# Lopkautuve nr. 5. Lai dievs jūs svētī, mister Rouzvoter!. Čempionu brokastis.

Kurts Vonnegūts

Kurts Vonnegūts

Lopkautuve nr. 5. Lai dievs jūs svētī, mister Rouzvoter!. Čempionu brokastis.

Grāmatā ietverti trīs mūsdienu amerikāņu rakstnieka Kurta Vonnegūta (1923) romāni. Romānā «Lopkautuve № 5» (1968) stāstīts par angļu un amerikāņu aviācijas barbarisko uzlidojumu Drēzdenei Otrā pasaules kara beigās. «Lai dievs jūs svētī, mister Rouzvoter!» (1965) ir filozofiski satīrisks darbs, kas pauž bažas par cilvēces nākotni tehniskās revolūcijas laikmetā. «Čempionu brokastis» ir alegorija, kas groteskā veidā parāda amerikāņu mietpilsoņa pārvēršanos par postītāju robotu.

Tulkojuši Klāvs Elsbergs un Vizma Belševica

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Mākslinieks Zigurds Kampars

© Tulkojums latviešu valodā, izdevniecība «Liesma», 1987

Romāni

Kurts Vonnegūts

Lopkautuve nr. 5. Lai dievs jūs svētī, mister Rouzvoter!. Čempionu brokastis.

.

## LOPKAUTUVE Nr. 5 jeb bērnu krusta gājiens

Dienesta deja ar nāvi

sarakstījis KURTS VONNEGŪTS, vācu izcelsmes amerikānis ceturtajā paaudzē, kurš, tagad ērti iekārtojies uz dzīvi Koda zemesragā (un pārāk daudz smēķē), bet, būdams amerikāņu armijas ārrindas dienesta kājnieks, kritis vācu gūstā, pirms laba laika pats savām acīm redzēja,

kā tika sagrauta Vācijas pilsēta Drēzdene (Florence pie Elbas), izdzīvoja un tādēļ var pastāstīt, kā tas bija. Sis romāns uzrakstīts telegrāfiski šizofrēniskā stilā, kā raksta uz Tralfamadoras, no kurienes ierodas lidojošie šķīvīši.. MIERS

Kurt Vonnogut, Jr.

SLAUGHTEKHOUSE-FIVE or

THE CHILDKEN'S CRUSADB (19138)

No angļu valodas tulkojis KLĀVS ELSBERGS

MĒRIJAI O'HEIRAI un

GERHARDAM MILLERAM

Mauj un mīdās lopi, Un Bērniņš pamostas. Bet neraud mazais Jēzus, Neraud it nemaz.

1

Gandrīz viss tā arī notika, kā te rakstīts. Katrā gadījumā par karu tikpat kā nav melots. Kādu man pazīstamu zelli Drēzdenē tiešām nošāva tikai tāpēc, ka viņš bija paņēmis svešu tējkannu. Cits man pazīstams zellis tiešām draudēja pēc kara ar algotu slepkavu starpniecību novākt savus ienaidniekus. Un tā joprojām. Vārdus visiem esmu mainījis.

1967. gadā es tiešām biju atkal aizbraucis uz Drēzdeni. Šoreiz par braucienu maksāja Gugenheima fonds — lai dievs to svētī. Sī pilsēta ļoti atgādina Deitonu Ohaio štatā, tikai plašuma tur vairāk nekā Deitonā. Sadrupinātu kaulu turienes augsjiē droši vien ir tonnu tonnām.

Es tur biju kopā ar savu karabiedru Bernardu V. O'Heiru, un pa ceļam uz lopkautuvi, kurā mūs gūsta laikā pa naktīm turēja ieslēgtus, mēs iepazināmies ar taksometra šoferi. Šoferi sauca — Gerhards Millers. Viņš stāstīja, ka esot kādu laiku bijis amerikāņu gūstā. Mēs viņam vaicājām, kāda ir dzīve pie komunistiem, uri viņš teica, ka sākumā jau esot bijis slikti, visiem bijis ļoti smagi jāstrādā, trūcis pārtikas, apģērbu, dzīvokļu. Toties tagad esot daudz labāk. Viņam bija mazs, jauks dzīvoklītis un viņa meitai — lieliska izglītība. Viņa māte bija sadegusi Drēzdenes bombardēšanas laikā. Tā gadās.

Uz ziemsvētkiem viņš atsūtīja O'Heiram kartīti, un raugi, kas tur bija rakstīts.

«Novēlu Jums un Jūsu ģimenei, tāpat arī Jūsu draugam priecīgus Ziemsvētkus un laimīgu Jauno gadu un ceru vēl kādreiz tikties ar Jums pasaulē, kur valdītu miers un brīvība —varbūt manā taksī —, ja liktenis būs lēmis.»

Man ļoti patīk šis teiciens: «Ja liktenis būs lēmis.»

Ļoti jau negribas gausties, cik šī draņķa grāmatele laupījusi man laika, naudas un nervu. Kad es pirms divdesmit trim gadiem pārnācu no Otrā pasaules kara, man šķita, ka būs pavisam viegli uzrakstīt grāmatu par Drēzdenes sagraušanu, jo es taču biju to redzējis pats savām acīm. Un vēl man šķita, ka tas nu reiz būs meistardarbs, kas ienesīs man lielu lērumu naudas, jo šis notikums taču bija tik grandiozs.

Bet toreiz man pietrūka vārdu par Drēzdeni — vismaz grāmatai to katrā gadījumā bija par maz. Un īstie vārdi nenāk man prātā arī tagad, kad esmu pārvērties par vecu gaisa maitātāju ar visām savām atmiņām un «Pali Mali» cigaretēm un kad mani dēli ir jau lieli.

Es visu laiku domāju, cik nevajadzīgas būtībā ir manas atmiņas par Drēzdeni un cik vilinoši tomēr būtu uzrakstīt par Drēzdeni, un man pa galvu maisās visiem zināmais pantiņš:

Nabags vīrs pēc kāda laika Vērsās tā pie sava daikta: «Tu, sabojāji man veselību Un izšķiedi veselu bagātību, Bet darboties negribi, maita!»

Un vēl kāda dziesmiņa nāk man prātā:

Es esmu Jons Jonsons Tepat no Viskonsīnas, Pa koku zāģētavu Man gauži jānocīhās. Man ļaudis bieži vaicā: «Kas tu tāds esi, draugs?» Es nevilcinos daudz: «Es esmu Jons Jonsons Tepat no Viskonsīnas…»

Un tā līdz bezgalībai.

Visus šos gadus, kad man jautāja, pie kā es strādāju, es parasti atbildēju, ka mans galvenais darbs ir grāmata par Drēzdeni.

Reiz es pateicu to kinorežisoram Karisonam Stāram, un viņš, uzacis pacēlis, jautāja:

—  Vai tā ir pretkara grāmata?

—  Jā,— es teicu.— Man vismaz tā šķiet.

—  Vai jūs zināt, ko es saku cilvēkiem, kuri raksta pretkara grāmatas?

—  Nezinu gan. Ko tad jūs viņiem sakāt, Harison Stār?

Es viņiem prasu: «Kāpēc jums labāk neuzrakstīt inclšļūdoņu grāmatu?»

Ar to viņš, protams, gribēja teikt: kari ir bijuši un bus vienmēr, un tos apturēt ir tikpat neiespējami kā apturēt šļūdoni. Es jau ari domāju tāpat.

Un, ja ari kari nenaktu mums virsu gluži ka šļudoņi, uz zemes tomēr paliktu tā pati vecā labā nāvlte.

Kad biju vēl kādu nieku jaunāks un strādāju pie savas izdaudzinātās grāmatas par Drēzdeni, es reiz piezvanīju savam karabiedram Bernardam V. 0' Heiram un apjautājos, vai drīkstu viņu apciemot. Viņš bija apriņķa prokurors Pensilvānijā. Es biju rakstnieks Koda zemesragā. Kara laikā mēs abi bijām ārrindnieki kājnieku daļā. Mēs necerējām kļūt turīgi pēc kara, tomēr bijām iekārtojušies tīri ciešami.

Es viņu atradu ar Bella telefonu kompānijas palīdzību. Sai iestādei tādas lietas labi padodas. Reizēm naktīs man uznāk ērmīgas lēkmes — es vienatnē piedzeros un zvanu pa telefonu. Es piedzeros, un sieva ir spiesta iet gulēt uz citu istabu, jo mana elpa smird pēc iprīta un rozēm. Un tad es pavisam nopietni un smalki lūdzu telefonistes savienot mani ar kādu no maniem draugiem, kuru neesmu gadiem ilgi saticis.

Tā es sazvanīju arī O' Heiru. Viņš ir maza auguma, es esmu garš. Armijā mūs dēvēja par Patu un Patašonu. Mūs sagūstīja abus kopā. Es pateicu viņam, kas zvana. Viņš arī uzreiz noticēja. Viņš nebija vēl gājis gulēt. Viņš bija lasījis. Viņa mājinieki gan gulēja.

—  Klausies,— es teicu.— Es rakstu grāmatu par Drēzdeni. Man vajag satikt kādu, kas varētu man palīdzēt šo to atcerēties. Es ļoti gribētu aizbraukt pie tevis — mēs iedzertu, parunātu, atcerētos, kā tur bija.

Viņš nebija sajūsmā. Viņš teica, ka neko daudz vis neatceroties. Tomēr piebilda, lai es braucot vien.

—  Es domāju, ka grāmatas kulminācija būs nabaga vecā Edgara Derbija nošaušana,— es teicu.— Tā taču ir tāda likteņa ironija. Nodedzināta visa pilsēta, tūkstoši ļaužu pagalam. Un pēc visa notikušā uz drupām areste vienu amerikāņu kājnieku — tikai par to, ka viņš panemis svešu tējkannu. Un tribunāls viņu tiesā pēc visiem kara laika likumiem, un viņš tiek nošauts ierindas priekšā.

—  Mjā,— sacīja 0' Heirs.

—  Kā tev šķiet — vai nav laba kulminācija?

—  Ko es tur idaudz saprotu,— viņš teica.— Tu esi rakstnieks, tev pašam jāzina.

Kā jau kulmināciju, kolīziju, raksturojumu, raiti plūstošu dialogu, saspringtu ainu un sadursmju meistaram pieklājas, es daudzkārt uzmetu Drēzdenes grāmatas plānu. Pašu labāko — katrā ziņā vispievilcīgāko — plānu es uzzīmēju tapešu ruļļa otrā pusē.

Es lietoju meitas krāsainos zīmuļus: katram varonim bija sava krāsa. Vienā tapešu ruļļa galā bija grāmatas sākums, otrā — beigas, bet pa vidu bija grāmatas vidus. Un zilā līnija satikās ar sarkano, pēc tam — ar dzelteno, bet tad dzeltenā līnija aprāvās, jo varonis, ko tā apzīmēja, bija nomiris. Un tādā garā. Drēzdenes bombardēšanu es biju apzīmējis ar oranžu krustu stabiņu, un visas līnijas, kas bija palikušas dzīvas, gāja tam cauri un turpinājās otrā pusē.

Noslēgums, kur aprāvās visas līnijas, bija kādā biešu laukā Eibas tuvumā, kaut kur netālu no Halles. Lija lietus. Karš Eiropā bija beidzies pirms pāris nedēļām. Mēs, bijušo karagūstekņu tūkstoši — angļi, amerikāņi, holandieši, beļģi, franči, kanādieši, dienvidafrikāņi, jaunzēlandieši, austrālieši —, bijām nostādīti ierindā, un krievu karavīri apsargāja mūs.

Bet otrā lauka pusē amerikāņu karavīru uzraudzībā stāvēja tūkstoši krievu, poļu, dienvidslāvu un tādā garā. Lietum nemitīgi līstot, notika apmaiņa — vienu pret vienu. Mēs ar O' Heiru un vēl kādiem zaldātiem bijām ierāpušies sazin kādā amerikāņu smagajā mašīnā. O' Heiram nebija neviena paša suvenīra. Gandrīz visiem citiem bija. Man, piemēram, vācu lidotāja parādes zobens — tas man pieder vēl tagad. Kādam trakgalvīgam amerikānelim, kuru es šajā grāmatā dēvēju par Polu Lazaro, bija apmēram kvarta dimantu, smaragdu, rubīnu un tādā garā. Tos viņš bija guvis no miroņiem Drēzdenes pagrabos. Tā gadās.

Kāds plānprātīgs anglis, kurš bija pamanījies sazin kur pazaudēt visus zobus, savu piemiņas lietiņu bija iHicis audekla maisā. Maiss stāvēja turpat man pie kājām. Anglis ik pa brīdim ielūkojās maisā, bolīja acis un .staipīja kārno kaklu, cenzdamies pievērst maisam ziņkārus apkārtsēdošo skatienus. Turklāt viņš nemitīgi dauzīja man pa kājām ar savu maisu.

Es domāju, ka viņš to nedara tīšām. Bet es maldījos. Viņam neatliekami vajadzēja parādīt kādam to, kas bija maisā, un viņš bija izvēlējies mani. Viņš notvēra manu skatienu, piemiedza aci un pavēra maisu. Tur bija no ģipša izveidots Eifeļtorņa modelis. Apzeltīts. Ar pulksteni iekšā.

— Vienkārši satriecošs verķis,— anglis teica.

Un tad mūs lidmašīnās aizgādāja uz kādu atpūtas nometni Francijā, kur mums deva piena kokteiļus un šokolādi, un iesalu, un vēl citas delikateses, līdz mēs kļuvām apaļīgi kā zīdaiņi. Pēc tam mūs aizsūtīja mājās, un es apprecēju piemīlīgu meiteni, kas arī bija apaļīga kā bēbītis.

Un mums radās bērni.

Un tagad viņi ir pieauguši, un es esmu vecs pirdēlis ar visām savām atmiņām un «Pali Mali» cigaretēm. Es esmu Jons Jonsons tepat no Viskonsīnas, pa kokzāģētavu man gauži jānocīnās.

Reizēm naktīs, kad sieva ir aizgājusi gulēt, es mēģinu sazvanīt savas kādreizējās draudzenes.

—  Jaunkundz, vai jūs man nepateiktu mis Tādas un Tādas telefona numuru? Šķiet, ka viņa dzīvo tur un tur.

—  Atvainojiet, ser. Tāda abonenta mūsu sarakstā nav.

—  Paldies jums. Paldies par to pašu.

Un tad es izlaižu suni laukā un pēc tam ielaižu viņu atkal iekšā, un mēs drusku aprunājamies. Es lieku viņam noprast, ka ļoti mīlu viņu, un viņš ļauj man noprast, ka ļoti mīl mani. Viņam nemaz neriebjas iprīta un rožu smaka.

—  Tu esi jauks suņagabals, Sendij,— es viņam saku. — Vai zini ko, Sendij? Tu esi lāga suņuks.

Reizēm es uzgriežu radio un paklausos kādu pārraidi no Bostonas vai Ņujorkas, kur cilvēki runā par šo un to. Es nepanesu mūziku, kad esmu tā pavairāk ieķēris.

Agrāk vai vēlāk es eju pie miera, un sieva man jautā, cik pulkstenis. Viņa vienmēr grib zināt, cik tieši ir. Reizēm es nezinu un saku:—Apskauj mani.

Reizēm es domāju par savu izglītību. Pēc Otrā pasaules kara es kādu laiku mācījos Čikāgas universitātē. Es studēju antropoloģiju. Toreiz mums mācīja, ka starp dažādiem cilvēku tipiem nav nekādu būtisku atšķirību. Var būt, ka tur vēl tagad tā māca.

Un vēl mums sacīja, ka nav tādu cilvēku, kas būtu smieklīgi, slikti vai derdzīgi. Neilgi pirms nāves tēvs man sacīja:

— Zini, tev taču nav neviena stāsta, kur darbotos kāds ļaundaris.

Es atbildēju viņam, ka tā mani pēc kara mācīja universitātē.

Studēdams antropoloģiju, es vienlaikus strādāju par reportieri slavenajā «Chicago City News» birojā, kur saņēmu divdesmit astoņus dolārus nedēļā. Vienu brīdi man nācās strādāt gan nakts, gan dienas maiņā, tā ka es rāvos sešpadsmit stundu no vietas. Mūs finansēja visas pilsētas avīzes, kā arī AP, UP un visādi tādi. Mums vajadzēja piegādāt ziņas par tiesu prāvām, policijas iecirkņu jaunumus, vēstis par ugunsdzēsēju un Mičiganas ezera glābšanas dienesta varoņdarbiem — visādas tādas būšanas. Iestādes, kuras par visu to maksāja, saņēma no mums ziņas pa pneimatiskā pasta caurulēm, kas atradās zem Čikāgas ielām.

Reportieri pa telefonu sniedza ziņas žurnālistiem, kas viņus uzklausīja austiņās un uzreiz drukāja visu uz mimeogrāfa. Novilkumi tika pavairoti un ievietoti ar samtu izoderētās vara kapsulās, kas nozuda pneimatiskā pasta cauruļu rīklēs. Visrūdītākie reportieri un žurnālisti bija sievietes, kas bija pārņēmušas karā aizgājušo vīriešu amatus.

Un savu pirmo vēstījumu man vajadzēja diktēt vienai no šīm cietsirdīgajām meičām. Runa bija par kādu gados tfēl gluži jaunu kara veterānu, kas bija iekārtojies par sagrabējuša lifta liftnieku kādā iestādē. Lifta pirmā stāva durvīm bija dekoratīvs tērauda režģis. Tērauda plūškoka zari vijās krustām šķērsām. Uz kāda tērauda zara sēdēja divas mīlīgas tērauda dūjas.

Sis veterāns bija gribējis nobraukt ar savu liftu pagrabā, viņš bija aizvēris durvis un nospiedis pogu, taču laulības gredzens viņa pirkstā aizķērās aiz dekoratīvā režģa. Puisis tika pacelts gaisā, kabīnes grīda izslīdēja viņam no kājapakšas, un griesti viņu nospieda. Tā gadās.

Tā nu es nodiktēju visu, kā bija, un šī sieviete pierakstījusi vaicāja:

—  Un ko par t© saka viņa sieva?

—  Viņa vēl nezina,— es atbildēju.— Tas tikai nupat notika.

—  Piezvaniet, noskaidrojiet!

—  Ko?

—  Sakiet viņai, ka jūs esat kapteinis Finns no policijas. Sakiet, ka jums ir bēdīga vēsts. Izstāstiet viņai visu, kā ir, un uzklausiet, ko viņa teiks.

Es tā arī izdarīju. Viņa, protams, pateica visu, ko jau varēja gaidīt. Viņiem bija bērniņš. Nu, un tādā garā.

Kad es biju atgriezies kantorī, šī dāma aiz tīras ziņkāres apvaicājās, kāds tad izskatījies tas saspiestais zellis, kuram tik nelāgi gadījies.

Es izstāstīju.

—  Un jums nebija smagi uz to skatīties?— viņa apvaicājās. Viņa gremoja konfekti «Trīs musketieri».

—  Ko jūs runājat, Nensij,— es atteicu.— Es karā esmu redzējis arī daudz briesmīgākas lietas.

Jau toreiz es it kā posos rakstīt grāmatu par Drēzdeni. Amerikāņiem šis uzlidojums tolaik nelikās nekas īpašs. Vairākums amerikāņu ir nenojauta, ka tas bija daudz, daudz briesmīgāks, piemēram, par Hirosimu. Es pats arī nezināju. Avīzes par to neko daudz nerakstīja.

Reiz vienā kokteiļu vakarā es pastāstīju kādam Čikāgas universitātes profesoram par šo bombardēšanu, kuru biju pieredzējis, un par grāmatu, ko grasījos rakstīt. Viņš bija tā sauktās Sabiedriskās domas pētīšanas komitejas loceklis. Un viņš sāka man stāstīt par koncentrācijas nometnēm un par to, kā vācieši vārījuši ziepes un sveces no nobendēto ebreju taukiem, un visādas tādas būšanas. Nu, uz to es spēju atbildēt tikai: — Es zinu. Es zinu. Es zinu.

Otrais pasaules karš neapšaubāmi bija ļoti nocietinājis cilvēku sirdis. Es kļuvu par «General Electric» ārējo sakaru nodaļas darbinieku Senektedijā, Ņujorkas štatā, un par brīvprātīgo ugunsdzēsēju Alplo ciemā, kur biju nopircis savu pirmo māju. Mans priekšnieks tur bija viens no šerpākajiem vīriem, kādus man jebkad bijis gods sastapt. Izbijis apakšpulkvedis, savā laikā dienējis sakaru daļā Baltimorā. Tolaik viņš bija pasācis apmeklēt holandiešu reformistu baznīcu, kas arī, starp citu, nav nekāda lēnīgā.

Viņš mēdza indīgi apvaicāties, kāpēc es neesot uzdienējis līdz virsnieka pakāpei — it kā es būtu pie tā vainīgs.

Mums ar sievu bija nogājis viss zīdaiņu apaļīgums. Tie bija mūsu kārnie gadi. Mums bija daudz draugu — kārni veterāni un viņu kārnās sievas. Man liekas, vissimpātiskākie Šenektedijas veterānij ar kuriem nekad nebija garlaicīgi un kuri nīda karu vairāk par visiem, bija tie, kuri patiešām bija piedalījušies kaujās.

Toreiz es aizrakstīju kara aviācijas pārvaldei, gribēdams šo to sīkāk uzzināt par Drēzdenes bombardēšanu: kas pavēlējis bombardēt pilsētu, cik bumbvedēju piedalījušies uzlidojumā, kāpēc tas vispār ticis darīts, kas ar to panākts un tādā garā. Es saņēmu atbildi no cilvēka, kurš, tāpat kā es, strādāja ārējo sakaru nodaļā. Viņš rakstīja, ka viņam ļoti žēl, bet šī informācija joprojām esot pilnīgi slepena.

Es nolasīju vēstuli sievai un teicu:

— Slepena! 2ēlīgais dievs, no kā tas jāslēpj?

Tolaik mēs bijām Vispasaules federācijas biedri. Nezinu, kas mēs esam tagad. Droši vien telefonisti. Mēs daudz runājam pa telefonu, vismaz es — naktīs.

Pāris nedēļu pēc sarunas ar Bernardu V. O'Heiru — manu veco karabiedru — es tiešām devos viņu apciemot. Tas bija 1964. gadā vai uz to pusi — vārdu sakot, pēdējās Ņujorkas Vispasaules izstādes gadā. Eheu, fugaces labuntur anni. Es esmu Jons Jonsons. Nabags vīrs pēc kāda laika.

Es biju paņēmis līdzi divas mazas meitenītes — savu meitu Nenniju un viņas labāko draudzeni Elisonu Mičelu. Viņas savā mūžiņā vēl nebija neko vairāk par Koda ragu redzējušas. Kad mēs ieraudzījām upi, vajadzēja apstāties, lai viņas varētu paskatīties un padomāt. Viņas vēl nebija redzējušas tādu garu, šauru saldūdeni. Tā bija Hudzona. Tur dzīvoja karpas, un mēs tās redzējām. Tās bija tik lielas kā atomzemūdenes.

Mēs redzējām arī ūdenskritumus — varenas straumes,

Kiih gāzās lejup no klintīm Delaveras ielejā. Bija tik diiiidz vietu, kur vajadzēja piestāt un padomāt, un laiks doties tālāk viemēr pienāca tik ātri. Meitenītēm bija I>»l tas, greznas kleitiņas uņ melnas, glītas kurpītes, lai visi uzreiz redzētu, cik viņas ir jaukas.

— Laiks doties tālāk,— es teicu meitēniem. Un mēs devāmies.

Un saule jau gāja pie miera, un mēs ēdām vakariņas kada itāliešu restorānā, un tad es jau klauvēju pie Bernarda V. O'Heira mūra mājas parādes durvīm. Rokā es turēju īru viskija pudeli — gluži kā zvaniņu, ar kuru aicina ļaudis pusdienās.

Es iepazinos ar O'Heira apburošo sievu Mēriju, kurai esmu veltījis šo grāmatu. Esmu to veltījis arī Gerhardam Milleram, taksometra šoferim no Drēzdenes. Mērija O'Heira ir diplomēta medmāsa. Sievietei tā ir lieliska nodarbošanās.

Mērija nopriecājās par abām meitenītēm, ko biju atvedis, iepazīstināja viņas ar savām atvasēm, tad uztrieca bērnus otrajā stāvā spēlēties un skatīties televīziju. Tikai tad, kad bērni bija uzkāpuši augšā, es jutu, ka Mērijai kaut kas nepatīk — vai nu konkrēti mana persona, vai arī kaut kas cits visā notiekošajā. Izturēties gan viņa izturējās laipni, tomēr no viņas dvesa tāds aukstums kā no vaļēja kapa.

—  Pie jums ir tik jauki un mājīgi,— es teicu, un ta tas tiešām bija.

—  Esmu iekārtojusi jums abiem vietu, kur varesiet parunāt un kur neviens jūs netraucēs,— viņa sacīja.

—  Ļoti laipni no jūsu puses,— es teicu un iztēlojos lielu viesistabu ar tumša koka paneļa sienām un divus ādas atzveltnes krēslus pie omulīgi sprakstoša kamīna — vietu, kur diviem kara veterāniem pasēdēt, iedzert un parunāties. Bet viņa ieveda mūs virtuvē. Viņa bija nolikusi divus ķeblīšus pie virtuves galda, kam bija balta fajansa virsa. Divsimt vatu spuldzes gaisma atstarojās no galda un griezās acīs. Mērija bija ierīkojusi operāciju zāli. Viņa bija uzlikusi galdā tikai vienu glāzi — man. Viņa paskaidroja, ka vīrs jau kopš kara gadiem vairs nelietojot tik stiprus dzērienus.

Tā nu mēs apsēdāmies. O'Heirs bija samulsis, taču nepaskaidroja, kas par lietu. Es nespēju iedomāties, ar ko būtu varējis Mēriju tā saniknot. Es biju ģimenes cilvēks. Es biju precējies tikai vienu reizi. Es nebiju nekāds žūpa. Viņas vīram kara laikā es nebiju neko sliktu izdarījis.

Viņa ielēja sev kokakolu un ar lielu troksni izbēra nerūsējošā tērauda izlietnē ledus gabaliņus no saldējamās formas. Tad viņa aizgāja uz mājas otru galu. Bet arī tur viņa neuzvedās klusi. Viņa staigāja šurp un turp, cirta durvis, sāka pat stumdīt mēbeles, lai kaut kā izgāztu dusmas.

Es vaicāju O'Heiram, ko esmu tādu pateicis vai izdarījis, ka viņa tā ālējas.

—  Viss kārtībā,— viņš teica.— Neņem galvā. Ar tevi tam nav nekāda sakara.

Tas bija ļoti sirsnīgi no viņa puses. Bet viņš meloja. Bija gan sakars.

Tā nu mēs pūlējāmies nepievērst uzmanību Mērijas izdarībām un gremdējāmies atmiņās par karu. Es iekampu pāris malku no blašķes, ko biju atnesis. Ik pa brīdim kāds no mums iesmējās vai pasmīnēja, it kā būtu kaut ko atcerējies, tomēr nekas jēdzīgs mums prātā nenāca. O'Heirs atcerējās kādu zelli, kas Drēzdenē (pirms uzlidojuma) bija uzgājis vīna pagrabu, un kā mums nācās vest viņu mājās ar tačku. Ar to grāmatai tā kā par maz. Es atcerējos divus krievu karavīrus, kuri bija uzgājuši pulksteņu fabriku. Viņi bija piekrāvuši pilnus ratus ar pulksteņiem un brauca iedzēruši un laimīgi, un kūpināja milzīgus smēķus, kurus bija uztinuši no avīžu papīra.

Tas arī bija viss, kas mums nāca prātā, un Mērija joprojām cēla lielu troksni. Beigu beigās viņa ieradās virtuvē, lai ielietu sev vēl vienu glāzi kokakolas. Viņa izņēma no ledusskapja otru ledus gabaliņu porciju un izgāza izlietnē, kas nu bija pilna ar kaudzi.

Tad viņa pagriezās uz manu pusi, lai es redzētu, cik viņa dusmīga — dusmīga tieši uz mani. Viņa bija runājusi pati ar sevi, un tas, ko viņa pateica, skanēja kā gara monologa fragments.

—  Jūs taču toreiz bijāt īsti zīdaiņi!— viņa izsaucās.

—  Kā, lūdzu?— es pārvaicāju.

—  Kara laikā jūs vēl bijāt zīdaiņi — tādi paši kā tie tur augšā!

Es piekrītoši noliecu galvu. Mēs tiešām bijām nevainīgi jaunuļi, kam tikko beidzies pārejas vecums.

—  Bet to jau jūs nerakstīsiet.— Tas nebija jautājums. Tā bija apsūdzība.

—  Es… es pats vēl īsti nezinu,— es teicu.

—  Bet es gan zinu,— viņa sacīja.— Jūs izliksieties, ka bijāt rūdīti vīri, nevis kucēni, un ķinītī jūs tēlos Frenks Sinatra vai Džons Veins, vai vēl kāds no tiem slavenajiem karinu mīlošajiem, derdzīgajiem večiem. Un kariņš atkal visiem liksies tik pievilcīgs, ka mēs piedzīvosim vēl ne vienu vien. Bet jākaro būs bērniem — tādiem kā tie tur augšā!

Un tad es sapratu. Tas bija karš, kas viņu tracināja. Viņa nevēlējās, ka viņas bērni un citu cilvēku bērni kristu karā. Un viņa bija pārliecināta, ka arī grāmatas un filmas daļēji veicina karus.

Tad nu es pacēlu labo roku un svinīgi zvērēju.

— Mērij,— es teicu,— es nedomāju, ka vispār pabeigšu šo grāmatu. Es esmu uzrakstījis jau kādas piectūkstoš lappuses — un visas iemetis papīrgrozā. Bet, ja es kādreiz to grāmatu pabeigšu, es jums apzvēru: tur nebūs nevienas lomas Frenkam Sinatram vai Džonam Veinam.

Un ziniet ko,— es teicu.— Es to nosaukšu «Bērnu krusta karagājiens».

Kopš tā brīža mēs esam draugi.

Mēs ar O'Heiru metām mieru, devāmies uz viesistabu, papļāpājām par šo to citu. Mums iegribējās uzzināt kaut ko vairāk par īsto Bērnu krusta karagājienu, un O'Heirs paņēma no plaukta filozofijas zinātņu doktora Čārlza Makkeja grāmatu «Neparasti dažādu tautu maldi un pūļa neprātības», kas pirmo reizi publicēta 1841. gadā Londonā.

Makkejs nebija augstās domās par krusta karagājieniem. Bērnu krusta karagājiens viņam likās tikai drusku atbaidošāks par visiem desmit pieaugušo krusta karagājieniem. O'Heirs nolasīja šādu burvīgu pasāžu:

No vēstures cildenajām annālēm mēs uzzinām: krustneši bija neizglītoti un brutāli vīri, kuru svētulība bija tikai maska un izlikšanās un kuru ceļš bija asinīm un asarām slacīts. Romānu rakstnieki toties slavina viņu dievbijību un varonību un ar vissulīgākajām un apgarotākajām krāsām glezno viņu tikumus un cēlsirdību, nevīstošo slavu, ko viņi iemantojuši, un spēka darbus, kurus viņi paveikuši kristietības labā.

Un vēl O'Heirs nolasīja šādus vārdus:

Un kāds bija visu šo cīņu rezultāts? Eiropa bija izšķiedusi miljonus savu dārgumu un zaudējusi divus miljonus cilvēku, lai kauslīgu bruņinieku saujiņa apmēram simt gadu valdītu Palestīnā!

Makkejs vēsta, ka Bērnu krusta karagājiens sācies 1213. gadā, kad diviem mūkiem iešāvusies prātā ideja savākt Francijā un Vācijā lielu bērnu armiju un pārdot viņus par vergiem uz Ziemeļāfriku. Pieteicās trīsdesmit tūkstoši bērnu, kas domāja, ka dosies uz Palestīnu. Tie droši vien bija bērni bez pajumtes un nodarbošanās, kādus visbiežāk var sastapt lielās pilsētās, raksta Makkejs, netikumu un pārdrošību izskoloti, gatavi uz visu.

Pāvests Inokentijs III arī domāja, ka viņi dosies uz Palestīnu, un jutās aizkustināts. «Bērni ir nomodā, kamēr mēs snaužam!» viņš izsaucās.

Vairums šo bērnu devās ceļā no Marseļas ostas un puse gāja bojā, kuģiem nogrimstot. Pārējie nokļuva Ziemeļāfrikā, kur viņus pārdeva verdzībā.

Aiz kāda pārpratuma daļa bērnu bija devušies uz Dženovu, kur nekādi vergu tirgotāju kuģi viņus negaidīja. Labi ļaudis deva bērniem pajumti, paēdināja, iztaujāja un, izsnieguši katram drusku naudas un labi daudz padomu, ieteica viņiem doties, no kurienes nākuši.

— Lai slavēti Dženovas ļaudis!— bilda Mērija O'Heira.

Man bija uzklāta gulta vienā no bērnu guļamistabām. O'Heirs bija nolicis uz naktsgaldiņa kādu grāmatu. Tā saucās «Drēzdenes vēsture, teātri un gleznu galerija», un tās autore bija Mērija Endele. Grāmata bija izdota 1908. gadā un sākās šādi:

Ceram, ka šī nelielā grāmata izrādīsies noderīga. Mūsu mērķis bija dot angliski la,sošo zemju publikai iespēju no putna lidojuma palūkoties uz Drēzdenes arhitektūru un pastāstīt, kā tā veidojusies, kā, pateicoties dažu cilvēku ģēnijam, mūzika šeit attīstījusies līdz pašreizējam uzplaukumam, tāpat arī pievērst uzmanību nemirstīgajiem mākslas darbiem gleznu galerijā, kas vilina visus paliekošu iespaidu cienītājus.

Es drusku palasījos arī par pilsētas vēsturi:

1760. gadā Drēzdeni aplenca prūšu karaspēks. Piecpadsmitajā jūlijā sākošs apšaude. Gleznu galerija aizdegās. Daudzas gleznas tika aizvestas uz Kēnigšteinu, taču vairākas stipri cieta no šāviņu šķembām — īpaši Fransiā darbs «Kristus kristīšana». Drīz pēc tam liesmas apņēma majestātisko Krusta, baznīcas torni, no kura dienu un nakti tika sekots ienaidnieka armijas kustībai. Drīz tas sabruka. Kā iespaidīgs pretstats Krusta baznīcas bēdīgajam liktenim turējās Svētās Jaunavas baznīca, no kuras akmens kupola prūšu šāviņi atlēca gluži kā liētus lāses. Beigu beigās, uzzinājis par Glacas — savu iekarojumu izšķirošās vietas — krišanu, Fridrihs pārtrauca aplenkumu. «Mums jāatkāpjas uz Silēziju, lai nezaudētu visu.»

Drēzdene bija pilnīgi izpostīta. Kad Gēte studenta gados apmeklēja, pilsētu, arī viņš vēl ieraudzīja drūmas gruvešu kaudzes: «No Svētās Jaunavas baznīcas kupola es ieraudzīju šīs skumjās rētas pilsētas lieliskajā plānojumā; ķesteris sāka slavēt baznīcas celtniekus, kas bija paredzējuši nepatīkamos notikumus un nostiprinājuši baznīcu un tās kupolu pret lielgabalu lodēm. Lā,ga ķesteris norādīja uz visapkārt redzamajām drupām un sacīja domīgi un strupi:

«Ienaidnieka roku darbs.»»

Nākamajā rītā mēs trijatā — abas meitenītes un es — šķērsojām Delaveras upi tai vietā, kur to šķērsojis Džordžs Vašingtons. Mēs aizbraucām uz Vispasaules izstādi Ņujorkā un palūkojāmies, kāda, pēc «Ford Motor Company» un Volta Disneja domām, bijusi cilvēces pagātne un kāda būs tās nākotne — no «General Motors» viedokļa.

Bet es domāju par tagadni: cik tā plata, cik dziļa, un cik es no tās varētu pakampt.

Pēc pāris gadiem es vadīju radošo semināru slavenajā Aijovas universitātes Rakstnieka darbnīcā. Ar to es iekūlos lielā ķezā, bet man palaimējās tikt sveikā cauri. Nodarbības notika pēcpusdienās. Rīta stundās es rakstīju. Neviens mani netraucēja. Es rakstīju savu izdaudzināto grāmatu par Drēzdeni.

Un kaut kad ap to laiku viens simpātisks vīrs, vārdā Seimurs Lorenss, piedāvāja man līgumu par trim grāmatām, un es teicu: «Okei, pirmā būs mana slavenā grāmata par Drēzdeni.»

Seimura Lorensa draugi sauc viņu vienkārši par Semu. Un tagad es saku Semam:— Te nu ir tā grāmata, Sem.

Sem, šī grāmata ir tik īsa, tik saraustīta un tik nesakarīga tāpēc, ka par slaktiņiem neko īsti sakarīgu uzrakstīt nevar. Kad tie beigušies, visiem pieklājas būt mirušiem, neko vairs nesacīt, neko vairs nevēlēties. Tiek uzskatīts, ka pēc apkaušanas jāvalda kapa klusumam, un valda jau arī, tikai putni klaigā.

Un ko tad putni klaigā? Viss, ko par apkaušanu var pateikt, izklausās tā:— Pā-tī-vit?

Esmu pieteicis saviem dēliem, ka viņi nedrīkst piedalīties cilvēku apkaušanā, lai tur būtu kā būdams, un ka ziņas par ienaidnieku apkaušanu nedrīkst viņos modināt prieku vai apmierinājumu.

Un vēl es viņiem esmu pieteicis nestrādāt uzņēmumos, kur ražo nāvēšanas ieročus, un izturēties ar riebumu pret cilvēkiem, kas uzskata, ka ieroči mums nepieciešami.

Kā jau teicu — es nesen biju aizbraucis uz Drēzdeni kopā ar savu draugu O'Heiru. Mēs brangi izsmējāmies gan Hamburgā, gan Rietumberlīnē, gan Austrumberlīnē, gan Vīnē, gan Zalcburgā, gan Helsinkos, gan arī Ļeņingradā. Sis brauciens man bija ļoti svētīgs — es dabūju redzēt autentisku fonu visādiem izfantazētiem pastāstiem, kurus vēlāk uzrakstīšu. Viens no tiem sauksies «Krievu baroks», cits—«Skūpstīties aizliegts», cits — «Dolāru bārs» un cits atkal «Ja liktenis būs lēmis» un tādā garā. Un tādā garā.

Sabiedrības «Lufthansa» lidmašīnai vajadzēja lidot no Filadelfijas caur Bostonu uz Frankfurti. O'Heiram vajadzēja iekāpt Filadelfijā, man — Bostonā, un viss būtu noticis, kā bija iecerēts. Taču Bostonā nebija piemēroti laika apstākļi, un lidmašīna no Filadelfijas aizlidoja pa taisno uz Frankfurti. Un es Bostonā kļuvu par nepasažieri, un «Lufthansa» mani kopā ar citiem nepasa•/.ieriem iesēdināja autobusā un aizveda uz viesnīcu — uz nenaktsmājām.

Laiks nemaz negribēja iet uz priekšu. Kāds spēlējās ar pulksteņiem — ne tikai ar elektriskajiem, ar modinātājiem arī. Mana pulksteņa sekunžu rādītājs salēcās, un pagāja gads, un tad tas salēcās vēlreiz.

Es tur neko nevarēju darīt. Kā Zemes iedzīvotājam man bija jātic tam, ko rādīja pulksteņi un kalendāri.

Man bija līdzi divas grāmatas, kuras es grasījos lasīt lidmašīnā. Viena no tām bija Teodora Retkes «Vārdi vējam», un,lūk, ko es tur atradu:

Es mostos migt, kļūst nomods jūtamāks.

Es jūtu likteni, par ko man baiļu nav.

Es iedams uzzinu, kurp man ir jānonāk

Otra bija Ērikas Ostrovskas «Sellns un viņa redzējumi». Selīns bija brašs franču kareivis Pirmajā pasaules karā, kamēr viņam neielauza galvaskausu. Pēc tam viņš vairs nevarēja aizmigt un viņa galvā sākās visādi trokšņi. Viņš kļuva par ārstu un dienās ārstēja nabagus, bet naktīs rakstīja ērmīgu prozu. Deja ar nāvi ir mākslas pamatu pamats, viņš rakstīja. Patiesība ir nāve, viņš rakstīja. Es braši cīnījos ar viņu, cik vien spēju… es dejoju ar viņu, apviju viņu ar ziediem, griezu viņu valsī… rotāju viņu ar lentēm, kutināju viņu…

Laiks bija apsēdis Selīnu. Mis Ostrovska atgādināja man satriecošo ainu no viņa «Nāves uz kredīta». Selīns grib apstādināt pūļa ņudzoņu ielās: «Apstādiniet viņus… neļaujiet izkustēties… sastindziniet viņus… reizi par visām reizēm!… Lai stāv tā mūžīgi mūžos!»

Es pašķirstīju bībeli, kas bija manā numurā, meklēdams stāstus par lielām apkaušanām. Saule bij pār zemi uzlēkusi, kad Lats Zoārā nāca, es lasīju. Un Tas Kungs lika pār Sodomu un Gomoru sēram un ugunim līt no Tā

1 Atdz. J. Rokpelnis. No antoloģijas «Visiem, visiem jums Amerikas vārdā» (R., 1980).

Kunga debesīm. Un samaitāja visai tos pašus pilsātus un visus pilsāta iedzīvotājus, ir tos zemes augļus.

Tā gadās.

Kā zināms, šajās pilsētās dzīvoja netikli ļaudis. Pasaule bez viņiem uzreiz kļuva labāka.

Un Lata sievai, protams, bija pieteikts neatskatīties, kas noticis ar tiem ļaudīm un viņu mājām. Bet viņa atskatījās, un tādēļ es viņu mīlu, jo tas ir tik cilvēciski.

Lata sievu pārvērta par sālsstabu.

Tā gadās.

Cilvēkiem nav jāskatās atpakaļ. Es tā nekad vairs nedarīšu.

Es esmu pabeidzis savu grāmatu par karu. Nākamā būs jautra.

Bet šī ir īsta izgāšanās, un tas nav brīnums — to taču uzrakstījis sālsstabs. Grāmata sākas tā:

Klausieties:

Billijs Piligrims klejo pa Laiku.

Un beidzas tā:

Pū-tī-vit?

2

Klausieties:

Billijs Piligrims klejo pa laiku.

Viņš gājis gulēt kā pavecs atraitnis, bet pamodies savā kāzu dienā. 1955. gadā viņš iegājis pa kādām durvīm, bet iznācis pa citām 1941. gadā. Viņš gājis pa tām pašām durvīm atpakaļ un atjēdzies 1963. gadā. Viņš daudzkārt piedzīvojis gan savu piedzimšanu, gan savu nāvi un neskaitāmas reizes pieredzējis visus sava mūža notikumus.

Tā viņš vismaz apgalvo.

Billijs klejo pa laiku šurp un turp, viņš nespēj paredzēt, kur nokļūs nākamajā brīdī, un šie ceļojumi nebūt nesagādā viņam prieku. Viņš dzīvo nepārtrauktā lampu drudzī, jo nezina, kurā savas dzīves brīdī viņam tūlīt nāksies uzstāties.

Billijs piedzima 1922. gada Iliuma, Ņujorkas štata. Viņš bija vienīgais bērns kāda friziera ģimenē. Viņš bija ērmīgs bērns un izauga par ērmīgu — garu un vārgu, kokakolas pudelei līdzīgu jaunekli. Viņš pabeidza Iliumas skolu kā viens no labākajiem un vienu semestri mācījās Lliumas Optometristu skolas vakara kursos, bet tad viņu iesauca armijā — bija karš. Kara laikā medībās gāja bojā viņa tēvs. Tā gadās.

Billijs dienēja kājniekos Eiropā un nokļuva vācu gūstā. Pēc godpilnās atvadīšanās no bruņotajiem spēkiem 1945. gadā viņš atsāka mācības Iliumas Optometristu skolā. Pēdējā mācību gadā viņš saderinājās ar skolas dibinātāja un īpašnieka meitu un saslima ar ne pārāk bīstamu nervu kaiti.

Viņu ievietoja kara veterānu hospitālī netālu no Leikplesidas, drusku paārstēja ar elektrošoku un izrakstīja. Viņš apprecēja savu līgavu, pabeidza skolu, un sievastēvs izgādāja viņam ienesīgu vietiņu Iliumā. Iliuma optiķiem ir īsta zelta bedre — tur atrodas Vispārējā metālkausēšanas un metālliešanas kompānija. Katram darbiniekam ražošanas iecirkņos obligāti jānēsā aizsargbrilles. Kompānijai Iliumā bija sešdesmit astoņi tūkstoši darbinieku. Bija nepieciešams lērums lēcu un lērums rāmju.

Ar briļļu rāmjiem var labi nopelnīt.

Billijs kļuva turīgs. Viņam bija divi bērni — Barbara un Roberts. Pēc kāda laika Barbara apprecējās ar kādu optiķi un Billijs izgādāja znotam ienesīgu vietiņu. Billija dēlam Robertam augstskolā bija visādas ķibeles, bet tad viņš sāka dienēt desantniekos, slaveno «zaļo berešu» daļā. Viņš ieguva staltu stāju, pārtapa izskatīgā jauneklī un karoja Vjetnamā.

1988. gada sākumā Billijs kopā ar vairākiem citiem optiķiem noīrēja lidmašīnu, lai dotos uz starptautisku optiķu kongresu Monreālā. Aeroplāns sašķīda pret Cukurgalvas kalnu Vermontā. Visi gāja bojā, Billijs vienīgais palika dzīvs. Tā gadās.

Kamēr Billijs ārstējās kādā Vermontas slimnīcā, viņa sieva netīšām saindējās ar izplūdes gāzēm un nomira. Tā gadās.

Kad Billijs pēc lidmašīnas katastrofas bija atgriezies mājās Iliumā, viņš kādu laiku bija pavisam rāms. Viņam uz pakauša bija šaušalīga rēta. Viņš vairs nepraktizēja.

Viņam bija apteksne. Viņa meita apciemoja tevu gandrīz katru dienu.

Un tad, nevienu nebrīdinājis, Billijs pēkšņi aizbrauca uz Ņujorku un uzstājās kādā nakts radioprogrammā, kur cilvēkiem ļauj runāt par šo un par to. Viņš pastāstīja, kā klejo pa laiku. Viņš pastāstīja arī, ka 1967. gadā viņu nolaupījis lidojošais šķīvītis. Šķīvītis bijis no Tralfamadoras planētas, viņš teica. Viņš aizvests uz Tralfamadoru un tur kails rādīts zooloģiskā dārza apmeklētājiem. Viņš tur kopojies ar bijušo Zemes kinozvaigzni Montanu Vaildeku.

Billija uzstāšanos dzirdēja arī daži Iliumas «naktsputni», un viens no tiem piezvanīja Barbarai. Barbara bija satriekta. Kopā ar vīru viņa devās uz Ņujorku un pārveda Billiju mājās. Billijs laipni, taču ietiepīgi turējās pie sava: viss, ko viņš teicis pa radio, esot patiesība. Tralfamadorieši viņu nolaupījuši meitas kāzu dienas vakarā. Neviens to neesot pamanījis, jo tralfamadorieši izveduši viņu cauri laika metiem, un tādējādi viņš varējis gadiem atrasties uz Tralfamadoras, būdams prom no Zemes tikai vienu mikrosekundi.

Kāds mēnesis pagāja bez starpgadījumiem, bet tad Billijs uzrakstīja Iliumas avīzei «News Leader» vēstuli, kas tika pat publicēta. Vēstulē bija aprakstīti Tralfamadoras iedzīvotāji.

Tur bija teikts, ka tralfamadorieši esot divas pēdas gari, zaļi, izlietņu atsūknim līdzīgi. Ar piesūcekni viņi varot noturēties uz jebkuras virsmas, bet viņu daudzie ārkārtīgi lokanie taustekļi parasti esot pavērsti augšup. Katra taustekļa galā esot maza rociņa ar zaļu aci uz plaukstas. Sīs radības esot draudzīgi noskaņotas un redzot pasauli četrās dimensijās. Tralfamadoriešiern esot žēl nabaga zemiešu, kuri spēj uztvert tikai trīs dimensijās. Viņi varot zemiešiem iemācīt visādus brīnumus — īpaši jau par laiku. Nākamajā vēstulē Billijs solījās atklāt dažus no tralfamadoriešu noslēpumiem.

Dienā, kad pirmā vēstule tika publicēta, Billijs jau rakstīja otro, kas iesākās tā:

«Lūk, svarīgākais no visa, ko uzzināju uz Tralfamadoras: miris cilvēks mums tikai šķiet miris. Pagātnē viņš joprojām ir dzīvs, tādēļ ir ļoti muļķīgi raudāt viņa bērēs. (Jan pagātne, gan tagadne un nākotne ir pastāvējušas un pastāvēs vienmēr. Tralfamadorieši redz laiku visā tā garumā — tāpat kā mēs, piemēram, redzam Klinšu kalnu grēdas. Viņi redz, ka ikkatrs mirklis ir mūžīgs, un spēj ielūkoties katrā laika sprīdī, kas viņus interesē. Tas tikai mums uz Zemes tā šķiet, ka mirkļi seko cits citam kā diedziņā savērtas krelles un ka mirklis, kas paiet, paiet uz visiem laikiem.

Kad tralfamadorietis redz līķi, viņš zina, ka šis cilvēks tobrīd vienkārši nav formā, toties citos brīžos viņš jūtas lieliski. Un, kad es tagad dzirdu par kāda cilvēka nāvi, es tikai paraustu plecus un saku to pašu, ko par mirušajiem mēdz teikt tralfamadorieši, proti: «Tā gadās.» »

Un tādā garā.

Billijs strādāja savas tukšās mājas pagrabā, kur glabājās visādi krāmi. Viņa apteksnei bija brīvdiena. Pagrabā stāvēja veca rakstāmmašīna — īsts briesmonis, ne rakstāmmašīna. Tā bija tik smaga kā apkures radiators. Billijam nebija spēka staipīt to apkārt, tāpēc viņš rakstīja turpat pagrabā.

Apkures katls nedarbojās. Elektrības vada izolāciju bija sagrauzusi pele. Gaisa temperatūra mājā bija nokritusi līdz piecdesmit grādiem pēc Fārenheita, bet Billijs to nebija pamanījis. Un viņš nebūt nebija tik silti saģērbies. Kājas viņam bija basas, mugurā pidžama un rītasvārki, kaut gan bija jau vēla pēcpusdiena. Viņa basās kājas bija kā zilgans ziloņkauls.

Toties Billija sirdī — par spīti visam — gailēja līksmas oglītes, jo Billijs ticēja, ka aplaimos daudzus ļaudis, atklādams viņiem patiesību par laiku. Ārdurvju zvans augšā zvanīja bez mitas. Bija atnākusi viņa meita Barbara, kas ļoti gribēja satikt tēti. Tad viņa atdarīja durvis ar savu atslēgu un staigāja viņam virs galvas, saukdama:— Tēti, tēti, kur tu esi?— un tādā garā.

Billijs neatsaucās, un Barbara gandrīz jau krita histērijā, domādama, ka teju, teju ieraudzīs tēva līķi. Un tad viņa ielūkojās pēdējā telpā, kas bija vēl atlikusi,— krāmu pagrabā.

—  Kāpēc tu neatsaucies?— jautāja Barbara, stāvēdama uz pagraba sliekšņa. Rokā viņai bija avīze — tieši tas numurs, kurā Billijs bija aprakstījis savus Tralfamadoras draudziņus.

—  Es nedzirdēju,— Billijs nevērīgi, atsaucās.

Situācija bija šāda: Barbarai bija divdesmit viens

gads, un viņa uzskatīja savu tēvu par senilu veci, kaut arī viņam bija tikai četrdesmit seši, vārdu sakot, viņa uzskatīja tēvu par prātu izkūkojušu večuku, jo bija pārliecināta, ka lidmašīnas katastrofā tēva smadzenes nopietni skartas. Un piedevām viņa uzskatīja sevi par ģimenes galvu — viņai pašai bija vajadzējis rīkot mātes bēres, sameklēt Billijam apteksni' un tamlīdzīgi. Barbarai ar vīru vajadzēja rūpēties arī par Billija īpašumu, jo tā vien rādījās, ka viņš uz visiem laikiem atmetis biznesam ar roku. Sī lielā atbildība tik agros gados bija pārvērtusi Barbaru par visai pretīgu meitieti. Savukārt Billijs bija cieši apņēmies aizstāvēt savu cilvēka cieņu, pierādīt Barbarai un visiem pārējiem, ka viņš nebūt vēl nav senils plānprātiņš, ka viņam dzīvē tagad ir daudz cildenāks mērķis par naudas raušanu.

Viņš bija pārliecināts, ka tagad viņa pienākums ir apgādāt Zemes iedzīvotāju dvēseles ar koriģējošām brillēm. Billijs svēti ticēja, ka daudzas dvēseles grēko un pazudina sevi tikai tāpēc, ka nespēj redzēt visu tik skaidri kā viņa zaļie Tralfamadoras draudziņi.

—  Nemelo, tēt,— Barbara teica. — Es labi zinu, ka tu dzirdēji gan, ka es tevi saucu.— Viņa bija visnotaļ burvīga meiča, tikai kājas viņai bija kā Edvarda laiku klavierēm. Viņa sāka lamāt Billiju par vēstuli. Viņa teica, ka Billijs padarot par apsmieklu ne tikai pats sevi, bet arī visus, kas ar viņu saistīti.

—  Ak tu tēti, tēti, tēti,— Barbara teica.— Ko lai mēs ar tevi iesākam? Tu laikam gribi piespiest mūs ievietot tevi turpat, kur tava māte?

Billija māte bija vēl dzīva. Viņa dzīvoja vecu ļaužu pansionātā «Priežu sils» Iliumas nomalē.

—  Un kas tieši manā vēstulē tev tik ļoti nepatīk?— apvaicājās Billijs.

—  Kaut kādi murgi! Viss izfantazēts!

—    Nav vis izfantazēts.— Billijs nedusmojās. Viņš vispar nekad nedusmojās. Sajā ziņā viņš bija vienkārši burvīgs.

—  Tādas Tralfamadoras nemaz nav!

—  Tu laikam gribi teikt, ka tā nav ieraugāma no Zemes,— Billijs teica.— Zeme no Tralfamadoras arī nav ieraugāma. Abas šīs planētas ir ļoti mazas un atrodas ļoti talu viena no otras.

—  Un kur tu izrāvi tik vājprātīgu nosaukumu — Tralfamadora?

—  Tā šo planētu dēvē tās iedzīvotāji.

—  Ak dievs!— izsaucās Barbara un uzgrieza tēvam muguru. Izmisusi viņa sasita rokas.— Vai es drīkstu tev uzdot pavisam vienkāršu jautājumu?

—  Protams.

—  Kāpēc tu par to nerunāji pirms lidmašīnas katastrofas?

—  Es uzskatīju, ka nav vel pienācis īstais bridis.

Un tādā garā. Billijs apgalvo, ka pirmoreiz ceļojis pa laiku 1944. gadā, ilgi pirms sava brauciena uz Tralfamadoru. Tralfamadoriešiem ar to neesot nekāda sakara. Viņi vienkārši palīdzējuši Billijam apjēgt, kas īstenībā notiek.

Pirmais izkritiens Billijam atgadījās jau tad, kad Otrais pasaules karš vēl gāja vaļā pilnā sparā. Amerikāņu armijā kapelāna palīgs allaž bijis apsmiekla objekts. Arī Billijs nebija izņēmums. Viņš nebija spējīgs jel kādi kaitēt ienaidniekiem, nedz arī palīdzēt draugiem. Patiesībā jau draugu viņam nemaz nebija. Viņš bija priestera palīgs, netiecās pēc uzšuvēm un apbalvojumiem, nenēsāja ieroci un maigi ticēja mīlošajam Jēzum,— vairumam karavīru tas likās vienkārši pretīgi.

Manevru laikā Dienvidkarolīnā Billijs uz mazām ūdensdrošām ērģelītēm spēlēja baznīcas himnas, ko bija apguvis jau bērnībā. Ērģelītēm bija trīsdesmit deviņi taustiņi un divi pedāļi — vox humana un vox celesta Billijam vajadzēja atbildēt arī par saliekamo altāri, kas bija līdzīgs diplomāta koferītim ar izbīdāmām kājām. Altāra iekšpuse bija izklāta ar purpursarkanu plīšu, un uz šī kaislīgā plīša atdusējās spīdīgs alumīnija krusts un bībele.

1 Cilvēka balss un dieva balss (lat.).

Altāri un ērģeles bija izgatavojusi putekļu sūcēju firma Kemdenā, Ņūdžersijas štatā,— par to liecināja firmas zīme.

Reiz manevru laikā Billijs cēli spēlēja «Tas kungs ir mūsu stiprā pils»— Johana Sebastiāna Baha mūzika, Mārtiņa Lutera vārdi. Bija svētdienas rīts. Billijs ar kapelānu bija sapulcējuši apmēram piecdesmit zaldātu lielu draudzi uz kāda Karolīnas paugura. Pēkšņi parādījās novērotājs. Novērotāju manevros bija, ka mudž, tie ziņoja, kas uzvarējis un kas zaudējis iedomāto kauju, kurš ir vēl dzīvs un kurš jau beigts.

Novērotājs bija atnesis uzjautrinošu vēsti. Nosacīts ienaidnieks bija no gaisa nosacīti pamanījis viņu mazo draudzi. Viņi visi bija nosacīti pagalam. Nosacītie līķi nosmējās un ieturēja brangu maltīti.

Pēc gadiem atminēdamies šo starpgadījumu, Billijs bija pārsteigts par šo īsteni tralfamadorisko pieeju nāvei— cilvēks ir miris un tajā pašā laikā ietur maltīti.

Uz manevru beigām Billijam piešķīra ārpuskārtas atvaļinājumu, jo viņa tēvu, frizieri no Iliumas Ņujorkas štatā, stirnu medībās bija nošāvis kāds draugs. Tā gadās.

Kad Billijs atgriezās no atvaļinājuma, viņu jau gaidīja pavēle doties pāri jūrai. Viņu pieprasīja kāda Luksemburgā karojoša kājnieku pulka štābs. Sīs daļas kapelāna palīgs bija kritis kaujā. Tā gadās.

Brīdī, kad Billijs sasniedza savu pulku, tas jau bija noasiņojis un izjucis slavenajās Ardenu kaujās. Billijs tā arī nesatika to kapelānu, kuram bija vajadzējis palīga; viņam tā arī neizsniedza bruņucepuri un zābakus. Tas bija 1944. gada decembrī, pēdējā lielā vācu armijas uzbrukuma laikā.

Billijs palika dzīvs, taču pilnīgi apdullis un nomaldījies kaut kur tālu aiz vāciešu jaunajām pozīcijām. Trīs citi nomaldījušies karavīri, kas nebija tik apdulluši, atļāva Billijam vilkties viņiem līdzi. Divi no tiem bija izlūki, trešais bija no prettanku nodaļas. Ēdamā un kartes viņiem nebija. Vairīdamies no vāciešiem, viņi gāja arvien dziļāk lauku klusumā. Viņi ēda sniegu.

Viņi soļoja cits cita pēdās. Pa priekšu gāja izlūki — veikli, iznesīgi, pavisam mierīgi. Viņiem bija šautenes.

Tad nāca prettanku karotājs, neizveicīgs un truls puisietis, gatavs kuru katru brīdi atkauties no vāciešiem,— vienā rokā viņš turēja automātisko 45 mm koltu, otrā — medību dunci.

Pēdējais ar tukšām rokām vilkās Billijs Piligrims drūmā apņēmībā kuru katru brīdi mirt. Viņš izskatījās ērmīgs: sešas pēdas un trīs collas garš, pleci un krūtis kā liela sērkociņu kārba. Viņam nebija ne bruņucepures, ne šineļa, ne ieroča, ne zābaku. Kājās viņam bija lētas, vaļējas, uz tēva bērēm pirktas civilista kurpes. Vienai kurpei bija nokritis papēdis, un viņš gāja pieklibodams: augšā — lejā, augšā — lejā. No negribētās dancošanas augšā — lejā, augšā — lejā viņam sāpēja visas locītavas.

Billijam mugurā bija plāna formas jaka, raupjas vilnas krekls un bikses un garā, sviedriem piemirkusi apakšveļa. Viņam vienīgajam no četriem bija bārda. Bārda bija nevienmērīga un saraina, un daži sari jau bija sirmi, kaut gan Billijam bija tikai divdesmit viens gads. Un arī mati viņam jau krita laukā. No vēja, aukstuma un mežonīgās piepūles viņa seja bija purpursarkana.

Viņš it nemaz neizskatījās pēc karavīra. Viņš izskatījās pēc netīra flamingo.

Trešajā klejojumu dienā kāds šāva uz viņiem — četras reizes — brīdī, kad viņi šķērsoja šauru, ar ķieģeļiem bruģētu ceļu. Pirmā lode tika mērķēta uz abiem izlūkiem. Otrā — uz prettanku karotāju, kuru sauca Rolands Vīrijs.

Trešā lode tika tēmēta uz netīro flamingo, kurš sastinga ceļa vidū, kad nāvējošā bite aizzumēja viņam gar ausi. Billijs pieklājīgi stāvēja tur, ļaudams snaiperim mēģināt vēlreiz. No viņa miglainajiem priekšstatiem par karošanas labo toni izrietēja, ka snaiperim pienākas vēl viens mēģinājums. Nākamā lode, ja sprieda pēc skaņas, pagāja kādu collu gar Billija ceļgala bļodiņu.

Rolands Vīrijs un izlūki jau bija grāvī, drošībā, un Vīrijs uzbļāva:

—  Vai tu vēl ilgi dirsīsies?! Nost no ceļa!

Sis verbs balto cilvēku leksikā 1944. gadā bija liels retums. Billijam it īpaši tas likās apdullinošs un līdzēja uzreiz. Viņš atjēdzās un noskrēja no ceļa.

—  Atkal es tev izglābu dzīvību, smerdeli tāds,— Vīrijs grāvī teica Billijam. Viņš to vien katru dienu bija darījis kā glābis Billija dzīvību: gānījis, kaustījis, bikstījis viņu, piespiezdams kustēties. Bez šīs cietsirdīgās apiešanās iztikt nevarēja, jo pats Billijs nedarīja neko, lai glābtu savu ādu. Billija karstākā vēlēšanās bija atmest visam ar roku. Viņš bija pārsalis, izbadējies, apjucis, nejēdza neko. Tagad, trešajā dienā, viņš vairs tikpat kā neatšķīra miegu no nomoda, viņam jau bija vienalga, vai viņš soļo vai stāv uz vietas.

Viņš ilgojās, kaut visi liktu viņam mieru.— Puiši, ejiet vien bez manis,— viņš nemitīgi atkārtoja.

Vīrijs bija tikpat nepieredzējis karotājs kā Billijs. Viņš arī bija ieradies nomainīt kādu kritušo. Prettanku nodaļas ierindnieks būdams, viņš bija palīdzējis izšaut vienu svēta naida lādiņu no 57 mm prettanku granātmetēja. Šāviens gāja vaļā ar pamatīgu žvīkstoņu gluži kā visvarenā debesu dieva bikšu rāvslēdzis. Reaktīvā lādiņa liesma izdedzināja sniegu un augu segu trīsdesmit pēdu garumā. Aiz lādiņa uz zemes palika melna bulta, kas nepārprotami rādīja vāciešiem granātmetēja atrašanās vietu. Mērķī lādiņš netrāpīja.

Mērķis bija tanks, tā sauktais «tīģeris». Tas kā ošņādams pagrieza savu 88 mm snuķi, ieraudzīja uz zemes bultu un izšāva. Šāviņš nogalināja visu granātmetēja apkalpi, Vīrijs vienīgais palika dzīvs. Tā gadās.

Vīrijam bija tikai astoņpadsmit gadu. Viņš bija aizvadījis nelaimīgu bērnību — lielākoties Pitsburgā, Pensilvānijā. Pitsburgā neviens viņu nebija varējis ciest. Viņu neieredzēja tāpēc, ka viņš bija dumjš, resns, nekrietns un mūžīgi oda pēc speķa, lai mazgājās kā mazgādamies. Vienaudži, nevēlēdamies uzturēties Vīrija sabiedrībā, allaž lika viņam atšūties.

Sī mūžīgā atšūšana darīja Vīriju traku. Patriekts viņš vienmēr uzmeklēja kādu vēl mazāk ieredzētu pusaudzi un sāka visādi izlikties, ka grib ar to draudzēties. Pēc tam viņš vienmēr atrada kādu ieganstu, lai zvērīgi piekautu šo nabadziņu.

Tas viņam bija tāds stils. Ar saviem nākamajiem upuriem viņš uzturēja nenormālas, puserotiskas, slepkavnieciskas attiecības. Viņš tiem lielījās ar sava tēva kolekciju: viņa tēvs krājot šaujamieročus, zobenus, spīdzi

nāšanas rīkus, vašas un citas tamlīdzīgas lietas. Vīrija tēvs bija santehniķis, patiešām krāja tādas mantas, un viņa kolekcija bija apdrošināta par četrtūkstoš dolāriem. IJn viņš tāds nebija vienīgais. Viņš bija iestājies biedrībā, k;is apvienoja daudzus tādu lietiņu kolekcionārus.

Reiz Vīrija papucis uzdāvināja viņa mātei papīru .slogu virtuves vajadzībām — spāniešu nagu maucamās knaibles lietošanas kārtībā. Citreiz viņš uzdāvināja sievai galda lampu, kuras statīvs bija vienu pēdu augsta Nirnbergas Dzelzs jaunavas kopija. īstā Dzelzs jaunava bija viduslaiku moku rīks, tāds kā katla paveids, kam bija sievietes ķermeņa forma un iekšpuse pilna ar tērauda dzelkšņiem. Priekšpusē šai sievietei bija ierīkotas divviru durtiņas uz eņģēm. Darbības princips bija tāds: noziedznieku ievietoja sievietē un tad palēnām spieda durtiņas ciet. Durtiņām bija divi īpaši dzelkšņi — tieši pretī upura acīm. Apakšā bija ierīkota drene, pa kuru iztecēja asinis. Tā, lūk.

Vīrijs bija pastāstījis Billijam par Dzelzs jaunavu, par dreni, kura tai apakšā un kam tā domāta. Viņš bija pastāstījis Billijam par «dum-dum» lodēm. Viņš bija pastāstījis Billijam par tēvam piederošo Deringera sistēmas revolveri, kurš ērti ievietojams vestes kabatā, bet ar kuru tomēr var iztaisīt cilvēkā tādu caurumu, «kam cauri lidojot pat sikspārnis spārnus nenoķēzīs».

Reiz Vīrijs augstprātīgi saderēja, ka Billijam pat jēgas neesot, kas ir asiņu grope. Billijs minēja, ka tā laikam gan būšot tā pati drene Dzelzs jaunavas dibenā, bet viņš alojās. Viņš dabūja zināt, ka asiņu grope ir īpašs padziļinājums dunča, zobena vai durkļa asmenī.

Vīrijs aprakstīja Billijam visādus izsmalcinātus spīdzināšanas paņēmienus, par kuriem bija lasījis grāmatās, dzirdējis pa radio, kurus bija redzējis kino; viņš pastāstīja arī par paņēmieniem, ko bija izgudrojis pats, Viens no šiem paņēmieniem bija zobārsta urbja ievadīšana upura ausī. Viņš prasīja Billijam, kāds, pēc viņa domām, būšot visdrausmīgākais nonāvēšanas veids. Billijs nebija par to domājis. Pareizā atbilde bija šāda: «Cilvēku sasien un noliek uz skudru pūžņa tuksneša vidū — sajēdz? Ar seju uz augšu. Tad aplej ar medu viņa daiktu un nogriež viņam plakstiņus, lai skatās saulē, kamēr izlaiž garu.» Tā, lūk.

Tagad, pēc apšaudes, gulēdams grāvi kopā ar izlūkiem un Billiju, Vlrijs piebāza Billijam pie deguna savu medību dunci, lai tas būtu labi apskatāms. Tas nebija kroņa duncis. Tā bija tēva dāvana. Duncim bija desmit collas garš trlsstūrains asmens. Spals bija kastetes veida, tam bija pierīkoti gredzeni, kuros Vīrijs bāza savus resnos pirkstus. Tie nebija vienkārši gredzeni. Tiem bija dzelkšņi.

Ar šiem dzelkšņiem Vlrijs vieglītēm skrāpēja Billija vaigu — viegli vieglītēm kustoniskās, apslāpētās alkās: — Gribi, iesitīšu? Gribi, ko? Hm? Hmmmmmmmmm?

—  Negribu,— sacīja Billijs.

—  Zini, kāpēc asmens trīsstūrains?

—  Nē.

—  Lai rēta neaizvērtos.

—  Ak dievs!

—  No šitā paliek trlsstūrains caurums. Kad tu iedur kādam ar parastu dunci, iznāk šķēlums. Vai ne? Šķēlums uzreiz aizveras. Vai ne?

—  Vai ne.

—  Ķēms, ko tu sajēdz? Nesaprotu, ko jums māca tajās sūda koledžās!

—  Necik ilgi jau es tur neesmu mācījies,— Billijs teica, un taisnība vien bija. Viņš bija tur gājis tikai pusgadu, turklāt tā nebija īsta koledža. Tie bija Iliumas Optometristu skolas vakara kursi.

—  Sūds, ne koledža,— Vīrijs iznīcinoši sacīja.

Billijs paraustīja plecus.

—  Dzīvē notiek daudz kas tāds, par ko tu nevienā grāmatelē neizlasīsi, — teica Vīrijs. — Gan arī tu to sapratīsi.

A„rī uz to Billijs neko neatbildēja; viņam nebija ne mazākās vēlēšanās uzturēt sarunu. Tomēr viņš juta , neskaidru vēlēšanos pateikt, ka zina šo to par asinīm un līķīšiem. Galu galā Billijs taču visu bērnību gan no rītiem, gan vakaros bija lūkojies uz kāda mocekļa drausmajām brūcēm. Pie Billija guļamistabiņas sienas Iliumā karājās izcili drausmīgs krucifikss. Armijas ķirurgs noteikti justu cieņu pret tā autoru — tik lietpratīgi bija attēlotas visas Kristus brūces — gan šķēpa, gan ērkšķu, gan dzelzs naglu radītās. Billija Kristus mira šaušalīgās mokās. Viņš radīja bezgalīgu žēlumu.

Tā gadās.

Kaut arī uzaudzis zem tik briesmīga krucifiksa, Billijs tomēr nebija katolis. Viņa tēvs neticēja dievam. Viņa māte reizēm aizstāja ērģelniekus dažās pilsētas baznīcās. Viņa vienmēr ņēma Billiju līdzi, kad devās spēlēt, un iemācīja ari viņam šo to atskaņot. Viņa mēdza teikt, ka iešot baznīcā, tikko noskaidrošot, kura no baznīcām sludina īsto ticību.

Tā arī viņa to nekad nenoskaidroja. Tomēr viņa juta pieaugošu kāri pēc krustā sistā tēla. Un, kad viņu mazā ģimenīte Lielās depresijas laikā devās ceļojumā pa Rietumiem, viņa nopirka vienu kādā Santa Fē dāvanu veikalā. Tāpat kā daudzi amerikāņi, arī viņa centās piešķirt dzīvei jēgu ar dāvanu veikalos pirktu mantiņu palīdzību.

Tā krucifikss nokļuva pie Billija Piligrima istabiņas sienas.

Abi izlūki, satvēruši savu šauteņu riekstkoka laides, čukstus paziņoja, ka pienācis laiks kopties prom no grāvja. Bija pagājušas desmit minūtes, taču neviens nebija nācis skatīties, vai viņi ir vēl dzīvi, vai nevajag viņus piebeigt. Pēc visa spriežot, šāvējs bija bijis viens pats un tūlīt aizmucis.

Viņi izrāpās no grāvja, bet neviens neatklāja uz viņiem, uguni. Viņi līda līšus uz meža pusi — četri lieli un nelaimīgi zīdītāji. Mežā bija tumšs un auksts. Priedes auga kārtīgās rindās. Pameža nebija. Zemi klāja četras collas biezs, neskarts sniegs. Nabaga amīšiem nekas cits neatlika — bija vien jāatstāj pēdas, nepārprotamas kā diagramma balles deju mācībgrāmatā: solis, slīdējiens, stāt; solis, slīdējiens, stāt.

— Pielūko tu man — turi žaunas!— Rolands Vīrijs teica Billijam Pilig.rim.am, kad viņi atkal devās ceļā. Vīrijs izskatījās pēc Tvidlidama vai Tvidlidī, kas savīkšījies uz karu. Viņš bija strups un resns. Vīrijam bija viss armijā izsniegtais un arī vecāku dāvanas: bruņucepure ar visu mīksto iekšu, vilnas mice, šalle, cimdi, kokvilnas apakškrekls, vilnas apakškrekls, vilnas krekls, svīteris, jaka, žakete, mētelis, kokvilnas apakšbikses, vilnas apakšbikses, vilnas bikses, kokvilnas zeķes, vilnas zeķes, zābaki, gāzmaska, blašķe, pārtikas sainītis, medikamentu paciņa, medību duncis, vilnas sega, brošūra «Pazīsti ienaidnieku», brošūra «Kāpēc mēs karojam» un vēl viena brošūra ar vācu izteicieniem angļu transkripcijā, kas darīja Vīriju gana gudru, lai uzprasītu vāciešiem: «Kur atrodas jūsu štābs?»— vai arī: «Cik haubiču jums ir?» Viņš varēja tiem pateikt: «Padodieties! Jūsu stāvoklis ir bezcerīgs,» — un tādā garā.

Vīrijam bija arī baisas koka klucis, kam it kā vajadzēja kalpot par paliktni strēlnieka ligzdā. Viņam bija paciņa ar diviem izturīgiem prezervatīviem. Viņam bija svilpe, ko Vīrijs bija nolēmis nevienam nerādīt, kamēr nebūs paaugstināts par kaprāli. Viņam bija neķītra bildīte: kāda sieviete mēģināja kopoties ar Setlandes poniju. So bildīti viņš jau vairākas reizes bija rādījis Billijam Piligrimam.

Sieviete un ponijs bija nofotografēti uz samta drapēriju fona. Abās pusēs tiem slējās doriešu kolonnas. Pie vienas no kolonnām bija nolikta podā iedēstīta palma. Sī Vīrija bildīte bija cilvēces vēsturē pirmās neķītrās fotogrāfijas kopija. Vārds fotogrāfija pirmo reizi atskanēja 1839. gadā, kad Luijs 2. M. Dagērs ziņoja Franču akadēmijai, ka attēlu, kas iegūts uz apsudrabotas, ar jodu apstrādātas vara plates, var attīstīt dzīvsudraba tvaikos.

Pagāja tikai divi gadi, un 1841. gadā Tilēriju dārzā arestēja Dagēra asistentu Andrē Lefevru, kurš bija mēģinājis pārdot kādam džentlmenim bildīti ar sievieti un poniju. Vīrijs savējo arī bija pircis turpat — Tilēriju dārzā. Lefevrs apgalvoja, ka šī bildīte esot mākslas priekšmets un ka viņa mērķis esot bijis atdzīvināt grieķu mitoloģiju. Viņš teica, ka kolonnas un palma esot tam pierādījums.

Kad viņam jautāja, kāds mīts tur attēlots, Lefevrs teica, ka esot tūkstošiem tādu mītu, kur darbojoties u mirstīga sieviete un dievs ponija izskatā. x

Viņu notiesāja uz sešiem mēnešiem cietumā. Tur viņš saķēra plaušu karsoni un nomira. Tā gadās.

Billijs un izlūki bija kalsni. Rolands Vīrijs bija tauks kā sivēns. Zem visiem viņa vilnas kankariem, siksnām, lencēm un brezentiem slēpās maza, omulīgi rūcoša krāsniņa. Savā spēku pārpilnībā viņš šaudījās šurpu turpu — no Billija pie izlūkiem un atpakaļ, pārnēsādams

dumjas vēstis» ko neviens nebija sūtījis un ko neviens nepriecājās saņemt. Turklāt viņam sāka likties, ka, būd.ims krietni vairāk nodarbināts par visiem pārējiem, viņš attiecīgi ir šeit galvenais, līderis.

Viņš bija tik resns un satuntuļojies, ka nejuta briesmas. Viņa priekšstats par ārpasauli aprobežojās ar to, ko viņš redzēja pa šauro spraugu starp bruņucepures malu un vecāku dāvināto šalli, kas sedza viņa bērna ģīmi līdz pašai virsdegunei. Viņš jutās tik omulīgi, ka mierīgi spēja iedomāties: viņš ir jau mājās — sveiks un vesels, izgājis karu — un patlaban stāsta vecākiem un māsai savus piedzīvojumus, kaut gan īstenībā piedzīvojumi joprojām turpinājās pilnā sparā.

Vīrija versija' bija šāda: sākās grandiozs vāciešu uzbrukums, un Vīrijs ar saviem prettanku apkalpes vīriem kāvās kā lauva, līdz visi bija krituši, tikai Vīrijs ne. Tā gadās. Un tad Vīrijs sastapa abus izlūkus, un viņi tūlīt kļuva tuvi draugi un nosprieda ieročiem rokās izlauzties atpakaļ pie savējiem. Viņi nolēma bez kavēšanās doties ceļā. Lai viņi nolādēti, ja padosies naidniekiem. Viņi cieši paspieda roku cits citam. Viņi nodēvēja sevi par Trim Musketieriem.

Bet tad šis nolāpītais koledžas zellis — tādus vārguļus vispār nevajadzētu ņemt armijā!— palūdza, lai ļauj arī viņam pievienoties. Viņam pat šautenes vai dunča nebija. Viņam nebija pat bruņucepures vai mices. Viņš pat nespēja paiet kā cilvēks, kratījās augšā — lejā, augšā — lejā, darīja visus trakus, nodeva viņu atrašanās vietu pa gabalu. Viņš iedvesa bezgalīgu žēlumu. Un visu ceļu līdz savējo ugunslīnijām Trīs Musketieri stūma, vilka un stiepa koledžas zelli sev līdzi, stāstīja Vīrijs. Viņi izglāba šim puisim dzīvību.

Reālajā dzīvē turpretim viss notika tā: Vīrijs devās atpakaļ, lai noskaidrotu, kas Billijam lēcies. Viņš bija pieteicis izlūkiem brītiņu pagaidīt, kamēr viņš atgriezīsies kopā ar to mācīto smerdeli. Viņš aizķēra kādu zemu zaru. Zars uzsita pa Vīrija bruņucepuri: bang! Vīrijs to nedzirdēja. Kaut kur ierējās liels suns. Arī to Vīrijs nedzirdēja. Viņa piedzīvojumu stāstā tobrīd risinājās patiesi aizkustinoši notikumi. Kāds virsnieks apsveica Trīs Musketierus un teica, ka virzīšot viņus apbalvošanai ar «Bronzas Zvaigznēm».

— Ko vēl es varētu jūsu labā izdarīt, puiši?— jautāja virsnieks.

—   Ziniet, ser,— teica viens no izlūkiem. — Mēs gribētu palikt kopā līdz kara beigām, ser. Vai jūs nevarētu izdarīt tā, lai neviens neizšķir Trīs Musketierus?

Billijs Piligrims bija apstājies mežā. Viņš bija atslējies pret koku un aizvēris acis. Viņa galva bija atmesta atpakaļ un nāsis izpletušās. Viņš izskatījās pēc dzejnieka Partenonā.

Billijs pirmoreiz ceļoja laikā. Cēli aprakstījis sava mūža loku, viņš bija nokļuvis līdz savai nāvei, kas izrādījās violeta gaisma. Tur neviena nebija, tur vispār nekā nebija. Tikai violeta gaisma un dūkoņa.

Un tad Billijs metās atpakaļ dzīvē, aprakstīja slaido loku līdz otram galam un nokļuva pats savā prenatālajā stāvoklī, kas izrādījās sarkana gaisma un guldzošas skaņas. Un tad viņš vēlreiz metās atpakaļ dzīvē un beidzot apstājās. Viņš bija mazs zēns un mazgājās dušā kopā ar savu spalvaino tēti Iliurnas Y. M. C. A. telpās. Viņš juta hlora smaku no peldbaseina turpat aiz durvīm, dzirdēja tramplīna būkšķus.

Mazais Billijs bija pārbijies, jo tēvs grasījās viņu mācīt pēc metodes «peldi vai slīksti». Tēvs grasījās iemest Billiju baseina dziļajā galā, un Billijs grasījās grimt.

Tā bija īsta spīdzināšana. Billijs bija kā pārakmeņojies, kad tēvs viņu vilka no dušu telpas uz baseinu. Acis Billijam bija ciet. Kad viņš tās atvēra, viņš atradās baseina dibenā un visapkārt skanēja burvīga mūzika. Viņš zaudēja samaņu, bet mūzika neapklusa. Viņš neskaidri juta, ka viņu kāds glābj. Billijs vēlreiz pārdzīvoja visu to.

Pēc tam viņš aizceļoja laikā uz 1965. gadu. Viņam bija četrdesmit viens gads, un viņš bija aizbraucis apciemot savu nespēcīgo māti veco ļaužu pansijā, kur tikai pirms mēneša bija viņu ievietojis. Viņa bija slimojusi ar plaušu karsoni, ūn visi bija domājuši, ka viņa drīz mirs. Viņa tomēr vēl nodzīvoja vairākus gadus.

Māte nesen bija zaudējusi balsi, un Billijam vajadzēja noliekties pie viņas papīrplānajām lūpām, lai kaut ko sadzirdētu. Bija nepārprotami redzams, ka mātei ir kaut kas svarīgs uz sirds.

—  Kā?…— viņa iesāka un aprāvās. Tas bija pāri viņas spēkiem. Viņa cerēja, ka Billijs pabeigs teikumu, ka viņai pašai nebūs tas jādara.

Bet Billijam nebija ne jausmas, ko viņa grib teikt. Ko tu gribi sacīt, mammu?—viņš skubināja.

Māte norija kamolu, kas spiedās kaklā; dažas asaras noritēja pār viņas vaigiem. Tad viņa sakopoja visus spēkus, kas bija vēl palikuši viņas izdēdējušās miesās, roku un kāju pirkstus ieskaitot. Un beigu beigās viņai izdevās nočukstēt visu teikumu: — Kā es tā novecoju?

Savecējusī Billija māte zaudēja samaņu, un glīta māsiņa izveda Billiju no istabas. Brīdī, kad viņš iznāca gaitenī, garām stūma kāda veca vīra ķermeni, pārklātu ar palagu. Sis vīrs savā laikā bija bijis slavens maratonists. Tā gadās. Starp citu, tolaik Billija galva vēl nebija cietusi lidmašīnas katastrofā, tolaik viņš vēl tik atklāti neizteicās par lidojošiem šķīvīšiem un ceļošanu laikā.

Billijs apsēdās pansijas vestibilā. Tolaik viņš vēl nebija atraitnis. Viņš sajuta kaut ko cietu zem polsterētā atzveltnes krēsla spilvena. Viņš pačamdīja un izvilka grāmatu — Viljama Bredforda Hjuī «Ierindnieka Slovika nošaušana». Tas bija patiess vēstījums par to, kā amerikāņu zaldātu vads nolaidis no kājas ierindnieku Ediju D. Sloviku, 36896415, vienīgo amerikāņu kareivi, kuru Pilsoņu karā nošāva par gļēvulību. Tā gadās.

Billijs izlasīja karatiesas prokurora viedokli par Slovika noziegumu, tas beidzās ar šādiem vārdiem: Viņš metis nepārprotamu izaicinājumu valdībai, un kareivju disciplīna nākotnē ir atkarīga no stingras atbildes uz šo izaicinājumu. Ja nāves sods vienmēr ticis piespriests dezertieriem, tas jāpiespriež arī šajā gadījumā — nevis kā soda mērs vai atmaksa, bet lai uzturētu disciplīnu, bez kuras armija nevar sekmīgi stāties pretī ienaidniekam. Sajā gadījumā nevar būt ne runas par apžēlošanu, un neviens arī to nepieprasa. Tā gadās.

Uzmirgojis 1965. gadā, Billijs aizceļoja uz 1958. gadu. Viņš piedalījās banketā par godu Jauniešu līgas futbolkomandai, kurā spēlēja arī viņa dēls Roberts. Runāja treneris, zvērināts vecpuisis. Treneris bija bezgala saviļņots. — Dieva vārds,— viņš teica. — Es uzskatītu par godu pienest ūdeni šiem zēniem!

Uzmirgojis 1958. gadā, Billijs aizceļoja uz 1961. gadu. Bija Jaungada vakars, un Billijs bija nepiedodami pielacies kādās viesībās, kur visi ciemiņi bija optometristi vai optometristu sievas.

Kara laikā sabojājis kuņģi, Billijs parasti nedzēra daudz, bet tovakar viņam droši vien bija ļoti gribējies, un patlaban viņš pirmo un vienīgo reizi krāpa savu sievu Valensiju. Viņam sazin kā bija izdevies pierunāt kādu sievieti kopā ar viņu doties uz tās pašas mājas veļas mazgātavu un uzsēsties uz žāvējamā aparāta, kas turklāt darbojās.

Sieviete arī bija galīgi pilnā un palīdzēja Billijam novilkt viņas zeķturi. — Ko tu gribēji man stāstīt? — viņa jautāja.

—   Viss kārtībā,— teica Billijs. Viņš tik tiešām bija pārliecināts, ka viss ir kārtībā. Viņš nespēja atcerēties, kāds tai sievietei vārds.

—   Kāpēc visi tevi sauc par Billiju, nevis par Viljamu?

—   Biznesa apsvērumi,— teica Billijs. Tā jau arī bija. Viņa sievastēvs, Iliumas Optometristu skolas īpašnieks, kurš izgādāja Billijam ienesīgo vietiņu, bija īsts ģēnijs savā nozarē. Viņš ieteica znotam uzstāt, lai ļaudis sauc viņu par Billiju,— droši varēja galvot, ka tas viņiem iespiedļsies atmiņā. Piedevām tam vajadzēja darīt Billiju drusku noslēpumainu ļaužu acīs — visā apkārtnē nebija otra pieaugušā ar tādu vārdu. Un piedevām tas lika ļaudīm jau iepriekš uzlūkot Billiju kā draugu.

Kaut kad ap to pašu laiku norisinājās šaušalīga scēna —: ļaudis izteica riebumu pret Billiju un viņa dāmu —, un Billijs atjēdzās aiz namdurvīm savā automobilī meklējam stūri.

Tagad galvenais patiešām bija atrast stūri. Sākumā Billijs vēzēja rokas kā vējdzirnavu spārnus, cerēdams "stūrei uzdurties nejauši. Kad. tas nelīdzēja, viņš sāka rīkoties ar apdomu un pakāpeniski — tā, lai stūrei nebūtu kur sprukt. Viņš nosēdās cieši pie kreisajām durvīm un collu pēc collas rūpīgi aptaustīja visu, kas atradās priekšā. Neatradis sasodīto stūres ratu, viņš pārsēdās sešas collas pa labi un meklēja atkal. Lai cik jocīgi tas liktos, bet drīz vien viņš jau sēdēja pie labajām durvīm, stūri tā arī neuzgājis. Viņš secināja, ka to kāds nozadzis. Sadusmojies ne pa jokam, viņš kāpa ārā no mašīnas.

Viņš bija sēdējis sava automobiļa pakaļēja sedekli un tāpēc nebija varējis atrast stūri.

Kāds neganti purināja Billiju, likdams atjēgties. Billijs joprojām jutās piedzēries, joprojām piktojās par nozagto stūri. Viņš atkal bija Otrajā pasaules karā, vāciešu aizmugurē. Viņu purināja Rolands Vīrijs. Vīrijs bija sagrābis Billiju aiz jakas atlokiem. Viņš bumsāja Billiju pret koku, tad parāva nost un pagrūda tajā virzienā, kurā Billijam it kā vajadzēja doties paša spēkiem.

Billijs apstājās un papurināja galvu.— Ejiet vien,— viņš teica.

' — Ko, ko?

—  Ejiet vien bez manis, puiši. Ar mani viss kārtībā.

—  Kas ir ar tevi?

—  Ar mani viss ir okei.

—  Jēziņ — ir gan slima govs,— teica Vīrijs cauri piecām šalles kārtām. Billijs vispār nebija redzējis Vīrija seju. Viņš bija mēģinājis to iztēloties un gara acīm ieraudzījis riebīgu krupi akvārijā.

Sperdams un grūzdams Vīrijs dzina Billiju kādu ceturtdaļjūdzi. Izlūki gaidīja starp aizsaluša strauta krastiem. Viņi bija dzirdējuši suņa rejas. Viņi bija dzirdējuši arī cilvēkus sasaucamies — gluži kā medniekus, kas līksmo, nojautusi medījuma atrašanās vietu.

Strauta krasti bija pietiekami augsti, lai izlūkus pa gabalu neviens nevarētu ieraudzīt. Billijs jocīgi notenterēja lejā pa krastu. Viņam sekoja Vīrijs — grabēdams, žvadzēdams, šķindēdams un svīzdams.

—  Te viņš ir, puiši,— teica Vīrijs. — Viņš negrib dzīvot, bet viņš tomēr dzīvos. Dievs ir mans liecinieks — kad viņš izkulsies no šitās šļuras, viņš būs Trim Musketieriem dzīvību parādā.

Billijs Piligrims tur, strauta gultnē, iedomājās, ka gluži nesāpīgi pārvērties tvaiku strūkliņā. «Ja visi tikai mazu brītiņu liktu mani mierā,» viņš domāja, «es vairs nevienam nesagādātu raizes.» Viņš grasījās pacelties gaisā un aizvīties starp koku galotnēm.

Kaut kur atkal ierējās lielais suns. Baiļu, atbalss un ziemas klusuma iespaidā suņa rejas noskanēja kā milzīgs bronzas gongs.

Astoņpadsmit gadu vecais Rolands VIrijs bija iespraucies starp abiem izlūkiem un uzlicis rokas tiem. uz pieciem. — Un ko tagad darīs Trīs Musketieri? — viņš vaicāja.

Billijarn Piligrimam rādījās burvīga halucinācija. Viņam kājās bija sausas, siltas, baltas zeķes, un viņš slīdēja pa deju zāles grīdu. Skatītāju tūkstoši uzgavilēja Billijarn. Tas nebija ceļojums laikā. Nekas tāds nebija noticis un nekad arī nenotika. Tādas vīzijas rādās mirstošam jauneklim, kam kurpes pilnas ar sniegu.

Viens no izlūkiem pašūpoja galvu un slaidi nospļāvās. Otrs darīja tāpat. Viņi pētīja spļāvienu bezgalsīko ietekmi uz sniegu un cilvēces vēsturi. Viņi bija mazi un izveicīgi. Viņi jau daudzkārt bija uzturējušies vāciešu aizmugurē — dzīvojuši kā meža zvēri, ik brīdi juzdami pātagojošas briesmas, neko nedomādami, uztverdami pasauli ar mugurkaula smadzenēm.

Un tad viņi izslīdēja no Vīrija tēvišķajiem skāvieniem. Viņi ieteica Vīrijam kopā ar Billiju uzmeklēt kādu, kam padoties gūstā. Izlūki bija nolēmuši viņus vairs negaidīt.

Un viņi pameta Vīriju un Billiju strauta gultnē.

Bi.llijs Piligrims joprojām slidinājās, taisīja visādus trikus, kas likās gluži neticami,— griezās kā vilciņš, sastinga uz pirkstgaliem un tādā garā. Gaviles nerimās, tad kļuva vēl skaļākas, jo halucinācija pārvērtās par ceļojumu laikā.

Billijs pārstāja slīdēt un atjēdzās uz tribīnes ķīniešu restorānā Iliumā, Ņujorkas štatā, 1957. gada rudens pēcpusdienā. «Lauvu kluba» biedri bija piecēlušies kājās un sarīkojuši viņam ovācijas. Viņš nule bija ievēlēts par kluba prezidentu, un viņam bija kaut kas jāsaka. Viņš bija stīvs no bailēm un domāja, ka notikusi šaušalīga kļūda. Sos turīgos, respektablos kungus gaidīja nepatīkams pārsteigums — tūdaļ pat tiem vajadzēja atklāt, ka ievēlējuši trīcošu mērglīti, un izdzirdēt viņa spalgo balsi — tādu, kāda tā bija kara laikā. Viņš norija siekalas, zinādams, ka viņa balss aparāts ir tikai sīka kārklu mizas svilpīte, vairāk nekas. Turklāt viņam arī nebija ko teikt. Kungi pieklusa. Viņi bija sārti un starojoši.

Billijs atvēra muti, un no tās dziļumiem sāka velties dobji, skanīgi toņi. Viņa balss izrādījās satriecoši labs instruments. Tā pateica dažus jokus, un mājai gandrīz nolidoja jumts. Tā kļuva nopietna, tad atkal plēsa jokus nu nobeidza runu padevīga tonī. Luk, šī brīnuma izskaidrojums: Billijs bija ņēmis runas mākslas stundas.

Un viņš atkal bija uz aizsalušā strauta. Rolands Vīrijs bija ņēmies izdauzīt Billijam zarnas pa dibenu laukā.

Vīrijs vārījās traģiskās dusmās. Atkal viņu bija a(šuvuši. Viņš noglabāja savu revolveri. Viņš ieslidināja makstī savu dunci ar trīsstūraino asmeni un asiņu gropītēm visās pusēs. Un tad viņš sagrāba Billiju tā, ka tam kauliņi nograbēja, un trieca pret stāvo krastu.

Vīrijs rēja un smilkstēja caur vecāku dāvinātās Šalles l-.artām. Viņš juceklīgi stāstīja par savu upurēšanos Hillija labā. Viņš jūsmīgi izteicās par Trīs Musketieru dievbijību un varonību, slavinošos un pacilātos toņos vēstīja par viņu cildenumu un augstsirdību, par nedziestošo slavu, ko tie iemantojuši, un par milzu pakalpojumiem, kurus tie izdarījuši kristīgajai pasaulei.

Sī kaujas vienība bija izjukusi'tikai un vienīgi Billija vainas dēļ, un viņam pienācās saņemt taisnīgu sodu. Virijs gāza Billijam pa žokli, atrāva viņu no krasta un trieca pret strauta apsnigušo ledu. Billijs nokrita četrrāpus uz ledus, un Vīrijs iespēra viņam pa ribām, notrieca viņu uz sāniem. Billijs lūkoja savilkties kamolā.

— Tādiem kā tu nav vietas Armijā! — Vīrijs bļāva.

No Billija rīkles pret viņa paša gribu nāca konvulsīvas skaņas, kas ļoti izklausījās pēc smiekliem. — Tu man vēl smiesies?— apvaicājās Vīrijs. Viņš apgāja Billijam apkārt. Billija jaka, krekls un apakškrekls no vardarbības bija uzrāvušies līdz pleciem. Viņa mugura bija kaila. Tur, dažas collas no Vīrija apkaltajiem zābakiem, atradās Billija mugurkaula nožēlojamie skriemeļi.

Vīrijs atvilka labo kāju atpakaļ un notēmēja kārtīgu spērienu uz mugurkaulu, šo kabeli, kurā slēpās tik daudzi Billijam bezgala svarīgi vadiņi. Vīrijs grasījās pārlauzt šo kabeli.

Bet tad Vīrijs pamanīja, ka viņam ir skatītāji. Krastā stāvēja pieci vācu zaldāti, viens no viņiem turēja saitē vilku suni, un visi lūkojās uz lejā notiekošo. Zaldātu zilajās acīs bija lasāma neskaidra civilistu ziņkāre — kāpēc viens amerikānis tik tālu no mājām grib nokaut otru amerikāni, un kāpēc upuris smejas?

3

Vācieši un suns piedalījās militārā operācijā ar uzjautrinošu, lietas būtību izsakošu nosaukumu, pasākumā, kuru reti apraksta sīkāk, bet kura pieminēšana avīžu ziņās vai vēstures grāmatās kara entuziastiem sniedz tādu kā seksuālu apmierinājumu. Militārā spēka pielūdzēju iztēlē šī darbība līdzinās gurdai mīlas rotaļai pēc varenā uzvaras orgasma. To sauc par «ķemmēšanu».

Suns, kura rejas ziemas klusumā izklausījās tik asinskāras, izrādījās vācu aitu suņu sugas kuce. Kuce drebēja pie visām miesām. Asti kuce bija iežmiegusi kājstarpē. Tās dienas rītā viņa bija rekvizēta kādam zemniekam. Viņa nebija karojusi. Viņa nesaprata, kādu spēli šeit spēlē. Viņas vārds bija Princese.

Divi no vāciešiem bija pusaudži. Otri divi bija sagrabējuši večuki — slienaini un bezzobaini kā karpas. Tie bija zemessargi, šā tā apbruņoti un ietērpti kritušiem karavīriem novilktās drānās. Tā gadās. Viņi bija zemnieki no Vācijas pierobežas apvidiem.

Viņus komandēja sarkanacains, izkāmējis pusmūža kaprālis — viņš bija sīksts kā žāvēta liellopu gaļa, bet arī viņam karš bija līdz kaklam. Viņš bija četrreiz ievainots, sadaktērēts un atkal nosūtīts uz fronti. Viņš bija brašs karotājs, kurš to vien meklēja, kaut varētu ātrāk kādam padoties. Kaprāļa līkās kājas bija ieautas zeltainos kavalērista zābakos, kurus viņš bija novilcis krievu frontē kritušam ungāru pulkvedim. Tā gadās.

Zeltainie zābaki bija teju vai vienīgais, kas viņam šajā pasaulē piederēja. Tie bija viņa stiprā pils. Lūk, * anekdote: reiz kāds zaldātiņš skatījies, kā viņš ieziež un spodrina zeltainos zābakus; un tad kaprālis pabāzis vienu zaldātiņam_zem deguna un teicis: «Skaties labi vērīgi — redzēsi Ādamu un Ievu.»

Billijs Piligrims nebija šo anekdoti dzirdējis. Tomēr, gulēdams uz nomelnējušā ledus, viņš dziļi ielūkojās zābaku spīdumā un zeltainajās dzīlēs ieraudzīja Ādamu un Ievu. Viņi bija kaili. Viņi bija tik nevainīgi, tik viegli ievainojami un tik ļoti centās labi uzvesties. Billijs Piligrims mīlēja viņus.

Zeltainajiem zābakiem blakus mīdījās lupatās ievīstītu kāju pāris. Pie lupatām ar krustām šķērsām savītām audekla siksniņām bija piesaitētas koka tupeles. Billijs pameta skatienu uz klipu klapu staigātāja seju. Tā i/rādījās blonda eņģeļa — piecpadsmit gadus veca puikas «eja.

Puika bija tik daiļš kā Ieva.

Daiļais puisēns, debesu iemītnieks, palīdzēja Billijam uzslieties kājās. Arī pārējie pienāca klāt, nopurināja no Billija sniegu un aptaustīja viņu, meklēdami ieročus. Billijam ieroču nebija. Visdraudīgākā lietiņa, kas viņam bija klāt, izrādījās divas collas garš zīmuļa gals.

Kaut kur tālumā atskanēja trīs rimti šāvieni. Tie nāca no vāciešu šautenēm. Tur tika nogalināti abi izlūki, kas bija pametuši Billiju un Vīriju. Viņi bija ierīkojuši slēpni un gaidījuši vāciešus. Vācieši bija viņus atklājuši un nošāva no mugurpuses. Un tagad izlūki gulēja sniegā un mira nost, nejuzdami vairs neko, un sniegs zem viņiem pamazām ieguva aveņu šerbeta krāsu. Tā gadās. Rolands Vīrijs bija palicis pēdējais no Trim Musketieriem.

Arī Vīrijs, kam aiz bailēm acis sprāga no pieres laukā, tika atbruņots. Viņa revolveri kaprālis atdeva skaistajam zēnam. Kaprālis bija sajūsmā par Vīrija zvērisko dunci un vāciski teica, ka Vīrijs būtu gribējis gan iedurt viņam ar šito tuteni, sašķaidīt viņam ģīmi ar sitamriņķu dzelkšņiem, uzšķērst viņam vēderu, pārgriezt rīkli. Angliski viņš nemācēja, bet Billijs ar Vīriju savukārt nesaprata vācu mēli.

— Tev gan ir jaukas mantiņas,— kaprālis teica Vīrijarn un atdeva dunci vienam no večukiem. — Prīmā dūcītis. Teiksi, ka ne?

Viņš atrāva vaļā Vīrija šineli un jaku. Pogas vien nošķīda uz visām pusēm. Kaprālis iegrūda roku Virijam azotē, it kā gribēdams izraut neganti pukstošo sirdi, bet izvilka tikai bībeli ložudrošā iesējumā.

Ložudroša bībele ir tāda maza formāta bībele, ko kareivis var nēsāt krūšu kabatā pie sirds. Tai ir dzelzs vāki.

Vīrija bikškabatā kaprālis atrada neķītro bildīti — sievieti ar poniju. — Vai tu .re, kā tam ponijam paveicies! — viņš teica. — Mmmrn. Mmmm. Tu gan gribētu būt tā ponija vietā, vai ne, ko? — Viņš sniedza pornogrāfiju otram no večukiem. — Trofeja, kā smejies! Tā būs tava, tu laimīgais. — Tad viņš lika Vīrijam apsēsties sniegā un novilkt apkaltos zābakus, kurus atdeva daiļajam puikam. Vietā Vīrijs dabūja puikas koka tupeles. Tā nu viņi abi — gan Billijs, gan Vīrijs — bija palikuši bez kārtīgiem apaviem, bet jāsoļo vēl bija jūdžu jūdzes, un Vīrijs gāja klipu klapu, un Billijs kratījās augšā — lejā, augšā — lejā, laiku pa laikam ietriekdamies Vīrijam mugurā.

— Atvainojos,— teica Billijs. — Piedošanu.

Beigu beigās viņus aizveda uz kādu akmens māju ceļu krustojumā. Tas bija karagūstekņu koncentrācijas punkts. Billiju un Vīriju iegrūda iekšā. Istaba bija silta un pilna ar dūmiem. Krāsniņā kūrās un sprakstēja guns. Tika dedzinātas mēbeles. Tur bija vēl kādi divdesmit amerikāņi. Viņi sēdēja uz grīdas, atspiedušies pret sienu, stingi vērās ugunī un domāja par to, par ko šādā situācijā var domāt,— par neko.

Visi klusēja. Par savām cīņu gaitām nevienam nekas nebija stāstāms.

Billijs un Vīrijs uzmeklēja sev vietiņas, un Billijs aizmiga uz kāda kapteiņa pleca. Kapteinis neiebilda. Viņš bija kapelāns. Viņš bija rabīns. Viņam bija cauršauta roka.

Billijs sāka ceļot laikā, atdarīja acis un atjēdzās cieši skatāmies nefrītzaļas metāla pūces stikla acīs. Pūce ar kājām gaisā karājās pie nerūsējoša tērauda stieņa. Sī pūce bija Billija optometrs viņa kabinetā Iliumā. Optometrs ir instruments, ar kuru mēra refrakcijas novirzes acīs, lai varētu izrakstīt koriģējošas lēcas.

Billijs bija iemidzis, pieņemdams pacienti, kas sēdēja krēslā pūcei otrā pusē. Viņam arī agrāk bija gadījies darba laikā aizmigt. No sākuma tas bija licies smieklīgi, bet tagad Billijs sāka bažīties par to, vispirmām kārtām — par savu saprātu. Viņš mēģināja atcerēties, cik viņam gadu, un nespēja. Viņš lūkoja atminēties, kāds tagad ir gads, un nevarēja arī to.

—  Dakter,— piesardzīgi teica paciente.

—  Jā?

—  Jūs tik pēkšņi apklusāt.

—  Atvainojiet.

—  Pirms tam jūs runājāt — un tad tik pēkšņi apklusa t.

—  Nūja.

—  Jūs ieraudzījāt kaut ko briesmīgu?

—  Briesmīgu?

—  Vai man ir tik slimas acis?

—  Nē, nē,— teica Billijs. Viņam ļoti nāca miegs. — Jūsu acīm nekas nekaiš. Tikai lasīt vajadzēs ar brillēm.— Viņš lika pacientei doties uz kādu telpu gaiteņa viņā galā — tur varēja izvēlēties rāmjus pēc patikas.

Kad sieviete bija aizgājusi, Billijs atvilka aizkarus, l>et tā kā tā neredzēja, kas ārā notiek. Logam priekšā bija žalūzijas. Billijs parāva auklu, un žalūzijas ar čivinošu troksni uzbrauca augšā. Telpā ielauzās žilbinoša saules gaisma. Automobiļu tūkstoši spīguļoja uz stāvvietas melnā asfalta. Billija. pieņemamās telpas atradās piepilsētas tirdzniecības centra ēkā.

Logam tieši pretī stāvēja Billija kadiljaks «El Dorado Coupe de Ville». Uz priekšējā bampera bija vairākas uzlīmes. «Apmeklējiet Ozeibla aizu,» ieteica viena. «Atbalstiet savu policiju,» ieteica otra. «Nost ar Vorenu!» sludināja trešā. Uzlīmes par policiju un Vorenu Billijam bija uzdāvinājis sievastēvs, kas bija Džona Bērča biedrības loceklis. Mašīnai bija 1967. gada reģistrācijas numurs, tātad Billijs Piligrims tobrīd bija četrdesmit četrus gadus vecs. — Kur palikuši visi šie gadi?— viņš vaicāja pats sev.

Billijs pievērsās savam rakstāmgaldam. Uz galda mētājās atšķirts «Optometrijas Žurnāla» numurs. Tas bija atšķirts ievadraksta lappusē, un Billijs, vieglītēm kustinādams lūpas, sāka lasīt.

1968. gada notikumi ietekmēs Eiropas optometristu likteņus vismaz piecdesmit gadu uz priekšu! — Billijs lasīja. Šādi mūs brīdina Zans Tiriārs, Beļģijas Nacionālās optiku biedrības sekretārs, steidzinādams izveidot Eiropas Optometristu savienību. Ir jāizvēlas, viņš uzsver, vai nu jāiegūst profesionāls statuss, vai arī, sākot ar 1971. gadu, jāpārvēršas par vienkāršiem, briļļu pārdevējiem.

Billijs Piligrims veltīgi centās sajust raizes.

Iegaudojās sirēna, pārbiedēdama Billiju līdz nāvei. Viņš kuru katru brīdi gaidīja Trešā pasaules kara sākšanos. Taču sirēna vēstīja tikai par pusdienlaika sākumu. Tā atradās ugunsdzēsēju depo tornī otrpus ielas, tieši pretī Billija logam.

Billijs aizvēra acis. Atvēris tās, viņš atkal atjēdzās Otrajā pasaules karā. Viņa galva atdusējās uz ievainotā rabīna pleca. Kāds vācietis ar zābaka purngalu bakstīja Billija kāju, likdams noprast, ka pienācis laiks celties un doties tālāk.

Amerikāņi — arī Billijs to vidū —uz ceļa sastājās īstā ākstu parādes ierindā.

Tur bija arī kāds fotogrāfs, vāciešu kara korespondents ar aparātu «Leica». Viņš nobildēja Billija un Vīrija kājas. Pēc divām dienām šis attēls parādījās daudzās avīzēs kā iedvesmojošs pierādījums tam, cik nožēlojami ekipēta jeņķu armija, kas tika uzskatīta par visnotaļ bagātu.

Fotogrāfs gribēja iegūt arī kādu attēlu, kas uzsit asinis, piemēram, saņemšanu gūstā. Sargi viņam par prieku uzrīkoja to. Viņi iedzina Billiju krūmos. Kad Billijs ar dumju un labsirdīgu smaidu uz lūpām līda no krūmiem laukā, sargi draudīgi notēmēja uz viņu savus automātus, it kā ņemdami viņu gūstā.

Līzdams .laukā no krūmiem, Billijs smaidīja tikpat noslēpumaini kā Mona Liza, jo viņš vienlaikus atradās 1944. gadā un vadīja savu kadiljaku 1987. gadā. Tad Vācija izgaisa, un 1987. gads kļuva gaišs un skaidrs — citi laiki vairs neklājās tam pāri. Billijs bija ceļā uz lenču «Lauvu klubā». Bija svelmīgs augusts, taču Billija raa4 šinā bija gaisa kondicionētājs. Sarkanā gaisma luksoforā lika viņam apstāties pašā Iliumas melnādaino geto viducī. Cilvēki, kas šeit dzīvoja, tik ļoti neieredzēja savu rajonu, ka pirms kāda mēneša bija nosvilinājuši krietnu daļu turienes mājeļu. Nekā cita viņiem nebija, bet viņi tik un tā nodedzināja savus mitekļus. Billijam šis kvartāls lika atcerēties kara laikā redzētās pilsētas. Ielu braucamā daļa un ietves daudzviet bija kāpurķēžu sakropļotas — tur bija drāzušies nacionālās gvardes tanki un bruņutransportieri.

Uz kādas sagrautas piparbodītes sienas ar sarkanīgu krāsu bija uzrakstīts: «Asiņu brālis».

Kāds klauvēja pie Billija mašīnas loga. Ārpusē stāvēja melnādains vīrs. Viņš gribēja aprunāties. Luksoforā iedegās zaļā uguns. Billijs izvēlējās vienkāršāko izeju. Viņš brauca tālāk.

Billijs šķērsoja vēl briesmīgāk izpostītus kvartālus. Tur izskatījās kā Drēzdenē pēc bombardēšanas — kā uz Mēness. Kaut kur šajās drupās atradās arī nams, kurā Billijs bija uzaudzis. Notika pilsētas atjaunošanas darbi. Drīz vien šeit vajadzēja slieties jaunajam Iliumas administratīvajam centram, izstāžu zālei, peldbaseinam «Miera lagūna» un grezniem dzīvojamiem namiem. Billijam Piligrimam nebija pret to nekas iebilstams.

«Lauvu kluba» sapulci vadīja kāds jūras kājnieku majors. Viņš teica, ka amerikāņiem nekas cits neatliekot — esot vien jākaro Vjetnamā līdz galīgai uzvarai vai arī līdz tam brīdim, kad komunisti beidzot sapratīs, ka viņi nedrīkst uzspiest mazattīstītām valstīm savu dzīves veidu. Dienesta pienākums bija majoram licis doties turp divkārt. Viņš pastāstīja par daudzajām drausmīgajām un burvīgajām būšanām, ko bija tur pieredzējis. Viņš uzskatīja, ka Vjetnama jābombardē tikmēr, kamēr tur iestāsies akmens laikmets, ja jau tā negrib nākt pie prāta.

Billijs neprotestēja pret Ziemeļvjetnamas bombardēšanu, nenodrebēja, atcerēdamies tās uzlidojumu šaušalas, ko pats bija pieredzējis. Viņš vienkārši ieturējās «Lauvu kluba» biedru kompānijā; viņš bija kluba eksprezidents.

Billija kabinetā pie sienās karājās kāda lūgsna glītā rāmītī. Lūgsna viņam palīdzēja vadīt savas dienas šaisaulē, 1 a i s" a n dzīvot Billijam nemaz tik ļoti negribejas. Daudzi pacienti, izlasījuši lūgsnu pie Billija kabineta sienas, teica, ka viņiem tā arī palīdzot. Lūgsna skanēja tā:

DIEVS, DOD MAN RĀMU GARU PIEŅEMT VISU, KO NESPĒJU IETEKMĒT,

DROSMI IETEKMĒT VISU, KO SPĒJU, UN GUDRĪBU — VIENMĒR ATŠĶIRT VIENU NO OTRA.

Billijs Piligrims nespēja ietekmēt, piemēram, pagātni, tagadni un nākotni.

Patlaban viņu iepazīstināja ar jūras kājnieku majoru. Cilvēks, kas viņus iepazīstināja, teica majoram, ka Billijs ir kara veterāns un ka Billijam ir dēls, kurš Vjetnamā komandē «zaļo berešu» vadu.

Majors teica Billijam, ka «zaļās beretes» veicot dižu darbu un ka Billijs varot būt lepns par savu dēlu.

— Es esmu lepns, kā gan citādi!— teica Billijs Piligrims.

Pēc lenča Billijs brauca uz mājām drusku nosnausties. Ārsts uzskatīja, ka Billijam katru dienu jāpaguļ dienasvidus. Ārsts cerēja, ka tādējādi Billijs tiks vaļā no savas nelabās kaites — reižu reizēm raudāt bez kāda iemesla. Neviens gan vēl nebija viņu pieķēris tā darām. Par kaiti zināja tikai ārsts. Billijs mēdza raudāt klusiņām un asaras arī īpaši nebirdināja.

Billijam Iliumā piederēja glīta māja senatnīgā stilā. Viņš bija bagāts kā Krēzs — kaut ko tādu viņš pat miljons gados nebija cerējis sasniegt. Kantorī tirdzniecības centra ēkā viņam kalpoja pieci citi optometristi, un katru gadu viņš nopelnīja vairāk nekā sešdesmit tūkstošus dolāru. Turklāt viņam piederēja arī piektā daļa jaunās viesnīcas 54. ielā un — kopā ar vēl kādu vīru — trīs «Tastee-Freeze» kioski. «Tastee-Freeze» bija atdzesēts olu krēms, kas dāvāja tādus pašus priekus, kādus dāvā saldējums, bet nebija tik ciets un svilinoši auksts.

Mājās neviena nebija. Billija meita Barbara grasījās precēties un kopā ar māti bija aizbraukusi uz pilsētu izvēlēties kristāla traukus un sudraba galdarīkus. Tā vismaz vēstīja zīmīte uz virtuves galda. Mājkalpotāju viņiem nebija. Mūsu laikos mājkalpotāja karjera nevienu vairs nevilina. Suņa viņiem arī nebija.

Vienu laiku viņiem gan bija piederējis suns, vārdā Spouts, bet tad tas nosprāga. Tā gadās. Billijs bija ļoti mīlējis Spoutu, un Spouts bija ļoti mīlējis Billiju.

Pa tepiķiem izklātām kāpnēm Billijs uzkāpa dzīvesbiedru guļamistabā. Sai telpai bija tapetes ar puķītēm. Tur atradās divguļama gulta un uz naktsgaldiņa — radioaparāts, kas reizē bija arī pulkstenis. Vēl uz naktsgaldiņa bija arī elektriskā sildītāja slēdži un poga, ar kuru varēja ieslēgt matrača atsperēs iebūvēto vibratoru. Vibratoru sauca —«Maģiskie pirksti». Arī to bija ieteicis ārsts.

Billijs noņēma savas biezās brilles, novilka žaketi, kaklasaiti un kurpes, nolaida žalūzijas, aizvilka aizkarus un apgūlās virs segas. Bet miegs viņam nenāca. Toties nāca raudiens. Asaras bira kā pupas. Billijs ieslēdza «Maģiskos pirkstus», un tie viņu aijāja kā raudošu bērnu.

Kāds zvanīja pie durvīm. Billijs izkāpa no gultas un pa logu paglūnēja uz ārdurvīm, lai pārliecinātos, vai tur nav atnācis kāds vajadzīgs cilvēks. Lejā stāvēja kāds kroplis — tāds pats blandonis telpā kā Billijs laikā. Viņš raustījās nemitīgās konvulsijās un nemitīgi vaikstījās, it kā censtos atdarināt filmu zvaigznes.

Otrs kroplis zvanīja pie durvīm mājai ielas pretējā pusē. Tas bija uz kruķiem. Tam bija tikai viena kāja. Tas bija tik briesmīgi iespriedies starp saviem kruķiem, ka pleci skārās pie ausīm.

Billijs zināja gan, kas kropļiem padomā. Tie vāca , parakstus žurnāliem, kas mūžam nepienāks. Un ļaudis parakstījās arī — aiz līdzcietības pret izplatītāju kroplumu. Pirms divām nedēļām «Lauvu klubā» par šo blēdību bija runājis kāds vīrs no Biznesa lietu uzlabošanas biroja. Sis vīrs bija paudis, ka ikvienam, kas redz kropļus vācam parakstus, nekavējoties jāziņo policijai.

Billijs pārlaida skatienu ielai un kādu kvartālu tālāk ieraudzīja pie trotuāra stāvam gluži jaunu buiku «Riviera». Mašīnā sēdēja kāds cilvēks, un Billijs nekļūdīgi secināja, ka tas ir viņš, kurš nolīdzis kropļus. Billijs raudādams skatījās uz kropļiem un viņu priekšnieku. Zvans pie durvīm ārdījās kā velna apsēsts.

Viņš aizvēra acis, tad atkal atvēra. Viņš joprojām raudāja, taču bija nokļuvis atpakaļ Luksemburgā. Viņš soļoja pa ceļu kopā ar daudziem citiem gūstekņiem. Asaras viņa acīs riesa aukstais ziemas vējš.

Kopš tā brīža, kad Billiju iedzina krūmos, lai inscenētu gūstā ņemšanu, viņš redzēja svētā Elma ugunis — tādu kā elektrisku spīdumu — ap savu biedru un savu sargu galvām. Sīs ugunis rotāja arī Luksemburgas māju jumtus un koku galotnes. Tas bija skaisti.

Tāpat kā visi pārējie amerikāņi, arī Billijs soļoja, turēdams rokas aiz galvas. Billijs kratījās augšā — lejā, augšā — lejā. Viņš netīšām uzgrūdās Rolandam Vīrijam. — Es ļoti atvainojos,— viņš teica.

Arī Vīrija acis bija pilnas ar asarām. Viņš raudāja aiz drausmīgām kāju sāpēm. Koka tupeles bija pārvērtušas viņa kājas asiņu pudiņos.

Katrā ceļu krustojumā viņiem pievienojās vēl citi amerikāņi, kas arī turēja rokas aiz spīduma apņemtajām galvām. Billijs tiem uzsmaidīja. Viņi plūda tik raiti kā ūdens — uz leju vien, uz leju vien — un beigu beigās saplūda kopā uz šosejas ielejā. Ielejā tecēja īsta pazemotu amerikāņu Misisipi. Desmitiem tūkstošu amerikāņu rokām aiz galvas slāja uz austrumiem. Viņi pūta un stenēja.

Billijs ar savu grupu ieplūda pazemojuma straumē, un no mākoņiem iznira vēlīna pēcpusdienas saule. Amerikāņi nebija vieni uz šī ceļa. Pretējā virzienā versmainā straumē nesās mašīnas ar vācu papildspēkiem. Papildspēki sastāvēja no zvērīgiem, vēja appūstiem, bārdas rugājiem apaugušiem vīriem. Viņu zobi atgādināja klavieru taustiņus.

Viņi bija apkārušies ar automātiem, smēķēja cigārus un tempa reibinošas dziras. Viņi kā vilki plosīja desas luņķus, aprepējušās rokas bija pilnas ar granātām.

Kāds pielacies zaldāts melnā formas tērpā bija viens jpats kā varonis izlaidies uz tanka. Viņš spļāva virsū amerikāņiem. Spļaudeklis ķēra Rolanda Vīrija piecu, vienā rāvienā izsniegdams Vīrijam pamatīgu siekalu, sakošļātas desas, tabakas sulas un šnapsa devu.

Billijam todien it viss likās bezgala interesants. Tur nu vienreiz bija ko redzēt — pūķa zobi, nāves mašīnas un baskājaini līķi ar zilgana ziloņkaula pēdām. Tā gadās.

Kratīdamies augšā — lejā, augšā — lejā, Billijs mīļi uzsmaidīja kādai lauku mājai, kuras gaiši violetās sienas bija ložu sacaurumotas. Greizajās durvīs stāvēja kāds vācu pulkvedis. Turpat rēgojās arī pulkveža izspūrusī mauka.

Billijs uztriecās Vīrija plecam, un Vīrijs šņukstēdams iebrēcās: — Beidz grūstīties! Beidz grūstīties!

Viņi gāja augšā pa lēzenu nogāzi. Sasnieguši virsotni, viņi nebija vairs Luķsemburgā. Viņi jau bija Vācijā.

Uz robežas bija-novietota kinokamera, kam vajadzēja iemūžināt dižo uzvaru. Kad Billijs ar Vīriju gāja tai garām, ap kameru rosījās divi civilisti lāčādas kažokos. Filma viņiem jau sen bija beigusies.

Viens no viņiem pievērsa objektīvu Billija sejai, tad pārslēdza uz kopplānu. Tālumā cēlās mazītiņš dūmu stabs. Tur notika kauja. Tur gāja bojā cilvēki. Tā gadās.

Un saule devās pie miera, un Billijs jau kratījās pa dzelzceļa šķirotavas sētu. Uz sliedēm stāvēja neskaitāmu preču vagonu virtenes. Sie vagoni bija atveduši papildspēkus frontei. Nu tiem vajadzēja aizgādāt gūstekņus uz Vācijas iekšieni.

Prožektoru kūļi šaudījās kā traki.

Vācieši šķiroja gūstekņus pēc dienesta pakāpēm: seržantus pie seržantiem, majorus pie majoriem un tādā garā. Netālu no Billija mīņājās pulkvežu bariņš. Vienam no pulkvežiem bija abpusējs plaušu karsonis. Viņam bija karstumi un reiba galva. Dzelzceļa šķirotava pulkveža acu priekšā dancodama griezās riņķī, un viņš centās noturēt līdzsvaru, stingi blenzdams Billijam acīs.

Pulkvedis klepoja, klepoja, tad prasīja Billijam:

—  Tu esi no maniem zēniem?

Sis cilvēks bija zaudējis visu savu pulku, ap četrtūkstoš piecsimt vīru — daudzi no tiem vēl bija īsti bērni. Billijs neko neatbildēja. Jautājums bija pārāk bezjēdzīgs.

—  No kuras daļas?— pulkvedis prasīja. Viņš kāsēja un kāsēja. Viņa plaušas čaukstēja kā divi vaskpapīra maišeļi.

Billijs nespēja atcerēties, no kuras daļas viņš ir.

—  No piecdesmit ceturtā?

—  Kāda piecdesmit ceturtā?— prasīja Billijs.

Iestājās klusums. — Kājnieku pulka,— beigu beigās

noteica pulkvedis.

—  Ā,— sacīja Billijs Piligrims.

Atkal iestājās klusums, un pulkvedis sāka palēnām dzist, beigties nost uz līdzenas vietas. Un tad viņš izgrūda caur krēpām:

— Tas esmu es, zēni! Es, Trakais Bobs! — Viņam mūždien bija gribējies, lai zaldātiņi sauc viņu par Trako Bobu.

Taču tuvumā nebija neviena paša no viņa karavīriem, ja neņēma vērā Vīriju, kas neko nedzirdēja. Vīrijam drausmīgi sāpēja kājas; ne par ko citu viņš nespēja domāt.

Bet pulkvedis iedomājās, ka pēdējo reizi uzrunā mīļotos kareivjus, un sacīja, ka viņiem neesot jākaunas, jo kaujas lauks esot kā nosēts ar beigtiem vāciešiem, kas tagad lūdzot dievu, kaut nebūtu sastapušies ar piecdesmit ceturto pulku. Viņš teica, ka pēc kara uzrīkošot pulka tikšanos savā dzimtajā pilsētā Kodī, Vaiomingas štatā. Viņš solījās izcept uz restēm veselu vērsi.

To visu viņš pateica, joprojām stingi skatīdamies Billijam acīs. Visas šīs blēņas apdullinoši atbalsojās nabaga Billija galvaskausa iekšienē. — Dievs lai ir ar jums, zēni!— teica pulkvedis, un arī tas atbalsojās Billija galvā. Un tad viņš teica: — Ja esat kādreiz Kodī, Vaiomingas štatā, vaicājiet pēc Trakā Boba!

Es stāvēju turpat netālu. Un mans karabiedrs Bernards V. O'Heirs arī tur bija.

Billiju Piligrimu līdz ar daudziem citiem ierindniekiem ielādēja kādā vagonā. Billijs un Vīrijs bija izšķirti. Vīrijs bija ielādēts tā paša vilciena citā vagonā.

Vagona stūros pie pašiem griestiem bija šauras lūciņas. Billijs nostājās pie vienas no tām un, tā kā citi spiedās un spiedās virsū, pakāpās uz šķērseniskā stūra stiprinājuma, lai būtu vairāk vietas. Tādējādi nokļuvis lūkas augstumā, viņš varēja saskatīt vilcienu uz blakus sliedēm desmit jardu tālāk.

Vācieši ar ziliem krītiņiem rakstīja uz vagoniem cilvēku skaitu, dienesta pakāpi, tautību, ielādēšanas dienas datumu. Citi vācieši ar visādiem vadiem, naglām un citām turpat uzlasītām drazām nostiprināja vagonu durvju aizbīdņus. Billijs dzirdēja krītu skrapstam arī pret viņu vagonu, bet nevarēja redzēt, kas raksta.

Lielākā daļa Billija vagona biedru bija gluži zaļi puikiņas. Bet stūrī blakus Billijam bija iesprūdījies kāds četrdesmit gadu vecs klaidonis.

—  Man ne tā vien ir gribējies ēst,— teica klaidonis.

—  Es esu bijis arī sliktākās vietās. Te nav nemaz tik slikti.

Kāds vīrs no pretējā vagona sauca, ka pie viņiem cilvēks nomiris. Tā gadās. To dzirdēja četri apsardzes vīri. Sī vēsts viņus neuztrauca.

—  Jā, jā,— viens teica, sapņaini mādams ar galvu.

—  Jā, jā.

Un sargi tā arī neatvēra vagonu ar mironi. Toties viņi atvēra blakus vagonu, un Billijs kā apburts skatījās tur iekšā. Tur bija kā debesīs. Tur dega sveces. Tur bija lāviņas un uz tām — vatētas segas un parasti deķi. Tur bija maza, apaļa krāsniņa un uz tās — verdoša kafijkanna. Tur bija galds un uz galda — vīna pudele, maizes klaipiņš un desas luņķis. Un vēl tur bija četras bļodiņas ar zupu.

Pie sienām tur bija bildes ar senatnīgām pilīm, ezeriem un daiļām meitenēm. Tas bija mazs namiņš uz riteņiem, un tur dzīvoja dzelzceļa apsardzes vīri, kuru pienākums bija pieskatīt kravas ceļā no šurienes uz turieni, no turienes uz citurieni. Sargi iekāpa vagonā un aizdarīja durvis.

Pēc brītiņa viņi, smēķēdami cigārus un triekdami sulīgā lejasvācu izloksnē, atkal izkāpa laukā. Viens pamanīja Billija seju lūkā un labsirdīgi padraudēja ar pirkstu: sak, uzvedies, kā pieklājas.

Amerikāņi no pretējā vagona atkal pasūdzējās, ka pie viņiem cilvēks nomiris. Sargi paņēma nestuves no sava mājīgā vagona, atvēra miroņa vagonu un iegāja iekšā. Miroņa vagons nepavisam nebija pārpildīts. Tur bija seši dzīvi pulkveži un viens beigts.

Vācieši iznesa līķi. Tas izrādījās Trakais Bobs. Tā gadās.

Naktī vairākas lokomotīves sasvilpās un sāka kustēties. Pie katras lokomotīves un katra vilciena pēdējā vagona plivinājās oranžmelnsvītrots karodziņš — tas nozīmēja, ka šos vilcienus nedrīkst bombardēt, jo tie ved karagūstekņus.

Karš tuvojās beigām. Bija decembra beigas, kad lokomotīves devās uz austrumiem. Karš beidzās maijā. Visi Vācijas cietumi bija pārpildīti, nebija ar ko gūstekņus barot, nebija kurināmā, ar ko apsildīt viņiem ierādītās telpas. Bet gūstekņi tik un tā nāca un nāca klāt.

Billija Piligrima vilciens — garākais no visiem — divas dienas vēl stāvēja turpat.

— Nav tik traki,— klaidonis otrā dienā teica.— Nav nemaz tik traki.

Billijs pabāza galvu pa lūku. Tagad šķirotava bija kā izmirusi — krietnu gabalu tālāk stāvēja tikai kāds sanitārais vilciens ar sarkaniem krustiem uz vagonu sāniem. Sī vilciena lokomotīve nosvilpās. Billija Piligrima vilciena lokomotīve atsvilpa pretī.

Lokomotīves teica viena otrai: — Hallo?

Kaut arī Billija vilciens nekur nebrauca, vagonu durvis tomēr palika cieši noslēgtas. Kamēr nebija sasniegts galapunkts, ārā nedrīkstēja kāpt. Sargiem, kas tur laukā soļoja šurpu turpu, katrs vagons bija kā patstāvīgs organisms, kas ēda, dzēra un izkārnījās caur savām lūkām. Caur lūkām vagoni arī izsacījās un reizēm pat nelabi bļaustījās. Caur lūkām deva iekšā ūdeni, rupjmaizi un sieru, bet pretī saņēma sūdus, čurās un nešķīstas lamas.

Cilvēkveidīgie tur iekšā kārtoja savas darīšanas bruņucepurēs, kuras pēc tam tika pasniegtas ļautiņiem pie lūkām, lai izgāž. Billijs arī bija pie izgāšanas. Cilvēkveidīgie sniedza viņam arī katliņus, ko sargi piepildīja ar ūdeni. Kad deva ēdmaņu, cilvēkveidīgie tapa klusini, uzticīgi un cildeni. Viņi dalījās visā, ko saņēma.

Cilvēkveidīgie tur iekšā pa kārtai stāvēja vai gulēja. Stāvošo kājas bija kā siltā, kustošā, stenošā zemē ierakti sētas mieti, un šī ērmīgā zeme bija guļošu ķermeņu mozaīka — cilvēki bija saspiedušies cits pie cita kā karotes atvilktnē.

Un tad vilciens sāka kustēt uz austrumiem.

Kaut kur ārā bija ziemassvētki. Ziemassvētku vakarā Billijs ar klaidoni nogūlās zemē kā divas karotes, Billijs aizmiga un aizceļoja laikā uz 1967. gadu, uz to nakti, kad viņu nolaupīja tralfamadoriešu lidojošais šķīvītis.

4

Meitas kāzu naktī Billijs nekādi nespēja aizmigt. Viņam bija četrdesmit četri gadi. Kāzas tika svinētas aiz Billija mājas zem spilgti svītrotas nojumes. Svītras bija oranžas un melnas.

Billijs ar sievu Valensiju kā divas karotes gulēja laulības gultā.. Viņus aijāja «Maģiskie pirksti». Valensijai gan nāca miegs arī bez kādas aijāšanas. Valensija krāca kā ripzāģis. Nabaga sievietei vairs nebija ne olnīcu, ne dzemdes. Tās bija izoperējis kāds ķirurgs — viens no jaunās viesnīcas līdzīpašniekiem, Billija kompanjons.

Bija pilnmēness nakts.

Mēness gaismā Billijs piecēlās no gultas. Viņš jutās spocīgs un spīdīgs, jutās tā, it kā būtu ievīstīts vēsās, ar statisku elektrību piesātinātās zvērādās. Viņš paskatījās uz savām basajām pēdām. Pēdas bija kā zilgans ziloņkauls.

Billijs plakšķināja pa gaiteni, labi zinādams, ka drīz viņu nolaupīs lidojošais šķīvītis. Gaitenis bija mēness staru un tumsas sašvīkāts. Mēness stari iespīdēja pa abu Billija bērnu tukšo istabu atvērtajām durvīm. Bērni bija izauguši un devušies plašajā pasaulē. Billiju raustīja bailes un bezbailība. Bailes lika apstāties. Bezbailība lika doties tālāk. Viņš apstājās.

Viņš iegāja meitas istabā. Atvilktnes bija izvilktas un tukšas. Istabas vidū bija sagāztas mantas, ko meita nebija varējusi paņemt līdzi kāzu ceļojumā. Meitai bija pašai savs telefona aparāts «princese»— stāvēdams uz palodzes, tas uzspīguļoja Billijam. Un tad tas pēkšņi iezvanījās.

Billijs pacēla klausuli. Vada otrā galā bija kāds žūpa. Billijs teju vai sajuta viņa elpu — tā smirdēja pēc iprīta un rozēm. 2ūpa bija sajaucis numuru. Billijs nolika klausuli. Uz palodzes stāvēja arī limonādes pudele. Etiķete lepni vēstīja, ka šajā dzērienā neesot itin nekādu barojošu vielu.

Basām, pēdām, kas bija kā zilgans ziloņkauls, Billijs nosteberēja pa trepēm. Viņš iegāja virtuvē, kur mēness stari krita pār pusizdzertu šampanieša pudeli uz galda,— tik vien bija atlicis pēc dzīrēm zem nojumes. Kāds bija pudeli atkal aizkorķējis. Likās, pudele saka: «Izdzer mani.»

Billijs ar pirkstiem izvilka korķi. Paukšķis neatskanēja. Šampanietis bija atgarojies, izlaidis garu. Tā gadās.

Billijs paskatījās pulkstenī uz gāzes plīts. Līdz šķīvīša atlidošanai bija vēl kaut kā jānosit vesela stunda. Turēdams pudeli kā zvaniņu, viņš iegāja viesistabā un ieslēdza televizoru. Viņš drusku paslidinājās pa laiku — noskatījās filmu vispirms no beigām līdz sākumam, pēc tam no sākuma līdz beigām. Tā bija filma par amerikāņu bumbvedējiem Otrajā pasaules karā un par iznesīgajiem vīriem, kas tos pilotēja. Kad Billijs skatījās filmu no beigām līdz sākumam, sižets bija tāds.

Ložu sacaurumotie amerikāņu bumbvedēji ar ievainotajiem un līķiem uz borta atmuguriski pacēlās gaisā no kāda lidlauka Anglijā. Virs Francijas vairāki vācu iznīcinātāji atmuguriski tuvojās tiem un izsūca lodes un šķembas no dažiem bumbvežiem un dažu lidotāju miesām. To pašu tie izdarīja arī ar notriektajām amerikāņu lidmašīnām, kas atmuguriski pacēlās gaisā un piebiedrojās eskadrai.

Eskadra atmuguriski lidoja pāri degošai Vācijas pilsētai. Bumbveži atdarīja savas lūkas un brīnumainā kārtā lika liesmām noplakt, savāca tās cilindriskos metāla apvalkos un caur lūkām ievilka apvalkus atpakaļ savās iekšās. Apvalki rātni sagūla ligzdās. Arī vāciešiem tur lejā bija savi burvju rīki — garas tērauda caurules. Ar tām viņi izsūca šķembas no bumbvedējiem un ievainotajiem. Bet tik un tā palika vēl daži ievainoti lidotāji un bojāti bumbvedēji. Taču tad atkal virs Francijas parādījās vācu iznīcinātāji un saveda kārtībā gan lidaparātus, gan lidotājus.

Kad bumbvedēji bija atgriezušies bāzē, dzelzs cilindri tika izņemti no ligzdām un aizgādāti atpakaļ uz Savienotajām Valstīm, un rūpnīcas strādāja dienu un nakti, jaukdamas cilindrus ārā un pārvērzdamās kaitīgo saturu nekaitīgos minerālos. Aizkustinoši, ka to darīja galvenokārt sievietes. Minerāli tika nogādāti raktuvēs attālos valsts nostūros. Kalnrači apraka tos zemē un paslēpa tā, lai tie nekad vairs nevarētu nevienu sakropļot.

Amerikāņu lidotāji izlīda no uniformām un pārvērtās vidusskolniekos. Un Hitlers pārvērtās zīdainī, iedomājās Billijs. Filmā gan par to nekas nebija teikts. Billijs vienkārši ekstrapolēja notikumus. Visi ļautiņi pārvērtās zīdaiņos, un visa cilvēce bez izņēmuma bioloģiskas konspirācijas ceļā radīja divus ideālcilvēkus — Ādamu un Ievu.

Billijs noskatījās kara filmu no beigām līdz sākumam, pēc tam no sākuma līdz beigām, un tad jau bija laiks iziet dārzā un sagaidīt lidojošo šķīvīti. Un viņš izgāja, ar savām zilganā ziloņkaula pēdām piemīdāms mauriņa zāli, kas bija tik lekna un mikla kā salāti. Tad viņš apstājās un iekampa malku beigtā šampanieša, kas garšoja pēc mikstūras. Viņš neskatījās debesīs, lai gan zināja, ka šķīvītis no Tralfamadoras jau laižas lejā. Tik un tā' viņš tūdaļ to ieraudzīs gan no iekšpuses, gan no ārpuses un ieraudzīs arī, no kurienes tas atlaidies,— drīz, pavisam drīz.

Billijs izdzirda kādu skaņu virs galvas — šķita, ka tur ūjina pūce, taču tā nebija pūce. Tas bija lidojošais šķīvītis no Tralfamadoras, kas nesās šurp caur telpu un caur laiku, tāpēc Billijam likās, ka tas izniris no nekurienes. Kaut kur ierējās liels suns.

Šķīvītis bija simt pēdu diametrā. Gar malu tam bija iluminatori. Iluminatoros pulsēja purpursarkana gaisma. Šķīvītis nemaz netrokšņoja, tikai drusku brēkāja kā pūce. Tas sastinga virs Billija un ietvēra viņu pulsējošas gaismas lokā. Sekoja skūpstam līdzīga skaņa — šķīvīša dibenā atvērās hermētiska lūka. No turienes izritinājās kāpnītes ar daudzkrāsainām lampiņām gar malām.

Vienā no iluminatoriem parādījās pamatīgs belzējstroķis un izšāva uz Billiju, paralizēdams viņa gribu. Viņam lika saprast, ka jāpieķeras trepīšu apakšējam kāpslim, un viņš tā arī darīja. Kāpslis bija elektrizēts, un Billija rokas pielipa tam cieši klāt. Viņš tika ierauts lūkā. Vāks automātiski aizvērās. Tikai tad ritulī satītās trepītes palaida Billiju vaļā. Tikai tad viņa smadzenes atsāka darboties.

Telpai virs lūkas bija divi iluminatori, no kuriem boķēja dzeltenas ačteles. Pie sienas bija skaļrunis. Tralfamadoriešiem nebija balss saišu. Tie sazinājās telepātiski. Uzrunāt Billiju tiem palīdzēja kompjūters un elektriskas ērģeles, no kurām varēja izdabūt jebkuras zemiešu valodas skaņas.

— Sveicam jūs uz borta, mister Piligrim,— teica skaļrunis. — Vai jums ir kādi jautājumi?

Billijs aplaizīja lūpas, brītiņu padomāja un jautāja: — Kāpēc tieši mani?

—  Tas ir Zemes iedzīvotājiem ļoti raksturīgs jautājums, mister Piligrim. Kāpēc jūs? Tikpat labi — kāpēc mēs? Kāpēc itin viss? Tāpēc, ka šis mirklis ir tāds. Vai esat kādreiz redzējis dzintarā sastingušus kukaiņus?

—  Jā.— Starp citu, Billija kantori mētājās tāds papīru slogs — noslīpēts dzintara gabals ar trim dievgosniņām iekšā.

—  Nu, lūk, mister Piligrim,— mēs visi esam sastinguši šī mirkļa dzintarā. Nav jēgas vaicāt, kāpēc tas tā ir.

Tad dzeltenači uzlaida Billijam virsū aizmidzinošu gāzi un guļošu iestiepa viņu kabīnē, kur piesprādzēja pie dzeltenas firmas «Sears & Roebuck» noliktavā nospertas kušetes. Šķīvīša bagāžnieks jau bija pilns ar zagtām mēbelēm Billija miteklim Tralfamadoras zooloģiskajā dārzā.

Drausmīgais paātrinājums, šķīvītim raujoties prom no Zemes, salieca Billiju ragā, izšķobīja viņa vaibstus, izsita viņu no laika un atsvieda atpakaļ kara gados.

Atguvis samaņu, viņš vairs neatradās lidojošajā šķīvītī. Viņš atradās preču vagonā un kratījās cauri Vācijai.

Daži vīri slējās kājās, citi laidās slīpi uz vagona grīdas. Arī Billijs grasījās laisties slīpi. Vagonā bija tumšs, ārpus vagona arī, un vilciens kustējās ar ātrumu divas jūdzes stundā. Tas vispār nebija ne mirkli braucis ātrāk.

Riteņu ieklaudzienus sliežu savienojumu vietās šķīra gari laiksprīži. Riteņi noklaudzēja, pagāja gads, tad tie noklaudzēja atkal.

Vilciens bieži apstājās, lai palaistu garām citus — kaucošus un svelpjošus vilcienus ar svarīgākām kravām. Tas mēdza pieturēt arī pie cietumiem, kur allaž tika vaļā no vairākiem vagoniem. Vilciens gausi virzījās cauri visai Vācijai, kļūdams arvien īsāks un īsāks.

Un Billijs lēnītēm, pavisam, pavisam lēnītēm laidās slīpi, turēdamies pie šķērskoka vagona stūrī, lai šķistu viegls kā pūciņa tiem, kuriem gribēja piebiedroties. Viņš zināja, ka jātop bezmiesīgam rēgam, lai varētu apgulties uz grīdas. Viņš bija piemirsis, kālab tas tā, bet tūdaļ pat viss atkal noskaidrojās.

—  Tas esi tu, Piligrim?— noprasīja cilvēks, kuram viņš grasījās piekļauties.

Billijs neatbildēja, pieklājīgi apgūlās un aizvēra acis.

—  Nu, pie velna,— teica cilvēks. — Tas esi vai neesi tu? — Viņš piecēlās sēdus un brutāli apčamdīja Billiju.

—  Nu protams, ka tas esi tu. Vācies prom no šejienes! Nu arī Billijs pieslējās sēdus — viņš jutās apbēdināts

līdz asarām.

—  Aizveries,— teica kāds cits.

—   Aizvēršos, kad Piligrims būs aizvācies. Billijs ieķērās šķērskokā un piecēlās.

—  Kur tad lai es guļu?— viņš klusītēm jautāja.

—  Tikai ne man blakus.

—  Un man arī ne, tu kuņas bērns,— teica kāds cits.

—  Tu bļauj un spārdies pa miegam.

—  Tiešām?

—  Jā, velns ar ārā! Un kunksti arī.

—  Tiešām?

—  Ej ellē, Piligrim!

Un visi vagona kakti vienojās kopīgā madrigālā pret Billiju — gandrīz katram viņš bija gulējis blakus un nodarījis pāri. Visi korī skandēja, lai Piligrims iet ellē.

Tā nu Billijam nācās gulēt stāvus vai negulēt nemaz. Un ēdmaņu caur lūkām arī vairs nedeva, bet dienas un naktis kļuva arvien aukstākas.

Astotajā dienā četrdesmit gadu vecais klaidonis teica Billijam: — Nav nemaz tik traki. Man jau vienalga, man visur labi.

— Tiešām?— vaicāja Billijs.

Devītajā dienā klaidonis izlaida garu. Tā gadās. Lūk, viņa pēdējie vārdi:— Jūs laikam domājat, ka nu ir traki? Nepavisam nav traki.

Todien nāve vispār šķita sasparojusies. Arī blakus vagonā viens izlaida garu. Tas bija Rolands Vīrijs — viņš nomira no gangrēnas, kas bija iemetusies sakropļotajās kājās. Tā gadās.

Pirms nāves Vīrijs gandrīz nepārtraukti murgoja, atkal un atkal stāstīdams par Trim Musketieriem, daudzinādams, ka mirst, likdams nodot visādas vēstis savai ģimenei Pitsburgā. Bet vairāk par visu viņš vēlējās tikt atriebts un nepārtraukti atkārtoja sava slepkavas vārdu. Itin visi Vīrija vagona biedri jau bija to kārtīgi iegaumējuši.

—  Kurš mani nonāvēja?— vaicāja Vīrijs. Un visi zināja atbildi:

—  Billijs Piligrims.

Klausieties:

desmitajā dienā Billija vagona durvju bulta tika atšauta vaļā un durvis atvērās. Billijs stāvēja kaktā uz šķērskoka, turēdams rokas plecu augstumā, it kā būtu pats sevi piesitis krustā, un tā roka, ar kuru viņš āķējās lūkas malā, bija kā zilgans ziloņkauls. Kad atdarījās durvis, Billijs ieklepojās un klepodams ielaida biksēs šķidru putriņu. Tas notika saskaņā ar sera īzaka Ņūtona trešo mehānikas likumu. Sis likums māca mums, ka jebkura darbība izraisa tikpat stipru pretējā virzienā vērsta pretdarbību.

Sis likums labi zināms raķešu būvētājiem..

Vilciens bija iebraucis sliežu atzarā pie nometnes, kas bija iecerēta un uzcelta krievu karagūstekņu iznīcināšanai.

Sargi apaļām pūču acīm skatījās Billija vagonā un mierinoši dūdoja. Viņiem gan vēl nebija iznākušas darīšanas ar amerikāņiem, tomēr šāda veida kravas pamatīpašības tiem bija visnotaļ skaidras. Viņi zināja, ka vagons satur sevī šķidru vielu, kas ir piedabūjama lēni plūst uz dūdošanas un gaismas pusi. Ārā bija nakts.

Vienīgais gaismas avots bija kaut kur tālumā — staba galā spīdoša spuldze. Valdīja pilnīgs klusums, tikai sargi dūdoja kā dūjas. Šķidrā viela sāka pamazām kustēties. Vagona durvīs cita aiz citas veidojās lielas lāses un pilēja zemē.

Billijs bija priekšpēdējā cilvēkveidīgā būtne, kas iznāca pa durvīm. Pēdējā bija klaidonis. Klaidonis vairs nevarēja plūst un pilēt. Viņš vairs nebija šķidrums. Viņš bija akmens. Tā gadās.

Billijs nevēlējās lēkt zemē no vagona. Viņš vientiesīgi iedomājās, ka sašķīdīs gabalos. Sargi, joprojām dūdodami, palīdzēja viņam norāpties. Viņi nostādīja Billiju ar seju pret vilcienu. No vilciena gan nebija vairs nekas daudz atlicis.

Uz sliedēm stāvēja lokomotīve, tenderis un trīs mazi vagoniņi. Pēdējais no vagoniņiem bija tā pati dzelzceļa sardzes paradīze uz riteņiem. Un atkal šajā paradīzē bija uzklāts galds. Kārtējā maltīte varēja sākties.

Pie staba ar spuldzi galā bija tādas kā trejas siena kaudzes. Kad amerikāņus ar pierunāšanu un jociņiem piedabūja klāt pie šīm kaudzēm, viņi redzēja, ka tur nebūt nav sakrauts siens. Tur bija samesti mirušajiem gūstekņiem novilktie šineļi. Tā gadās.

Sargi uzstāja, ka visiem amerikāņiem, kuriem nav šineļu, jāņem tie no šīm kaudzēm. Bet šineļi bija apledojuši un sasaluši kopā, un sargiem nācās lietot durkļus laužņu vietā; viņi satvēra apkakles, piedurknes, stūrus — kas nu gadījās pa grābienam, tad pieturēdami atlauza šineļus no kaudzēm un deva tuvāk stāvošajiem. Šineļi bija ķēmīgos veidos sasaluši — kā nu kurš bija savā kaudzē gulējis.

Billijam Piligrimam iedotais mētelis jau tāpat bija maza izmēra — un piedevām vēl sarāvies un sasalis tā, ka izskatījās pēc melnas trīsstūrenes, nevis pēc mēteļa. Tas bija viscaur lipīgos traipos, kas atgādināja rūsas plankumus vai sarūgušu zemeņu ievārījumu. Likās, ka mētelī iekšā iesalis kāds nosprādzis kažokzvērs. Sis kažokzvērs īstenībā bija mēteļa zvērādas apkakle.

Billijs truli pablenza uz savu biedru šineļiem. Tiem bija spīdīgas pogas vai treses, vai uzšuves, vai arī — kaut kādi numuri, ērgļi, pusmēneši un zvaigznes. Tie bija zaldātu šineļi. Billijam vienīgajam bija trāpījies kāda miruša civilista mētelis. Tā gadās.

Tad Billijs un pārējie tika pamudināti šļūkt gar savu sarukušo vilcienu uz nometnes barakām. Tajā pusē nebija redzami nekādi siltuma avoti, nekādas dzīvības pazīmes, kas varētu viņus pievilināt,— tikai bezgala gara zemu, šauru ēku virtene bez nekādām gaismiņām.

Kaut kur ierējās suns. Baiļu, atbalss un ziemas klusuma iespaidā suņa rejas noskanēja kā milzīgs bronzas gongs.

Billijs un pārējie tika izvilināti caur vairākiem vārtiem, un tad Billijs pirmoreiz ieraudzīja dzīvu krievu. Krievs stāvēja tumsā gluži viens un izskatījās pēc lupatu maisa ar apaļu, plakanu seju, kas blāvi vizēja kā luminiscējoša pulksteņa ciparnīca.

Billijs pagāja krievam garām kāda jarda attālumā. Viņus šķīra dzeloņstiepļu žogs. Krievs nepakustējās un neko neteica, tikai ieskatījās Billijam dziļi dvēselē ar gaišas cerības pilnām acīm, it . kā tieši Billijs varētu viņam nodot labas vēstis — varbūt pārāk stulbas, lai tās varētu saprast, bet tik un tā labas.

Ejot caur neskaitāmiem vārtiem, Billijs apdulla pavisam. Viņš atguvās, tikai iegājis kādā ēkā, kur izskatījās kā pie tralfamadoriešiem. Telpa bija ļoti gaiša un izlikta ar baltām flīzītēm. Tas tomēr bija tepat uz Zemes. Tā bija atutošanas kamera, caur kuru vajadzēja iziet visiem gūstekņiem.

Billijs darīja to, ko viņam lika darīt, proti, izģērbās. Arī uz Tralfamadoras viņam lika darīt to pašu.

Kāds vācietis ar īkšķi un rādītājpirkstu paspaidīja Billija labās rokas bicepsu un prasīja savam biedram, kas gan tā par armiju, kam jāsūta uz fronti šitādi mērgļi. Abi paskatījās uz citiem amerikāņiem un iebakstīja krūtīs daudziem, kas bija gandrīz tikpat vārgi kā Billijs.

Viena no stiprākajām miesas būdām piederēja kādam pusmūža amerikānim, vidusskolas pasniedzējam no Indianapolisas. Viņu sauca Edgars Derbijs. Viņš nebija atbraucis Billija vagonā. Viņš bija atbraucis Rolanda Vīrija vagonā un turējis uz ceļiem mirstošā Vīrija galvu. Tā gadās. Derbijs bija četrdesmit četrus gadus vecs. Viņš jau bija tik vecs, ka viņam jau bija dēls, kas dienēja jūras kājniekos un karoja Klusajā okeānā.

Derbijs bija darbinājis visādas politiska rakstura sviras, lai tiktu iesaukts armijā, par spīti saviem gadiem. Priekšmets, kuru viņš pasniedza skolā, saucās «Rietumu civilizācijas mūsdienu problēmas». Turklāt viņš bija tenisa treneris un ļoti rūpējās par savu ķermeni.

Derbija dēls pārnāca no kara. Derbijs pats gan ne. Pēc sešdesmit astoņām dienām šo lielisko ķermeni Drēzdenē sacaurumoja strēlnieku vads. Tā gadās.

Un tomēr Billija miesa vēl nebija pati draņķīgākā no amerikāņu miesām. Pati draņķīgākā miesa piederēja kādam dzelzceļa zaglim no Cicero pilsētas Ilinoisas štatā. Zagli sauca Pols Lazaro. Viņš bija sīka auguma, un viņam bija bojāti ne tikai visi kauli un zobi, arī viņa āda bija atbaidoša. To viscaur klāja vātis desmit centu monētas lielumā. Starp vātīm slējās pūžņojoši augoņi.

Lazaro arī bija braucis Rolanda Vīrija vagonā, un viņš bija apsolījis Vīrijam, ka atriebs viņa nāvi. Un tagad Lazaro skatījās apkārt, mēģinādams uzminēt, kura no plikajām cilvēkveida būtnēm varētu būt Billijs Piligrims.

Kailie amerikāņi sastājās zem dušām gar balto flīzīšu sienu. Nebija neviena krāna, ko viņi varētu pagrozīt. Viņiem atlika vienīgi gaidīt, kas notiks tālāk. Viņu dzimumlocekļi bija sarāvušies un sēklinieki — ievilkti uz iekšu. Cilvēku dzimuma turpināšana tobrīd nebija galvenais.

Neredzama roka atgrieza Lielo Krānu. No dušām sāka gāzties plaucējošs lietus. Tas bija kā lodlampas liesma — nesildīja nemaz. Tas masēja un kutināja Billija ādu, nespēdams atkausēt viņa garo kaulu sasalušās smadzenes.

Pa to laiku amerikāņu drēbēm laida virsū indīgu gāzi. Blusas, utis un baktērijas sprāga nost miljardiem vien. Tā gadās.

Un Billijs aiztraucās atpakaļ bērnībā. Viņš bija zīdainis, un māmiņa nupat bija izcēlusi viņu no vannas. Māmiņa ietina viņu paladziņā un ienesa rozīgā, saules pilnā istabā. Māmiņa iztina Billiju laukā, nolika uz pūkaina autiņa, iepūderēja viņam starp kājelēm, jokodamās paplikšķināja pa mazo puncīti. Mātes roka maigi plaukšķēja pret mazo puncīti.

Billijs dūdoja un laida burbuļus.

Un tad Billijs atkal bija pusmūža optometrists, kurš tobrīd — karstā svētdienas rītā — spēlēja golfu. Billijs vairs negāja baznīcā. Viņš spēlēja golfu treju citu optometristu sabiedrībā. Bija pienākusi viņa kārta sist pa bumbu.

Sitiens izdevās. Billijs pieliecās, lai izņemtu bumbu no bedrītes, un tajā brīdī saule pazuda mākoņos. Billijam sagriezās galva. Atjēdzies viņš redzēja, ka nebūt vairs neatrodas golfa laukumā. Viņš bija piesiets pie dzeltenas kušetes baltā telpā — viņš atradās uz lidojošā šķīvīša, kas drāzās uz Tralfamadoru.

—  Kur es atrodos?— vaicāja Billijs Piligrims.

—  Patlaban jūs esat sastindzis citā dzintara gabalā, mister Piligrim. Mēs esam tur, kur mums šobrīd jābūt,— trīssimt miljonu jūdžu no Zemes. Mēs lidojam pa tādu laika vītni, kas aizvedīs mūs uz Tralfamadoru pāris stundās, nevis pāris simtgadēs.

—  Bet… kā es te nokļuvu?

—  To nu jums varētu izskaidrot tikai kāds cits Zemes iedzīvotājs. Zemes cilvēkiem vispār patīk spriedelēt par to, kāpēc katrs brīdis ir tāds, kāds tas ir, un pat par to, kā būtu varēts izraisīt vai novērst kādus notikumus. Es esmu tralfamadorietis un redzu laiku visā tā garumā — tāpat kā jūs spējat aplūkot Klinšu kalnus no viena gala līdz otram. Laiks pastāv viss uzreiz. Laiks ir nemainīgs. Tas nav izskaidrojams vai ietekmējams. Tas vienkārši pastāv, un viss. Aplūkojiet laiku — mirkli aiz mirkļa, un jūs redzēsiet, ka mēs visi esam — kā jau teicu — kukaiņi dzintarā.

—  Man tā vien liekas, ka jūs neticat gribas brīvībai,— teica Billijs Piligrims.

— Ja es nebūtu tik ilgi pētījis Zemes cilvēkus,— teica tralfamadorietis,— es vispār nezinātu, ko tas nozīmē — «gribas brīvība». Es esmu bijis uz trīsdesmit vienas apdzīvotas planētas un esmu lasījis ziņojumus par vēl kādām simt. Tikai uz Zemes tiek spriedelēts par gribas brīvību, citur nekur.

5

Billijs Piligrims ziņo, ka Tralfamadoras radībām Visums nebūt neatgādina spīdošu punktiņu miriādes. Sīs radības redz, kur katra zvaigzne ir kādreiz bijusi un kurp tā dodas, tāpēc viņu naksnīgās debesis ir pilnas ar spīdīgiem, tumsā izkaisītiem spageti. Arī cilvēkveidīgās būtnes tralfamadoriešiem nebūt nešķiet divkājainas.

«Viņi mūs redz kā lielus tūkstoškājus — ar bērnu kājiņām vienā galā un vecu cilvēku kājām otrā,» saka Billijs Piligrims.

Ceļā uz Tralfamadoru Billijam sagribējās kaut ko palasīt, un viņš palūdza kādu grāmatu. Viņa nolaupītājiem bija pieci miljoni Zemes grāmatu mikrofilmās, taču Billija kabīnē nebija projektora. Viņiem bija tikai viena kārtīga grāmata angļu mēlē, ko viņi veda Tralfamadoras muzejam. Tā bija Zaklīnas Suzannas «Leļļu ieleja».

Billijs izlasīja to un atrada vietām tīri labu esam. Dzīve mētāja grāmatas varoņus augšā — lejā, augšā — lejā. Bet Billijam vairs negribējās atkal un atkal lasīt par vieniem un tiem pašiem «augšā — lejā». Viņš pieklājīgi pajautāja, vai tad nekā cita lasāma neesot.

—  Tikai tralfamadoriešu romāni, un tos jūs diez vai sapratīsiet,— atbildēja skaļrunis.

—  Vienalga, parādiet man kādu.

Viņš dabūja redzēt vairākus. Tie bija pavisam īsiņi. Vajadzētu salikt kopā kādus divpadsmit, lai iznāktu tāds ķieģelītis kā«Leļļu ieleja» ar visiem tās «augšā — lejā».

Billijs, protams, nemācēja lasīt tralfamadoriešu mēlē, toties viņš dabūja redzēt, cik ērmīgi izkārtots teksts — īsas, ar zvaigznītēm atdalītas rindkopas. Billijam iešāvās prātā, ka tās varētu būt telegrammas.

—  Tā tas ir,— teica balss.

—  Tās ir telegrammas?

—  Tralfamadoriešiem tās nav telegrammas. Un tomēr jums taisnība: katra rindkopa satur īsu, neatliekamu vēsti par kādu situāciju. Mēs nelasām rindkopas citu pēc citas, bet visas uzreiz. Rindkopas nav saistītas savā starpā, tomēr autors tās vienmēr izkārto ļoti rūpīgi, lai rindkopas, uzlūkotas visas uzreiz, rādītu mums, cik dzīve ir skaista, pārsteidzoša un dziļa. Tur nav sākuma, vidus, beigu, spraiguma, morāles, cēloņu vai seku. Savās grāmatās mēs rodam baudu, ko sagādā daudzu burvīgu, vienlaicīgi uzlūkotu mirkļu dziļuma atskārsme.

Mirkli vēlāk šķīvītis meta cilpu laikā, un Billijs tika atsviests atpakaļ bērnībā. Viņš bija divpadsmit gadu vecs un klabināja zobus aiz bailēm, kopā ar tēvu un māti stāvēdams uz Liesmainā eņģeļa klints Lielā kanjona malā. Mazā cilvēkveidīgo ģimenīte vērās lejup jūdzi dziļajā kanjonā.

—  Nu tad tā,— sacīja Billija tēvs, ar vīrišķīgu spērienu ietriekdams tukšumā sīku oli.— Te nu tas ir.— Viņi bija atbraukuši uz šo izdaudzināto vietu savā automobilī. Septiņas reizes bija nācies mainīt riepu.

—  Tas ir to vērts,— jūsmīgi teica Billija māte. — Ak tu debestiņ, cik te ir skaisti!

Billijs ienīda kanjonu. Viņš bija pārliecināts, ka tūlīt iežausies tur iekšā. Māte viegli pieskārās viņam, un viņš pielaida bikses.

Tur bija arī citi tūristi, kas blenza lejup. Turpat grozījās arī mežzinis, kam varēja uzdot jautājumus. Kāds francūzis, kurš bija atkūlies šurp no pašas Francijas, lauzītā angļu valodā pajautāja mežzinim, vai daudzi pašnāvnieki lecot no šejienes lejā.

— Jā, ser,— teica mežzinis. — Kādi trīs katru gadu. Tā gadās.

Tad Billijs izdarīja pavisam īsu desrnitdienu lēcieniņu laikā, un viņam joprojām bija divpadsmit, un viņš joprojām ceļoja pa Rietumiem kopā ar vecākiem. Tobrīd viņi bija nokāpuši Karlsbādes alās un Billijs lūdza dievu, kaut tiktu laukā no turienes pirms alu iegrūšanas.

Cits mežzinis stāstīja, ka šīs alas esot atklājis kāds kovbojs, kas redzējis sikspārņu baru izlidojam no cauruma zemē. Un tad mežzinis teica, ka tūlīt nodzēsīšot gaismu un daudzi no klātesošajiem pirmo reizi mūžā dabūšot izbaudītabsolūtu tumsu.

Gaisma nodzisa. Billijs vairs nesaprata, vai viņš vispār ir vēl dzīvs. Un piepeši pa kreisi no viņa gaisā sakustējās kaut kas rēgains. Uz tā bija cipari. Tēvs bija izvilcis kabatas pulksteni. Pulkstenim bija luminiscējoša ciparnīca.

Un tad Billijs no absolūtas tumsas nokļuva absolūtā gaismā un atjēdzās atkal kara gados atutošanas kamerā. Ūdens vairs nešļācās no dušām. Kāda neredzama roka bija aizgriezusi krānu.

Drēbes, ko Billijs saņēma atpakaļ, tīrākas nebija kļuvušas, toties visas tur dzīvojušās radībiņas bija pagalam. Tā gadās. Jaunais mētelis bija atkusis un slapjš. Bil lijām tas bija krietni par mazu. Tam bija kažokādas apkakle un sārta zīda odere, un tas droši vien bija piederējis kādam impresārijam — augumā ne lielākam par leijerkastnieka mērkaķi. Tas bija vienos ložu caurumos.

Billijs apģērbās. Viņš uzvilka arī mazo mētelīti. Tas uzreiz atnāca vaļā pa šuvi uz muguras, un arī piedurknes tūlīt noplīsa nost. Tā nu mētelītis pārvērtās vestē ar zvērādas apkakli. Kur mētelīša valkātājam reiz bija viduklis, Billijam bija paduses. Kaut ko tik jocīgu vācieši vēl Otrajā pasaules karā nebija pieredzējuši. Viņi smējās kā negudri.

Vācieši lika viņiem sastāties kolonnā pa pieci ar Billiju priekšgalā. Sis parādes gājiens izgāja pa durvīm un atkal virzījās caur neskaitāmiem vārtiem.. Pa ceļam viņi redzēja vairākus izbadējušos krievus ar sejām kā luminiscējošām ciparnīcām. Tagad amerikāņi bija drusku mundrāki. Verdošā ūdens masāža bija viņus drusku uzpurinājusi. Viņi nonāca pie kādas barakas, kur vienacis kaprālis, kam arī roka bija tikai viena, ierakstīja visu gūstekņu uzvārdus un numurus biezā, sarkanā kantorgrāmatā, Tādējādi viņi tika oficiāli atzīti par dzīviem. Pirms uzvārdu un numuru ierakstīšanas šajā grāmatā viņi tika uzskatīti kā pazuduši bez vēsts, visdrīzāk — miruši.

Tā gadās.

Kamēr amerikāņi gaidīja pavēli doties tālāk, pēdējā rindā izcēlās skandāls. Kāds no viņiem bija pateicis kaut ko tādu, kas nebija paticis vienam no sargiem. Sargs saprata angliski, viņš izrāva jeņķi ārā no ierindas un notrieca zemē.

Amerikānis izskatījās pārsteigts. Viņš grīļodamies uzslējās kājās un izspļāva asinis. Viņam bija izsisti divi zobi. Viņš nebija gribējis nevienu apvainot, nebija gaidījis, ka sargs viņu sadzirdēs un sapratīs.

— Kāpēc tieši mani?— viņš apvaicājās.

Sargs iegrūda viņu atpakaļ ierindā. — Kāpēc tevi? Bet kāpēc visus pārējos?— viņš teica.

Kad Billija Piligrima uzvārds bija ierakstīts nometnes reģistrā, viņam piešķīra numuru un dzelzs birku ar šo numuru. Sīs birkas bija izgatavojis kāds poļu tautības gūsteknis. Sis polis jau bija pagalam. Tā gadās.

So birku Billijam lika uzkārt kaklā pie amerikāņu birkām, un viņš tā arī izdarīja. Birka izskatījās pēc sāļa sausā cepuma ar caurumiņiem pa vidu, lai stiprs cilvēks varētu ar plikām rokām pārlauzt to uz pusēm. Ja Billijs būtu nomiris, kas tomēr nenotika, puse birkas paliktu viņam ap kaklu, bet otra puse tiktu piestiprināta kaut kur uz kapa.

Kad nabaga vidusskolas pasniedzēju Edgaru Derbiju Drēzdenē nošāva, ārsts konstatēja nāves iestāšanos un pārlauza viņa birku un pusēm. Tā gadās.

Pierakstītos un sanumurētos amerikāņus atkal veda caur neskaitāmiem vārtiem. Pēc divām dienām viņu ģimenes ar Sarkanā Krusta starpniecību uzzinās, ka viņi vēl dzīvi.

Billijam blakus soļoja mazais Pols Lazaro, kurš bija zvērējis atriebt Rolandu Viriju. Lazaro atriebe nebija ne prātā. Viņam bija prātā tikai paša drausmīgās vēdergraizes. Viņa kuņģis bija sarāvies līdz valrieksta izmēriem. Sis cietais, krunkainais kamolītis sāpēja kā furunkuls.

Blakus Lazaro gāja nabaga nolemtais vecais Edgars Derbijs, un vācu un amerikāņu birkas grabēja viņam pakaklē kā sunim medaļas. Būdams izglītots pusmūža vīrs, viņš bija cerējis iegūt kapteiņa pakāpi un komandēt rotu. Bet nu viņš atradās dziļā tumsā kaut kur pie Cehoslovakijas robežas.

— Halt!— sacīja sargs.

Amerikāņi apstājās. Viņi rāmi stāvēja aukstajā naktī. Baraka viņu priekšā bija tāda pati kā tūkstošiem citu ' baraku, kam viņi bija gājuši garām. Un tomēr — šai barakai bija skursteņi, bet no skursteņiem šāvās laukā dzirksteļu spieti.

Viens no sargiem pieklauvēja.

Durvis atsprāga vaļā no iekšpuses. Pa durvīm izspruka gaisma un bēga no ieslodzījuma ar ātrumu 186 000 jūdžu sekundē. No barakas cēli iznāca piecdesmit pusmūža angļi. Viņi skandēja dziesmiņu no operetes «Penzansas pirāti»: — Opā, opā, visa banda kopā!

Sie līksmie un sārtie meistardziedoņi bija vieni no pirmajiem angliski runājošiem gūstekņiem, kurus saņēma ciet Otrajā pasaules karā. Nu viņi dziedāja par godu gandrīz vai pēdējiem. Vairāk nekā četrus gadus viņi nebija redzējuši nevienu sievieti, nevienu bērnu. Viņi pat putnus nebija redzējuši. Pat zvirbuļi turējās tālāk no šīs nometnes.

Viņi visi bija virsnieki. Ikviens no viņiem bija vismaz reizi mēģinājis bēgt no citām nometnēm. Tagad nu viņi visi bija šeit — maza saliņa mirstošu krievu jūrā.

Viņi varēja rakt tuneļus, cik sirds kāroja. Tik un tā viņi vienmēr izrakās virs zemes kādā dzeloņstiepļu ieskautā iecirknī, kur sastapa tikai izbadējušos krievus, kas neprata angliski un nevarēja dalīties nedz uzturā, nedz bēgšanas plānos, nedz noderīgā informācijā. Viņi varēja pēc sirds patikas apsvērt, kā paslēpties kravas mašīnā vai arī aizdzīt to. Tik un tā pa viņu iecirkni nekādas mašīnas nebraukāja. Viņi varēja simulēt, cik uziet,— tik un tā viņus nekur projām neveda. Nometnes vienīgais hospitālis sastāvēja no sešām lāviņām un atradās turpat angļu iecirknī.

Angļi bija ļoti tīri, dzīvespriecīgi, iznesīgi un stipri. Viņi dziedāja pārsteidzoši skanīgi un daiļi. Galu galā viņi taču jau vairākus gadus bija katru vakaru dziedājuši visi korī.

Tāpat vairākus gadus viņi bija cilājuši svaru bumbas un cītīgi vingrojuši. Viņu vēderi bija stingri kā veļas dēļi. Viņu muskuļi bija kā lielgabalu lodes. Viņi bija kļuvuši par izciliem meistariem šahā un dambretē, bridžā un kribidžā, domino, krustvārdu mīklu minēšanā, galda tenisā un biljardā.

Produktu krājumu ziņā viņi bija visturīgākie ļaudis Eiropā. Kara sākumā, kad gūstekņiem vēl sūtīja ēdmaņas sainīšus, klerki bija kaut ko saputrojuši, un Sarkanais Krusts joprojām katru mēnesi sūtīja viņiem piecsimt sainīšus vajadzīgo piecdesmit vietā. Angļi visu laiku bija tik veiksmīgi noklusējuši šo apstākli, ka tagad, kara nogalē, viņiem bija trīs tonnas cukura, tonna kafijas, tūkstotis un simt mārciņu šokolādes, septiņsimt mārciņu tabakas, tūkstotis un septiņi simti mārciņu tējas, divas tonnas miltu, tonna gaļas konservu, tūkstotis un divi simti mārciņu sviesta mazās bundžiņās, tūkstotis un seši simti mārciņu siera — ari bundžiņas, astoņsimt mārciņu^ piena pulvera un divas tonnas apelsīnu marmelādes.

To visu viņi glabāja kādā telpā bez logiem. Telpa no iekšpuses bija viscaur izklāta ar izēstu bundžiņu skārdu,

lai žurkas netiktu klāt.

Vācieši dievināja šos angļus, jo uzskatīja, ka tie nu reiz ir tādi, kādiem pieklājas būt īstiem angļiem. Ar tādiem karot bija šiki, jēdzīgi un jauki. Tāpēc vācieši piešķīra tiem četras barakas, kaut gan tie mierīgi būtu varējuši satilpt arī vienā. Ņemdami no angļiem kafiju, šokolādi vai tabaku, vācieši deva pretī krāsas, dēļus, naglas un audeklu, lai šie varētu kulturāli iekārtoties.

Angļi jau divpadsmit stundu iepriekš zināja, ka viņiem būs ciemiņi no pašas Amerikas. Viņiem līdz tam nebija vēl nācies uzņemt viesus, tālab viņi naski kā mazie rūķīši ķērās pie darba — mēza un mazgāja, cepa un vārīja, šuva matračus no buraudekla un piebāza tos ar salmiem, izkārtoja galdus un salika mazus karodziņus pretī katrai sēdvietai.

Un tagad viņi ar dziesmu sveica mīļos ciemiņus pašā ziemas nakts melnumā. Viņu drānas smaržoja pēc svētku galda, ko viņi bija klājuši. Viņi bija saģērbušies pa pusei kā uz kauju, pa pusei kā uz tenisa vai kriketa maču. Viņi bija tādā sajūsmā paši par savu viesmīlību un par tiem labumiem, kas barakā gaidīja ciemiņus, ka nemaz neapskatījās, kam par godu īsti dzied. Viņi iedomājās, ka dzied tādiem pašiem virsniekiem, kas ieradušies pa taisno no kaujas lauka.

Viņi mīļi bīdīja amerikāņus uz barakas durvju pusi, kaisīdami nakts klusumā vīriešiem raksturīgus jociņus un brālīgas asprātības. Viņi saukāja ciemiņus par jeņķiem, teica, ka šie braši izskatoties, solīja, ka Džerijs drīz ņemšot vagu — un tādā garā.

Billijs Piligrims savā stulbumā nespēja aptvert, kas ir Džerijs.

Un tad viņš jau atradās barakā netālu no ķiršu sarkanumā nokaltušas plīts. Uz plīts virda kāds ducis tējkannu, dažām bija pat svilpītes. Turpat stāvēja arī pasakains katls, pilns līdz malām ar zeltainu zupu. Zupa bija bieza. Billijs blenza, ka pirmatnēji burbuļi majestātiski ceļas no zupas dzīlēm.

Tur bija gari banketa galdi. Katram ēdējam bija nolikts zupas trauks — tukša piena pulvera bundža. Mazākas bundžiņas noderēja par tasītēm. Augstas un slaidas bundžiņas bija glāzes. Katrā glāzē kūpēja silts piens.

Katram no viesiem priekšā bija nolikts skuveklis, žilešu paciņa, sūklis, šokolādes tāfelīte, divi cigāri, ziepju gabals, desmit cigaretes, sērkociņu kastīte, zīmulis un .svece.

Tikai sveces un ziepes bija ražotas Vācijā. Tām piemita kaut kāda līdzība — gan sveces, gan ziepes bija Ladas spocīgi caurspīdīgas. Briti jau nevarēja zināt, ka sveces un ziepes izgatavotas no beigtu ebreju, čigānu, klaidoņu, komunistu un citu fašistiskās valsts ienaidnieku taukiem.

Tā gadās.

Banketa zālei bija sveču apgaismojums. Uz galdiem slējās nule ceptas baltmaizes grēdas, pamatīgi sviesta blāķi, marmelādes podiņu piramīdas. Uz šķīvjiem atdusējās konservētas liellopu gaļas gabali. Visā drīzumā bija gaidāma arī zupa, olu kultenis un silti rauši ar marmelādi iekšā.

Barakas viņā galā Billijs ieraudzīja sārtas arkas ar debeszilu priekškaru starp tām, milzīgu sienas pulksteni, divus zelta troņus, spaini un grīdlupatu. Sīs dekorācijas bija paredzētas vakara naglai — dziesmu un joku spēlei pēc «Pelnrušķītes»— visu laiku populārākās pasakas motīviem.

Billijs Piligrims bija Stāvējis pārāk tuvu nokaitušajai plītij un tāpēc aizdegās. Svila mazā mētelīša stūris. Tā bija sīka un lēna uguntiņa — it kā tur degtu prauls.

Billijs prātoja, vai tepat tuvumā nevarētu būt telefons. Viņš gribēja piezvanīt mātei un pateikt, ka ir sveiks un vesels.

Iestājās klusums — angļi apstulbuši blenza uz smirdīgajām radībām, kuras tik līksmi bija ievilkuši barakā. Viens no viņiem pamanīja, ka Billijs deg.

—  Ei, tev tak drēbes svilst!— viņš iesaucās, parāva Billiju nostāk no plīts un sāka apsist liesmiņas ar rokām.

Kad Billijs neko neteica, anglis jautāja:

—  Vai spējat runāt? Vai jūs mani dzirdat?

Billijs pamāja.

Anglis viņu apčamdīja un žēli teica:

—   Augstais dievs — ko viņi ar jums izdarījuši?! Jūs taču vairs neesat pēc cilvēka! Jūs taču esat kā salauzta spēļmantiņa!

—  Jūs tiešām esat amerikānis?— anglis pēc mirkļa vaicāja.

—  Jā,— teica Billijs.

—  Un kāda ir jūsu dienesta pakāpe?

—  Ierindnieks.

—  Un kur tad jūsu zābaki?

—  Neatceros.

—  Sito mēteli jūs esat uzvilcis joka pēc?

—  Ser?

—  Kur jūs rāvāt tādu mēteli?

Billijs kādu brīdi saspringti domāja, tad teica:

—  Man izsniedza.

—  Vai Bžerijs jums to izsniedza?

—  Kas?

—  Vai vācieši jums to izsniedza?

—  Jā.

šī pratināšana Billijam jau bija līdz kaklam. Jautājumi viņu nogurdināja.

—   Ak tu jeņķi, jeņķi!— anglis sacīja. — Tas taču ir apvainojums.

—  Ser?

—  Tas taču ir klajš mēģinājums jūs pazemot. Džerijam nedrīkst ļaut tā izdarīties.

Billijs Piligrims paģība.

Billijs atjēdzās uz krēsla iepretī skatuvei. Viņš bija drusku pabarots un nosēdināts skatīties «Pelnrušķīti». Kādu viņa apziņas daļu izrāde nepārprotami uzjautrināja. Billijs smējās no sirds.

Arī sieviešu lomas, dabiski, spēlēja vīrieši. Pulkstenis nupat bija nositis divpadsmit, un Pelnrušķīte žēli dziedāja:

Pulkstens sita, palīgā!

Nu ir dirsā galīgā!

Sī kupleja Billijam likās tik jocīga, ka viņš sāka histēriski spiegt aiz priekiem. Viņš spiedza tikmēr, kamēr nebija aizgādāts uz hospitāli blakus barakā. Tur bija .sešas guļvietas. Citu slimnieku tur nebija.

Billiju noguldīja, piesēja pie gultas un iešļircināja viņam morfīnu. Kāds cits amerikānis pieteicās pasēdēt pie viņa. Sis brīvprātīgais bija vidusskolas pasniedzējs Edgars Derbijs, kuru pēc tam Drēzdenē nošāva. Tā gadās.

Derbijs sēdēja uz trīskāju ķeblīša. Viņam bija iedota grāmata, ko palasīties. Tā bija Stīvena Kreina «Sārtā drošsirdības zīme». Derbijs jau bija to lasījis. Un tagad viņš lasīja to vēlreiz, bet Billijs vēra morfīna paradīzes vārtus.

Morfīna iespaidā Billijs sapņoja par žirafēm dārzā. Žirafes ķlimta pa grantētiem celiņiem, šad un tad apstādamās, lai noplūktu kādu saldu bumbieri no koka galotnes. Billijs arī bija žirafe. Viņš ēda bumbieri. Viņam bija trāpījies ciets bumbieris. Tas ilgi pretojās Billija zobiem, līdz sašķīda sulīgā protestā.

Žirafes atzina Billiju par savējo, par tikpat nekaitīgu un ērmīgu radību kā viņas. Divas žirafes — katra no savas puses — pienāca pie Billija un glaudās viņam klāt. Žirafēm bija garas, kustīgas virslūpas, ko tās spēja izstiept uz priekšu kā mazas taurītes. Tās skūpstīja Billiju ar šīm taurītēm. Tās bija žirafu meičas krēma un citronu krāsā. Viņām bija tādi radziņi kā durvju rokturīši. Rokturīši bija noklāti ar samtu.

Kāpēc?

Pār žirafu dārzu nolaidās nakts. Kādu brīdi Billijs gulēja, nesapņodams neko, tad sāka ceļot laikā. Viņš pamodās rāmo gara slimnieku palātā kara veterānu hospitālī netālu no Leikplesidas Ņujorkas štatā. Viņš bija gulējis ar galvu zem segas. Bija 1948. gada pavasaris. Kopš kara beigām bija pagājuši trīs gadi.

Billijs izbāza galvu no segas apakšas. Palātas logi bija vaļā. Ārā čivināja putni;— Pū-tī-vit?— viens no putniem vaicāja Billijam> Saule jau bija krietnā gabalā. Pārējie divdesmit deviņi palātas iemītnieki bija izgājuši papriecāties par jauko dienu. Viņi drīkstēja iet un nākt pēc patikas, kaut vai doties mājup — arī Billijs. Viņi bija šeit ieradušies brīvprātīgi, lai paglābtos no ārpasaules.

Billijs bija ieradies šeit brīdī, kad viņam līdz īliumas Optometristu skolas beigšanai bija palicis tikai pusgads. Nevienam ir prātā nenāca, ka viņš nojūdzies. Visi uzskatīja, ka viņš lieliski izskatās un jauki uzvedas. Bet tad Billijs aizgāja uz slimnīcu, un ārsti apstiprināja: viņš tiešām ir nojūdzies.

Ārsti nedomāja, ka tam būtu kāds sakars ar karu. Viņi bija pārliecināti, ka Billijs nojucis tāpēc, ka tēvs viņu vēl gluži maziņu iegrūdis peldbaseina dziļajā galā un pēc tam aizvedis uz Lielo kanjonu.

Billijam kaimiņos gulēja izbijis kājnieku kapteinis, vārdā Eliots Rouzvoters. Rouzvoters ārstējās no nevaldāmas žūpotkāres.

Tas bija viņš, kurš pamodināja Billijā interesi par zinātnisko fantastiku, īpaši par Kilgora Trauta darbiem. Rouzvotera pagultē glabājās liels blāķis fantastisko romānu mīkstos vākos. Viņš bija tos atvilcis uz hospitāli pamatīgā ceļasomā. Visa palāta oda pēc mīļotajām, nolasītajām grāmatelēm — pēc mēnesi valkātas pidžamas vai pēc īru sautējuma.

Kilgors Trauts kļuva par Billija mīļāko mūsdienu rakstnieku un fantastika — par vienīgo žanru, ko viņš spēja lasīt.

Rouzvoters bija divreiz gudrāks par Billiju, taču abi līdzīgā ceļā bija tikuši pie līdzīgām gara kaitēm. Abi bija nākuši pie pārliecības, ka dzīvei nav jēgas,— šo pārliecību stiprināja arī viss, ko viņiem bij a na cies pieredzet karā. Rouzvoters, piemēram, bija nošāvis kādu četrpadsmit gadus vecu ugunsdzēsēju, domādams, ka tas ir vācu zaldāts. Tā gadās. Billijs bija redzējis lielāko slaktiņu Eiropas vēsturē — Drēzdenes bombardēšanu. Tā gadās.

Un tagad viņi pūlējās radīt no jauna paši sevi un savu pasaules ēku. Zinātniskā fantastika visnotaļ līdzēja to veikt.

Reiz Rouzvoters pateica Rilli.iam vienu interesantu atziņu par grāmatu, kas nebija fantastika. Viņš teica, ka vi.;:;, kas par dzīvi jāzina, atrodams Fjodora Dostojevska ♦) i cāļos KaramazovGS». — Taču ar to vairs nepietiek,— aueīja Rouzvoters.

Citreiz Billijs dzirdēja Rouzvoteru šādi runājam uz kadu psihiatru: — Man tā vien šķiet, ka jums, čaļi, nāksies sacerēt labi daudz jaunu melu, citādi ļautiņiem vairs negribēsies dzīvot.

Uz Billija naktsgaldiņa bija redzama klusā daba: divas pilulas, trīs ar lūpu krāsu notriepti cigarešu gali pelnutraukā — viens vēl kūpēja — un glāze ar minerālūdeni. Ūdens bija izlaidis garu. Tā gadās. Gaiss vēl pūlējās tikt laukā*no mirušā ūdens. Daži burbulīši bija pielipuši glāzes sieniņām, nespēdami vairs pacelties augšup.

Cigarešu galus pelnutraukā bija atstājusi Billija māte, kas smēķēja vienā laidā. Viņa bija aizgājusi uz dāmu tualeti iepretī sieviešu palātai, kur mitinājās drusku sviestā sagājušas meičas no ASV armijas un flotes palīgaienestiem. Kuru katru brīdi mātei vajadzēja būt atpakaļ.

Billijs atkal pārvilka segu pāri galvai. Tā viņš slēpās vienmēr, kad māte ieradās viņu apraudzīt, un pēc mātes aiziešanas viņam vienmēr kļuva sliktāk. Ne jau tāpēc, ka viņa būtu neglītene, ka viņai smirdētu mute vai būtu riebīgs raksturs. Viņa bija visnotaļ izskatīga vidusmēra tumšmate ar baltu ādas krāsu un augstskolas izglītību.

Viņa darīja Billiju slimu vienkārši ar to, ka bija viņa māte. Viņas klātbūtnē Billijs jutās apjucis, nepateicīgs un nelaimīgs — māte ar tādām pūlēm bija dāvājusi viņam dzīvību un uzturējusi viņu pie dzīvības, taču Billijam pašam nepavisam nepatika būt dzīvam.

Billijs dzirdēja, kā Eliots Rouzvoters ienāk palātā un apguļas gultā. Par to daiļrunīgi vēstīja Rouzvotera gultas atsperes. Rouzvoters bija liela auguma vīrs, taču nevarēja lepoties ar īpašu spēku. Viņš izskatījās kā plastikā veidots.

Tad no dāmu tualetes atgriezās Billija māte un apsēdās uz krēsla starp Billija un Rouzvotera gultām. Rouzvoters sveica viņu skanīgā un sirsnīgā balsī, apvaicājās, kā viņai iet. Viņš likās bezgala aplaimots, kad dzirdēja, ka viņai iet labi. Tas viņam bija tāds eksperiments — pret visiem ļautiņiem, ko nācās sastapt, viņš izturējās mīļi un iejūtīgi. Viņš domāja, ka tādējādi darīs šo pasauli kaut drusciņ panesamāku. Viņš teica Billija mātei: dārgā. Tas piederēja pie viņa eksperimenta — dēvēt visus par dārgajiem.

—  Jūs redzēsiet: kādu dienu es atnākšu,— viņa solīja Rouzvoteram,— un Billijs izbāzīs galvu no segas apakšas, un vai jūs zināt, ko viņš teiks?

—  Ko tad viņš teiks, dārgā?

—  Viņš teiks: «Sveiki, mammu!» —un tad viņš pasmaidīs. Un vēl viņš teiks: «Labi gan, mammu, ka tu atnāci. Kā tad tev iet?»

—  Kaut nu šodien būtu tā noticis.

—  Es katru vakaru lūdzu dievu par viņu.

—  Tas gan ir jauki.

—  Cilvēki ļoti izbrīnītos, ja uzzinātu, cik daudz laba šai pasaulē panākts ar lūgšanām.

—   Zelta vārdi, dārgā.

—  Vai jūsu māte jūs bieži apciemo?

—  Mana māte ir mirusi,— Rouzvoters teica. Tā gadās.

—  Piedodiet.

—  Bet, kamēr viņa bija dzīva, viņa bija laimīga.

—  Tas tomēr ir mierinājums.

—  Jā.

—  Ziniet, Billija tēvs arī ir miris,— teica Billija māte. Tā gadās.

—  Puikam vajag tēva.

Tā viņi runājās — vientiesīgā, ticīgā sieviete un ārēji dūšīgais, bet iekšēji iztukšotais vīrs, kurā viss tik mīlīgi atbalsojās; šim duetam nebija un nebija gala.

—  Viņš bija pirmais savā kursā, kad tas notika, — sacīja Billija māte.

—  Varbūt viņš pārpūlējās,— teica Rouzvoters. Viņš turēja rokās grāmatu un ļoti gribēja lasīt, taču bija pārāk labi audzināts, lai spētu vienlaikus lasīt un runāties, kaut arī nenāktos nemaz grūti atbildēt tā, kā viņai gribējās. Grāmata bija Kilgora Trauta «Ceturtās dimensijas maniaki». Tur bija par ļautiņiem, kuru gara slimības nav ārstējamas, jo slimību izraisītāji meklējami ceturtajā dimensijā un Zemes trīsdimensiju dakteri nav spējīgi tos saskatīt, nedz arī iztēloties.

Rouzvoteram briesmīgi patika viena no Trauta mācībnm, proti — vampīri, vilkači, rūķīši, eņģeļi un tiem līdzīgie patiešām eksistē, bet tikai ceturtajā dimensijā. Tupat kā Rouzvotera mīļākais dzejnieks Viljams Bleiks. Tupat kā debesu valstība un elle.

—  Viņš ir saderināts ar ļoti bagātu meiteni,— sacīja Billija māte.

—  Tas ir labi,— teica Rouzvoters. — Nauda reizēm npēj atvieglot cilvēka dzīvi.

—  Spēj gan.

—  Kā tad, ka spēj.

—  Nav nemaz patīkami līdz nelabumam žņaudzīties ar katru grasi.

—  Nav slikti, ja var brīvāk padzīvot.

—  Viņas tēvam pieder Optometristu skola, kurā Billijs mācījās. Un seši ārstniecības kabineti mūspusē, un pašam sava lidmašīna, un vasaras māja pie Džordžezera.

—  Burvīgs ezers, tiesa kas tiesa.

Billijs zem segas aizmiga. Viņš pamodās piesiets pie guļvietas gūstekņu nometnē. Viņš pavēra vienu aci un ieraudzīja nabaga veco Edgaru Derbiju sveces gaismā lasām «Sārto drošsirdības zīmi».

Billijs aizvēra aci un savās atmiņās par nākotni ieraudzīja nabaga veco Edgaru Derbiju stāvam soda vada priekšā uz Drēzdenes drupām. Tai vadā bija tikai četri vīri. Billijs bija dzirdējis, ka tādos vados vienam no šāvējiem mēdzot būt šautene ar tukšu patronu. Billijs nedomāja vis, ka tik mazā vienībā un tik bezgalīgā karā kādam varētu būt izsniegta tukša patrona.

Barakā ienāca pats angļu priekšnieks, lai paskatītos, kas notiek ar Billiju. Tas bija kājnieku pulkvedis. Viņš bija kritis gūstā pie Dinkērkas. Tas bija viņš, kurš iešļircināja Billijam morfīnu. Angļu iecirknī nebija neviena kārtīga ārsta — tā nu pulkvedim nācās visus dakterēt.

—  Kā uzvedas pacients?— viņš prasīja Berbijam.

—  Guļ kā beigts.

—  Bet īstenībā nav beigts.

—  Nav vis.

—  Tas gan ir jauki — neko nejust un vienlaikus būt pilntiesīgi dzīvam.

Derbijs attapās ieņemt sērīgu miera stāju.

—   Nē taču, brīvi! Kad uz katru virsnieku ir tikai divi vīri — un slimi turklāt, tad, man šķiet, nav nekādas vajadzības ievērot subordināciju.

Derbijs palika stāvam.

—  Jūs izskatāties vecāks par pārējiem, — teica pulkvedis,.

Derbijs pateica, ka viņam ir četrdesmit pieci,— izrādījās, ka viņš ir divus gadus vecāks par pulkvedi. Pulkvedis sacīja, ka visi pārējie amerikāņi esot jau noskuvušies un Billijs ar Derbiju palikuši pēdējie bārdaiņi. Un tad viņš teica:

—   Ziniet, mēs te bieži iztēlojāmies, kā noris karš, un bijām pārliecināti, ka frontē cīnās vīri spēka gados, tādi kā mēs. Mēs bijām aizmirsuši, ka jākaro vienmēr bijis zīdaiņiem. Ēs biju satriekts, kad ieraudzīju šīs noskūtās sejas. «Jēzus Marija,» es teicu sev. «Tas taču ir bērnu krusta karagājiens!»

Pulkvedis apvaicājās, kā Derbijs saņemts gūstā, un Derbijs pavēstīja skumjo stāstu par to, kā viņš kopā ar simt citiem pārbiedētiem zaldātiem slēpies koku pudurī. Tas noticis piektajā kaujas dienā. Tajā pudurī viņus iedzinuši tanki.

Derbijs aprakstīja elli, ko zemieši spējīgi uzrīkot citiem zemiešiem, kurus grib izdeldēt no zemes virsas. Granātas ar drausmīgu troksni sprāgušas koku galotnēs, un lejup biruši naži, naglas un žiletes. Mazi svina gabaliņi vara čaulītēs drāzušies cauri krūmiem ātrāk par skaņu.

Daudzi tikuši ievainoti vai nogalēti. Tā gadās.

Tad apšaude beigusies, un kāds vācietis no slēpņa kliedzis megafonā, lai amerikāņi noliekot ieročus un rokām aiz galvas nākot no pudura laukā, citādi apšaude sākšoties atkal un turpināšoties tikmēr, kamēr viņi visi nebūšot beigti.

Un amerikāņi nolika ieročus un rokām aiz galvas nāca no pudura laukā, jo viņi gribēja palikt dzīvi, ja reiz tāda iespēja tika dota.

Billijs aizceļoja laikā atpakaļ uz kara veterānu hospitāli. Sega joprojām bija viņam uz galvas. Ārā valdīja klusums.

— Vai mana māte ir prom?— jautāja Billijs.

—  Jā.

Billijs pabāza galvu no segas apakšas. Tagad apmeklētāju krēslā sēdēja viņa līgava. Viņu sauca Valensija Mērbla. Valensija bija Iliumas Optometristu skolas īpašnieka meita. Viņa bija bagāta. Viņa bija dūšīga kā siena guba, jo nespēja savaldīt ēstgribu. Arī tobrīd viņa ēda. Viņa ēda šokolādi «Trīs Musketieri». Viņai uz deguna bija biezas brilles raibos rāmjos. Rāmji bija kā nosēti ar mākslīgiem briljantiņiem. Briljantiņu spīdums jauki saskanēja ar viņas līgavas gredzena briljantu mirgu. Sis briljants bija apdrošināts par tūkstoš astoņsimt dolāriem. Billijs bija to atradis Vācijā. Tā bija kara trofeja.

Billijs negribēja precēties ar neglīto Valensiju. Viņa bija viena no Billija vājprāta nepārprotamākām pazīmēm. Viņš saprata, ka jūdzas nost, kad izdzirda pats sevi bildinām Valensiju, lūdzam viņu pieņemt gredzenu kā uzticības ķīlu un kļūt par viņa dzīvesbiedri.

Billijs teica: — Kailo!— un viņa apjautājās, vai viņš negrib šokolādi, un viņš teica: — Nē, pateicos.

Tad viņa pajautāja, kā Billijam tagad ar pašsajūtu, un viņš teica: — Paldies, nu jau ir krietni labāk. — Viņa teica, ka Optometristu skolā visi esot nobēdājušies par Billija saslimšanu un cerot, ka viņš drīz būšot atkal uz pekām, un Billijs sacīja: — Kad satiec kādu, pasveicini.

Viņa apsolījās tā darīt.

Viņa jautāja, vai Billijam nevajag kaut ko atvest, un viņš teica: — Nē. Man ir viss, ko vien sirds var vēlēties.

—  Varbūt grāmatas?

—  Man tepat blakus atrodas viena no lielākajām privātajām bibliotēkām pasaulē,— teica Billijs, domādams zinātniskās fantastikas kolekciju Rouzvotera pagultē.

Rouzvoters zvilnēja gultā un lasīja, un Billijs, pavaicājis, ko viņš lasa, iesaistīja viņu sarunā.

Izrādījās, ka Rouzvoters lasa Kilgora Trauta «Cita Visuma evaņģēliju». Tur bija rakstīts par kādu atnācēju no cita Visuma, kurš ļoti izskatījās pēc tralfamadorieša. Atnācējs bija rūpīgi izstudējis kristīgo mācību, lai saprastu, kāpēc kristieši tik bieži mēdz rīkoties cietsirdīgi. Viņš nolēma, ka pie tā vainojams Jaunās derības nesakarīgais izklāsts. Viņš domāja, ka evaņģēlija mērķis bijis iemācīt ļautiņiem būt žēlsirdīgiem pat pret zemākajiem no zemākiem.

Bet īstenībā evaņģēlijs mācīja tā: Pirms tu kādu nokauj, pārbaudi, vai viņam nav ietekmīgu radu. Tā, lūk.

Tur jau tas āķis, sacīja atnācējs, ka Kristus—kaut arī tik necils pēc ārienes — īstenībā bija Visuma Varenākās Būtnes Dēls. Lasītāji to zināja, tāpēc, nonākusi līdz krustā sišanas aprakstam, viņi domāja, ka… Rouzvoters nolasīja skaļi:

— Velns un elle, viņi taču linčo nepavisam ne to, kuru vajag!

No tā izrietēja, ka ir arī tādi, kurus vajag linčot. Kas tie tādi? Ļaudis, kam nav ietekmīgu radu. Tā, lūk.

Atnācējs dāvāja Zemes iedzīvotājiem jaunu evaņģēliju. Tajā Kristus patiešām bija kāju pamesls un briesmīgi krita uz nerviem visiem, kam bija ietekmīgāki radi nekā viņam.. Bet viņš tik un tā pauda tos pašus burvīgos un mīklainos vārdus, ko bija paudis iepriekšējā evaņģēlijā.

Un kādu dienu ļautiņi prieka pēc pienagloja viņu pie krusta un iedēstīja krustu zemē. Linčotāji domāja, ka nekas jau par to nebūs. Un lasītāji arī domāja tāpat, jo viņiem bija daudzkārt dzīts galvā, ka Kristus ir pīslis, ka viņš no ratu pakaļas izkritis.

Bet nabaga bārenis nebija vēl paspējis izlaist garu, kad debesis atdarījās un lieli pērkoni un zibeņi nāca pār to zemi. Un dārdēja Tā Kunga balss. Tas Kungs teica, ka Viņš adoptējot šo nabadziņu un tam tagad mūžīgi mūžos būšot visas Pasaules Radītāja Dēļa priekšrocības un varēšanas. Tas Kungs izteicās šādi: Kopš šā brīža debesu sodība nāks pār ikvienu, kas mocīs nabadziņus bez Ietekmīgiem radiem! *

Billija līgava bija nokopusi «Trīs Musketierus» un tagad ņammāja konfekti «Piena Ceļš».

—  Pie velna grāmatas!— teica Rouzvoters un ielidināja sējumiņu pagultē. —Lai jods tās rauj!

—  Izklausījās, ka šī ir tīri interesanta,— teica Valensija.

— Eh, ja vēl tas Trauts mācētu rakstīt!— zūdījās Rouzvoters. Un taisnība vien bija — Kilgora Trauta nepopularitāte bija pelnīta. Viņa proza bija vienkārši atbaidoša. Tikai idejas bija jēdzīgas.

—  Esmu pārliecināts, ka Trauts savu mūžu nav bijis ārpus Statiem,— turpināja Rouzvoters. — Jēziņ, viņš taču visu laiku raksta par Zemes iedzīvotājiem, bet viņam tie visi ir amerikāņi. Patiesībā tādu amerikāņu uz Zemes tikpat kā nav.

—  Kur viņš dzīvo?— jautāja Valensija.

—  To neviens nezin,— atbildēja Rouzvoters. — Tā vien šķiet, ka es esmu vienīgais, kurš vispār par viņu dzirdējis. Nav tādas izdevniecības, kas būtu laidusi klajā divas Trauta grāmatas pēc kārtas, un, kad es rakstu viņam uz izdevniecības adresi, vēstules vienmēr atnāk atpakaļ, jo izdevējs ir jau izputējis.

Viņš mainīja sarunas tēmu, uzteikdams Valensijas saderināšanās gredzenu.

—  Paldies par komplimentu, — viņa teica un pasniedza gredzenu Rouzvoteram, lai tas varētu labāk apskatīt dārgakmeni. — To Billijs no kara atveda.

—  Tā viņš ir ar to karu,— sacīja Rouzvoters. — Katrs no tā pārved kādu piemiņu.

Par Kilgora Trauta dzīvesvietu jāteic tā: tobrīd viņš mitinājās Billija dzimtajā Iliumā un viņam nebija nevienas tuvas radības — visi bija viņu pametuši. Billijam bija lemts drīzumā iepazīties ar Trautu.

—  Billij?— teica Valensija Merbla.

—  M-m?

—  Mums vajadzētu padomāt, kādus sudraba galdarīkus mēs pirksim.

—  Vajadzētu gan.

—  Man patīk divi komplekti —«Dāņu ķēniņš» un «Vīteņroze».

—  Pirksim «Vīteņrozi»,— teica Billijs.

—  Mums nevajadzētu steigties,— viņa sacīja.— Mums taču visu turpmāko mūžu vajadzēs paciest to, ko mēs tagad izvēlēsimies.

Billijs vēlreiz aplūkoja bildītes. — Nu tad «Dāņu ķēniņu»,— viņš teica.

— «Koloniju mēnesnīca» arī ir glīta, vai ne?

—  Ir jau gan,— teica Billijs Piligrims.

Un Billijs aizceļoja laikā uz Tralfamadoras zoodārzu. Viņš bija četrdesmit četrus gadus vecs un izstādīts apskatei zem caurspīdīga kupola. Viņš gulēja uz kušetes, kas viņam bija noderējusi par šūpuli ceļojumā caur telpu. Viņš bija pliks. Tralfamadoriešus interesēja viss viņa ķermenis. Tūkstoši vietējo radību drūzmējās ap kupolu paceltām rociņām, lai viņu ačteles varētu Billiju labi apskatīt. Billijs bija nodzīvojis uz Tralfamadoras jau sešus Zemes mēnešus. Viņš bija pieradis pie ziņkārīgā pūļa.

Par bēgšanu nevarēja būt ne runas. Atmosfēra ārpus kupola bija piesātināta ar zilskābi, un līdz Zemei bija 446 120 000 000 000 000 jūdžu.

Billijs bija izstādīts apskatei veiksmīgā Zemes cilvēku mitekļa imitācijā. Lielākā daļa mēbeļu bija spertas firmas «Sears & Roebuck» noliktavā Aiovasitijā, Aiovas štatā. Tur bija krāsu televizors un izvelkams dīvāns. Pie dīvāna stāvēja galdiņi un uz tiem — lampas un pelnutrauki. Tur bija mazs bāriņš ar divām taburetēm. Un neliels biljarda galds. Grīdu viscaur sedza zeltains paklājs — paklāja nebija tikai virtuvē, vannas istabā un virs dzelzs lūkas pašā istabas vidū. Uz kafijas galdiņa pie dīvāna bija vēdeklī izlikti žurnāli.

Tur bija arī stereoatskaņotājs. Tas darbojās. Televizors gan ne. Ekrānam virsū bija uzlipināta krāsaina bilde — viens kovbojs nogalina otru. Tā gadās. » Tur nebija nevienas sienas, nevienas vietiņas, kur Billijs varētu paslēpties. Gaišzaļā vanna un gaišzaļais pods arī stāvēja gluži klajā vietā. Billijs piecēlās no dīvāna, aizgāja pie poda un iečurāja iekšā. Pūlis bija sajūsmā.

Billijs iztīrīja zobus, ielika vietā zobu protēzi un devās uz ķēķi. Viņa balonu gāzes plīts, ledusskapis un trauku mazgājamais aparāts arīdzan bija gaišzaļā krāsā.

Uz ledusskapja durvīm bija bildīte. Tas bija tāds modelis — ar bildīti. Bildītē bija attēlots pārītis no jaukajiem deviņdesmitajiem gadiem uz divvietīga velosipēda.

Billijs skatījās uz bildīti un pūlējās iedomāties kaut ko par to pārīti. Bet nekas nenāca prātā. Abi cilvēciņi nerosināja nekādas domas.

Billijs ieturēja kārtīgas brokastis, proti, saēdās konservus. Pēc tam viņš nomazgāja tasīti, šķīvi, nazi, dakšiņu un kastroli, nolika visu vietā. Tad viņš izpildīja dažus vingrojumus, ko bija iemācījies armijā,— pietupienus, atgrūšanos, paļēcienus, pievilkšanos. Tralfamadorieši jau nevarēja zināt, ka Billija ķermenis un ģīmis nav nekādi daiļie* Viņi bija pārliecināti, ka Billijs ir izcils eksemplārs. Uz Billiju tas iedarbojās labvēlīgi — pirmo reizi mūžā viņš sāka priecāties par savu miesu.

Pēc vingrošanas viņš nomazgājās dušā un apgrieza kāju nagus. Viņš nosktivās un iepūta dezodorantu sev padusēs, bet ārpusē uz platformas stāvēja zooloģiskā dārza gids un stāstīja publikai, ko Billijs dara un kāpēc viņš tā dara. Savus komentārus gids izteica telepātiski —viņš vienkārši stāvēja uz platformas un sūtīja pūlī domu viļņus. Viņam pie kājām atradās neliela parikte, ar kuru viņš pārraidīja Billijam pūļa jautājumus.

Televizora skaļrunī atskanēja pirmais jautājums:

—  Vai jums šeit ir labi?

—  Nav sliktāk kā uz Zemes,— teica Billijs Piligrims, un taisnība vien bija.

Tralfamadorieši bija piecu dzimumu būtnes, un visiem dzimumiem piekrita vienlīdz svarīga loma jauna indivīda radīšanā. Billijam viņi visi izskatījās vienādi, un tas bija tāpēc, ka viņu dzimumatšķirības izpaudās tikai ceturtajā dimensijā.

Vienam no baisākajiem atziņu spridzekļiem, ar kuriem tralfamadorieši apveltīja Billiju, starp citu, bija sakars ar Zemes cilvēku seksa būšanām. Izrādījās, ka lidojošo šķīvīšu apkalpes uz Zemes atklājušas vismaz septiņus dzimumus, turklāt visus ar būtisku lomu cilvēku sugas turpināšanā. Un Billijs atkal nespēja apjēgt, kāds gan pieciem no septiņiem dzimumiem varētu būt sakars ar bērnu taisīšanu — jo vairāk tāpēc, ka to seksuālā aktivitāte izpaudās tikai ceturtajā dimensijā.

Tralfamadorieši lūkoja palīdzēt Billijam iztēloties seksu neredzamajā dimensijā. Viņi teica, ka uz Zemes nevarētu piedzimt neviens bērns, ja nebūtu homoseksuālistu. Bez lesbietēm toties varētu mierīgi iztikt. Bērni nevarētu dzimt, ja nebūtu sieviešu, kas vecākas par sešdesmit pieciem gadiem. Toties bez vīriešiem, kas vecāki par sešdesmit pieciem gadiem, mierīgi varētu iztikt. Nevarētu rasties jauni bērni, ja nebūtu tādu bērnu, kas nodzīvojuši šaisaulē tikai stundu vai vēl mazāk. Un tādā garā.

Billijam tie likās tīrie pekstiņi.

Savukārt tralfamadoriešiem likās tīrie pekstiņi daudz kas no tā, ko stāstīja Billijs. Viņi nespēja iztēloties, kā viņš uztver laiku. Billijam jau sen bija apriebies skaidrot. Gidam tur ārpusē nācās skaidrot pašam.

Gids uzaicināja klātesošos iedomāties, ka viņi skaidrā un saulainā dienā skatās pāri tuksnesim uz kalnu grēdu. Viņi var skatīties uz kādu virsotni, putnu vai mākoni, uz kādu akmeni sev priekšā vai arī uz kanjonu sev aiz muguras. Bet starp viņiem atrodas šis nabaga zemietis — un viņam galvā ir doba tērauda lode, ko tas nevar noņemt. Lodei ir tikai viens mazs caurumiņš, caur kuru viņš var skatīties, un šim caurumiņam turklāt vēl piemetināta sešas pēdas gara caurulīte.

Ar to Biilija rnetaforiskās nelaimes nebūt nebeidzās. Viņš turklāt bija piesiets pie dzelzs režģa, kas bija piestiprināts pie platformas uz sliedēm; viņam nebija nekādas iespējas pagrozīt galvu vai izkustināt caurulīti, jo tās otrs gals bija piestiprināts pie balsta, kas savukārt bija pieskrūvēts pie platformas. Viss, ko Billijs varēja redzēt, bija mazais, punktam līdzīgais gaišumiņš caurulītes galā. Turklāt viņš pat nenojauta, ka atrodas uz platformas, nezināja, cik īpatnējā stāvoklī vada savas dienas.

Platforma brīžiem vilkās kā gliemezis, brīžiem nesās kā velns ar vējlukturi, šad tad apstājās pavisam, tad brauca atkal — kalnā, lejā, pa kreisi, pa labi un taisni. Un tikai par to, ko nabaga Billijs spēja sablenzt caurulītes otrā galā, viņš varēja sacīt: — Lūk, dzīve.

Billijs bija gaidījis, ka tralfamadoriešus mulsinās un satrauks Zemes cilvēku kari un citi slepkavošanas paņēmieru. Viņš bija gaidījis, ka tralfamadorieši būs nobažījušies, kaut nu tikai cietsirdīgie, līdz zobiem apbruņotie zemieši neuzlaistu gaisā kādu daļu izplatījuma — varbūt pat visu nevainīgo Visumu. Uz tādām domām Billiju vedināja fantastiskie romāni.

Taču karš netika pat pieminēts, kamēr Billijs pats nesāka par to runāt. Kāds no pūļa ar gida starpniecību vaicāja BilKjam, kas ir vērtīgākais no visa, ko viņš uzzinājis uz Tralfamadoras, un Billijs teica: — Tas, ka visi planētas iedzīvotāji spēj dzīvot mierā. Kā jūs zināt, esmu no planētas, uz kuras no laika gala notikuši bezjēdzīgi slaktiņi. Pats savām acīm esmu redzējis ūdens tornī dzīvas izvārītas skolnieces — to paveica mani tautieši, domādami, ka cīnās pret pašu ļaunuma iemiesojumu. — Taisnība vien bija. Billijs Drēzdenē tik tiešām bija redzējis izvārītos skolnieču ķermeņus. —Es esmu naktī gājis pa nometni, apgaismodams sev ceļu ar sveci no cilvēkveidīgu būtņu taukiem,— šīs būtnes bija nokāvuši izvārīto skolnieču tēvi un brāļi. Visam universam vajadzētu ar izbailēm uzlūkot Zemi. Pagaidām Zeme gan vēl neapdraud citas planētas» taču drīz vien stāvoklis var mainīties. Tālab atklājiet man noslēpumu, lai es varētu aizvest to atpakaļ uz Zemi un izglābt mūs visus,— kā planēta var dzīvot mierā?

Billijs juta, ka runājis no tiešām augstiem plauktiem. Viņš apjuka, redzēdams, ka tralfamadorieši savelk dūrītēs savas mazās delnas, tādējādi aizdarīdami acis. Viņš jau zināja, ko tas nozīmē: viņš kārtējo reizi muļķīgi izgāzies.

—  Vai… vai jūs man nepaskaidrotu,— Billijs, galīgi saplacis, uzrunāja gidu,— ko es tik muļķīgu pateicu?

—  Mēs zinām, kā ies bojā Visums,— sacīja gids,— un Zemei ar to nav nekāda sakara. Tā vienkārši ies bojā kopā ar visu pārējo.

—  Un kā tad Visums ies bojā?— pavaicāja Billijs.

—  Mēs uzlaidīsim to gaisā, izmēģinādami jaunu degvielu lidojošajiem šķīvīšiem. Tralfamadoriešu lidotājs nospiedīs pogu, un Visums izzudīs.

Tā, lūk.

—  Bet,— sacīja Billijs,— ja reiz jūs to zināt, vai tad jūs nevarat to novērst? Vai tad jūs nevarat lidotāju atturēt, lai viņš nenospiež pogu?

— Viņš vienmēr ir to spiedis un vienmēr spiedīs. Mēs vienmēr esam ļāvuši viņam spiest un vienmēr ļausim spiest. Tāda nu ir šī mirkļa struktūra.

—  Tad jau iznāk,— Billijs stomījās,— ka muļķīgi cerēt uz karu novēršanu Zemes virsū?

—  Protams.

—  Bet uz jūsu planētas taču valda miers.

—  Patlaban jā. Bet citkārt pie mums iet vaļā tādi kari, kādus jūs ir iedomāties nevarat. Un mēs tur neko nevaram darīt un tālab vienkārši neskatāmies tiem virsū. Mēs tos ignorējam. Mēs pavadām mūžību, uzlūkodami tikai jaukus brīžus — tādus kā šī diena zoodārzā. Vai tad šis nav jauks brīdis?

—   Ir jau gan.

—  Tā nu reiz ir viena būšana, ko zemieši varētu no mums iemācīties, ja labi pacenstos: nepievērst uzmanību nelādzīgiem brīžiem un koncentrēties tikai uz jaukiem.

—   Hm,— teica Billijs Piligrims.

Tonakt, tikko paspējis aizmigt, Billijs aizceļoja laikā uz kādu citu gana jauku brīdi — viņa kāzu nakti ar Valensiju, dzimušu Mērblu. Bija pagājis pusgads, kopš Billijs bija laukā no kara veterānu hospitāļa. Viņš bija vesels kā rutks. Viņš bija pabeidzis Iliumas Optometristu skolu kā trešais no četrdesmit septiņiem absolventiem.

Viņš gulēja ar Valensiju burvīgā namiņā uz mola Annas zemesragā Masačūsetsas štatā. Līča otrā krastā mirgoja Glosteras ugunis. Billijs gulēja Valensijai virsū un lika sievai just savu mīlu. No tās vēlāk piedzima Roberts Piligrims, ar kuru skolā bija vienas nepatikšanas, bet kurš pēc tam labojās, kļūdams par vienu no izdaudzinātajām «zaļajām beretēm».

Valensija neprata ceļot laikā, toties viņai bija spilgta iztēle. Kamēr Billijs lika viņai just savu mīlu, Valensija iztēlojās, ka ir slavena sieviete, kuras vārds ierakstīts cilvēces vēsturē. Viņa bija Anglijas karaliene Elizabete Pirmā, un Billijs it kā bija Kristofors Kolumbs.

Billijs iegaudojas ka sarusejušas eņģes. Viņš tikko bija iztukšojis Valensijā savus sēklas maisiņus, tādējādi ieguldīdams savu artavu «zaļās beretes» radīšanā. Saskaņā ar tralfamadoriešu mācību «zaļajai beretei» īstenībā bija septiņi vecāki.

Billijs nošļūca no savas milzīgās sievas — viņas aizgrābtā sejas izteiksme no tā nemaz nemainījās. Viņš gulēja ar mugurkaula skriemeļiem uz pašas matrača malas, rokas zem pakauša salicis. Viņš nu bija bagāts vīrs. Viņam bija atlīdzināts par to, ka viņš bija noprecējis meitieti, ko neviens cits normāls cilvēks nebūtu precējis. Sievastēvs bija viņam uzdāvinājis jaunu buiku «Roadmaster» un viscaur elektriskām ierīcēm apgādātu māju, kā arī iecēlis par sava visienesīgākā — Iliumas — kabineta vadītāju. Tur Billijs varēja droši rēķināties ar trīsdesmit tūkstošiem peļņas gadā. Tas bija ko vērts. Viņa nelaiķis tēvs bija vienkāršs frizieris.

Kā izteicās viņa māte: — Nu reiz Piligrimi arī izsitušies ļaudīs.

Medusmēnesis bija iekritis Jaunanglijas rūgteni saldajā, noslēpumainajā atvasarā. Viena no jaunlaulāto namiņa sienām bija romantiskā franču gaumē, proti, viscaur stiklota. Caur to bija redzams balkons un tālāk — līča eļļainie ūdeņi.

Pelēki oranža barža, kas tumsā izskatījās melna, rūkdama un ņerkstēdama aizpeldēja gar viņu balkonu — nez vai pat trīsdesmit pēdu šķīra baržu no viņu laulības gultas. Barža devās atklātā jūrā, iedegusi tikai gabarītu uguntiņas. Tukšās tilpnes rezonēdamas darīja dzinēju dziesmu rešņu un tik skanīgu, ka pat akmens mols sāka vilkt līdzi un — beigu beigās — arī abu mīlnieku gultas gals. Tas nerimās klusi dūkt arī tad, kad barža jau bija krietnā gabalā.

—  Paldies,— teica Valensija pēc laba brīža. Gultas gals zumēja kā moskītu bars.

—  Ņem par labu.

—  Tas bija tik jauki.

—  Man prieks, ka tev patika.

Tad viņa sāka raudāt.

—  Kas noticis?

—  Es esmu tik laimīga.

—  Tas labi.

—  Nemūžam nebūtu ticējusi, ka mani kāds appreces.

—  Hm,— teica Billijs Piligrims.

—  Es badošos tev par prieku,— viņa teica.

—  Ko?

—  Sākšu ieturēt diētu. Gribu tev patikt.

—  Tu arī tāpat man patīc.

—  Tiešām?

—   Tiešām, — teica Billijs Piligrims. Ceļodams pa laiku, viņš bija iepazinis lielāko daļu savas laulības un zināja, ka tā būs tīri ciešama.

Un tad viņu laulības gultai garām slīdēja liela motorjahta «Seherezada». Jahtas dzinēji dziedāja daiļi kā ērģeles. Visas ugunis bija iedegtas.

Pie margām jahtas pakaļgalā stāvēja divi izskatīgi cilvēki — jauns vīrietis un jauna sieviete vakartērpos. Viņi jūsmoja viens par otru, par saviem sapņiem un par ķīļūdeni. Arī viņi svētīja medusmēnesi. Tie bija Lenss Remfords no Ņūportas Rodailendā un viņa jaunā sieviņa Sintija, dzimusi Lendrija, kuru bērnībā bija mīlējis Džons F. Kenedijs — tas notika Haianīsportā, Masačūsetsas štatā.

Tā nu sagadījās, ka vēlāk Billijs nokļuva vienā slimnīcas palātā ar Remforda tēvoci, Harvarda profesoru Bertramu Kouplendu Remfordu — ASV Gaisa spēku oficiālo vēsturnieku.

Kad abi skaistuļi bija paslīdējuši garām, Valensija sāka iztaujāt savu ērmīgā izskata vīru par kara būšanām. Tas bija tāds vientiesīgo Zemes sieviešu paradums — saistīt seksu un kaisli ar karu.

—   Vai tu kādreiz domā par karu?— viņa apjautājās, nolikdama roku uz vīra gurna.

—  Reizēm jā,— teica Billijs Piligrims.

—   Sad tad es skatos uz tevi,— teica Valensija,— un mani pārņem jocīga sajūta, it kā tu daudz ko slēptu no manis.

—   Tā nemaz nav,— teica Billijs. Tie, protams, bija salti meli. Viņš vēl nevienam nebija stāstījis par saviem ceļojumiem laikā, par Tralfamadoru un tamlīdzīgām būšanām.

—  Tu noteikti nestāsti man visu par karu. Droši vien jau nekā slēpjama tur nav, tu vienkārši negribi par to runāt, vai ne?

—  Tā nemaz nav.

—  Esmu lepna, ka tu biji zaldāts. Vai tu to zināji?

—  Tas labi.

—  Vai tas bija briesmīgi?

—   Reizēm jā. — Billijam iešāvās prātā kāda traka doma. Viņam atausa patiesība par visu piedzīvoto. Tā būtu laba epitāfija Billijam — un man pašam arī.

—   Vai tu man tagad pastāstīsi par karu, ja es tevi palūgšu?— jautāja Valensija. Maza šūniņa viņas apjomīgās miesas dzīlēs jau vāca izejvielas «zaļajai beretei».

—  Tas izklausīsies pēc sapņa,— sacīja Billijs,— un citu cilvēku sapņi parasti nemaz nav interesanti.

—  Es dzirdēju, kā tu stāstīji tētim par kaut kādu vāciešu soda vadu. — Ar to viņa domāja nabaga vecā Edgara Derbija nošaušanu.

—   Uhu.

—  Tev nācās viņu apglabāt?

—  Jā.

—  Vai viņš pirms nošaušanas redzēja jūs ar lāpstām rokās?

—  Jā.

—  Vai viņš kaut ko teica?

—  Nē.

—  Vai viņš bija nobijies?

—  Vācieši bija viņam kaut ko iešpricējuši. Viņam bija galīgi stiklainas acis.

—  Un viņi piesprauda viņam mērķi?

—  Jā, papīra gabalu,— teica Billijs. Viņš izkāpa no gultas, pateica: — Atvaino,— un tumsā devās uz tualeti pačurāt. Viņš gramstījās pēc elektrības slēdža, sataustīja grubuļainu sienu un saprata, ka aizceļojis atpakaļ uz 1944. gadu un atrodas nometnes hospitālī.

Svece bija izdegusi. Nabaga vecais Edgars Derbijs bija aizmidzis uz blakus lāviņas. Billijs bija piecēlies un taustījās gar sienu, meklēdams durvis,— viņam briesmīgi vajadzēja nolaist ūdeni.

Billijs pēkšņi uzdūrās durvīm, tās atvērās, un viņš izsteberēja tumšajā nometnes pagalmā. Viņš bija galīgi apdullis no morfīna un ceļošanas pa laiku. Viņš sāka atviegloties pie pašām dzeloņstieplēm, un dzelkšņi kādās divpadsmit vietās ieķērās viņa drēbēs. Billijs lūkoja atsvabināties, bet dzelkšņi vairs nelaida viņu vaļā. Un Billijs laidās dumjā dejā ar dzeloņstieplēm, lēkādams šurpu turpu un atpakaļ.

Kāds krievs, kurš bija iznācis naktī, tās pašas vajadzības dzīts, no otras dzeloņstiepļu puses ieraudzīja Biliiju dejojam. Viņš pienāca ērmīgajam biedēklim klāt un pieklājīgi uzrunāja to, vaicādams» no kādas zemes šis ir. Biedēklis nelikās zinis un lēkāja tik tālāk. Tad krievs citu pēc cita atāķēja dzelkšņus, un biedēklis aizdancoja tumsā, irpaldies nepateicis.

Krievs pamāja viņam ardievas un krieviski nokliedza:

— Paliec sveiks!

Billijs vēlreiz izvilka savu krānu un ņēmās atkal .slacīt zemi. Pēc tam šā tā iebāza krānu atpakaļ un sadūrās ar jaunu problēmu: no kurienes viņš iznācis, un kurp viņam tagad jāiet?

Kaut kur tumsā skanēja sāpīgi kunksti. Nespēdams izdomāt neko labāku, Billijs sāka steberēt uz to pusi. Viņu sāka mocīt ziņkāre: kāda nelaime liek tik daudziem cilvēkiem žēlabaini stenēt zem klajas debess?

Pats to nezinādams, Billijs no aizmugures tuvojās atejai. Ateja sastāvēja no šķērskoka un divpadsmit spaiņiem zem tā. No trim pusēm šķērskoku aizsedza no Finiera gabaliem un saplacinātām konservbundžām taisīts aizslietnis. Vaļējā puse bija vērsta pret melnu, ar papi apsistu sienu. Siena piederēja barakai, kurā bija atradies banketa galds.

Billijs virzījās gar aizslietni un nonāca līdz vietai, no kuras varēja izlasīt vārdus, kas nupat bija uzkrāsoti uz melnās papes sienas. Burti bija rožaini — tādā pašā krāsā kā «Pelnrušķītes» uzveduma dekorācijas. Billijs ārpasauli uztvēra tik izkropļotā veidā, ka viņam likās — burti karājas gaisā, droši vien tie uzkrāsoti uz caurspīdīga priekškara. Uz šī priekškara bija saskatāmi arī mazi, sudraboti punktiņi. Īstenībā tās bija naglas, ar kurām pape bija piesista pie barakas sienas. Billijs nespēja izprast, kā gan caurspīdīgais priekškars var turēties tukšā gaisā, un viņš nosprieda, ka burvju priekškaram un teatrālajiem kunkstieni droši vien ir sakars ar kādu viņam nezināmu reliģisku rituālu.

Billijs ielūkojās atejā. Kunksti nāca no turienes. Tur bija pilns ar amerikāņiem — un bikses visiem pusmastā. Svētku mielasts bija pārvērtis viņu kuņģus mazos vulkāniņos. Spaiņi bija pilni līdz malām vai arī apgāzti.

Kāds amerikānis turpat blakus Billijam nostenēja, ka šim jau visas iekšas iznākušas laukā, smadzenes vien esot palikušas. Pēc brītiņa viņš noteica:— Un tagad arī tās ir laukā. — Ar to viņš gribēja teikt, ka izkakājis savas smadzenes.

Tas biju es pats visā godībā. Es, šīs grāmatas autors.

Billijs grīļodamies devās prom no šīs bēdu vietas, kas viņam šķita pati Elle. Viņš gāja garām trim angļiem, kas pa gabalu vēroja kaku festivālu. Viņi bija kā pārakmeņojušies aiz riebuma.

—   Aiztaisi priekšu!— viens no angļiem uzsauca Billijam.

Billijs aiztaisīja priekšu. Viņš gluži nejauši atrada mazā hospitāļa durvis. Viņš iegāja pa durvīm un atjēdzās atkal savā medusmēnesī ceļā no tualetes uz laulības gultu mazajā namiņā uz mola.

—   Es jau paspēju noilgoties pēc tevis,— teica Valensija.

—  Es pēc tevis arī,— sacīja Billijs Piligrims.

Re, ko vēstīja uzraksts:

Billijs ar Valensiju aizmiga viens otram cieši blakus kā divas karotītes, un Billijs aizceļoja atpakaļ uz 1944. gadu — vilciens veda viņu no manevriem Dienvidkarolīnā uz tēva bērēm Iliumā. Viņš vēl nebija redzējis Eiropu un karu. Tas vēl bija tvaika lokomotīvju laikos.

Billijam nācās daudzkārt pārsēsties. Un visi vilcieni kustējās bezgala gausi. Vagonos oda pēc ogļu dūmiem, kartīšu tabakas, kartīšu šņabja un gāzēm, ko cilvēku vēderos rada karalaika uzturs. Dzelzs lāviņu polsterējams bija raupjš, un Billijs nekādi nevarēja iemigt. Kad līdz Iliumai bija atlikušas vairs tikai trīs stundas, ko braukt, Billijs pēkšņi iekrita nāves miegā, nokāris kājas ceļā visiem, kas gāja uz restorānvagonu.

Kad vilciens piestāja Iliumā, pavadonis viņu uzmodināja. Billijs izsteberēja laukā ar mantu maisu uz muguras un apstājās uz perona blakus pavadonim, joprojām kaudamies ar miegu,

—  Vai labi nošņācies?— apjautājās pavadonis.

—  Jā,— teica Billijs.

—  Zini, vecīt,— teica pavadonis,— izskatījās, ka tevi jāda lietuvēns.

Trijos naktī divi dūšīgi angļi ienesa nometnes hospitālī jaunu pacientu. Pacients bija sīka auguma. Tas bija Pols Lazaro, pumpainais vilcienu zaglis no Cicero Ilinoisas štatā. Viņš bija pieķerts zogam cigaretes no kāda angļa spilvenapakšas. Anglis, nebūdams īsti pamodies, bija salauzis Lazaro labo roku un notriecis viņu bezsamaņā.

Nu tas pats anglis palīdzēja atgādāt Lazaro šurp. Viņš bija ugunīgi ruds. Uzacu viņam nebija nemaz. Ludziņā viņš bija tēlojis Pelnrušķītes labo krustmāmiņu Zilo Feju. Nu viņš ar vienu roku turēja Lazaro ķermenīša augšdaļu, ar otru vēra ciet durvis. — Nav smagāks par cāli,— viņš teica.

Lazaro aiz kājām stiepa tas pats pulkvedis, kurš iešļircināja Billijam morfīnu.

Zilā Feja rādījās apmulsis un reizē pikts. — Būtu es zinājis, ar kādu tārpu man darīšana, — viņš teica,— nebūtu tik stipri sitis.

—  Uhu.

Zilā Feja atklāti pateica, cik ļoti viņam riebjoties amerikāņi. — Vārguļi, smerdeļi, sevis žēlotāji,— viņš teica,— puņķainu, netīru zaglēnu bars. Ar krieviem nevar ne salīdzināt.

—  Tā viņš ir,— pulkvedis piekrita.

Tad ienāca kāds vācu majors. Viņš uzskatīja angļus par saviem sirdsdraugiem. Viņš nāca ciemos gandrīz katru dienu, spēlēja ar angļiem dažādas spēles, lasīja viņiem lekcijas par Vācijas vēsturi, klimperēja klavieres viņiem par prieku, mācīja viņiem vācu sarunvalodu. Viņš nerimās daudzināt: ja nebūtu angļu civilizētās sabiedrības, viņš jau sen būtu sajucis prātā. Viņš perfekti runāja angliski.

Viņš izteica dziļu nožēlu, ka angļiem nācies saskarties ar amerikāņu ierindniekiem. Viņš zvērēja, ka šī nejēdzība neturpināšoties ilgi — kuru katru dienu amerikāņus vedīšot prom uz Drēzdeni spaidu darbos. Viņam bija līdzi kāda monogrāfija, ko bija izdevusi Vācijas cietumu darbinieku biedrība. Tas bija ziņojums par gūstā saņemto amerikāņu ierindnieku uzvedību Vācijā. Grāmatu bija uzrakstījis kāds amerikānis, kurš tobrīd ieņēma augstu posteni Vācijas Propagandas ministrijā. Viņu sauca Hovards V. Kembels, jaunākais. Vēlāk viņš pakārās, gaidīdams tiesu kā kara noziedznieks.

Tā gadās.

Kamēr britu pulkvedis iegrozīja Lazaro roku un gatavoja ģipsi pārsējam, vācu majors skaļi tulkoja fragmentus no Hovarda V. Kembela, jaunākā, monogrāfijas. Kembels pirms tam vienu laiku bija bijis tīri pazīstams dramaturgs. Monogrāfija sākās tā:

Amerika ir pati bagātākā zeme uz planētas, taču tās iedzīvotāji lielākoties ir trūcīgi, un trūcīgie amerikāņi ir raduši ienīst sevi par savu mazturību. Kā teicis amerikāņu humorists Kīns Habards: «Nabadzība nav netikums, bet tikpat labi varētu arī būt.» Īstenībā būt nabagam Amerikā ir noziegums, kaut arī amerikāņi ir īsta plikadīdu nācija. Visu citu tautu folklorā sastopami nostāsti par nabadzīgiem cilvēkiem, kas ir ļoti gudri un cildeni un tādēļ cienījamāki par šīs pasaules varenajiem un bagātniekiem. Amerikāņu nabagi tādus nostāstus nepazīst. Viņi apsmej paši sevi un ceļ godā tos, kam vairāk paveicies. Teju vai katrā nieka ēstuvē vai dzertuvē, kuras saimnieks pats ir nabags, pie sienas redzams plakāts ar cietsirdīgo jautājumu: «Ja tu esi tik gudrs, kāpēc tu neesi bagāts?» Turpat tuvumā ir arī Amerikas karogs bērna plaukstiņas lielumā — to parasti pielipina pie cukurgailīša kociņa un piesprauž pie kases aparāta.

Vēlāk runāja, ka šīs monogrāfijas autoram, dzimušam Senektedijā, Ņujorkas štatā, bijis augstākais intelektuālais koeficients starp visiem kara noziedzniekiem, kas bija notiesāti uz nāvi pakarot. Tā gadās.

Amerikāņi — tāpat kā visi citi cilvēkveidīgie,— turpināja autors,— tic daudzām brēcošām nepatiesībām. Viskaitīgākā no tām skan šādi: ikviens amerikānis var ātri kļūt bagāts. Viņi neparko nevēlas atzīt, ka īstenībā nauda nekad viegli nenāk; tie, kuriem naudas nav, bez mitas lād un lād paši sevi. Sī paššaustīšanās ir īsta dieva dāvana valdībai un bagātajiem, jo tie gan privātā, gan valsts subsīdiju veidā var palīdzēt saviem trūkumcietējiem mazāk, nekā to darījusi jebkura cita valdošā šķira gandrīz vai kopš Napoleona laikiem.

Amerika dāvājusi pasaulei daudz jauna. Vispārsteidzošākais ir jaunums, kam vispār nav precedenta,— miljoni nabagu bez pašcieņas jūtām. Viņi nespēj cienīt cits citu, jo neciena paši sevi. Pietiek to saprast, lai amerikāņu ierindnieku atbaidošā uzvedība ieslodzījuma vietās Vācijā vairs neliktos noslēpumaina.

Tālāk Hovārds V. Kembels, jaunākais, izteica savas domas par amerikāņu ierindnieku formas tērpiem Otrajā pasaules karā. Jebkura cita armija cilvēces vēsturē — vienalga, bagāta vai ne—vienmēr centusies apģērbt visus savus karotājus tā, lai viņi gan citiem, gan paši sev liktos braši vīri, kas zina visu par dzeršanu, kopošanos, laupīšanu un pēkšņu nāvi. Turpretī amerikāņu armija sūta savus ierindniekus karot un mirt drusku pārveidotās ikdienas drēbēs, kas kareivjiem nekad nav laikā, kas ir dezinficētas, bet nav gludinātas — panckas, ko citkārt labdarīgas dāmas aizspiestiem deguniem atdotu žūpām no graustu kvartāliem.

Kad iznesīgs, elegants virsnieks vēršas pie tāda bezformīga lupatu maisa, viņš to strostē — kā jau tas armijā pieņemts. Taču virsnieka nicīgie izteicieni nebūt nav tikai tēvišķa bāršanās, kā tas ir citās armijās. Tajos izpaužas neviltots naids pret nabagiem, kas paši vainīgi pie savām nelaimēm.

Ieslodzījuma vietas administrācijai, kam darīšana ar sagūstītiem amerikāņu ierindniekiem, jāņem vērā: nav vērts meklēt brālīgu jūtu izpausmes — pat brāļu starpā ne. Šos indivīdus nekas nesaistīs. Ikviens būs kā niķīgs bērns, kas to vien sapņos — kaut būtu jau miris.

Kembels vēstīja arī par pieredzi, ko vācieši bija guvuši, noņemoties ar gūstā kritušajiem amerikāņu zaldātiem. It visur tie izrādījās gaudulīgāki, nejaukāki un netīrāki par citiem gūstekņiem, viņš rakstīja. Viņi nebija spējīgi ne drusku papūlēties, lai pašiem būtu labāk. Viņi nicināja ikvienu no saviem biedriem, kuru iecēla viņiem par priekšnieku, nepakļāvās tam un atsacījās pat uzklausīt, teikdami, ka šis ne ar ko neesot labāks par viņiem pašiem un tāpēc šim neesot ko daudz lekties.

Un tādā garā. Billijs Piligrims aizmiga un pamodās kā atraitnis savā tukšajā Iliumas namā. Meita Barbara strostēja viņu par smieklīgajām vēstulēm, ko Billijs bija sūtījis laikrakstiem.

—  Vai tu dzirdi mani?— taujāja Barbara. Bija atkal 1968. gads.

—  Protams.— Viņš bija iesnaudies.

—  Ja tu uzvedīsies kā bērns, mums cits nekas neatliks — būs jāapietas ar tevi kā ar bērnu.

—  Tā nebūt nenotiks,— teica Billijs.

—  Tad jau mēs redzēsim, kā notiks. — Resnā Barbara salīgi apķēra plecus. — Te ir ellīgi auksts. Vai tad siltums nenāķ?

—  Siltums?

—  Nu, krāsns — tas verķis pagrabā, kas silda gaisu ar radiatoriem,— vai tad tas nestrādā?

—  Iespējams.

—  Vai tad tev nemaz nav auksti?

—  Es nemaz nepamanīju.

—  Ak tu debestiņ — bērns kas bērnsl Ja mēs tevi atstāsim vienu, tu taču sasalsi ragā, tu nomirsi badā! —Un tādā garā. Viņai sagādāja baudu aiz lielas mīlestības bradāt tēva pašcieņu.

Barbara izsauca meistaru, piespieda Billiju likties gultā un apsolīt, ka viņš paliks zem elektriskās segas līdz tam brīdim, kad atkal nāks siltums. Viņa ieslēdza segu uz maksimālo jaudu, un drīz vien Billija gultā kļuva tik karsts, ka tur varēja kaut maizi cept.

Kad Barbara, aizcirtusi durvis, aizgāja, Billijs aizceļoja laikā atpakaļ uz Tralfamadoras zoodārzu. Viņam nupat bija atveduši mātīti no Zemes. Tā bija kinozvaigzne Montana Vaildeka.

Montana bija aizmidzināta. Tralfamadorieši gāzmaskās ienesa viņu iekšā, noguldīja uz Billija dzeltenā dīvāna un devās atkal prom caur lūku. Milzīgais pūlis ārpusē bija stāvā sajūsmā. Bija pārspēti visi zoodārza apmeklētāju rekordi. Visa planēta gribēja redzēt, kā zemieši pārojas.

Montana, protams, bija plika tāpat kā Billijs. Viņam, starp citu, bija iespaidīgs metamais. Tādas lietas nekad nevar iepriekš zināt.

Montana noplivināja plakstiņus. Viņas skropstas bija garas kā pātagas. — Kur es esmu?— viņa vaicāja.

— Viss kārtībā,— galanti atsaucās Billijs. — Neuztraucieties, lūdzu!

Visu ceļu no Zemes Montana bija pavadījusi bezsamaņā. Tralfamadorieši nebija ar viņu runājuši, nebija viņai rādījušies. Pēdējais, ko viņa atcerējās, bija baseins Palmspringsā, Kalifornijā, kura malā viņa bija sauļojusies. Montanai bija tikai divdesmit gadu. Viņai ap kaklu bija tieviņa sudraba ķēdīte ar sudraba sirsniņu, kas atdusējās starp krūtīm.

Viņa pagrieza galvu un ieraudzīja tralfamadoriešu miriādes ap kupolu. Tie aplaudēja, naski virinādami savas mazās, zaļās rociņas.

Montana sāka spiegt kā aizkauta.

Mazās rociņas uzreiz aizvērās — Montanas pārbīlis bija nebaudāms. Zoodārza piekšnieks lika dežūrceltņa mašīnistam nolaist pār kupolu tumšzilu baldahīnu, tādējādi imitējot Zemes nakti. īstā nakts pār zoodārzu nolaidās ik pēc sešdesmit divām Zemes stundām un bija tikai stundu gara.

Billijs ieslēdza stāvlampu. Vienīgais gaismas avots reljefi izcēla Montanas miesas barokālās detaļas. Billijs atcerējās fantastisko Drēzdenes arhitektūru pirms bombardēšanas.

Ar laiku Montana iemīlēja Billiju Piligrimu un uzticējās viņam. Viņš nepieskārās meitenei, pirms viņa pati nebija likusi skaidri saprast, ka vēlas to. Nodzīvojusi uz Tralfamadoras kādu nedēļu pēc Zemes laika, viņa bikli pajauta ja, vai Billijs negribetu gulēt ar viņu. Viņš ta arī darīja, un tas bija pasakaini.

Un Billijs aizceļoja laikā no tās debešķīgās gultas uz 1988. gada gultu. Viņš gulēja zem elektriskās segas, kas sildīja, cik spēja. Viņš peldēja sviedros, kā pa miglu atcerēdamies, ka meita viņu nolikusi gultā un pieteikusi necelties augšā, kamēr krāsns nebūs salabota.

Kāds klauvēja pie guļamistabas durvīm.

—  Jā, lūdzu!— teica Billijs.

—   Seit meistars.

—  Jā?

—   Nu atkal darbojas. Siltums nāk labi.

—  Tas jauki.

—   Pele bija pārgrauzusi termostata vadu.

—  Padomā tik!

Billijs dziļi ievilka elpu. Viņa karstā gulta oda kā sēņu pagrabs. Viņš bija redzējis sapnī pliku Montanu Vaildeku.

Nākamajā rītā pēc debešķīgā sapņa Billijs nolēma doties uz darbu savā kantorī tirdzniecības centra telpās. Ar viņa biznesu viss bija labākajā kārtībā. Asistenti lieliski tika galā arī bez viņa, Viņi bija pārsteigti, ieraudzīdami Billiju. Viņa meita bija teikusi asistentiem, ka Billijs diez vai kādreiz vēl praktizēšot.

Taču Billijs mundri iegāja savā kabinetā un lūdza sūtīt iekšā pirmo pacientu. Tad nu viņam iesūtīja divpadsmit gadus vecu puiku mātes atraitnes pavadībā. Viņi nesen bija apmetušies Himnā. Billijs drusku iztaujāja abus un uzzināja, ka puikas tēvs kritis Vjetnamā — slavenajā piecdienu kaujā par 875. augstieni netālu no Bakto. Tā gadās.

Izmeklēdams puikas acis, Billijs tā starp citu pastāstīja viņam par saviem piedzīvojumiem uz Tralfamadoras un lūkoja pārliecināt bez tēva palikušo zēnu, ka viņa tēvs ir joprojām dzīvs citos brīžos, kuros zēns var viņu uzlūkot.

—   Vai tad tas nav mierinājums?— jautāja Billijs.

Zēna māte pa to laiku izgāja ārā un pateica reģistratorei, ka Billijs nepārprotami sajucis prātā. Billiju aizveda mājās, un meita atkal vaicāja viņam: — Ak tu tēti, tēti, tēti,— ko lai mēs ar tevi iesākam?

6

Klausieties.

Billijs Piiigrims teic, ka viņš ieradies Drēzdenē nākamajā dienā pēc morfīna skavās pavadītās nakts krievu Itaragūstekņu nometnes angļu iecirknī. Billijs pamodās mis janvāra dienas pašā agrumā. Mazajā hospitālī nebija logu, un spokainās sveces bija izdegušas. Gaisma nāca tikai no sīkajiem caurumiņiem sienās un izļodzīto durvju greizā taisnstūra. Mazais Pols Lazaro ar salauzto roku krāca vienā no guļvietām. Vidusskolas pasniedzējs Edgars Derbijs, kuru vēlāk nošāva, krāca citā.

Billijs piecēlās sēdus. Viņam nebija ne jausmas, kāds tagad gads un uz kādas planētas viņš atrodas. Lai kā tur būtu, uz šīs planētas bija ellīgi auksts. Bet ne jau aukstums bija vainojams pie tā, ka Billijs pamodās. Kāda dzīvnieka magnētisms lika Billijam kratīties drudzī un just nelabu niezi visās malās. Muskuļi sāpēja kā pēc ierindas mācības neganta seržanta vadībā.

Dzīvnieka magnētisms nāca no mugurpuses. Ja Billijam vaicātu, kas to izstaro, viņš teiktu, ka viņam aiz muguras pie sienas droši vien karājas asinssūcējs sikspārnis.

Billijs neatskatīdamies rāpās prom uz gultas galu. Viņš nevēlējās, ka neradījums izskrāpē viņam acis vai nokož viņa lielo degunu. Tad viņš pavērās atpakaļ. Magnētisma avots tiešām izskatījās pēc sikspārņa. Tas bija Billija impresārija mētelītis ar zvērādas apkakli. Tas mierīgi karājās uz naglas.

Billijs pierāpās mētelītim tuvāk, tramīgi lūrēdams pār plecu un juzdams, ka magnētisma iedarbība pastiprinās. Tad viņš pagriezās un, tupēdams uz ceļiem, sāka mētelīti aptaustīt. Viņš meklēja starojuma avotu.

Viņš atrada divus nelielus avotus, divus cietus kunkuļus collas attālumā vienu no otra. Tie bija zem oderes. Viens aptaustot atgādināja zirni. Otrs — mazu pakavu. Billijs radiācijas ceļā saņēma vēsti no tiem. Viņam tika pieteikts, lai nemēģina izpētīt, kas tie par kunkuļiem. Viņam ieteica justies apmierinātam ar to vien, ka šie kunkuļi spēj darīt viņa labā brīnumus, ja viņš necentīsies izdibināt to iedabu. Billijs Piiigrims bija ar mieru. Viņš jutās pateicīgs. Viņš jutās iepriecināts.

Billijs iesnaudās, tad atkal pamodās turpat — barakā. Saule bija augstu. No ārienes nāca skaņas, kas lika domāt par Golgātu,— stipri vīri raka bedres stabiem cietā, cietā zemē. Angļi cēla sev jaunu ateju. Veco viņi atstāja amerikāņiem — tāpat kā savu teātri, proti, baraku, kurā bija notikušas lielās svinības.

Cauri hospitāļa telpai izgāja seši angļi, stiepdami biljarda galdu, uz kura bija sakrauti matrači. Viņi pārvācās uz telpām blakus vājnieku istabai. Viņiem sekoja vēl viens anglis ar matraci vienā un mērķi šaušanai — otrā padusē.

Tas bija tas pats anglis, kas bija tēlojis Zilo Feju un nodarījis pāri mazajam Polam Lazaro. Viņš apstājās pie Lazaro guļvietas un apjautājās, kā šis jūtoties. Lazaro pateica, ka pēc kara viņu nogalināšot.

—  Ak tā?

—  Tu esi baigi nokļūdījies, vecīt,— sacīja Lazaro.

—  Ja kāds mani aiztiek, lai nosit uzreiz, citādi es nositīšu viņu.

Slepkavošanā Zilā Feja nebija pirmoreiz ar pīpi uz jumta. Viņš apveltīja Lazaro ar mīļu smaidiņu.

—  Man vēl ir laika diezgan nožmiegt tevi,— viņš teica,

—  ja tu mani pārliecināsi, ka tā būtu prātīgāk.

—  Ej labāk nodragā kulakā!

—  Ir jau darīts,— Zilā Feja attrauca.

Zilā Feja devās prom ar augstprātīgu smīnu uz lūpām. Kad anglis bija aizgājis, Lazaro zvērēja Billijam un nabaga vecajam Edgaram Derbijam, ka reiz viņš atriebšoties — un atriebība esot salda.

—  Uz pasaules nav nekā saldāka,— teica Lazaro. — Ar mani ir tāpat kā ar Jēzu Kristu,— viņš teica,— neviens, kas iedomājas mani drātēt, nepaliek nesodīts. Un es tik pasmejos. Man piedrāzt — dāma vai čalis. Ja pats

* Statu prezidents sadomātu mani drātēt, gan es arī viņam tiktu klāt. Jums vajadzēja redzēt, ko es izdarīju ar to suni.

—  Ar suni?— izdvesa Billijs.

—  Tas kuņasbērns man iekoda. Es nopirku bifšteku, izjaucu vecu pulksteni un izņēmu atsperi, ko sadalīju sīkos gabaliņos. Tad es noasināju gabaliņu galus. Dzelzīši kļuva asi kā žiletes. Es iemīcīju tos bifštekā — pašā viducī. Un tad es gāju atpakaļ pie tā pieķēdētā suņa. Viņš

atkal mēģināja man iekost. Es viņam teicu: «Nekod, nunīt, būsim draugi! Kas mums ko naidoties? Es nedusmojos uz tevi.» Viņš man noticēja.

—  Tiešām?

—  Es pasviedu viņam bifšteku. Viņš to norija vienā rāvienā. Man bija jāgaida tikai desmit minūtes. — Lazaro ačteles labpatikā mirkšķinājās. — Viņam sāka nākt asinis no purna. Viņš kaukdams nogāzās zemē un sāka vārtīties, it kā dzelkšņi būtu ārpusē, nevis iekšpusē. Tad viņš sāka kost sev vēderā, gribēdams izraut iekšas. Es gardi nosmējos un teicu: «Kā tad, sunīt, izritini sev zarnas. Tas esmu es tur iekšā — ar maziem nazīšiem.»

Tā gadās.

—  Ja kāds jums jautā: kas ir vissaldākais uz pasaules,— Lazaro teica,— tā arī sakiet — atriebība.

Kad vēlāk tika sagrauta Drēzdene, Lazaro nebūt nebija sajūsmā. Viņš teica, ka šim neesot nekas pret vāciešiem. Un vēl viņš teica, ka šim labāk patīkot izrēķināties ar saviem ienaidniekiem pa vienam. Viņš lepojās, ka viņa atriebe nekad neesot ķērusi nevienu nevainīgu blakusstāvētāju. — Lazaro aiztiek tikai tos,— viņš teica,— kas pelnījuši.

Tad sarunā iesaistījās nabaga vecais Edgars Derbijs, vidusskolas pasniedzējs. Viņš apjautājās, vai tikai Lazaro negrasās iebarot Zilajai Fejai bifšteku ar dzelzīšiem.

—  Un sūdiem,— teica Lazaro.

—  Viņš ir liels un dūšīgs,— teica Derbijs, kurš arī pats bija liels un dūšīgs.

—  Tas nekas.

—  Tu viņu nošausi?

—  Viņu nošaus kāds cits,— teica Lazaro. — Viņš pārnāks no kara un tēlos varoni. Dāmas kārsies viņam kaklā. Viņš dzīvos kā niere pa taukiem. Paies kādi gadiņi, un tad kāds pieklauvēs pie viņa durvīm. Viņš atvērs un ieraudzīs svešu cilvēku. Svešinieks pajautās, vai viņš ir tas un tas. Viņš teiks, ka ir, un tad svešinieks teiks: «Mani sūtīja Pols Lazaro.» Un izvilks stroķi un iešaus viņam kulē. Svešinieks ļaus viņam brītiņu padomāt, kas gan varētu būt Pols Lazaro un kā lai tagad dzīvo bez kules. Tad iešaus viņam vēderā un dosies prom.

Tā gadās.

Lazaro teica, ka viņš varot novākt jebkuru cilvēku uz pasaules — tas maksājot tūkstoš dolāru plus ceļa izdevumus. Viņš teica, ka esot jau prātā sastādījis sarakstu.

Berbijs pavaicāja, kādi ļaudis tad esot šai sarakstā, un Lazaro teica: — Pielūko, jākli, ka tu pats tur neiekļūsti. Neaiztiec mani, un viss. — Viņš mirkli klusēja, tad piebilda: — Un manus draugus arī neaiztiec.

—  Tev ir draugi?— Derbijs prasīja.

—   Te, karā?— Lazaro teica. — Jā, man te bija gan viens draugs. Viņš ir miris.

Tā gadās.

—  Skumji.

Lazaro acis atkal sāka mirkšķināties. — Jā. Mēs braucām vienā vagonā. Viņu sauca Rolands Vīrijs. Viņš nomira man uz rokām. — Lazaro ar veselo roku norādīja uz Billiju. — Viņš gāja bojā šitā sūdabrāļa vainas dēļ. Un es viņam apsolīju, ka pēc kara novākšu šito sūdabrāli.

Lazaro ar rokas vēzienu lika Billijam saprast, ka iebilst nav vērts.

—Neņem galvā,— viņš teica. — Baudi dzīvi, kamēr vēl vari. Piecus, desmit, varbūt arī visus piecpadsmit vai divdesmit gadiņus tev nekas ļauns nenotiks. Bet es tevi brīdinu: kad pēkšņi zvanīs pie durvīm, sūti kādu citu atvērt.

Billijs Piligrims apgalvo, ka tieši tā viņš aiziet viņsaulē. Kā jau ceļotājs laika dzīlēs, viņš daudzkārt pieredzējis savu nāvi un ierunājis magnetofona lentē, kā tas notiks. Lente kopā ar Billija testamentu un citām vērtslietām glabājoties viņa seifā Iliumas Tirgotāju nacionālajā bankā — tā viņš saka. Ieraksts sākoties ar vārdiem:

Es, Billijs Piligrims, vienmēr esmu miris, mirstu un miršu 1976. gada 13. februārī.

Savā nāves dienā viņš atrodoties Čikāgā un stāstot milzīgam klausītāju pūlim par lidojošajiem šķīvīšiem un laika patieso dabu. Viņa mājvieta joprojām esot Iliuma. Lai tiktu Čikāgā, viņam būšot bijis jāšķērso trīs valstu robežas, jo Savienotās Valstis būšot saskaldītas divdesmit mazās valstiņās gluži kā Balkāni, lai tās nekad vairs nespētu apdraudēt mieru uz planētas. Saniknotie ķīnieši būšot nometuši uz Čikāgu ūdeņraža bumbu. Tā gadās. Pilsēta būšot uzcelta no jauna.

Billijs uzstājas iespaidīgas auditorijas priekšā — beisbola stadionā, kam pāri caurspīdīgs kupols. Viņam aiz muguras vietējais karogs — sugas bullis uz zaļa fona. Billijs pareģo, ka pēc stundas jau būšot beigts. Viņš pasmejas par to un aicina klausītājus smieties līdzi. Man jau sen bija laiks mirt,— viņš saka. — Pirms daudziem gadiem,— viņš saka,— viens cilvēks nozvērējās mani nogalināt. Tagad viņš jau ir vecs un dzīvo tepat netālu. Viņš ir lasījis avīzēs par manu ierašanos jūsu pilsētā. Viņš ir ārprātīgs. Šovakar viņš izpildīs savus draudus.

Klausītāji protestē.

Billijs Piligrims pārmetoši saka: — Ja jūs vēl spējat iebilst, ja jūs vēl joprojām domājat, ka no nāves ir jābaidās, tas nozīmē, ka jūs neesat nenieka sapratuši no visa, ko es stāstīju. — Un viņš beidz savu uzstāšanos ar tiem pašiem vārdiem, ar kuriem mēdz beigt visas savas runas:— Ardievu — esiet sveicināti, ardievu — esiet sveicināti!

Kad viņš nokāpj no tribīnes, viņam apkārt sastājas policisti. Tie atrodas telpā, lai pasargātu Billiju no pielūdzēju uzmācības. Kopš 1945. gada neviens gan viņa dzīvību nav apdraudējis. Policisti piedāvājas Billiju pavadīt visur, kur viņš ietu. Viņi dedzīgi vēlas kaut visu nakti stāvēt ap BilMja gultu ar uzvilktiem revolveriem.

— Nē taču,— Billijs rāmi saka. — Jums ir laiks doties uz mājām pie sievām un bērniem, un man ir laiks nomirt uz mazu brītiņu — lai pēc tam dzīvotu atkal. — Tai brīdī kāds jau skatās uz Biliija augsto pieri caur jaudīga lāzerieroča optisko tēmēkli. Kāds mērķē uz viņu no tumšās preses ložas. Pēc mirkļa Billijs Piligrims ir jau miris. Tā gadās.

Un Billijs kādu bridi izbauda nāvi. Tur ir tikai violeta gaisma un dūkoņa. Vairāk tur nav nekā. Pat Biliija Piligrima tur nav.

Un tad viņš metas atpakaļ dzīvē un aizceļo līdz pat 1945. gadam. Kops brīža, kad Lazaro apsolījis viņu novākt, ir pagājusi apmēram stunda. Viņam ir likts celties augšā un apģērbties — viņš ir atkal vesels. Viņam kopā ar Lazaro un nabaga veco Edgaru Derbiju jāiet atpakaļ uz teātri pie saviem tautiešiem. Tur amerikāņiem jāizvēl sev priekšnieks, aizklāti balsojot.

Billijs, Lazaro un nabaga vecais Edgars Derbijs devās pāri nometnes pagalmam uz teātra baraku. Billijs nesa savu mētelīti kā dāmu uzroci — viņš bija to aptinis ap rokām. Viņš bija centrālais āksts netīšajā parodijā par slaveno eļļas gleznu «Septiņdesmit sestā gada varoņi».

Edgars Derbijs savā prātā sacerēja vēstules uz mājām — viņš pavēstīja sievai, ka ir sveiks un vesels, lai viņa neuztraucoties, karš drīz beigšoties, un viņš varēšot atgriezties mājās.

Lazaro domās uzskaitīja visus ļautiņus, kurus viņš pēc kara novāks, visas izpriecas, ko viņš sev sagādās, un visas sievietes, kuras viņš drātēs neatkarīgi no tā, vai viņas to vēlēsies. Ja Lazaro būtu klaiņojošs pilsētas suns, pirmais policists viņu nošautu un nosūtītu viņa galvu uz laboratoriju pārbaudīt, vai viņš gadījumā nav traks. Tā gadās.

Pa ceļam uz teātra baraku viņi redzēja kādu angli ar zābaka papēdi velkam uz zemes gropi, lai iezīmētu robežu starp amerikāņu un angļu sektoriem. Billijam, Lazaro un Derbijam nebija jāvaicā, ko šī līnija nozīmē. So simbolu viņi pazina kopš bērnības.

Teātris bija pilns ar amerikāņiem: tie gulēja uz grīdas cieši cits pie cita kā karotes atvilktnē. Vairums amerikāņu bija bez filmas vai aizmiguši. Viņu sakaltušās iekšas raustījās spazmās.

— Aizver tās maucīgās durvis,— kāds teica Billijam. — Mucā esi audzis, vai?

Billijs izvilka vienu roku no sava uzroča, pievēra durvis, pataustīja krāsniņu. Tā bija auksta kā ledus. Uz skatuves joprojām slējās «Pelnrušķītes» dekorācijas. Gaišzilais priekškars karājās lejup no brēcoši rožainajām arkām. Tur bija zelta troņi un pulksteņa modelis, kas rādīja pusnakti. Zem viena no troņiem mētājās Pelnrušķītes kurpītes — ar sudrabainu krāsu nokrāsoti lidotāja zābaki.

Billijs, nabaga vecais Edgars Derbijs un Lazaro vājnieku telpās bija nogulējuši brīdi, kad angļi dalīja segas un matračus, un tādēļ palikuši bešā. Nācās improvizēt. Vienīgā vēl brīvā platība bija uz skatuves; viņi devās turp, norāva gaišzilo priekškaru un sačubināja sev ligzdiņas.

Ieritinājies pērklī, Eillijs pieķēra sevi blenžam uz Pelnrušķītes zābakiem zem troņa. Viņš atminējās, ka viņa kurpes ir izšķīdušas, un saprata, ka viņam tos zābakus vajag. Briesmīgi negribējās līst laukā no midzinās, taču viņš piespieda sevi to veikt. Viņš rāpus devās pie zābakiem, nosēdās un pielaikoja tos.

Zābaki bija kā uzmērīti. Billijs Piligrims pārtapa Pelnrušķītē un Pelnrušķīte — Billijā Piligrimā.

Tad angļu priekšnieks nolasīja lekciju par personisko higiēnu; lekcijai sekoja vēlēšanas. Vismaz puse no amerikāņiem abas izklaides nogulēja. Anglis uzkāpa uz skatuves un ar pātadziņu pieklaudzināja pie troņa, teikdams: — Puiši, puiši, lūdzu uzmanību! — Un tādā garā.

Par izdzīvošanu anglis izteicās tā: — Ja pārstāsiet rūpēties par savu ārieni, jums drīz būs beigas.— Viņš teica, ka esot redzējis vairākus vīrus tādā veidā aizejam pie tēviem.— Vispirms viņi pārstāja stāvēt taisni, tad mazgāties un skūties, tad vairs nekāpa laukā no gultas, tad vairs nerunāja un beigās nomira. Vienīgais, ko es viņu labā varu teikt,— atvadīties no dzīves tādā veidā noteikti ir viegli un nesāpīgi.

Tā, lūk.

Anglis teica, ka viņš, tikko kritis gūstā, cieši apņēmies tīrīt zobus divreiz dienā, katru dienu skūties, mazgāt seju un rokas pirms katras maltītes un pēc katra tualetes apmeklējuma, katru dienu spodrināt zābakus, katru rītu vismaz pusstundu vingrot un tad iet iztukšot zarnas, tāpat arī bieži skatīties spogulī, kritiski sekojot savai ārienei, it īpaši stājai,— un viņš joprojām dzelžaini turoties pie šīs apņemšanās.

Billijs klausījās, ieritinājies savā ligzdā. Viņš skatījās nevis uz angļa seju, bet gan uz viņa potītēm.

—  Es jūs apskaužu, puiši,— teica anglis.

Kāds iesmējās. Billijam nepielēca, kas tur tik smieklīgs.

—  Jus, puiši, šo pašu pecpusdienu dosieties uz Brezdeni — cik man zināms, tā ir izcili skaista pilsēta. Jums

nebūs jāsmok sprostā kā mums. Jūs nokļūsiet vietā, kur

kūsā dzīve, un arī uzturs tur noteikti būs pilnvērtīgāks nekā šeit. Es, protams, atvainojos par tīri personiskas dabas piebildi, bet man tomēr gribas jums pateikt, ka nu jau piecus gadus es neesmu redzējis nevienu koku, nevienu puķi, nevienu sievieti, nevienu bērnu, nevienu suni vai kaķi, nevienu izpriecu vietu, nevienu cilvēku, kas darītu jebkādu derīgu darbu.

Starp citu, jums nav jābaidās no uzlidojumiem. Drēzdene ir atklāta pilsēta. Tā netiek aizsargāta, tur nav nekādu kara rūpnīcu, nedz arī kaut cik nozīmīgu armijas vienību.

Tai pašā laikā nabaga veco Edgaru Berbiju ievēlēja par amerikāņu līderi. Anglis lūdza uz grīdas guļošos nosaukt kādas kandidatūras, taču atbildi nesaņēma. Tad viņš pats izvirzīja Derbija kandidatūru, slavinādams viņa briedumu un pamatīgo pieredzi darbā ar cilvēkiem. Tā kā citu priekšlikumu nebija, kandidātu saraksts tika slēgts.

—  Vai vienbalsīgi?

Divi trīs atsaucās: — Aū.

Tad nabaga vecais Edgars Berbijs teica runu. Viņš pateicās angļiem par vērtīgajiem padomiem un solījās tos akurāti pildīt. Viņš izteica pārliecību, ka visi pārējie amerikāņi arī darīšot tāpat. Viņš teica, ka tagad viņa svētākais pienākums būšot rūpēties, lai visi sveiki un veseli nokļūtu mājās — lai tur lūst vai plīst.

—   Ej labāk nodrātē barankas caurumu,— murkšķēja Lazaro no savas debeszilās migas,— ej labāk nodrātē mēnesi de.besīs!

Todien piepeši kļuva siltāks. Laiciņš dienas vidū bija tīri mīlīgs. Vācieši atveda zupu un maizi ratiņos, kurus vilka krievi. Angļi atsūtīja īstu kafiju, cukuru, marmelādi, cigaretes un cigārus; teātra durvis bija atstātas vaļā, lai siltums tiktu iekšā.

Amerikāņi sāka justies jēdzīgāk. Tagad viņu kuņģi spēja sagremot pārtiku. Un tad jau bija laiks doties uz Drēzdeni. Amerikāņi cēli izsoļoja no britu iecirkņa. Parādes gājiena galvgalī atkal gāja Billijs Piligrims. Nu viņš bija iedzīvojies sudrabainajos zābakos, uzrocī un debest11•• t priekškara gabalā, ko nēsāja apmestu sev apkārt kā logu. Billijs joprojām nebija noskuvis bārdu — tāpat kā nabaga vecais Edgars Derbijs, kurš kājoja turpat blakus, berbijs sacerēja vēstuli uz mājām; viņa lūpas nemitīgi k ustējās.

Dārgā Margarēt! Šodien mēs dodamies uz Drēzdeni. Neuztraucies, viss būs labi, to nebombardēs. Tā ir atklāta pilsēta. Šorīt mums te bija vēlēšanas, un uzmini — kuru? Un tādā garā.

Viņi atkal nonāca pie sliežu atzara. Viņi bija atbraukuši divos vagonos. Tagad bija padomāts par komfortu — viņus gaidīja veseli četri vagoni. Viņi dabūja vēlreiz redzēt mirušo klaidoni. Līķis mētājās brikšņos turpat blakus un bija sasalis ragā. Tas bija sarāvies embrija pozā, pat nāvē vēl mēģinādams piespiesties citiem kā karote atvilktnē. Tikai citu nebija tuvumā. Viņš bija Ieritinājies ogļu putekļos un ledainajā gaisā. Kāds bija nostīvejis viņam zābakus. Viņa basās pēdas bija kā zilgans ziloņkauls. Tā tam arī pieklājās būt, ja reiz viņš bija miris. Tā gadās.

Brauciens uz Drēzdeni bija tīrā izprieca. Tas ilga tikai divas stundas. Mazie, krunkainie kuņģīši bija atkal pilni. Caur lūkām iespīdēja saule un žūžoja mīlīgs vējiņš. Angļu līdzdoto smēķu vēl bija, cik uziet.

Amerikāņi ieradās Drēzdenē piecos pēc pusdienas. Vagonu durvis atdarījās, un viņu skatieniem pavērās bezgala skaista pilsēta — tādu lielākā daļa amerikāņu vēl savu mūžu nebija redzējuši. Pilsētas siluets bija bkločains, satraucošs, maģisks un ar prātu neaptverams. Billijam Piligrimam tas atsauca atmiņā svētdienas skolā redzēto Debesu Valstības bildīti.

Kāds viņam aiz muguras izdvesa:— Oza zeme.1 — Tas biju es pats visā godībā. Līdz taru es biju redzējis tikai Indianapolisu īndianas štatā.

Visas pārējās lielākās Vācijas pilsētas bija bez žēlastības sabumbotas un nodedzinātas. Drēzdenē turpretī pat

'«Gudrais no Oza zemes»— amerikāņu rakstnieka L. F. Bauma рама ka par brīnumainu zemi.

neviena loga rūts vēl nebija saplīsusi. Katru dienu vājprātīgi gaudoja sirēnas, ļaudis slēpās pagrabos un tramīgi klausījās radio. Bumbvedēji vienmēr lidoja citur — uz Leipcigu, Hemnicu, Plauenu un tamlīdzīgi. Tā gadās.

Apkures radiatori Drēzdenē joprojām sildīja. Tramvaji klindzināja. Telefoni zvanīja, un klausules tika paceltas. Kad nospieda slēdžus, gaisma iedegās. Tur darbojās teātri, restorāni un zoodārzs. Pilsēta ražoja medikamentus, konservus un cigaretes.

Cilvēki tobrīd atgriezās mājās no darba. Viņi bija noguruši.

Pāri sliežu makaroniem tuvojās astoņi drēzdenieši. Viņi bija tērpti gluži jaunos formas tērpos. Viņi tikai iepriekšējā dienā bija nodevuši zvērestu. Tur bija pusaudži un veci vīri, un divi veterāni, kas pirms tam Krievijā bija sašauti lupatās. Viņu uzdevums bija apsargāt spaidu darbos atsūtītos simt amerikāņu karagūstekņus. 8ajā nodaļā bija arī kāds vectēvs ar savu mazdēlu. Vectēvs bija arhitekts.

Visi astoņi tuvojās vagoniem, savilkuši vaibstus draudīgās grimasēs. Viņi zināja, cik vārgi un smieklīgi izskatās no malas. Vienam no viņiem bija koka kāja — tas steberēja ar šauteni vienā un spieķi otrā rokā. Un tomēr no viņiem tika prasīts iedvest paklausību un bijāšanu slaidiem, nekaunīgiem un slepkavīgiem amerikāņu kājniekiem, kas tikko vēl strādājuši asiņu darbus frontē.

Bet tad viņi ieraudzīja bārdaino Billiju Piligrimu debeszilajā togā, sudrabainajos zābakos un uzrocī. Viņš izskatījās gadu sešdesmit vecs. Billijam blakus stāvēja sīkais Pols Lazaro ar salauzto roku, nikns kā lapsene. Blakus Lazaro mīdījās nabaga vecais skolotājs Edgars Derbijs bēdīgā paskatā, plīsdams vai pušu no patriotisma, pusmūža kompleksiem un šķietamas gudrības. Un tādā garā.

Astoņi ķēmīgie drēzdenieši beidzot pārliecinājās, ka šīs simt ķēmīgās radības tiešām ir tie paši amerikāņu cīnītāji, kas nupat ieradušies no frontes. Viņi pasmaidīja, tad sāka smieties. Viņu bailes bija kā ar roku atņemtas. Te nebija no kā baidīties. Te bija tikai vēl kroplīgāki un glupāki ļautiņi par viņiem pašiem. Cirks, vairāk nekas.

Tā nu cirka procesija izgāja pa dzelzceļa šķirotavas Vartiem. Galvenā zvaigzne, protams, bija Billijs Pilitfrims. Viņš soļoja priekšgalā. Ielas bija pilnas ar cilvēkiem, kas devās mājup no darba. Viņu āda bija ūdeņaina Un bezkrāsaina — galu galā viņi jau divus gadus pārtika Mundrīz tikai no kartupeļiem. Viņi necerēja sagaidīt neko lubu — ja nu vienīgi siltāku laiku. Un piepeši tāda 1/, prieca.

Billijs nemanīja, cik daudzi skatieni viņam piekalti. Viņš jūsmoja par pilsētas arhitektūru. Laimīgi amoriņi vija ap logiem ziedu vītnes. No izgreznotajām karnīzēm liz Billiju lūkojās šķelmīgi fauni un kailas nimfas. Akmens mērkaķīši draisko jās pa spirālēm, gliemežvākiem un bambusiem.

Billijs, kurš atcerējās nākotni, zināja, ka pēc kādām trīsdesmit dienām šī pilsēta tiks sašķiesta drumslās un nodedzināta. Viņš zināja arī, ka gandrīz visi šie ļaudis, kas viņu vēroja, drīz mirs. Tā gadās.

Un Billijs soļodams čamdījās pa savu uzroci. Viņa pirkstgali uzroča siltajā tumsā svīda nepacietībā izdibināt, kas īsti ir tie abi kunkuļi aiz mazā impresārija mētelīša oderes. Pirkstgali aizslīdēja aiz oderes un sataustīja abus kunkuļus — zirņveidīgo un pakavveidīgo. Parādes gājiens apstājās uz kāda stūra. Dega sarkanā gaisma.

Uz stūra gājēju pirmajā rindā stāvēja kāds ķirurgs, kas visu dienu bija operējis. Viņš bija privātās drānās, taču ar karavīra stāju. Viņš bija piedalījies divos pasaules karos. Billija izskats viņu aizskāra vissvētākajās jlitās, īpaši, kad viņš no apsardzes uzzināja, ka Billijs ir amerikānis. Viņam šķita, ka Billijs ir derdzīgs āksts, kas tīšām tā apģērbies.

Ķirurgs mācēja angliski un uzsauca Billijam:

—  Jūs domājat, ka šis karš ir smieklīga būšana, vai ne?

Billijs izklaidīgi pavērās uz viņa pusi. Viņam pēkšņi bija aizmirsies, kur viņš atrodas un kā te nokļuvis. Viņš nenojauta, ka ļaudis tur viņu par ākstu. Tas, protams, bija Liktenis, kas bija viņu tā saģērbis,— Liktenis un vārga vēlēšanās izdzīvot.

—  Vai jūs cenšaties mūs sasmīdināti— ķirurgs neatlaidās.

Izskatījās, ka šis vīrs pieprasa kaut kādu gandarījumu. Billijs bija neziņā. Billijs gribēja izrādīt draudzību, kaut kā palīdzēt, taču viņa iespējas bija niecīgas. Viņš turēja pirkstos abus kunkuļus, ko bija izvilcis no aizoderes dziļumiem. Billijs nolēma parādīt tos ķirurgam.

— Jūs laikam domājat, ka mums prieks tikt izņirgtieml—ķirurgs jautāja. —Jūs varbūt lepojaties, ka šādi pārstāvat Ameriku?

Billijs izvilka roku no uzroča un pabāza sauju ķirurgam zem deguna. Saujā gulēja divu karātu briljants un daļēja zobu protēze. Protēze bija tāds mazs, piedauzīgs daiktiņš no sudraba, pērlēm un oranžas plastmasas. Billijs smaidīja.

Procesija klupdama krizdama aizsteberēja līdz Brēzdenes lopkautuves vārtiem un iegāja iekšā. Lopkautuvē jau sen bija tukšs un kluss. Visi Vācijas lopi jau sen bija nokauti, un cilvēkveidīgie—lielākoties zaldāti—bija tos apēduši un izkārnījuši laukā.^Tā gadās.

Amerikāņus aizveda uz piekto ēku, skaitot no vārtiem. Tas bija vienstāvīgs betona klucis ar bīdāmām durvīm priekšā un pakaļā. Agrāk tur bija turētas cūkas pirms nokaušanas. Tagad ēkai vajadzēja dot pajumti simt amerikāņu karagūstekņiem. Tur bija lāviņas, divas krāsnis un izlietne ar krānu. Aiz ēkas bija ierīkota ateja — šķērskoks ar spaiņiem apakšā.

Uz ēkas durvīm, bija milzīgs cipars. Tas bija piecnieks. Pirms amerikāņi devās iekšā, vienīgais angliski protošais apsardzes vīrs lika viņiem iegaumēt savu vienkāršo adresi, lai tie nejauši nepazustu lielajā pilsētā. Adrese bija šāda? «Schlachthof—fьnf». Schlachthof nozīmēja «lopkautuve». Fьnf bija vecais labais piecnieks.

Divdesmit piecus gadus vēlāk Billijs Piligrims kāpa īrētajā lidmašīnā. Viņš zināja, ka lidaparāts sašķīdīs gabalu gabalos, taču neko neteica, negribēdams muļķīgi izgāzties. Bija domāts, ka lidmašīna aizgādās Billiju un divdesmit astoņus citus optometristus uz konferenci Monreālā.

Biliija sieva Valensija bija palikusi ārpusē, toties sievastēvs Laionels Mērbls piesprādzējās krēslā turpat blakus.

Laionels Mērbls bija mašīna. Tralfamadorieši, starp citu, apgalvo, ka itin visi šajā Visumā sastopamie radījumi un augi esot mašīnas. Viņiem šķiet uzjautrinoši, ka tik daudzi zemieši jūtas aizskarti, ja viņus uzskata par mašīnām.

Ārā, lidlaukā, mašīna, vārdā Valensija Mērbla Piligrima, ņammāja konfekti un māja ardievas.

Lidmašīna pacēlās bez starpgadījumiem. Tāda bija šā mirkļa struktūra. Starp pasažieriem bija vīru kvartets. Visi četri arīdzan bija optometristi. Viņi dēvējas par četracainajiem Bastardiem.

Kad nu lidaparāts bija laimīgi pacēlies gaisa, mašīna, kas bija Billija sievastēvs, lūdza kvartetu izpildīt viņa mīļāko dziesmu. Kvarteta vīri zināja, kuru dziesmu viņš domā, un rāva vaļā. Vārdi bija tādi:

Sēžu cietumā un raudu,

Zēl man šito lielo naudu.

Pauti nokosti un karājas pie sienas.

Lai to stervu dieviņš soda,

Kas man šitā kulē koda.

Ak! Vairs maukas nevajag nevienas.

Billija sievastēvs smējās kā kutināts un pieprasīja vēl vienu dziesmiņu, kas tam arī labi gāja pie sirds. Un kvartets laida par visu banku, veiksmīgi atdarinādams poļu tautības Pensilvānijas ogļraču akcentu:

Mūsu šance — ogles rakt.

Sūdi rallā, nauda nāk.

Svētku dienās var turklāt —

Sūdi rallā — nestrādāt.

Starp citu, ja runājam par poļiem: trīs dienas pēc ierašanās Drēzdenē Billijs Piligrims nejauši redzēja kāda poļa publisku pakāršanu. Vienu rītu Billijam kopā ar citiem iegadījās iet uz darbu un pie futbola stadiona ieraudzīt karātavas un nelielu pūlīti ap tām. Polis bija kalpojis kādam saimniekam lauku darbos, un nu viņu kāra par kopošanos ar vācu sievieti. Tā gadās.

Zinadams, ka lidmašīna tūlīt sašķīdis gabalos, Billijs aizvēra acis un aizceļoja atpakaļ uz 1944. gadu. Viņš atkal bija Luksemburgas mežā kopā ar Trim Musketieriem. Rolands Vīrijs purināja viņu, dauzīja pret koku viņa galvu. —Ejiet vien bez manis, puiši,— teica Billijs Rligrims.

Vīru kvartets skanīgi dziedāja «Gaidi saullēktu, Nellij»—un tad lidmašīna ietriecās Cukurgalvas kalnā Vermontā. Visi gāja bojā, tikai Billijs un otrais pilots ne. Tā gadās.

Notikuma vietā pirmie ieradās daži austriešu jaunekļi— instruktori no slavenā kalnu slēpotāju centra lejāk nogāzē. Iedami no līķa pie līķa, tie sarunājās vāciski. Viņu galvas sedza melnas vējmaskas ar acu caurumiem un sarkaniem pušķiem galvvidū. Viņi izskatījās pēc fantomiem vai baltajiem cilvēkiem, kas joka pēc iztaisījušies par melnajiem.

Billijam bija ielauzts galvaskauss, tomēr samaņu viņš nebija zaudējis. Viņš nesaprata, kur atrodas. Viņa lūpas kustējās, tālab viens no fantomiem pielika ausi pie tām, lai dzirdētu vārdus, kas ievainotajam varētu izrādīties pēdējie.

Billijs domāja, ka fantomam ir kāds sakars ar Otro pasaules karu, un iečukstēja tam ausī savu adresi: — Schlachthof — fūnf.

Lejā Billiju veda sporta kamanās. Fantomi stūrēja tās ar virvēm un melodiski jodelēja, lai visi vācas nost no ceļa. Lejāk taka vijās ap pacēlāja balstiem. Billijs lūkojās augšup uz jauniešiem spīdīgajos, pieguļošajos kombinezonos, milzīgajos zābakos un aizsargbrillēs, kas šķita izdīgušas no viņu galvaskausiem,— dzeltenos sēdekļos jaunie ļaudis brauca taisni debesīs. Billijam šķita, ka sācies kāds jauns un satriecošs Otrā pasaules kara posms. Billijam PLligrimam tur nebija nekas iebilstams. Viņam vispār vairs nebija nekas iebilstams.

Viņš tika ievietots nelielā privātā klīnikā. No Bostonas ieradās slavens neiroķirurgs un trīs stundas operēja viņu. Pēc tam Billijs divas diennaktis gulēja bez samaņas un sapņos redzēja miljonus visādu notikumu — tostarp ari patiesus. Patiesie notikumi bija viņa ceļojumi laikā.

Viens no šiem patiesajiem notikumiem bija pirmais vakars lopkautuvē. Billijs kopā ar nabaga veco Edgaru Berbiju stūma tukšus ratiņus pa dubļaino ceļu starp tukšajiem aplokiem. Viņi bija ceļā uz virtuvi pēc vakariņām. Viņus apsargāja sešpadsmit gadu vecs vācietis, vārdā Verners Gliks. Ratiņu asis bija ieziestas ar beigto dzīvnieku taukiem. Tā gadās.

Saule jau bija nogājusi, un rieta atblāzma izgaismoja pilsētas ērmīgo siluetu aiz dīko aploku bukoliskajiem plašumiem. Uzlidojuma draudu dēļ pilsēta bija aptumšota, tā ka Billijam nebija lemts redzēt Drēzdeni pakāpeniski iededzam savu logu uguntiņas — bet tas jebkurai pilsētai padodas tik skaisti.

Turpat bija arī plata upe, kurā uguntiņas būtu varējušas tik jauki atspīdēt un mirguļot. Tā bija Elba.

Jaunais kareivis Verners Gliks bija drēzdenietis. Viņš nekad agrāk nebija bijis lopkautuvē un lāgā nezināja, kur atrodas virtuve. Viņš bija tikpat garš un vārgs kā Billijs, un viņu gandrīz vai varēja noturēt par Billija jaunāko brāli. Viņi tiešām bija attāli radinieki, bet tā ari nekad to neuzzināja. Gliks bija apbruņots ar neticami smagu, muzeja cienīgu musketi, kam bija astoņstūraina laide un gluds stobrs. Viņš bija uzspraudis durkli. Tas izskatījās pēc garas adāmadatas. Tam nebija gropīšu, pa kurām asintiņām notecēt.

Gliks pieveda viņus pie ēkas, kur, pēc viņa domām, varēja būt virtuve, un atbīdīja durvis. Tur tomēr nebija vis virtuve. Tur bija dušu ģērbtuve — pilna ar tvaikiem. Tvaikos grozījās kādas trīsdesmit plikas pusaudzes. Tās bija vācu bēgles no Breslavas — pilsētas, kas bija no bumbota līdz ar zemi. Viņas arī bija tikko ieradušās Drēzdenē. Drēzdene bija pilna ar bēgļiem.

Meitenes bija gluži plikas, kā no mātes miesām nākušas. Un durvīs stāvēja Gliks, Piligrims un Derbijs — bērnišķīgais zaldātiņš, nabaga vecais vidusskolas pasniedzējs un klauns togā un sudrabainos zābakos. Tie blenza vaļā mutēm. Meitenes sāka spiegt. Viņas centās aizsegties ar rokām, grieza muguras un tādā garā, tā kļūdamas vēl pievilcīgākas.

Verners Gliks, kurš vēl nekad nebija redzējis kailu sievieti, aizgrūda durvis ciet. Billijs ari nebija redzējis. Derbijam tas nebija nekas jauns.

Kad šie trīs āksti beidzot atrada virtuvi, kur agrāk tika gatavotas pusdienas lopkautuves strādniekiem, pavāri jau bija aizgājuši mājās, viņus nepacietīgi gaidīja tikai kāda sieviete. Viņa bija karavīra atraitne. Tā gadās. Viņa jau bija uzvilkusi mēteli un uzlikusi cepuri. Viņa ari gribēja iet uz mājām, lai gan neviens tur viņu negaidīja. Viņas baltie cimdi gulēja uz cinkotās letes.

Viņa bija izvārījusi amerikāņiem divus lielus katlus zupas. Katli sila uz gāzes plīts. Viņa bija tiem sagatavojusi arī rupjmaizes devas.

Viņa jautāja Glikam, vai šis nav pārāk jauns, lai dienētu armijā. Gliks teica, ka esot jau gan,

Viņa vaicāja Derbijam, vai viņš nav pārāk vecs, lai dienētu armijā, un Derbijam nācās to atzīt.

Viņa vaicāja Bil lijām Rligrimam, par ko viņš iztaisās, un Billijs atbildēja, ka nezinot. Tā vienkārši esot siltāk.

— Visi īstie karavīri ir jau krituši,— viņa teica, un taisnība vien bija. Tā gadās.

Vēl viena patiesa aina, ko Billijs, bez samaņas Vermontā gulēdams, redzēja, bija spaidu darbi, kuros viņš līdz ar pārējiem bija Drēzdenē strādājis visu to mēnesi līdz pilsētas sagraušanai. Viņi mazgāja logus, slaucīja grīdas, tīrīja atejas un saiņoja kastēs konservu kārbas fabrikā, kur ražoja iesala sīrupu. Sīrups saturēja vitamīnus un minerālsāļus. Tas bija domāts grūtniecēm.

Sīrups atgādināja šķidru medu ar kadiķu smaržu, un visi fabrikā strādājošie caurām dienām slepus Iekšēja to. Viņi gan nebija uz grūtām kājām, tomēr ari viņiem bija nepieciešami vitamīni un sāļi. Billijs pirmajā dienā gan vēl sīrupu nepagaršoja, toties lielākā daļa viņa biedru to izdalīja.

Otrā dienā Billijs ari iekampa vienu karoti. Karotes bija paslēptas visos fabrikas kaktos — aiz spārēm, atvilktnēs, aiz radiatoriem un tamlīdzīgi. Tās slēpa, tikko izdzirda kādu nākam. Leksēt sīrupu bija noziegums.

Tai otrajā dienā Billijs pagramstījās aiz kāda radiatora un uzgāja karoti. Viņam aiz muguras atradās ķipis ar dziestošu sīrupu. Vienīgais, kas varēja Billiju ieraudzīt, bija nabaga vecais Edgars Derbijs, kurš mazgāja logu no ārpuses. Tā izrādījās ēdamkarote. Billijs iegremdēja karoti ķipī, izcēla laukā un grieza riņķī, kamēr izveidojās smeķīgs cukurgailītis. Viņš iegrūda to mutē.

Pec mirkļa visas Billija ķermeņa šūniņas rijīga sajūsmā uzgavilēja un sāka aplaudēt.

Atskanēja klusi klauvējieni pie stikla. Derbijs tur ārpusē bija visu redzējis. Viņam ari kārojās sīrupa.

Tad nu Billijs savirpināja arī viņam vienu cukurgailīti. Viņš atvēra logu un iegrūda to nabaga vecā Derbija kāri atplestajā mutē. Pēc mirkļa Derbijs izplūda asarās. Billijs aizvēra logu un paslēpa lipīgo karoti. Kāds nāca.

8

Divas dienas pirms Brēzdenes sagraušanas amerikāņus apciemoja kāds visai interesants tips — Hovārds V. Kembels, jaunākais, amerikānis, kurš bija pārtapis par nacistu. Tas bija tas pats Kembels, kurš bija uzrakstījis brošūru par amerikāņu karagūstekņu nejēdzīgo uzvedību. Tagad viņš vairs nenodarbojās ar gūstekņu pētīšanu. Viņš bija ieradies lopkautuvē, lai vervētu vīrus vācu armijas vienībai ar nosaukumu «Brīvo amerikāņu korpuss». Kembels pats bija izlolojis un grasījās komandēt šo korpusu, kam pēc idejas vajadzēja karot tikai un vienīgi pret krieviem.

Kembels kā tāds bija pavisam necils vīrelis, toties mugurā viņam bija paša modelēta ekstravaganta uniforma, Tā sastāvēja no milzīgas, baltas kovboju platmales, melniem kovboju zābakiem ar kāškrustiem un zvaigznēm un zila uzvalka ar dzelteniem lampasiem no padusēm līdz potītēm. Uz gaiši zaļajiem uzplečiem bija Linkolna profils. Ap roku Kembelam bija sarkana saite ar zilu kāškrustu baltā aplī.

Un tagad viņš betona cūkkūtī skaidroja, ko šī saite nozīmē.

Billijs Rligrims juta svilinošas sāpes kuņģī, jo visu dienu fabrikā bija leksējis sīrupu. No sāpēm Biilijam izsprāga asaras acīs, un viņš Ķembelu redzēja gauži ķēmīgu caur savām sāļā ūdens lēcām.

— Zilais ir Amerikas debesis, — stāstīja Kembels, — baltais nozīmē kontinenta pionieru rasi — viņi bija tie, kas nosusināja purvus, nolīda mežus, uzcēla tiltus un izveidoja ceļus. Sarkanais ir Amerikas patriotu asinis, kuras tie izlējuši par svētu lietu.

Kembela klausītāji bija gauži miegaini. Tie bija smagi nostrādājušies sīrupa fabrikā un aukstumā nākuši tālo ceļu līdz mājām. Tie bija izkāmējuši, iekritušām acīm. Viņu āda bija iekaisusi un sasprēgājusi. Lūpas, kakli un vēderi arīdzan bija iekaisuši. Iesala sīrups saturēja tikai nedaudzus no visiem tiem vitamīniem un sāļiem, kas nepieciešami katram zemietim.

Kembels piedāvāja amerikāņiem brangu ēdmaņu — bifštekus, kartupeļu biezputru, visādas mērces un raušus ar gaļu, viņiem atlika tikai pieteikties Brīvo amerikāņu korpusā.— Kad krievi būs sakauti,— viņš turpināja, — jūs repatriēs caur Sveici.

Visi klusēja.

— Tik un tā jums agri vai vēlu būs jākaro ar komunistiem,— teica Kembels.— Kāpēc tad nepiebeigt viņus uzreiz?

Un tad izrādījās, ka Kembela izrunāšanās nepaliks bez atbildes. Nabaga vecais Derbijs, nāvei nolemtais skolotājs, uzslējās kājās — tas droši vien bija cildenākais mirklis viņa mūžā. Sajā stāstā gandrīz vai nav stipru personību un dramatisku sadursmju; tas tāpēc, ka vairums šeit aprakstīto ļautiņu ir bezgala vārgi, ir tikai gurdenas spēļmantiņas grandiozu spēku rokās. Galu galā pie kara sekām jāpieskaita arī tas, ka cilvēkiem tika laupīta drosme būt stiprām personībām. Bet vecais Derbijs tobrīd tik tiešām bija stipra personība.

Viņš stāvēja kā smagu sitienu saņēmis bokseris. Viņš bija noliecis galvu un pacēlis dūres, it kā uzklausītu " trenera padomus, lai varētu atkal mesties ringā. Derbijs pacēla galvu un nosauca Kembelu par derdzīgu rāpuli; viņš teica, rāpuļi jau neesot vainīgi, ka piedzimuši par rāpuļiem, toties Kembels, kurš apzināti kļuvis par izdzimteni, esot daudz riebīgāks par jebkuru čūsku, žurku vai asinīm piezīdušos ērci.

Kembels smīnēja.

Derbijs pacilāti runāja par Amerikas sabiedrisko iekārtu, kurā visiem nodrošināta brīvība, visādas iespējas un godīga spēle. Viņš teica, ka neesot tāda cilvēka, kurš neatdotu savu dzīvību par šiem ideāliem.

Viņš runāja par amerikāņu un krievu tautu brālību, par to', kā šīs abas nācijas izdeldēs fašisma sērgu, kas tīko apsēst visu pasauli.

Drūmi iegaudojās Drēzdenes gaisa trauksmes sirēnas.

Amerikāņi, apsardze un Kembels patvērās klintī izcirstā, dobji dunošā gaļas pagrabā, kas atradās zem lopkautuvēm. Turp veda dzelzs kāpnes ar dzelzs durvīm augšā un apakšā.

Pagrabā uz āķiem vēl karājās dažu vēršu, aitu, cūku un zirgu kautķermeņi. Tā gadās. Pagrabā bija daudz tukšu āķu — vietas pietiktu vēl tūkstošiem kautķermeņu. Tur bija vēss tāpat — nevajadzēja nekādu saldējamo ierīču. Tur dega sveces. Pagrabs bija izbalsināts un oda pēc karbola. Gar sienu bija soli. Amerikāņi devās pie soliem, noslaucīja kaļķus un apsēdās.

Hovārds V. Kembels, jaunākais, tāpat kā apsardzes vīri, palika stāvam. Viņš sarunājās ar tiem lieliskā vācu valodā. Viņš savā laikā bija sacerējis vairākas ļoti populāras lugas un poēmas vācu mēlē un noprecējis slaveno vācu aktrisi Rezī Nortu. Viņa jau bija mirusi — gājusi bojā, izklaidējot vācu zaldātus Krimā. Tā gadās.

Tonakt vēl nekas ļauns nenotika. Simt trīsdesmit tūkstošiem Drēzdenes iedzīvotāju bija lemts iet bojā nākamajā naktī. Tā gadās. Billijs snauduļoja gaļas pagrabā. Viņš atkal vārdu vārdā un visos sīkumos izdzīvoja savu strīdu ar meitu — to pašu strīdu, ar kuru šis gabals sākas.

—  Ak tu tēti, tēti, tēti,— viņa teica,— ko lai mēs ar tevi iesākam?

Un tādā garā. —Vai zini, kuru es esmu gatava nožņaugt?— viņa prasīja.

—  Kuru tad tu esi gatava nožņaugt?—Billijs vaicāja pretī.

—  KiIgoru Trautu, protams.

Kilgors Trauts, protams, bija un ir tas pats fantastisko opusu autors. Billijs bija ne tikai izlasījis vairākus dučus Trauta grāmatu, bet arī iedraudzējies ar pašu Trautu, kurš izrādījās žultains vīrelis.

Trauts dzīvo īrētā pagrabstāva dzīvoklī Iliumā — kādas divas jūdzes no Billija pievilcīgās baltās mājas. Viņam pašam nav ne jausmas, cik īsti romānu viņš uzrakstījis,— iespējams, kādus septiņdesmit piecus. Neviens no tiem nav Trautam ienesis ne pušplēsta graša. Trautam jāuztur sevi pie dzīvības, strādājot par «Ilium Gazette» izplatītāju,— viņš trenkā avīžpuikas, visādi tos iebiedēdams, krāpdams un slavēdams.

Pirmoreiz Billijs viņu sastapa 1984. gadā. Billijs rullēja savā kadiljakā pa kādu Iliumas aleju, un viņam nācās apstāties, jo ceļu aizšķērsoja vairāki duči puiku uz divriteņiem. Puikām bija ražošanas apspriede. Viņus svētīja kāds ar bārdu apaudzis vīrs. Viņš izskatījās varen viltīgs un bīstams — īsts sava amata meistars. Trautam tobrīd bija sešdesmit divi gadi. Viņš teica puikām, ka pietiekot kasīt pautus —esot jāpielauž tie sūda abonenti parakstāties uz maucīgo svētdienas pielikumu. Viņš teica, ka tas, kurš savākšot visvairāk parakstu uz svētdienas pielikumu nākamajiem diviem mēnešiem, tikšot apbalvots ar bezmaksas ceļojumu kopā ar vecākiem uz tādu tālu un piedirstu kaktu kā Martasvinjarda.

Un tādā garā.

Viens no avīžpuikām īstenībā bija avīžu skuķis. Meitēns bija sajūsmā par Trauta jēlo valodiņu.

Trauta neprātīgā seja Billijam bija līdz sāpēm pazīstama — viņš taču bija to redzējis uz tik daudzu grāmatu vākiem. Tomēr, negaidīti ieraudzījis šo seju nomales alejā, Billijs pēkšņi nespēja atcerēties, kur to redzējis. Billijs domāja, ka varbūt sastapis šo mesijas graustu kaut kur Drēzdenē. Trauts tiešām izskatījās pēc karagūstekņa.

Un tad avīžskuķis pacēla roku un jautāja:—Mister Traut, ja es būšu vislabākā —vai es drīkstēšu ņemt māsu līdzi?

— Ej taču tu ellē!— teica Kilgors Trauts. — Vai tu domā, ka nauda aug kokosi

Trauts, starp citu, bija sarakstījis grāmatu par naudas koku. lapu vietā tam auga divdesmit dolāru banknotes. Ziedi bija valdības obligācijas. Augļi bija briljanti. Koks pievilka cilvēkveidīgos, tie apkāva cits citu zem koka zariem un ar saviem līķiem brangi mēsloja augsni.

Tā gadās.

Billijs Rligrims novietoja savu kadiljaku alejas malā un sāka gaidīt apspriedes beigas. Drīz Trauta padotie izklīda, palika tikai viens, par kuru vajadzēja tikt skaidrībā. Puika gribēja mest šito darbu pie malas —tas bija pārāk smags un paņēma tik daudz laika, un atalgojums ari bija niecīgs. Trautu māca bažas — ja puika tiešām vairs nestrādātu, Trautam nāktos pašam apkalpot puikas rajonu, līdz atrastos cits vientiesis.

—  Kas tu tāds esi?—Trauts īgni jautāja puikam. — Kaut kāds brīnums bez iekšām, vai?

Starp citu, tā sauca vienu no Trauta grāmatām — «Brīnums bez iekšām». Tur bija rakstīts par kādu robotu, kam nāca nelaba smaka no mutes, bet tad viņš izārstējās, un visi viņu iemīļoja. Tomēr šis stāsts bija ievērojams ar kaut ko citu — sacerēts jau 1932. gadā, tas pareģoja želejveidīga benzīna plašu izmantošanu cilvēkveidīgu būtņu dedzināšanā.

Šo želejveidīgo benzīnu cilvēkiem gāza virsū no lidmašīnām. To darīja roboti. Robotiem nebija ne sirdsapziņas, ne palīgierīču, kuras varētu likt tiem iztēloties, kas notiek ar cilvēkiem lejā.

Trauta romānā aprakstītais robots izskatījās gluži kā cilvēks, spēja pļāpāt un dejot, un tādā garā, un bučoties ar meitenēm. Un neviens viņam nepārmeta, ka viņš lējis cilvēkiem virsū želejveidīgu benzīnu. Turpretī smaka no viņa mutes visiem likās nepārvarami pretīga. Bet tad viņš izārstējās un tika ar sajūsmu uzņemts cilvēcē.

Trautam tā arī neizdevās puiku pārliecināt. Viņš ņēmās tam stāstīt par miljonāriem, kas sākuši savas gaitas kā avīžpuikas, bet zēns atteica: — Jā jau, jā — bet pēc nedēļas tie noteikti meklēja ko citu, jo stulbāku šanci grūti iedomāties.

Un puika nolika Trautam pie kājām piebāzto somu ar rēķingrāmatu virsū. Tagad nu Trautam pašam vajadzēja iznēsāt avīzes. Mašīnas viņam nebija. Viņam nebija pat divriteņa, un viņš briesmīgi baidījās no suņiem.

Kaut kur ierējās liels suns.

Trauts drūmi cēla somu plecā, bet tad viņam tuvojās Billijs Rligrims. —Mister Traut?

—  Jā?

—  Jūs… Jūs esat Kilgors Trauts?

—    Jā.— Trauts domāja, ka Billijam būs kādas sūdzības par avīžu piegādi. Viņš neuzskatīja sevi par rakstnieku tā vienkāršā iemesla dēļ, ka neviens vēl nekad nebija viņam licis tādam justies.

—  Jūs esat rakstnieks, vai ne?

—  Kas, kas?

Billijs bija pārliecināts, ka kļūdījies.— Ir tāds rakstnieks — Kilgors Trauts,— viņš teica.

—  Tiešām?—Trauts izskatījās gauži apjucis.

—  Jūs neesat par tādu dzirdējis?

Trauts papurināja galvu.— Par viņu neviens neko nav dzirdējis.

Billijs palīdzēja Trautam izvadāt avīzes, abi kadiljakā apbraukāja māju pēc mājas, turklāt visu darīja Billijs — gan adresātus uzmeklēja, gan ķeksīšus sarakstā vilka. Trauts jutās kā no plaukta nokritis. Viņš savu mūžu vēl nebija sastapis nevienu pielūdzēju, un Billijs turklāt izrādījās kaismīgs pielūdzējs.

Trauts viņam atzinās, ka nekad neesot manījis savus opusus reklāmu katalogos, grāmatu apskatos, pat uz letes ne. —Visus šos gadus es tikai stāvēju pie vaļēja loga un jāju pasauli.

—  Jūs droši vien saņēmāt vēstules,— teica Billijs. — Man pašam tik bieži ir gribējies jums aizrakstīt.

Trauts pacēla pirkstu. — Vienu!

—  Vai jūsmīgu?

—  Galīgi nenormālu. Tur bija teikts, ka man vajagot kļūt par zemeslodes prezidentu.

Izrādījās, ka šo vēstuli bija rakstījis Eliots Kouzvoters, ar kuru Billijs draudzējās kara veterānu hospitālī netālu no Leikplesidas. Billijs pastāstīja Trautam par Rouzvoteru.

—  Jēzus Marija,— teica Trauts. —Un es domāju, ka tas ir kāds četrpadsmit gadus vecs puika.

—  Nē, viņš ir pieaudzis vīrietis, karā uzdienējis par kapteini.

—  Bet raksta kā padsmitnieks,— teica Kilgors Trauts.

Billijs ielūdza Trautu uz savu kāzu astoņpadsmitās gadadienas svinībām, kas notika divas dienas vēlāk. Nu viesības ritēja pilnā sparā.

Trauts atradās Billija ēdamistabā un cītīgi patērēja sviestmaizes. Piebāzis muti ar Filadelfijas sieru un laša ikriem, viņš vienlaikus tērzēja ar kāda optometrista kundzi. Sajās viesībās visi tā vai citādi bija saistīti ar optometriju, vienīgi Trauts ne. Viņš arī bija vienīgais, kurš nenēsāja brilles. Viņš bija vakara nagla. Visi jutās aplaimoti, ka viesībās piedalās dzīvs rakstnieks, kaut arī viņa darbus neviens nebija lasījis.

Trauts runājās ar Megiju Vaitu, kas nule bija no zobārsta asistentes pārtapusi par optometrista mājsaimnieci. Viņa bija ļoti glīta. Pēdējā grāmata, ko viņa bija lasījusi, bija «Aivenho».

Billijs Rligrims stāvēja turpat netālu un ieklausījās sarunā. Viņš turēja roku kabatā un kaut ko čamdīja. Tā bija dāvana, ko viņš grasījās pasniegt savai sievai,— balta satina kārbiņa ar safīra gredzenu. Gredzens maksāja astoņsimt dolāru.

Lai cik dumjš un neliterārs, viesu apbrīns tomēr iedarbojās uz Trautu gluži kā marihuāna. Viņš kļuva līksms, skaļš un bezkaunīgs.

—  Baidos, ka es nelasu tik daudz, cik vajadzētu,— teica Megija.

—  Mēs visi no kaut kā baidāmies,— teica Trauts. — Es, piemēram, baidos no vēža, žurkām un dobermanpinčeriem.

—  Man kauns, ka es to nezinu, bet es tomēr pajautāšu,— teica Megija,— kurš ir jūsu visslavenākais darbs?

—  Viens gabaliņš par diža franču šefpavāra bērēm.

—  Izklausās interesanti.

—  Apbedīšanā piedalās dižākie šefpavāri no visām pasaules malām,— Trauts turpināja sacerēt,-— un, pirms zārkam uzliek vāku, palicēji apkaisa nelaiķi ar pētersīļiem un papriku. — Tā gadās.

—  Vai tas ir patiess notikums?—vaicāja Megija Vaita. Viņa bija galīgi dumja, toties izraisīja vēlēšanos taisīt bērnus. Megiju redzot-, jebkurām vīrietim uzreiz radās nepārvarama vēlēšanās uztaisīt viņai bērnus. Un tomēr viņai vēl nebija bērnu. Dzimstību regulēt viņa prata.

—  Kā gan citādi!— teica Trauts. — Ja es aprakstītu nepatiesus notikumus un mēģinātu ar to nopelnīt, mani

ietupinātu aiz restēm. Tā būtu krāpšana!

Megija ticēja Trautam uz vārda. —Man tas nebija ienācis prātā.

—  Bet tā tas ir, lieciet aiz auss.

—  Tad jau tas ir tāpat kā ar reklāmām. Reklāmās arī jāsaka taisnība, citādi var iznākt nepatikšanas.

—  Pilnīgi pareizi. Tas pats likuma paragrāfs.

—  Bet vai mūs visus jūs ari kādreiz aprakstīsiet?

—  Es aprakstu visu, kas ar mani noticis.

—  Tad jau man labi jāapdomā, ko es saku.

—  Kā tad. Turklāt es neesmu vienīgais, kurš jūsos klausās. Dievs arī visu dzird, un pastardienā viņš jums atgādinās, ko esat teikusi un darījusi. Un, ja izrādīsies, ka sliktā bijis vairāk nekā labā, man jūsu žēl—jūs degsiet elles ugunīs un jūsu mokām nebūs gala.

Nabaga Megija kļuva pelnu pelēka. Viņa arī tam bija noticējusi un tagad pārakmeņo jās aiz lielām izbailēm.

Kilgors Trauts dārdoši iesmējās. No viņa mutes izlidoja laša ikrs; tas iekrita Megijas tērpa izgriezumā.

Un tad kāds optometrists lūdza vārdu. Viņš uzsauca tostu par godu gaviļniekiem—Billijam un Valensijai. Visi pacēla glāzes, Billijs ar Valensiju starodami apskāvās, un vīru kvartets, kā bija iecerēts, rāva vaļā dziesmu. Viesu acis spīdēja. Dziesma saucās «Mani jaunības draugi».

Ai, tika dziedāts, paskrēja gadi un izšķīra mūs, es atdotu visu, lai satiktu jūs. Un tādā garā. Un pēc mirkļa: Bet draudziņu sejas un meitenes tēls arvienu man dvēselē nedziest un ķvēl. Ai, palieciet sveiki… Un tā joprojām.

Un pēkšņi Billijam Pili grimam kļuva grūti — gan no dziesmas, gan no visa pārējā. Viņam nebija nekādu jaunības draugu, nedz pirmās mīlestības, ko atcerēties, bet viņš tik un tā jutās zaudējis to visu, kvartetam nododoties gausiem, agonijai līdzīgiem eksperimentiem ar akordiem — drūmam akordam sekoja vēl drūmāks, tad dvēseli plosošs, tad piepeši viens līksms, tad atkal tikai drūmi. Billija psihe visai vētraini atsaucās uz akordu maiņām. Viņš sajuta mutē saskābušas limonādes garšu, un viņa seja ērmīgi izšķobījās, itin kā viņu tiešām spīdzinātu uz moku rīka, ko dēvē par siekstu.

Viņš izskatījās tik čābīgi, ka daudzi to pamanīja un norūpējušies tuvojās, kad dziesma bija izskanējusi. Viņi domāja, ka Rillijam varbūt kļuvis slikti ar sirdi, un Billijs, kā apstiprinādams to, smagi atslīga tuvākajā krēslā.

Iestājās klusums.

—  Ak dievs, Billij,— sacīja Valensija, noliekdamās pār vīru. — Kas tev notika?

—  Nekas, viss kārtībā.

—  Tu izskaties šausmīgi.

—  Nē, nē, es jūtos pavisam normāli. — Un tā jau ari bija, Billijs tikai nespēja izprast, kāpēc gan dziesma uz viņu tik ērmīgi iedarbojusies, Viņš jau gadiem bija uzskatījis, ka zina par sevi visu. Tagad nu izrādījās, ka viņā mājo kāds liels un draudīgs noslēpums, un viņam nebija ne jausmas, kas tas varētu būt.

Redzēdami Billij u pasmaidām un pamazām atgūstam normālu sejas krāsu, viesi attālinājās. Viņam blakus stāvam palika tikai Valensija; RLlgors Trauts, kurš līdz tam bija turējies malā, panācās tuvāk, ziņkārīgi un vērīgi lūkodamies namatēvā.

—  Tu izskatījies tā, it kā būtu ieraudzījis spoku,— teica Valensija.

—  Nē taču,— sacīja Billijs. Viņš nebija redzējis neko sevišķu, tikai to, kas tiešām bija viņa acu priekšā, proti, vīru kvartetu, četrus gluži parastus, padumjus vīrus ar govs acīm, kuri trulā apņēmībā dziedāja te drūmi, te līksmi.

—  Bet vai zināt, ko es domāju?— teica Kilgors Trauts. -•Jūs skatījāties pa laiko, logu.

—  Kā, lūdzu?— teica Valensija.

—  Viņš pēkšņi ieraudzīja pagātni vai nākotni. Vai ne?

—  Nē,— atcirta Billijs Piligrims. Viņš pieslējās kājās, iebāza raku kabatā un sagramstīja kārbiņu ar gredzenu. Viņš Izvilka to no kabatas un izklaidīgi pasniedza Valensija!. Viņam bija vajadzējis to pasniegt dziesmas beigās, kad visi uz viņiem skatījās. Tagad tikai Kilgors Trauts redzēja, kas notiek.

—  Tas ir man?— jautāja Valensija.

—  Jā.

—  Ak dievs!—viņa teica. Tad atkārtoja to skaļāk, lai visi dzirdētu. Viesi apstāja Valensiju, viņa atvēra kastīti un gandrīz vai sāka spiegt, ieraudzījusi safīru ar

zvaigzni iekšā.— Ak tu debestiņ!— viņa teica un cieši nomutēja Billiju.— Paldies, mīļais, paldies, paldies!—• viņa teica.

Viesi sāka apcerēt, cik bezgala daudz burvīgu rotu Billijs šajos gados uzdāvinājis Valensijai. —Ak Jēziņ,— teica Megija Vaita,— viņai jau tāpat pieder lielākais briljants, kādu es esmu redzējusi, ja neņem vērā ķinīti, protams. —Ar to viņa domāja briljantu, ko Billijs bija pārvedis no kara.

Mazajā impresārija mētelītī atrasto daļējo zobu protēzi viņš bija noglabājis savā aproču pogu kastītē. Billijam bija brīnumaina aproču pogu kolekcija. Tā bija viņu ģimenes tradīcija —katrā dzimšanas dienā dāvināt Billijam aproču pogas. Arī tobrīd viņš valkāja dāvinātas aproču pogas. Tās bija maksājušas vairāk nekā simt dolāru. Tās bija izgatavotas no senām romiešu monētām. Viņam bija arī tādas aproču pogas kā divi sīki ruletes rati, kas patiešām griezās. Un vēl viņam bija tādas — ar īstu termometru vienā un īstu kompasu otrā aproču pogā.

Billijs apstaigāja ciemiņus un izskatījās pavisam normāls. Kilgors Trauts sekoja viņam kā ēna, degdams nepacietībā uzzināt, ko īsti Billijs bija iedomājies vai ieraudzījis. Galu galā lielākajā daļā Trauta romānu bija runa par laika vītnēm, ekstrasensuālo percepciju un tamlīdzīgām neparastām būšanām. Trauts tām svēti ticēja un alkatīgi meklēja pierādījumus to eksistencei.

—  Vai jūs nekad neesat mēģinājis nolikt uz grīdas spoguli un piedabūt suni nostāties uz tā?— Trauts jautāja Billij am.

—  Nē.

—  Suns paskatās lejup un redz, ka zem viņa nekā nav. Sunim šķiet, ka viņš karājas gaisā. Un tad viņš aiz

* bailēm aizlec kādu jūdzi prom no tās vietas.

—  Tiešām?

—  Tieši tā izskatījāties jūs pats—it kā jūs piepeši būtu atjēdzies karājamies gaisā.

Vīru kvartets dziedāja atkal. Billija psihe atkal tika stiepta uz siekstas. Mocībām nepārprotami bija kāds sakars ar šiem četriem brašuļiem, nevis ar to, ko viņi dziedāja.

Un tada, lūk, izklausījas dziesma, kurai skanot Billijs vēlreiz juta nāves mokas:

Desmit centi — kokvilna, bet četrdesmit — gaļa; Ko lai nabags cilvēks ēd, gar to šiem nava daļa; Un, ja tu lūdzies sauli, tad zini — lietus nāks,— Iet pasaule uz galu, un katrs paliek traks; Tu, cilvēks, uzcel būdu, lai nejustos kā sūds, Bet zibens iesper būdā, un nodeg tā, ka rūc. Kam labi dzīvot pasaulē un kam gan dzīve zaļa, Ja desmit centi — kokvilna, bet četrdesmit— gaļa? Desmit centi kokvilna un nodoklis vēl ar — No tādas smagas nastas patiešām nosprāgt var…

Un tādā garā.

Billijs uzskrēja pa savas jaukās baltās mājas kāpnēm.

Trauts tā kā gribēja viņam sekot arī uz otro stāvu, bet Billijs to nevēlējās. Viņš iegāja tumšajā otrā stāva vannas istabā un iekrampējās tur. Gaismu viņš neieslēdza, tālab ne gluži uzreiz saprata, ka nav viens. Tur bija arī viņa dēls.

—  Tēti?—dēls tumsā ievaicājās. Topošajam «zaļo berešu» kaujiniekam tobrīd bija septiņpadsmit. Billijs viņu mīlēja, bet diez cik labi nepazina. Viņš nespēja pārvarēt sajūtu, ka nekas tāds īpašs jau dēlam arī nepiemīt, ko vajadzētu zināt.

Billijs nospieda slēdzi. Roberts nolaistām pidžamas biksēm sēdēja uz poda. Viņam kaklā karājās elektriskā ģitāra. Viņš todien bija to iegādājies. Spēlēt viņš vēl nemācēja un, patiesību sakot, nekad arī neiemācījās. Ģitāra bija perlamutraini rožainā krāsā.

—  Hallo, dēls,— teica Billijs Rligrims.

Kaut arī lejā bija pilns ar ciemiņiem, Billijs devās uz guļamistabu. Viņš iezvēlās gultā un ieslēdza «Maģiskos pirkstus». Matracis sāka drebināties, izbiedēdams no pagultes suni. Tas bija Spouts. Tolaik vecais labais Spouts vēl bija dzīvs. Spouts apgūlās kaktā.

Billijs neatlaidīgi prātoja, kāpēc vīru kvartets uz viņu tik graujoši iedarbojas, un beidzot saprata, ko šie vīriņi liek viņam atcerēties. Viņš neceļoja atpakaļ laikā — tas nebija vajadzīgs. Viņa smadzenēs sāka mirguļot šādas atmiņas.

Viņš atkal sēdēja gaļas pagrabā, un bija Drēzdenes sagraušanas nakts. Izklausījās, it kā virszemē staigātu milži. Tur sprāga jaudīgas bumbas. Milži staigāja un staigāja. Gaļas pagrabs bija drošs patvērums. Reižu reizēm pār viņiem nobira vien kaļķu plēksnītes. Pagrabā bija tikai amerikāņi, četri apsardzes vīri un daži kautķermeņi. Pārējie sargi pirms uzlidojuma sākšanās bija devušies uz mājām baudīt komfortu. Nu viņi bija pagalam ar visām ģimenēm.

Tā gadās.

Meitenes, ko Billijs bija redzējis plikas, ari jau bija gājušas bojā kādā ne tik drošā patvertnē otrā lopkautuvju malā.

Tā gadās.

Viens no sargiem nemitīgi kāpa augšā pa trepēm, lai paskatītos, kas notiek ārā, tad nāca atkal lejā un čukstējās ar pārējiem vāciešiem. Ārā plosījās uguns viesulis. Visa Drēzdene dega. Liesmas aprija visu dzīvo, visu, kas varēja degt.

Patvertni drīkstēja pamest tikai nākamajā dienā ap pusdienas laiku. Kad amerikāņi un sargi iznāca laukā, debesis vēl bija melnas no dūmiem. Saule atgādināja aiz dusmām nokaitušu naglas galviņu. Drēzdene atgādināja Mēness virsmu — tikai akmeņi, cita nekā. Akmeņi vēl bija karsti. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Tā gadās.

Sargi ieplestām acīm neapzināti sastājās bariņā. Viņi nespēja atrast atbilstošu sejas izteiksmi, nespēja pateikt ne vārda; viņi tikai virināja mutes. Viņi atgādināja mēmā filmā uzņemtu viru kvartetu.

Un šķita, ka viņi dzied: Bet draudziņu sejas un meitenes tēls arvienu man dvēselē nedziest un kvēl. Ai, palieciet sveiki…

— Pastāsti man kaut ko,— Montana Vaildeka reiz lūdza Billiju Filigrimu Tralfamadoras zoodārzā. Viņi gulēja uz dīvāna viens otram blakus. Neviens uz viņiem neskatījās, Kupolu klāja pārsegs. Montana bija grūta jau sešus mēnešus; viņa zvilnēja uz dīvāna tukla un rožaina

un šad tad lūdza Billiju apmierināt kādu viņas iegribu. Viņa nevarēja aiztriekt Billiju pēc saldējuma vai zemenēm, jo atmosfēra ārpus kupola bija piesātināta ar zilskābi un tuvākā vieta, kur varēja dabūt saldējumu un zemenes, bija vairāku miljonu gaismas gadu attālumā.

Viņa varēja aizsūtīt Billiju tikai līdz ledusskapim, ko rotāja bildīte ar abiem trulajiem cilvēciņiem už divvietīgā velosipēda, vai arī — kā tobrīd — nodūdot: — Billij puisīt, pastāsti man kaut ko!

—  Drēzdene tika sagrauta 1945. gada 13. februāra naktī,— Billijs klāstīja.— Mēs iznācām no patvertnes nākamajā dienā.— Viņš izstāstīja Montanai par četriem apsardzes vīriem, kas savā apjukumā un šausmās atgādinājuši vīru kvartetu, par to, kādas izskatījušās lopkautuves — visi žogi un jumti nodeguši, visi logi izbiruši —, par to, kā visur mētājušies tādi kā strupi baļķēni. Tie bijuši liesmu viesuļa pārsteigtie cilvēki. Tā gadās.

Billijs izstāstīja viņai, kas bija noticis ar pilsētas namiem visapkārt lopkautuvēm. Tie bija sagruvuši. Namu koka daļas bija sadegušas un akmeņi sakrāvušies cits uz cita, izveidodami ērmīgas gruvešu kaudzes.

—  Tur izskatījās kā uz Mēness,— teica Billijs Rligrims.

Sargi lika amerikāņiem sastāties ierindā pa četri, un tas tika izdarīts. Tad sargi lika viņiem doties uz cūku kūti —viņu mītni. Sienas vēl slējās, taču logu un jumta vairs nebija un iekšā bija tikai pelni un stikla drumslas. Kļuva skaidrs, ka tur vairs nav ko meklēt ūdeni vai pārtiku un ka dzīvajos palikušajiem, ja tiem vēl kārojās dzīvot, ir jādodas pāri gruvešu kaudzēm prom no turienes.

Tā viņi ari darīja.

Kaudzes tikai pa gabalu izskatījās daudzmaz gludas. Rāpdamies pāri, viņi saprata, cik tās ir nodevīgas un durstīgas, turklāt karstas un ļodzīgas,— tikko izkustināja kādu atbalsta akmeni, kaudzes gruva un bruka, tiekdamās kļūt zemākas un blīvākas.

Ekspedīcijai kuļoties pa Mēness virsmu, neviens neteica ne vārda. Nebija jau ari ko teikt. Viens bija skaidrs:

itin visiem pilsētas iedzīvotājiem vajadzēja būt beigtiem; jebkurš vēl kustošs radījums tikai bojātu visu ainu. Uz Mēness taču cilvēki nedzīvo.

No dūmiem iznira amerikāņu iznīcinātāji — pārbaudīt, vai kāds vēl nekust. Lidotāji pamanīja Billiju un pārējos, šāva tiem virsū no ložmetējiem, taču nevienam netrāpīja. Tad viņi pamanīja gar upi kustam vēl kaut kādus ļautiņus, apšaudīja arī tos un dažus nogalē ja. Tā gadās.

Tas tika darits, lai ātrāk beigtos karš.

Ērmoti, bet Billija stāsts beidzās ar viņu nokļūšanu liesmu un sprādzienu neskartā piepilsētā. Metās krēsla, kad sargi un amerikāņi nonāca pie kādas iebraucamās vietas, kas gaidīt gaidīja klientus. Tur dega sveces. Pirmajā stāvā kūrās trīs krāsniņas. Tur bija galdi un krēsli, lai katrs, kas iekultos, varētu ēst un dzert; otrajā stāvā gaidīja uzklātas gultas.

Tur saimniekoja akls iebraucamās vietas īpašnieks, viņa sieva, vienlaikus pavāriene, un abas viņu jauniņās meitas — viesmīles un istabenes reizē. Ģimene zināja, ka Drēzdenes vairs nav. Sievietes bija redzējušas pilsētu degam un degam. Viņi saprata, ka tagad dzīvo tuksneša malā. Bet tik un tā viņi bija pārslaucījuši glāzes, uzvil kuši pulksteņus, iekūruši krāsnis un gaidīja, vai tiešām tā būs, ka neviens pie viņiem neatnāks.

Bēgļu straume no Drēzdenes tomēr neplūda vis. Pulksteņi tikšķēja, krāsniņas rūca, caurspīdīgās sveces palēnām izdega. Un tad piepeši klauvēja pie durvīm un nāca iekšā četri apsardzes vīri un simt amerikāņu karagūstekņu.

Saimnieks prasīja sargiem, vai viņi nākot no pilsētas.

—  Jā.

—  Vairāk neviens nenāk?

Un sargi atzinās, ka visā grūtajā ceļā nav sastapuši nevienu dzīvu dvēseli.

Aklais saimnieks teica, ka amerikāņi drīkstēšot pārgulēt šķūnī, pabaroja viņus ar zupu, padzirdīja ar erzackafiju; katram iznāca arī pa šļukai alus. Vēlāk viņš .ilnāca pie šķūņa paklausīties, kā amerikāņi iečubinās salmos uz dusu.

— Ar labu nakti, amerikāni,— viņš teica,— dusiet saldi!

9

Un tagad par to, kā Bil li j s pazaudēja savu sievu Valensiju.

Viņš gulēja bez samaņas Vermontas klīnikā pēc lidmašīnas ietriekšanās Cukurgalvas kalnā, un Valensija, uzzinājusi par katastrofu, devās pie viņa ģimenes kadiljakā «El Dorado Coupe de Ville». Valensija bija histēriski noskaņota — viņai bija skaidri un gaiši pateikts, ka Billijs miršot un, ja ari palikšot dzīvs, būšot pārvērties par augu.

Valensija dievināja Billiju. Viņa tik rūgti raudāja un vaimanāja, mašīnu vadīdama, ka padrāzās garām īstajam pagriezienam. To pamanījusi, viņa strauji nobremzēja, un kāds mersedess no mugurpuses uztriecās Valensijas mašīnai. Neviens gan, paldies dievam, nebija cietis, abi vadītāji izrādījās piesprādzējušies. Paldies dievam, paldies dievam! Mersedesam tikai viens prožektors bija čupā. Toties kadiljaka pakaļa bija pārtapusi par bleķu meistara slapjo sapni. Spārni bija čupā. Sadauzītais bagāžnieks atgādināja ciema plānprātiņa muti, kad tas ar vientiesīgu smaidu ziņo, ka nekā nesajēdz. Bampers bija paslējies gaisā kā roka militārā sveicienā. «Balsojiet par Reiganu!» ieteica uzlīme uz bampera. Pakaļējais stikls bija vienās dzīsliņās. Izpūtējs mētājās pa zemi.

Mersedesa vadītājs izkāpa no savas mašīnas un piegāja pie Valensijas, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā. Viņa histēriski nošļupstēja kaut ko par Billiju un lidmašīnas katastrofu, tad iedzina gāzes pedāli grīdā un drāzās prom pāri visām baltajām brauktuves līnijām, pamezdama izpūtēju turpat vāļājamies.

Kad viņa tuvojās klīnikai, visi saskrēja pie logiem skatīties, kas tur ārā par elles troksni. Abus klusinātājus pazaudējušais kadiljaks rēca kā smagais bumbvedējs, kas piezemējas ar vienu spārnu un karstām lūgšanām. Valensija izslēdza motoru un nokrita uz stūres; taure sāka gaudot bez apstājas. Nelaimi jauzdami, pagalmā izskrēja ārsts un māsiņa. Nabaga Valensija bija saindējusies ar izplūdes gazem un zaudējusi samaņu. Viņas seja bija zila kā debesis.

Pēc stundas viņa nomira. Tā gadās.

Billijs par to nekā nezināja. Viņš tikai sapņoja savā nodabā, ceļoja laikā un tā joprojām. Slimnīca bija pārpildīta, tāpēc nebija iespējams ievietot Billiju vienvietīgā palātā. Viņš gulēja vienā telpā ar Harvarda vēstures profesoru Bertramu Koplendu Remfordu. Remfordām ga n nebija uz Billiju jāskatās, jo Billija gultu no ārpasaules norobežoja balti audekla aizslietņi uz gumijas ritentiņiem.

Remforda kreisa kaja bija iekārtā uz izstiepsanu. Viņš bija to salauzis slēpojot. Remfordam bija septiņdesmit, taču viņa miesa un gars nedarītu kaunu arī divreiz jaunākam vīram. Kāju viņš bija lauzis, svētīdams medusmēnesi ar savu piekto sievu. Viņas vārds bija Lilī. Lilī bija divdesmit trīs gadi.

Apmēram tai pašā brīdī, kad nabaga Valensiju atzina pa r mirušu, Lilī ienāca Billija un Remforda palātā, stiepdama lielu grāmatu kaudzi. Remfords bija viņu aizsūtījis tām pakaļ uz Bostonu. Viņš strādāja pie viensējuī na apceres par ASV Gaisa spēku varoņdarbiem Otrajā pasaules karā. Atnestajās grāmatās bija stāstīts par bombardēšanu un gaisa kaujām, kas bija risinājušās vēl pirms Lilī piedzimšanas.

— Ejiet vien bez manis, puiši,— murgoja Billijs Piligrims, kad mazā, smukā Lilī nāca iekšā palātā. Viņa bija u h! kāda, kad Remfords viņu sastapa un nolēma iegūt savā īpašumā. Viņa bija izmesta no skolas. Viņas intelekts nebija nekāds spožais.

—   Viņš mani biedē,— Lilī iečukstēja vīram ausī, domādama, protams, Billiju Piligrimu.

—   Viņš man noriebies kā rūgta nāve, — dobji atsaucās Remfords. — To vien pa miegam dara kā padodas gūstā, atvainojas un lūdzas, lai viņu atstāj vienu. — Remfords bija atvaļināts brigādes ģenerālis Gaisa spēku rezervē, oficiālais Gaisa spēku vēsturnieks, profesors, divdesmit sešu grāmatu autors, multimiljonārs kopš dzimšanas un viens no visu laiku labākajiem sacīkšu burātājiem. Viņa vispopulārākā grāmata bija par seksu un intensīvu sportošanu, kas domāta vīriešiem, kuri vecāki par sešdesmit pieciem gadiem. Un tad viņš citēja Teodoru Rūzveltu, kuram bija ļoti līdzīgs:

—  Es pat no banāna varētu izgriezt jēdzīgāku vīru.

Starp materiāliem, ko Remfords bija licis Liii atgādāt no Rostonas, bija arī prezidenta Harija S. Trumena vēstījums pasaulei, ka uz Hirosimu nomesta atombumba. Lilī bija atvedusi kserokopiju, un Remfords noprasīja, vai viņa ir to izlasījusi.

—  Nē.— Lilī nemācēja īsti labi lasīt— arī tāpēc viņa bija izmesta no skolas.

Remfords pavēlēja viņai apsēsties un uz karstām pēdām izlasīt Trumena vēstījumu. Viņš nezināja, ka Lilī diez ko nemāk lasīt. Viņš vispār neko nezināja par savu jauno sieviņu, vienīgi to, ka viņa ir kārtējais publiskais pierādījums tēzei: Remfords ir supermens.

Tā nu lilī apsēdās un izlikās, ka lasa Trumena lecīgo paziņojumu, kur bija sacīts tā:

Pirms sešpadsmit stundām amerikāņu lidmašīna nometa bumbu uz Hirosimu, svarīgu japāņu armijas bāzi. Šīs bumbas jauda bija 20 000 tonnas trotila ekvivalenta. Tā bija divtūkstoš reižu jaudīgāka par Lielbritānijas «Lielo Slemu»—līdz šim graujošāko bumbu visu karu vēsturē.

Japāņi iesāka gaisa karu ar uzbrukumu Pīrlhārborai. Viņi saņēmuši simtkārtīgu atmaksu. Un tas vēl nebūs viss. Šī bumba iezīmē jaunu un izšķirošu pavērsienu mūsu bruņoto spēku varenības pieaugumā. Šā tipa bumbas jau tiek ražotas un vēl jaudīgākas — projektētas.

Tā ir atombumba. Mēs esam pakļāvuši varenāko Visuma spēku. Saules enerģijas avots nu vērsts pret tiem, kas izraisīja karu Tālajos Austrumos.

Jau pirms 1939. gada zinātnieki bija atzinuši, ka teorētiski iespējams atbrīvot atomā ieslēpto enerģiju. Taču neviens nezināja, kā to praktiski izdarīt. Tomēr 1942. gadā mēs uzzinājām, ka Vācija drudžaini strādā, lai atrastu veidu, kādā pievienot atomenerģiju visiem pārējiem ieročiem, ar kuru palīdzību tā cerēja paverdzināt pasauli. Bet vācieši pārrēķinājās. Mēs varam justies pateicīgi liktenim par to, ka vācieši tik vēlu un ierobežotos daudzumos ieguva savā rīcībā «V-l» un «V-2», un vēl pateicīgāki par to, ka viņiem neizdevās radīt atombumbu.

Laboratoriju kauja varēja beigties mums liktenīgi tāpat kā kaujas gaisā, uz sauszemes un jūrā, bet mēs uzvarējām laboratoriju kaujā tāpat kā visās pārējās.

Mēs esam gatavi ātri un pilnīgi iznīcināt jebkuru Japānas virszemes rūpniecības uzņēmumu jebkurā pilsētā, vēstīja Harijs Trumens. Mēs sagrausim viņu ostas, rūpnīcas un ceļus. Lai neviens nešaubās: mēs laupīsim Japānai jebkuru iespēju turpināt karu. Lai pasargātu…

Un tādā garā.

Viena no grāmatām, ko LAlī bija atvedusi Remfordam, saucās «Drēzdenes sagraušana», un to bija sarakstījis kāds anglis, vārdā Deivids Ērvings. Tas bija 1964. gada amerikāņu izdevums Holta, Rīnhārta un Vinstona apgādā. Remfordam vajadzēja dažus fragmentus no grāmatas priekšvārdiem, ko bija sacerējuši viņa draugi Airs K īkers, atvaļināts ASV Gaisa spēku ģenerālleitnants, un sers Roberts Saundbijs, britu aviācijas maršals, visādu ordeņu un medaļu kavalieris.

Man grūti saprast angļus un amerikāņus, kas apraud bojā gājušos ienaidnieka civiliedzīvotājus, bet nenobirdina ne asaru par mūsu brašajiem puišiem, kuri krita cīņā pret draudīgo naidnieku, rakstīja Remforda draugs ģenerālis īkers. Es domāju, ka misteram Ērvingam, kurš glezno Drēzdenes iedzīvotāju drausmo bojāeju, nekaitētu atminēties tos «V-l» un «V-2», kas tajā pašā laikā kritc Anglijā, nogalinādami mierīgos iedzīvotājus — vīriešus sievietes un bērnus bez izšķirības —, jo tieši šādā nolūki šie šāviņi bija raidīti. Viņam derētu atcerēties arī Buhenvaldi un Koventriju.

īkera priekšvārds beidzās tā:

Man ļoti žēl, ka Lielbritānijas un ASV bumbvedēju uzlidojuma rezultātā gāja bojā 135 000 Drēzdenes iedzīvotāju, bet es neaizmirstu, kas iesāka šo karu, un vēl Vairāk man žēl, ka angļu un amerikāņu tautām bija jāziedo 5 000 000 savu dēlu, lai pilnīgi iznīcinātu nacisma sērgu.

Tā gadās.

Aviācijas maršals Saundbijs cita starpā rakstīja arī tā:

Nevar noliegt, ka Drēzdenes bombardēšana bija liela traģēdija. Neviens, kas būs izlasījis šo grāmatu, vairs neticēs, ka tā bija nepieciešama no militārā viedokļa. Tā bija viena no drausmīgajām nelaimēm, kas kara laikā reizēm piemeklē cilvēci nelaimīgas apstākļu sagadīšanās dēļ. Tie, kas sankcionēja šo uzlidojumu, nedarīja to aiz ļauna prāta vai cietsirdības; tomēr nav izslēgts, ka viņi stāvēja pārāk tālu no skarbās kara īstenības, lai visā pilnībā apzinātos, cik graujošs spēks 1945. gada pavasarī piemita aviācijas uzlidojumiem.

Atomalbruņošanās piekritēji, šķiet, uzskata, ka pietiktu viņiem sasniegt savu mērķi, lai karš taptu paciešamāks un daudzmaz pieklājīgs. Viņiem vajadzētu īpaši rūpīgi izlasīt šo grāmatu un padomāt par to, kāds liktenis piemeklēja Drēzdeni, kur uzlidojuma rezultātā 135 000 cilvēku gāja bojā no parastajiem ieročiem. 1945. gada 9. marta naktī amerikāņu smagie bumbvedēji uzlidoja Tokijai un, mezdami degbumbas un fugasa bumbas, nogalināja 83 793 cilvēkus. Atombumba, ko nometa uz Hirosimu, nogalināja 71 379 cilvēkus.

Tā gadās.

—  Ja kādreiz esat Kodī, Vaiomingas štatā,— Billijs Rligrims ieteicās aiz sava baltā aizslietņa,— vaicājiet pēc Trakā Boba.

Lilī Remforda nodrebēja, tad turpināja izlikties, ka lasa Trumena vēstījumu.

Tās pašas dienas pievakarē ieradās Billija meita Barbara. Viņa bija sarijusies trankvilizatorus, un viņas acis bija tikpat glāžainas kā_nabaga vecajam Edgaram Derbijam pirms nošaušanas. Ārsti bija izrakstījuši viņai šīs tabletes, lai nabadzīte varētu vēl funkcionēt, kaut arī viņas tēvs bija smagi cietis un māte — mirusi.

Tā gadās.

Barbaru pavadīja ārsts un medmāsa. Viņas brālis Roberts lidoja mājup no kaujaslauka Vjetnamā. — Tēti?— viņa nedroši teica. — Tēti?

Bet Billijs tobrīd bija aizceļojis desmit gadus atpakaļ— uz 1958. gadu. Viņš pārbaudīja kāda jauneklīga un plānprātīga mongoloīda acis, lai varētu izrakstīt šim idiotam koriģējošās lēcas. Turpat blakus stāvēja plānprātiņa māte, kas veica tulka pienākumus.

—  Cik punktus jūs redzat?—Bilhjs Kligrims vaicāja.

Un tad Billijs aizceļoja vēl tālāk —viņam bija sešpadsmit. Viņš gaidīja pie ārsta kabineta. Viņam bija sastrutojis īkšķis. Uzgaidāmajā telpā atradās vēl viens pacients — kāds vecs, vecs vīrs. Večuks mocījās ar gāzēm. Viņš šaušalīgi bezdēja un atraugājās.

—  Es atvainojos,— viņš teica Billijam. Un tad viņam atkal gadījās tāpat.— Ak dievs!—viņš teica.— Es zināju, ka vecam būt nav nekāda laime,— viņš pašūpoja galvu,

—  bet, ka būs tik draņķīgi, to es nezināju.

Billijs atvēra acis Vermontas slimnīcā un nesaprata, kur atrodas. Pie viņa bija atnācis dēls Roberts. Robertam mugurā bija slaveno «zaļo berešu» uniforma. Robertam bija īsi apcirpti mati —«ezītis» kviešu krāsā. Roberts bija ļoti tīrs un kārtīgs. Re krūtīm tam bija Purpursārtā Sirds, Sudraba Zvaigzne un Bronzas Zvaigzne ar diviem staru kūļiem.

Tas bija tas pats zēns, kuru reiz izmeta no skolas, kurš bija alkoholiķis jau sešpadsmit gadu vecumā, kurš bija sapinies ar nelādzīgu zeņķu kompāniju un reiz pat arestēts par to, ka apgāzis kādus simt krustus katoļu kapsētā. Nu viņš bija labojies. Viņa stāja bija lieliska, zābaki spodri, bikses izgludinātas, un viņš pat komandēja citus jaunekļus.

—  Tēti?

Billijs Rligrims aizvēra acis.

Billijs netika uz sievas bērēm, jo bija vēl pārāk slims. Un tomēr tai brīdī, kad Valensiju Iliumā guldīja zemes klēpī, Billijs bija pie samaņas. Taču kopš nākšanas pie samaņas Billijs vēl nebija neko daudz izteicies, nebija īpaši reaģējis uz Valensijas nāvi, Roberta atgriešanos no kara un tā joprojām, tādēļ visi bija pārliecināti, ka viņš pārvērties par augu. Tika runāts, ka Billijam taisīšot vēl vienu operāciju, lai uzlabotu asinsriti viņa smadzenēs.

Bet īstenībā Billija klusēšana bija tikai aizslietnis. Aiz vienaldzīgās ārienes slēpās rosīgs un ražens saprāts. Tas producēja vēstules un priekšlasījumus par lidojošajiem šķīvīšiem, nāves nenozīmīgumu un laika patieso dabu.

Profesors Remfords runāja par Billiju briesmu lietas— viņš bija pārliecināts, ka Billijs neko vairs nesaprot.

—  Kāpēc viņam neļauj nomirt?— Remfords vaicāja Lilī.

—  Es nezinu,— teica Lilī.

—  Tas taču vairs nav cilvēks. Ārsti domāti cilvēkiem. Viņu vajag atdot veterināram vai dārzniekam — tie zinātu, ko ar viņu iesākt. Tu paskaties uz viņu! Pēc mediķu domām, tā vēl esot dzīve. Vai tad īstā, brīnumainā dzīve nav pavisam kas cits?

—  Es nezinu,— teica Lilī.

Reiz Remfords stāstīja lilī par Drēzdenes bombardēšanu, un Billijs visu dzirdēja. Drēzdene Remfordam darīja galvas sāpes. Viņa viensējums par Gaisa spēkiem Otrajā pasaules karā bija iecerēts kā divdesmit septiņu sējumu izdevuma Gaisa karaspēks Otrajā pasaules karā. Oficiāla vēsture literārs pārstāsts. Viss āķis bija iekš tā, ka šajos divdesmit septiņos sējumos par Drēzdenes bombardēšanu tikpat kā nekas nebija pateikts, lai gan šī operācija it kā bija kolosāls panākums. Tomēr šā panākuma īstie apmēri vēl daudzus gadus pēc kara tika turēti noslēpumā no amerikāņu tautas. Dabiski, ka pašiem vāciešiem un arī krieviem, kas ieņēma Drēzdeni, tas nebija nekāds noslēpums.

—  Beidzot amerikāņi ir uzzinājuši šo to par Drēzdeni,— teica Remfords divdesmit trīs gadus pēc uzlidojuma. — Tagad daudzi zina, ka tas bija vēl daudz ļaunāk nekā Hirosima. Tāpēc arī man nāksies šo to pieminēt. No oficiālā Gaisa spēku viedokļa tās būs gluži svaigas ziņas.

—  Kāpēc to tik ilgi slēpa?— vaicāja lilī.

—  Bija jābaidās,— teica Remfords,— ka visādi mīkstsirži nesāk bļaut, ka tā nemaz nav bijusi tik spoža izrīcība.

Un tad gluži saprātīgi ierunājās Billijs Rligrims. — Es tur biju,— viņš teica.

Remfordam nenācās viegli ņemt Billiju nopietni, pēc tam kad viņš tik ilgi bija uzskatījis Billiju par pretīgu ne radījumu, kam sen laiks mirt. Kad nu Billijs sāka runāt pilnīgi skaidri un sakarigi, Remforda ausis uztvēra viņa runu kā svešvalodu, ko nav vērts apgūt. — Ko viņš teica?—prasīja Remfords.

lilī nācās tulkot. — Viņš teica, ka esot tur bijis.

—  Kur tad?

—  Es nezinu,— teica lilī. —Kur jūs bijāt?—viņa vaicāja Billijam.

—  Drēzdenē,— atbildēja Billijs.

—  Drēzdenē,— Lilī teica Remdorfam.

— Viņš vienkārši atkārto to, ko mēs sakām,— teica Remfords.

—  Ak dievs!—teica Lilī.

—  Viņam piemetusies eholālija.

—  Ak dievs!

Eholālija ir tāda garīga slimība — cilvēks uzreiz atkārto visu, ko dzird apkārt runājam. Billijam tā, protams, nebija piemetusies. Remfords vienkārši sava dvēseles miera labad uzstāja, ka Billijs nav normāls. Kā jebkurš militārists, Remfords visus tos cilvēkus, kuri viņu traucēja un kuru nāvi viņš vēlējās, uzskatīja par kādas derdzīgas sērgas apsēstiem.

Remfords vairākas stundas daudzināja, ka Billijam esot eholālija. Viņš pateica to arī ārstam un vairākām māsiņām.. Tika mēģināts šo diagnozi pārbaudīt. Vairāki ārsti un māsiņas mēģināja panākt, lai Billijs atbalso viņu teikto, taču Billijs klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis.

—  Tagad viņš neatbalso,— Remfords īgni teica,— bet, līdzko jūs būsiet prom, sāks atkal.

Neviens gan Remforda diagnozi nopietni neņēma. Personāls uzskatīja Remfordu par kašķīgu, ļaunu un pašapmierinātu veci. Viņš bieži mēdza sacīt mediķiem, ka visiem vārguļiem esot jāmirst un ka neesot tur daudz ko cimperlēties. Mediķi, protams, svēti ticēja, ka visiem slimniekiem jāpalīdz, cik vien iespējams, un ka jāmirst nav nevienam.

Turpat slimnīcā Billijs izdarīja kļūdu, kas visai raksturīga daudziem bezspēcīgiem cilvēkiem kara laikā: mēģināja pārliecināt tīši aklu un kurlu ienaidnieku, ka viņš ir tā vērts, lai uz viņu paraudzītos un viņā ieklausītos. Kādu vakaru pēc gaismas nodzēšanas viņš nogaidīja labu brīdi, lai nebūtu nekā, ko atbalsot, un tad teica Remfordam:

—  Es biju Drēzdenē, kad to sabumboja. Es biju karagūsteknis.

Remfords ērcīgi nošņācās.

—  Goda vārds,— teica Billijs Hligrims. — Jūs man neticat?

—  Vai mums tagad par to jārunā?—sacīja Remfords. Viņš bija sadzirdējis. Viņš neticēja.

—  Mums par to vispār nav jārunā,— teica Billijs,— es tikai gribu, lai jūs zinātu: es tur biju.

Tovakar par Drēzdeni vairāk netika runāts. Billijs aizdarīja acis un aizceļoja uz kādu maija pēcpusdienu divas dienas pēc Otrā pasaules kara beigām Eiropā. Viņš kopā ar pieciem citiem amerikāņu gūstekņiem brauca lielos ratos ar zaļu, zārkveidlgu kulbu. Sos ratus viņi bija atraduši piepilsētā pamestus, tomēr pilnīgi veselus un ar diviem zirgiem priekšā. Pakaviem klaudzot, viņi brauca pa šaurajiem celiņiem, kas bija izrakti cauri Mēnesim līdzīgajām drupām. Viņi brauca atpakaļ uz lopkautuvēm pēc suvenīriem. Billijam nāca prātā piena pārdevēja zirgu pakavu klaboņa, ko viņš bija dzirdējis zēna gados Iliumā.

Billijs sēdēja grīļīgās kulbas dziļumā. Viņš bija atmetis galvu atpakaļ un iepletis nāsis. Viņš jutās laimīgs. Viņam bija silti. Kulbā bija ēdmaņa un vīns, un fotoaparāts, un pastmarku kolekcija, un izbāzta pūce, un sienas pulkstenis, kas uzvilkās pats no atmosfēras spiediena maiņām. Amerikāņi bija iegriezušies pamestajās piepilsētas mājās un pievākuši šīs, kā arī daudzas citas mantiņas.

Māju īpašnieki, padzirdējuši baumas, ka krievi nākot slepkavodami, laupīdami, izvarodami un dedzinādami, bija aizmukuši kur nu kurais.

Kopš kara beigām bija pagājušas jau divas diennaktis, taču krievi vēl kā nenāca, tā nenāca. Drupās bija kluss kā kapā. Pa ceļam uz lopkautuvēm Billijs redzēja tikai vienu dzīvu dvēseli. Kāds večuks stūma bērnu ratiņus. Ratiņos grabēja krūzītes, katliņi, lietussarga karkass un vēl šis tas, ko večuks bija atradis.

Kad rati apstājās pie lopkautuvēm, Billijs nekāpa ārā un palika turpat sildīties saulītē. Pārējie aizgāja meklēt suvenīrus. Vēlāk tralfamadorieši mācīja Billiju pievērsties tikai viņa dzīves laimīgajiem brīžiem un ignorēt nelaimīgos — vārdu sakot, kad mūžība pagausina gaitu, boķēt tikai uz jaukām būšanām. Ja Billijs tiešām varētu izvēlēties, viņš vienmēr dotu priekšroku šim laimes mirklim — saulainajam nomidzim kulbas dziļumā.

Billijs Piligrims dusēja apbruņots. Viņš bija apbruņojies pirmo reizi kopš apmācībām. To bija paģērējuši viņa biedri, jo tikai dieviņš zināja, kādi slepkavnieki varēja piemājot Mēness virsmas krāteros — traki suņi, taukas līķu žurkas, izbēguši maniaki vai zaldāti, kas nespēj rimties slepkavot, kamēr paši nav nokauti.

Billijam pie jostas karājās zvēriska kavalēristu pistole — relikts ierocis no Pirmā pasaules kara laikiem. Pistoles rokturis bija ar gredzenu. Lodes tai bija sarkankrūtīša olu lielumā. Billijs to bija atradis kādās pamestās mājās — naktsgaldiņa atvilktnē. Tā nu tas kara beigās bija: katrs, kas vien vēlējās, varēja iegūt ieroci. Tie mētājās visās malās. Billijam bija arī zobens. Tas bija kāda vācu lidotāja parādes zobens, kura spalu rotāja ērglis ar atplestu knābi. Ērglis turēja nagos kāškrustu un skatījās lejup. Billijs bija ieraudzījis zobenu iedurtu telefona stabā. Braukdams garām, viņš bija izrāvis to.

Billijs caur miegu izdzirda kādu vīrieti un kādu sievieti žēlabaini runājam vāciski. Tie izteica kādam dziļu līdzjūtību. Pirms Billijs atvēra acis, viņam iešāvās prātā, ka tādā tonī būtu varējuši runāt Kristus draugi, ņemdami viņa sakropļotās miesas nost no krusta. Tā gadās.

Viņš atvēra acis. Kāds pusmūža vīrietis un viņa sieva žēloja nabaga zirdziņus. Viņi bija pamanījuši to, ko amerikāņi nebija pamanījuši,— dzelžu savainotie zirgu purni asiņoja, pakavi bija salauzti, un katrs solis sagādāja lopiņiem drausmīgas mokas, turklāt zirgi beidzās nost no slāpēm. Amerikāņi bija apgājušies ar savu transportlīdzekli tā, it kā tas nebūtu jutīgāks par sešcilindru ševroletu.

Abi zirgu žēlotāji devās apkārt kulbai, ieraudzīja Billiju un sāka aizbildnieciski un pārmetoši skatīties viņam virsū —skatīties uz Billiju Piligrimu, kurš bija tik garš un tik vārgs, un tik smieklīgs debeszilajā togā un Sudrabotajos zābakos. Viņiem nemaz nebija bail no Billija. Viņiem vairs ne no kā nebija bail. Viņi abi bija akušieri. Viņi bija saņēmuši bērnus, kamēr visas slimnīcas nebija nodedzinātas. Nu tie varēja dīki slaistīties ap to vietu, kur agrāk bija atradusies viņu māja.

Sieva bija ļoti piemīlīga, tikai gandrīz vai caurspīdīga no ilgās kartupeļu diētas. Vīram bija kārtīgs uzvalks ar visu, kas tur piederas. Viņš no kartupeļu ēšanas bija gauži izkāmējis. Viņš bija tikpat garš kā Billijs un nēsāja biezas brilles metāla rāmjos. Sis pāris, lai gan tik ilgi

noņēmies ar citu zīdaiņiem, nebija radījis nevienu pašu pēcnācēju, kaut arī būtu mierīgi to varējis. Interesants komentārs cilvēku dzimuma turpināšanas idejai.

Abi akušieri prata deviņas valodas. Redzēdami, cik ķēmīgi Biilijs saģērbies, viņi to uzrunāja poliski,— nabaga poļi, kam klājās tiešām plāni, pret savu gribu bija kļuvuši par tādiem kā Otrā pasaules kara ākstiem.

Biilijs angliski pavaicāja, ko šiem vajag, un tad abi akušieri ņēmās viņu angliski sunīt par zirgu bēdīgo izskatu. Viņi piespieda Billiju izrāpties no kulbas un paskatīties uz zirgiem. Ieraudzījis, cik šausmīgā stāvoklī novesti viņa transportlīdzekļi, Biilijs izplūda asarās. Ne par ko citu viņš visu kara laiku nebija raudājis.

Velak, būdams jau pusmuža optometrists, viņš reizem ' atļāvās vienatnē klusītēm paraudāt, bet balsī — nekad.

Tālab jau par šīs grāmatas epigrāfu ņemta četrrinde no slavenās ziemsvētku dziesmas. Biilijs raudāja tiešām maz, kaut arī bieži vien redzēja briesmu lietas, tādēļ vismaz šajā ziņā bija līdzīgs Kristum no ziemsvētku himnas:

Mauj un mīdās lopi, Un Bērniņš pamostas. Bet neraud mazais Jēzus, Neraud it nemaz.

Biilijs aizceļoja cauri laikam atpakaļ uz Vermontas slimnīcu. Nupat bija paēstas brokastis un novākti trauki, un profesors Remfords sāka negribīgi interesēties par Billiju kā par cilvēkveidīgu būtni. Remfords piekasīgi iztaujāja Billiju un pārliecinājās, ka tas tiešām bijis Drēzdenē. Viņš apjautājās, kā tad tur bijis, un Biilijs izstāstīja par zirgiem un dīko precēto pāri uz Mēness.

Stāsts beidzās tā: Biilijs un abi akušieri izjūdza zirgus, taču tie palika turpat stāvam. Zirgiem pārlieku sāpēja kājas. Un tad atbrauca krievi un arestēja visus, tikai zirgus ne.

Pēc divām dienām Billiju atdeva amerikāņiem, un tie nosūtīja viņu uz mājām briesmīgi gausā kravas kuģī, kas saucās «Lukrēcija A. Mota». Lukrēcija A. Mota bija slavena amerikāņu sufražiste. Viņa bija mirusi. Tā gadās.

—  Tas bija jādara,— Remfords teica Billijam, domādams, protams, Drēzdenes sagraušanu.

—  Es zinu,— teica Billijs.

—  Kaiš paliek karš.

—  Es zinu. Nedomājiet, ka es žēlojos.

—  Tur lejā droši vien bija tīrā elle.

—  Bija gan,— teica Billijs.

—  Pažēlojiet tos cilvēkus, kam tas bija jādara.

—  Es jau žēloju ar.

—  Jūs tur lejā droši vien uzņēmāt visu ar dalītām jūtām.

—  Viss bija pa pirmo,— teica Billijs. — Itin viss uz šīs pasaules ir pa pirmo, un ikviens nekļūdīgi dara tieši to, kas viņam jādara. To es uzzināju uz Tralfamadoras.

Todien meita aizveda Billiju Rligrimu uz mājām, apguldīja gultā un ieslēdza «Maģiskos pirkstus». Bija nolīgta profesionāla kopēja. Netika uzskatīts, ka Billijs varētu strādāt vai atstāt māju. Viņu rūpīgi uzraudzīja.

Un tomēr Billijs izmanījās izšmaukt; viņš devās uz Ņujorku, kur cerēja iekļūt televīzijas studijā. Viņš grasījās pavēstīt visai pasaulei uz Tralfamadoras gūtās mācības.

Atbraucis Ņujorkā, Billijs Rligrims apmetās «Royalton» viesnīcā Četrdesmit ceturtajā ielā. Tā nu iegadījās, ka viņu nomitināja tajā pašā numurā, kur savā laikā bija mājojis kritiķis un izdevējs Džordžs 2ans Natans. Saskaņā ar zemiešu priekšstatiem par laiku, Natans bija miris 1958. gadā. Saskaņā ar tralfamadoriešu priekšstatiem, Natans joprojām bija dzīvs un dzīvos mūžīgi.

Numurs bija mazs un pavisam vienkāršs, ja par greznību neuzskatīja pēdējo stāvu un stiklotās durvis, kas veda uz lodžiju — tā nebija necik mazāka par istabu. Aiz lodžijas margām pletās gaisa telpa virs Četrdesmit ceturtās ielas. Billijs pārliecās pār margām un raudzījās uz ļautiņiem, kas ņudzēja dziļi lejā. Tie izskatījās pēc mazām, kustīgām šķērītēm. Tie bija ļoti smieklīgi.

Vakars bija dzestrs, un Billijs jau pēc īsa brīža ienāca atpakaļ istabā un pievēra stiklotās durvis. Revērdams durvis, viņš pēkšņi atcerējās savu medusmēnesi. Viņa mīlas ligzdiņai Annas ragā ari reiz bija stikla durvis — un joprojām ir, un mūžīgi mūžos būs.

Bilļijs ieslēdza televizoru un sāka klikšķināt kanālu pārslēgu riņķī vien, meklēdams kādu piemērotu programmu kurā varētu uzstāties. Taču bija pārāk agrs — nebija vēl pienācis laiks tām programmām, kurās visvisādi ļautiņi var izteikt savus uzskatus. Bija tikai drusku pāri astoņiem, un visās programmās rādīja tikai glupības un slepkavības. Tā gadās.

Billijs izgāja gaitenī, nobrauca lejā ar gauži lēno liftu, pablandījās pa Taimskvēru un uzdūrās kādai lētai grāmatbodītei. Skatlogā dižojās vairāki simti grāmatu par jāšanos, cūcībām un slepkavošanu, tāpat arī ceļvedis pa Ņujorku un maza Brīvības statujas kopija ar termometru galā. Turpat skatlogā gluži melnas no kvēpiem un mušu sūdiem stāvēja arī četras Biliija drauga Kilgora Trauta grāmatas.

Billijam aiz muguras uz kādas mājas jumta darbojās gaismas avīze. Skrejošie burti atspīdēja skatlogā. Tie vēstija par šīs pasaules varenajiem, par sportu, naidu un nāvi. Tā gadās.

Billijs iegāja grāmatbodītē.

Tur bija brīdinošs uzraksts: bodītes dziļumos drīkstēja doties tikai pieaugušie. Tur pa mazu caurumiņu varēja paskatāties filmeli — jaunus plikus vīriešus un sievietes. Par minūti ilgu lūrēšanu caurumiņā vajadzēja maksāt ceturtdaļu dolāra. Turpat dziļumos varēja nopirkt arī pliku jaunu cilvēku fotogrāfijas. Arī jūs varētu tās nopirkt un pārnest mājās. Fotogrāfijas bija vairāk tralfamadoriešu gaumē nekā filmas, jo uz tām varēja skatīties, kad vien iegribējās, un tās nemainījās. Arī pēc divdesmit gadiem šīs meičas būs tikpat jaunas, joprojām smaidīs, kvēlos kaislē vai vienkārši stulbi lūkosies, kājas atpletušas. Bažas sūkāja cukurgailīšus vai banānus. Viņas tos sūkās mūžīgi. Un jauno vīriešu metamie mūžam būs pusmīksti, un viņu muskuļi zem ādas izspīlēsies kā lielgabalu lodes.

Billiju Rligrimu bodītes dziļumi nevilināja. Viņu intriģēja skatlogā ieraudzītie Kilgora Trauta romāni. Sos nosaukumus viņš redzēja pirmoreiz — vismaz viņam tā likās. Viņš atšķīra vienu no grāmatām. Šķita, ka tā rīkoties ir pa pirmo. Viss pārējais šajā bodītē bija lēts un jēls. Grāmata saucās «Lielais tablo». Viņš pārlaida acis pāris rindkopām un saprata, ka ir to jau lasījis — pirms daudziem gadiem kara veterānu hospitālī. Tur bija par diviem zemiešiem, vīrieti un sievieti, kurus nolaupījuši citas planētas iedzīvotāji. Abi zemieši bija izstādīti apskatei zoodārzā uz planētas Cirkons-212.

Pie romāna varoņu mitekļa sienas zoodārzā bija piekārts liels tablo, kas it kā rādīja biržas cenas un akciju vērtību; turpat tuvumā bija novietots telegrāfa aparāts, kas it kā ziņoja par jaunumiem uz Zemes, un telefons, pa kuru it kā varēja piezvanīt mākleriem. Cirkona-212 radības iestāstīja saviem gūstekņiem, ka esot uz viņu vārda ieguldījušas akcijās miljonu dolāru — lai nu šie tagad darot, ko varot, lai būtu pasakaini bagāti tai brīdī, kad atgriezīsies uz Zemes.

Telefons, lielais tablo un telegrāfa aparāts, dabiski, nebija īsti. Tie vienkārši bija stimulatori, kam vajadzēja piespiest zemiešus dulli izdarīties par prieku zoodārza apmeklētājiem — lēkāt, skraidīt, plīst no sajūsmas, gavilēt, sapīkt, plēst matus, pārakmeņoties no bailēm vai ari —justies laimīgiem kā zīdaiņiem mātes rokās.

Uz papīra zemiešiem viss padevās lieliski. Arī tādējādi izpaudās nolaupītāju viltība. Pat reliģiju viņi izmanījās tur piepīt klāt. Telegrāfs atnesa vēsti, ka Savienoto Valstu prezidents izsludinājis nacionālo lūgšanu nedēļu un ka tagad ikvienam esot jālūdz dievs. Nedēļu pirms tam zemiešiem biržā galīgi nebija veicies. Viņi bija zaudējuši krietnu summu uz olīveļļas akcijām. Tad nu viņi lūdzās, cik kvēli spēdami.

Tas līdzēja. Olīveļļas cenas sāka celties.

Citā no skatlogā redzamajām Kilgora Trauta grāmatām bija stāstīts par kādu vīru, kas uzbūvējis laika mašīnu, lai varētu aizceļot atpakaļ laikā un paskatīties uz Jēzu Kristu. Mašīna aizved vīru uz to laiku, kad Jēzum ir tikai divpadsmit gadu. Jēzus mācās galdnieka amatu saVa senča darbnīcā.

Darbnīcā ienāk divi romiešu zaldāti ar papirusu, uz kura uzskicēta ietaise, kam jābūt gatavai nākamās dienas saullēktā. Sī ietaise ir krusts, kurā domāts piesist kādu pūļa musinātāju.

Jēzus kopā ar tēvu uztaisa šo krustu. Viņi ir priecīgi, . ka saņēmuši pasūtījumu. Un pūļa musinātājs saņem pēc nopelniem.

Tā gadās.

Grāmatbodītes klientus apkalpoja pieci vīreļi, līdzīgi cits citam gluži kā piecīši — paīsi, plikpauraini, nodzisušiem cigāriem zobos. Vīreļi nemēdza smaidīt; katram no viņiem bija taburete, kur uztupties. Viņi pelnīja maizīti, turēdami papīra un celuloīda mauku māju. Viņiem pašiem no tā visa nekāda kaifa nebija. Billijam PLligrimam ari ne. Toties daudziem citiem bija. Tā bija jocīga bodīte—visām precēm bija tāds vai citāds sakars ar mīlēšanos un bēbīšiem.

Reizēm vīreļi dažam labam ieteica vai nu pirkt, vai arī vākties laukā — neesot ko lūrēt un lūrēt, kaifot un kaifot. Gadījās ari tādi klienti, kas glūnēja viens uz otru, nevis uz preci.

Viens no vīreļiem pienāca Billijam klāt un teica, ka īstā prece esot rodama dziļāk bodītē, ka tās grāmateles, ko šķirstot Billijs, esot domātas vitrīnai, proti, acu aizmālēšanai. —Jēziņ, 1as tak nav tas, ko jums vajag,— vīrelis teica. — Tas, ko jums vajag, ir dziļāk.

Billijs pagājās drusku dziļāk, tomēr tikai pieaugušajiem domātajā dibentelpā neiegāja. Viņš izkustējās tikai aiz pieklājības, neko nedomādams, joprojām turēdams rokā Trauta grāmatu — to pašu, kur bija par Kristu un laika mašīnu.

laika mašīnas izgudrotājs bija ieradies bībeles laikos, lai noskaidrotu vienu konkrētu būšanu: vai Jēzus tiešām nomiris pie krusta vai ari bijis vēl dzīvs, kad viņu nocēla, un turpinājis dzīvot. Grāmatas varonim bija līdzi stetoskops.

Billijs uzšķīra grāmatas beigas, kur varonis bija iejaucies starp ļautiņiem, kas ņēma Jēzu nost no krusta. Varonis pirmais uzkāpa pa kāpnītēm—viņš, protams, bija ģērbies tā, kā tajos laikos pieklājās,— piekļāvās Kristum cieši klāt, lai pārējie nepamanītu stetoskopu, un klausīj ās.

No kārnā krūšu kurvja nenāca ne skaņa. Dieva dēls bija beigts un pagalam.

Tā gadās.

Ceļotājam laika dzīlēs, kuru sauca Lenss Korvins, izdevās Jēzu arī izmērīt, bet nosvērt ne. Jēzus augums bija piecas pēdas un trīsarpus collas.

Cits vīrelis pienāca Billijam klāt un noprasīja, vai viņš to grāmatu pirkšot vai ne, un Billijs teica, ka pirkšot gan, lai vīrelis esot tik laipns un ietinot. Billijs stāvēja pie plaukta, kur bija grāmatas par orālģenitālās kopošanās tradīcijām no senās Ēģiptes laikiem līdz mūsu dienām, tālab vīrelis bija pārliecināts, ka Billijs šķirsta vienu no tām. Viņš bija pārsteigts, ieraudzījis, kas Billijam rokā. —Jēzus Marija, kur tad jūs tādu izrakāt?— viņš nobrīnījās un gāja pastāstīt citiem vīreļiem par perverso tipu, kurš taisoties iegādāties skatlogā izlikto preci. Pārējie vīreļi arī jau bija ievērojuši Billiju.

Netālu no kases aparāta, pie kura Billijs gaidīja atlikumu, rēgojās lāde ar veciem seksa žurnāliņiem. Billijs nejauši ievēroja, ka vienam uz vāka lieliem burtiem uzdrukāts jautājums: Kur pazudusi Moritana Vaildeka?

Billijs nenocietās un paņēma žurnāliņu. Viņš, protams, zināja, kur Montana Vaildeka īstenībā atradās. Viņa bija uz Tralfamadoras un noņēmās ar zīdaini, bet žurnāls, kura nosaukums bija «Pusnakts mincīši», apgalvoja, ka Montana ņēmusi galu betona bunkurā Sanpedro līča sāļajās dzīlēs.

Tā gadās.

Billijam nāca smiekli. Žurnāls, paredzēts vientuļiem vīriešiem, lai tie varētu sist saujā, bija izmantojis radušos situāciju un publicējis kadrus no filmām, kurās Montana bija piedalījusies vēl pusaudzes gados. Billijs nepētīja šos kadrus. Nekā jēdzīga tur nebija — raupja faktūra, kvēpi un krīts. Sī miesa varēja piederēt vienalga kam.

Vēlreiz vedināts bodītes dzīlēs, Billijs tur iegāja. Kāds nodzinies jūrnieks atkāpās no cauruma, pa kuru varēja skatīties filmu. Billijs iemeta aci caurumā un ieraudzīja Montanu Vaildeku vienu pašu gultā mizojam banānu. Aparāts noklikšķēja, un attēls izzuda. Billijam nebija vēlēšanās redzēt, kas notiks tālāk, un vīrelis aicināja viņu paskatīties uz tiešām foršu bildīti, kuru viņš glabājot zem letes un rādot tikai īstiem lietpratējiem.

Billijs juta neskaidru interesi — kas gan šitādā bodīte varētu būt tik sevišķs, ka jāslēpj. Vīrelis ķiķinādams parādīja bildīti. Tā bija fotogrāfija ar sievieti un Setlandes poniju. Tie abi mēģināja stāties seksuālā sakarā starp divām doriešu kolonnām uz samta drapēriju fona.

Tovakar Billijs gan Ņujorkas televīzijā vēl netika, toties viņam izdevās uzstāties kādā radio programmā. Izrādījās, ka turpat blakus Billija viesnīcai atrodas radiostudija. Billijs ieraudzīja plāksni pie parādes durvīm un gāja tik iekšā. Ar liftu uzbraucis studijā, viņš sastapa priekšā vēl citus ļautiņus, kas arī gaidīja savu kārtu. Tie bija literatūras kritiķi. Viņi nodomāja, ka Billijs arī ir kritiķis. Viņi grasījās diskutēt, vai mūsdienu romāns ir miris vai ne. Tā gadās.

Billijs kopā ar pārējiem apsēdās pie ozolkoka galda, un arī viņam priekšā nolika atsevišķu mikrofonu. Programmas vadītājs pavaicāja, kā viņu saucot un kuru avīzi viņš pārstāvot. Billijs teica, ka viņš esot no «Ilium Gazette».

Viņš bija sanervozējies, bet laimīgs.— Ja esat kādreiz Kodī, Vaiomingas štatā,— viņš sacīja sev,— vaicājiet pēc Trakā Boba.

Billijs cēla roku jau pašā sākumā, tomēr uzreiz pie vārda vēl netika. Pirms viņa runāja citi. Viens teica, ka tagad, kad viens virdžīnietis simt gadu pēc kaujas pie Apomatoksas uzrakstījis vēl vienu «Krusttēva Toma būdu», esot pienācis īstais laiks apbedīt romānu. Kāds cits teica, ka ļautiņi vairs nemākot tik labi lasīt, lai drukātais vārds viņu pauros pārvērstos saistošās ainās, tādēļ rakstniekiem esot jāseko Normena Meilera paraugam, proti, pašiem publiski jādarot viss, ko tie aprakstījuši. Programmas vadītājs pavaicāja, ko viņi uzskatot par romāna uzdevumu mūsdienu sabiedrībā, un viens no kritiķiem atbildēja:— Zīmēt krāsainus punktiņus uz gluži baltu istabu sienām.— Cits teica:—Mākslinieciski notēlot fallāciju.— Vēl cits teica:—Mācīt kantora žurku sievām, kas jāpērk un kā jāuzvedas franču restorānā.

Un tad pie vārda tika Billijs. Savā labi nostādītajā balsī viņš izstāstīja visu — gan par šķīvīšiem, gan par Montanu Vaildeku un tādā garā.

Starpbrīdī, kad ēterā gāja reklāma, Billiju pieklājīgi izvadīja no studijas. Viņš atgriezās savā viesnīcas numurā, ielidināja ceturtdaļdolāru gultas «Maģisko pirkstu» ietaisē, aizmiga un aizceļoja atpakaļ uz Tralfamadoru.

—  Atkal ceļoji pa laiku?—apvaicājās Montana. Viņu kupolā valdīja mākslīga pievakare. Montana zīdīja bērnu.

—  Mm?

—  Tu atkal ceļoji pa laiku. Es taču redzu.

—  Uhu.

—  Kur tad tu šoreiz biji? Taču ne karā. Ari to uzreiz var redzēt.

—  Ņujorkā.

—  A, Lielajā Ābolā.

—  Kur?

—  Tā kādreiz dēvēja Ņujorku.

—  Ak dievs!

—  Biji teātrī vai ķinītī?

—  Nē, pablandījos pa Taimskvēru, nopirku vienu Kilgora Trauta grāmatu.

—  Laimīgais.— Montana nespēja dalīties viņa sajūsmā par Kilgoru Trautu.

Billijs tā starp citu ieminējās, ka redzējis fragmentiņu no seksfilmas ar Montanas piedalīšanos. Viņas atbilde nebija īpaši sakarīga. Tā bija tralfamadoriska, bez kādas vainas apziņas.

—  Jā, jā,— viņa teica,— bet es esmu dzirdējusi, kāds āksts tu biji karā. Un es esmu dzirdējusi ari par skolotāju, ko nošāva. Viņš arī piedalījās seksfilrnā — ar visu soda vadu.— Viņa pielika zīdaini pie otras krūts — tāda nu reiz bija šā momenta struktūra, viņai tas bija jādara.

Brīdi valdīja klusums.

—  Atkal šie ķēmojas ar pulksteni,— teica Montana, pieceldamās un vīstīdama zīdaini, lai varētu to noguldīt atpakaļ šūpulī. Ar to viņa gribēja sacīt, ka zoodārza ūzraugi atkal liek elektriskajam pulkstenim viņu kupolā iet te lēnāk, te ātrāk un glūn pa maziem caurumiņiem, ko nu mazā zemiesu ģimenīte darīs.

Montanai ap kaklu bija sudraba ķēdīte. Ķēdītē starp viņas krūtīm karājās medaljons ar viņas mātes — briesmīgas dzērājas — fotogrāfiju. Nekā tur nevarēja saprast— raupja faktūra, kvēpi un krīts. Sī seja varēja piederēt vienalga kam. Otrā medaljona pusē bija iegravēti šādi vārdi:

10

Roberts Kenedijs—viņa vasaras māja atrodas astoņas jūdzes no mājas, kurā es dzīvoju visu cauru gadu,— aizvakar tika sašauts. Un vakar viņš nomira. Tā gadās.

Uz Martinu Luteru Kingu šāva pirms mēneša. Arī viņš nomira. Tā gadās.

Un katru mīļu dienu valdība piestāda man rēķinu — cik līķu atkal nosviests uz militārās mācības altāra Vjetnamā. Tā gadās.

Mans tēvs nomira pirms daudziem gadiem dabiskā nāvē. Tā gadās. Viņš bija jauks cilvēks. Viņš bija ķerts uz visādām plintēm. Viņš atstāja man savas plintes. Tās rūsē.

Billijs Rligrims ziņo, ka Jēzus Kristus uz Tralfamadoras nevienu īpaši neinteresējot. Tralfamadoriešu prātus vairāk nodarbinot Čārlzs Darvins — tas pats, kurš māca, ka mirstot tie, kam jāmirst, un ka ikviens līķis esot par svētību. Lūk, lūk!

Tā pati pamatideja atrodama arī Kilgora Trauta «Lielajā tablo». Radības, kas ierodas lidojošajā šķīvītī un nolaupa Trauta varoni, iztaujā viņu par Darvinu. Un arīdzan par golfu.

Ja viss, ko Rillijs Rligrims uzzinājis uz Tralfamado ras, ir taisnība, ja mēs tiešām dzīvojam mūžīgi, lai cik beigti reizumis izskatāmies, es neesmu sajūsmā. Bet galu galā, ja man lemts vadīt mūžību, ceļojot no viena mirkļa uz otru, es jūtos pateicīgs, ka tik daudzi mirkļi ir izrādījušies tiešām jauki.

Viens no skaistākajiem brīžiem ir mans nesenais ceļojums uz Drēzdeni kopā ar veco labo karabiedru O'Heiru.

Lai nokļūtu Berlīnē, mēs kāpām ungāru aviokompānijas lidmašīnā. Rlotam bija mazas ūsiņas. Viņš atgādināja Ādolfu Menžū. Brīdī, kad lidmašīna uzņēma degvielu, viņš smēķēja Havanas cigāru. Kad izbraucām uz skrejceļa, neviens mums nelika piesprādzēties.

Kad mēs jau bijām gaisā, jauniņš stjuarts pasniedza mums rudzu maizi, sālāmi, sviestu, sieru un baltvīnu. Atveramais galdiņš man priekšā negribēja atvērties ne sitams. Stjuarts aizgāja meklēt kādu rīku, atgriezās ar alus kārbu attaisāmo un atdabūja vaļā iestrēgušo galdiņu.

Bez mums salonā bija tikai seši citi pasažieri. Viņi runāja visādās valodās. Viņi ari jutās labi. Zem mums

pletās Austrumvācija iedegtām ugunīm. Es iztēlojos, ka metu bumbas uz šīm ugunīm, uz šiem ciemiem un pilsētām.

Mēs ar O'Heiru savu mūžu nebijām cerējuši kļūt bagāti — un tomēr bijām tādi kļuvuši, varējām dzīvot cepuri kuldami.

—  Ja esat kādreiz Kodī, Vaiomingas štatā,— es slinki teicu viņam,— vaicājiet pēc Trakā Boba.

O'Heiram bija līdzi maza piezīmju grāmatiņa, kuras beigās varēja atrast ziņas par pasta sūtījumu cenām, aviolīniju garumu, slavenu kalnu augstumu un citiem būtiskiem mūsu pasaulītes parametriem. Viņš šķirstīja grāmatiņu, gribēdams uzzināt Drēzdenes iedzīvotāju skaitu, kas grāmatiņā nebija uzrādīts, toties uzgāja citas ziņas un tās parādīja ari man:

Katru dienu pasaulē caurmērā piedzimst 324 000 bērnu. Katru dienu no bada vai nepietiekama uztura nomirst caurmērā 10 000 cilvēku. Tā gadās. Citu iemeslu dēļ katru dienu nomirst vēl 123 000 cilvēku. Tā gadās. Tādējādi pasaules iedzīvotāju skaits katru dienu pieaug par 191 000 cilvēku. Iedzīvotāju uzskaites birojs pareģo, ka līdz 2000. gadam pasaules iedzīvotāju skaits divkāršosies un sasniegs 7 000 000 000 cilvēku.

—  Un visi vēlēsies, lai viņus nepazemo,— es teicu.

—  Kā citādi,— piekrita O'Heirs.

Arī Billijs Piligrims tobrīd vēlreiz devās uz Drēzdeni — tiesa gan, ne tagadnē. Viņš devās uz 1945. gadu. Kopš pilsētas sagraušanas bija pagājušas divas dienas. Billijam un pārējiem bija pavēlēts doties uz drupām, un viņi gāja arī. Es pats arī tur biju. Un O'Heirs ari tur bija. Divas iepriekšējās naktis mēs bijām pavadījuši aklā saimnieka šķūnī. Tur mūs atrada priekšniecība. Priekšniecība pateica, ko mums būs darit. Mums pavēlēja savākt no kaimiņiem dakšas, lāpstas, laužņus un ķerras, doties uz tādu un tādu vietu drupās un stāties darba sardzē.

Visi galvenie ceļi uz drupām bija nosprostoti. Vāciešus tālāk nelaida. Viņiem nebija brīv apgūt Mēness virsmu.

Torit tajā un tajā vietā tika sapulcināti karagūstekņi no daudzām pasaules valstīm. Bija izlemts, ka no šīs vietas jāsāk izrakumi, līķus meklējot. Un izrakumi tika sākti.

Billiju norīkoja pārī ar kādu maori tautas pārstāvi, kas bija sagūstīts Tobrukā. Maori āda bija šokolādes brūnumā. Uz pieres un vaigien viņam bija ie te to vēti virpuļveidīgi raksti. Billijs un maori kašājās pa nedzīvo, drūmo Mēness granti. Sīkie akmentiņi bija birzigi, nelieli nogruvumi sekoja cits citam.

Tika rakts daudzās vietās vienlaicīgi. Neviens īsti nezināja, kas jāuzrok. Daudzas bedres tika izraktas pa tukšo — racēji atdūrās pret zemi vai milzīgu akmeņu krāvumiem, kurus izkustināt nebija iespējams. Nekādas tehnikas tur nebija. Pat zirgi, mūļi un vērši netika uz priekšu pa Mēness gruvešiem.

Un tad Billijs, maori un tie, kas viņiem palīdzēja, kārtējās bedres dibenā atklāja dēļu pārsegu. Starp divām klintīm iespriedušies, dēļi veidoja tādu kā kupolu. Viņi izlauza kupolā caurumu. Apakšā izrādījās tumsa untukšums.

Kāds vācu zaldāts ar lāpu rokā iekāpa tumšajā caurumā un palika tur krietnu brīdi. Beidzot izlīdis laukā, viņš ziņoja savam priekšniekam, kurš stāvēja bedres malā, ka tur lejā esot vairāki duči līķu. liki sēžot uz soliem. Nekādu miesas bojājumu tiem neesot.

Tā gadās.

Priekšnieks lika paplašināt caurumu, lai tajā varētu iedabūt trepes un iznest līķus ārā. Līdz ar to tika atklāta pirmā līķu ieg'uves šahta Drēzdenē.

Drīz tādu līķu ieguves šahtu jau bija simtiem. No sākuma tās pat nesmirdēja un atgādināja vaska figūru muzejus. Bet tad līķi sāka pūt un jukt ārā, un smirdēt pēc iprīta un rozēm.

Tā gadās.

Maori, ar kuru Billijs bija kopā strādājis, nobeidzās no spazmām. Viņam pavēlēja nokāpt smirdoņā un strādāt, un viņš sāka vemt tik drausmīgi, ka saraustīja gabalos pats savas iekšas.

Tā gadās.

Pēc tam tika mēģināts cits piegājiens. liķus vairs necēla laukā. Zaldāti ar liesmu metējiem sadedzināja tos uz vietas. Zaldāti stāvēja ārpusē un laida patvertnes liesmu šaltis.

Kaut kur turpat nabaga veco vidusskolas pasniedzēju Edgaru Derbiju notvēra ar tējkannu, ko tas bija atradis katakombās. Viņu arestēja par laupīšanu. Viņu notiesāja un nošāva.

Tā gadās.

Un kaut kur turpat bija pavasaris. līķu raktuves bija slēgtas. Zaldāti bija aizgājuši uz krievu fronti. Piepilsētās sievietes un bērni raka ierakumus. Billijs un pārējie tupēja ieslēgti kādā šķūni. Un tad kādu rītu viņi atklāja, ka šķūņa durvis nav vairs aizslēgtas. Otrais pasaules karš Eiropā bija beidzies.

Billijs un pārējie izgāja ēnainā ieliņā. Koki plauka. Ārā neviens nestaigāja un nebraukāja. Netālu stāvēja tikai kāda pamesta kulba ar diviem zirgiem priekšā. Kulba bija zaļa un zārkveidīga.

Putni trieca savā starpā.

Un viens putniņš vaicāja Billijam Piligrimam: — Pū-tl-vit?

## LAI DIEVS JŪS SVĒTĪ, MISTER ROUZVOTER! jeb pērles cūkām priekšā

Kurt Vonnegut, Jr.

GOD BLESS YOU, MR. ROSEWATER or

PEARLS BEFORE SWINE (1965)

No angļu valodas tulkojusi VIZMA BELšEVICA

ELVINAM DEIVISAM, TELEPĀTAM,

VISU HULIGĀNU DRAUGAM UN AIZSTĀVIM

«Otrais pasaules karš bija beidzies — un tā nu es pašā dienasvidū gāju pāri Taimskvērām ar Purpura sirdi pie krūts.»

Eliots Rouzvoters, Rouzvoteru fonda prezidents

Visas sakritības ar dzīvām vai mirušām personām ir gluži nejaušas, nekādi secinājumi no tām nav izdarāmi.

1

Galvenā varone šajā stāstā par cilvēkiem ir naudas summa, gluži tāpat, kā medus ienesums būtu vispiemērotākais varonis stāstā par bitēm.

Par izejas punktu ņemsim noteiktu dienu, 1964. gada 1. jūniju, kad šī summa bija 87 472 033 dolāri 61 cents un kad tai savas šķīstās acis pievērsa jauns, manīgs advokāts, vārdā Normens Mašerijs. Interesantās summas ienākums bija 3 500 000 dolāru gadā, gandrīz 10 000 dolāru dienā — pa svētdienām arī.

Sī summa kļuva par pamatu labdarības un kultūras fondam 1947. gadā, kad Normenam Mašerijam bija tikai seši. Līdz 1947. gadam tas bija pēc lieluma četrpadsmitais kapitāls Amerikā, Rouzvoteru kapitāls. To pārvērta fondā, lai nodokļu piedzinēji un citi plēsoņas, kas nenesa Rouzvotera vārdu, netiktu tam klāt. Viss šī juridiskā šedevra groteskais košums slēpās mazā piebildē, ka Rouzvoteru dzimta patur fonda pārvaldīšanas tiesības un attiecīgi fonda prezidenta sēdeklis ir mantojams gluži tāpat kā Lielbritānijas tronis. Mūžīgi mūžos to vajadzēja ieņemt fonda dibinātāja — Indiānas senatora Listera Eimza Rouzvotera pēc asinsradniecības tuvākajam un vecākajam mantiniekam.

Prezidenta pēctečiem vajadzēja kļūt par fonda amatpersonām divdesmit viena gada vecumā. Savos amatos viņi palika līdz mūža galam, ja vien neizrādījās juridiski nepieskaitāmi. Algu par saviem pakalpojumiem viņi varēja iekasēt pēc pašu prāta, cik bagātīgi vien gribēdami, bet tikai no fonda ienākumiem.

Tātad pēc likuma senatora mantiniekiem, nebija nekādas saskares ar fonda pamatkapitālu. Par kapitālu rūpējās korporācija, kas nāca pasaulē vienlaikus ar fondu. To nosauca skaidri un gaiši par Rouzvoteru korporāciju. Kā gandrīz visas korporācijas, arī šī saprātīgi gādāja, lai peļņa nāktu un rēķini būtu kārtībā. Tās ierēdņi saņēma lielas algas. Tāpēc viņi bija viltīgi, apmierināti un enerģiski. Viņu galvenais darbs bija citu korporāciju bonu un akciju nokrejošana. Zāģētava, kroketa laukums, motelis, banka, brūzis, plašās fermas Indiānas štata Rouzvoteras apgabalā un dažas ogļraktuves Kentuki ziemeļos prasīja jau mazāk rūpju.

Ņujorkā Rouzvoteru korporācija ieņēma divus stāvus kādā Piektās avēnijas dižceltnē, mazākas filiāles tai bija Londonā, Tokijā, Buenosairesā un Rouzvoteras apgabalā. Neviens no Rouzvoteru fonda locekļiem nedrīkstēja norādīt korporācijai, kas tai būtu darāms ar kapitālu. Un otrādi — korporācija ne ar pušplēstu vārdu nedrīkstēja ieminēties, ko fondam iesākt ar korporācijas pārbagāto peļņu.

*

Normenam Mašerijam šie fakti kļuva zināmi, kad viņš, pabeidzis Kornelas tieslietu fakultāti kā spožākais sava kursa students, aizgāja strādāt uz Vašingtonas juristu firmu, kas bija tik gudri izplānojusi gan fondu, gan korporāciju, proti, uz firmu «Makelisters, Robdžents, Rīds un Makgijs». Normens Mašerijs, pēc izcelsmes libānietis, bija Bruklinas paklāju tirgotāja dēls. Viņš bija piecas pēdas un trīs collas garš. Izģērbjoties viņa kuplā pakaļa fosforiski spīdēja.

Viņš bija pats jaunākais, īsākais un, grozi kā gribi, vismazāk anglosaksiskais vīriešu kārtas ierēdnis firmā. Viņu norīkoja darbā pie vissenīlākā partnera. Tarmonda Makelistera, sirsnīga, jau septiņdesmit sešus gadus veca kaļķa. Viņš nekad nebūtu te pieņemts, ja citiem partneriem neliktos, ka Makelistera operācijām nenāktu par nāvi kāds kriksis ļaunprātības.

Neviens negāja pusdienās ar Mašeriju. Viņš uzņēma barību viens lētās kafetērijās un plānoja varmācīgu Rouzvoteru fonda gāšanu. Viņš nepazina nevienu no

Rouzvoteriem. Viņa sirdi iekvēlināja tikai fakts, ka Rouzvoteru kapitāls ir pats apjomīgākais naudas žūksnis, kādu jebkad pārstāvējusi firma «Makelisters, Robdžents, Rīds un Makgijs». Viņš atcerējās, kā viņa iemīļotais profesors Leonards Līčs aprādīja jurista augšupejas iespējas. Līčs teica, ka gluži tāpat, kā labs pilots allaž lūkojas pēc vietām, kur nepieciešamības brīdī nosēdināt lidmašīnu, jurists lūkojas pēc situācijas, kad milzīgai naudai jāpāriet no vienām rokām otrās.

—  Katrā lielā darījumā,— teica Līčs,— ir maģisks brīdis, kurā viens savu kapitālu no rokām jau izlaidis un otram tas jāsaņem, bet viņš to vēl nav izdarījis. Apsviedīgam juristam, naudu pēc piederības nododot, tā ir īstā reize, kad maģisku sekundes daļu var paturēt to rokās un pievākt savu tiesu. Ja kapitāla saņēmējs nav radis pie bagātības, cieš no mazvērtības kompleksa un neskaidras vainas apziņas, kā cieš vairums cilvēku, jurists bieži var nogrābt pusi no visa žūkšņa un klients vēl spiedīs viņam roku un raudās pateicības asaras.

Jo dziļāk Mašerijs rakās firmas slepenajos Rouzvoteru fonda papīros, jo vairāk uzbudinājās. It īpaši viņu aizrāva nolīguma punkts, kas prasīja nekavējoši atcelt jebkuru amatpersonu, ja tā atzīta par ārprātīgu. Un kantorī jau sen klīda valodas, ka pats pirmais fonda prezidents Eliots Rouzvoters, senatora dēls, esot jucis. To gan runāja it kā pa jokam, bet Mašerijs zināja, ka tiesa jokus nesaprot. Mašerija darbabiedri Eliotu saukāja par «Gaisā parauto», «Svēto», «Dievadoto», «Jāni Kristītāju» un tā tālāk.

—  Lai tur lūst vai plīst,— Mašerijs savā nodabā prātoja,— šito eksemplāru vajag dabūt tiesas priekšā.

Pēc visām ievāktajām ziņām fonda prezidenta krēslā tad vajadzētu sēsties kādam Rodailendas brālēnam, no visiem viedokļiem zemākstāvošai personai. Kad maģiskais brīdis pienāktu, Mašerijs aizstāvētu viņa tiesības.

Mašerijam nebija muzikālās dzirdes, tāpēc viņš nezināja, ka arī pats iedzīvojies palamā. Palama viltīgi slēpās dziesmiņā, ko, viņam nākot vai ejot, allaž uzsvilpoja kāds no kolēģiem. Dziesmiņa sākās ar vārdiem: «Zip! Seskiņš laukā…»

Eliots Rouzvoters kļuva par fonda prezidentu 1947. gadā. Kad Mašerijs septiņpadsmit gadus vēlāk sāka viņu izokšķerēt, Eliotam bija četrdesmit seši. Mašerijs, kas jutās kā mazais, varonīgais Dāvids cīņā ar Goliātu, bija tieši uz pusi jaunāks. Un gandrīz vai izskatījās, ka pats Dievs Tas Kungs vēlas, lai mazais Dāvids uzvarētu, jo slepenie dokumenti cits pakaļ citam apliecināja, ka Eliots ir galīgs plānprātiņš.

Kaut vai tā pati ar trim zieģeļiem aizzīmogotā aploksne, ko glabāja noslēdzamos aktu vākos firmas seifu pagrabā un ko vajadzēja neuzplēstu nodot nākamajam fonda prezidentam pēc Eliota nāves.

Aploksnē bija Eliota vēstule, un tā pauda sekojošo:

«Dārgo brālēn vai kas nu Tu man esi!

Apsveicu Tevi ar brango ķērienu. Dzīvo un priecājies! Un lai Tev būtu skaidrāks priekšstats par neticamo bagātību, kas nākusi pār Tavu galvu, Tev derētu iepazīt tās radītājus un vairotājus.

Kā daudzus jo daudzus Amerikas kapitālus, arī Rouzvoteru naudas čupu sāka šķūrēt kopā kristīgs lauku zēns, nīgrs no vēdera aizcietējumiem un humora trūkuma. Viņš izvērtās par spekulantu un kukuļotāju Pilsoņu karā un pēckarā. Lauku zēnu, proti, manu vecvectētiņu, sauca Noass Rouzvoters, viņš bija dzimis Rouzvoteras apgabalā, īndiānā.

Noass un viņa brālis Džordžs mantoja tēva iekoptu fermu ar sešsimt akriem aramzemes, brūnas un treknas kā šokolādes torte, un bankrotam tuvu zāģu fabriku. Sākās karš.

Džordžs sapulcēja strēlnieku rotu, kļuva par tās komandieri un aizgāja uz fronti.

Noass nolīga ciema plānprātiņu un nosūtīja uz fronti 1 savā vietā, pārvērta zāģu fabriku durkļu un zobenu kaltuvē, bet fermu pielāgoja cūku nobarošanai. Ābrahams Linkolns bija teicis, ka nekāda naudas summa nav par lielu, ja to prasa Savienoto Valstu vienības atjaunošana, tāpēc Noass pacēla savu preču cenas nacionālās traģēdijas augstumos. Viņš arī atklāja, ka pietiek ar nožēlojami sīkiem kukuļiem, lai valdības iebildumi pret viņa produkcijas cenām vai kvalitāti pārvērstos tukšā gaisā.

Noass apprecēja pašu neglītāko Indiānas sievieti — Kleotu Heriku, jo viņai bija četrsimttūkstoš dolāru. Ar sievas naudu viņš paplašināja fabriku un nopirka vēl d.v/as fermas Eouzvoteras apgabalā. Viņš kļuva par lielāko cūkaudzētāju Ziemeļos. Lai nekristu par upuri gaļas cirtējiem, viņš nopirka Indianapolisas lopkautuves akciju kontrolpaketi. Lai nekristu par upuri tērauda piegādātājiem, viņš nopirka Pitsburgas tērauda kompānijas akciju kontrolpaketi. Lai nekristu par upuri ogļu piegādātājiem, viņš nopirka vairāku ogļraktuvju akciju kontrolpaketes. Lai nekristu par upuri finansētājiem, viņš dibināja banku.

Maniakālā nevēlēšanās krist par upuri lika viņam aizvien vairāk un vairāk nodoties vērtspapīriem, akcijām un bonām un arvien mazāk un mazāk zobeniem un cūkgaļai. Sīki eksperimenti ar nevērtīgiem papīriem pierādīja, ka tādus papīrus viegli pārdot. Tātad viņš uzpirka vērtspapīrus un valsts ierēdņus, lai rokās paturētu kustamu un nekustamu mantu, bet nevērtē kritušos papīrus pārdotu. Papīru pārdošana kļuva par viņa kaislību.

Kad Amerikas Savienotas Valstis, kam pec ieceres vajadzēja kļūt par Utopiju visiem tās pilsoņiem, vēl nebija ne simt gadu vecas, Noass Rouzvoters un daži viņam līdzīgi vīri uzskatāmi pierādīja, ka valsts dibinātāji nošāvuši vismaz vienu buku, proti, šie tik nesen nebūtībā aizgājušie senči nebija ar likumu nosprauduši robežas atsevišķu Utopijas pilsoņu bagātībai. Tādas aizmāršības pamatā bija mīkstulīgas simpātijas pret ļaudīm, kuriem patika dārgas mantas, un vēl iedoma, ka viņu kontinents ir tik liels un neizsmeļams, tā iedzīvotāju skaits tik neliels, toties uzņēmīgs, ka neviens zaglis, lai cik manīgi zagdams, jūtamu postu nespētu nodarīt. Zaglis būtu sīka neērtība, ne vairāk.

Toties Noass un viņam līdzīgie žigli aptvēra gan kontinenta iespēju robežas, gan arī valsts ierēdņu un it īpaši likumdevēju pērkamību. Atlika vienīgi uzrīdīt viņus laupījuma plosīšanai tā, ka gabali vien pa gaisu grieztos un kristu zemē tur, kur stāv Noass un citi no viņa cilts.

Tā saujiņa mantraušu sagrāba savās rokās visu, ko vien Amerikā vērts sagrābt. Un tā dzima brutālā, trulā, nekam nederīgā un nevienam nevajadzīgā Amerikas šķiru sabiedrība. Krietnus un godīgus darba cilvēkus lamāja par asinssūcējiem, ja viņi prasīja algas, no kurām varētu dzīvot. Un viņiem atlika vienīgi noskatīties, cik augstu cildināti top tie, kas izmanās noplēst milzu naudu par noziedzībām, pret kurām likumi nebija izdoti. Tā Amerikas sapnis apgriezās ar vēderu gaisā, apsitās ar zaļiem puvekļiem, uzpeldēja virs nekādu krastu neierobežotiem mantkāres ūdeņiem, piepūtās un smirdēdams nopaukšķēja dienasvidus saulē.

«E pluribus unum» patiesi ir visņirdzīgākais epigrāfs, kādu vien varēja uzrakstīt uz nelabā nāvē mirušās Utopijas naudaszīmēm, jo ikviens no pārbagātajiem amerikāņiem pārstāv kapitālus, privilēģijas un dzīves priekus, kas visiem pārējiem liegti. Vēstures gaitā pierādījies, ka uz mūsu naudaszīmēm daudz taisnīgāk būtu rakstīt visu Noasu Rouzvoteru devīzi: «Grāb, ko vari, un vēl vairāk, citādi nedabūsi neko.»

Un Noass dzemdināja Semjuelu, kas apprecēja Bžeraldīni Eimzu Rokfelleri. -Semjuels nodevās politikai jau krietni vairāk nekā viņa tēvs, kļuva par iespaidīgu republikāņu partijas darboni un veikli virzīja partijas amatos vīrus, kas prata virpuļot ap savu asi kā derviši un tekoši runāt Bābeles valodā, kā arī likt bruņotiem karakalpiem šaut pūlī ik reizes, kad nožēlojams plukata grasījās vērt muti un muldēt, ka likuma priekšā viņam ar Rouzvoteru esot vienādas tiesības.

Un Semjuels pirka laikrakstu izdevniecības un sprediķotājus arī. Siem tad Semjuels lika paust un mācīt vienu vienīgu atziņu, un viņi to mācīja labi: «Tas, kas iedomājas, ka Amerikas Savienotajām Valstīm jābūt Utopijai, ir nekauņa, sliņķis un dieva dots plānprātiņš,» Semjuels plātījās, ka neviens Amerikas strādnieks nav vērts vairāk par astoņdesmit centiem dienā. Taču, ja viņam radās iespēja samaksāt simttūkstoš dolāru un pat dārgāk par kāda jau kopš trīssimt gadiem miruša itālieša gleznu, viņš skaļi pateicās debesīm. Klajo apvainojumu kronēja gleznu atdāvināšana muzejiem, lai nemantīgie varētu celt savu kultūras līmeni. Pa svētdienām muzeji bija ciet.

Un Semjuels dzemdināja Listeru Eimzu Rouzvoteru, kas apprecēja Jūnisu Eliotu Morganu. Par Listeru un Jūnisu jāpiebilst, ka atšķirībā no Noasa un Kleotas, kā arī Semjuela un Džeraldīnes viņi jau prata pasmieties un reizēm gandrīz vai no sirds. Ģimenes hronikai godu dara arī interesantais fakts, ka Jūnisa kļuva par Savienoto

Valstu čempioni sieviešu šahā pirmoreiz 1927. un otrreiz 1933. gadā.

Jūnisa uzrakstīja arī vēsturisku romānu par sievieti gladiatori. Tas saucās «Maķedonijas Ramba» un kļuva pnr bestselleru 1936. gadā. 1937. gadā Jūnisa gāja bojā, burājot ar jahtu Kotjūtā, Masačūsetsas štatā. Viņa bija amizanta un gudra sieviete un patiešām raizējās par nemantīgo ļaužu stāvokli. Viņa bija mana māte.

Viņas vīrs Listers ar komerciju vispār vairs nenodarbojās. Kopš dzimstamās stundas līdz brīdim, kad es te rakstu šo vēstuli, viņa naudas lietas kārtojuši juristi un bankas. Gandrīz visu savu apzinīgo mūžu viņš pavadījis Savienoto Valstu kongresā, cīnoties par tikumību vispirms kā sava apgabala sirds — Rouzvoteras pilsētas pārstāvis, tad kā Indiānas senators. Tas, ka viņš būtu dzimis vai dzīvojis Indiānā, ir vārga politiska fikcija. Un Listers dzemdināja Eliotu.

Listers par savas mantotās bagātības ienākumiem un apgrozību domājis tikpat maz, cik gandrīz vai katrs cilvēks domā par savas kreisās kājas īkšķi. Kapitāls nav viņu priecinājis, sarūgtinājis vai valdzinājis. Deviņdesmit piecus procentus no tā viņš bez kādām sāpēm atdeva fondam, kuru tagad pārvaldi Tu.

Un Eliots apprecēja Silviju Divrē Zetterlingu, Parīzes skaistuli, kas ar laiku sāka viņu ienīst. Viņas māte bija gleznotāju aizgādne. Viņas tēvs bija dižākais no dzīvajos esošiem čellistiem. Viņas mātes vecvecāki bija Rotšildi un Diponi.

Un Eliots kļuva par žūpu, utopisku sapņotāju, provinces svēto, bezmērķīgu stulbeni.

Viņš neiedzemdināja ne dzīvu dvašu.

Bon voyage, dārgo brālēn vai kas nu Tu man būtu. Esi dāsns. Esi labs. Mākslu un zinātnes ignorē droši. Tās nevienam un nekad nav līdzējušas. Esi patiess un vērīgs dzīves pabērnu draugs.»

Vēstule bija parakstīta

Nelaiķis Eliots Rouzvoters.

Sirdij kā bankas trauksmes zvanam trakojot, Normens Mašerijs noīrēja lielu seifu un noglabāja tur vēstuli. Sim pirmajam dokumentam, solīdam pierādījumam Eliota Rouzvotera lietā, nebija lemta ilga vientulība.

Atgriežoties savā kantora aizgaldā, Mašerijs iedomājās, ka Silvija taču patlaban šķir savu laulību un vecais

Makelisters būs Eliota Rouzvotera aizstāvis. Viņa dzīvoja Parīzē, un Mašerijs aizrakstīja viņai, ka draudzīgās, civilizētās laulības šķiršanas lietās prāvnieki atdod atpakaļ vēstules, kuras viens otram rakstījuši. Viņš lūdza piesūtīt visas Eliota rakstītās vēstules, ko viņa būtu saglabājusi.

Pasts piegādāja Mašerijam piecdesmit trīs tādas vēstules.

2

Eliots Rouzvoters bija dzimis 1918. gadā Vašingtonā. Tāpat kā viņa tēvs, kas uzdevās par dzimušu un augušu Indiānas štata pārstāvi, arī Eliots auga, izglītojās un baudīja dzīvi Amerikas austrumu piekrastē un Eiropā. Reizi gadā ģimene brauca uz «dzimto namu» Rouzvoteras apgabalā un padzīvoja tur kādu laiciņu, lai uzturētu spēkā melus, ka tas patiesi ir viņu dzimtais nams.

Lūmisas koledžā un Harvarda universitātē Eliots ar zināšanām nespīdēja. Viņš kļuva par teicamu burātāju, pavadot vasaras Kotjūtā pie Koda zemesraga, un par labu slēpotāju, pavadot ziemas brīvdienas Šveicē.

Harvarda juridisko fakultāti viņš pameta 1941. gada 8. decembrī, brīvprātīgi pieteikdamies Savienoto Valstu armijas kājniekos. Viņš izcēlās ar drosmi daudzās kaujās. Viņš uzdienēja par kapteini un bija rotas komandieris. Kad karš Eiropā nāca uz beigām, Eliotu piemeklēja slimība, ko mediķi nosauca par kaujas nogurumu. Viņu hospitalizēja Parīzē, kur viņš iekaroja Silvijas sirdi.

Pēc kara Eliots atgriezās Harvardā ar savu pasakaini daiļo sievu un saņēma jurista diplomu. Viņš turpināja specializēties starptautiskajos likumos, cerēdams, ka viņa darbs noderēs Apvienotajām Nācijām. Doktora grādu viņš ieguva vienlaikus ar jaunā Rouzvoteru fonda prezidenta posteni. Fonda statūti ļāva viņam izvēlēties gluži sīkus vai patiesi diženus pienākumus — kā pašam labpatiktos.

Eliotam labpatikās ņemt fondu nopietni. Viņš nopirka Ņujorkā namu ar strūklaku foajē. Viņš nolika garāžā bentleju un jaguāru. Viņš noīrēja kantora telpas debesskrāpī Empire State Building. Viņš lika tās izkrāsot citrondzeltenos, oranžos un perlamutra baltos toņos. Viņš errīgi izsludinaja savu kantori par dailes, līdzjūtības un zinātnisku meklējumu ģenerālštābu.

Dzēra viņš smagi, bet tas nevienu neuztrauca. Nekāds alkohola daudzums nespēja nogāzt viņu no kājām.

No 1947. līdz 1953. gadam Rouzvoteru fonds bija iztērējis četrpadsmit miljonus dolāru. Eliota dāsnums aptvēra pilnu labdarības spektru no dzimstības kontroles klīnikas Detroitā līdz E1 Grēko gleznai Tampas muzejam Floridā. Rouzvotera dolāri cīnījās ar vēzi un gara slimībām, rasu aizspriedumiem, policijas brutalitāti un citām gluži vai neskaitāmām sabiedrības čūlām, balstīja koledžu profesorus augstas patiesības meklējumos, pirka daiļumu par jebkuru cenu.

Likteņa ironijai labpatika, lai viens no Eliota samaksātajiem pētījumiem būtu alkoholisma izplatība Sandjego. Kad Eliotam nolika priekšā pārskatu, viņš bija tik smagi piedzēries, ka nespēja to izlasīt. Silvijai vajadzēja braukt uz kantori un vest viņu mājās. Simtiem cilvēku redzēja, kā viņa stīvē Eliotu pāri ietvei uz taksi. Bet Eliots uzrunāja pūli ar rindām, kuru sacerēšanai bija veltījis visu rīta cēlienu:

Lieliskā nauda! Slava tev un gods!

Labais ir nopirkts, ļaunais apkarots!

*

Divas dienas pēc tam Eliots rūgti nožēloja savus grēkus un nedzēra nemaz, tad pazuda uz veselu nedēļu. Citastarp, viņš torpedēja zinātniskās fantastikas autoru apspriedi Milfordas motelī Pensilvānijā. Normens Mašerijs par šo epizodi uzzināja no privātdetektīva ziņojuma, kas glabājās Makelistera, Robdženta, Rīda un Makgija aktos. Vecais Makelisters bija nolīdzis detektīvu izsekot Eliota gaitas un noskaidrot, vai viņš nav sadarījis lietas, kas vēlāk varētu juridiski apdraudēt fondu.

Ziņojumā bija arī Eliota uzruna rakstniekiem — vārds vārdā. Apspriede ar visu piedzērušā Eliota iejaukšanos bija ierakstīta lentē.

— Es jūs mīlu, kuņas bērni,— Eliots sacīja Milf ordā. — Jūs esat vienīgie, ko es vēl lasu. Jūs vienīgie uzdrīkstaties runāt par drausmīgajām pārmaiņām, kas ar mums notiek, jums vienīgajiem pietiek dulluma, lai saprastu, ka dzīve ir ceļojums kosmosā un ne jau īsiņš, bet uz biljoniem gadu! Jums vienīgajiem ir dūša ieskatīties nākotnē un reāli aptvert, ko mašīnas ar mums dara, ko karš ar mums dara, ko pilsētas ar mums dara, ko lielas, vienkāršas idejas ar mums dara, ko baismīgas nesaprašanās, kļūdas, nejaušības un katastrofas ar mums dara. Jūs esat tie vienīgie muļķi, kuriem sāp laika un telpas bezgalība, mūžam neizdibināmi noslēpumi un skaudrais fakts, ka jau tagad mums jātiek skaidrībā, vai ceļš izplatījumā tuvāko gadu biljonos ved uz debesīm vai elli.

*

Runas gaitā Eliots pasludināja, ka rakstīt zinātniskie fantasti neprot galīgi nemaz, bet piebilda, ka tam nav nekādas nozīmes. Tāpat viņi ir dzejnieki, jo asāk par visiem smalkajiem rakstītpratējiem izjūt būtiskas pārmaiņas. «Pie velna talantīgos tūtiņdreijērus, kuri māk smalki apcerēt tādu sīku vienību kā cilvēka mūžs, kad par izejas punktu jāņem galaktikas, eoni un tie triljoni dzīvību, kas vēl tikai nāks pasaulē!»

*

—  Man tikai žēl, ka te nav Kilgora Trauta,— sacīja Eliots,— man gribētos paspiest viņam roku un pateikt, ka viņš patlaban ir lielākais no dzīvajos esošajiem rakstniekiem. Viņš it kā neesot ieradies tāpēc, ka nevarot atļauties jel uz dienu atprasīties no darba. Un kādu darbu devusi sabiedrība savam dižākajam pravietim?— Darbs bija tāds, ka Eliotam no sašutuma aizcirtās elpa un viņš labu brīdi nevarēja to nosaukt vārdā.— Viņš zīmogo markas draņķīgā Heiēvisas pasta kantorī?

Tā bija patiesība. Trauts, astoņdesmit septiņu lētos papīra vākos izdotu romānu autors, dzīvoja galējā nabadzībā, un ārpus zinātniskās fantastikas loka viņa vārds nevienam neko neizteica. Pašlaik, kad Eliots tik silti atsaucās par viņu, viņam bija sešdesmit seši gadi.

—  Pēc tūkstoš gadiem,— pravietoja piedzērušais Eliots,— mūsu ģenerāļu un prezidentu vārdi būs aizmirsti un kā vienīgo mūsu laika varoni piesauks tikai 2WR02B» autoru,— Tā sauca Trauta romānu. Tuvāk pn pētot, izrādījās, ka grāmatas nosaukums ir Hamleta nemirstīgais jautājums. *

Mašerijs apzinīgi ķērās pie grāmatas meklēšanas, lai pievienotu to Eliota lietai. Neviens godājams grāmatu veikals par Trautu ne dzirdējis nebija. Beidzot Mašerijs izmēģināja laimi kādā pavārtē, kur tirgoja pornogrāfiju. Tur tad viņš visjēlāko grāmateļu blāķos uzraka visu, ko Trauts jebkad sarakstījis. Nodriskāto «2BK02B» eksemplāru, kas sākotnēji bija maksājis divdesmit piecus centus, Mašerijs dabūja par pieciem dolāriem. Tikpat maksāja Vātsjajanas «Kārna Sūtra».

Mašerijs pašķirstīja «Kārna Sūtru»—no sākta gala aizliegto austrumu mīlas mākslas un tehnikas rokasgrāmatu — un izlasīja sekojošo:

«Ja vīrietis sataisa recekli no kasijas koka un jarnbozas augļiem un piejauc tam pulverī saberztus augus soma, veronia anthelminica, eclipta prostata un lohopa-juihirka, un šo maisījumu uzziež uz tās sievietes yoni, ar kuru viņš grasās savienoties, viņš acumirklī pārstās šo sievieti mīlēt.»

Mašerijs pat nepasmaidīja, to lasīdams. Viņš vispār neredzēja pasaulē nekā tāda, par ko vajadzētu pasmaidīt, jo pārāk cieši bija noslēdzies ne smaida stariņa neapspīdētajā likuma burta valstībā.

Viņš bija arī pietiekami truls, lai iedomātos, ka Trauta grāmatas ir ļoti neķītras, ja jau tās pārdod par tik augstu cenu tik ērmotiem ļaudīm un vēl tādā vietā. Viņš nesaprata, ka Trautam ar pornogrāfiju kopīgs ir nevis sekss, bet fantāzijas par neiespējami viesmīlīgu pasauli. *

Tāpēc Mašerijs, kāri šķirstīdams Trauta lieliskās prozas lappuses un gaidīto jēlību vietā atrazdams vienīgi automatizācijas aprakstus, jutās piekrāpts. Visus romānus Trauts rakstīja pēc sava iecienītā modeļa: viņš tēloja līdz pēdējai iespējai nekrietnu sabiedrību, kas neko daudz vis neatšķīrās no tās, kurā viņš dzīvoja, un beigās deva padomus, kā to labot. «2BK0^B» tēloja Amerikas nākotni, kur gandrīz visu dara mašīnas ļin darbu var dabūt tikai trīskārtīgi vai vēl vairākkārtīgi zinātņu doktori. Arī pārapdzīvotības problēma smaga.

Visas nopietnās slimības pieveiktas. Tāpēc nāve ir brīvprātīga, un valdība gādā, lai brīvprātīgo rastos vairāk: katrā daudzmaz apdzīvotā vietā Ētiskās pašnāvības salonu purpursarkanie jumti redzami blakus Džonsona restorānu oranžajiem. Salonā brīvprātīgo sagaida daiļas pieņēmējas, ērti zvilni un mūzikas ieraksti. Viņam piedāvā četrpadsmit bezsāpju nāves veidus. Pašnāvības saloniem darba nekad netrūkst, jo daudz ir cilvēku, kas jūtas lieki un dzīvošanā neredz nekādas jēgas, turklāt nomirt skaitās patriotiski un cēli. Blakus restorānā pašnāvniekiem bez maksas sniedz pēdējās maltītes.

Un tā tālāk. Trautam bija bagāta iztēle.

Kāds no brīvprātīgajiem jautā nāves stjuartei, vai viņš nonāks debesīs, un stjuarte atbild, ka, protams, nonāks. Viņš jautā, vai dabūs redzēt dievu, un viņa saka:— Noteikti, dārgumiņ.

Un viņš saka:— Gribētos gan cerēt. Es viņam pajautātu to, ko te, uz zemes, nekādi neesmu varējis izdibināt.

—  Un kas tas būtu?— jautā stjuarte, iesprādzēdama viņu zvilnī.

—  Kādam velnam vajadzīgi cilvēki?

Milfordā Eliots sacīja, ka rakstniekiem, viņaprāt, vajadzētu labāk pārzināt seksu, ekonomiku un stilu, taču pieļāva, ka cilvēkam, ar patiesi lielām problēmām nodarbojoties, tādām lietām vienkārši neatliek laika.

Un viņam ienāca prātā, ka neviena īsti laba zinātniskās fantastikas grāmata nav apcerējusi naudu.— Padomājiet vien, cik neizdibināmi ir naudas ceļi uz Zemes! — viņš teica.— Jums nav jādzenas uz Tralfamadoras planētu 508. antivielas galaktikā, lai atrastu ērmotas, ar neticamu spēku apveltītas būtnes. Paskatieties uz Zemes miljonāra spēkiem! Paskatieties uz mani! Pasaulē es nācu tikpat plikiņš kā jūs, bet, ak dievs, mani draugi un kaimiņi, es varu tērēt tūkstošus dienā!

Runu viņš pārtrauca ar iespaidīgu savu mistisko spēku demonstrāciju, uzkricelēdams katram no klātesošajiem smulīgu čeku par divsimt dolāriem.

Te jums ir fantāzija,— viņš sacīja,— un, kad jūs rīt ne/, iesiet uz banku, fantāzija kļūs par īstenību. Tas ir ārprāts, ka es te varu ākstīties ar tik svarīgu lietu kā nauda.— Uz mirkli viņš zaudēja līdzsvaru, atguva to un lad gandrīz aizmiga, kājās stāvēdams. Ar lielām pūlēm viņš atvēra acis.— Jums, maniem draugiem un kaimiņiem un it īpaši nemirstīgajam Kilgoram Trautam, es lieku pie sirds: domājiet par to, cik idiotiski pasaulē sadalīta nauda, un izdomājiet, kā to darīt godīgāk.

*

Eliots aizģenģerēja no Milforda un, pa ceļam balsodams, nokļuva Svortmūrā, Pensilvānijas štatā. Viņš iegāja mazā bāriņā un pasludināja, ka izmaksā katram, kas var uzrādīt brīvprātīgā ugunsdzēsēja žetonu. Viņš aizdzērās līdz asarām un šņukstēdams klāstīja, cik ļoti viņu sāpina doma, ka apdzīvotas planētas atmosfēra to vien dara kā varmācīgi savienojas ar visu, kas tās apdzīvotājiem dārgs. Viņš runāja par Zemi un skābekli.

—  Ja labi padomā, zēni,— viņš stomīgi skaidroja,— tikai tas satur mūs kopā, atskaitot varbūt Zemes pievilkšanas spēku. Mēs esam tā saujiņa, daži izredzētie, laimīgā ugunsbrālība, kas plecu pie pleca sargā mūsu maizi, pajumti, drānas un tuviniekus no savienošanās ar skābekli. Ka es jums saku, zēni, es pats biju brīvprātīgais ugunsdzēsējs un būtu vēl tagad, ja Ņujorkā pastāvētu kaut kas tik cilvēcīgs, tik humāns kā Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrība.— Te nu gan Eliots apmelojās, ka bijis ugunsdzēsējs. Kaut kādā sakarā ar ugunsdzēsējiem viņš bija tikai bērnu dienās, kad ģimene pagodināja ar vizīti savas lēņu zemes Rouzvoteras apgabalā. Lišķīgie pilsētnieki pieglaimojās mazajam Eliotam, pasludinādami viņu par Rouzvoteras Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības dzīvo talismanu. Viņš nekad nebija dzēsis uguni.

—  Un es jums saku, zēni,— viņš turpināja,— kad tie krievi te vienreiz būs klāt un izcels desantu un nebūs ne mazākās iespējas tos atsist, visi draņķi, kas tagad dzīvo zaļi un ar pakaļas laizīšanu ielaizījušies pašās siltākajās vietiņās, sagaidīs uzvarētājus ar vodku un kaviāru un būs ar mieru darīt visu, kas krieviem ienāks prātā. Un vai zināt, kas tad aizies mežos ar dunčiem un šautenēm., kas cīnīsies un nepadosies kaut vai simt gadu un vairāk? Brīvprātīgie ugunsdzēsēji, tikai viņi!

Par ālēšanos dzērumā Eliotu iespundēja Svortmūras tuptūzī. Kad viņš otrā rīta pamodās, policija piezvanīja viņa sievai. Eliots nolūdzās un aizkopās uz mājām.

❖

Bet pēc mēneša viņš pazuda atkal, žūpodams ar ugunsdzēsējiem vienu nakti Rietumvirdžīnijas Kloverlikā, otru — Ņūdžersijas Ņūīdžiptā. Sajā uzdzīves reizē viņš ar kādu pudelesbrāli samainīja savu četrsimt dolāru vērto uzvalku pret 1939. gadā šūdinātu zilstrīpotu drēbju kārtu ar pleciem kā Gibraltārs, svārku atlokiem kā ercenģeļa G-abriēla spārni un uz mūžu iešūtām bikšu vīlēm.

—  Tu gan laikam esi traks,— sacīja Ņūīdžiptas ugunsdzēsējs.

—  Es negribu izskatīties pēc sevis,— Eliots atbildēja.— Es gribu izskatīties pēc tevis. Jūs esat zemes sāls, ka es jums saku. Jūs, vīri tādos uzvalkos, esat viss, kas Amerikā vēl labs. Jūs esat Savienoto Valstu infantērijas dvēsele.

Un Eliots gabalu pa gabalam aizmainīja visu savu garderobi, atstājot tikai fraku, smokingu un pelēku vilnas flaneļa uzvalku. Viņa sešpadsmit pēdas garais drēbju skapis pārvērtās bēdīgā dungriņu, kombinezonu, vējjaku, svīteru, armijas kreklu un tamlīdzīgas drazas muzejā. Silvija gribēja to visu sadedzināt, bet Eliots sacīja:— Sadedzini labāk manu fraku, smokingu un pelēko uzvalku.

*

Eliots bija nepārprotami slims jau tad, tikai neviens neiedomājās, ka viņu vajadzētu ārstēt, un nevienu vēl nebija iekvēlinājuši tie labumi, ko manīgs cilvēks varētu gūt no viņa oficiāli apstiprinātā ārprāta. Mazais Normens Mašerijs šo nebūšanu laikā bija tikai divpadsmit gadu vecs, taisīja plastmasas lidmodeļuš, onanēja un lipināja pie savas istabas sienām senatora Džo Makartija un Roja Kouna portretus. Eliots Rouzvoters gan bija pēdējais, kas viņam varētu ienākt prātā.

Silvija, bagātu un šarmantu īpatņu aprindās augusi, bija par eiropeisku, lai iespundētu savu vīru trakonamā. Visas senatora domas un spēkus atņēma politiskās cīņas, viņš pūlējās saliedēt pretsparam Duaita Dāvida Eizenhauera ievēlēšanas satriekto republikāņu partiju. Kad viņam stāstīja par dēla ērmoto uzvedību, viņš neņēma to galvā, jo puika taču bija labi audzināts.

—  Viņam ir raksturs, un viņam ir mugurkauls,— senators sacīja. — Viņš eksperimentē. Viņš nāks pie prāta, tiklīdz būs nobriedis un gatavs dzīvei. Mūsu ģimenē nav dzimis un nekad nedzims hronisks žūpa vai hronisks plānprātiņš.

To pavēstījis, viņš gāja uz senātu teikt savu gluži vai vēsturisko runu par Romas zelta laikmetu un citastarp sacīja:

—  Es gribētu runāt par imperatoru Oktaviānu vai, kā viņu dēvēja, Cēzaru Augustu. Sis cēlais humānists — un viņš bija humānists vārda visdziļākajā nozīmē — pārņēma Romas impēriju pagrimuma posmā, tik uzkrītoši līdzīgā mūsu pašreizējam stāvoklim. Prostitūcija, laulību šķiršana, žūpība, liberālisms, homoseksuālisms, pornogrāfija, aborti, pērkamība, strādnieku dumpošanās, mazgadīgo noziedzība, gļēvums, ateisms, šantāža, apmelojums un zādzība bija modes lieta. Gluži kā mūsdienu Amerika, Roma bija gangsteru, izvirtuļu un slinku strādnieku paradīze. Gluži kā mūsdienu Amerikā, pūlis atklāti uzbruka likuma un kārtības pārstāvjiem, bērni bija nepaklausīgi, nejuta cieņu ne pret saviem vecākiem, ne dzimto zemi, un godīgas sievietes nevarēja droši rādīties uz ielas pat gaišā dienas laikā. Ar viltu un kukuļiem amatos izvirzījās manīgi ārzemnieki. Un krietnie zemes arāji, romiešu armijas un romiešu gara mugurkauls, bija tikai pīšļi un putekļi zem bagāto pilsētas naudasmijēju kājām.

Ko Cēzars varēja iesākt? Arī Romā netrūka dievadotu liberāļu, kā netrūkst gaisā parautu liberāļu mums, un tie, noveduši dižu nāciju pašapmierinātas nelikumības un bābelisku valodu purvā, allaž daudzinājuši: «Tik labi mums nekad nav klājies! Skatieties vien, kāda mums brīvība! Skatieties, kāda mums vienlīdzība! Re, kā mēs esam nomēzuši no zemes vaiga seksuālo liekulību! Apžēliņ! Agrāk cilvēkam visas iekšas stinga, iedomājoties vien par izvarošanu vai laulības pārkāpšanu. Tagad viņš to var darīt pēc sirds patikas.»

Un ko tajos laimīgajos laikos drīkstēja iebilst konservatīvie, tie drūmie, visiem dzīvespriekiem naidīgie briesmoņi? Daudz jau viņu nebija palicis. Uz vecumu viņi krita pat savu miesīgo bērnu apsmieklā un pamazām izmira. Samusināto bērnu pravieši bija liberāļi, visādi miglas bilžu rādītāji, politisku gaisa piļu cēlēji, cilvēki, kas mīlēja visus, pat barbarus, cilvēki, kas mīlēja barbarus tik ļoti, ka prasīja, lai karavīri noliek ieročus, atver visus vārtus un laiž barbarus iekšā. [1]

Tāda bija Roma, kad Cēzars Augusts atgriezās no dižās jūras kaujas pie Aktiuma, sakāvis tos abus seksuālmaniaķus Antoniju-un Kleopatru. Vai lai stāstu, ko viņš domāja, lūkodamies uz Romu, kurā viņam nu vajadzēja valdīt? Labāk paklusēsim un jel brīdi padomāsim paši par savām nebūšanām!

Visi patiešām klusēja pusminūti, un dažam tā likās tūkstoš gadu gara.

—  Un ko darīja Cēzars Augusts, lai ievestu kārtību savā piegānītajā namā? Viņš izdarīja to, ko pie mums ne domās neuzdrīkstētos darīt, ko pie mums brēkšus nebrēktu par neizdarāmu: viņš pasludināja tikumu par likumu! Un viņš uzspieda šo likumu ar varu. Viņa policija bija barga un jokus nepazina. Cūcisku uzvedību romietim liedza likums. Dzirdējāt? Likums! Ja tagad romieši uzvedās kā cūkas, viņus kāra aiz īkšķiem, meta no cietokšņa mūriem, izbaroja lauvām un tamlīdzīgi, lai stiprinātu viņos apņēmību kļūt pieklājīgākiem un krietnākiem, nekā viņi raduši. Vai tas līdzēja? Varat saderēt uz pēdējo kreklu, ka līdzēja gan! Cūkas izgaisa kā pēc burvja mājiena! Un kā mēs dēvējam gadus, kas sekoja šīm neiedomājamām varmācībām? Ne vairāk, ne mazāk, draugi un kaimiņi, kā par «Romas zelta laikmetu».

iunga liek ēzelim strādāt, un, kas der ēzelim, tikpat labi var noderēt kosmiskās ēras cilvēku sabiedrībai.

Un tā joprojām. Senators pauda, ka burkāns un runga bijuši privātās iniciatīvas pamats jau Amerikas dibināšanas laikos, bet visvisādi tautas labdari, iedomādamies, ka cilvēkam ne par ko nav jāpūlas vaiga sviedros, izļodzījuši pamatu līdz nepazīšanai.

— Rezultātā,— viņš teica,— es redzu tikai divas alternatīvas. Pirmā — mēs padarām tikumu par likumu un uzspiežam to ar visu likuma bardzību; otrā — attīrām no labestīgām blēņām brīvās iniciatīvas sistēmu, kurā iemiesota Cēzara Augusta taisnīgā dogma: vai nu peldi, vai slīksti! Ar visu sirdi esmu par otro alternatīvu. Mums jārīkojas bez žēlastības, jo mums atkal jākļūst par peldētāju nāciju, atstājot slīcējus viņu pašu ziņā. Es jums stāstīju par grūtu laiku senajā vēsturē. Ja esat piemirsuši, kā to sauca, atsvaidzināšu jūsu atmiņu. To sauca par Romas Zelta laikmetu, draugi un kaimiņi, Romas Zelta laikmetu.

Grūtos dzīves brīžos cilvēkam var palīdzēt draugi, taču Eliotam draugu nebija. Bagātos draugus viņš bija atbaidījis ar runām, ka viss, kas viņiem pieder, ir stulbas nejaušības dāvāts. Draugiem no mākslas aprindām viņš skaidroja, ka par viņu darbiem interesējas tikai bagātas zirgu pakaļas, nīkdamas laukā no dīkdienības, jo neviens tām neuzkrauj kādu derīgu nastu. Zinātniekiem viņš jautāja, kam jel būtu laiks lasīt visas tās garlaicīgās blēņas, kuras viņi raksta, un uzklausīt vēl garlaicīgākos penterus, ko viņi klāsta mutiski. Vēl apvainojošāka bija Eliota maniere vētraini pateikties par katru avīzē vai žurnālā minētu zinātnes sasniegumu un sirdsšķīsti apgalvot, ka zinātniskās domāšanas rezultātā dzīve kļūst arvien labāka un labāka.

*

Un tad Eliots sāka ārstēties pie psihoanalītiķa. Viņš atmeta dzeršanu, ar labpatiku rūpējās par savu ārieni, izrādīja entuziasmu mākslas un zinātņu jomā un atguva daudzus draugus.

Silvija nekad nebija jutusies tik laimīga. Bet gadu pēc ārstēšanās sākuma viņu pārsteidza psihoanalītiķa zvans. Ārsts atteicās no pacienta, jo pēc Freida mācības kanoniem Eliots bija neārstējams.

—  Bet jūs taču esat viņu izārstējis!

—  Mīļā kundze, ja es būtu Losandželosas pūšļotājs, es jums visā pazemībā piekristu. Bet es neesmu šamanis. Ar tik dziļu un apzināti maskētu neirozi, kāda ir jūsu vīram, man vispār nav nācies strādāt. Es pat nespēju izdibināt šīs neirozes īsto dabu. Tā slēpjas it kā tērauda bruņās, uz kurām vesels gads mana darba nav atstājis ne skrambiņas.

—  Bet viņš no jūsu kabineta allaž atgriežas tik dzīvespriecīgs.

—  Jūs zināt, par ko mēs runājam?

—  Man likās — pareizāk nejautāt.

—  Par Amerikas vēsturi! Viņš ir smagi slims cilvēks, kurš citastarp nogalinājis savu māti un kura tēvs ir drausmīgs tirāns. Un par ko viņš runā, kad aicinu ļauties brīvam, nepiespiestam domu plūdumam? Par Amerikas vēsturi.

Apgalvojums, ka Eliots nogalinājis savu mīļoto māti, rupji ņemot, bija patiess. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš Kotuitā izveda māti pavizināties ar jahtu. Viņš pārlika klīveri. Smagais bomis trāpīja mātei pa galvu un izsvieda viņu pār bortu. Jūnisa Morgana Rouzvotera nogāja dibenā kā akmens.

—  Es jautāju, ko viņš redz sapņos,— ārsts turpināja, — un viņš atbild, ka Semjuelu Gompersu, Marku Tvenu un Aleksandru Hamiltonu. Es jautāju, vai viņam kādreiz sapņos rādās tēvs, un viņš saka: «Nē, bet Torstens Veblens gan bieži.» Misis Rouzvotera, esmu cietis sakāvi.

Tālāk viņu ārstēt nevaru.

*

Eliotu psihoanalītiķa atteikšanās nebūt nesarūgtināja, drīzāk otrādi.— Viņš nesaprot, ar ko mani ārstējis, tāpēc arī nespēj ticēt, ka izārstējis,— Eliots bezrūpīgi noteica.

Tajā pašā vakarā viņi abi ar Silviju aizgāja uz Metropolitēna operu, uz jauniestudētās «Aīdas» pirmizrādi. Rouzvoteru fonds bija maksājis par kostīmiem. Eliots savā frakā izskatījās brīnum slaids un spodrs, viņa platā, draudzīgā seja bija sārta un zilās acis staroja no psihiskas higiēnas.

Viss bija lieliski līdz operas pēdējam cēlienam, kurā varoņpāri iemūrē šaurā spraugā, lai viņi noslāptu. Kad nāvei nolemtie varoņi pievilka pilnas plaušas un atspērās uz dziedāšanu, Eliots viņiem uzsauca:— Labāk ned/.i<i diet, tad jūs izturēsiet ilgāk!— Pārliecies pāri ložas malai, Eliots pamācīja dziedātājus:—Varbūt jūs neko nezināt par skābekli, bet es zinu. Ticiet man, jums nevajag dziedāt!

Eliota seja kļuva bāla un stinga. Silvija raustīja viņu aiz piedurknes. Viņš apjucis paskatījās uz sievu un ļāva sevi izvilkt no ložas viegli kā bērnu baloniņu.

3

Normens Mašerijs uzzināja, ka «Aīdas» pirmizrādes vakarā Eliots pazudis atkal, proti, māj apbraucot izlēcis no taksometra Četrdesmit piektās ielas un Piektās avēnijas stūrī.

Pēc desmit dienām Silvija saņēma no viņa vēstuli, kas bija rakstīta Elsinoras Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības mītnē Elsinorā, Kalifornijā. Vietas nosaukums laikam bija ievirzījis viņa domāšanu citās sliedēs, tagad viņš jutās gluži kā Šekspīra Hamlets.

«Dārgā Ofēlija!

Elsinorā nav tāda, kā biju iedomājies, vai arī Elsinoras ir vairākas un neesmu nokļuvis īstajā. Koledžas futbolisti te dēvējas par «Dāņu karadraudzi». Kaimiņu pilsētās viņus saukā par «Dāņu melanholiķiem». Pagājušos trīs gados viņi vienu spēli vinnējuši, divas nospēlējuši neizšķirti un divdesmit četras zaudējuši. Ēo citu var gribēt, ja Hamlets ir tikai pussargs?

Tavi pēdējie vārdi, kad es tovakar kāpu laukā no takša, bija par mūsu laulības šķiršanu. Es nebiju pamanījis, ka mūsu kopdzīve kļuvusi Tev par smagu. Apzinos, ka man ir lēna domāšana un es neko nepamanu laikā. Man joprojām grūti aptvert, ka esmu alkoholiķis, lai gan to uzreiz pamanījuši pat sveši cilvēki.

Varbūt es glaimoju sev, iedomādamies, ka man ir zināma līdzība ar Hamleta, ka man ir svarīga misija pasaulē, tikai esmu vēl neziņā, kā to pildīt. Hamletam bija tā lielā priekšrocība, ka tēva gars viņam skaidri pateica, kas darāms. Man turpretī jārīkojas bez kādām instrukcijām. Man ir tikai sajūta, it kā man kāds pūlētos .iedvest, kurp lai eju, ko tur lai daru un kāpēc lai daru. Neuztraucies, balsis es nedzirdu. Mani neatstāj nojausma, ka mans dzīves piepildījums meklējams tālu no Ņujorkas,

kur mēs dzīvojam tik bezgala tukši un bezjēdzīgi; pat nedzīvojam, izliekamies. Un tā es klīstu. Tā es klīstu…»

Jaunais Mašerijs bija vīlies, lasot, ka Eliots nedzird balsis. Taču vēstules nobeigums skaidri liecināja par rakstītāja ārprātu. Eliots aprakstīja Elsinoras ugunsdzēsības aparatūru, it kā to vien Silvija kārotu uzzināt.

«…Savas ugunsdzēsības mašīnas viņi krāso oranži melnās strīpās kā tīģerus. Varens skats! Un pie ūdens viņi jauc kādu detergentu, kas ļauj ūdenim sūkties cauri apmetumam un dzēst uguni. Tas patiešām ir lielisks izgudrojums, ja vien izrādīsies, ka nekaitē sūkņiem un šļūtenēm. Viņi to lieto samērā neilgu laiku, tāpēc īsti vēl nevar zināt. Es teicu, lai viņi uzraksta sūkņu ražotājiem un pastāsta, ko viņi dara, un viņi sacīja, ka uzrakstīs. Viņi mani noturējuši par lielu ugunsdzēsības dūzi no metropoles. Tie ir brīnišķīgi cilvēki. Nekā kopīga ar ķēmu sitējiem, kas klaudzinās pie Rouzvoteru fonda durvīm. Viņi ir tādi amerikāņi, kādus es pazinu karā.

Mīlot

Hamlets.»

No Elsinoras Eliots aizkūlās uz Vašti Teksasā, un tur viņu drīz vien arestēja. Vienos putekļos, ar bārdas rugājiem noaudzis, viņš parādījās pie Vašti ugunsdzēsības depo. Tur yi.ņš piesējās dažiem dīkdieņiem un sāka klāstīt, ka valdībai vajadzētu sadalīt visu valsts naudu līdzīgās daļās, lai nebūtu tā, ka vieniem ir vairāk, nekā viņi simt mūžos varētu notērēt, bet citiem nav pat ko ēst.

Viņš aizrunājās tiktāl, ka pasludināja:

— Es, ziniet, domāju, ka armijas, flotes un gaisaspēku galvenais mērķis ir panākt, lai nabadzīgie amerikāņi staigātu tīrās, labi gludinātās, nenoskrandušās drēbēs un bagātiem amerikāņiem neriebtos viņus uzlūkot.— Viņš minēja arī revolūciju. Viņaprāt, revolūcijai vajadzētu sākties tuvāko divdesmit gadu laikā un uzvarēt, ja, protams, tās priekšgalā stātos kājnieku veterāni un brīvprātīgie ugunsdzēsēji.

Viņu iespundēja cietumā kā aizdomīgu tipu. Izlaida viņu pēc ilgām krustu un šķērsu pratināšanām. Viņam l'La parakstīties, ka viņš nekad vairs nespers kāju Vašti pilsētā.

Nedēļu pēc tam viņš iznira Jaunvīnē, Aijovas štatā. No turienes Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrības Eliots atkal rakstīja Silvijai. Viņš dēvēja Silviju par vispacietīgāko sievieti pasaulē un vēstīja, ka viņas ilgajām ciešanām jau saredzams gals.

«Tagad es zinu,» viņš rakstīja, «uz kurieni man jāiet. Es došos turp, cik ātri vien spēdams. No turienes zvanīšu. Varbūt palikšu tur uz visiem laikiem. Man vēl nav skaidrs, ko darīt, kad būšu tur nonācis. Bet gan jau noskaidrosies arī tas. Zvīņas kritīs no manām acīm!

Starp citu, es sacīju šejienes ugunsdzēsējiem, lai viņi liek detergentu pie ūdens, bet vispirms lai uzraksta sūkņu ražotājiem. Viņi teica, ka tā esot kolosāla ideja. Viņi to apspriedīšot nākamā sapulcē. Es jau sešpadsmit stundas nedzeru. Un nemaz nekāroju pēc tās indes. Sveika!»

So vēstuli saņēmusi, Silvija nekavējoties lika pierīkot savam telefonam ierakstu, kas pavēra jaunas, burvīgas iespējas Normenam Mašerijam. Silvija to izdarīja pārliecībā, ka Eliots jau galīgi nojūdzies. Viņa gribēja ierakstīt sarunu visos sīkumos, lai izsecinātu, kādā stāvoklī viņš ir, kur atrodas un kā viņu pārdabūt mājās.

Eliots zvanīja.

—  Ofēlij?

—  Ai, Eliot, Eliot mīļo, kur tu esi?

—  Amerikā, starp dižo pionieru rahītiskajiem dēliem un mazdēliem.

—  Bet kur tieši? Kādā vietā?

—  Absolūti visur — alumīnija un stikla telefonbūdā, kas ir sīka, noplukuši Amerikas visuriene, un uz pelēka plauktiņa man priekšā visuresošie Amerikas centi — piecnieki, desmitnieki, kvarti. Un vēl uz mazā, pelēkā plauktiņa ar lodīšu pildspalvu uzrakstīts kāds vēstījums.

—  Un ko tas pauž?

— «Seila ir draņķe, tracina, bet nedod.» Droši vien taisnība.

Eliota galā skaļi ierēcās autotaure.— Klau,— teica Eliots,— cik plātīgi savas romiešu taures kaucina autobuss! Es zvanu no autoostas, kas pie viena ir arī saldumu kiosks. Re! Vecs amerikānis atsaucas uz taures aicinājumu un steberē laukā. Nav neviena, kas novēlētu viņam laimīgu ceļu, un viņš arī nepaceļ acis un neskatās, vai pa ielu kāds nenāk no viņa atvadīties. Rokā viņam brūns sainis, pārsiets ar aukliņu. Viņš brauc nomirt, to var skaidri noprast.

Viņš atstāj vienīgo pilsētu, ko savā mūžā redzējis, un vienīgo dzīvi, kādu pazinis. Bet viņam nenāk ne prātā kaut ardievas pateikt savai pasaulei. Viņa miesa un dvēsele saspringusi vienā vienīgā pūliņā neaizkaitināt visvareno šoferi, kas niknumā zvērojošām acīm blenž uz viņu no sava zilā ādas troņa. Posts un bēdas! Autobusā večuks ierāpjas bez miesas bojājumiem, bet nu viņš nevar atrast biļeti. Beidzot viņš to uzčamda, bet par vēlu! Par vēlu! Šoferis mutuļo naidā. Viņš aizcērt durvis, ar mežonīgu blarkšķi pielaiž motoru, zvērīgi uzbrēcina tauri večiņai, kas iet pāri ielai, dārdina logu stiklus. Naids, naids, naids!

—  Eliot, vai upe tur ir?

—  Mana telefonbūdiņa atrodas par Ohaio upi dēvētā notekgrāvja plašajā ielejā. Pati upe ir trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem. Karpas, lielas kā atomzemūdenes, barojas no pionieru dēlu un mazdēlu samazgām. Aiz upes plešas kādreiz zaļie Kentuki pakalni, Daniela Būna apsolītā zeme — tagad tā ir vienās raktuvju brūcēs, un dažas no šīm drausmajām brūcēm pieder labdarības un kultūras fondam, ko dibinājusi sena, ļoti interesanta amerikāņu dzimta, vārdā Rouzvoteri.

Simpus upei Rouzvoteru fonda īpašumi pieņemas plašumā. No manas telefona būdas cilvēks var iet piecpadsmit jūdzes uz jebkuru debespusi un gandrīz katra zemes pēda piederēs Rouzvoteriem. Bet, gods kam gods, fonds atstājis uzņēmīgu privātuzņēmēju ziņā tādu zelta bedri kā sliekas. Uz katras būdas redzama izkārtne «Pārdod sliekas».

Cūkkopību un sliekas neskaitot, ražo te galvenokārt zāģus. Zāģu fabrika, protams, pieder fondam. Jo zāģi te ir galvenais, tāpēc pat Noasa Rouzvotera vidusskolas koņianda saucas «Asie zāģi». Bet vīru, kas mācēja zāģus taisīt, tagad vairs tikpat kā nav. Zāģu fabrika ir gandrīz pilnīgi automatizēta. Ikviens, kas prot nospiest pogu, var vadīt fabriku un izlaist divpadsmit tūkstošus zāģu dienā.

Viens tāds «Asais zāģis», jauns puisis ap astoņpadsmit no komandas zili baltās krāsās, patlaban bezrūpīgi slāj garām manai telefona būdiņai. Pēc skata ļoti bīstams tips, bet nenodarīs pāri ne mušai. Skolā viņa mīļākie priekšmeti bija pilsoņtiesības un mūsdienu Amerikas demokrātijas pamati, un abus pasniedza viņa basketbola t reneris. Viņš saprot, ka, sperot kādu varmācīgu soli, viņš ne tikai nodarītu ļaunumu Amerikai, bet izpostītu savu dzīvi arī. Darba viņam Rouzvoterā nav. Un arī citās vietās sasodīti maz darba tādiem kā viņš. Kabatā viņš parasti nēsā mantiņu dzimstības kontrolei, un daudzi par to šausminās. Un tie paši cilvēki šausminās, ka šī puiša tēvs tādu pretdzimstības mantiņu nav lietojis. Atkal viens pēckara pārpilnības samaitāts zeņķis, atkal viens tukša troņa mantinieks ar blāvām ērkšķogu acīm. Un tur jau nāk viņa meitene, neko daudz vairāk par četrpadsmit tam skuķēnam vis nav, tāda pieccentu bodītes Kleopatra, piecu burtu vārds.

Pāri ielai ugunsdzēsības depo — četras smagās mašīnas, trīs piedzērušies veči, sešpadsmit suņi un viens dzīvespriecīgs jauneklis ar polirola bundžu — šis ir skaidrā prātā.

—  Eliot, ai, Eliot, brauc mājās! Brauc mājās!

—  Kā tu nesaproti, Silvij! Es esmu mājās. Tagad es zinu, ka te vienmēr bijušas manas mājas — Rouzvoteras pilsētā, Rouzvoteras rajonā, Rouzvoteras apgabalā, un tas viss Indiānas štatā.

*

—  Un ko tu grasies tur darīt, Eliot?

—  Es rūpēšos par šiem cilvēkiem.

—  Tas ir… tas ir ļoti mīļi,— Silvija vēsi atbildēja.

Viņa bija bāla un smalka meitene, graciozs kultūras

stādiņš. Viņa spēlēja arfu un burvīgi tērzēja sešās valodās. Gan kā bērns, gan kā jauna sieviete savu vecāku mājās viņa bija redzējusi daudzus no mūsdienu dižākajiem vīriem — Pikaso, Šveiceru, Hemingveju, Toskanīni, Cērčilu, de Gollu. Viņa nekad nebija redzējusi Rouzvoteras apgabalu, viņai nebija ne mazākā priekšstata par sliekām, viņa nespēja ne iedomāties, ka pasaulē būtu kāda tik bezcerīga vieta un cilvēki tur būtu līdz nāvei garlaicīgi.

—  Es skatos uz šiem cilvēkiem, šiem amerikāņiem,— Eliots turpināja,— un redzu, ka viņi paši par sevi vairs rūpēties nespēj, jo viņi vairs nekam nav vajadzīgi. Fabrika, fermas, raktuves viņpus upei — gandrīz viss ir pilnīgi automatizēts. Amerikai šie cilvēki nav vajadzlgi nekam — pat ne karam. Silvij, es kļušu par mākslinieku.

—  Par mākslinieku?

—  Es mīlēšu atstumtos amerikāņus, lai cik viņi nederīgi un nepievilcīgi. Tas būs mans mākslas darbs.

4

Rouzvoteras apgabals, audekls, ko Eliots gribēja apgleznot ar mīlu un iejūtību, bija taisnstūris, uz kura citi mākslinieki — galvenokārt Rouzvoteri — jau bija atstājuši dažu labu drosmīgu zīmējumu. Eliota senči bija apsteiguši Mondrianu. Puse ceļu stiepās uz austrumiem un rietumiem, otra puse — uz ziemeļiem un dienvidiem. Tieši pa vidu — ne sprīdi tālāk par apgabala robežām — audeklu šķēla nekur nevedošs kanāls. To bija racis Eliota vecvectēvs, un šis kanāls bija viss, kas piepildījās no akcionāru sapņa par ūdensceļu starp Čikāgu, Indianapolisu, Rouzvoteru un Ohaio. Tagad kanālā dzīvoja sapali, mailītes, raudas, asari un karpas. Cilvēki, kas tīkoja šīs zivteles no kanāla izmakšķerēt, tad arī bija slieku pircēji.

Daudzi āķu ēsmas tirgotāju senči savā laikā bija Rouzvoteras Starppilsētu kuģniecības kanāla akciju sabiedrības biedri. Kad akciju sabiedrības gaisapils sabruka, viņiem vajadzēja «pārdot savas fermas, un tās uzpirka Noass Rouzvoters. Apgabala dienvidrietumu gala utopiskā komūna «Jaunā Ambrozija» kanālā ieguldīja visu, kas tai piederēja, un visu zaudēja. Tie bija vācieši, komunisti un ateisti, kas piekopa daudzlaulību, absolūtu godīgumu, absolūtu tīrību un absolūtu mīlestību. Nu viņi izklīda pa visiem vējiem kā bezvērtīgie papīriņi, kas pirkti par kanālā ieguldīto naudu. Un neviens pēc viņiem neskuma. Apgabalam par piemiņu ambroziāņi atstāja tikai alus brūzi, kas darbojās vēl Eliota laikā un ražoja «Rouzvoteras zelta ambroziju». Katras alus bundžas etiķete tēloja to paradīzi, ko jaunambroziāņi gribēja radīt zemes virsū. Sapņu pilsēta bija vienos torņos. Katram tornim — zibens novedējs. Un pilnas debesis eņģelīšu.

*

Rouzvoteras pilsēta bija pašā apgabala vidū. Un pašā pilsētas vidū bija partenons, celts no krietniem, sarkaniem ķieģeļiem, ar visām kolonnām un citu, kas partenoniem piederas. Jumts bija no zaļa vara. x Cauri pilsētai stiepās kanāls kā savulaik tās ziedu gados, trīs dzelzceļa līnijas — Ņujorkas Centrāles, Monona un Niķeļa kompānijai piederošās. Kad Eliots ar Silviju apmetās uz dzīvi Rouzvoterā, bija palicis vairs tikai kanāls un Monona mazbānīša sliedes. Monons bija bankrotējis un sliedes sarūsējušas.

Uz rietumiem no partenona bija vecā Rouzvoterā zāģu rūpnīca — tāpat no sarkaniem ķieģeļiem, tāpat ar zaļu jumtu. Jumta kore bija iebrukuši, logi sen izdauzīti, īsta Jaunā Ambrozija bezdelīgām un sikspārņiem. Četriem torņa pulksteņiem trūka rādītāju. Sirēnas lielā misiņa rīkle bija aizbāzta ar putnu perēkļiem.

Uz austrumiem no partenona slējās apgabaltiesas nams — arī sarkani ķieģeļi un zaļa vara jumts. Tornis gluži tāds pats kā zāģu rūpnīcai. Trim torņa pulksteņiem rādītāji vēl bija, bet pulksteņi negāja. Kā augonis pie izpuvušā zoba saknes šīs sabiedriskās celtnes pagrabā bija iemeties mazs privātuzņēmums. Sarkanā neona reklāma vēstīja, ka tas ir «Bellas skaistumkopšanas salons». Bella svēra trīssimt četrpadsmit mārciņu.

Uz austrumiem no tiesas nama bija Semjuela Rouzvoterā veterānu memoriālais parks. Parka vidū slējās karoga kārts un piemiņas plāksne. Plāksne bija četrreiz astoņas pēdas liels, melni krāsots finiera gabals. No lietus metāla caurulē iekārto plāksni vajadzēja pasargāt tikai divu collu platam jumtiņam. Plāksnē bija ierakstīti rouzvoterieši, kas krituši par dzimto zemi.

*

Atlikušās divas mūra ēkas bija Rouzvoteru savrupnams ar garāžu, celts uz mākslīgi uzbērta paugura parka austrumu galā un apžogots ar tērauda pīķos atiezušos sētu, kā arī Noasa Rouzvoterā vārdā nosauktā vidusskola, «Aso zāģu» mītne parka dienvidgalā. Parka ziemeļos slējās Rouzvoteru opera, šaušalīgi izcakota koka kāzu torte, sausa kā pulveris un attiecīgi pārbūvēta par ugunsdzēsības depo. Pārējais bija ķemertiņi, būdas, grausti, alkoholisms, plānprāts un izvirtība, jo visi, kam Rouzvoteras apgabalā piemita jel drusciņa spēka, rosmes un inteliģences, bēgšus bēga no apgabalā pilsētas.

Jaunā Rouzvotera zāģu rūpnīca, dzeltenu ķieģeļu ēka bez logiem, bija uzcelta kukurūzas laukos, pusceļā starp Rouzvoteru un Jauno Ambroziju. To apkalpoja Ņujorkas centrālā dzelzceļa atzars, vēl tik svaigs, ka spīdēja vien, un rosīgs divvirzienu autoceļš, kas bija vienpadsmit jūdžu nost no apgabala centra. Toties ceļa malā bija Rouzvotera motelis, Rouzvotera bumbotava, lieli elevatori un cūku aploki Rouzvotera fermu produkcijas tālākai pārsūtīšanai. Labi apmaksāto agronomu, inženieru, aldaru, grāmatvežu un administratoru pulciņš, kas darīja visu te nepieciešamo, dzīvoja aristokrātiski noslēdzies par lielu naudu būvētos rančo netālu no Jaunās Ambrozijas, citā kukurūzas laukā, savu apmetni bez kāda redzama iemesla nodēvējis par Eivondeilu. Pie katra nama bija patio, būvēts no vecās Niķeļa kompānijas dzelzceļa gulšņiem un apgaismots ar gāzes lukturiem.

Eivondeilas tīrajai publikai Eliots bija gluži vai konstitucionāls monarhs. Viņi visi bija Rouzvotera korporācijas kalpotāji, un viņu pārvaldītie īpašumi piederēja Rouzvoteru fondam. Pavēlēt viņiem Eliots neko nevarēja — taču karalis viņš noteikti bija, un Eivondeila to zināja.

Un, tiklīdz karalis Eliots un karaliene Silvija apmetās Rouzvoteru pilī, pār viņiem izlējās Eivondeilas uzmanības pierādījumi — ielūgumi, vizītes, glaimu vēstules, zvani. Velti: viss tapa noraidīts. Eliots lika Silvijai pieņemt šo jaunbagātnieku vizītes tukšā, paviršā pieklājībā. Eivondeilas dāmas atstāja Rouzvoteru savrupnamu tik stīvi, it kā viņām pakaļā būtu iesprausts skābs gurķis — tā vismaz ar ļaunu prieku izsacījās Eliots.

Interesanti atzīmēt, ka savā augšupcīņā pa sabiedrības kāpnēm Eivondeilas tehnokrāti nejutās aizskarti par Rouzvoteru vēsumu kā tādu, skaidrs taču, ka Rouzvoteri vienkārši apzinājās savu pārākumu. Sis pieņēmums viņus gandrīz vai spārnoja, un viņi to apsprieda kārtu

I. irtam. Viņi alka apgūt īstu, augstākām šķirām piedienīgu snobismu, un Eliots ar Silviju uzskatāmi rādīja, kas viņiem darāms.

Bet tad karalis un karaliene izcēla no Rouzvoteras apgabala Nacionālās bankas drēgfta^ām velvēm ģimenes kristālu, sudrabu un zeltu un sāka rīkot greznus banketu" pilsētas plānprātiņiem, badmirām, izvirtuļiem un  nedarbniekiem.

Radījumi, kuriem, pēc gandrīz vai ikviena normāla cilvēka mērauklas, labāk bijis nemaz nenākt pasaulē, klāstīja tur savas raizes un kroplīgos sapņus, tapa bezgalīgā pacietībā un mīlestībā uzklausīti un apveltīti ar nelielām naudas summām. Vienīgais sabiedriskais iestādījums, ko ārpus tiešiem žēlsirdības darbiem pagodināja Rouzvoteri, bija Rouzvoteras Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrība. Eliots ātri uzdienējās par leitnantu, bet Silviju ievēlēja par Sieviešu palīgkorpusa prezidenti. Un, kaut gan Silvija nekad mūžā nebija pieskārusies kroketa bumbai, viņu iecēla arī par dāmu kroketa komandas kapteini.

Eivondeilas gļēvā bijība pret monarhiem no sākuma gandrīz vai liedza ticēt acīm redzamajam, līdz beidzot pārtapa nicinājumā, kas savukārt galīgi izsita arī viņus no eņģēm. Pašcieņa sabruka rupjībā, alkoholismā, skandalozos laulības pārkāpumos. Runājot par karali un karalieni, eivondeiliešu balsis skanēja kā ripzāģi, galvanizētu skārdu griežot,— sāka rādīties, ka tirānija gāzta. Eivondeila vairs nebija jaunu, augšupejošu ierēdņu apmetne. Nu to apdzīvoja enerģiski valdošās šķiras pārstāvji.

Piecus gadus vēlāk Silvija nervu sabrukuma lēkmē nodedzināja ugunsdzēsības depo. Un tik nocietinātas bija Eivonas republikāņu sirdis pret karaliskajiem Rouzvoteriem, ka Eivondeila smējās.

❖

Silviju ievietoja privātā Indianopolisas nervu klīnikā.. Uz klīniku viņu aizgādāja Eliots un Cārlijs Vormergrans, ugunsdzēsēju brigādes priekšnieks. Viņi veda Silviju sarkanā ugunsdzēsības mašīnā ar sirēnu. Ārstēšanu uzticēja Edam Braunam, jaunam psihiatram, kurš vēlāk kļuva slavens ar Silvijas slimības izklāstu. Savā zinātniskajā apcerējumā Eliotu un Silviju viņš dēvēja par misteru un misis Z., bet Rouzvoteras pilsētu par Houmtaunu

ASV. Silvijas slimības apzīmēšanai viņš pat radīja jaunu vārdu—«samaritrofija», paskaidrodams, ka tas nozīmē «histērisku vienaldzību pret laimes mazāk apveltīto cilvēku ciešanām».

*

Normens Mašerijs nu lasīja doktora Brauna traktātu, kas arī glabājās Makelistera, Robdženta, Rīda un Makgija slepenajās aktīs. Viņa acis bija miklas, maigas un brūnas, tāpēc šīs lappuses un pasauli vispār viņš redzēja it kā caur olīveļļas pudeli.

«Samaritrofija,» viņš lasīja, «ir pārāk aktīvas sirdsapziņas apspiešana ar citām gara un prāta tieksmēm. — Jums jāklausa tikai man!— brēc sirdsapziņa, pārkliegdama visus gara procesus. Kādu laiku šie procesi pūlas pakļauties, taču drīz vien aptver, ka sirdsapziņa nav nomierināma, tā brēc savu brēcamo, turklāt skaidri redzams, ka visa sirdsapziņas prasītā pašaizliedzība neuzlabo ārējo pasauli ne par mata tiesu.

Tad gars un prāts sadumpojas. Viņi iesloga tirānisko sirdsapziņu pazemes bedrē un cieši nobultē šīs viennīcas lūku. Nu sirdsapziņas balss vairs nav dzirdama. Saldajā klusumā prāts un gars raugās pēc jauna vadoņa, un, ja reiz sirdsapziņa apklusināta, jaunais vadonis nevilcinās — uz skatuves parādās Saprātīgais Egoisms. Saprātīgais Egoisms paceļ skatam bezgala tīkamu karogu. Būtībā tas ir melni baltais «Jautrais Rodžers», un zem galvaskausa un sakrustotiem kauliem rakstīts: «Velns ar tevi, Džek, es savu dabūju!»

Man nelikās prātīgi,» doktors Brauns rakstīja, un Normens Mašerijs siekalodamies lasīja, «izlaist misis Z. skaļo sirdsapziņu no drošā cietuma. Taču es nebūtu juties gandarīts, arī ja misis Z. izietu no dziednīcas bezsirdīga kā Ilze Koha. Manas ārstēšanas kursa mērķis bija gan paturēt pacientes sirdsapziņu cietumā, tomēr pavērt lūku tādā spraudziņā, lai cietumnieces brēcieni skanētu pavisam klusi. Kaut arī ne uzreiz, dažkārt, kļūdīdamies savos eksperimentos ar elektrošoku un ķimioterapiju, esmu to panācis. Tomēr es nespēju lepoties ar savu sasniegumu, jo, dziļu sievieti nomierinot, esmu padarījis viņu seklu. Esmu nosprostojis pazem.es upes, kas saistīja viņu ar pasaules okeāniem — Atlantijas, Kluso, Indijas,— un licis viņai samierināties ar hlorētu, zili iekrāsotu rotaļbaseiniņu — trīs pēdas platu, četras collas dziļu.»

Te tev nu bija ārsts.

Te ārstēšana.

*

«Un kur nu vēl modeļi, pēc kuriem ārstam vajadzēja vadīties, lai izlemtu, cik tieši vainas apziņas un līdzjūtības viņš drīkst atstāt savai pacientei! Modeļi bija par normāliem atzīti cilvēki. Taču, dziļāk papētot mūsdienu normalitāti, ārstam vajadzēja nākt pie bēdīgā secinājuma, ka normāls, pareizi funkcionējošs mūsu industrializētās sabiedrības augstāko kārtu pārstāvis savas sirdsapziņas balsi praktiski nedzird.

Loģiskam spriedējam atliek vienīgi secināt, ka es runāju tīrās blēņas, pasludinādams jaunu slimību — samaritrofiju, kas taču jebkuram veselīgam amerikānim dabiska kā deguns sejas vidū. Sev par attaisnojumu varu teikt: samaritrofija ir slimība, turklāt smaga un bīstama tad, kad tā piemeklē tos ārkārtēji retos indivīdus, kuri līdz bioloģiskam briedumam vēl saglabājuši spēju mīlēt un tieksmi palīdzēt pāviem līdzcilvēkiem.

Esmu ārstējis tikai vienu tādu slimnieku. Man nav gadījies dzirdēt, ka citi būtu ārstējuši vēl kādu. Paraugoties apkārt, es redzu tikai vienu vienīgu cilvēku, kam draud samaritrofisks kolapss. Šis cilvēks, protams, ir misters Z. Viņa līdzjūtība ir tik dziļa un intensīva, ka, nonācis līdz samaritrofijai, viņš, manuprāt, vai nu izdarīs pašnāvību, vai varbūt nogalinās simtiem citu, un tad viņu nošaus kā traku suni, pirms būsim tikuši pie viņa ārstēšanas.

*

Ārstēšana, ārstēšana, ārstēšana.

Mūžīgā ārstēšana!

Misis Z., ārstēta un izdziedināta mūsu veselības universālveikalā, izsacīja vēlēšanos «…tikt laukā, beidzot arī priecāties un bau<iīt dzīvi, kamēr vēl var bez šausmām spogulī ieskatīties». Viņa joprojām ir žilbinoši daiļa un staro bezgalīgā maigumā, lai gan maigums viņai tagad galīgi nepiedien.

Viņa negribēja vairs ne dzirdēt par Houmtaunu vai misteru Z. un teicās braukt uz līksmo Parīzi pie saviem vecajiem, jautrajiem draugiem. Viņa sacīja, ka pirks tur daudz jaunu tērpu un dejos, dejos, dejos, līdz kritīs nesamaņā stalta, tumša svešinieka rokās, un, ak, ja tās izrādītos dubultspiega rokas!

Savu vīru viņa bieži pieminēja kā «manu netīro, piedzērušos onkuli tur, dienvidos», kaut gan acīs to viņam nekad neteica. Viņa nebija šizofrēniķe, bet demonstrēja visus ārprāta trikus un viltībiņas allaž, kad vīrs viņu apciemoja, un to viņš darīja trīs reizes nedēļā. Plikšķināja viņa vaigu, vedināja uz skūpstīšanos, bet ķiķinādama izvairījās, ja viņš grasījās to darīt. Runāja, ka braukšot uz Parīzi tikai brītiņu paciemoties pie savas mīļās ģimenes un būšot atpakaļ tik ātri, ka viņš ne aci pamirkšķināt nepaspēšot. Un lūdza uz atvadām nodot vismīļākos sveicienus visiem viņas dārgajiem, netaisna likteņa piemeklētajiem draugiem Houmtaunā.

Misters Z. nebija apmānāms. Viņš pavadīja sievu uz Indianapolisas lidostu un, kad lidmašīna jau bija vairs tikai sīks punktiņš debesīs, sacīja man, ka nekad vairs viņu neredzēs.—• Viņa pavisam noteikti izskatījās laimīga,— misters Z. man teica.— Viņai pavisam noteikti būs labi tur, Parīzē, viņa atgriezīsies tādā sabiedrībā, kādu pelnījusi.

Viņš divreiz bija atkārtojis «pavisam noteikti». Tas man krita uz nerviem. Un es jautu, ka viņš darīs to vēl trešoreiz. Viņš darīja.— Lielākais nopelns,— viņš teica,— pavisam noteikti pieder jums.

*

Sievietes vecāki it saprotamā kārtā nebūt nejutās pateicīgi misteram Z., ka viņš tik bieži raksta un zvana. Viņa gan vēstules pat neatplēsa. Viņa negāja pie telefona. Un vecāki, mani informēdami, pauda gandarījumu, ka viņa pavisam noteikti ir laimīga — gluži kā bija cerējis misters Z.

Prognoze: agrāk vai vēlāk jauns nervu sabrukums.

*

Kas attiecas uz misteru Z.— arī viņš pavisam noteikti ir slims, jo galīgi nelīdzinās nevienam cilvēkam, kuru es jel kad esmu pazinis. Viņš Houmtaunu nepametīs, nekur t ālāk par Indianapolisu nebrauks, un ari tie būs ļoti īsi izrāvieni. Man ir aizdomas, ka viņš nespēj atstāt Houmtaunu. Kāpēc?

Lai būtu nezinātnisks līdz galam,— un zinātne pēc tāda gadījuma kā šis spēj uzdzīt ārstam tikai nelabumu,— teikšu: Houmtauna ir viņa dzīves sūtība.»

Krietnā psihiatra prognoze izrādījās pareiza. Silvija spoži iekļāvās starptautisko dzīves dedzinātāju lokā un iemācījās dažnedažādas jaunas tvista variācijas. Viņu tur dēvēja par Rouzvoteras hercogieni. Daudzi viņu bildināja, bet viņa bija pārāk laimīga, lai domātu par jaunu laulību vai vecās šķiršanu. Un tad—1964. gada jūlijā viņa sabruka atkal.

Viņu ārstēja Šveicē. No dziednīcas viņu izlaida pēc sešiem mēnešiem klusu un skumju, atkal gandrīz vai neizturami dziļu. Eliots un nožēlojamie ļautiņi Rouzvoteras apgabalā atkal bija ielauzušies viņas apziņā. Viņa vēlējās atgriezties — gan ne tāpēc, ka ilgotos, bet aiz pienākuma jūtām. Šveices ārsts viņu brīdināja, ka šī atgriešanās var izrādīties liktenīga. Viņš ieteica palikt Eiropā, šķirties no Eliota un sākt jaunu, mierīgu, pašas nosliecēm veltītu dzīvi.

Tā sākās ļoti civilizēts laulības šķiršanas process Makelistera, Robdženta, Rīda un Makgija režijā.

Pienāca brīdis, kad Silvijai vajadzēja lidot uz Ameriku, lai šķirtu laulību. Ieinteresētās puses tikās Vašingtonā, Eliota tēva senatora Listera Eimza Rouzvotera apartamentos, kādā jūnija vakarā. Eliots nebija klāt. Viņš nevarēja atstāt Rouzvoteras apgabalu. Klāt bija senators, Silvija, vecais advokāts Termonds Makelisters un viņa modrais, jaunais adjutants Mašerijs.

*

Tikšanās tonis bija vaļsirdīgs, sentimentāls, piedodošs, brīžiem pacilāts, bet pašos pamatos dziļi traģisks. Dzēra brendiju.

— SafVā sirdī,— glāzīti pirkstos virpinādams, teica senators,— Eliots tos nožēlojamos salašņas tur Rouzvoterā nemīl vairāk, nekā viņus mīlu es. Un nekādi nespētu viņus mīlēt, ja nebūtu visu laiku piedzēries. Esmu to sacījis vienmēr un saku tagad. Visa nelaime ir dzeršanā. Ja Eliots atmestu dzeršanu, viņam vairs ne prātā nenāktu žēlot tārpus, kas mudžinās cilvēces atkritumu spaiņa gļotās.

Viņš sažņaudza rokas, pakratīja sirmo galvu.— Būtu jums vismaz bērns!— Senators bija studējis Senpolā un Harvardā, bet viņam labpatikās runāt ar nazālu, ieplīsuša bandžo piesmilkstienu kā Rouzvoteras cūku fermeriem.» Viņš norāva savas plānā tērauda stieplē ielogotās brilles un ar zilām, sāpīgām acīm blenza vedeklā.— Vismaz bērns! Vismaz bērns!— Viņš uzsprauda brilles atpakaļ uz deguna un bezcerīgi paplēta rokas. Tās bija plankumainas kā bruņurupuča mugura.— Rouzvoteru dzimtas gals nu jau skaidri redzams.

—   Ir vēl tie otrie Rouzvoteri,— Makelisters mierinoši iebilda.

Mašerijs sarosījās, jo tos otros viņš itin drīz grasījās pārstāvēt.

—  Es runāju par īstajiem Rouzvoteriem!— rūgti iebrēcās senators.— Pie velna Piskvontuitu!— Piskvontuitā, Rodailendas kūrortpilsētiņā, dzīvoja otrs ģimenes atzars, un cita vispār nebija.

—  Kraukļiem par barību! Kraukļiem!— senators vaidēja, mazohistiska iztēle jau rādīja viņam, kā Rodailendas Rouzvoteri plosa Indiānas Rouzvoteru kaulus. Viņš aizvilkās klepū. Klepus viņu mocīja bieži. Smēķēja senators vienā laidā, gluži kā viņa dēls.

Viņš piegāja pie kamīna un nikni blenza Eliota krāsu fotogrāfijā. Eliots bija fotografējies Otrā pasaules kara beigās. Uzņēmums rādīja ordeņu ordeņiem nopušķotu kājnieku kapteini. — Tik tīrs, tik stalts, tik saprātīgs — tik tīrs, tik tīrs!— Senators grieza porcelāna zobus. — Tik cildens gars gājis bojā!

Viņš kasījās, lai gan viņam. nekur neniezēja.— Un tagad bāls, uzblīdis. Tad jau rabarberu rausis izskatās labāk! Guļ nepārģērbies, pārtiek pamīšus no viskija, kartupeļu salmiņiem un Rouzvotera zelta ambrozijas! — Senators klaudzināja nagus pa fotogrāfiju.— Viņš! Viņš! Kapteinis Eliots Rouzvoters — Sudraba zvaigzne, Bronzas zvaigzne, Kara medaļa, pirmās pakāpes Purpura Sirds! Burāšanas čempions! Slēpošanas čempions! Viņš! Viņš! Mans dievs, vai iespējams saskaitīt, cik reižu dzīve viņam sacījusi: «Jā! Jā! Jā!» Miljoniem dolāru, simtiem izcilu draugu, visskaistākā, gudrākā, talantīgākā un mīlošākā sieva, kādu vien pasaulē var atrast! Spoža izglītība, elegants gars veselā, staltā miesā — un ko viņš atbild, kad dzīve viņam saka tikai un vienīgi «Jā! Jā! Jā!»?

«Nē! Nē! Nē!»

Kāpēc? Vai kāds man pateiks, kāpēc?

Neviens nepateica.

—  Man reiz bija māsīca pa Rokfelleru līniju,— senators turpināja,— un viņa atzinās, ka piecpadsmitais, sešpadsmitais un septiņpadsmitais dzīves gads viņai pagājis, nesakot neko citu kā vien: «Paldies, nē!» Meitenei viņas gados un ar viņas sabiedrisko stāvokli tas var piestāvēt it labi. Bet pēc velna nepievilcīgi tas izskatītos vīriešu kārtas Kokfelleram un vēl piedauzīgāk, ja atļauts sacīt, vīriešu kārtas Rouzvoteram.

Viņš paraustīja plecus.— Grozi, kā gribi, te nu mums ir vīriešu kārtas Rouzvoters, kurš saka «nē» visām labajām lietām, ko dzīve viņam dod. Viņš pat nevēlas vairs dzīvot mūsu mājā.— Eliots patiešām bija pārvācies no savrupnama uz kantori, kad kļuva skaidrs, ka Silvija pie viņa nekad vairs neatgriezīsies.

—   Viņam vajadzētu tikai mazo pirkstiņu pakustināt, lai kļūtu par Indiānas gubernatoru. Vai izliet divas trīs lāsītes sviedru, lai kļūtu par Savienoto Valstu prezidentu! Un kas viņš ir? Es jums prasu — kas viņš ir?

Senators atkal aizklepojās un tad atbildēja uz savu jautājumu pats:— Bezmaksas notārs, draugi un kaimiņi, turklāt arī šis viņa patents drīz būs notecējis.

*

Senators runāja tīru taisnību. Vienīgais oficiālais dokuments, kas pušķoja Eliota rosīgā kantora appelējušās skaidu plākšņu sienas, bija notāra patents. Daudzajiem cilvēkiem, kas nāca pie viņa ar dažnedažādām bēdām, bez visa cita bieži vien vajadzēja juridiska apstiprinājuma savam parakstam.

Eliota kantoris atradās galvenajā ielā, kvartālu uz ziemeļaustrumiem no ķieģeļu partenona un tieši pretī jaunajam ugunsdzēsības depo, ko uzbūvēja Rouzvoteru fonds. Kantora telpas bija šauri bēniņi virs ēdnīcas un dzērienu veikala. Bēniņiem bija tikai divi ieapaļi mansarda logi. Aiz viena bija uzraksts «Ēdieni», aiz otra—«Dzērieni». Abi neona uzraksti ik pa brīdim iedegās un dzisa. Un, kamēr Eliota tēvs Vašingtonā brēkā ja par viņu, viņu, viņu, Eliots gulēja kā krūšu bērns neona uguņu zibšņos.

Eliots miegā pasmaidīja, maigi kaut ko nomurmināja, pagriezās uz otra sāna un iekrācās. Viņš bija sešas pēdas un trīs collas garš, divsimt trīsdesmit mārciņas smags, bālos taukos padevies atlēts, un viņa kādreiz kuplo matu cekuls jau dila no visām pusēm. Viņš gulēja garās, no kara krājumiem pārpalikušās apakšbiksēs, krokainās kā ziloņa āda. Uz katra Eliota kantora loga un arī lejas durvīm bija zeltītu burtu uzraksts:

ROUZVOTERU FONDS

kā mēs varam jums palīdzēt?

5

Eliots gulēja saldā miegā, kaut gan rūpju viņam bija pāri mēram un saprašanai.

Visus ļaunos murgus šķita uzņēmusies mazā, netīrā kantora tualete. Atejas pods šņukstēja, gurguļoja un gārdza kā slīkdams. Uz ūdens tvertnes bija sakrautas konservu kārbas, nodokļu blankas un «Nacionālās ģeogrāfijas» numuri. Izlietnē mirka bļodiņa un karote. Zāļu skapītis virs izlietnes plati vaļā. Tas bija piekrauts ar vitamīniem, galvas sāpju tabletēm, hemoroīdu svecītēm, caurejas zālēm un sedatīviem. Eliots to visu regulāri lietoja arī pats, bet zāļu krājums nebija gādāts viņam vien. Tas kalpoja arī Eliota apmeklētājiem, kuri allaž gaudās par šādām vai tādām kaitēm.

Ar mīlestību, saprašanu un ma-zliet naudas šiem cilvēkiem nepietika. Viņi gribēja arī zāles.

Kantoris bija aizkrauts ar papīriem — nodokļu, kara veterānu, pensiju, pabalstu, apdrošināšanas un pilnvaru blankām. Papīru kaudzes auga un blīda kā klīstošas kāpas. Kaudžu un kāpu ieplakās mētājās kartona glāzes, tukšas zelta ambrozijas bundžas, cigarešu gali un izdzertas «Dienvidu saldmes» pudeles.

Pie sienām Eliots bija saspraudis no «Life» un «Look» izgrieztus attēlus, kas tagad čaukstēja dzestrajā pirmspērkona vēja pūsmā. Eliots bija atklājis, ka daži attēli uzmundrina cilvēkus, it īpaši tie, kuros redzami zvēru mazuļi. Apmeklētājiem patika arī efektīgi katastrofu uzņēmumi. Kosmonauti viņus garlaikoja. Elizabeti Teilori viņi labprāt uzlūkoja tāpēc, ka nīda viņu un jutās par viņu daudz pārāki. Viņu favorīts bija Ābrahams Linkolns, Eliots mēģināja pievērst viņu sirdis arī 'Tomasam Džefersonam un Sokratam, bet apmeklējumu pastarpās cilvēki viņus allaž aizmirsa.— Kurš tad te kurais bija?— viņi jautāja.

Agrāk kantoris piederēja zobārstam. Par bijušo īpašnieka profesiju vairs neliecināja nekas, vienīgi kāpnes, kas veda augšā taisni no ielas. Virs katra pakāpiena zobārsts bija piesitis skārda plāksnītes — katra no tām cildināja kādu no viņa pakalpojumiem. Plāksnītes Eliots bija atstājis, tikai aizkrāsojis ciet vecos uzrakstus. To vietā viņš bija uzrakstījis Viljama Bleika dzejoli — pa rindai katram no divpadsmit pakāpieniem.

Man dzimstot

iečukstēja

eņģelītis

kāds:

«Bērns,

tu, kas

gaviļu un prieka

dzemdināts,

ej

vientuļš pasaulē un mīlēt sāc!»

Kāpņu galā pats senators bija ar zīmuli uz sienas uzrakstījis atspēkojumu šīm rindām — arī no Viljama Bleika.

Vien sev grib mīla izpatikt, To otru — savā jūgā likt, Uz otra ādas laimi meklēt Un paradīzi pārvērst peklē.

*

Patlaban Eliota tēvs Vašingtonā skaļi izteica vēlēšanos, kaut viņi abi labāk būtu miruši.

—  Man ir tāda pavisam primitīva ideja,— ieminējās Makelisters.

—  Jums jau reiz bija primitīva ideja, kuras rezultātā es zaudēju kontroli pār astoņdesmit septiņiem miljoniem dolāru.

Makelistera gurdenais smaids lika noprast, ka viņš nebūt negrasās atvainoties par fonda dibināšanu, jo galu galā fonds pilnām attaisnojis savu mērķi: nodot tēva īpašumu dēlam tā, lai nodokļu ievācēji nedabūtu ne centa. Un diezin vai Makelisters būtu varējis garantēt dēla atbilstību fonda noteikumiem.— Gribu tikai ieteikt, lai Eliots un Silvija pēdējo reizi mēģina salabt.

Silvija pakratīja galvu.— Nē,— viņa nočukstēja. •— Man ļoti žēl. Nē.— Viņa bija novilkusi kurpes un ieritinājusies lielā atzveltnes krēslā. Viņas daiļo, gandrīz vai līdz zilganumam bālo sejas ovālu ieskāva mati, melni kā kraukļa spārns. Zem acīm tumši loki. — Nē.

Tas, protams, bija medicīnisks lēmums un gudrs turklāt. Otrais nervu sabrukums un izveseļošanās nebija pārvērtuši viņu vecajā Rouzvoteras dienu Silvijā. Viņa bija it kā guvusi jaunu personību, trešo kopš apprecēšanās ar Eliotu. Trešās personības dziļumos slēpās mazvērtības apziņa, kauns par savu šķebīgumu pret nabagiem, pret Eliota nehigiēnisko dzīvi un pašnāvnieciska vēlme pārvarēt šķebīgumu, atgriezties Rouzvoterā un mirt par taisnu lietu.

Tātad ne jau viņas būtība, bet stomīgs, ārstu parakstīts virspusējs prātīgums lika viņai novērsties no uzupurēšanās ceļa un vēlreiz sacīt:— Nē.

❖

Senators nomēza Eliota portretu no kamīna malas.

—   Kas lai uzdrīkstētos Silviju vainot? Kāpēc viņai atkal jāvārtās salmos ar piedzērušu čigānu, ko es saucu par savu dēlu?— Viņš atvainojās par rupjo salīdzinājumu.

—   Kad veciem cilvēkiem nav vairs pat cerības, viņi sāk runāt rupji un tieši. Piedodiet man.

Silvija nolieca daiļo galvu, tad atkal pacēla.— Es gan neizjūtu viņu kā piedzērušu čigānu.

—  Bet es izjūtu. Ik reizes, kad esmu spiests uz viņu skatīties, es domāju: «Tas jau nav vairs cilvēks, bet staigājoša epidēmija!» Nepūlieties saudzēt manas jūtas, Silvij! Mans dēls nav pelnījis pieklājīgu sievieti. Viņš pelnījis to, kas viņam tagad ir,— diedelējošu slampu, di!-:<!.ieņu, suteneru un zagļu bandu.

—  Viņi nav tik ļauni, Rouzvotera tēt.

—  Cik es noprotu, Eliotam viņi dārgi galvenokārt l,n pēc, ka viņos nav galīgi nekā laba.

Silvija — ar diviem nervu sabrukumiem pagātnē un bez skaidri apjausta mērķa nākotnē — teica mierīgi, gluži kā viņas ārsti būtu vēlējušies:—Es labprātāk nestrīdētos.

—  Tas nozīmē, ka jums vēl atrastos aizbildinājumi Eliota rīcībai?

—  Jā. Visu es jums šovakar izskaidrot nekādi nevaru, tāpēc mēģiniet saprast vienu: Eliotam ir taisnība, darot to, ko viņš dara. Tas ir cildeni, ko viņš dara. Es vienkārši neesmu ne tik stipra, ne tik laba, lai paliktu kopā ar viņu. Vaina ir mana.

Sāpīga neizpratne, tad bezpalīdzība parādījās senatora sejā.— Nosauciet man jel vienu labu īpašību, kas piemīt Eliota aprūpējamiem dienaszagļiem.

—  Es nevaru.

—  Domāju gan.

—  Tas ir noslēpums,— viņa teica, varmācīgi ievilkta strīdā, no sirds vēlēdamās, lai strīds ar to pašu beigtos.

Pat nemanīdams, cik nežēlīgs bijis, senators uzstāja: — Ap jums ir tikai draugi, un draugiem taču jūs varat šo lielo noslēpumu uzticēt.

—  Noslēpums ir tas, ka viņi ir dzīvi cilvēki,— teica Silvija. Viņa skatījās visās sejās pēc kārtas, cerēdama jel vienā ieraudzīt kādu sapratnes dzirksti. Velti. Pēdējā bija Normena Mašerija seja. Mašerijs atņirdzās kārīgā, neķītrā smīnā.

Silvija strupi atvainojās, izgāja vannas istabā un raudāja.

*

7'

Rouzvoterā pērkona grāvieni bija iedzinuši nervu lēkmē raibu suni, kurš nu izšāvās no ugunsdzēsēju depo. Ielas vidū suns apstājās un trīcēja. Ielu spuldzes bija blāvas un tālas. Citas gaismas bija tik, cik no zilās spuldzes pie policijas iecirkņa durvīm apgabaltiesas pagrabā, no sarkanās spuldzes pie ugunsdzēsēju depo vārtiem un no baltās spuldzes pie saldumu kioska, vienlaik arī autoostas.

Plīsa debesis. Zibens pārvērta visu zili baltos dimantos.

Suns metās pie Rouzvoteru fonda durvīm, skrāpējās un kauca. Augšā gulēja un nemodās Eliots. Viņa griestu āķi pakārtais slimīgi caurspīdīgais neilona krekls zvārojās kā spoks.

❖

Eliotam bija tikai viens krekls. Viņam bija tikai viens, turklāt netīrs uzvalks, tumši, zils, ar baltu svītriņu un divrindu pogām, kas patlaban karājās uz atejas durvju kliņķa. Tas bija lieliski pašūts uzvalks, jo nebija vēl noplīsis, par spīti savam dziļajam vecumam. Eliots to bija iemainījis no kāda brīvprātīga ugunsdzēsēja Ņūdžersijas 1 štata Ņūīdžiptā jau 1952. gadā.

Eliotam bija tikai viens pāris kurpju, melnu. Kurpju āda bija sasprēgājusi pēc kāda eksperimenta. Proti, Eliots tās nospodrināja ar Džonsona «Spoguļspozmi», kas domāta parketam, nevis apaviem. Viena kurpe gulēja uz galda. Otra tualetē uz izlietnes malas. Katrā kurpē bija pa brūnai zeķei ar piesprādzētu zeķgumiju. No izlietnes malā palikušās kurpes zeķgumija karājās ūdenī. Kapilaritātes burvju vara līdz ar to bija samērcējusi arī zeķi.

Zināmu krāsainību Eliota kantorim piešķīra vienīgi no žurnāliem izgrieztie attēli, lielā veļaspulvera «Paisums» kārba, dzeltenā jaka un sarkanā ugunsdzēsēja ķivere vadžos pie kantora durvīm. Eliots bija ugunsdzēsēju leitnants. Viņš it viegli varētu uzdienēties par kapteini vai pašu priekšnieku, jo bija izveicīgs un savam darbam uzticīgs ugunsdzēsējs, turklāt uzdāvinājis biedrībai sešas jaunas mašīnas. Taču viņš pats pastāvēja uz to, ka augstāku pakāpi par leitnantu nevēlas.

Eliots arī bija tas, kuram pieteica visus ugunsgrēkus, jo viņš savu kantori atstāja, vienīgi lai dzēstu uguni. Tāpēc pie viņa gultas bija divi telefoni. Melnais — fonda zvaniem. Sarkanais — ugunsgrēka zvaniem. Kad pieteica ugunsgrēku, Eliots nospieda sarkano pogu, kas bija iemontēta sienā zem viņa notāra pilnvaras. Poga lika ierēkties pastardienas bazūnei zem ugunsdzēsēju depo torņa apaļā kupola. Bazūne un kupols arī bija par Eliota naudu iegādāti.

Pērkons nogranda ta, ka vai ausis plīsa pušu.

—  Nu, nu — nu, nu,— pa miegam nomurmināja Eliots.

Viņa melnais telefons jau grasījās zvanīt. Tad Elio-

Inm būs vien jāmostas un uz trešo zvanu jāatbild. Un jāsaka tas, ko viņš sacīja jebkiirarn zvanītājam jebkurā dienas vai nakts stundā:

—  Rouzvoteru fonds. Kā mēs varam jums palīdzēt?

❖

Tā bija tikai senatora iedoma, ka Eliots noņemas ar kriminālām personām. Viņš maldījās. Vairumam .Eliota klientu nepietika ne drosmes, ne atjautības noziedzīgai dzīvei. Bet Eliots, it īpaši strīdēdamies ar tēvu, viņa baņķieriem vai juristiem, bija tikpat maldīgos ieskatos par saviem klientiem. Viņš apgalvoja, ka cilvēki, kuriem viņš pūlas palīdzēt, ir tie paši, kas agrākās paaudzēs līduši mežus, susinājuši purvus, cēluši tiltus; tie, kuru dēli bijuši armijas mugurkauls kara laikā, un tā tālāk. Cilvēki, kas regulāri tvērās pie Eliota, bija daudz vājāki un dumjāki. Kad viņu dēliem pienāca laiks iet armijā, armijai šos dēlus vajadzēja izbrāķēt kā garīgi, morāliski un fiziski nederīgus.

Taču arī starp Rouzvcteras apgabala trūkumcietējiem gadījās sīksti ļaudis, kam pietika lepnuma turēties tālāk no Eliota un viņa visupiedodošās mīlestības, kā arī uzņēmības atstāt Rouzvoteras apgabalu un meklēt darbu Indianapolisā, Čikāgā vai Detroitā. Protams, retais no viņiem tur atrada paliekamu darbu, taču viņi vismaz bija mēģinājuši.

Kliente, kas jau grasījās iešķindināt Eliota melno telefonu, bija sešdesmit astoņus gadus veca nevainība, turklāt tik stulba, ka viņai, pēc vispārēja sprieduma, pat nebija vērts dzīvot pasaulē. Viņu sauca Diāna Mūrta Glampersa. Neviens viņu nekad nebija mīlējis. Un nebija arī par ko mīlēt. Viņa bija neglīta, dumja un garlaicīga. Retajos gadījumos, kad viņai vajadzēja kādam nosaukt savu vārdu, viņa allaž to nosauca visā pilnībā un neatstāja noslēpumā arī tos, kas savienojušies, lai bez kādas jēgas un vajadzības izgrūstu viņu pasaulē.

—  Mana māte bija Māna. Mans tēvs bija Glamperss.

Sis Glampersa un Mūnas krustojums strādāja par apkopēju rakstaini mūrētajā Rouzvoteru savrupnamā, senatora legālajā rezidencē, mājā, kas tika apdzīvota labi ja desmit dienu gadā. Atlikušajās 355 gada dienās viss nams ar tā divdesmit sešām istabām bija Diānas pašas rīcībā. Viņa vientulīgi tīrīja, tīrīja un tīrīja, un mierinājuma nebija ne tik kā vainot kādu mājas piedrazāšanā.

Kad Diāna dienas darbu bija beigusi, viņa varēja atgriezties savā istabiņā virs Rouzvotera sešu mašīnu garāžas. Tagad tur stāvēja tikai divi transporta līdzekļi: uz blokiem nolikts Forda 1936. gada faetons un sarkans trīsritenis ar ugunsdzēsēja zvanu pie roktura. Tas bija vēl mazā Eliota trīsritenis.

Pēc darba Diānai atlika vienīgi sēdēt savā istabā un klausīties ieplīsušu zaļas plastmasas radio vai šķirstīt bilžaino bībeli. Lasīt viņa nemācēja. Bībele bija nodriskāta līdz pēdējam. Uz galdiņa blakus gultai laistījās balts telefons — tā saucamais princeses telefons, ko Diāna īrēja no Indiānas Telefonu kompānijas par septiņdesmit pieciem centiem mēnesī, neskaitot parasto abonementa maksu.

Nodārdēja pērkons.

Diāna iebrēcās kā aizkauta. Viņai bija ko brēkt. Zibens nospēra viņas tēvu un māti Rouzvotera Kokmateriālu kompānijas piknikā 1916. gadā. Viņa bija pārliecināta, ka zibens grib nospert arī viņu. Viņai nemitīgi sāpēja nieres, tāpēc viņa bija pārliecināta, ka zibens iespers tieši nierēs un nekur citur.

"Viņa pacēla sava baltā telefona klausuli. Uzgrieza vienīgo numuru, ko vispār savā mūžā griezusi un griezīs. Smilkstēdama un vaidēdama gaidīja atsaucamies cilvēku otrā galā.

Tas bija Eliots. Balss viņam bija maiga un bezgala tēvišķa — tik cilvēciska kā viszemākā čella nots.

—  Rouzvoteru fonds,— viņš sacīja.— Kā mēs varam jums palīdzēt?

*

—  Tā elektrība atkal nāk man virsū, mister Rouzvoter! Man vajadzēja zvanīt! Man tik briesmīgi bail!

—  Varat zvanīt, kad vien vēlaties, dārgā. Tāpēc jau es te esmu.

—  Nu reiz tā elektrība mani tiešām nobeigs!

—  Piķis būtu rāvis to elektrību!— Eliots sašuta no visas sirds.— Trakam jāpaliek, kā viņa jūs vārdzina. Tīrā nelietība!

—  Būtu labāk nobeigusi mani uz vietas, nekā visu laiku tikai draudējusi un blarkšķinājusies.

—  Tās būtu lielas bēdas mūsu pilsētai, dārgā.

—  Kam tad būs žēl?

—  Kaut vai man.

—  Jums visu žēl. Bet kam vēl?

—  Daudziem, daudziem, daudziem cilvēkiem., dārgā.

—  Veca, dumja sieva, sešdesmit astoņi gadi.

—  Sešdesmit astoņi ir brīnišķīgs vecums.

—  Sešdesmit astoņi gadi ir pārāk ilgs mūžs, ja cilvēkam nav bijis neviena laimes brītiņa. Man nekad, nekad nav bijis. Un kā gan lai būtu? Es stāvēju aizdurvē, kad žēlīgais dievs dalīja prātu.

—  Nav tiesa.

—  Es stāvēju aizdurvē, kad žēlīgais dievs dalīja skaistus, stiprus augumus. Pat jauna būdama, es nevarēju ātri skriet vai lēkt. Es nekad neesmu jutusies spirgta, pat īsu mirkli ne. Gāzes, sapampušas kājas un nieru sāpes man no bērnu dienām. Un es stāvēju aizdurvē, kad žēlīgais dievs dalīja naudu un laimi. Un, kad es saņēmos un izlīdu no aizdurves, un čukstus lūdzos: «Dieviņ, dieviņ, mīļo, labo dieviņ, paraugies uz mani arī,»— viņam nekas vairs nebija palicis pāri. Vajadzēja vien iespraust man vecu kartupeli deguna vietā, par matiem iedot stikla vati un vēl varžu tēviņa balsi.

—  Kāds tur varžu tēviņš, Diāna? Jums ir ļoti jauka balss.

—  Varžu tēviņa balss,— viņa neatlaidās.— Bija debesīs tāds varžu tēviņš, mister Rouzvoter. Žēlīgais dievs gribēja sūtīt viņu lejā, lai viņš piedzimst tur, pasaulē, bet vecais varžu tēviņš bija gudrs. «Mīļo debesu valdniek,» vecais, gudrais varžu tēviņš teica, «ja jums tas neko īpašu nenozīmē, tad es, mīļo debesu valdniek, labāk nenāktu pasaulē. Man rādās, ka vardēm tur, zemes virsū, diez kāda vis dzīve nav.» Un dievs ļāva, lai varžu tēviņš lēkā paradīzes dārzos, kur neviens nespraudīs viņu uz āķa vai neēdīs viņa kājas, bet tā varžu tēviņa balsi žēlīgais dievs atdeva man.

Atkal nodārdēja pērkons. Diānas balss palēcās oktāvu augstāk.

—  Un es varu sacīt to pašu, ko vecais varžu tēviņš teica. Diānai Mūnai Glampersai zemes virsū diez kāda vis dzīve nav.

❖

—  Eita nu, Diāna, tā nevajag,— sacīja Eliots. Viņš ierāva malciņu no «Dienvidu saldmes» pudeles.

—  Nieres man sāp augu dienu, mister Rouzvoter. It kā sarkani nokaitēta, elektrības pilna lielgabala lode lēni sprauktos tām cauri un grieztos uz riņķi un riņķi un vēl tā lode būtu nospraudīta ar saindētām žiletēm.

—  Tas nevar būt patīkami.

—  Nav arī.

—  Man gribētos, dārgā, lai jūs ar tām sasodītajām nierēm aizietu pie ārsta.

—  Es aizgāju. Es šodien biju pie daktera Vintersa, gluži kā jūs iesakāt. Viņš izdarījās ar mani tā, it kā es būtu govs, bet viņš apdzēries veterinārs. Viņš mani dunkāja un bakstīja līdz nelabumam, un kas man no tā? Viņš, redziet, smējās. Viņam, redziet, gribētos, lai visiem te, Rouzvoteras apgabalā, būtu tik veselas nieres kā man! Visa tā nieru slimība esot man galvā. Nē, mister Rouzvoter, no šīs dienas jūs būsiet mans vienīgais ārsts!

—  Es neesmu ārsts, dārgā.

—  Man vienalga. Jūs esat izārstējis vairāk bezcerīgu slimību nekā visi Indiānas ārsti kopā.

—  Eita nu.

—  Deivs Leonards desmit gadus mocījās ar augoņiem, un jūs viņu izārstējāt. Nedam Kelvinam raustījās acs no bērnu dienām, pateicoties jums, vairs neraustās. Pērla Fleminga atnāca, paskatījās uz jums, nometa kruķi un staigā. Un manas nieres vairs nesāp tāpēc vien, ka es klausos jūsu laipnajā balsī.

^ — Prieks dzirdēt.

—  Pērkoni un zibeņi arī nostājuši.

Patiešām. Šalkoja tikai lietus bezcerīgi sentimentālā mūzika.

—  Nu jūs varēsiet aizmigt, dārgā?

—  Pateicoties jums. Ai, mister Rouzvoter, vajadzētu uzcelt jums pieminekli pašā pilsētas vidū, lielu, no dimantiem un zelta, un tādiem rubīniem, kādus par visu pasaules naudu nevar samaksāt, vai pat no tīra urāna! Jums ar jūsu dižo vārdu, jūsu augsto izglītību un naudu, ar smalkajām manierēm, ko jums māte iemācījusi,— jums vajadzētu dzīvot lielā pilsētā, braukāt apkārt kadiljakā ar visādām slavenībām, un tur jurns par godu spēlētu orķestris un pūlis gavilētu. Jūs varētu stāvēt tik augstu šajā pasaulē, ka jums, paraugoties lejā uz vecā nabaga Rouzvoteras apgabala tumšajiem, necilajiem ļautiņiem, viņi izskatītos pēc sīkiem bambālīšiem.

—  Nu, nu…

—  Jūs atteicāties no visa, par ko citi šajā pasaulē var tikai sapņot, lai palīdzētu mums, mazajiem ļautiņiem, un mazie ļautiņi to zina. Lai dievs jūs svētī, mister Rouzvoter! Ar labu nakti!

6

—  Daba allaž dod brīdinājuma signālus,— senators Rouzvoters drūmi teica Silvijai, Makelisteram un Mašerijam.— Cik tādu signālu esmu palaidis garām? Laikam jau visus.

—  Nevainojiet sevi,— Makelisters sacīja.

—  Ja cilvēkam ir tikai viens bērns,— runāja senators,— un ja ģimene vienmēr izcēlusies ar augsti apdāvinātiem stipras gribas pēctečiem, ar kādu mēru viņam savu bērnu mērīt, lai izdibinātu, vai bērns nav plānprātīgs?

—  Nevainojiet sevi.

—  Es visu mūžu esmu nodzīvojis pārliecībā, ka cilvēki par savām nelaimēm var vainot tikai sevi.

—  īr taču izņēmumi.

—  Sasodīti reti.

—  Pieskaitiet sevi tiem sasodīti retajiem. Un pareizi vien būs.

—  Man bieži liekas, Eliotu jau bērnībā izsita no eņģēm tā nejēdzīgā ugunsdzēsēju būšana, kad brigāde iztaisīja viņu par savu mazo dieviņu. Ak debess, kā to knauķi lutināja, ļāva viņam braukāt līdzi lielajam sūknim, ļāva raustīt zvanu, mācīja mērkaķoties ar motoru, ka blīkšķēja vien! Un, protams, visi viņi oda pēc spirta.— Senators pamāja ar galvu un samirkšķināja acis.— Žūpošana un ugunsdzēsēju mašīnas — atgriešanās laimīgajā bērnībā. Es nezinu, es nezinu, es patiešām nezinu… Ik reizes, kad mēs iegriezāmies Rouzvoterā, es viņam sacīju, ka tās ir viņa īstās mājas, un man nenāca ne prātā, ka viņš savā dumjībā tam noticēs.

*

—  Es vainoju tikai sevi,— teica senators.

—  Ļoti cildeni,— Makelisters piezīmēja.— Turpiniet vien tādā pašā garā un vainojiet sevi arī visā, kas notika ar Eliotu Otrajā pasaules karā. Jūs un tikai jūs esat vainīgs, ka tajā dūmu pilnajā ēkā izrādījās ugunsdzēsēji.

Makelisters runāja par Eliota nervu sabrukuma tiešo iemeslu neilgi pirms kara beigām. Dūmu pilnā ēka bija klarnešu fabrika Bavārijā. Tur it kā bija nocietinājušies bruņoti esesieši.

Eliots veda uzbrukumā savas rotas vadu. Viņa parastais ierocis bija Tompsona mašīnpistole. Šoreiz viņš gāja uzbrukumā ar šauteni un durkli, lai dūmos nesašautu savējos. Pasaules kara slaktiņā viņš vēl nekad nebija dūris kādam ar durkli.

Viņš iesvieda pa logu granātu. Kad tā izsprāga, kapteinis Rouzvoters ielēca pa logu pats un stāvēja līdz acīm sīkstu, lēni viļņojošu dūmu jūrā. Viņš atmeta galvu, lai deguns būtu virs dūmu līmeņa. Vāciešus viņš dzirdēja, bet neredzēja.

Sperdams soli uz priekšu, viņš klupa pār vienu līķi un krita pār otru. Tie bija viņa granātas nogalinātie vācieši. Viņš piecēlās. Pretī viņam stāvēja vācietis ar ķiveri un gāzmasku.

Eliots, kā krietnam kareivim klājas, cirta ceļgalu pretinieka cirkšņos, iegrūda durkli viņa rīklē, izrāva 'durkli un ar šautenes laidi sašķaidīja viņam žokli.

Un tad Eliots dzirdēja kaut kur pa kreisi sava seržanta bļāvienu. Tur laikam bija labāka redzamība, jo seržants bļāva:

—  Nešaujiet! Nešaujiet, dullie! Ak dievs, tie nav kareivji! Tie ir ugunsdzēsēji!

Jā, patiešām: Eliots bija nogalinājis trīs neapbruņotus ugunsdzēsējus. Vienkāršus ciema vīrus, kas darīja drosmīgu un neapstrīdami labu darbu, proti, pūlējās glābt ēku no savienošanās ar skābekli.

Kad ārsti noņēma gāzmaskas trim Eliota nogalinātajiem, divi izrādījās veci un viens — vēl zēns. Zēns bija tas, ko Eliots bija nokāvis ar durkli. Viņš neizskatījās vecāks par četrpadsmit gadiem.

Vēl kādas desmit minūtes pēc tam Eliots likās pavisam normāls. Un tad viņš mierīgi nogūlās priekšā braucošai kravas mašīnai.

Mašīna paspēja nobremzēt, bet riteņi jau skāra kapteini Rouzvoteru. Kad daži vīri šausmās pacēla savu komandieri, izrādījās, ka Eliots ir sastindzis tā, ka viņu varētu nest aiz papēžiem un matu galiem.

Tāds viņš palika divpadsmit stundu un nevarēja ne runāt, ne ēst — tāpēc viņu aiztransportēja atpakaļ uz jautro Parīzi.

—  Kāds viņš likās Parīzē?— senators gribēja zināt. — Viņš jums šķita garīgi vesels?

—  Tāpēc jau man laimējās ar viņu iepazīties.

—  Nesaprotu.

—  Tēva stīgu kvartets spēlēja arī nervu slimniekiem amerikāņu kara slimnīcās, un tēvs bija iepazinies ar Eliotu un nospriedis, ka Eliots ir garīgi veselākais amerikānis no visiem, ko viņam gadījies satikt. Kad viņš izrakstījās no slimnīcas, tēvs uzlūdza Eliotu vakariņās. Atceros, kā tēvs stādīja viņu murns priekšā: «Iepazīstieties, šis ir vienīgais amerikānis, kas vispār pamanījis Otro pasaules karu.»

—  Un kādos vārdos izpaudās viņa veselais saprāts?

—  Vairāk tādā vispārējā iespaidā nekā atsevišķos vārdos, ko viņš sacīja. Atceros, kā viņu raksturoja mans tēvs. Viņš teica: «Sis te jaunais kapteinis, ko es ievedu mūsu mājā… viņš nicina mākslu. Varat iedomāties? Nicina. Bet izskaidro savu nicināšanu tā, ka es nespēju viņu nemīlēt. No viņa vārdiem, manuprāt, izriet, ka māksla viņam neko nav līdzējusi, un es domāju, ka cilvēkam, kas pienākuma pēc nogalinājis ar durkli četrpadsmitgadīgu zēnu, ir tiesības tā spriest.»

Es ieraudzīju Eliotu, un tā bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena.

—  Vai jūs nevarētu lietot kādu citu vārdu?

—  Kurš vārds jūs neapmierina?

—  Mīlestība.

—  Vai labāks vārds maz iespējams?

—  Tas bija gan pats labākais vārds — pirms to sāka nelietīgi valkāt Eliots. Nu man tas liekas apgānīts. Ar %7 ārdu «mīlestība» Eliots izdarīja to, ko krievi dara ar vārdu «demokrātija». Ja Eliots grasās mīlēt ikvienu, lai viņš būtu kas būdams, lai darītu ko darīdams, tad mums, kas mīlam noteiktus cilvēkus noteiktu viņu īpašību dēļ, vispār labāk pazust no pasaules.

Senators pacēla acis uz gleznu — savas mirušās sievas portretu.

—  Piemēram, viņu es mīlēju vairāk nekā svešu lupatlasi, un tālab mani var vainot visneiedomājamākā no mūsdienu noziegumiem: dis-kri-mi-nācijā.

*

Silvija vārgi pasmaidīja.— Kamēr labāka vārda vēl nav, varbūt šovakar es drīkstētu lietot to pašu veco?

—  Jūsu mutē tam vēl ir nozīme.

—  Es iemīlēju viņu no pirmā acu uzmetiena Parīzē un mīlu arī tagad, kad domāju par viņu.

—   Jums gan laikam diezgan drīz kļuva skaidrs, ka esat saistījusi savu dzīvi ar prātā jukušu cilvēku?

—  Tā bija dzeršana.

■— Arī tagad viņa dzeršana ir galvenā nelaime.

—  Un tad vēl bija tas briesmīgais gadījums ar Arturu Garviju Ulmu…

Ulms bija dzejnieks, kuram Eliots iedeva desmittūkstoš dolāru, kad fonds vēl darbojās Ņujorkā.

—   Nabaga Arturs teica Eliotam, ka viņš gribētu būt brīvs, lai varētu rakstīt patiesību neatkarīgi no peļņas apsvērumiem, un Eliots tūlīt uz vietas izsniedza viņam milzīgu čeku. Tas bija kokteiļvakarā,— stāstīja Silvija. i— Atceros, tur bija Arturs Godfrijs un Roberts Frosts, un Salvadors Dali, un vēl daudz citu slavenību.

«Nu tad rakstiet patiesību. Pēdējais laiks kādam to darīt,» Eliots viņam sacīja. «Un, ja jums vajadzēs vēl vairāk naudas, lai uzrakstītu patiesību, nāciet vien atkal pie manis.»

Nabaga Arturs klīda starp viesiem kā apdullis, rādīja katram čeku un prašņāja, vai tas patiesi varētu būt īsts. Visi viņam sacīja, ka čeks ir īstāks par īstu, un viņš nāca atpakaļ pie EHiota pārjautāt, vai viņš nav tikai pajokojis.

Un tad — gandrīz jau histērijā — viņš lūdza Eliotu pateikt, ko lai viņš uzraksta.

«Patiesību,» Eliots atbildēja.

«Jūs esat mans patrons, un es domāju, ka, patrons būdams, jūs varētu…»

«Es neesmu jūsu patrons. Tikai amerikānis, kas dod naudu otram amerikānim, lai viņš izdibina, kas ir patiesība. Tā ir pavisam cita lieta.»

«Pareizi, pareizi,» Arturs teica. «Tā tam vajadzētu būt. Tieši to es gribēju. Es tikai domāju, varbūt ir kāda īpaša tēma, ko jūs…»

«Tēmu izvēlieties pats — un droši uz priekšu!»

«Pareizi.» Un, vēl neapjēdzis, ko dara, nabaga Arturs salutēja, lai gan viņš, manuprāt, savu mūžu nav dienējis ne armijā, ne flotē. Viņš atstājās no Eliota, bet maisījās starp viesiem un katru tincināja, par ko Eliots interesējas. Beidzot viņš nāca atkal pie Eliota un pavēstīja, ka savā laikā esot strādājis par augļu novācēju un gribot uzrakstīt dzejoļu ciklu par augļu novācēja sūro, grūto likteni.

Eliots izslējās visā augumā, zvērojošām acīm paskatījās lejā uz Arturu un teica tā, ka visi varēja dzirdēt: «Ser! Vai jūs apzināties, ka Rouzvoteri ir Apvienotās augļu kompānijas dibinātāji un galvenie akciju turētāji?»

—  Nav taisnība!— sacīja senators.

—  Protams, nav,— teica Silvija.

—  Vai fondam tolaik piederēja jel kāda Apvienoto augļu akcija?— senators jautāja Makelisteram.

—  Tikai kādi pieci tūkstoši paju.

—  Tas taču nav nekas.

—  Galīgi nekas,— piekrita Makelisters.

—  Nabaga Arturs pavisam sarkans aizlavījās projām, pēc brītiņa bija atkal klāt un ļoti pazemīgi jautāja Eliotam, kas ir viņa mīļākais dzejnieks. «Es nezinu viņa vārdu,» Eliots atbildēja, «bet gribētu zināt, jo tas bija vienīgais dzejolis, kas piesaistīja manas domas tik ilgi, lai paliktu prātā.»

«Kur jūs to lasījāt?»

«Uz sienas, mister Ulm, uz vīriešu atejas sienas viesnīcas «Meža mājoklis» alus bārā. Tā viesnīca ir uz Rouzvoteras un Brauna apgabalu robežas Indiānas štatā.»

—  Tas nu gan ir savādi, patiešām savādi,— senators sacīja.— «Meža. mājoklis» taču nodega… ak dievs… jau 1934. gadā. Cik savādi, ka Eliots to atminas!

—  Vai viņš tur vispār ir bijis?— Makelisters jautāja.

—   Jā, viena tāda reize bija gan, tagad es atceros,— teica senators.— īsts zagļu midzenis, un mēs tur nekad nebūtu piestājuši, bet motors bija pārkarsis. Cik toreiz Eliotam varēja būt? Desmit? Divpadsmit? Un viņš droši vien iegāja vīriešu tualetē un laikam taču izlasīja uz sienas kaut ko tādu, ko vairs nespēja aizmirst.— Viņš paklanīja galvu.— Ērmoti gan, ērmoti gan.

—  Kas tas bija par dzejoli?— Makelisters jautāja.

Silvija lūdza vecos kungus atvainot rupjību un atkārtoja divas rindas, ko Eliots bija skaļi citējis Ulmam:

— Mēs nečurājam jūsu pelnu traukos Un lūdzam smēķu galus mūsu podos nemest.

*

— Nabaga dzejnieks aizbēga asarās,— Silvija teica. — Mēnešiem ilgi man bija bail atvērt mazus sainīšus: ja

>;m pēkšņi vienā izrādītos Artura Gar vi ja Ulma auss.

*

—  Ienīst mākslu,— noteica Makelisters un iesmējās.

—  Viņš pats ir dzejnieks,— iebilda Silvija.

—  Tas man ir jaunums,— senators sacīja.— Nekad neesmu redzējis viņu rakstām.

—  Reizēm viņš rakstīja dzejoļus man.

—  Viņam droši vien vairāk prieka no rakstīšanas uz publisku ateju sienām. Bieži esmu brīnījies — kas jel to dara? Nu es zinu. Mans liriskais dēls.

—  Viņš rakstīja uz ateju sienām?— Makelisters jautāja.

—  Cik man zināms, jā,— teica Silvija.— Bet pavisam nevainīgi, nekā neķītra. Kad mēs dzīvojām Ņujorkā, paziņas man stāstīja, ka Eliots rakstot uz visu pilsētas ateju sienām vienu un to pašu novēlējumu.

—  Varbūt jūs to atceraties?

—  Jā. «Ja tev jākļūst nemīlētam un aizmirstam, esi prātīgs.» Un tā, cik zinu, ir viņa paša atziņa.

Tostarp Eliots pūlējās atgūt miegu, lasīdams kāda romāna manuskriptu, un kas cits bija autors, ja ne Arturs Garvijs Ulms?

Grāmatas virsrakstā bija likta Džona Donna dzejas rinda: «ledzemdini bērnu mandragoras saknei». Veltījums skanēja: «Eliotam'Rouzvoteram, manam līdzjūtīgajam tirkīzam.» Un zem veltījuma atkal Donna citāts:

Vien līdzjūtīgais tirkīzs dziest un blāv, Kad viņa nēsātājs uz nāves sliekšņa stāv.

Pavadvēstulē Ulms paskaidroja, ka grāmatu uz ziemassvētkiem publicēs izdevniecība «Palindroms» un kopā ar grāmatu «Erotikas šūpulis» tā pretendēs uz ietekmīga literatūras kluba prēmiju.

«Jūs noteikti esat aizmirsis mani, Līdzjūtīgais Tirkīz,» vēstule pauda. «Un tikai aizmiršanas vērts tas Arturs Garvijs Ulms, kuru Jūs pazināt. Kāds gļēvulis viņš bija un kāds muļķis, iedomādamies sevi par dzejnieku! Un cik bezgala ilgs laiks viņam bija vajadzīgs, lai saprastu Jūsu nežēlības patieso dāsnumu un labestību!» Cik trāpīgi Jūs pateicāt, kā man trūkst un ko man darīt,— dažos skopos vārdos! Un te (pēc četrpadsmit gadiem) ir astoņi simti lappušu manas prozas. Bez Jums es tās nebūtu radījis, un es te nedomāju Jūsu naudu. (Nauda ir mēsli, ko es, starp citii, pūlos pierādīt arī šajā romānā.) Es domāju Jūsu prasību pēc patiesiem vārdiem par mūsu slimo, slimo sabiedrību un norādi, ka šie vārdi meklējami uz ateju sienām.»

Eliots nekādi nespēja atcerēties, kas tas par Arturu Garviju Ulmu, un viņam doto padomu jau nu nepavisam, Ulma mājieni bija tik miglaini. Taču Eliotam bija pati kami apzināties, ka viņš devis kādam derīgu padomu., viņu pat saviļņoja Ulma deklarācija:

«Lai mani nošauj, lai mani pakar, bet esmu teicis patiesību! Medisona avēnijas viltus praviešu, visu to farizeju un filistiešu kaukšana un zobu drebināšana būs mūzika manām ausīm! Esmu izlaidis no pudeles patiesi bas džinu, un nemūžam viņi to neiedzīs atpakaļ!»

Eliots kari metas lasīt patiesību, par kuras atklašanu Ulmam draudēja nāve:

«Pirmā nodaļa

Es griezu viņas roku, līdz viņa paplēta kājas un iekliedzās — it kā no sāpēm, it kā no baudas (kas izdibinās sievietes prātu?), kad es iecirtu veco atriebēju, kur tam pienācās būto..»

Patiesība piemeklēja Eliotu tikai ar erekciju.

—  Ka tevi piķis,— viņš teica savam auglības orgānam,— atradis laiku ālēties.

*

—  Būtu vismaz bērns,— senators atkal ieminējās. Un tad sāpīgajā nožēlā ielauzās doma, cik nežēlīgi viņš runā ar sievieti, kurai nav laimējies ieņemt šo maģisko bērnu.— Piedodiet vecam muļķim, Silvij! Jūs varat vienīgi pateikties debesīm, ka bērna nav, un es to labi saprotu.

Silvija, vannas istabā izraudājusies, ar nenoteiktām roku kustībām pauda, cik ļoti viņa būtu bērniņu mīlējusi un laikam jau nožēlojusi arī.

—  Par to gan es debesīm nemūžam paldies neteiktu.

—  Vai drīkstu jums uzdot dziļi personisku jautājumu?

—  Dzīve to dara visu laiku.

—  Vai ir jel mazākā cerība, ka viņam vispār varētu būt bērni?

—  Neesmu viņu redzējusi trīs gadus.

—  Es prasu tikai zināmu ekstrapolāciju.

—  Par fizisko mīlestību varu sacīt, ka uz mūsu laulības beigām tā mums abiem bija gandrīz vai apsēstība,— Silvija teica.— Viņš bija karsts gultas fanātiķis, bet radīt sev līdzīgus nekāroja.

Senators skumji iesmējās.

—  Būtu jel es par savu bērnu laikus parūpējies pats:— Viņš samirkšķināja acis. — Es aizgāju pie psikoanalītiķa, kas ārstēja Eliotu Ņujorkā. Tikai pērn es beidzot saņēmos un to izdarīju. Rādās, visā, kas attiecas uz Eliotu, esmu saņēmies divdesmit gadus par vēlu. Laikam jau.,, laikam jau man vispār nenāca ne prātā, ka tik lielisks eksemplārs var galīgi nojūgties.

Mašerijs, slēpdams savu badīgo kāri pēc Eliota slimības klīniskajām detaļām, saspringti gaidīja, lai kāds cits skubina senatoru stāstīt tālāk. Neviens to nedarīja, tāpēc Mašerijam nācās vien jautāt pašam:— Un ko ārsts teica?

Senators, neko nenojauzdams, turpināja: — Ārsts jau nekad negrib runāt par to, par ko jūs gribat runāt. Vienmēr par kaut ko citu. Uzzinājis, kas es esmu, viņš negribēja runāt par Eliotu. Viņš gribēja runāt par Rouzvotera likumu.

Rouzvotera likumu senators pats uzskatīja par likumdošanas šedevru. Tas pasludināja neķītru materiālu publicēšanu vai uzglabāšanu par valsts noziegumu un bez žēlastības draudēja ar naudas sodu līdz pat piecdesmit tūkstošiem dolāru vai desmit gadiem cietumā. Un šedevrs tas bija tāpēc, ka precīzi definēja neķītrību.

«Neķītrībā,» pauda likums, «ir jebkurš attēls, skaņu ieraksts vai literārs materiāls, kas pievērš uzmanību vairošanās orgāniem, ķermeņa izmetamiem vai kaunuma apmatojumam.»

—  Sis psihoanalītiķis,— senators žēlojās,— sāka prašņāt par manu bērnību. Viņam, redziet, vajadzēja zināt, kādas jūtas manī izraisa kaunuma apmatojums.— Senators noskurinājās.— Es palūdzu, lai viņš ir tik laipns un izvēlas citu sarunas tematu, jo šis manī un, cik noprotu, katrā pieklājīgā cilvēkā var izsaukt tikai riebumu.— Viņš pamāja Makeiisteram, viņam vajadzēja griezties pie kāda atsevišķa cilvēka.— Te jums ir skaidra atbilde, kas ir pornogrāfija. Citādi to vien prasa: ak un ak, kā jūs to varat zināt, kā jūs varat atšķirt mākslu no pornogrāfijas? Atbilde ir manā likumā. Pornogrāfija no mākslas atšķiras ar kaunuma apmatojumu.

Viņš nosarka un sakaunējies teica Silvijai:— Lūdzu piedodiet, dārgā!

Mašerijam atkal vajadzēja viņu uzskubināt:— Un ārsts galīgi neko nepateica par Eliotu? '

—  Tas velna dakteris sacīja, ka ne velna viņš nav varējis izspiest, Eliots runājis tikai par labi zināmiem vēstures faktiem, īpaši kavējies pie visādu īpatņu un nabagu apspiešanām. Viņš sacīja, ka jebkura Eliota slimības diagnoze būtu tikai bezatbildīga grābstīšanās pa tumsu. Kā dziļi noraizējies tēvs es teicu ārstam: «Nu tad raugiet uzgrābstīt visu, ko vien spējat par manu dēlu. Ja kļūdīsieties, pie atbildības jūs nesaukšu. Būšu pateicīgs jums par katru minējumu, pareizu vai nepareizu, atbildīgu vai bezatbildīgu, jo es patiesi jau gadiem ilgi nezinu, ko lai domāju par savu dēlu. Bāziet droši savu niķelēto karoti veca, nelaimīga vīra smadzenēs, dakter,» es viņam sacīju, «un vandieties, cik uziet!»

Viņš savukārt sacīja: «Pirms dalos ar jums savās bezatbildīgajās domās, man būs jārunā j>ar seksuālām novirzēm. Un šo to man vajadzēs attiecināt uz Eliotu. Ja tāds pieņēmums pārāk sāpīgs jūsu jūtām, uzskatīsim sarunu par izbeigtu.» — «Klājiet vien vaļā!» es sacīju. «Tādam vecam perdelim kā man vairs nevar pārāk sāpēt, ko kurais runā. Pieņemts taču domāt, ka veciem cilvēkiem nesāp. Man pašam tā nekad nav licies, bet uzskatīsim, ka maldos.»

Viņš tad turpināja: «Ļoti labi. Vienosimies, ka jaunu, veselu vīrieti seksuāli uzbudina pievilcīga sieviete, kas nav viņa māte vai māsa. Bet, ja viņu seksuāli uzbudina, teiksim, cits vīrietis vai lietussargs, vai imperatores 2ozefīnes strausa spalvu boa, vai nozagts zeķturis, tā ir jau perversitāte.»

Es atbildēju, ka par tādiem cilvēkiem man viss zināms, bet nekad neesmu par viņiem īpaši domājis, jo man allaž licies, ka viņi nav nekādas domāšanas vērti.

Viņš teica: «Lieliski. Tā ir mierīga un gudra attieksme, senator Rouzvoter, kas, godīgi sakot, mani pat pārsteidz. Pieņemsim, ka smadzenes ir elektriska sistēma un seksuālas novirzes rodas no nepareiza vadu savienojuma. Pēc mātes dabas un sabiedrības prasībām, pareizs vadu savienojums liek cilvēkam izlādēt savu seksuālo enerģiju īstā vietā un reizē. Nepareizs vadu savienojums iedzen nelaimīgo cilvēku nevietā, kur viņš lepni un enerģiski izlādējas tik derdzīgā un nepiedienīgā veidā, ka var pateikties debesīm, ja viņu nepataisa par kropli policija vai nenolinčo pūlis.»

Pirmo reizi pa ilgiem gadiem mani pārņēma šausmas,— sacīja senators,— un to es ārstam pateicu.

Viņš sacīja: «Atkal labi. Viena no medicīnas prakses smalkākajām baudām ir profāna iedzīšana šausmās un tad lēna izvešana drošā vietā. Eliota vadi nav savienoti pareizi, tas ir skaidrs, bet seksuālās enerģijas novirzei, kas rada īssavienojumu, nav obligāti jābūt tik nelāgai.»

«Kas tas ir?» es iekliedzos, jo pašam pret savu gribu man rēgojās, kā Eliots zog sieviešu biksītes, griež matu sprogas apakšzemes dzelzceļā vai urbj glūnamos caurumus sieviešu ateju sienās.— Indiānas senators noskurinājās.— «Sakiet man visļaunāko, doktor. Kur Eliots izlādē savu seksuālo enerģiju?»

«Utopijā,» viņš teica.

Normens Mašerijs aiz dziļas vilšanās nošķaudījās.

7

Eliota plaksti kļuva smagi, lasot Ulma romānu «ledzemdini bērnu mandragoras saknei.» Viņš sāka to šķirstīt uz labu laimi, cerēdams uzdurties vārdiem, kas iedzītu farizejus kaukšanā un zobu drebināšanā. Viņš atrāda fragmentu, kas rūgti nosodīja kādu tiesnesi par nespēju novest savu sievu līdz orgasmam, un citu, kurā ziepju firmas aģents piedzeras un uzvelk savas mātes kāzu kleitu. Eliots sarauca pieri, pūlēdamies aptvert, kas tur varētu novest farizejus līdz kaukšanai un zobu drebināšanai, bet tas viņam neizdevās.

Nu viņš lasīja, kā augšminētā ziepju aģenta līgava pavedina sava tēva šoferi. Sākumā viņa nokož šofera uniformas pogas. Un tad Eliots Rouzvoters saldi aizmiga.

Telefons nozvanīja trīs rei. ;s.

—  Rouzvoteru fonds. Kā varam jums palīdzēt?

—  Mister Rouzvoter,— sacīja nīgra vīrieša balss, — jūs mani nepazīstat.

—  Vai kāds jums teicis, ka tas ir svarīgi?

—  Es esmu nekas, mister Rouzvoter. Sliktāks par neko.

—  Tad jau dievs tas kungs ir nošāvis buku?

—  Mani radīdams, noteikti.

—  Jūs esat uztrāpījis īsto vietu savām sūdzībām.

—  Kas tā vispār ir par vietu?

—  Kā jūs par mums uzzinājāt?

—  Telefona būdiņā bija melni dzeltena uzlīme. Uz tās bija rakstīts: «Neejiet nāvē. Piezvaniet Rouzvotera fondam,» Un apakšā jūsu numurs. Tādas uzlīmes ir visās apgabala telefonu būdās, uz mašīnu pakaļējiem stikliem un pat uz brīvprātīgo ugunsdzēsēju mašmam. Vai jus zināt, kas tur pierakstīts klāt ar zīmuli?

—  Nē.

—  Tur pierakstīts: «Eliots Rouzvoters ir svētais. Viņš izlies pār tevi brāļa mīlestību un naudu. Bet, ja gribi ko pikantāku, piezvani Melisai. Gardākais kumosiņš visā Indiānā.» Un apakšā viņas numurs.

—  Jūs esat svešinieks mūsu pusē.

—  Es visur esmu svešinieks. Bet kas esat jūs — no kādas reliģiskas sektas, vai?

—  Divkārt predestinēts baptists iekš svētā gara.

—  Kas?

—  Tā es parasti atbildu, ja cilvēki grib, lai man būtu kāda reliģija. Tāda sekta patiešām pastāv, un esmu pārliecināts, ka tā ir laba. Viņi piekopj kāju mazgāšanu, un viņu mācītāji strādā bez atlīdzības. Kājas es mazgāju, atlīdzību neprasu.

—  Un nedabūsiet arī,— teica zvanītājs.

—  Es tā pļāpāju tikai tāpēc, lai jums mierīgāks prāts un lai jūs neņemat mani pārāk nopietni. Jūs netīšām neesat divkārt predestinēts baptists iekš svētā gara?

—  Pasargi dievs, nē.

—  Tādu baptistu ir apmēram divi simti, un agrāk vai vēlāk es izmuldēšos kādam no viņiem. — Eliots ierāva malku no pudeles. — Es dzīvoju vienās bailēs, nu, reiz jau tas brīdis noteikti pienāks.

—  Jūs izklausāties piedzēris. Un nupat arī ierāvāt, es dzirdēju.

—  Lai būtu. Kā varam jums palīdzēt?

—  Kas jūs, pie visiem velniem, esat?

—  Valdība.

—  Kas, kas?

—  Valdība. Ja es neesmu baznīca un tomēr pūlos atturēt cilvēkus no pašnāvības, tad man jābūt valdībai. Vai ne?

Nīgrais vīrs kaut ko nomurmināja.

—  Vai sabiedriskā krūts, pie kuras izraudāties.

—  Dzenat velnu?

—  Es zinu, ko daru, jums jāuzmin.

—  Jums liekas varens joks ar tādām zīmītēm ņirgāties par cilvēku uz pašnāvības robežas.

—  Jūs esat uz tās robežas?

—  Un ja esmu?

—  Es jums neklāstīšu, cik brīnišķīgi ir dzīvot un kāpēc vajag dzīvot.

—  Ko tad jūs darīsiet?

—  Es pajautāšu, kāda ir minimālā naudas summa, lai jūs nodzīvotu vēl vienu nedēļu.

Klusums.

—  Jūs mani dzirdat?— jautāja Eliots.

—  Es jūs dzirdu.

—  Ja jūs negrasāties taisīt pašnāvību, lieciet klausuli nost. Varbūt citiem ir nopietna vajadzība man piezvanīt.

—  Tā vien rādās, ka jūs esat traks.

—  Pašnāvību taisīt grasāties jūs, nevis es.

—  Un, ja es teikšu, ka varu nākošo nedēļu nodzīvot tikai par miljonu?

—  Tad es sacīšu: lai jums vieglas smiltis! Pamēģiniet ar tūkstoti.

—  Dodiet tūkstoti!

—  Karieties vien augšā. Pamēģiniet ar simtu.

—  Lai būtu simts.

—  Sāk izklausīties prātīgāk. Nāciet šurp, un apspriedīsim to lietu.

Eliots pastāstīja, kur viņa kantoris atrodas.

—  Pie ugunsdzēsēju depo būs suņi, bet nebaidieties,— Eliots teica.— Viņi kož tikai tad, kad ugunsgrēka sirēna kauc.

*

Par sirēnu. Cik Eliots zināja, tā bija visskaļākā trauksmes sirēna Rietumu puslodē. To darbināja septiņsimt zirgspēku Meseršmita motors ar trīsdesmit zirgspēku elektrisko starteri. Otrā pasaules kara laikā tā bija Berlīnes galvenā gaisa trauksmes sirēna. Rouzvotera fonds to atpirka no Rieturnvācijas valdības un anonīmi uzdāvināja savai pilsētai. Uz milzīgas kravas platformas to atveda Brīvprātīgo ugunsdzēsēju biedrībai, un vienīgais norādījums par dāvinātāju bija birka ar uzrakstu: drauga sveiciens.

*

Eliots izvilka no pagultes smagu, neparocīgu virsgrāmatu. Melnā, grubuļainā ādā bija iesietas trīssimt gaiši zaļas sagrafētas lapas. Eliots to sauca par pastardienas grāmatu. Tur, ar pašu pirmo dienu sākot, bija ierakstītas visas fonda operācijas Rouzvoterā. Eliots kārtīgi iegrāmatoja katra klienta vārdu, viņu piemeklējušās nelaimes un fonda sniegto palīdzību.

Grāmata jau bija gandrīz pilna, bet vienīgi Eliots vai viņa šķirtā sieva spētu izskaidrot, kas tur rakstīts. Tagad viņš iegrāmatoja pašnāvnieciski noskaņoto vīru, kas bija zvanījis, atnācis un nupat aizgājis — gluži sabozies, neskaidrās aizdomās, ka ir apkrāpts vai izjokots, tikai neizprotami, kā un kāpēc.

«Sermans Veslijs Litls,» Eliots rakstīja. «Indi. Pašn. QS 2PKV S3B2BPRF 300.» Šifrētais ieraksts nozīmēja, ka Litls ir no Indianapolisas, noskaņots uz pašnāvību, atlaists metālstrāanieks, Otrā pasaules kara veterāns, viņam ir sieva, trīs bērni, otrais bērns paralizēts, un Rouzvoterā fonds viņu pabalstījis ar 300 dolāriem.

Biežākas par naudas pabalstiem Eliota pastardienas grāmatā bija atzīmes «AV». Tas nozīmēja, ka ar iemeslu vai bez īpaša iemesla grūtsirdībā kritušam apmeklētājam Eliots ieteicis: «Zināt ko, jums vajag iedzert kādu tableti aspirīna, glāzi vīna pa virsu, un būs labi.»

*

«MM» nozīmēja mušu medības. Cilvēki bieži juta izmisīgu vēlēšanos izdarīt Eliotam kaut ko labu. Eliots tad noteica laiku, kad ierasties un attīrīt viņa kantori no mušām. Mušu sezonā tas bija varoņdarbs, gandrīz vai kā Augija staļļu tīrīšana, jo Eliota logos nebija sietu, turklāt viņa kantora grīdā bija lūka uz ēdnīcas netīro virtuvi, no kuras plūda karsti, taukaini garaiņi.

Tā mušu medības izvērtās par īstu rituālu, proti, ritualizējās tiktāl, ka parastie mušu sitamie netapa lietoti, pie tam vīrieši un sievietes medīja mušas ar ļoti atšķirīgiem paņēmieniem. Vīrieši lietoja gumijas lentes, sievietes glāzi ar remdenu ūdeni un ziepju putām.

Gumijas lentes tehnika bija tāda: vīrietis iešķēla gumijas lenti un savija to drīzāk kā pītni, nevis cilpu. Viņš izstiepa pītni starp abām rokām, pietēmējās gar to uz mušu kā gar šautenes stobru un palaida otru galu vaļā. Labi trāpīta muša bieži sašķīda tā, ka Eliota kantora sienas un nedaudzās mēbeles laika gaitā apkalta ar dīvainas krāsas mušu putru.

Glāzes un ziepju putu tehnika bija tāda: sieviete nolūkoja mušu, kas karājās ar muguru uz leju. Tad viņa lēni un piesardzīgi pabāza zem mušas glāzi ar ziepju putām, izmantodama faktu, ka tādā pozīcijā muša, briesmas pamanījusi, atlaiž kājas dažu collu brīvam kritienam un pēc tam tikai savicina spārnus. Pēc idejas mušai vajadzēja pamanīt briesmas tikai tad, kad glāze jau bija zem tās, pakalpīgi iekrist putās, ar putām cīnoties, nogrimt un noslīkt.

Par šo metodi Eliots bieži sacīja: — Neviena sieviete tai netic, kamēr pati nav izmēģinājusi. Bet, kad ir izmēģinājusi, tad mušas ķer vairs tikai tā un ne citādi.

❖

Melnās virsgrāmatas beigās bija galīgi neapstrādāts melnraksts: romāns, ko Eliots pirms dažiem gadiem sāka rakstīt kādā vakara stundā, kad beidzot saprata, ka Silvija nekad pie viņa neatgriezīsies.

Kāpēc daudzas dvēseles brīvprātīgi atgriežas uz Zemes, kur velti ciests un mirts, ciests un mirts un atkal un atkal velti. Tāpēc, ka Debesis ir absolūts tukšums. Virs daudzinātajiem pērļu vārtiem vajadzētu ugunīgiem burtiem uzrakstīt:

Pārmēram gari, ak kungs, ir mazās niecības ceļi!

Bet, ak vai, vandaliskās dvēseles uz Paradīzes bezgalplatajiem vārtiem bija sarakstījušas gluži ko citu. «Esiet sveikti Bulgārijas starptautiskajā gadatirgū!» kāds bija ar zīmuli uzšņāpis uz pērļu frontona. «Labāk sarkans nekā beigts»— cita piezīme pauda.

«Kas tu par vīrieti, ja neesi nobaudījis melnu miesu!» kāds sprieda. Spriedums bija cita pārskatīts un labots: «Kas tu par vīrieti, ja neesi melns!»

«Kur te var dabūt zaftīgu meitišķi?» prasīja miesaskārību mocīta dvēsele, un cita atbildēja: «Sk. lorda Alfrēda Tenisona «Selotas lēdiju».»

Mana piebilde:

Kas debess mūros skribelēs, Vels savu sūdu ripelēs, Un, kas tās rindas izlasīs, Tas ripinātu sūdu rīs.

«Kublaihans, Napoleons, Jūlijs Cēzars un karalis Ričards Lauvassirds arī ir tikai smerdeļi,» drosmīga dvēsele izteicās. So atziņu neviens nebija apstrīdējis, arī paši nozaimotie ne. Kublaihana nemirstīgais gars tagad mīt Limā, kāda peruāņu veterinārārsta sievas kuslajās miesās. Napoleona nemirstīgā dvēsele raugās Masačūsetsas štata jaukumos no Kotuitas ostas uzrauga dēlēna karsti svīstošās miesas. Dižais Cēzara gars kuļas pa dzīvi kā spēdams Andamanas pigmeju atraitnes sifilitiskajā miesas graustā. Lielais klejotājs Lauvassirds kārtējo reizi kritis gūstā, viņš ieslodzīts Rouzvoteras lupatlasī Končā Letcingerā, nožēlas vērtā ekshibicionistā. Končs — ar nabaga veco karali Ričardu iekšā — trīsreiz gadā kāpj autobusā un brauc uz Indianapolisu, ģērbies tikai kurpēs, zeķēs un lietusmētelī. Kaklā viņam pakārta niķelēta svilpe. Iebraucis Indianapolisā, Končs iet uz kāda liela universālveikala juvelierpreču nodaļu, kur allaž daudzas jaunas līgavas izvēlas galda sudrabu. Končs svilpj, visas meitenes skatās uz viņu, Končs atsit vaļā lietusmēteli, aizsit atkal ciet un skrien kā velna plēsts, lai nenokavētu autobusu uz Rouzvoteru.

Debesu garlaicībai nevar līdzināties nekas, Eliota romāns vēstīja, un dvēseļu rinda uz pārdzimšanu kļūst arvien garāka un līkumaināka — dvēseles dzīvo, mīl, cieš sakāves, mirst un atkal stājas rindā, lai pārdzimtu no jauna. Tās ņem par labu visu, ko tām dod. Tās neķildojas un nebrēc pēc vienas rases vai otras, pēc viena dzimuma vai otra, pēc vienas tautības vai otras, pēc vienas šķiras v vai otras. Viss, ko tās grib un arī dabū, ir trīs dimensijas: gauži pieticīgs laika nogrieznītis un miesas čaula, kas ļauj atšķirt iekšējo pasauli no ārējās.

Te, debesīs, nekādas iekšējās pasaules nav. Un ārējās arī nav. Paradīzes vārti ved no nekurienes nekurienē un no visurienes visurienē. Iedomājies biljarda galdu Piena Ceļa platumā un garumā. Neaizmirsti, ka tā ir nevainojami gluda akmens plātne, kas aplīmēta ar zaļu filcu. Iedomājies vārtus pašā plātnes vidū. Un, ja tu spēsi to iedomāties, tu zināsi visu, kas jāzina par debesu valstību, un jutīsi līdzi nelaimīgajām dvēselēm, savā izmisumā gatavām pieņemt jebkuras ciešanas, lai justu robežu starp iekšējo pasauli un ārējo.

Neērti atzīties, tomēr starp mums, dvēselēm, gadās arī tādas, kas nevēlas pārdzimt jaunā miesā. Esmu viena no tām. Uz Zemes neesmu bijusi kopš 1587. gada, kad mitu Austrijā lauku sievas Valpurgas miesā un mani nobendēja Dilingenas ciemā. Manu miesu apsūdzēja noziedzīgā pesteļošanā. Dzirdot nāves spriedumu, man patiešām gribējās tikt no savas miesas laukā. Pamest savas miesas man vajadzēja šā vai tā, jo biju tās valkājusi jau astoņdesmit piecus gadus. Bet man vajadzēja piedzīvot, kā manu nabaga veco miesu uzsēja šķērsu malkas kraķim, iesvieda ar visu kraķi ratos un aizveda uz rātsnamu. Tur man ar sarkani nokaitētām lūkšām saplosīja labo roku un izrāva kreiso krūti. Tālāk mani noveda pie lejas vārtiem un izplēsa labo krūti. Pie dziednīcas durvīm man saplosīja kreiso roku. Tad mani veda uz pilsētas laukumu. Ņemot vērā, ka sešdesmit divus gadus sava mūža es biju skaitījusies mācīta un ar likumu atzīta bērnu saņēmēja un tomēr dzinusi tādas nelietības, labo roku man nocirta pavisam. Tad mani piesēja pie mieta, sadedzināja dzīvu un pelnus izkaisīja tuvējā upē.

Un, kā jau minēju, kopš tās reizes neesmu uz Zemes atgriezusies.

*

Agrāk uz Zemes atgriezties negribēja tās dvēseles, kurām no miesas nācies izkļūt pēc lēnām un šaušalīgām spīdzināšanām,— šis fakts it kā atbalsta pašapmierināto spriedelēšanu, ka miesas sodi un nāves sodi attur cilvēkus no noziegumiem. Taču pēdējā laikā notiek kaut kas pavisam savāds. Mums pievienojas dvēseles, ar kurām mūsu izpratnē pat nekas nopietns nav atgadījies, par moku pilnu nāvi nerunājot. Taču viņi, labi ja tur, uz Zemes, ceļgalu nobrāzuši, nāk augšā it kā lielgabalu kontuzētiem bataljoniem un brēc:— Nemūžam vairs!

— Kas tie par cilvēkiem?— es sev jautāju.— Un kas tik neiedomājami drausmīgs viņus piemeklējis uz Zemes?— Un sapratu, ka, miris būdams, īsto atbildi neatradīšu. Ka man jāpārdzimst un jādzīvo uz Zemes.

Nupat uzzināju, ka mani sūta uz īndiānas štata Rouzvoteru, kur jau dzīvo Ričards Lauvassirds.

Eliota melnais telefons zvanīja.

—  Rouzvoteru fonds. Kā varam jums palīdzēt?

—  Mister Rouzvoter,— teica aizžņaugta sievietes balss — tā esmu es… Stella Veikbija.— Sieviete smagi elpoja, gaidīdama, kā viņš reaģēs uz tādu paziņojumu.

—  Hallo, Stella!— Eliots sirsnīgi atsaucās.— Cik jauki, ka piezvanījāt! Tas patiesi ir patīkams pārsteigums.— Viņam nebija ne jausmas, kas ir Stella Veikbija.

—  Mister Rouzvoter, es… es nekad jums neesmu neko lūgusi, vai ne?

—  Nē, nē, neesat gan.

—  Bet milzums cilvēku, lai gan viņiem klājas labāk nekā man, apgrūtina jūs visu laiku.

. — Nekad neesmu jutis, ka mani kāds apgrūtinātu. Bet taisnība, ka dažus cilvēkus es redzu biežāk par citiem.— Diānu Mūnu Glampersu Eliots redzēja tik bieži, ka darīšanas ar viņu vairs pat neatzīmēja melnajā virsgrāmatā. Uz labu laimi viņš sacīja:— Daudzkārt esmu domājis, cik jums gan grūta dzīve.

—  Ai, mister Rouzvoter, ja jūs zinātu… — Un viņa sāka vētraini raudāt.— Mēs vienmēr lepojāmies, ka esam senatora Rouzvotera cilvēki, nevis Eliota Rouzvotera cilvēki.

—  Tas nekas.

—  Mēs vienmēr esam stāvējuši paši uz savām kājām, lai cik grūti. Daudzas reizes, iedama jums garām pa ielu, es skatījos uz otru pusi — un ne jau tāpēc, ka man kaut kas būtu pret jums. Es tikai gribēju, lai jūs zināt, ka Veikbiji ir kārtīgi cilvēki.

, — Es saprotu. Un priecājos par jums.— Eliots nespēja atcerēties nevienu sievieti, kas būtu novērsusies, viņam garām ejot, un vispār viņš tik reti izgāja uz ielas, ka diez vai deva eksaltētajai Stellai daudz iespēju novērsties. Eliots nemaldījās, nosprieždams, ka viņa dzīvo drausmīgā nabadzībā, kaunas no savām noplīsušajām drānām un tāpēc reti rādās cilvēkos arī nomales ieliņā, kur viņai lemts mitināties, un tikai iedomājas, ka viņa piederas pilsētas dzīvei un visi viņu pazīst. Ja viņa vienu vienīgu reizi bija pagājusi garām Eliotam — un droši vien, ka bija,— šī vienīgā reize viņas domās simtkāršojās un katra zvēroja dramatiskās gaismās un ēnās.

—  šonakt es nekādi nevarēju aizmigt, mister Rouzvoter, un staigāju pa ceļu.

—  Jūs laikam gan bieži tā staigājat.

—  Ak dievs, mister Rouzvoter, pilnā mēnesī, jaunā mēnesī un tukšā arī, kad pavisam tumšs.

—  Un šonakt vēl līst.

—  Man patīk lietus.

—  Man arī.

—  Un kaimiņu logā dega uguns.

—  Paldies dievam, ka mums ir kamiņi.

—  Un es pieklauvēju pie durvīm, un viņi mani ielaida. Es teicu, ka nesperšu vairs ne soli tālāk, ja man kāds nepalīdzēs. Ja neviens nepalīdzēs, man vienalga, vai es sagaidīšu rītdienu vai nesagaidīšu. Un ka es vairs nespēju būt senatora Rouzvotera cilvēks.

—  Neraudiet, nu, nevajag.

—  Viņi iesēdināja mani mašīnā un atveda līdz tuvākajam telefonam, un teica: «Piezvani Eliotam. Viņš palīdzēs.» Un es piezvanīju.

—  Jūs gribat atnākt pie manis tūlīt, dārgā, jeb vai labāk rīt?

—  Rīt.— Tas bija gandrīz jautājums.

—  Burvīgi. Un katrā laikā, kad jums parocīgi, dārgā.

—  Rīt.

—  Rīt, dārgā. Tā būs ļoti jauka diena.

—  Paldies dievam!

—  Nu, nu…

—  A-ah-a, mister Rouzvoter, paldies dievam, ka jūs esat.

*

Eliots nolika klausuli. Telefons tūlīt iezvanījās atkal.

—  Rouzvoteru fonds. Kā varam jums palīdzēt?

—  Tā, ka sākumam apgriezīsi matus un nopirksi pieklājīgu uzvalku,— vīrieša balss atcirta.

—  Kā lūdzu?

—  Eliot!

—  Jā?

—  Tu pat manu balsi nepazīsti?

—  Piedodiet, man ļoti žēl…

—  Tas ir tavs dieva piemeklētais tēvs!

—  Ei, tēt!— patiesā mīļumā, pārsteigumā un priekā iesaucās Eliots.— Cik jauki dzirdēt tavu balsi!

—  Kuru tu pat nepazini.

—  Piedod. Man te visu laiku zvana.

—  Ak tad zvana gan, ko?

—  Tu taču zini.

—  Baidos, ka tā.

—  Klau, kā tev iet?

—  Burvīgi!— senators dzēlīgi atbildēja.— Labāk nemaz nevar klāties.

—  Prieks dzirdēt.

Senators nolamājās.

—  Kas noticis, tēt?

—  Nerunā ar mani kā ar saviem žūpām! Suteneriem! Plānprātīgām večām!

—  Ko es tādu sacīju?

—  Neko. Tas ir tavs nolādētais tonis.

—  Piedod.

—  Tā vien rādās, ka tu man ieteiksi ripiņu aspirīna un kādu glāzi vīna pa virsu. Nerunā ar mani no saviem jēzuliņa augstumiem!

—  Piedod.

—  Es neprasīšu naudu pēdējai iemaksai par motorolleru.— Eliots reiz patiešām atvēlēja kādam puisim iemaksu par motorolleru. Pēc divām dienām puisis ar savu draudzeni nositās Blūmingtonā.

—   Zinu, ka neprasīsi.

—  Viņš, redziet, zina, ka neprasīšu,— senators kādam teica vada otrā galā.

—  Tu izklausies tik sašutis un nelaimīgs, tēt.— Eliots sāka uztraukties.

—  Pāries.

—  Noticis kaut kas sevišķs?

—  Sīkums, Eliot, tīrais sīkums. Rouzvoteru dzimta izmirst.

—  Kāpēc tu tā domā?

—  Tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka esi grūts?

—  Un kā tad tie cilvēki Rodailendā?

—  Tu mani nomierināji. Viņus es biju pavisam aizmirsis.

—  Cik tev indīga balss!

—  Laikam telefons nav īsti kārtībā. Pastāsti man kaut ko gaišu no Rouzvoteras dzīves, Eliot! Iepriecini veco perdeli!

—  Mērijai Mūdijai ir dvīņi.

—  Jauki! Jauki! Pat burvīgi! Kādam taču vēl dzimst bērni. Un kā mis Mūdija nosaukusi mūsu mazos līdzpilsoņus?

—  Fokstrots un Melodija.

*

—  Eliot!

—  Ser?

—  Es gribu, lai tu labi paskaties uz sevi.

Eliots paklausīgi aplūkoja sevi, cik nu tas bez spoguļa iespējams.— Es skatos.

—  Un tagad pajautā sev: vai tas nav sapnis? Kā es varēju tik zemu grimt?

Atkal paklausīgi un bez mazākās ironijas Eliots skaļi atkārtoja:—Vai tas nav sapnis? Kā es varēju tik zemu grimt?

—  Un ko tu atbildēsi?

—  Nav sapnis,— Eliots teica.

—  Tu nevēlies, lai būtu?

—  Un kāds lai es mostos?

—  Tāds, kāds tu varētu būt. Un kāds agrāk biji.

—  Tu gribi, lai es atkal pērku muzejiem gleznas? Tu vairāk lepotos ar mani, ja es būtu ieguldījis divarpus miljonus dolāru Rembranta gleznā «Aristotelis raugās uz Homēra krūšutēlu»?

—  Nenoved mūsu sarunu absurdā!

—  Ne jau es to daru. To dara cilvēki, kuri iegāž milzu naudu tādās gleznās. Es parādīju reprodukciju Diānai Mūnai Glampersai, un viņa teica: «Laikam jau esmu muļķe, mister Rouzvoter, bet šito gan es pie savas sienas nekārtu.»

—  Eliot…

—  Ser?

—  Pajautā sev, ko par tevi domā Harvārdā.

—  Tur nav ko jautāt. Zinu tāpat.

—  Jā?

—  Viņi ir stāvā sajūsmā par mani. Tev vajadzētu redzēt, kādas vēstules viņi man raksta.

Senators rezignēti paklanīja galvu, sapratis, ka Harvarda pieminēšana bijusi aplama un ka Eliots teicis tīru taisnību. Vēstules no universitātes noteikti pauda tikai visdziļāko cieņu.

—  Galu galā,— Eliots sacīja,— kopš mūsu fonda pirmās dienas es viņiem precīzi kā pēc pulksteņa izsniedzu trīssimt tūkstošus gadā. Tev tiešām derētu palasīt viņu vēstules.

—  Eliot…

—  Ser?

—  Un tagad pienācis vēsturiskais, bezgala ironiskais brīdis, kad Incliānas senators Eouzvoters spiests jautāt savam miesīgam dēlam: vai tikai tu neesi komunists? Vai vismaz izbijis komunists?

—   Nu jā, mani uzskati daudziem liktos komunistiski,— Eliots neliekuļoti atbildēja,— bet, dieva dēļ, tēt, nevar taču strādāt ar trūkumcietējiem, laiku pa laikam nesaduroties ar Kārli Marksu — tāpat kā ar bībeli, starp citu. Sīs zemes bagātību sadalījums man liekas drausmīgi netaisns. Un galīgi nav sirds valdībai, kas pieļauj, lai vienam bērnam, jau dzimstot, piederētu lielas zemes platības, kā, piemēram, man, un citam bērnam nepiederētu nekas. Man liekas, vismaz starp bērniem valdībai vajadzētu visu dalīt taisnīgi. Dzīve ir pārlieku grūta, pat ja cilvēkam nav jānoraizējas līdz nāvei par naudu vien. Mūsu valsts ir tik bagāta, ka pietiktu visiem, ja mēs taisnīgāk dalītos.

—  Un pie viena atņemtu virzītājspēkus?

—   Tu domā bailes, ka nebūs ko ēst, nebūs ko samaksāt ārstam, nevarēs nopirkt ģimenei glītas drānas, sagādāt drošu, mājīgu un ērtu pajumti, pieklājīgu izglītību un pa brīžam arī izpriecas? Tu domā kaunu nezināt, kur tek Naudas Upe?

—  Kas, kas?

—  Naudas Upe, pa kuru plūst tautas bagātības. Mēs esam piedzimuši tās krastos — tāpat kā gandrīz visi necilie ļautiņi, ar kuriem mēs kopā augam, ejam privātās skolās un spēlējam tenisu. Mēs no šīs varenās Upes varam strēbt, cik uziet. Mēs pat ņemam strēbšanas stundas, lai strēbtu vēl pamatīgāk.

—   Strēbšanas stundas?

—  No juristiem! Nodokļu konsultantiem! No ekonomistiem! Mēs esam piedzimuši tik tuvu Naudas Upei, ka paši un vēl desmit paaudzes mūsu pēcnākamo varētu kaut slīcināties bagātībā, smeļot ar spaiņiem un kausiem vien. Bet mēs joprojām līgstam ekspertus, lai mācītos lietot akveduktus, dambjus, rezervuārus, sūkņus, bagarmašīnas un Arhimeda skrūvi. Un mūsu skolotāji savukārt iedzīvojas bagātībā, un viņu bērni ņem strēbšanas stundas.

—   Skat, un es nemaz nebiju pamanījis, ka strebju.

Ēliots pat nejuta, ka ir nežēlīgs pret tēvu, jo viņa

niknums bija abstrakts.

—  Dzimušie strēbēji to nekad nepamana. Un, ja viņi dzird nabagos runājam par strēbšanu, viņi nesaprot, kas ar to domāts. Un, ja kāds piemin Naudas Upi, viņi nezina, ko tas nozīmē. Viņi pat apgalvo, ka tādas Naudas Upes nemaz nav, un tad es nespēju vien nobrīnīties par viņu negodīgumu un bezgaumību.

*

—  Prieks dzirdēt, ka tu runā par gaumi,— senators dzedri izmeta.

—  Tu gribi, lai es atkal eju uz operu? Lai uzceļu elegantu māju elegantā vietā un burāju, burāju, burāju?

—  Vai kādam daļa, ko es gribu?

—  Protams, es nemītu ziloņkaula tornī. Kā lai to atļaujos, ja citiem amerikāņiem tik draņķīga dzīve?

—  Ja viņi beigtu murgot par tādām plānprātībām kā Naudas Upe un ķertos pie darba, viņu dzīve, iespējams, nemaz tik draņķīga nebūtu.

—  Bet, ja Naudas Upes nav, tad kā jel es varu pelnīt desmittūkstoš dolāru dienā, tikai žāvādamies, kasīdamies un pa reizei atbildēdams uz kādu telefona zvanu?

—  Katram amerikānim joprojām ir iespēja tikt pašam pie sava kapitāla.

—  Ar noteikumu, ka viņam jau jaunībā pastāsta par Naudas Upi, paskaidro, ka nekāda taisnīguma nav un viņš prātīgi darīs, ja izmetīs no galvas visas tās blēņas par neatlaidīgu darbu, atalgotu tikumu un godīgumu un dosies taisnā ceļā uz Upi. Es tādam censonim varētu sacīt: «Ej pie bagātajiem, ej pie varenajiem un skaties, kā viņi to dara. Viņiem var pieglaimoties, un viņus var iebaidīt. Tātad pieglaimojies līdz nemaņai vai nobaidi līdz nemaņai, un kādā tumšā, tumšā naktī viņi pieliks pirkstu pie lūpām, brīdinot, ka tu nedrīksti izdvest ne skaņu. Un tad viņi tevi nakts tumsībā aizvedīs pie visplatākās un dziļākās bagātību Upes, kāda vien pasaulē pastāv. Tev ierādīs vietiņu krastā un iedos pašam savu spaini. Un tad streb, cik gribi, tikai dari to klusi. Citādi nabagais izdzirdēs.»

Senators nolamājās.

—  Kāpēc tu tā runā, tēt?— Jautājums bija maigs.

Senators nolamājās vēlreiz.

—  Kā man gribētos jel reizi ar tevi parunāt bez visa šī dzēlīguma un saspīlētības! Es tik ļoti tevi mīlu.

Senators lādējās vēl negantāk, jo bija tuvu asarām.

—  Kāpēc tev jālamājas, tēt, kad es saku, ka mīlu tevi?

—  Tu esi cilvēks, kas stāv uz ielas stūra ar tualetes papīra rulli, un uz katra kvadrātiņa rakstīts: «Es tevi mīlu.» Un jebkuram garāmgājējam, lai viņš būtu kas būdams, tu izsniedz tādu kvadrātiņu. Es negribu tava tualetes papīra.

—  Es nesapratu, ka tas ir tualetes papīrs.

—  Ja tu nebeigsi žūpot, tu nekad neko nesapratīsi!— senators aizžņaugtā balsī iebrēcās.— Dodu klausuli tavai sievai. Vai tu apjēdz, ka esi viņu zaudējis? Tu apjēdz, cik laba sieva viņa bija?

*

—  Eliot?— Silvijas izbiedētā balss bija kā vēja pūsmiņa. Nabaga meitene arī pati nesvēra vairāk kā savulaik viņas līgavas plīvurs.

—  Silvija… — sausi, vīrišķīgi, bet nepārliecināti. Eliots bija rakstījis viņai neskaitāmas reizes, turklāt zvanījis un zvanījis. Un allaž bez atbildes.

—  Es… es apzinos, ka esmu lūkojusies slikti.

—  Kā jau cilvēki mēdz.

—  Ko es varu darīt, ka esmu tikai cilvēks?

—  Eliot?

—  Jā?

—  Kā viņiem klājas?

—  Te?

—  Visur.

—  Lieliski.

—  Prieks dzirdēt. *

—  Ja es jautāšu par pazīstamiem cilvēkiem, man būs jāraud,— Silvija teica.

—  Nejautā.

—  Es viņus joprojām mīlu, kaut gan ārsti prasa, lai es tur nekad vairs neatgriežos.

—  Nejautā.

—  Vai kādam piedzimis bērniņš?

—  Nejautā.

—  Vai tad tu nesacīji tēvam par bērna piedzimšanu?

—  Nejautā.

—  Kam ir bērns, Eliot? Es gribu zināt!

—  Dieva dēļ, nejautā!

—  Es gribu, gribu zināt!

—  Mērijai Mūdijai.

—  Dvīņi?

—  Protams.— Un te nu atklājās, ka Eliotam nav ilūziju par cilvēkiem, kam viņš veltījis savu dzīvi.— Vēl divi dedzinātāji kā likts.— Mūdiju cilts bija iegājusi vēsturē ne tikai ar dvīņiem, bet arī ar ļaunprātīgām dedzināšanām.

—  Jauki bērniņi?

—  Neesmu viņus redzējis.— Un ar īgnumu, ko Eliots neslēpa tikai un vienīgi no Silvijas, piebilda:—Bērniņi vienmēr ir jauki.

—  Esi jau aizsūtījis viņiem dāvanas?

—  Kāpēc tu domā, ka es joprojām sūtu dāvanas? Runa bija par Eiiota veco paradumu piesūtīt katram

Rouzvoteras apgabalā dzimušajam bērnam pa Starptautiskās skaitļotāju kompānijas akcijai.

—  Tu vairs to nedari?

—  Daru jau, daru.— Izklausījās gan, ka Eliotam apriebies to darīt.

—  Tu liecies noguris,

—  Droši vien telefona vaina.

—  Pastāsti vēl ko jaunu.

—  Mana sieva šķiras no manis aiz medicīniskiem apsvērumiem.

—  Vai šo jaunumu mēs nevarētu apiet?— Iebilde nebija aušīga. Tā bija traģiska. Visa šī saruna bija traģēdija.

—  Hop, un apkārt,— Eliots vienaldzīgi noteica.

Eliots ierāva malku «Dienvidu saldm.es», bet saldmi tas viņam nedeva. Viņš sāka klepot un tēvs arī. Šo dīvaino sakritību, ka tēvs un dēls, paši to nezinādami, katru "klepojienu izgrūda vienlaikus, dzirdēja ne tikai Silvija, bet arī Normens Mašerijs. Mašerijs bija izlavījies no viesistabas un atradis otru aparātu senatora kabinetā. Viņš klausījās, ka vai ausis svila.

—  Tagad man laikam jāatvadās,— Silvija vainīgi bilda. Viņas vaigi pludoja asarās.

—  Ārsti tev sirsnīgi to ieteiktu.

—  Nodod visiem mīļus sveicienus.

—  Nodošu, nodošu.

—  Pastāsti, ka viņi man rādās sapņos.

—  Ar to viņi leposies.

—  Apsveic Mēriju Mūdiju ar dvīņiem.

—  Noteikti. Rīt es viņus kristīšu.

—  Kristīsi?— Tas bija kas jauns.

Mašerijs bolīja acis.

—  Es nezināju, ka tu dari tādas lietas arī,— Silvija piesardzīgi sacīja.

Mašeriju iepriecēja bažīgums viņas balsī. Viņam tas nozīmēja, ka Eliota ārprāts vēl nav stabils, bet sper atkal lielu soli uz priekšu.

—  Man neizdevās atrunāties,— Eliots atbildēja.— Mērija Mūdija pastāv, ka bērnus jākrista man, citādi viņa šos atstāšot pavisam nekristītus.

—  A!— Silvija atviegloti nopūtās.

Mašerijs nejutās vīlies. Kristīšana šā vai tā tiesā būs liecība, ka Eliots iedomājas sevi par Mesiju.

—  Es viņai teicu,— Eliots stāstīja, taču sprūdu sistēma Normena Mašerija smadzenēs darīja viņu kurlu pret šo liecību,— ka ne vismazākajā mērā neesmu reliģiozs. Es viņai skaidroju, ka mana kristīšana debesim nenozīmēs neko, bet viņa tomēr neatlaidās.

—  Kā tu to darīsi? Un ko teiksi?

—  Pag… es vēl nezinu.— Uz mirkli Eliota skumjas un hjigurums atkāpās, viņu bija aizrāvusi kristīšanas problēma. Gaišs, vientiesīgs smaids paplauka viņa lūpās.

—  Laikam jau iešu uz viņas būdu. Uzšļakstīšu dvīņiem kādu lāsi ūdens un teikšu: «Hallo, bērniņi! Esiet .".veicināti uz Zemes! Pa vasarām te ir karsts, pa ziemām auksts. Zeme ir apaļa, slapja, un cilvēku uz tās, ka biezs. Zemes virsū, bērniņi, jums vajadzēs nodzīvot kādus simt gadus. Ir tikai viens likums, ko es zinu:

«Jābūt labiem cilvēkiem, velns jūs rāvis!»

8

Tapa norunāts, ka Eliots un Silvija pēc trim dienām tiksies Indianapolisas «Marota» viesnīcas «Zilā putna» apartamentā un tā tad būs viņu pēdējā tikšanās. Diviem tik slimiem un mīlošiem cilvēkiem tas bija bezgala bīstami. Pie vienošanās viņi nonāca caur čukstu, dudināšanas un trauslu vientulības aizkliedzienu haosu jau uz pašām sarunas beigām.

—  Ai, Eliot, varbūt nevajag?

—  Tomēr vajag.

—  Vajag,— viņa atbalsoja.

—  Vai tad tu nejūti, nejūti, ka vajag?

—  Jā.

—  Tāda ir dzīve.

Silvija šūpoja galvu. — Ai, nolādētā mīlestība, nolādētā mīlestība…

—  Viss būs labi, dodu vārdu.

—  Es arī.

—  Es nopirkšu jaunu uzvalku.

—  Lūdzu, nē, manis dēļ ne.

—  Tad «Zilā putna» dēļ.

—  Ar labu nakti!

—  Es tevi mīlu, Silvij. Ar labu nakti!

Bridis klusuma.

—  Ar labu nakti, Eliot!

—  Es tevi mīlu.

—  Ar labu nakti! Man bail. Ar labu nakti!

31 saruna darīja nopietnas raizes Normenam Mašeri;am, kas, visu noklausījies, tagad nolika telefona klausuli. Viņa plāniem bija svarīgi, lai Silvija nekļūtu grūta no Eliota. Bērnam viņas klēpī piederētu nesatricināmas tiesības uz fonda pārvaldīšanu, un Eliota trakums vairs nenozīmētu neko. Bet Mašerijs tīkoja fonda pārvaldīšanu nodot Eliota otrajam brālēnam Fredam Rouzvoteram no Piskvontuitas Rc-dailendā.

Freds no tā visa nezināja nenieka, viņš pat īsti nezināja, vai ir rados ar Indiānas Rouzvoteriem. Indiānas Rouzvoteri savukārt par viņa eksistenci zināja tikai tāpēc, ka Makelisters, Robdžents, Rīds un Makgijs savā pamatīgumā bija nolīguši ģenealoģistu un detektīvu, lai izdibinātu Indiānas Rouzvoteru tuvākos radus. Freda mape juristu firmas slepenajās aktīs bija tikpat tukla un izblīdusi kā pats Freds, bet izmeklēšana notika ļoti diskrēti. Fredam nenāca ne prātā, ka viņu kāds varētu izredzēt godam un bagātībai.

Tāpēc nākamajā rītā pēc Eliota un Silvijas norunas tikties Indianapolisā Freds jutās kā parasts vai pat mazāk nekā parasts vīrs, kura izredzes ir bēdīgas. Viņš iznāca no Piskvontuitas aptiekas, samiedzās spilgtajā saulē, trīsreiz dziļi ievilka elpu un iegāja Piskvontuitas preses veikalā turpat blakus aptiekai. Freds bija resns, apšķebis no kafijas un aptucis no štopkūkām.

Nabaga nīgrais Freds savus rītus pavadīja, medīdams potenciālus dzīvības apdrošinātājus aptiekā, kas bija turīgo ļaužu kafejnīca, un preses veikalā, kas bija trūcīgo kafejnīca. Viņš pilsētā bija vienīgais, kas dzēra kafiju abās vietās»

Freds piezvēlās ar resno vēderu pie brokastu letes, ' saulaini uzsmaidīdams diviem pie tās sēdošiem skārdniekiem un namdarim. Viņš uzsvempās uz ķebļa, un zem viņa resnās pakaļas sēdeklis neizskatījās lielāks par pastilas ripiņu.

—   Kafiju un štopkūku, mister Rouzvoter?— vaicāja diezgan netīra jauna idiote aiz letes.

—   Kafija ar štopkūku, tas skan lepni,— Freds sirsnīgi piekrita.— Tik jaukā rītā nekas nevar būt labāks par kafiju ar štopkūku!

Piskvontuita savu vārdu bija dabūjusi no indiāņu virsaiša, kas te senos, senos laikos dzīvojis.

Piskvontuits valkāja gurnautu un pārtika no gliemežiem., avenēm un mežrozīšu augļiem kā visa viņa cilts. Zemkopība virsaitim bija neredzēts jaunums. Starp ci tu — arī vampumi, spalvu rotas, loki un bultas.

Alkohols bija labākais jaunums no visiem. Piskvontuits nodzērās līdz nāvei 1638. gadā.

Pēc četriem tūkstošiem mēnešu ciemā, kas viņa vārdu bija padarījis nemirstīgu, apmetās divi simti ļoti bagātu ģimeņu un kāds tūkstotis parastu ģimeņu, kuru apgādnieki šādā vai tādā veidā kalpoja bagātajām ģimenēm.

Taču gan bagāto, gan nabago dzīve bija vienlīdz pelēka, to nerotāja gara smalkums, gaume, prāts un iztēle, viņi vilka dzīvību bez mērķa un bez prieka gluži tāpat kā nelaimīgie rouzvoterieši Indiānas štatā. Mantotie miljoni neko nelīdzēja. Arī mākslas un zinātnes ne.

*

Freds Rouzvoters labi burāja un bija mācījies Prinstouas universitātē, tāpēc viņu labprāt uzņēma bagātnieku namos, kaut gan pēc Piskvontuitas standartiem viņš bija gandrīz vai ubags. Viņš dzīvoja mazā koka mājelē ar lubiņu jumtu jūdzi no spožā liedaga.

Par tiem nieka dolāriem, ko viņam dažkārt laimējās pārnest mājās, nabaga Freds strādāja kā jūga vērsis. Viņš strādāja arī tagad, starojoši smaidīdams namdarim un diviem skārdniekiem preses veikalā. Visi trīs darbarūķi pētīja skandālu lapeli, kas iznāca reizi nedēļā un rakstīja par slepkavībām, seksu, mājdzīvniekiem un bērniem — parasti gan sakropļotiem un nospīdzinātiem bērniem. Lapeli sauca «Amerikas Pēddzinis», un tā uzdevās par spožāko avīzi pasaulē. «Pēddzinis» preses veikalam bija tas pats, kas «Volstrītas Ziņas» aptiekai.

— Nenogurdami dzenaties pēc gara gaismas, kā redzu,— Freds ieminējās. Balss viņam bija saldena kā augļu torte.

Strādnieki juta pret Fredu tādu kā tramīgu cieņu. Viņiem gan gribētos ciniski paņirgāties par Freda amatu, bet sirds dziļumos viņi saprata, ka Freds piedāvā vienīgo iespēju, kā strādnieks var ātri tikt pie bagātības : proti, apdrošināties un steigšus nomirt. Savukārt Freda drūmais noslēpums bija, ka viņš ne desmit centu nenopelnītu bez tādas iespējas kārdinātiem cilvēkiem. Visus savus darījumus viņš slēdza ar darbaļaudīm. Viņa luncināšanās ap jahtkluba lielmaņiem blakus durvīs bija tukša plātība un acu apmāns. Tā uzturēja nabagos maldīgu pārliecību, ka Freds apdrošina arī slīpēto bagātnieku dzīvības. Neko viņš tur neapdrošināja. Bagāto naudas lietas kārtoja baņķieri un juristi tālu, tālu no Rodailendas.

—   Kas jauns starptautiskajā arēnā?— Freds apvaicājās. Tas bija atkal viens jociņš par «Pēddzini».

Namdaris pabāza Fredam zem deguna avīzītes priekšlapu. Pa to visā platumā un garumā pletās jaunas, skaistas sievietes attēls ar lielu parakstu:

MEKLĒJU VĪRIETI, KAS PAGĀDĀS MAN ĢENIĀLU BĒRNU.

Jaunā dāma bija teātra statiste. Viņu sauca Rendija Heralde.

—   Es labprāt izlīdzētu dāmai viņas spiedīgajā vajadzībā,— Freds rotaļīgi bilda.

—   Jēziņ,— namdaris atmeta galvu un sagrieza zobus,— kurš gan neizlīdzētu?

—   Jūs domājat — tā ir mana nopietnība?— Freds nicīgi pablenza uz Rendiju Heraldi.— Es savu meiteni nemainītu pret tūkstošiem tādu Rendiju!— Raudulīgais jūtu uzplūds bija labi aprēķināts.— Un neticu, zēni, ka jūs mainītu savas meitenes.— Par meitenēm Freds sauca visas apdrošināties spējīgo vīriešu sievas.

—   Es pazīstu jūsu meitenes,— viņš turpināja,— un traki jūs būtu, pēc citām dzīdamies.— Viņš paklanīja galvu.— Te mēs sēžam — četri puiši, kuriem ellīgi pavei-

, cies, un neaizmirsīsim to ne brīdi! Četras lieliskas meitenes, zēni, un labāk mēs darītu, ja laiku pa laikam pateiktos debesīm, ka mums tādas dāvātas.

Freds apmaisīja kafiju.— Bez savas meitenes es nebūtu nekas un apzinos to.

Freda meiteni sauca Karolīne. Karolīne bija dāvājusi viņam dēlu, resnu, nepievilcīgu puišeli, nabaga mazo Frenklinu Rouzvoteru. Pēdējā laikā Freda meitene bija pasākusi dzert un pusdienot restorānos ar bagāto iesbieti A.manitu Bantlainu.

— Esmu darījis viņas labā, ko spējis,— Freds sludināja.— Daudz tas nav. Bet viņas dēļ nekas nebūtu par daudz.— Balss viņam aizžņaudzās patiesā saviļņojumā. Un vajadzēja aizžņaugties no sirds un pa īstam, citādi viņš nevienu polisi nepārdotu.— Un ir kaut kas, tik tiešām ir, ko vispēdējais nabags var izdarīt savas meitenes labā.

Freds sapņaini pārgrieza acis. Miris viņš būtu četrdesmit divus tūkstošus vērts.

Fredam, protams, bieži jautāja, vai viņš nav rados ar slaveno senatoru Rouzvoteru. Freds, savu neziņu slēpdams, tad atturīgi nomurmināja:— Tā kā būtu gan, bet ļoti attāli… senos laikos…— Kā vairums mazturīgo amerikāņu, viņš neko nezināja par saviem senčiem.

Bet zināt viņam vajadzētu sekojošo.

Rouzvoteru dzimtas Rodailendas atzars bija cēlies no Džordža Rouzvotera, nekrietnā Noasa jaunākā brāļa. Kad sākās Pilsoņu karš, Džordžs sapulcēja Indiānas strēlnieku rotu un aizgāja uz fronti, lai pievienotos gandrīz leģendārajai Melncepuru brigādei. Džordža rotā uz fronti gāja arī Noasa aizstājējs, ciema plānprātiņš Flečers Mūns. Mūnu pataisīja par kotleti Stounvola Džeksona artilērija pie Otrā Buļļu strauta.

Pa dubļainiem ceļiem uz Aleksandriju atkāpjoties, kapteinis Rouzvoters kādā atelpas brīdī uzrakstīja brālim Noasam sekojošu vēstulīti:

«Flečers Mūns savu līguma pusi izpildījis pēc vislabākās sirdsapziņas. Ja viņš, tik ātri iztērēdams Tevis ieguldīto naudu, sagādājis Tev lielu zaudējumu, griezies pie ģenerāļa Poupa un lūdz vismaz daļēju atlīdzību. Žēl, ka Tevis te nav.

Džordžs.»

Uz to Noass atbildēja:

«Man ļoti žēl Flečera Mūna, bet, kā jau bībelē teikts, nolīgts paliek nolīgts. Nosūtu parakstīšanai dažas tīri formālas pilnvaras. Tad man būs iespēja likumīgi parūpēties par Tavu fermas un zāģu fabrikas daļu, kamēr esi projām. Mēs te mājās ciešam lielu trūkumu. Viss aiziet armijas vajadzībām. Kāds pateicības vārds no armijas puses taptu uzņemts ar sirsnīgu pateicību.

Noass.»

Pirms Antietamas kaujas Džordžs Rouzvoters jau bija •izdienējies par apakšpulkvedi un dīvainas sagadīšanās pēc zaudējis abu roku mazos pirkstiņus. Antietamas kaujā zem Džordža nošāva zirgu, viņš pielēca kājās un kāvās tālāk, pārķēra pulka karogu no mirstoša zēna rokām, palika ar sašķaidītu kātu, kad konfederātu karteča aizmēza karogu. Viņš kāvās tālāk, nogalinādams pretinieku ar karoga kātu. Tajā brīdī viņa paša strēlnieks izšāva no musketes, kurai bija aizstrēdzis stobrs. Stobrs eksplodēja, un pulkvedis Rouzvoters kļuva akls uz mūžu.

Aklais, par ģenerāli paaugstinātais Džordžs atgriezās Rouzvoteras apgabalā — gan tikai kā goda ģenerālis bez algas vai pensijas. Visi apbrīnoja viņa dzīvespriecīgo omu. Turklāt viņa dzīvesprieks nenoplaka ne par mata tiesu, kad baņķieri un juristi, laipni piedāvājušies būt par viņa acīm, pavēstīja, ka viņam nekas vairs nepieder, jo viņš visu norakstījis Noasam. Izskaidroties ar pašu Noasu nevarēja, jo viņš diemžēl nebija pilsētā, darījumi spieda Noasu uzturēties galvenokārt Vašingtonā, Ņujorkā un Filadelfijā.

—  Nekas,— teica Džordžs un smaidīja, smaidīja, smaidīja,— bībelē skaidri un gaiši lasāms, ka nolīgts paliek nolīgts.

Juristi un baņķieri jutās gandrīz vai apkrāpti, ka Džordžs atšķirībā no jebkura cita tik smagu dzīves triecienu saņēmuša cilvēka nelikās neko izsecinājis. Viens no advokātiem, velti gaidījis, ka Džordžs nu trakos un plēsīs matus, tomēr nenocietās un pacietīgi aprādīja smaidīgajam klientam, ka papīri taču jāizlasa un tad tikai jāparaksta.

—  Lieciet ķīlā vai pēdējo kreklu,— teica Džordžs, — ka turpmāk es to darīšu.

Visiem bija skaidrs, ka Džordžs Rouzvoters nav pārnācis no kara pilnā prātā, jo vai tad normāls cilvēks, acu gaismu un visu savu mantu zaudējis, tik daudz smietos? Cilvēks pie pilna prāta un saprašanas, turklāt vēl ģenerālis un varonis rīkotos dzelžaini un piespiestu brāli atdot piesavinātos īpašumus. Bet Džordžs neko tādu nedarīja. Ne viņš gaidīja Noasa atgriešanos Rouzvoterā, ne brauca uz Austrumiem brāli meklēt. Viņi tā arī vairs nesatikās savā mūžā.

Pilnā ģenerāļa formā ar visiem ordeņiem viņš apciemoja katru Rouzvoteras apgabala ģimeni, kas bija uzticējusi dēlu vai dēlus viņa komandai, pateicās visiem un no sirds sēroja Līdzi tiem, kuru dēli bija ievainoti vai krituši. Noasa Rouzvotera savrupnamu toreiz vēl tikai apdarināja. Kādu rītu strādnieki atrada ģenerāļa uniformu pienaglotu pie parādes durvīm tā, kā pie šķūņu durvīm naglo žāvēšanai lopu ādas,

Kas attiecas uz Rouzvoteras apgabalu, no tā Džordžs

Rouzvoters bija pazudis uz visiem laikiem.

*

Džordžs kājām klīda uz Austrumiem, taču ne lai atrastu un nogalinātu savu brāli, bet lai dabūtu darbu Rodailendas pilsētiņā Providensā. Viņš bija dzirdējis, ka tur nodibināta suku fabrika un ka tur pieņem darbā redzi zaudējušos kara veterānus.

Viņš bija dzirdējis tīru taisnību. Tāda fabrika pastāvēja, un to bija dibinājis Kastors Bantlains, pats gan nebūdams ne akls, ne veterāns. Bantlains bija pareizi aprēķinājis, ka veterāni būs ļoti pakļāvīgs darbaspēks, ka pats Bantlains ieies vēsturē ar savu humānismu un ikviens Ziemeļu patriots vēl ilgus gadus pēc kara lietos tikai veterānu ražotās Bantlaina sukas, Tā aizsākās milzīgais Bantlaina kapitāls. Ar ziemeļu patriotismam nokāsto naudu Kastors Bantlains un viņa lēkmjainais dēls metās Dienvidu avantūrā un kļuva par tabakas karaļiem.

Kad smaidīgais ģenerālis Džordžs Rouzvoters ar tulznās sadzītām kājām ieradās suku fabrikā, Kastors Bantlains aizrakstīja uz Vašingtonu, pārliecinājās, ka Džordžs patiesi ir ģenerālis, pieņēma viņu darbā, nozīmēja lielu algu, iecēla par priekšstrādnieku un nosauca viņa vārdā putekļu slotiņas. Nosaukums bija veiksmīgs un iegāja valodā. Ja kāds teica «ģenerālis Rouzvoters», ar to bija domāta tikai putekļu slotiņa.

Par acīm un apteeētāju aklajam Džordžam iedeva četrpadsmit gadu vecu bārenīti Feisu Merihjū. Kad viņai palika sešpadsmit, Džordžs viņu apprecēja.

Un Džordžs dzemdināja Ābrahamu, kas kļuva par kongregacionālistu mācītāju. Ābrahams savu ticību sludināt aizbrauca uz Kongo, kur sastapa un apprecēja Lavīniju Votersu, otra misionāra — Ilinoisas baptista meitu.

Džungļos Ābrahams dzemdināja Merihjū. Mazajam Merihjū dzīvību dodama, Lavīnija nomira. Mazo Merihjū izzīdīja ar bantu cilts pienu.

Un Ābrahams un mazais Merihjū atgriezās Rodailendā. Ābrahamam piedāvāja kongregacionālistu baznīcas kanceli nelielā zvejnieku ciemā Piskvontuitā, un viņš to pieņēma. Viņš nopirka mazu mājeli, kurai līdzi nāca simt desmit akru smilšaina briksnāja. Zemes gabals bija trīsstūrains. Trīsstūra hipotenūza bija liedags pie Piskvontuitas ostas.

Merihjū, mācītāja dēls, sadalīja tēva zemi būvgabalos un sāka tirgot nekustamo īpašumu. Viņš apprecēja Sintiju Nailzu Remfordi, neliela kapitāla mantinieci, un ieguldīja gandrīz visu viņas naudu ielu bruģēšanā, apgaismošanā un kanalizācijā. Viņš iesita kapitālu un zaudēja to un vēl sievas kapitālu arī 1929. gada krīzē.

Viņš ietrieca sev lodi pierē.

Taču pirms tam viņš uzrakstīja dzimtas vēsturi un dzemdināja nabaga Fredu, apdrošināšanas aģentu.

*

Pašnāvnieku dēli reti izsitas uz augšu.

Raksturīgi, ka tieši viņiem dzīvē pietrūkst mērķtiecības. Un sakņu sajūtas viņiem vēl krietni mazāk nekā mūsu bezsakņu nācijai vispār. No pagātnes viņi ar riebumu novēršas, nākotne viņus stindzina: sirds dziļumos viņi jauš, ka vienā brīdī arī paši padarīs sev galu.

Pašnāvnieka dēla sindroms bija arī Fredam. Turklāt vēl reizināts ar viņa paša neizlēmību, gļēvumu un gurdenumu. Viņš bija dzirdējis šāvienu, kas nogalināja viņa tēvu, redzējis tēvu ar sašķaidītu galvu un ģimenes vēstures manuskriptu klēpī.

Manuskripts palika Fredam, bet viņš nekad nebija jutis kaut mazāko vēlēšanos tajā ieskatīties. Tas mētājās Freda mājas pagrabā uz ievārījumu skapja. Turpat Freds glabāja arī žurku indi.

Nabaga Freds Rouzvoters joprojām kvernēja prese?; veikalā un uzbāzās ar meitenēm namdarim un abiem skārdniekiem.

—  Ned,— viņš sacīja namdarim,— lai nu kurš, bet mēs savu meiteņu labā esam kaut ko darījuši.— Pateicoties Fredam, namdara līķis bija divdesmit tūkstošu dolāru vērts. Tāpēc ik pie kārtējās iemaksas viņš vairs domāja tikai par pašnāvību.

—  Turklāt nav jādomā par naudas krāšanu,— Freds piebilda.— Tās rūpes atkrīt pašas par sevi.

—  Jā,— norūca Neds.

Iestājās smags klusums. Abi neapdrošinātie skārdnieki, kas vēl pirms brīža tik priecīgi brūķēja jēlas mutes, nu bija kā nolēmēti.

—  Ar vienu vienīgu spalvas vilcienu,— Freds atgādināja namdarim,— mēs esam radījuši veselus kapitālus. Tāds nu reiz ir dzīvības apdrošināšanas brīnums. Vismaz uz spalvas vilcienu savas meitenes dēl taču esam spējīgi, ko?

Skārdnieki nošļūca no saviem ķebļiem, Viņu bēgšana Fredu nesatrieca. Lai viņi ietu kurp iedami, sirdsapziņa dzīsies viņiem pa pēdām, un arī preses veikalā viņiem allaž būs jāiegriežas.

Un ik reizes, kad viņi te iegriezīsies, Freds jau būs priekšā.

—   Zini, kas ir lielākā laime manā darbā?— Freds jautāja namdarim.

—  Nē.

—  Brīdis, kad mana. meitene saka: «Mums ar mazo trūkst vārdu, lai godam pateiktos par to, ko tu mūsu labā esi darījis. Lai dievs tevi svētī, mister Bouzvoter!»

9

Arī namdaris aizlavījās no Freda Rouzvotera, pametis uz letes «Amerikas Pēddzini». Nu Freds nospēlēja izsmalcinātu garlaicības pantomīmu, lai ikviens, nejauši pievērsis viņam uzmanību, redzētu, ka te nu ir cilvēks, kam galīgi nekā nav ko lasīt, miegains, varbūt arī paģirains vīrs, kas pusmiegā grābstās pēc kādas lasāmvielas.

Gari žavadamies, Freds pastiepa roku un pievilka avīzi klāt.

Veikalā gan neviena cita nebija, tikai meitene aiz brokastu letes.

—  Nevaru gan saprast,— Freds viņu uzbilda,— kādi idioti šito draņķi lasa?

Meitene varētu taisnīgi atbildēt, ka Freds to ik nedēļas izlasa no pirmās rindas līdz pēdējai. Taču, pati būdama idiote, viņa nekad neko nepamanīja.

—  Paraugieties uz mani,— viņa teica.

Tas bija neapetītelīgs piedāvājums.

Freds nošņākājās, kā neticēdams, ka tādi idioti vispār atrodami, un uzšķīra sludinājumu lappusi, kas saucās: «Gaidu tevi!» Vīrieši un sievietes vaļsirdīgi vēstīja, ka viņi meklē mīlestību, laulību vai arī mazāk godājamus sakarus. Par tādu vaļsirdību viņi maksāja dolāru un četrdesmit piecus centus rindā.

«Glīta, asprātīga ebrejiete, 40 g., ar augstāko izglītību un pastāvīgu darbu Konektikutā,» vēstīja viens sludinājums, «meklē dzīvesbiedru, ebreju, ar augstāko izglītību. Var būt ar bērniem. Pēddzinis, p. k. L —577.»

Sirsnīgi un pieklājīgi. Tālākie sludinājumi vairs tādi nebija.

«Frizieris no Senluī, vīrietis, labprāt uzlūkotu vīriešus bez vīģes lapas. Apmainīsimies ar fotogrāfijām?»jautāja cits.

«Moderns pāris, nesen Daliasā, vēlas iepazīties ar citiem bezaizspriedumainiem pāriem, kas interesētos par vaļsirdīgu fotomākslu. Uz visām nopietni domātām vēstulēm atbildēs. Visus uzņēmumus atdos,» pauda nākošais.

«Augstskolas repetitoram steidzīgi vajadzīga stingra vācu vai skandināvu cilmes instruktore labu manieru apgūšanai, vēlams zirgu sporta cienītāja,» atkal cits. «Var izbraukt uz jebkuru vietu ASV robežās.»

«Ņujorkas augst. adm. meklē draudzeni darbdienu vakariem. Kautr. nevēl.» skopi aicināja vēl viens.

Nodaļas pirmajā lappusē bija liels kupons, ko lasītājs varēja aizpildīt ar savu sludinājumu un piesūtīt redakcijai. Fredam jau nu kārotos gan…

Freds pāršķīra lappusi un lasīja rakstu par Kaaas sievietes izvarošanu un noslepkavošanu Nebraskā 1933. gadā. Rakstu pušķoja līdz nelabumam klīniskas, tikai kriminālizmeklētāja ieskatam pieļaujamas fotogrāfijas. Sī seksuālā slepkavība bija trīsdesmit gadu veca. kad par to lasīja Freds un vēl desmit miljoni zināmo «Pēddziņa» lasītāju. Avīzei vispār bija noslieksme uz mūžīgiem tematiem. Lukrēcija Bordža varēja kļūt par numura naglu jebkurā brīdī. Par Sokrātā nāvi Freds, kas bija mācījies Prinstonā tikai vienu gadu, arī uzzināja no «Pēddziņa».

Trīspadsmit gadu veca skuķe ienāca veikalā, un Freds pagrūda avīzi sāņus. Skuķe bija Laila Bantlaina, Freda sievas sirdsdraudzenes meita. Laila bija gara, cīpslaina striebla. Zem viņas patiesi skaistajām, zaļajām acīm ēnojās tumši loki. Zirdziski garā seja bija mūsās un sārtos plankumos, kur iedegums lobījās nost un atsedza jaunu ādu. Viņa bija lieliska burātāja, Piskvontuitas jahtkluba uzlecošā zvaigzne.

Laila paskatījās uz Fredu ar nožēlu — tāpēc ka nabags, tāpēc ka sieva viņam draņķe, tāpēc ka resns, tāpēc ka garlaicīgs. Laila aizgāja pie žurnālu un grāmatu plauktiem un pazuda no acīm, jo bija apsēdusies uz cementa grīdas.

Freds atkal pievilka «Pēddzini» klāt un iegremdējās sludinājumos, kas piedāvāja viņam visas neķītrības, kādas vien var iedomāties. Elpa aizcirtās, kļuva sekla. Nabaga Fredam «Pēddziņa» piedāvātās jēlības uzdzina tikpat karstas tirpas kā jebkuram skolas zēnam, taču viņam nebija dūšas mesties spēlē un rakstīt uz norādītajām pastkastītēm. Viņš galu galā bija pašnāvnieka dēls, tāpēc nav nekāds brīnums, ka viņa tīkojumi bija tik apkaunojoši un sīki.

Nu veikalā iebllkšķēja īstens spēkavīrs un nosēdās Fredam blakus tik pēkšņi, ka Freds nepaspēja pagrūst avīzi nost.

—  Ei, tu, vecais neķītreli,— pienācējs līksmi uzbilda Fredu,— tev šitās smerdelības jālasa dzīvības apdrošināšanai, vai?

Tas bija Harijs Pena, profesionāls zvejnieks. Arī Piskvontuitas brīvprātīgo ugunsdzēsēju priekšnieks;. Jūrā Harijam bija divi plaši tīklu un mietu labirinti, kas nežēlīgi izmantoja zivju muļķību. Viens labirinta gals bija krastā, otrs iesniedzās jūrā, kur savijās apaļā spirālē. Zivis, gar mietiem un tīkliem peldot, pa spirāli iekļuva apaļā aplociņā. Tur 11u viņas savā dumjībā riņķoja un riņķoja, līdz piebrauca Harija un viņa dēlu laiva. Ar žebērkļiem un vālēm bruņotie zvejas vīri aizrāva aplecinu ciet un sāka asiņainu slaktiņu.

Harijs bija pusmūža vīrs ar īsām, līkām kājām, bet viņa galvu un plecus Mikelandželo būtu piešķīris Mozum vai pašam dievam. Harijs nebija dzimis un audzis zvejnieks. Savā laikā viņš, tāpat kā Freds, strādāja par apdrošināšanas aģentu Pitsfīldā, Masačūsetsas štatā. Tur, Pitsfīldā, Harijs kādu vakaru tīrīja viesistabas paklāju ar oglekļa tetrahlorīdu un gandrīz dabūja galu. Kad viņš beidzot atveseļojās, ārsts teica: «Harij, vai nu jums jāatrod darbs svaigā gaisā, vai jāmirst.»

Un tā Harijs atgriezās pie sava tēva amata — kļuva par zvejnieku.

*

Harijs aplika roku Freda treknajiem pleciem. Viņš tādu sirsnību varēja atļauties. Viņš bija viens no retajiem Piskvontuitas vīriešiem, kura vīrestība stāvēja pāri katrām aizdomām.

—  Ak tu nāves pakalpiņ,— Harijs teica,— ko tu mērkaķojies ar apdrošināšanām? Dari labāk kaut ko skaistu?

Harijs apsēdās, pasūtīja melnu kafiju un cigāru.

—  Kā to ņem, Harij.— Freds savilka lūpas dziļdomīgā urskulī.— Varbūt mana dzīvības apdrošināšanas filozofija atšķiras no tās, kāda tev savā laikā bija.

—    Sūds vien ir,— Harijs omulīgi noteica. Viņš paņēma Freda avīzi un pamāja uz pirmo lappusi, kurā Slendija Heralde brēca pēc ģeniāla bērna.

—  Jēziņ,— viņš sacīja,— no manis šī ņemtu pretī kaut vai kretīnu, ja vien es ar viņu vispār ielaistos, neprasīdams, ko šī grib,

—  Nopietni, Harij,— Freds neatlaidās.— Man dzīvības apdrošināšana patīk tāpēc, ka man patīk palīdzei cilvēkiem.

Harijs nelikās ne dzirdam. Viņš nicīgi blenza u» trūcīgā peldkostīmā tērpto francūzieti.

Freds, nopratis, ka Harija acīs viņš ir bāls bezdzi muma radījums, raudzīja pierādīt pretējo. Viņš iegrūda Harijam dunku sānā kā vīrietis vīrietim.

—  Gribētos gan, Harij?— viņš jautāja.

—  Ko gribētos?

—  Sito skuķīti.

—  Tas nav skuķītis. Tas ir papīra gabals.

—  Man gan izskatās pēc meitenes.— Freds Rouzvo ters jēli smīkņāja.

—  Tad tevi viegli apvest ap stūri,— Harijs teica, — Pietiek ar tinti un papīra skrandu. Ne jau meitene guļ te uz letes. Viņa ir tūkstošiem jūdžu prom un pat nezina, ka mēs esam pasaulē. Ja šī būtu īsta meitene, tad es savi; maizīti varētu pelnīt, sēdēdams mājās un izgriezdams žurnāliem lielu zivju bildes.

*

Harijs Pena uzšķīra sludinājumu lappusi un paprasīja Fredam pildspalvu.

—  Pildspalvu?— pārvaicāja Freds, it kā tas būtu kāds svešvārds.

—  Tev pildspalvas nav, vai?

—  Ir, protams, ir!— Freds pasniedza vienu no savām deviņām, jo pildspalvas viņam, bija katrā kabatā.

—  Protams, viņam ir!— Harijs iesmējās. Un ierakstīja sludinājumu kuponā tādus vārdus:

«Ugunīgs papiņš, baltās rases pārstāvis, meklē ugunīgu mammiņu — rase, vecums un reliģija nav svarīgi. Mērķis: viss, izņemot laulību. Fotogrāfija vēlama. Zobi pašam savi.»

—  Tu tiešām grasies to iesūtīt?— Freda paša urdīgā kāre nosūtīt tādu sludinājumu un saņemt dažas neķītras atbildes bija aizkustinoši skaidra.

Harijs parakstīja sludinājumu: «Freds Rouzvoters, Piskvontuitā, Rodailenda.»

— Nez kurā vietā te jāsmejas,— bilda Freds, skābā >;ieņā atvirzīdamies no Harija.

Harijs pamirkšķināja.— Piskvontuitā smiesies,— viņš

teica.

*

Nu veikalā ienāca Freda sieva Karolīne, tik glīta un trausla, tik apmaldījusies un lellīga, tik lieliski un bagāti šūtās savas lesbiskās draudzenes Amanitas Bantlainas atmestajās drānās. Karolīne Rouzvotera šķindēja un vizuļoja sīkās rotās. Rotām vajadzēja radīt iespaidu, ka bagātnieces apvalkātie tērpi ir viņas pašas, uzspiest it kā personības zīmogu. Viņa gāja pusdienot ar Amanitu. No Freda viņa gribēja naudu, lai varētu pastāvēt, ka maksās par apēsto un izdzerto, un arī samaksāt, ja Amanita pēkšņi to pieļautu.

Runājot ar Fredu, Karolīne zem Harija Penas skatiena turējās kā dāma, kas pūlas saglabāt cieņu, pārvietodamās četrrāpus. Ar Amanitas dedzīgu atbalstu viņa žēloja sevi, ka izgājusi pie tik nabaga un garlaicīga vīra. Ka viņa ir gluži tikpat nabaga un garlaicīga, Karolīnei nenāca un nevarēja nākt ne prātā. Viņa taču bija Phi Beta Kappa un ar šīs studentu elites izcilības zīmi beigusi Billona universitātes Filozofijas fakultāti Bodžsitijā, Kanzasā. Tur, kādā Dodžsitijas armijas klubā, viņa arī iepazinās ar Fredu. Tie bija Korejas kara gadi, un Freds dienēja Reilija cietoksnī, Viņa apprecējās ar Fredu svētā pārliecībā, ka ikviens, kas studējis Prinstonā un dzīvo Piskvontuitā, ir bagāts.

Sev par lielu pazemojumu viņa atklāja, ka tā nebūt nav. Viņa no sirds uzskatīja sevi par intelektuālu sievieti, »kaut gan nezināja nenieka un visas viņas problēmas bija atrisināmas vienkārši ar naudu, naudu un vēlreiz naudu. Kā namamāte viņa nederēja galīgi nekam. Mājas soli viņa veica raudādama, jo bija pārliecināta, ka radīta augstākām lietām.

Lesbiskā mīlestība Karolīnei neko īpašu nenozīmēja, Viņa bija tikai sieviešu dzimuma hameleons, kas ķepurojas uz priekšu kā mācēdams.

—  Atkal jau pusdienas ar Amanitu?— Freds nogaudās.

—  Kāpēc ne?

—  Katru dienu tik neģēlīgi dārgas un smalkas pusdienas.

—  Nav vis katru dienu. Labi, ja divas reizes nedēļā.— Viņa bija nīgra un auksta.

—  Tas tomēr ir ellīgi dārgi, Karolīn.

Karolīne pastiepa balti cimdoto roku pēc naudas.— To nieku tava sieva būtu vērta.

Freds iedeva viņai naudu.

Karolīne Fredam ne paldies nepateica. Viņa gāja laukā un ieslīga zeltaini brūnā safjāna sēdeklī blakus smaržās dvesmojošai Amanitai dūmakaini zilajā mersedesā 800-SL.

Harijs Pena apcerīgi nolūkojās Freda blāvajā sejā. Taču nekādas piezīmes neizteica. Viņš aizkūpināja cigāru un gāja — zvejot īstas zivis ar diviem īstiem dēliem īstā laivā un sāļā jūrā.

Laila, Amanitas Bantlainas meita, sēdēja uz preses veikala aukstās grīdas un lasīja Henrija Miilera «Vēža zvaigznāju», ko līdz ar Viljama Berouza «Kailo brokastīm» bija izņēmusi no grozāmā plaukta. Lailas interese par šīm grāmatām bija tīri komerciāla. Savos trīspadsmit gados viņa bija apsviedīgākā seksliteratūras māklere Piskvontuitā.

Viņa spekulēja arī ar spēļu raķetēm, un mērķis, tāpat kā spekulācijā ar seksliteratūru, bija tas pats: peļņa. Viņas rotaļu biedri Piskvontuitas jahtklubā un Piskvontuitā s skolā bija tik bagāti un dumji, ka maksāja gandrīz jebkuru naudu par gandrīz jebkuru nieku. Tīrs rutīnas darbiņš bija nopirkt par septiņdesmit pieciem centiem «Lēdijas Oeterlijas mīļāko» un pārdot par desmit dolāriem vai noplēst piecus dolārus par «Katrīnas riteni», kas vērts piecpadsmit centu.

Raķetes viņa iepirka ģimenes brīvdienās kaut kur Kanādā, Floridā vai Honkongā. Toties seksliteratūru viņa parasti atrada tepat preses veikala plauktos. Lailai tas padevās tāpēc, ka viņa prata uzminēt, kurš grāmatas nosaukums sola kaut ko neķītru»— to viņa allaž zināja labāk par saviem skolasbiedriem un pat preses veikala darbiniekiem. Tādas grāmatas Laila nopirka, kolīdz tās izlika veikala plauktā. Savus darījumus viņa slēdza ar brokastu letes idioti, kas tos aizmirsa ātrāk nekā paspēja saņemt naudu.

Lailas un preses veikala simbioze jo brīnumaināka bija tāpēc, ka skatlogu pušķoja liels, zeltīts plastmasas medaljons, ko veikalam bija dāvājusi biedrība «Rodailendas mātes, glābsim bērnus no neķītrībām!». Biedrības dāmas regulāri pārbaudīja veikala grāmatplauktus. Plastmasas medaļa nozīmēja, ka viņas nevienu piedauzīgu izdevumu veikalā nav atradušas.

Viņas jutās glābušas savus bērnus un dzīvoja laimīgā neziņā, ka seksliteratūras tirgu monopolizējusi Laila.

Bija tikai viena veida prece, ko Laila nevarēja nopirkt preses veikalā,— neķītras fotogrāfijas. Tās viņa ieguva, darīdama to, ko Freds Rouzvoters tik bieži kāroja un nesaņēmās izdarīt, proti, atsaukdamās uz «Amerikas

Pēddziņa» jēlajiem sludinājumiem. *

Lielas kājas ielauzās viņas bērnišķīgajā pasaulītē uz veikala grīdas. Tās bija Freda Rouzvotera kājas.

Laila neslēpa savas piparotās grāmatas. Viņa mierīgi lasīja tālāk, it kā «Vēža zvaigznājs» būtu skolas programmā.

«Čemodāns vaļā, drānas izmētātas pa roku galam. Pati atkritusi gultā ar visām drēbēm. Vienreiz, divreiz, trešoreiz, ceturto… Baidos, ka viņa nesajūk prātā… gultā, zem segām, kāda laime atkal just viņas miesu! Bet cik ilgi? Vai nu viņa paliks pie manis? Jaušu, ka nepaliks…»

Laila un Freds bieži satikās pie žurnāliem un grāmatām. Freds nekad nejautāja, ko viņa lasa. Un viņa jau aizlaikus zināja, ko Freds darīs — kā allaž badīgi apglūnēs plikās skuķes uz žurnālu vākiem un tad ņems un uzšķirs kaut ko biezu un ģimenīgu, teiksim «Daiļo namu un dārzu». Un tieši to viņš tagad darīja.

— Mana sieva laikam ēd pusdienas ar tavu māmiņu,— Freds sacīja.

— Droši vien,— atbildēja Laila. Ar to pašu saruna beidzās, bet Laila vēl domāja par Fredu. Viņas acis bija Rouzvotera cisku augstumā. Viņa domāja par šīm ciskām. Lai kad viņa redzēja Fredu šortos vai^peldbiksītēs, viņa ciskas bija vienās skrambās un zilumos, it kā viņu kāds spārdītu, spārdītu un spārdītu no rīta līdz vakaram. Laila prātoja, vai Freda ciskas tik raibas no vitamīnu

trūkuma vai no kašķa. *

Freda asiņojošās ciskas bija upuris uz daiļas mājas altāra, jo viņa sievas priekšstatā par daiļu māju galvenā vieta piederēja maziem galdiņiem — galdiņi mācās virsū no visām pusēm kā šizofrēnisks murgs. Uz katra galdiņa bija savs pelnutrauks un šķīvis ar apputējušām piparmētru karamelēm, ko pasākāt pēc pusdienām, kaut gan Rouzvoteri nevienu pusdienās nemēdza lūgt. Un Karolīņe visu laiku galdiņus pārbīdīja, it kā gatavotos šādām vai tādām viesībām. Un nelaimīgā Freda ciskas allaž uzgrūdās asajiem galdiņu stūriem.

Reiz Freds tā pāršķēla zodu, ka vajadzēja uzlikt vienpadsmit šuves. Šis negadījums gan nenotika mazo galdiņu dēļ. Vainīgs bija cits mājturības rīks, ko viņa sieva nekad nenolika vietā. Visuresošais rīks, pēc skata līdzīgs mazam skudru lācim, allaž snauduļoja savā uzkabē pie durvju stenderes, kāpnēs vai virs kamīna.

Rīks, pār kuru Freds klupa, krita un pāršķēla žokli, bija Karolīnes Rouzvoteras «Elektrolukss». Zemapzinīgi Karolīne bija nozvērējusies nolikt putekļu sūcēju vietā

tikai tad, kad būs bagāta. *

Freds, domādams, ka Laila nepievērš viņam nekādu uzmanību, nolika «Daiļo namu un dājzu» un izvilka no plaukta brošētu Kilgora Trauta romānu «Venera uz gliemežnīcas», jo tas izskatījās klaji pornogrāfisks. Uz pakaļējā vāka bija iespiests seksuāli daudzsološs romāna fragments. Tas skanēja šādi:

«Planētas šeltūnas karaliene Margarēta vienā vēzienā lika savam tērpam noslīdēt uz grīdas. Nekā cita zem greznā tērpa nebija. Lepni un sārti slējās viņas augstās, tvirtās krūtis. Viņas aicinošie gurni bija kā

dzidra alabastra lira. Tie staroja tik balti, it kā klēpja dziļumos degtu gaisma.

—  Tavi klejojumi ir galā, Visuma Ceļiniek,— viņa čukstēja kaisles aizslāpētā balsī.— Nemeklē vairs, jo esi atradis. Atbilde ir manās rokās.

—  Tā ir dievišķa ^atbilde, karalien,— Visuma Ceļinieks atbildēja. Viņā plaukstas pludoja sviedros.— Ar pateicību to pieņemšu. Bet, ja vēlos būt līdz galam godīgs, man jāpiebilst, ka rīt jau atkal došos ceļā.

—  Tu esi jau atradis, esi taču atradis savu atbildi!— karaliene iekliedzās un iekļāva viņa galvu starp jaunavīgi smaržojošām krūtīm.

Viņš teica vēl kaut ko, bet viņa nebija saklausījusi. Viņa atstūma Ceļinieku rokas garumā:— Kas tas bija, ko tu sacīji?

—  Es sacīju, karalien, ka tu dāvā man ļoti labu atbildi, taču ne uz jautājumu, ko esmu uzdevis.»

Bija arī Trauta fotogrāfija. Vecs vīrs ar lielu, melnu bārdu. Viņš izskatījās pēc krunkaina Jēzus, kuram nule pateikts, ka krustā sišana apmainīta ar mūža ieslodzījumu.

10

Laila Bantlaina slīdēja uz sava divriteņa pa rāmi daiļajām Piskvontuitas Utopijas alejām. Ik savrupnarns, kuram viņa brauca garām, bija kā ļoti dārga sapņa piepildījums. So namu īpašniekiem, nekad nebija vajadzējis strādāt. Arī viņu bērniem nevajadzēja ne strādāt, ne just jel mazāko trūkumu, ja vien viņi nesadumpotos. Taču neizskatījās, ka viņiem tas nāktu prātā, » Lailas skaistā māja bija pašā jūras malā. Karaļa Bžordža stilā celts nams. Viņa gāja iekšā, nolika savas jaunās grāmatas gaitenī un iezagās tēva kabinetā, lai paskatītos, vai tēvs, kas tur gulšņāja uz dīvāna, vēl ir dzīvs. To viņa darīja vismaz reizi dienā. — Tēt?

Uz galdiņa pie tēva galvgaļa bija sudraba paplāte ar rīta pastu. Blakus tai glāzē — neskarts skotu viskijs ar sodu. Burbulīši likās sen izkūpējuši. Stjuartam Bantlainam vēl nebija četrdesmit gadu. Viņu uzskatīja par

skaistāko vīrieti pilsētā — kaut ko vidēju starp Keriju Grantu un vācu avju ganu. Uz viņa plakanā vēdera gulēja piecdesmit septiņus dolārus dārga grāmata — Amerikas Pilsoņu kara gadu dzelzceļu atlants, sievas dāvana.

—  Tēt?

Stjuarts šņāca, kā šņācis. Tēvs viņam bija atstājis četrpadsmit miljonu dolāru, galvenokārt tabakas naudu. Jaunanglijas Jūrasbraucēju bankas tresta departamenta un Bostonas bankas tresta departamentu hidroponiskajās naudas fermās šis kapitāls, rūpīgi mēslots, laistīts, krustots ar citiem kapitāliem, pieauga par astoņsimt tūkstošiem dolāru gadā kopš dienas, kad to norakstīja Stjuartam. Tāda naudas pelnīšana bija tīrā izprieca. Un neko citu par naudas pelnīšanu Stjuarts nezināja.

Reizēm, ja viņu tieši piespieda izsacīties par komerciāliem jautājumiem, viņš deklarēja, ka dodot priekšroku «Polaroidam». Klausītāji tādu likmi uzskatīja par finansiālu drosmi. Patiesībā Stjuarts nemaz nezināja, vai viņam ir kāda «Polaroida» akcija. Par to taču rūpējās bankas un juristu firma «Makelisters, Robdžents, Rīds un Makgijs».

—  Tēt?

—  Hin?

—  Es tikai gribēju zināt, kā tu jūties,— Laila sacīja.

—  Jā, ko?— viņš nomurmināja. Viņam pašam nebija skaidrs, kā viņš jūtas.— Labi, dārgumiņ.

—  N11. tad guli tālāk.

Stjuarts gulēja tālāk.

Un kālab lai viņš saldi nedusētu, ja viņu, jau sešpadsmit gadu vecumā bāreņos palikušu, pārstāvēja tā pati juristu firma, kas pārstāvēja senatoru Rouzvoteru? Par" viņu gādāja pats Makelisters personiski. Pēdējai vēstulei vecais Makelisters bija pievienojis arī kādu pamfletu, proti, «Draugu šķelšanos ideju karā», kas izdots Kolorādo Brīvības skolas apgādā «Priedes» Kolorādospringsā, p. k. 165. Tas bija ielikts par grāmatzīmi dzelzceļu atlantā.

Vecais Makelisters bieži sūtīja viņam materiālus, kas rāpulīgo sociālismu skaidroja no brīvās iniciatīvas augstumiem, jo savā laikā, pirms gadiem divdesmit, Stjuarts, jauneklis ar drosmes neprātā zvērojošām acīrn, ieradās viņu kantorī, lai pasludinātu, ka visa brīvās iniciatīvas sistēma ir netaisna un viņš savu naudu grib izdalīt nabagiem. Toreiz Makelisters dedzīgo jaunekli gan atrunāja, bet joprojām baidījās, ka tāda lēkme var Stjuartam uznākt atkal. Pamflets bija profilakse.

Makelisters uztraucās velti. Piedzēries vai skaidrā prātā, ar pamfletiem vai bez — Stjuarts no brīvās iniciatīvas ceļa vairs nebija novirzāms. Viņa pārliecības stiprināšanai nevajadzēja nekādas «Draugu šķelšanās ideju karā», kas iecerēta kā konservatīvi noskaņota vīra vēstule draugiem, kuri ir sociālisti, paši to neapzinādamies. Stjuartam nevajadzēja, un tāpēc viņš nebija pat ieskatījies, kas pamfletam sakāms par sociālās nodrošināšanas un citu labdarīgu pabalstu saņēmējiem, bet pamfletam bija sakāms sekojošais:

«Vai mēs patiesi palīdzējām šiem cilvēkiem? Palūkojieties uz kādu no viņiem, palūkojieties uzmanīgi! Ņemiet vērā, ka šis eksemplārs ir mūsu žēlsirdības auglis! Ko lai mēs sakām viņam, kam jau trešajā paaudzē žēlastības dāvanas ir dzīves veids? Palūkosimies vērīgāk: paši ar savām rokām mēs esam viņus radījuši, un viņi nu vairojas miljoniem pat vislielākās pārticības gados!

Viņi nestrādā un netaisās strādāt. Viņi valkājas, bezdomu galvas nokāruši, bez cilvēciskas pašcieņas, bez mazākā lepnuma. Paļauties uz viņiem nevar ne solī un ne jau tāpēc, ka viņi būtu ļaunprātīgi,— nē, viņi ir tikai bez mērķa klīstoši kustoņi. Apdoms un prāts tik sen pamesti novārtā, ka atrofējušies pavisam. Eunā ar viņiem, ieklausies viņos, strādā ar viņiem, kā to daru es, un tu bezcerīgās šausmās atskārtīsi, ka cilvēkiem viņi līdzinās vairs vienīgi ar to, ka staigā uz divām kājām un runā — kā papagaiļi. Un viss, ko šie papagaiļi no jauna iemācījušies, ir: «Vairāk. Dodiet man vairāk. Man vajag vairāk…»

Viņi slienas kā monumentāla Homo sapieris karikatūra — barga un drausmīga realitāte, ko radījis mūsu maldu ceļos noklīdušais žēlums. Un, ja mēs no šiem maldu ceļiem nenovērsīsimies, viņi ir dzīvs pareģojums nākotnei, jo tādi kļūs arī daudzi jo daudzi no mums.»

Un tā tālāk.

Kas attiecās uz Stjuartu Bantlainu, viņam šīs jūtas bija tas pats, kas maiznieka bērnam kliņģeri. Viņa žēlums nekādos maldu ceļos sen jau nestaigāja. Mīlēt viņš nespēja vairs pat sievietes. Un, godīgi sakot, arī Pilsoņu

karš viņam bija līdz kaklam.

*

Saruna ar Makelisteru, kas pirms divdesmit gadiem izveda Stjuartu uz konservatīvisma takas, bija šāda:

—  Tātad jūs, jauno cilvēk, vēlaties būt svētais?

—  Neesmu to ne teicis, ne domājis. Tātad jūsu pārziņā ir mans mantojums, nauda, kuras pelnīšanā es ne pirksta neesmu pielicis?

—  Uz jautājuma pirmo pusi varu atbildēt: jā, mēs pārzinām jūsu mantojumu. Uz otro pusi: ja vēl neesat pirkstu pielicis, tad neizbēgami pieliksiet. Jūsu ģimenei naudas pelnīšana ir iedzimta, pat neizbēgama. Jūs, manu zēn, esat dzimis, lai valdītu, un valdīsiet, un, ticiet man, tas būs elles darbs.

—  Tā var notikt, bet var arī nenotikt, mister Makelister. Dzīvosim — redzēsim. Patlaban es runāju par ko citu: pasaule ir ciešanu pilna, nauda spēj darīt ļoti daudz, lai šīs ciešanas atvieglotu, un man ir vairāk naudas, nekā es spētu savā mūžā patērēt. Es gribu pirkt cilvēcisku barību, drānas un pajumtes nabagiem un darīt to nevilcinoties.

—  Un, kad būsiet to izdarījis, kā pavēlēsiet jūs godināt? Par svēto Stjuartu vai par svēto Bantlainu?

—  Neesmu nācis šurp, lai par mani te ņirgātos.

—  Un jūsu tēvs nav iecēlis mūs par mantojuma aizbildņiem, lai mēs laipni piekristu visam, ko jums labpatiktos sarunāt. Ja jūs aizvaino mana bezkaunība un negodbijība pret jauniem cilvēkiem, kas sakārojušies pēc svēto nimba, tad ziniet, ka pie ta m mani novedušas nebeidzamas pārspriedes ar jauniem mocekļu vainaga tīkotājiem. Viens no mūsu firmas galvenajiem darbiem ir klientu svētuma profilakse. Jūs domājat, ka esat oriģināls. Neesat.

Katru gadu vismaz viens jauneklis, kura mantojums uzticēts mūsu firmai, nāk šurp un pasludina, ka nolēmis

izdalīt savu naudu nabagiem. Viņš ir pabeidzis kādas dižas universitātes pirmo kursu. Viņš uzzinājis, cik neizsakāmu ciešanu pilna ir pasaule. Viņš uzzinājis, no kādiem noziegumiem izauguši daudzu jo daudzu ģimeņu kapitāli. Zem viņa kristīgā degunteļa pirmoreiz mūžā pabāzts Kalna sprediķis.

Viņš ir satriekts līdz asarām, viņš iesveļas sašutumā. Aizkritušā balsī viņš prasa, cik liels viņa kapitāls. Mēs pasakām. Nu viņš nīkst laukā aiz kauna, pat ja viņa kapitālu iekrājis kaut kas tik godīgs un lietde-rīgs kā līmlentes, aspirīns, brezenta darba bikses vai, jūsu gadījumā, sukas. Jūs, ja nemaldos, nupat esat beidzis pirmo kursu Harvardā?

—  Jā.

—  Dižens iestādījums, taču, noskatoties, kādu iespaidu tas atstāj uz nenobriedušiem prātiem, man jāvaicā: «Kā universitātes uzdrīkstas mācīt līdzjūtību, nemācot vienlaikus arī vēsturi?» Bet vēsture, mīļo, jauno mister Bantlain, rāda mums vienu un tikai vienu: kapitāla izdāļāšana ir tukša un postoša lieta. Trūkumcietējus tā pārvērš činkstīgos diedelniekos, nebūt nepadarot viņus bagātus vai vismaz pārtikušus. Un pats dāsnais dalītājs un viņa pēcnākamie papildina činkstīgo diedelnieku rindas.

*

—  Tik liels kapitāls kā jūsējais, mister Bantlain,— vecais Makelisters turpināja,— ir dabas brīnums, aizgrābjošs un rets. Jums tas iekritis klēpī bez nopelna, tāpēc jums grūti aptvert, kas tas par brīnumu. Un, lai palīdzētu jums to aptvert, man vajadzēs jūs aizvainot. Klausieties un ņemiet vērā: vai nu jums tas patīk, vai nepatīk, tikai un vienīgi šis kapitāls nosaka, ko jūs domājat par sevi un ko citi domā par jums. Nauda jūs pacēlusi pāri ikdienišķiem cilvēkiem. Bez tās, piemēram, Makelistera, Robdženta, Rīda un Makgija, vecākais partneris neatvēlētu jums ne minūti sava dārgā laika.

Aizdevis projām savu naudu, jūs vairs neiz celsieties ne ar ko, ja vien gadījumā neesat ģēnijs. Un ģēnijs taču jūs laikam neesat, mister Bantlain?

—  Nē.

—  Skaidrs. Bet neatkarīgi no ģenialitātes bez naudas jūs nekad nebūsiet tik pārticis un brīvs. Un ne vien jūs pats, bet arī jūsu pēcnākamie būs nolemti drūmai, bezcerīgai nīkuļošanai, īpaši smagai tādiem cilvēkiem, kas varētu dzīvot bagāti un brīvi, ja viņu mīkstulīgais sencis nebūtu izniekojis ģimenes kapitālu.

Turieties pie sava brīnuma ar abām rokām, mister Bantlain! Nauda ir dehidrēta utopija! Cilvēku dzimumam šajā pasaulē patiešām ir suņa dzīve, kā jūsu profesori jums sūri, grūti mācījuši. Bet pār jums nācis brīnums, kas ļaus jums un jūsu tuviniekiem dzīvot paradīzē. Labāk uzsmaidiet man, lai es redzu, ka jūs sākat saprast to, ko Harvarda pirmajā kursā vēl nemāca. Un proti — ka piedzimt bagātam un palikt bagātam tomēr nav gluži kriminā Inoz iēgum s!

Laila, Stjuarta meita, nu uzkāpa savā guļamistabā. Tā staroja mātes izraudzītā rožu sārtumā un sarmas baltumā. Logi vērās uz ostu, kur vējā klanījās Piskvontuitas jahtkluba flotes masti.

Četrdesmit pēdu garā zvejaslaiva «Marija», melni dūmodama, lempīgi spraucās cauri šai flotei, un raibie spēļu kuģīši lēkāja tās ķīļūdenī. Spēļu kuģīšiem bija spēļu vārdi, kā «Vējazaķis» un «Banga», un «Pumpuriņš II», un «Noķer mani», un «Sarkanais suns», un «Sprigane». «Pumpuriņš II» piederēja Fredam un Karolīnei Bouzvoteriem, «Sprigane» piederēja Stjuartam un Amanitai Ba ntlainiem.

«Marija» piederēja zvejniekam Harijam Penam. Tā bija pelēka, viļņu nobrauņāta laiva, nākusi pasaulē tikai tāpēc, lai jebkurā vējā vai bezvējā zvārotu uz krastu līdz lūpai pilna ar svaigām zivīm. Nekāda pārjūma tai nebija, tikai dēļu kaste virs jaunā Kreislera motora. Stūre, drosele un sprūds bija uzmontēti uz kastes. Citādi «Marija» bija plika sile, kam katra branga kā uz delnas.

Harijs stūrēja uz saviem zivju aplokiem. Abi viņa lielie dēli Menijs un Kenijs gulšņāja laivas priekšgalā un, galvas kopā sabāzuši, plēsa jēlības. Katram blakus bija pa sešas pēdas garam tunču žebērklim, Harija ierocis bija divpadsmit mārciņas smags veseris. Visi trīs gumijas priekšautos un zābakos, jo, darbam sākoties, viņi būs asinīs līdz kaklam.

—  Beidziet muldēt par jāšanos,— Harijs teica,— domājiet labāk par zivīm!

—  Domāsim, vecais, domāsim, kad būsim tavos gados,— mīlošie dēli atbildēja.

Zemu pārlaidās lidmašīna ceļā uz Providensas lidostu. Lidmašīnā sēdēja Normens Mašerijs un lasīja «Konservatīvā sirdsapziņu».

❖

Pasaules lielāko harpūnu privātkolekciju varēja aplūkot restorānā «Murds», kas atradās piecas jūdzes aiz Piskvontuitas. Apbrīnas vērtā kolekcija piederēja garam Ņūbedfordas homoseksuālistam ar iesauku Trusītis Vīks. Pirms Trusīša parādīšanās un restorāna atvēršanas Piskvontuitai ar vaļu medniecību nebija ne mazākā sakara — pat ne vissirmākā senatnē.

Trusītis savu restorānu nodēvēja par «Murdu» tāpēc, ka dienvidu puses logi vērās uz Harija Penas zivju aplokiem. Uz katra galdiņa bija binokļi, lai viesi varētu labāk redzēt, kā Harijs ar saviem zēniem ceļ laukā zivis. Un, kamēr zvejnieki strādāja sāļajos ūdeņos, Trusītis staigāja no galdiņa pie galdiņa, dedzīgi un lietpratīgi skaidrodams, ko viņi tur pašlaik dara un kāpēc dara. Viesus apgaismojot, viņš bezkaunīgi grābājās gar sievietēm, taču nekad nepieskārās vīrietim.

Ja viesi tīkoja vēl tvīksmīgāk iejusties zvejas darbā, viņi varēja pasūtīt «Trako makreli»— kokteili no ruma, granātu sīrupa un dzērveņu sulas — vai «Zvejnieku salātus», kas sastāvēja no ananasa ripulī iesprausta nolobīta banāna putota tunča un sprogainu kokosrieksta skaidu ligzdiņā.

Lai gan Harijs Pena ar saviem zēniem nekad neiegriezās «Murdā», par salātiem, kokteili un binokļiem viņi bija dzirdējuši. Reizēm viņi par negribēto iesaisti restorāna dzīvē pateicās ar čurāšanu pār bortu. Viņu starpā

tas saucās «piešaut piparus Trusīša sīpolzupai».

*

Trusīša Vīka harpūnu kolekcija karājās gar plašā lieveņa baļķu sijām; lievenis, proti, ieeja «Murdā», bija būvēts īstā veclaiku garā no apaļiem, netēstiem baļķiem un izgudrēm iekārtots par suvenīru veikaliņu. Veikaliņu sauca «Jautrais vaļu mednieks». Caur noputējušo jumta logu krita palsena gaisma, ari manīgi viltota, jo biezo putekļu kārtu radīja uz stikla smidzināts un nekad nenoslaucīts aerosols. Siju un harpūnu režģotās ēnas krita uz pārdošanai izliktajām precēm. Trusīša radītā noskaņa bija tāda, it kā īstie, pēc trāna, ruma, sviedriem un spermaceta dvakojošie vaļu mednieki nolikuši viņa lievenī savus darba rīkus un kuru katru brīdi nāks tiem pakaļ.

Šobrīd harpūnu krustāmās ēnās grozījās Amanita Bantlaina un Karolīne Eouzvotera. Toni, protams, uzdeva Amanita, viņa uzklupa Trusīša precei rupjā alkatībā. Un, kas attiecas uz Trusīša suvenīriem, tur bija viss, ko aukstai kuņai ar versmīgu skandālu izspiest no impotenta vīra.

Karolīne te bija tikai vārga Amanitas atbalss. Karolīne jutās un turējās neveikli, jo Amanita allaž nostājās starp viņu un mantu, ko viņai gribētos apskatīt. Kad Amanita beidzot pavirzījās nost, manta vairs nelikās uzmanības vērta. Karolīnes neveiklībai netrūka arī citu iemeslu, proti — ka viņas vīrs strādāja, ka viņa valkāja tērpus, ko visi bija redzējuši Amanitai mugurā, un ka viņas maciņā bija ļoti maz naudas.

Kā no liela tāluma Karolīne dzirdēja pati savu balsi: — Viņam patiesi ir laba gaume.

—  Tāda ir viņiem visiem,— atsaucās Amanita.— Es labāk eju iepirkties nevis ar sievieti, bet ar kādu no viņiem. Par klātesošiem, protams, nerunājot.

—  Diez kāpēc tieši viņi ir tādi estēti?

—  Vini ir dvēselīgāki, dārgā. Viņi ir kā mēs. Vini jūt.

—  Ā.'

*

Trusītis Vīks iedejoja lievenī, neganti čīkstinādams modīgās kurpes. Viņš bija slaids puisis, nedaudz virs trīsdesmit. Acis viņam bija kā visiem bagātiem Amerikas pederastiem — par īstiem dārgakmeņiem spožāki sintētiski safīri, kas zibsnīja kā ziemassvētku eglītes ugunis. Trusīša vecvectēvs bija slavenais Ņūbedfordas kapteinis Hanibals Vīks, tas pats, kurš galu galā pieveica Hobiju Diku. Vismaz septiņas harpūnas, kas tagad pušķoja «Jautro vaļu mednieku», skaitījās no dižā Baltā Vaļa miesām izvilktas.

—   Amanita? Amanita!— Trusītis dvesmīgi iesaucās. Atplestām rokām viņš metās klāt un cieši apskāva Amanitu. — Kā iet manai sirsniņai?

Amanita iesmējās.

—  Kas tur smieklīgs?

—  Man jau nekas.

—   Es tā cerēju, ka jūs šodien atnāksiet. Man te ir tāds mazs inteliģences testiņš — speciāli jums.— Viņš gribēja parādīt Amanitai kādu jaunu nieciņu un likt, lai viņa uzmin, kas tas ir. Karolīni viņš vēl nebija apsveicinājis, un tagad it kā vajadzētu to darīt, jo Karolīne stāvēja starp Trusīti un vietu, kur izredzētajai precei, viņaprāt, vajadzēja atrasties.— Atvainojiet!

—   Piedodiet,— Karolīne Rouzvotera pakāpās sānis. Trusītis likās nekādi nespējam atcerēties viņas vārdu, kaut gan «Murdā» viņa pabijusi vismaz piecdesmit reižu.

Trusītis neatrada meklēto, pagriezās, lai meklētu citur, un atkal priekšā bija Karolīne.

—   Atvainojiet!

—   Atvainojiet mani!— Karolīne, Trusītim ceļu griezdama, paklupa pār mazu, viltīgu govju slaucamo ķeblīti un sasita ceļgalu, lai gan paspēja pieķerties stabam.

—   Ak dievs!—iesaucās Trusītis, sapīcis par viņas neveiklību.— Jūs sasitāties? Nu, nu!— Karolīni viņš cēla augšā tā, it kā viņa stāvētu uz skrituļslidām un tūlīt varētu gāzties atkal.— Ļoti sāp?

Karolīne nevērīgi pasmīnēja.— Cietusi tikai mana pašcieņa.

—   Pie velna pašcieņu, sirsniņ!— Trusītis izmeta un klaji, kā sieviete sievietei noprasīja:— Kauliņi veseli? Un starp kauliņiem arī nekas nav samežģījies?

—  Galīgi nekas, paldies.

Trusītis uzgrieza viņai muguru un atkal meklēja pazudušo suvenīru.

—  Neizliecieties nu, ka nepazīstat Karolīni Rouzvoteru,— sacīja Amanita nežēlīgi un gluži no lieka.

—   Protams, ka pazīstu Karolīni Rouzvoteru,— Trusītis atbildēja.— Rados ar senatoru?

—  To jūs man vienmēr jautājat.

—  Nevar būt! Un ko jūs man vienmēr atbildat?

—  Ka laikam esmu gan, bet stipri attālos.

—  Cik interesanti! Viņš, redziet, atkāpjas no amata.

—  Vai tiešām?

Nu Trusītis pagodināja Karolīni ar skatienu. Rokā viņam bija kartona kaste.— Vai tad viņš jums nav teicis, ka grasās to darīt?

—  Nē, viņš…

—  Jūs nesācjaties ar viņu?

—  Nē,— Karolīne, zodu ievilkusi, blāvi atbildēja.

—  Man liekas, ar tādu cilvēku būtu ļoti interesanti saieties.

—  Jā.— Karolīne pamāja.

—  Taču jūs nesaejaties?

—  Nē.

*

—  Un tagad, mana dārgā,— sacīja Trusītis, nostādamies Amanitas priekšā un atvērdams kārbu,— pārbaudīsim jūsu apķērību.

No kastes ar uzrakstu «Ražots Meksikā» viņš izņēma platu, vienā galā vaļēju skārda cauruli. Caurule bija aplīmēta ar raibu tapešpapīru kā no ārpuses, tā iekšpuses. Slēgto galu pušķoja apaļa mežģīņu rozete un uz tās vēl uzsprausta mākslīga ūdensroze.

—  Un tagad uzminiet, kas tas ir. Ja uzminēsiet, atdošu to jums par velti, kaut gan mantiņa maksā septiņpadsmit dolāru un bagāta, kā zināms, jūs esat līdz nelabumam.

—  Vai es arī drīkstu minēt?— Karolīne jautāja.

Trusītis aizvēra acis.— Protams,— viņš kā pārgurumā nočukstēja.

Amanita padevās uzreiz, lepni paziņodama, ka viņai ir kājminama domāšana un testus viņa nicina. Karolīnei jau iespīdējās acis un kaklā gluži kā putna čiepsts iečirpstējās atbildes vārda sākums, bet Trusītis nedeva viņai iespēju.

—  Tas ir apvalks tualetes papīra rezervei,— Trusītis teica.

—  Taisni to es gribēju teikt,— sacīja Karolīne.

—  Vai tiešām?— Trusītis apātiski izmeta.

—  Viņa ir Phi Beta Kappa,— teica Amanita.

—  Re, kas jūs esat!— Trusītis sacīja.

—  Jā,— Karolīne atbildēja.— Es ar to nelielos. Nekas īpašs tas nav.

—  Es tāpat,— Trusītis teica.

—  Jūs arī esat Phi Beta Kappa?

—  Jums kas iebilstams?

—  Nē.

—  Tas klubs ir par lielu,— sacīja Trusītis,— lai ko īpašu nozīmētu.

—  M-jā…

—  Tev šī mantiņa patīk, manu mazo ģēnij?— Amanita jautāja Karolīnei par tualetes papīra apvalku.

—  Ai, tā ir tik jauka! Vienkārši burvīga.

—  Gribi?

—  Par septiņpadsmit dolāriem?— šausminājās Karolīne.— Ir jau brīnišķīgi.— Sirds dziļumos viņa apraudāja savu nabadzību. — Vēlāk varbūt. Kādu citu dienu.

—  Kāpēc ne šodien?— Amanita jautāja.

—  Tu labi zini, kāpēc ne šodien.— Karolīne nosarka.

—  Un ja es tev to nopirktu?

—  Nekādā gadījumā! Septiņpadsmit dolāru!

—      Ja tu, manu putniņ, nebeigsi visu laiku gremzties par naudu, man vajadzēs meklēt sev citu draudzeni.

—  Ko lai es saku?

—  Lūdzu, iesaiņojiet labi glīti, kā dāvanai pienākas, Trusīt!

—  Ai, Amanita, mīļš, mīļš paldies!— Karolīne nodvēsās.

—  Tas taču nav vairāk, kā tu esi pelnījusi.

—  Paldies.

—  Cilvēki saņem tikai to, ko pelnījuši,— teica Amanita.— Vai ne, Trusīt?

—  Tas ir dzīves galvenais likums,—• atbildēja Trusītis

Vīks.

*

Zvejas laiva «Marija» nu bija nonākusi pie saviem zivju aplokiem, un tagad to varēja redzēt ēdēju un dzērēju pulks Trusīša Vīka restorānā.

—  Pietiek studzināt meitu duramos, grābiet zivju duramos!— Harijs Pena uzsauca saviem miegainajiem puikām..

Viņš izslēdza motoru. «Marija» brīvgaitā ieslīdēja pa aploka vārtiem garos mietos vaļīgi iekārtu tīklu iežogojumā.

—  Nu, vai manāt ar ko?— viņš jautāja. Tas nozīmēja, vai zēni saož lielās zivis viņa murdā.

Zeni ievilka gaisu nasls un teica, ka manot gan.

Tīkla lielais vēders, kurā varēja būt vai arī nebūt zivis, vēl gulēja jūras dibenā. Tīkla malas, šļaugi ielikušas starp mietiem, bija virspusē. Tikai vienā vietā mala bija iegrimusi zem ūdens, šī vieta bija vārti. Un vienlaikus tā mute, kas ierija zivis tīkla lielajā vēderā.

Nu Harijs pats bija aploka iekšpusē. Viņš atsēja rindukšu no vārtu staba, pacēla tīkla iedzirkni virs ūdens un nostiprināja. Zivīm no lielā vēdera vairs nebija kur sprukt. Zivis gaidīja neizbēgama nāve.

«Marijas» sāns maigi berzējās gar iežogu. Harijs ar dēliem sastājās laivas malā, dzelžainās rokas iesniedzās ūdenī, pacēla tīklu un sāka vilkt.

Roku pa rokai visiem trim pamīšus velkot, arvien šaurāka un šaurāka kļuva vieta, kur vajadzēja būt zivīm. Vietai sašaurinoties, «Marija» sāniski slīdēja uz iežoga vidu.

Neviens nerunāja. Tas bija svinīgs brīdis. Apklusa pat kaijas, kamēr šie trīs, no visām domām atraisījušies, cēla tīklu no jūras.

*

Vienīgā vieta, kur zivis varētu palikt, saraucās par ovālu dīķīti. Tā dziļumos brīžiem uzdzirkstīja it kā sīkas naudas riekšavas, un tas bija viss. Vīri, rokas mainīdami, vilka.

Nu jau zivju pēdējais patvērums saruka par līku, garu iežmaugu pie «Marijas» sāna. Bet arī iežmauga kļuva arvien seklāka, jo trīs vīru rokas vilka un vilka. Tad tēvs un abi dēli apstājās. Jūras velns, aizvēsturiskais briesmonis, desmit mārciņu kurkulis, viss vienās krevēs un kārpās, uzpeldēja un, smailu adatu piesprūdīto muti vārstīdams, padevās. Un apkārt jūras velnam, trulajam neizteicamu šaušalu recējumam, ūdens bozās dobuļainās kumpās. Dzīles tumsā murdēja lieli dzīvnieki.

Harijs un abi viņa dēli atkal ķērās pie darba, roku pa rokai vilkdami un apvērsdami tīklu. Nu zivīm vairs galīgi nebija kur tverties. Dīvaini, bet ūdens atkal kļuva gluds kā spogulis.

Un tad spoguli pāršķēla tunča spura, pāršķēla un pazuda.

Jau pēc mirkļa zivju aploks vārījās kā līksma, asiņaina elleAstoņi milzīgi tunči lika ūdenim celties, mutuļot, plīst un virmot. Tie šāvās gar «Marijas» sānu, atdūrās tīklā, metās atpakaļ.

Harija zēni paķēra žebērkļus. Jaunākais cirta žebērkli ūdenī, ietrieca atkarpes tunča vēderā un vēl sagrieza tā, ka zivs nāves mokās aprāva skrējienu.

Šļauga no trieciena, zivs slīdēja gar bortu, vairīdamās no katras kustības, kas padarītu sāpes vēl briesmīgākas.

Harija jaunākais dēls griezeniski ietrieca žebērkli dziļāk. Tās nu bija tādas sāpes, ka zivs uzšāvās stāvus un ar atsperīgu plakšķi ievēlās pār bortu laivā.

Harijs iezvēla zivij pa galvu ar smago veseri. Nu zivs vairs nekustējās.

Laivā iezvēlās otra zivs. Harijs gāza pa galvu tai arī — un vēl vienai, un vēl, līdz astoņi tunči gulēja beigti.

Harijs smējās, degunu piedurknē slaucīdams.— Ee, kur kuņas dēls, puikiņi? īsts kuņas dēls!

Zēni ari smējās. Ikviens no trim bija tik apmierināts ar dzīvi, cik apmierināts vien cilvēks var būt.

Jaunākais parādīja garu degunu pederastu krogam.

—  Dirsā viņus visus, zēni! Vai ne?— teica Harijs.

$

Trusītis, platu senlaiku verga aproci šķindinādams, . pienāca pie Amanitas un Karolīnes galdiņa, uzlika roku Amanitai uz "pleca un palika stāvam; Karolīne nolaida binokli un sērīgi teica:— Tā ir īsta dzīve. Harijs Pena man liekas pēc paša dieva.

—  Pēc dieva?— Trusītis smīnīgi pabrīnījās.

—  Jūs nesaprotat, ko es domāju?

• — Manuprāt, tā noteikti domā zivis. Es, par laimi, neesmu zivs. Gribat, es pateikšu, kas esmu?

—  Taču ne pie galda, lūdzu,— iebilda Amanita.

Trusītis izsprūdīja skāņu smiekliņu, bet turpināja:

— Es, redziet, esmu bankas direktors.

—  Un kāds tam sakars ar zivīm vai dievu?— Amanita jautāja.

—  Tāds, ka es zinu, kurš iet dibenā un kurš neiet. IJn, kas attiecas uz jūsu minēto dievu tur jūrā, tad man ļoti žēl, bet dievam draud bankrots.

Amanita un Karolīne, kā nu katra mācēdama, pauda neticību, ka tik vīrestīgs cilvēks varētu ciest neveiksmi savā darbā. Kamēr viņas tā vidžināja, Trusītis spieda Amanitas plecu, līdz viņa beidzot iesaucās:— Laidiet vaļā? Man sāp.

—  Piedodiet. Nezināju, ka jums var sāpēt.

—  Bezkauņa.

—  Lai būtu.— Un roka atkal uzspiedās smagāk.— Ar to visu ir cauri,— Trusītis sacīja, runādams par Hariju un viņa dēliem. Rokas pulsējošie žņaudzieni lika Arnanitai saprast, ka viņš ļoti grib, lai viņa pārmaiņas pēc brīdi paklusētu un savukārt viņš pārmaiņas pēc būtu nopietns.— īsti cilvēki tā savu maizi vairs nepelna. So trīs romantiķu darbam labuma tikpat maz kā Marijas Antuanetes un viņas aristokrātisko govjumeitu spēlītēm. Kad sāksies bankrota procedūras — pēc nedēļas, mēneša vai gada —, viņiem būs Jāredz, ka viņu darba vienīgā ekonomiskā vērtība bijusi mana restorāna pušķošana ar dzīvām bildēm..— Trusītim par . godu jāpiebilst, ka viņu tas neiepriecināja.— Ar cilvēkiem, kas savu darbu dara vaiga sviedros, ir cauri. Viņi vairs nav vajadzīgi.

—  Tādi vīri kā Harijs taču vienmēr uzvar, vai ne?— jautāja Karolīne.

—  Viņi vienmēr zaudē.— Trusītis atlaida Amanitas plecu. Viņš pārslidināja skatienu zālei, it kā aicinādams arī Amanitu paskaitīt, cik daudz te viesu. Pat vairāk: aicinādams nicināt šos viesus tik dziļi, kā nicināja viņš pats. Gandrīz visi te bija mantinieki. Gandrīz visi baudīja likuma sargātu blēdību augļus, kuriem nebija nekā kopīga ar darbu vai prātu.

Četras stulbas, treknas atraitnes kažokādās z vaigā ja par pajēlu jociņu uz papīra salvetes.

—  Tās, redziet, ir uzvarētājas. Tur ārā — zaudētāji.

Normens Mašerijs Providensas lidostā noīrēja sarkanu sporta mašīnu un brauca astoņpadsmit jūdzes uz Piskvontuitu meklēt Fredu' Rouzvoteru. Mašerija darba devējiem bija sacīts, ka viņš guļ slims savā Vašingtonas dzīvoklī. Patiesībā viņš jutās gluži otrādi — spirgtāks par spirgtu.

Visu pēcpusdienu viņš nomeklējās veltīgi tā neizdibināmā apstākļa dēļ, ka Freds gulēja savā jahtā; jaukā laikā tādas diendusas gadījās bieži, bet tas bija Freda noslēpums. Un jauks laiks arī nebūt nenoskaņoja mazturīgos ļautiņus apdrošināt savas dzīvības, aģentam nebija ko darīt.

Uz savu noenkuroto jahtu Freds, airus čīkstinādams, Irās mazajā jahtkluba laiviņā, kas no viņa smaguma iegrima ūdenī gandrīz līdz lūpai. Uzsvempies uz «Pumpuriņa II» borta, Freds noslēpās kubrikā, pabāza pagalvī oranžu glābšanas vesti un likās slīpi. Tur viņš, roku kājstarpē iespiedis, klausījās viļņu šļakstos un takelāžas aizknikstienos un čikstos, līdz aizmiga saldi kā dieva

azotē. Tas bija burvīgi. *

Freda noslēpumu zināja tikai Bantlainu jaunā istabene Selīna Deila. Jahtkluba flote bija redzama pa viņas guļamistabas mazo lodziņu. Viņai sēžot uz šaurās gultas un rakstot, «Pumpuriņš II» stāvēja logā kā ierāmēts. Durvis viņa turēja pusviru, lai dzirdētu telefonu zvanām. Parasti viņai pēcpusdienās cita darba nebija kā vien atbildēt uz telefona zvaniem. Telefons zvanīja reti, un Selīna brīnījās, kāpēc tas vispār zvana.

Viņai bija astoņpadsmit gadu. Viņa bija bārene no Bantlainu ģimenes 1878. gadā dibinātā bāreņu nama Potaketā. Namu Bantlaini dibināja ar trim prasībām: ka visas bārenes audzināmas par kristietēm neatkarīgi no rases, ādas krāsas vai ticības, ka viņām ik sestdienu pirms vakariņām jānodod svinīgs zvērests un ka ik pa gadu inteliģentai, tīrīgai bārenei jānāk kalpot Bantlainu mājā.

«…lai iepazītos ar cienīgāku dzīvi un varbūt smeltos apņēmību spert soli augstāk pa kultūras un sabiedrības kāpnēm.»

Zvērests, ko Selīna bija nodevusi sešsimt reižu pirms sešsimt ļoti plānām vakariņām, piederēja nelaimīgā Stjuarta vecvectēva Kastora Bantlaina spalvai, un tas skanēja šādi:

«Svinīgi zvēru, ka turēšu svētu savu līdzcilvēku īpašumu un būšu mierā ar mazumiņu, ko dievam

visžēlīgi labpaticies man atvēlēt. Es būšu pateicīga saviem saimniekiem, nekad nežēlošos par algu vai darba stundām un prasīšu tikai vienu: «Ko vēl es varētu darīt savu saimnieku, savas zemes un sava dieva labā?» Es apzinos, ka neesmu nākusi pasaulē, lai būtu laimīga. Mans mūžs ir pārbaudījums. Lai šo pārbaudījumu izturētu, man jābūt allaž nesavtīgai, allaž skaidrai, allaž uzticamai, allaž šķīstai miesā, dvēselē un darbos un allaž godbijīgai pret tiem, kurus dievs savā gudrībā nostādījis augstāk par mani. Ja pārbaudījumu izturēšu, man lemta pēcnāves svētlaime debesīs. Ja neizturēšu, man lemtas elles ugunis. Sātans tad gavilēs, bet Jēzus raudās.»

Selīna, glīta meitene, kas brīnišķi spēlēja klavieres un sapņoja kļūt par žēlsirdīgo māsu, raJkstīja vēstuli bāreņu nama priekšniekam Vilfredam Pārotām. Viņam bija sešdesmit gadu. Savā raibajā mūžā viņš bija cīnījies Spānijā Ābrahama Linkolna brigādē un no 1933. līdz 1936. gadam rakstījis radio seriālu «Aiz zilās debesu malas». Meitenes viņa vadītajā namā bija laimīgas. Visas kā viena sauca Vilfredu Parotu par «Tētiņu», un visas kā viena mācēja gatavot ēdienus, dejot, spēlēt kādu mūzikas instrumentu un gleznot.

Selīna pie Bantlainiem bija nodzīvojusi mēnesi. Palikt viņai te vajadzētu gadu. Bet vēstulē viņa rakstīja:

«Mīļo Tētiņ Pārot!

Var jau būt, ka ar laiku viss nokārtosies, tikai es nespēju iedomāties — kā. Mēs ar misis Bantlainu lāgā nesaprotamies. Viņa apgalvo, ka esmu nepateicīga un vīzdegunīga. Es negribu tāda būt, bet laikam jau netīši esmu. Es tikai ceru, ka viņa nepārskaitīsies pavisam un nedzīs mani atpakaļ uz bāreņu namu. Tas ir galvenais, par ko es raizējos. No visiem spēkiem es pūlēšos stingri jo stingri turēt zvērestu. Bet ļaunuma sakne ir manas acis — no tām viņa nolasa sazin ko. Un acīm es neko nevaru padarīt. Kad viņa runā vai dara to, kas man liekas muļķīgs vai nožēlojams, es nebilstu ne pušplēsta vārda, bet viņa ieskatās man acīs un briesmīgi pārskaišas. Reiz viņa man sacīja, ka mūzika viņas dzīvē esot viss, tā viņai esot tikpat dārga kā miesīgs vīrs un miesīga meita. Visās istabās ir skaļruņi, kas pieslēgti milzīgam automātam gaiteņa skapī. No rīta līdz vakaram skan mūzika, un misis Bantlaina saka — viņas lielākais prieks esot izraudzīt mūziku visai dienai un salādēt plates automātā. Šorīt skaļruņi dārdināja mūziku, kādu es nemūžam nebiju dzirdējusi un kas vispār neizklausījās pēc mūzikas. Tā bija ļoti spalga, ātra un drebelīga, un misis Bantlaina dungoja līdzi un kratīja ritmā galvu, lai izrādītu, cik ļoti viņu šī mūzika aizrauj. Man likās, nupat sajukšu prātā. Un tad atnāca viņas labākā draudzene misis Rouzvotera un arī sāka klāstīt, cik ļoti viņa mīlot mūziku. Ja viņa kādreiz kļūšot bagāta, viņa arī augām dienām klausīšoties tik brīnišķu mūziku. Beidzot es neizturēju un pavaicāju misis Bantlainai, kas tas ir. «Bet, mīļo bērniņ,» viņa iesaucās, «tas taču ir nemirstīgais Bēthovens!» — «Bēthovens,» es teicu. — «Vai tad tu nekad neesi dzirdējusi Bēthovenu?» — «Esmu, cienītā kundze. Parota tētiņš mums bāreņu namā allaž spēlēja Bēthovenu, bet tas skanēja pavisam citādāk.» Tad viņa pieveda mani pie automāta. «Labi, es tev pierādīšu, ka tas ir Bēthovens. Šodien es te saliku Bēthovenu vien. Es bieži esmu bēthoveniskā noskaņā, tad man vajadzīgs tikai viņš.» — «Es arī dievinu Bēthovenu,» teica misis Rouzvotera. Misis Bantlaina lika man paskatīties, kas ir automātā, un pateikt, vai tas ir vai nav Bēthovens. Patiešām bija. Viņa bija salādējusi automātā visas deviņas simfonijas, bet, nabaga sieviete, ieslēgusi uz septiņdesmit astoņiem apgriezieniem minūtē, nevis uz trīsdesmit trim un nekādu starpību nemanīja. Es viņai pateicu par apgriezieniem, Tētiņ. Man taču vajadzēja to pateikt, vai ne? Es biju ļoti pieklājīga, bet manas acis laikam ne gluži, jo viņa neganti noskaitās un lika man iet un iztīrīt šofera ateju aiz garāžas. Tas gan nekāds netīrais darbs nebija. Viņi jau gadiem iztiek bez šofera. *

Kādu dienu viņa mani paņēma līdzi mistera Bantlaina lielajā motorlaivā noskatīties burāšanas sacīksti. Es pati palūdzu. Es sacīju, ka Piskvontuitā to vien runā kā par burāšanu. Es sacīju, ka man arī gribētos redzēt, kas tajās sacīkstēs tik brīnišķīgs. Todien piedalījās arī viņas meita Laila. Viņa ir labākā burātāja pilsētā. Jums, Tētiņ, vajadzētu redzēt visus tos kausus, kurus viņa izcīnījusi! Tie ir šā nama gandrīz vai vienīgā rota. Pieminēšanas vērtu gleznu vispār nav. Kaimiņam ir Pikaso, bet es pati dzirdēju viņu izsakāmies, ka viņš labāk gribētu meitu, kas tā prot rīkoties ar burām kā Laila. Man starpība tik liela nelikās, bet es, protams, neko neteicu. Ticiet man, Tētiņ, es nesaku ne pusi no tā, ko būtu varējusi teikt. Sā vai tā, mēs braucām skatīties burāšanas sacīksti, un Jums būtu gan vajadzējis dzirdēt, kā misis Bantlaina aurēja un gānījās. Jūs atceraties, kādus vārdus lietoja Arturs Gonzaless? Nu, tad no misis Bantlainas Arturs varētu iemācīties daudz ko jaunu. Savu niūžu nebiju redzējusi sievieti tādā ārprātā plosāmies. Ka es tur esmu klāt, viņa bija aizmirsusi. Viņa izskatījās pēc traka suņa sakostas raganas. Varētu domāt, ka šie daži brūni iedegušie bērni skaistās baltās laiviņās patlaban izšķir Visuma likteni. Beidzot viņa atcerējās mani un aptvēra, ka sarunājusi vārdus, kas diez cik labi neizklausās. «Tev jāsaprot, kāpēc mēs visi tik šausmīgi uztraucamies,» viņa teica. «Laila gandrīz ar abām kājām uz Komodora kausa!» —«Ā,» es sacīju, «tad jau gan.» Goda vārds, Tētiņ, tas bija viss, ko es teicu, bet laikam taču atkal tās manas nelaimīgās acis…

Un kas mani visvairāk satriec, Tētiņ,— tad ne jau tas, ka šie cilvēki ir tik tumsonīgi un tik briesmīgi dzer. Tā ir viņu pārliecība, ka visu, kas vien pasaulē skaists, nabadzīgākiem ļaudīm dāvā viņi vai dāvājuši viņu senči. Pašā pirmajā pēcpusdienā, kad es te ierados, misis Bantlaina izveda mani lievenī, lai es paskatos uz saulrietu. Es skatījos un teicu, cik ļoti skaisti, bet viņa nepārprotami gaidīja, lai es saku vēl kaut ko. Es nespēju iedomāties, kas tas varētu būt, un beidzot izmocīju, manisprāt, pavisam muļķīgus vārdus. «Liels paldies,» es teicu. Un tieši to viņa bija gaidījusi. «Ņem par labu,» viņa sacīja. Kopš tās dienas man bijis jāpateicas viņai par okeānu, mēnesnīcu, zvaigznēm debesīs un Savienoto Valstu Konstitūciju.

Varbūt esmu par samaitātu un trulu, lai saprastu.

kāda paradīze ir Piskvontuita. Varbūt esmu tā parunas cūka, kuras priekšā ber pērles, un pati to neapzinos. Taču ilgojos pēc mūsu nama. Rakstiet man labi drīz. Jūs mīlēdama —

Selīna.

P. S. Kas patiesībā pārvalda mūsu neprātīgo zemi? Sie mīkstmieši taču noteikti ne.»

Norhiens Mašerijs nosita pēcpusdienu, aizbraukdams uz Ņūportu un samaksādams divdesmit piecus centus par slavenās Remfordu muižas apskati. Ērmotākais bija tas, ka paši Remfordi tur dzīvoja un blenza uz ekskursantiem. Turklāt naudas viņiem nebūt nevajadzēja. To pats debesu dievs varētu apliecināt.

Lenss Remfords, divi metri un vēl drusciņ garš tēvainis, tik ņirdzīgi iesmējās Nomenam Mašerijam taisni sejā, ka Mašerijs, sāpīgi aizskarts, pasūdzējās sulainim, kas vadāja viņu pa telpām.

—  Ja viņi tik ļoti necieš publiku,— Mašerijs teica,

—   tad lai nelaiž iekšā un neplēš naudu.

Taču sulaiņa simpātijas viņš ar to vis neieguva, Mašerijam tapa indīgā fatālismā atbildēts, ka muiža atvēlēta apskatei tikai vienu dienu pa pieciem gadiem. Uz to pastāvēts trīs paaudžu senā testamentā.

—  Un kāpēc testaments uz to pastāvējis?

—  Muižas dibinātājs domāja, ka viņa pēcnākamiem, kas te dzīvos, ļoti noderētu laiku pa laikam saskarties ar nejaušiem un neizmeklētiem cilvēkiem no citām aprindām,— Viņš noskatīja Mašeriju no galvas līdz kājām.

—  To varētu dēvēt par turēšanos līdzi laika garam. Skaidrs?

Kad Mašerijs gāja projām, Lenss Remfords lēkšiem metās viņam pakaļ. Bandītiskā sirsnībā pār pundurīgo Mašeriju sliedamies, viņš paskaidroja, ka viņa māte uzskatot sevi par lielu cilvēku pazinēju un uzminējusi, ka Mašerijs noteikti esot dienējis Savienoto Valstu kājniekos.

—  Nē.

—  Tiešām? Viņa tik reti kļūdās. Viņa vēl īpaši uzsvēra, ka jūs esot bijis snaiperis.

—  Nē.

Lenss paraustīja plecus.— Ja ne šajā, tad varbūt citā dzīvē.— Un atkal ņirdzīgi nozviedzās.

Pašnāvnieku dēliem arī bieži gribas padarīt sev galu, īpaši pievakarēs, kad asinīs krītas cukurs. Tādā noskaņojumā bija Freds Rouzvoters, kad pārnāca no darba. Viņš gandrīz pakrita pār viesistabas durvīs atstāto «Elektroluksu», ar platu soli atguva līdzsvaru, nobrāza ādu gar galdiņa stūri, galdiņš salēcās, trauks ar piparmētru konfektēm gāzās, un konfektes izbira pa visu grīdu. Viņš nometās četrrāpus un sāka lasīt tās augšā.

Freds zināja, ka sieva mājās, jo atskaņotājs, ko Amanita bija viņai uzdāvinājusi dzimšanas dienā, dārdēja pilnā sparā. Karolīnei bija tikai piecas plates, un tās nu visas salādētas automātā. Plates Karolīne bija dabūjusi bez maksas kā mazu veicināšanas prēmiju par iestāšanos Ierakstu klubā. Izvēlēties varēja piecas no simt sarakstā uzrādītām platēm, un Karolīnei tās bija elles mokas. Beidzot viņa atlasīja Frenfca Sinatras «Nāc dejo ar mani», «Dievs kungs ir mūsu stiprā pils» līdz ar citiem korāļiem Tabernakula mormoņu kora izpildījumā, «Tālu, tālu līdz Tiperērijai» un citas dziesmas Padomju armijas kora un orķestra izpildījumā, Leonarda Bernsteina diriģēto «Jaunās Pasaules simfoniju» un Dilana Tomasa dzeju Ričarda Bērtona lasījumā.

Tā bija Bērtona balss, kas skanēja, kad Freds lasīja no grīdas konfektes.

Freds uzslējās kājās un sagrīļojās. Ausis džinkstēja. Acu priekšā griezās sarkani rimbuļi. Viņš iegāja guļamistabā un atrada Karolīni aizmigušu ar visām drēbēm. Viņa bija piedzērusies un līdz kaklam piestūķējusies ar cāļiem un majonēzi, kā jau allaž pusdienojot ar Amanitu. Freds uz pirkstgaliem izgāja no istabas un nolēma pakārties pie ūdensvada caurules pagrabā.

Bet tad viņš atcerējās savu dēlu. Viņš dzirdēja ūdeni nošalcam tualetes podā, tātad mazais Frenkiins bija vannas istabā. Viņš iegāja Frenklina guļamistabā pagaidīt dēlu. Tā bija vienīgā telpa visā mājā, kur Freds jutās patiešām labi. Aizkari bija savilkti ciet, un tas likās savādi, jo zēnam it kā nebūtu nekāda iemesla nelaist iekšā dienas pēdējo gaišumu un nebija arī kaimiņu, kas glūnētu pa logiem.

Vienīgo gaismu izstaroja īpatnēja lampa uz naktsgaldiņa. Lampa sastāvēja no plastmasas kalēja ar paceltu veseri un oranža, svēdrota stikla aiz šīs statuetes. Aiz stikla savukārt bija spuldze un virs tās mazas skārda vējdzirnaviņas. Karstais gaiss, no spuldzes kāpjot, grieza dzirnaviņas. Spožo spārniņu ņirbēšana lika gaismai zibsnīt caur oranžo stiklu kā īstām uguns liesmām.

Lampai bija sava vēsture. Tā bija trīsdesmit trīs gadus veca. Kompānija, kas ražoja šīs lampas, bija Freda tēva pēdējā likme, tad viņš bankrotēja.

Freds prātoja, ka labāk noindēties ar miegazālēm, bet atkal atcerējās dēlu. Viņš pārlaida skatienu rēgaini izgaismotajai istabai, it kā meklēdams, par ko ar zēnu parunāties, un ieraudzīja no spilvena apakšas izlīdušu fotogrāfijas stūri. Freds izvilka fotogrāfiju, domādams, ka uz tās būs kāds sporta elks vai varbūt pats Frenkijs pie «Pumpuriņa II» stūres.

Bet tā izrādījās pornogrāfija, ko mazais Frenks šorīt bija nopircis no Lailas Bantlainas par paša naudu, jo viņš piepelnījās ar laikrakstu iznēsāšanu. Attēls rādīja divas plikas, resnas, klīrīgas slampas, no kurām viena pūlējās stāties gluži neiespējamā seksuālā sakarā ar cienīgu, korektu, ļoti nopietnu Setlandes poniju.

*

Līdz nelabumam apjucis, Freds iebāza fotogrāfiju kabatā, sagurušām kājām izvilkās virtuvē, domādams — ko nu, dieva , dēļ, lai viņš iesāk. Par virtuvi runājot: elektriskais krēsls tur nemaz neliktos neiederīgs. Karolīnes uztverē virtuve bija moku kambaris. Kaktā stāvēja filodendrons. Tas bija nokaltis aiz slāpēm. Trauciņā uz izlietnes malas plēknēja raibs bumbulis, saspiests no mērcētām, plānām ziepju plēkshītēm. Ziepju bumbu taisīsana no tādām plēksnītēm bija Karolīnes vienīgā saimniecības māka, laulībā stājoties. To viņai bija ierādījusi māte.

Freds domāja, ka jāpārgriež dzīslas ar žileti. Bet tad viņš ieraudzīja, ka mazais plastmasas atkritumu spainis virtuves kaktā ir pilns līdz malām. Viņš zināja, kādā histērijā krīt Karolīne, kad, dzērumu izgulējusi, ierauga, ka neviens nav iznesis atkritumus. Tāpēc viņš paņēma spaini, aiznesa uz garāžu, izbēra un izmazgāja ar šļūteni pie mājas stūra.

«Pļuku, pļuku, plaka, plaka, bļurr,» sacīja ūdens spaini. Un Freds ieraudzīja, ka pagra ba kāds nav nodzēsis gaismu. Caur pagraba durvju putekļaino lodziņu Freds varēja redzēt ievārījumu skapja augšu. Uz skapja mētājās viņa tēva rakstītā Rouzvoteru dzimtas vēsture — tā pati, kuru Fredam nekad nebija gribējies lasīt. Turpat stāvēja ari burka ar žurku indi un sarūsējis trīsdesmit astotā kalibra revolveris.

Tā bija interesanta klusā daba. Un tad Freds pamanīja, ka šī klusā daba tik klusa nemaz nav. Maza pelīte skrubināja manuskripta stūri.

Freds paklau vēja pa lodziņu. Pele sarāvās» paskatījās visapkārt, tikai uz Fredu ne un grauza tālāk.

Freds nokāpa lejā un nocēla no skapjaugšas manuskriptu, lai paskatītos, cik smagi tas cietis. Viņš nopūta putekļus no titullapas, uz kuras bija rakstīta: «Merihjū Rouzvoters. Rodailendas Rouzvoteru dzimtavēsture.» Freds atraisīja aukliņu, ar kuru manuskripts bija pārsiets, un atšķīra pirmo lappusi, kas vēstīja:

«Rouzvoteru Vecās Pasaules dzimtene bija un ir Skillu salas Kornvelas piekrastē. Dzimtas pirmtēvs, vārdā Džons, 1645. g. ieradās Sv. Marijas salā līdz ar svītu, kas pavadīja no puritāņu revolūcijas bēgošo piecpadsmit gadu veco princi Kārli, vēlāko Kārli II. Uzvārds «Rouzvoters» toreiz bija pseidonīms. Kamēr Džons pats to nebija izvēlējies, nekādi Rouzvoteri Anglijā nepastāvēja. Patiesībā viņu sauca Džons Greiems. Viņš bija Džeimsa — piektā grāfa Greiema un pirmā marķīza Monrouza jaunākais dēls. Pseidonīmu pieņemt vajadzēja tāpēc, ka Džeimss Greiems bija rojālistu partijas vadonis un rojālistu lieta zaudēta. Romantisku dēku Džeimsam bija daudz, viņš, par skotu pārģērbies, devās uz Skotijas kalnienēm, savāca mazu, bet negantu armiju un sešas reizes asiņainās kaujās pieveica Arčibalda Kempbela — astotā grāfa Argila daudz lielākos prezbiteriāņu karapulkus. Džeimss bija arī dzejnieks. Tātad katrs Rouzvoters faktiski ir Greiems un viņa dzīslās tek Skotijas dižciltīgo asinis. Džeimsu pakāra 1650. gadā.»

Nabaga vecais Freds vienkārši nespēja aptvert, ka viņam varētu būt kas kopīgs ar tādiem slavas un varonības darbiem. Sagadīšanās pēc viņam kājās bija «Argila» markas zeķes, viņš parāva augšā bikšu galus un paskatījās uz tām. «Argilam» nu bija radusies cita nozīme. Viens no viņa senčiem, Freds nodomāja, sakāvis grāfu Argilu sešas reizes. Freds pamanīja arī, ka pāršķēlis kāju pret galdiņa stūri smagāk, nekā pašam licies, jo «Argila» mala jau mirka gar stilbu tekošās asinīs.

Viņš lasīja tālāk:

«Džons Greiems, pārkristījies par Džonu Rouzvoteru, Skillu salās acīmredzot bija tik apmierināts ar maigo klimatu un jauno vārdu, ka palika tur līdz mūža beigām, laidis pasaulē septiņus dēlus un sešas meitas. Ari viņš minēts kā dzejnieks, taču neviens no viņa darbiem nav saglabājies. Ja mums būtu kādi viņa dzejoļi, tie varbūt ļautu izprast tagad vairs neizdibināmo noslēpumu, kāpēc dižciltīgais augstmanis atteicies no sava slavenā vārda un visām no tā izrietošajām privilēģijām un atzinis par labāku vienkārša lauksaimnieka dzīvi no bagātības un varas centriem tik tālajā salā. Manuprāt.— bet tas ir tikai un vienīgi minējums — viņam laikam bija līdz nelabumam apnikuši visi tie asinsdarbi, ko nācās pieredzēt, sava brāļa pulkos karojot. Sā vai tā, viņš pat miesīgai ģimenei noklusēja savu augsto kārtu un neatklāja, ka ir Greiems, arī pēc karaļvaras atjaunošanās. Greiemu dzimtas hronikā minēts, ka viņš laikam pazudis bez vēsts jūras kaujā, savu princi aizstāvot.»

Freds dzirdēja, ka viņa sieva augšā vemj.

«Džona Rouzvotera trešais dēls Frederiks ir Rodailendas Rouzvoteru tiešais sencis. Par viņu zināms gandrīz vai vienīgi tas, ka viņa dēls Džordžs bija pirmais Rouzvoters, kas atstāja salas. Džordžs aizbrauca uz Londonu un kļuva par puķkopi. Džordžam bija divi dēli, jaunākais no viņiem — Džons 1731. gadā nonāca parādu cietumā. 1732. gadā viņu izpirka Džeimss E. Ogltorps ar noteikumu, ka Džons dosies līdzi Ogltorpam ekspedīcijā uz Džordžiju. Džonam vajadzēja kļūt par galveno dārzkopi šajā ekspedīcijā, kuras nolūks bija zīdkoku stādīšana un zīdtārpiņu audzēšana. Pie viena Džons Rouzvoters tapa arī par ekspedīcijas galveno arhitektu, pēc viņa plāna būvēja pilsētu, ko vēlāk nosauca par Savannu. 1742= gadā Džonu smagi ievainoja kaujā ar spāniešiem pie Asiņainā purva.»

Līdz Asiņainajam purvam aizlasījies, Freds jutās jau tik pacilāts par paša miesas un asiņu — sava senča — spožo garu un varonību, ka pavēstīt sievai to vajadzēja tūlīt. Taču ne mirkli viņam nenāca prātā nest šo svēto grāmatu pie sievas. Tai vajadzēja palikt svētajā pagrabā, un sievai savukārt vajadzēja kāpt pie tās lejā.

Un tā nu Freds norāva viņai segu — un tas noteikti bija pats brēcošākais, pats drosmīgākais seksuālais akts viņu laulības dzīvē —, pasludināja, ka viņa īstais vārds ir Greiems, ka pēc viņa senča plāniem celta Savanna un ka viņai tūlīt jānāk lejā uz pagrabu.

*

Karolīne nestreipuļoja Fredam pakaļ pa kāpnēm, viņš parādīja manuskriptu un īsi, bet spilgti pārstāstīja sievai Rodailendas Rouzvoteru vēsturi līdz kaujai pie Asiņainā purva.

—   Es gribu, lai tu saproti,— viņš teica,— ka mēs esam kaut kas. Man līdz kaklam apnicis izlikties, ka mēs neesam nekas.

—  Es nekad neizliekos, ka mēs neesam nekas.

—  Nē, tu izliecies, ka es neesmu nekas.— Tā bija rūgta patiesība un pateikta gandrīz nejauši. Un šī patiesība abiem iesita kā ar mietu pa galvu.— Tu zini, ko es ar to domāju,— Freds pasvītroja. Viņš runāja juceklīgi, aizgūtnēm, jo nebija radis izsacīties par tik sasāpējušām lietām, it īpaši, ja tās attiecās uz viņu pašu.

—   Tie lētie iznireļi, kas tev liekas tik brīnišķīgi salīdzinājumā ar mums… salīdzinājumā ar mani… es gribētu gan redzēt, vai viņu senči maniem cienīgi jel kurpju siksnas atraisīt! Man allaž licies muļķīgi plātīties ar ciltskokiem, bet, dieva vārds, ja kādam gribētos salīdzināt, es viņam pabāztu zem deguna savu ciltskoku! Beigsim reiz atvainoties!

—  Es nesaprotu, par kādu atvainošanos tu runā.

—  Citi cilvēki saka «sveiks» vai «uz redzēšanos». Mēs allaž sakām «atvainojiet», lai būtu darījuši ko darīdami.— Viņš pasvieda rokas gaisā.— Nekādas atvainošanās! Pietiek! Mēs esam nabagi? Labi, esam. Bet mēs dzīvojam Amerikā! Un Amerika šajā bēdu ielejā ir tā vieta, kur cilvēkam nav jāatvainojas par savu nabadzību. Amerika prasa: «Vai šis vīrs ir krietns pilsonis? Vai viņš ir godīgs? Vai viņš stingri stāv uz kājām?»

Freds sagrāba manuskriptu savās tuklajās rokās un «draudīgi pakratīja pret Karolīni.

—  Rodailendas Rouzvoteri bijuši darbīgi, radoši cilvēki pagātnē un būs tādi nākotnē,— viņš sacīja sievai. — Dažiem ir bijusi nauda, dažiem nav, bet, dieva vārds, savu lomu vēsturē viņi spēlējuši! Un pietiek atvainoties!

Karolīne bija pieveikta. Un kad gan viņa spējusi turēties pretī kaislīgai pārliecībai? Viņa bija mēma no izbīļa un godbijības.

—  Vai zini, kas rakstīts virs Vašingtonas Nacionālā arhīva durvīm?

—  Nē,— viņa pazemīgi teica.

—  Pagātne ir prologs.

—  A.

—  Labi,— sacīja Freds,— tālāk šo Rodailendas Rouzvoteru vēsturi lasīsim kopā un raudzīsim sākt jaunu dzīvi, balstīdami savu laulību savstarpējā lepnumā un uzticībā.

Viņa mēmi pamāja.

❖

Vēstījums par Džonu Rouzvoteru kaujā pie Asiņainā purva beidzās manuskripta otrajā lappusē. Tagad nu Freds saņēma lappusi divos pirkstos un dramatiski pacēla šo plīvuru, lai atklātu tālākos brīnumus.

Brīnumu vietā atņirdzās tukšums. Rouzvoteru dzimtas vēsturi bija aprijuši termīti. Zili pelēku cirmeņu derdzīgais murskulis ņudzēja pār pēdējām lappusēm un grauza, grauza, grauza.

Kad Karolīne, riebumā šerminādamās, metās laukā no pagraba, Freds mierīgi izlēma, ka nu reiz patiešām situsi viņa pēdējā stunda. Karātavu cilpu Freds prastu samest kaut vai ar aizsietām acīm, un to viņš sameta no veļas auklas. Viņš pakāpās uz krēsla, dubultā mezglā piesēja otru galu pie ūdensvada caurules un pārbaudīja, vai turēs.

Viņš jau bāza galvu cilpā, kad mazais Frenklins no kāpņu gala pakliedza, ka tēti gribot redzēt kāds vīrs. Un

augšminētais vīrs, proti, Normens Mašerijs, aicinājumu negaidīdams, jau kāpa lejā ar biezi, līdz neaizveramībai piebāztu un krustiski pārsietu mapi padusē.

Freds rīkojās zibenīgi, cik tur trūka, lai viņš taptu pieķerts apkaunojošā mēģinājumā atņemt sev dzīvību.

—  Ja?— viņš noprasīja Mašerijam.

—  Misters Rouzvoters?

—  Jā?

—   Ser, šajā brīdī jūsu Iridiānas radi noblēda jums un ģimenei jūsu dzimtās tiesības uz miljonu miljoniem dolāru. Esmu šeit, lai ieteiktu jums relatīvi lētu un vienkāršu tiesas procesu, kas šos miljonus atdotu jums.

Freds noģība.

12

Divas dienas vēlāk tikai dažas stundas bija atlikušas līdz brīdim, kad Eliotam pie Zāģu pilsētas saldumveikaliņa vajadzēja kāpt autobusā un braukt uz Indianapolisu, lai tiktos ar Silviju «Zilā putna» apartamentos. Patlaban bija pats dienas vidus. Viņš vēl gulēja pēc īstas elles nakts, kad ne tikai telefons nepārtraukti zvanīja, bet cilvēki visu laiku nāca arī paši, lielākā daļa turklāt piedzēruši. Rouzvoterā plosījās panika. Par spīti visiem apgalvojumiem, klienti bija pārliecināti, ka Eliots atstāj viņus uz mūžīgiem laikiem.

Eliots bija nokopis savu. rakstāmgaldu. Uz tā bija izklāts jauns, zils uzvalks, jauns, balts krekls, jauna, zila kaklasaite, pāris jaunu, melnu neilona zeķu, jaunas apakšbiksītes, jauna zobu suka un odekolona pudele. Zobu suka vienreiz jau bija lietota. Tik pamatīgi, ka Eliota mute vēl tagad asiņoja.

Ārā rēja suņi. Tie skrēja no ugunsdzēsēju depo pāri ielai uzgavilēt savam mīlulim Delbertam Pīčam, pilsētas žūpām. Suņus ielīksmoja viņa pūliņi, pārtapt no cilvēka sunī.

— Vācās, vācās!— viņš nevarīgi gaiņājās.— Es jums neesmu nekāda kuce, velns ar ārā!

Viņš iesvempās pa Eliota lejas durvīm, aizcirzdams tās savu labāko draugu deguna priekšā, un dziedādams klunkurēja augšā pa kāpnēm. Viņa dziesma skanēja tā:

Es gāju šim sadot, bet norāvos pats.

Nu zobi pa tīro un zila acs!

Delbertam Pīčam, vieniem vienīgiem bārdas rugājiem un smirdoņai, dziesmas pietika līdz puskāpnēm, jo augšupceļš bija lēns un grūts. Viņš pārslēdzās uz Amerikas himnu, līdz beidzot, himnas ritmā elsdams un žagodamies, iegāzās pa Eliota kantora durvīm.

—  Mister Rouzvoter? Mister Rouzvoter?

Eliots gulēja, pārvilcis galvai segu, un pat savā dziļajā miegā turēja to cieši pirkstos iekrampētu. Tālab Pīčam, lai ieraudzītu karsti mīļoto Eliota vaigu, vajadzēja lietot spēku pret spēku.

—  Mister Rouzvoter, jūs esat dzīvs? Jums nekas nav noticis?

Eliota vaigs cīniņā par segu bija niknuma pārgriezts.— Kas ir? Kas ir?— Acis blenza plati un tukši.

—  Gods dievam debesīs! Man rādījās sapnī, ka jūs esat nomiris.

—  Neliekas gan.

—  Es redzēju, kā eņģeļi nolaidās no debesīm, uznesa jūs augšā un nosēdināja blakus pašam pestītājam.

—  Nē,— Eliots miegaini atteica.— Nekur mani nenosēdināja.

—  Vienreiz tas notiks. Un tad mūsu pilsēta raudās un vaimanās tik gauži, ka jūs pat debesīs to dzirdēsiet.

Eliots cerēja, ka tik augstu pilsētas gaudas un vaimanas vis nekāps, taču vārdos to nepauda.

—  Un, pat ja jūs nemirstat, mister Rouzvoter, es zinu, jūs nekad vairs neatgriezīsieties. Kad jūs nokļūsiet Indianapolisā ar visiem tās košumiem, ugunīm, skaistajiem debesskrāpjiem, kad jūs atkal nobaudīsiet augstu ļaužu dzīves saldumu, jums iegaršosies arvien vairāk un vairāk, un citādi nemaz nevar būt, ja cilvēks tādai dzīvei radīts, un jūs ne aci pamirkšķināt nepaspēsiet, kad izrādīsieties jau Ņujorkā, kur tā dzīve sit visaugstāko vilni. Un kāpēc gan ne?

—  Mister Pīč,— Eliots izberzēja acis,— ja arī es izrādītos Ņujorkā un sāktu dzīvot tik augsti, ka augstāk nemaz nav iespējams, zināt, kas ar mani notiktu? Tiklīdz es nokļūtu pie daudzmaz dziļāka ūdens, no debesīm nāktu zibens spēriens, iesviestu mani ūdenī, un tur mani aprītu valzivs, un valzivs izpeldētu Meksikas līcī, tad augšā pa Ghaio, pa Vobašu, pa Balto un Pazaudēto upi līdz Rouzvoteras strautam. Tad mana valzivs no strauta pārlēktu Rouzvoteras starpštatu kuģniecības kanālā, atpeldētu līdz mūsu pilsētai un izspļautu mani pie partenona. Un klāt es būtu.

*

—  Vai nu jūs atgriezīsieties vai ne, mister Rouzvoter, atvadu dāvanai es nesu jums labu vēsti.

—  Un kas tā būtu par vēsti, mister Pīc?

—  Pirms desmit minūtēm es svēti nozvērējos nekad

mūžā vairs nelietot alkoholu. Tā ir mana dāvana jums.

*

Ietarkšķējās Eliota sarkanais telefons. Viņš grābšus grāba klausuli, jo tā bija ugunsgrēka trauksmes līnija. — Hallo!— Kreisās rokas pirkstus viņš sažņaudza dūrē, vienīgi vidējo ne. Tas nebija neķītrs žests. Viņš turēja pirkstu gatavu sarkanajai pogai, kas liktu ierēkties ugunsdzēsības depo pastardienas bazūnei.

—  Mister Rouzvoter?— Tā bija sievietes balss un — ai!— cik kautrīga.

—  Jā! Jā!— Eliots lēkāja nepacietībā.— Kur deg?

—  Manā sirdī, mister Rouzvoter.

Eliots zvērīgi pārskaitās, un par to neviens nebrīnītos. Visi zināja, kā viņš necieš ākstīšanos ar ugunsdzēsības lietām. Tas bija vienīgais, ko viņš no sirds ienīda. Zvanītājas balsi viņš pazina, tā bija Mērija Mūdija, slampa, kuras dvīņus viņš vakar kristīja. Pēc dzimšanas dedzinātāja, pēc pārliecības veikalu zagle un piecu dolāru ielene. Eliots uzklupa viņai par ugunsgrēka trauksmes telefona aizņemšanu.

—  Velns jūs rāvis par šo zvanu! Cietumā jūs sapūdēt! Visi kretīniskie kuņu izdsemi, kas zvana pa šito telefonu personiskās lietās, kauks un locīsies elles ugunīs mūžīgi mūžam!— Viņš nosvieda klausuli.

Pēc dažām sekundēm iezvanījās melnais telefons.

—  Rouzvoteru fonds,— maigi atsaucās Eliots.— Kā mēs varam jums palīdzēt?

—  Mister Rouzvoter… tā ir atkal Mērija Mūdija…— Viņa šņukstēja.

—  Vai dieniņ, kas jums nodarījis pāri, dārgā?— Viņš tik tiešām to nezināja. Viņš būtu gatavs nogalināt katru, kas saraudinājis Mēriju Mūdiju.

Šoferis apturēja melnu Kreislera «Imperiālu» ietves malā zem abiem Eliota logiem un atvēra mašīnas pakaļējās durvis. Vecajām locītavām nikni sāpot, izkāpa Indiānas senators Listers Eimzs Eouzvoters. Viņš nebija gaidīts.

Krekstēdams viņš gausi kāpa augšā. Tik nožēlojama vilkšanās agrāk vis nebija viņa stilā. Viņš bija novecojis līdz nepazīšanai, turklāt pats gribēja pasvītrot, ka novecojis līdz nepazīšanai. Viņš darīja to, ko darīja reti kāds no ,Eliota apmeklētājiem, proti, pieklauvēja un jautāja, vai drīkstētu ieiet. EHiots — joprojām savās mīļajās, garajās armijas apakšbiksēs — metās tēvam pretī un apkampa viņu.

—  Tēt, tēt, tēt, cik priecīgs pārsteigums!

—  Man pie tevis braukt prieka maz.

—  Ceru, ne tāpēc, ka tu justos te nevēlams.

—  Man derdzas tavs midzenis.

—  Pašlaik te gan izskatās daudz labāk nekā pirms nedēļas.

—  Tiešām?

—  Pirms nedēļas mēs te iztaisījām īstu ģenerāltīrīšanu.

Senators, saviebās un pagrūda ar kurpes purngalu tukšu alus skārdeni.— Ceru, ka ne jau man par godu. Tev taču nav jābaidās no holeras epidēmijas pilsētā tikai tāpēc, ka es baidos,— Viņa balss bija gluži mierīga.

—  Tu, jādomā, pazīsti Delbertu Pīču?

—  Dzirdēts ir,— senators pamāja.— Kā klājas, mister Pīč? Jūsu kara laiku varoņdarbi man noteikti zināmi. Divreiz dezertējāt, vai ne? Jeb vai tomēr trīs reizes?

Pīčs, gluži uzkucis un sabozies tik majestātiskas ^personas klātbūtnē, nomurmināja, ka nekad nav dienējis armijā.

—  Tad tas būs bijis jūsu tēvs. Piedodiet. Ja cilvēks reti mazgājas un skujas, grūti noteikt viņa vecumu.

Pīča klusēšana bija piekrišana, ka laikam jau viņa tēvs dezertējis trīs reizes.

—  Varbūt mēs kādu vārdu varētu parunāt zem četrām acīm,— senators sacīja Eliotam,— vai arītas nav savienojams ar tavu pārliecību, ka mūsu sabiedrībai •jābūt līdz pēdējam sīkumam atklātai un draudzīgai?

—  Eju jau, eju,— Pīčs teica,— pats redzu, kurobrīd esmu nevēlams.

—  Varu iedomāties, cik bieži jums tas jāredz,— sacīja senators.

Pīčs, jau šļūkdams laukā pa durvīm, no šī apvainojuma pagriezās atpakaļ, pats brīnīdamies, ka apvainojumu pamanījis. — Cilvēkam, kurš tik atkarīgs no vienkāršās tautas balsīm kā jūs, senatora kungs, gan nevajadzētu brūķēt pārāk: rupju muti.

—  Pats būdams dzērājs, mister Pīč, jūs gan būsiet ievērojis, ka dzērājus pie vēlēšanām nepielaiž.

—  Esmu balsojis.— Tie bija skaidri meli.

—  Ja esat, tad noteikti par mani. Gandrīz visi balso par mani, kaut gan es Indiānas ļaudīm savu mūžu neesmu glaimojis, pat ne kara laikā. Un jūs zināt, kāpēc viņi par mani balso? Tāpēc, ka sirds dziļumos ikviens amerikānis, lai cik pagrimis, ir tikpat iesīkstējis kaulu kambaris kā es un necieš blēžus un nīkuļus pat vēl vairāk nekā es.

*

—  Ei, tēt, es patiesi necerēju tevi redzēt. Cik patīkams pārsteigums! Tu izskaties lieliski.

—  Bet jūtos draņķīgi. Un arī tev varu pavēstīt kaut ko draņķīgu. Tāpēc ierados pats, jo būs labāk, ja tu to dzirdēsi no manas mutes.

Eliots viegli sarauca pieri.— Kad tev pēdējo reizi izgāja vēders?

—  Nav tava darīšana.

—  Piedod.

—  Es nebraucu pie tevis pēc skrejamzālēm. Var teikt, ka mans vēders ir mēms no šausmām, kopš nacionālās ekonomikas atjaunošanas projektu atzina par nesaderīgu ar mūsu konstitūciju. Bet ne jau tāpēc esmu šeit.

—  Tu sacīji, ka viss ir draņķīgs.

—  Nu, un tad?

—  Parasti cilvēkiem, kas te nāk un gaužas, cik viss ir draņķīgs, deviņos gadījumos no desmit izrādās aizcietējis vēders.

—  Kad es tev, manu puisīt, pastāstīšu, kas notiek, tad redzēsim, kādas skrejamzāles glābs tevi. Jauns advokāts, kas strādāja pie Makelistera, Robdženta, Rīda un Makgija un dabūja rokā visus slepenos datus par tevi, no darba aizgājis. Viņš pārsviedies pie Rodailendas Rouzvoteriem. Pret tevi gatavo prāvu. Viņi grasās pierādīt, ka tu esi ārprātīgs.

Uz Eliota galda ietarkšķējās modinātājs. Eliots apklusināja pulksteni, tad gāja pie sienas, kur sarkani spīdēja ugunsgrēka sirēnas poga. Viņš cieši skatījās uz garāko rādītāju, un viņa lūpas kustējās, sekundes skaitot. Viņš notēmēja strupo kreisās rokas rādītājpirkstu pret pogu, pēkšņi to nospieda, un ierēcās visas Rietumu puslodes varenākā trauksmes sirēna.

Šaušalīgais rēciens atsvieda senatoru pret sienu, viņš sakņupa un abām rokām aizspieda ausis. Kāds suns Jaunajā Ambrozijā, septiņas jūdzes no Rouzvoteras, sagriezās ritenī un iekoda sev astē. Zāģu pilsētas saldumu kioskā ieklīdis svešinieks nolējās ar kafiju pats un nolēja pārdevēju arī. Bellas skaistumkopšanas salonā tiesas nama puspagrabā trīssimt mārciņu smago skaistumkopēju ķēra neliela sirdslēkme. Un visi Rouzvoteras mēlgaļi, protams, atkal atkārtoja bezgala veco un nepamatoto joku par ugunsdzēsības priekšnieku Oārliju Virmergranu, kura apdrošināšanas kantoris bija turpat blakus ugunsdzēsības depo:— Nu gan izbiedēja Oārliju Vormergranu pa pusverķi laukā no viņa sekretāres.

Eliots atlaida pogu. Sirēna, it kā aizrijusies pati ar savu balsi, gurguļodama un krekstēdama apklusa.

Tas nenozīmēja, ka Rouzvoterā kas degtu. Tas tikai

nozīmēja, ka ir divpadsmit.

*

—  Kāds elles ļembasts!— senators iekunkstējās un lēni atslējās.— Man laikam izbrēkts no galvas viss, ko jebkad esmu zinājis.

—  Varbūt tas ir tikai uz labu.

—  Tu dzirdēji, ko es tev sacīju par tiem Rodailendas tipiem?

—  Jā.

—  Un kā tu to uzņēmi?

—  Ar noskumšanu un izbīli.— Eliots nopūtās, mēģināja it kā pasmaidīt, bet nespēja.— Es biju cerējis, ka to nekad nevajadzēs pierādīt un ka galu galā vienalga, esmu pie pilna prāta vai neesmu.

—  Pats tu par savu veselo saprātu šaubies?

—  Noteikti.

—  Un kad tu sāki šaubīties?

Eliota acis saspringti papletās, it kā patiesīgu atbildi meklējot:— Liekas, jau desmit gadu vecumā.

*

—  Nu gan tu joko.

—  Tas ir mierinājums.

—  Tu biji tik veselīgs un gudrs bērns.

—  Vai tiešām?— Eliotam no visas sirds mīļāks bija šis kādreizējais zēns un domas par viņu, nevis tiem rēgiem, kas mācās virsū tagad.

—  Varu tikai nožēlot, ka atvedu tevi šurp.

—  Man te patika. Joprojām patīk,— Eliots sapņaini atzinās.

Senators nostājās uz mazliet platāk paplestām kājām, it kā drošākam pamatam pirms sitiena, uz kuru nu vajadzēja atvēzēties.— Var jau būt, manu zēn, bet tas laiks nu pagājis uz neatgriešanos.

—  Uz neatgriešanos?— Eliots izbrīnīti atbalsoja.

—  Sis tavas dzīves posms ir galā. Reiz tam vajadzēja beigties. Vismaz par vienu es tiem Rodailendas salašņām varu pateikties: viņi spiež tevi braukt projām un braukt bez kavēšanās.

—  Kā tad viņi var mani piespiest?

—  Uz šo dekorāciju fona tu grasies nospēlēt garā vesela cilvēka lomu?

Eliots paskatījās apkārt un neko sevišķu neredzēja. — Tas izskatās tik… nu… savādi?

—  Tu sasodīti labi zini, kā tas izskatās.

Eliots lēni pakratīja galvu.— Tu brīnīsies, tēt, kad aptversi, cik daudz es nezinu.

—  Tāda iestādījuma kā tavējais nav visā pasaulē. Ja līdzīga dekorācija būtu uz skatuves un, priekškaram paveroties, pēc autora ieceres vēl tukša, publika gaidīt gaidītu to neiedomājamo plānprātiņu, kas šajā midzenī dzīvo.

—  Bet, ja plānprātiņš uznāktu un loģiski izskaidrotu, kāpēc viņam jādzīvo tieši midzenī?

—  Arī tad viņš būtu un paliktu plānprātiņš.

Arī tam Eliots piekrita vai vismaz izlikās piekrītam. Viņš nesāka pastāvēt uz savu taisnību, tagad vajadzēja mazgāties un ģērbties braucienam. Parakņājies rakstāmgalda atvilktnēs, viņš izvilka papīra turzu ar vakardienas pirkumiem: ziepju gabalu, absorbera pudelīti savām atlētiskajām kājām, pretblaugznu šampūnu, dezodoranta kapsulu un zobu pastas tūbiņu.

—  Prieks redzēt, ka tu atkal sāc lepoties ar savu vīrišķo skaistumu, dēls.

—  Hm?— Eliots lasīja dezodoranta «Arrid» etiķeti. Ne šo, ne citu "padušu dezodorantu viņš nekad nebija lietojis.

—  Tu sakopsies, atmetīsi dzeršanu, aizvāksies no šejienes, atvērsi pieklājīgu kantori Indianapolisā vai Čikāgā, un, kad sāksies prāva, visi redzēs, ka tu esi tikpat normāls kā citi.

—  Mjā…— Eliots pajautāja tēvam, vai viņš ir kādreiz lietojis dezodorantu «Arrid».

Senators apvainojās.— Es mazgājos dušā katru rītu un vakaru. Man liekas, ar to pietiek, lai miesas izgarojumi neaizskartu ožu.

—  Te rakstīts,— iespējama alerģija un lietošana jāpārtrauc, ja parādās izsitumi.

—  Ja tas tevi biedē, nelieto nemaz. Galvenais ir ūdens un ziepes.

—  Hm.

—  Vispār tā ir gandrīz vai nacionāla traģēdija,— senators sacīja.— Medisona avēnijas publika panākusi, ka par savām padusēm mēs raizējamies vairāk nekā par Krieviju, Kubu un Ķīnu kopā.

Saruna, tik bīstama starp diviem bezgala viegli ievainojamiem cilvēkiem, uz brīdi ievirzījās mazā miera ostā. Viņi bez bailēm varēja būt vienisprātis.

—  Zini,— Eliots ieminējās,— Kilgors Trauts ir uzrakstījis veselu grāmatu par zemi, kas nodevusies smaku apkarošanai. Tā kļuvusi par vistautas lietu. Viņiem vairs nebijis ne slimību, ne noziegumu, ne karu, tāpēc viņi apvienojušies cīņā pret smakām.

—  Kad stāvēsi tiesas priekšā,— teica senators,— labāk paturi pie sevis aizraušanos ar Kilgoru Trautu.

Vajība uz tadam lubenem bus tikai lieks pierādījums tavai debilitātei.

Saruna bija atkal izlauzusies no miera ostas. Eliota balss kļuva ķildīga, viņš neatlaidās, viņam vajadzēja pārstāstīt Trauta romānu «Ai, saki jel — vai tu saod?».

—   8ajā zemē,— vēstīja Eliots,— milzums zinātnisku institūtu pētīja, kā iznīdēt smakas. Institūtus uzturēja privāti ziedotāji, pa svētdienām godājamas ģimeņu mātes klaudzināja pie visām durvīm un vāca ziedojumus. Zinātnieku cēlais mērķis bija atras ^ tādu dezodorantu, kas iznīdētu jebkuru smaku. Pēkšņi galvenais varonis, kas bija arī tās zemes diktators un nebūt ne zinātnieks, izdarīja tādu atklājumu, ka visi tālākie institūtu pūliņi kļuva lieki. Viņš ķērās pie pašas problēmas saknes.

—  Skaidrs,— noteica senators. Viņš necieta Kilgora Trauta romānus un kaunējās par savu dēlu.— Viņš atrada ķīmisko vielu, kas likvidē visas smakas?— Minējumam vajadzētu pasteidzināt stāsta beigas.

—  Nē. Kā jau sacīju, varonis bija diktators. Viņš vienkārši likvidēja degunus.

Nu Eliots

saurum Sauraja tualete mazgajas no galvas līdz kājām, viņš drebinājās, tusa un klepoja, slaucīdamies piemirkušos papīra dvieļos.

Viņa tēvs nespēja uz to skatīties, viņš staigāja pa kantori, novērsis acis no šīs piedauzīgās un maziedarbīgās slapināšanās. Kantora durvīm nebija atslēgas, un tēvs pieprasīja, lai Eliots aizvelk tām priekšā rakstāmgaldu, kas arī tapa izdarīts.

— Ja nu kāds ienāk un ierauga tevi pliku?— senators bija šausminājies. Un Eliots savukārt atbildējis:— So cilvēku acīs, tēt, es esmu bezdzimuma būtne.

Senatoram atlika vienīgi pieskaitīt pretdabīgo bezdzimuma stāvokli citām gara slimības pazīmēm, viņš nīgri parāva vaļā rakstāmgalda augšējo atvilktni. Tur bija trīs alus kārbas, 1948. gadā Ņujorkas štata izdotas autovadītāja tiesības un neaizlīmēta aploksne, adresēta Silvijai uz Parīzi, taču nenosūtīta. Aploksnē bija Eliota mīlestības dzejolis Silvijai, datēts pirms diviem gadiem.

Senators meta kaunu pie malas un lasīja dzejoli, cerēdams tur atrast kādu pieturas punktu dēla aizstāvībai. Te nu seko dzejolis, kuru viņš lasīja un izlasījis nekādi nespēja atstāt kaunu pie malas:

Savās iedomās esmu gleznotājs.

Tu to zini. Vai varbūt — nezini.

Un tēlnieks.

Man patīk redzēt,

Ko rokas dara ar vielu

Un viela — ar rokām.

Manas rokas

Un tas, ko rokas nu grib, Tevi pārsteigtu.

Šobrīd pat — ja es būtu tur, kur tu lasi šīs rindas,

Ja lasi guļus,

Es atsegtu tavu vēderu.

Pareizāk: lūgtu, lai atsedz

Un ļauj manam kreisajam īkšķim

Novilkt hipotenūzu

Tumši cirtotam trijstūrim,

Tad rādītājpirkstu

Uzspiest tavas dievišķās nabas malai

Un turēt tā ilgi, ilgi.

Varbūt pusstundu.

Ērmoti?

Domāju gan.

Senators bija satriekts. Tumšā trijstūra cirtu piesaukšana uzdzina viņam šermuļus. Viņš savā mūžā bija redzējis tikai dažus kailus augumus, varbūt piecus vai sešus, un kaunuma apmatojums viņam nozīmēja nepieminamāko un neiedomājamāko no visa, kas vien dabā pastāv.

Nu Eliots iznāca no tualetes kails un spalvains, trauku dvielī slaucīdamies. Trauku dvielis bija jauns. Ar visu cenas zīmi. Senators sastinga šausmās, no visām pusēm viņam mācās virsū neķītrības un zaņķa pārspēks.

Eliots neko nemanīja. Viņš nevainīgi slaucījās tālāk un tad iesvieda trauku dvieli papīrgrozā. Iezvanījās melnais telefons.

—  Rouzvoteru fonds. Ar ko mēs varam jums palīdzēt?

—  Mister Rouzvoter,— sacīja sieviete,— radio runā par jums briesmu lietas.

—  Jā?— Eliots sāka neapzināti spēlēties ar sava kaunuma apmatojumu. Tas nebija nekas pārmērīgs. Viņš vienkārši nostiepa blīvu sprodziņu taisni un atkal ļāva tai sacirsties atpakaļ.

—  Viņi tur grasoties pierādīt, ka jūs esat traks.

—  Neuztraucieties, dārgā. Starp kausu un lūpām ir krietns gabals.

—  Ai, mister Rouzvoter, ja jūs aizbrauksiet un vairs

neatgriezīsieties, mēs te visi nomirsim!

—  Goda vārds, atgriezīšos. Jūs man ticat?

—  Varbūt viņi nelaidīs jūs atpakaļ.

—  Jūs arī domājat, ka esmu traks, dārgā?

—  Nezinu, kā to lai pasaka.

—  Kā vien jums tīk.

—  Es tur neko nevaru darīt, man liekas, jūs atzīs par traku tāpēc, ka jūs veltāt tik daudz rūpju tādiem ļautiņiem kā mēs.

—  Vai jūs te esat redzējusi arī citādus ļaudis, kam es varētu veltīt savas rūpes?

—  Tālāk par Rouzvoteras apgabalu es nekad neesmu bijusi.

—  Būtu gan vērts. Kad atgriezīšos, izdarīsim tā, lai jūs varētu aizbraukt uz Ņujorku.

—  Ak dievs! Jūs taču nemūžam neatgriezīsieties!

—  Es devu jums godavārdu.

—  Devāt jau, devāt — bet mēs to jūtam visos kaulos, un tas ir gaisā. Jūs neatgriezīsieties.

Eliots nu bija atradis īsti varenu matu. Viņš to stiepa un stiepa un izstiepa gandrīz vai pēdas garumā. Paskatījies lejā, viņš pacēla acis uz tēvu — neiedomājami lepns par tādu fenomenu.

Senators bija tumši sarkans.

—  Mēs apspriedām visvisādākos plānus, kā no jums atsveicināties,— sieviete turpināja.— Parādes un plakātus, un karogus un puķes. Bet jūs vairs neredzēsiet nevienu no mums. Visiem pārlieku bail.

—  No kā?

—  Nezinu.— Viņa nolika klausuli.

*

Eliots uzvilka jaunās apakšbiksītes. Tiklīdz kailums bija piedienīgi apsegts, tēvs drūmi ierunājās:

—  Eliot…

—  Ser?…— Eliots ar baudu pabāza īkšķus zem atsperīgās gumijas jostiņas.— Sīs patiešām labi satur visu kopā. Biju aizmirsis, kas tā par sajūtu, ja nekas nešļankājas.

Senators neizturēja.— Par ko tu mani tā ienīsti? — viņš brēca.

Eliotam tas bija kā zibens no skaidrām debesīm.

—   Ienīstu? Tevi? Tēt, kā jel lai es tevi ienīstu? Es nevienu neienīstu.

—  Katram tavam vārdam, katrai tavai kustībai ir tikai viens mērķis: ievainot mani pēc iespējas sāpīgāk.

—  Nē jel!

—  Nespēju iedomāties, ko esmu tev nodarījis, ka tu man atriebies ik uz soļa, bet, ja arī esmu, tad parādam sen vajadzētu būt nomaksātam.

Eliots bija satricināts līdz sirds dziļumiem.— Tēt, lūdzu…

—  Beidz! Tu spēj tikai plosīt, mans sāpju mērs ir pilns.

—  Dieva mīlestības vārdā…

—  Mīlestības!— senators rūgti atsaucās.— Tu mani, protams, mīlēji, kā tad! Mīlēji tik karsti, ka satrieci pīšļos jebkuru manu cerību un ideālu. Un arī Silviju tu, protams, mīlēji, vai ne?

Eliots aizspieda ausis.

Vecais vīrs plosījās, sprakstinādams sīkas siekalu pilītes. Vārdus Eliots nedzirdēja, no tēva lūpām viņš lasīja drausmo patiesību, kā sagandējis dzīvi un iedzinis ārprātā sievieti, kuras vienīgā vaina bijusi mīlestība uz Eliotu.

Lādēdamies senators izbrāzās pa durvīm un projām bija.

Eliots noņēma rokas no ausīm un turpināja ģērbties, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš apsēdās, lai sasietu kurpes. Aizsējis tās, viņš atlieca muguru Un sastinga. Viņa locekļi bija stīvi kā līķim.

Melnais telefons zvanīja. Viņš necēla klausuli.

13

Kaut kāda Eliota apziņas daļa tomēr sekoja pulkstenim. Desmit minūtes pirms autobusa ierašanās pie Zāģu pilsētas saldumu kioska viņš atdzīvojās, cēlās, piepūta lūpas, noņēma dažas pūciņas no uzvalka un izgāja pa kantora durvīm. No sadursmes ar tēvu viņš neatcerējās nenieka. Gāja viņš bezrūpīgā čapliniska švīta solī.

Viņš pieliecās noglāstīt galvu suņiem., kas luncinājās ap viņu uz ielas. Jaunais uzvalks netīkami žņaudza padusēs un kājstarpē, čaukstēja, it kā ar avīžpapīru oderēts, un ik kustībā atgādināja, cik vareni viņš uzcirties.

Ēdnīcā skanēja balsis. Eliots ieklausījās, pats nerādīdamies. Viņš nepazina runātājus pēc balsīm, lai gan tās piederēja viņa draugiem. Trīs vīri skumīgi sprieda par naudu, kuras viņiem nebija. Runāja ar garām pauzēm, jo domas viņiem uzradās tikpat reti kā nauda.

—   Ko lai dara,— viens noteica.,— Nabadzība nav netikums.— Tas bija humorista Kina Habarda vecā joka sākums.

—  Nē,— otrs runātājs nobeidza,— bet tikpat labi varētu arī būt.

Eliots šķērsoja ielu un iegāja ugunsdzēsēju priekšnieka Cārlija Vormergrana apdrošināšanas kantorī. Kādiem septiņiem cilvēkiem Rouzvoteras apgabalā patiešām pietika enerģijas, lai vāktu bagātus augļus no brīvās iniciatīvas principa, Cārlijs bija viens no viņiem. Bella ar savu skaistumkopšanas salonu — otra. Abi viņi bija dzelzceļnieku bērni un sākuši no nekā. Cārlijs bija desmit gadu jaunāks par Eliotu. Garš, platiem pleciem, plakanu vēderu un kalsniem gurniem. Papildus ugunsdzēsēju priekšnieka amatam viņš bija vēl federālais šerifs un svaru un mēru inspektors. Uz pusēm ar Bellu viņam piederēja arī jauks galantērijas un modes preču veikaliņš «La Boutique de Paris» Jaunās Ambrozijas bagātniekiem izbūvētajā tirdzniecības centrā. Kā visiem īsteniem varoņiem, arī Cārlijam bija savs Ahilleja papēdis. Viņš atsacījās ticēt rūgtajai patiesībai, ka viņam ir triperis.

Cārlija slavenā sekretāre bija aizsūtīta kādās darīšanās. Eliots kantorī ieraudzīja tikai Noiju Fikertiju, kurš slaucīja grīdu. Savā laikā Noijs bija nemirstīgas slavas apspīdētās Noasa Rouzvotera vidusskolas basketbola komandas centra uzbrucējs, un komanda nepazina sakāvju līdz 1933. gadam. 1934. gadā Noijs nožņaudza savu sešpadsmit gadu veco, skandalozi neuzticīgo sievu un viņam piesprieda mūža ieslodzījumu. Tagad, pateicoties Eliotam, viņš bija apžēlots. Nu viņam bija piecdesmit viens gads. Viņam nebija ne draugu, ne radu. To, ka viņš sēž cietumā, Eliots uzzināja pavisam nejauši, pārlapodams vecos «Rouzvoteras Taurētāja» komplektus; viņš ķērās pie lietas un panāca apžēlošanu.

Noijs bija nerunīgs, cinisks un nīgrs tips. Viņam ne prātā nenāca Eliotam pateikties. Eliots nejutās par to sāpināts vai pārsteigts. Viņš bija pieradis pie nepateicības. Kāda no Eliota iemīļotā rakstnieka Kilgora Trauta grāmatām apcerēja tikai un vienīgi nepateicību. Tā saucās «Pirmā rajona pateicības tiesa», un tajā varēja iesūdzēt cilvēkus, kas nebija izrādījuši pelnīto pateicību par labu darbu. Ja apsūdzēto atzina par vainīgu, tiesa ļāva viņam izvēlēties starp publisku pateikšanos sūdzētājam vai mēneša ieslodzījumu viennīcā pie maizes un ūdens. Trauta romānā astoņdesmit procenti notiesāto izvēlējās cietumu.

*

Noijs krietnu brīdi pirms Cārlija pamanīja, ka ar Eliotu kaut kas nav kārtībā. Viņš pārstāja slaucīt grīdu un ielūkojās. Viņš bija zemisks glūņa. Cārlijam, apskurbušam no atmiņām par daudzajiem ugunsgrēkiem, ko viņi ar Eliotu tik lieliski dzēsuši, neradās ne mazākās aizdomas, līdz Eliots apsveica viņu ar apbalvojumu, ko Cārlijs bija saņēmis pirms trim gadiem.

—  Eliot, jūs velkat mani uz zoba?

—  Par ko tad? Manuprāt, tas ir augsts pagodinājums.— Eliots runāja par Horācija Eldžera balvu, ko 1962. gadā Cārlijam piešķīra Konservatīvo jauno republikāņu klubs.

—  Eliot,— Cārlijs samirkšķināja acis, — to man piešķīra pirms trim gadiem.

—  Tiešām?

Cārlijs piecēlās no rakstāmgalda.— Mēs vēl sēdējām jūsu kantorī un nospriedām, ka to draņķa medāli vajag sūtīt viņiem atpakaļ.

—  Tā mēs nospriedām?

* — Mēs pārcilājām šīs balvas vēsturi un nolēmām, ka tas ir nāves skūpsts.

—  Kāpēc mēs tā nolēmām?

—  Jūs taču pats uzrakāt šīs medaļas vēsturi, Eliot.

Eliots mazliet sarauca pieri.— Esmu aizmirsis.— Pieres raukšana bija tīrā formalitāte. Aizmiršana viņu nebūt neapbēdināja.

—  Tās sāka izsniegt 1945. gadā. Pirms manis medaļu bija saņēmuši jau sešpadsmit cilvēki. Nu jūs atceraties?

—  Nē.

— No sešpadsmit Horācija Eldžera balvas ieguvējiem seši nokļuva aiz restēm, par blēdībām ar ienākumu nodokli, četri sēdēja uz apsūdzēto sola vēl par šādām vai tādām afērām, divi bija viltojuši savus kara laika dokumentus un viens pat ņēma galu elektriskajā krēslā.

—  Eliot,— Cārlijs augošā nemierā ievaicājās,— jūs dzirdējāt, ko es nupat jums teicu?

—  Jā,— Eliots atbildēja.

—  Ko es teicu?

—  Man aizmirsies.

—  Jūs taču nupat teicāt, ka esat dzirdējis.

Ierunājās Noijs Fikertijs.— Viņš dzird vairs tikai

lielo knikšķi.— Noijs panāca tuvāk, lai ciešāk ielūkotos Eliotā. Viņa tuvošanās nebija līdzjūtīga. Tā bija klīniska. Eliota reakcija arī bija klīniska, it kā vērīgs ārsts, kaut ko izdibinādams, spīdinātu viņam acīs spilgtu gaismu. — Viņš ir noknikšķējis! Knikšķis, un cauri!

—  Par kādu knikšķi tu gvelz?— Cārlijs jautāja.

—  Par to, ko iemācās sadzirdēt cietumos.

—  Mums te nav nekāds cietums.

—  Neba jau cietumos vien tas notiek. Kaut gan cietumā cilvēks sāk arvien vairāk un vairāk ieklausīties. Ilgi sēžot, acis satumst, paliek tikai ausis vien. Un ausis gaida knikšķi. Jūs abi gan iedomājaties, ka dikti labi viens otru pazīstat — tādi tuvi draugi, ko? Ja tik tuvi būtu, tad nemaz nevajadzētu, lai viņš jums patīk, diezgan ar pazīšanu vien — jūs to viņa knikšķi pa jūdzi dzirdētu. Teiksim, tu iepazīsti cilvēku, un viņam kaut kas dziļi kremt, un varbūt tu neizpratīsi, kas tas ir, kāpēc viņš izskatās citādāk, kāpēc viņam acīs it kā noslēpums. Un tad tu viņam saki: «Nomierinies, vecais, nomierinies, neņem galvā!» Vai prasi: «Nu kāpēc tu atkal un atkal dari tādas dullības? Tu taču labi zini, ka ziepes vien sanāks?» Bet arī pats saproti, ka runā pa tukšo, viņš dzird tikai kādu iekšēju balsi. Balss saka: «Lec!»—un viņš lec. Balss saka: «Zodz!»— un viņš zog. Balss saka: «Kliedz!»— un viņš kliedz. Ja vien viņš nenomirst jauns vai arī ja iegadās tā, ka viss notiek pa viņa prātam, nekas grīstē nesaiet un tā balss izčākst kā pārdurts balons. Tu strādā blakus tādam cilvēkam cietuma veļas mazgātavā.

Tu pazīsti viņu divdesmit gadu. Jūs strādājat blakus, un pēkšņi tu dzirdi to knikšķi. Tu paskaties uz viņu. Viņš stāv, rokas nolaidis. Kā gaisā parauts. Viņš ir pavisam mierīgs. Viņš ir svētlaimīgs. Paskaties viņam acīs — nekāda noslēpuma vairs nav. Paprasīsi, kā viņu sauc, viņš nezinās. Tad viņš ķersies atkal pie darba, bet nemūžam vairs nebūs tas, kas bijis. Nekas viņam vairs nekremt, viņš ir noknikšķējis uz visiem laikiem. Beigts un pagalam! Tā trakā atspere, bez kuras cilvēks nav cilvēks, ir pušu. Noknikšķējusi!

Noijs, tik bezkaislīgi sācis savu runu, tagad svīda un vibrēja no niknuma. Rokas žņaudza slotaskātu tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Stāsta gaitā viņam vajadzētu it kā pierimt, lai uzskatāmi parādītu, cik jauki nomierinājies vīrs, kas strādājis viņam blakus mazgātavā, taču viņš nespēja simulēt mieru. Rokas žņaudzīja slotaskātu jau gluži neķītrām kustībām, nenoslāpējamais niknums pārvērta viņa runu nesakarīgos brēcienos.— Pušu! Pušu!— viņš kliedza. Trakās dusmas bija pārsviedušās uz slotaskātu. Viņš mēģināja to salauzt pret gurnu un šņāca uz Cārliju, slotas īpašnieku:— Nelūst, kuņa! Nelūst!

Laimīgais pļundur,— viņš, cīnīdamies ar slotu, uzkliedza Eliotam,— tu savu esi dabūjis!— Un izgāza pār Eliotu jēlas lamas.

Noijs nosvieda slotu.— Nelūst, dirsa!— viņš iekaucās

un metās laukā pa durvīm.

*

Eliots uz to visu bija nolūkojies rāmā neizpratnē. Viņš mīļi pajautāja Cārlijam, kas tam vīram par naidu pret slotām. Viņš arī bilda, ka nu viņam gan būšot jāiet, lai paspētu uz autobusu.

—  Kā jūs… vai jūs jūtaties labi, Eliot?

'— Brīnišķīgi labi.

—  Tiešām?

—  Tik labi es savu mūžu neesmu juties. Man ir tā, it kā… it kā…

—  Jā?

—  It kā manā dzīvē būtu sācies pavērsiens uz kaut ko ļoti gaišu.

—  Tai jābūt lieliskai sajūtai.

—  Un ir! Ir!

Tikpat saulainā omā Eliots gāja uz saldumu kiosku. Iela bija nedabiski tukša un klusa kā pirms apšaudes, taču Eliots to nemanīja. Pilsēta bija pārliecināta, ka viņš aizbrauc uz neatgriešanos. No Eliota visvairāk atkarīgie bija dzirdējuši knikšķi tik nepārprotami, kā dzirdētu lielgabala grāvienu. Viņu klibā domāšana bija kalusi drudžainus plānus, kā godināt Eliotu atvadību dienā — ar ugunsdzēsēju parādi, ar gājienu, kurā viņi nestu plakātos ierakstītus sirds vēlējumus, pašus galvenākos vārdus, ar goda vārtiem no ugunsdzēsēju šļūteņu strūklām. Plāni šķīda kā ziepju burbuļi. Nebija neviena, kas tos spētu īstenot un vadīt. Eliota prombraukšana bija atņēmusi viņiem pēdējos spēkus un enerģiju, viņiem vairs nebūtu dūšas stāvēt kaut vai pēdējās pavadītāju pūļa rindās un vārgi pamāt ar roku. Viņi zināja, pa kuru ielu Eliotam jāiet. Un bēga no tās.

No žilbīgās saules puses Eliots pārgāja pāri ielai partenona drēgnajā ēnā un tad tālāk gar kanālu. Kanāla malā ar bambusa makšķeri kvernēja izbijis zāģmeistars, vīrs senatora gados. Viņš sēdēja uz saliekama krēsliņa. Uz bruģa starp viņa lielajām kurpēm stāvēja tranzistors. No tā skanēja «Misisipi»: «Melnie strādā,» dziedāja balss, «kad spēlējas baltie…»

Vecais vīrs nebija žūpa, izvirtulis vai kas tamlīdzīgs. Viņš vienkārši bija vecs, bija atraitnis, vēža saēsts līdz pēdējam, un dēls, liels kara aviācijas priekšnieks, viņam vairs pat vēstules nerakstīja. Dzert viņš nevarēja. Ārsta parakstīto morfīnu viņam izsniedza uz Rouzvoteru fonda rēķina.

Eliots viņu sveicināja, taču nespēja atcerēties, nedz kā veco vīru sauc, nedz arī kas viņam kaiš. Eliots ar pilnu krūti elpoja svaigo gaisu. Diena bija pārāk jauka bēdīgām domām.

*

Desmitdaļjūdzes garā partenona galā bija būdele, kurā tirgoja kurpju saites, žiletes, bezalkoholiskus dzērienus un «Amerikas Pēddzini». Tā piederēja Linkolnam Ēvaldam, karstam nacisma līdzjutējam Otrajā pasaules karā. Kara laikā Ēvalds uzrīkoja īsviļņu raidītāju, lai pavēstītu Vācijai, ka Rouzvoteras zāģu fabrika tagad ražo bruņu plātnes un dunčus gaisa desantniekiem. Savā pirmajā ziņojumā, ko Vācija gan nebija prasījusi vai gaidījusi, viņš vēstīja, ka vajag tikai sabumbot Rouzvoteru, lai visa Amerikas ekonomika sabruktu un iznīktu. Viņš neprasīja naudu par savu informāciju. Naudu viņš nicināja un teicās ienīstam Ameriku tieši par to, ka Amerikā valda tikai nauda. Viņš gribēja Dzelzs krustu, ko lūdza atsūtīt vienkāršā bandrolē.

Viņa skaļo un skaidro raidījumu savos uztvērējos dzirdēja meža tītaru rezervāta sargi četrdesmit, divas jūdzes no Rouzvoteras. Sargi deva ziņu Federālajam izmeklēšanas birojam ar visu adresi Dzelzs krusta piesūtīšanai, un Ēvalds tapa arestēts. Viņu noturēja psihiatriskajā slimnīcā līdz kara beigām.

Fonds viņa labā neko īpašu nebija darījis, ja nu vienīgi uzklausījis viņa politiskos spriedumus, ko citi vis neatļautos. Reiz gan Eliots bija uzdāvinājis viņam lētu fonogrāfu ar vācu valodas kursa ierakstiem. Ēvalds karsti vēlējās apgūt vācu valodu, bet visu laiku mutuļoja tādā niknumā un uzbudinājumā, ka nespēja mācīties.

Eliots vairs neatcerējās Ēvalda vārdu un gandrīz būtu pagājis garām, ne acis viņam neuzmetis. So drūmo, it kā spitālības piemeklēta vārguļa būceni tik viegli bija nepamanīt uz dižās civilizācijas drupu fona.

—  Heil Hitler!— ieķērcās Ēvalds.

Eliots apstājās un draudzīgi palūkojās uz to pusi, no kuras bija atskanējis sveiciens. Ēvalda būdas logi bija «Amerikas Pēddziņa» aizkārti. Aizkari likās punktaini. Punkti bija uz priekšlapas iespiestās Rendijas Heraldes naba. Katra naba atkal un atkal prasījās pēc vīrieša, kas dotu Rendijai ģeniālu bērnu.

—  Heil Hitler!— Ēvalds atkārtoja, «Pēddziņa» aizkarus nepašķirdams.

—  Heil Hitler jums arī, ser,— Eliots smaidīgi atsaucāt.— Heil Hitler, un ardievu.

*

Barbariski zvērojoša saule izgāzās pār Eliotu, partenona ēnai beidzoties. Sāpīgi apžilbušajām acīm divi dīkdieņi uz tiesas nama kāpnēm izskatījās pēc pārogļotiem mocekļiem dūmu mutuļos. No skaistumsalona pagrabiņa viņš dzirdēja Bellas balsi, kas strostēja kādu dāmu par nekoptiem nagiem.

Labu gabalu Eliots nevienu nesatika, bet brīžiem redzēja kādu neraugāmies viņā pa logu. Siem tad Eliots mirkšķināja un pamāja ar roku, lai viņi būtu kas būdami. Atnācis līdz vasaras brīvdienās slēgtajai Noasa Rouzvotera vidusskolai, viņš uz mirkli apstājās pie karoga kārts un it kā pat drusciņ noskuma. Viņš ieklausījās augstās caurules dunoņā, kas atbalsoja vēja šūpotas dzelzs līstītes piesitienus un berzēšanos.

Viņam gribējās, lai vēl kāds ieklausītos šajās skaņās, parunāt par tām. Bet nebija neviena, tikai suns, kas jau no paša kantora nāca viņam pakaļ. Vajadzēja vien runāt ar suni.— īsti amerikāniska skaņa, vai ne? Skola ciet, un karogs nolaists. Tik bēdīgi skan Amerika. Labāk būtu to klausīties krēslas stundā, kad saule norietējusi, ceļas naksnīgs vējš un ļaudis sēstas pie vakariņām.

Kaklā kāpa aizkustinājuma kamols. Bija tik labi.

Kad Eliots gāja garām benzīna stacijai, starp diviem sūkņiem parādījās jauns puisis. Viņu sauca Rolands Berijs, un desmit minūtes pēc kareivja zvēresta nodošanas Bendžamina Herisona cietoksnī viņš bija kritis nervu sabrukumā. Viņam maksāja pilnu invaliditātes pensiju. Rolanda nervi nebija izturējuši kopējo armijas dušu ar simt citiem cilvēkiem. Pensiju nemaksāja pa smieklam vien. Runāt Rolands varēja tikai čukstus. Stundām ilgi viņš ik dienas grozījās ap sūkņiem, lai cilvēki, kas viņu nepazina, domātu, ka viņš te kaut ko strādā.

—  Mister Rouzvoter?— viņš nočukstēja.

Eliots smaidīdams pastiepa roku.— Jums vajadzēs man piedot… esmu aizmirsis, kā jūs sauc.

Rolands sevi vērtēja par zemu, lai apvainotos, ka viņa vārdu aizmirsis cilvēks, kuru viņš pēdējā gada laikā apmeklējis vismaz reizi dienā.

—  Es tikai gribēju pateikties jums par savas dzīvības glābšanu.

—  Par ko?

—  Jūs glābāt man dzīvību, mister Rouzvoter, lai tā būtu kāda būdama.

•— Nu gan jūs pārspīlējat.

—  Jūs vienīgais nesmējāties par to, kas ar mani noticis. Varbūt jūs nesmiesieties arī par manu dzejoli.—

Viņš iegrūda papīra gabalu Eliota saujā.— Es raudāju, to rakstīdams. Tāds joks man tas bija. Kā visa mana dzīve: viens vienīgs joks.-Viņš aizskrēja.

Apjukušais Eliots sāka lasīt dzejoli, kas bija šāds:

Strauta fagots, Upes zvans. Vēju arfa Skanēt skan. Palu taure. Akas alts. Urgu stīgas Skind un šalc. Saldi pār tevi Lai mūzika lejas! Mēs, nabaga jēri, Uz kautuvi ejam. Eliot mīļo, Sirds man lūst! Vijoles spēlē. Asaras plūst. Mūzika puķes Un sirdLver. Ardievu, ardievu, Rouzvoter!

Bez tālākiem starpgadījumiem Eliots nonāca pie Zāģu pilsētas saldumkioska. Iekšā bija tikai pats īpašnieks un viena pircēja. Kliente bija četrpadsmit gadu veca skuķe, grūta no sava patēva, par ko patēvs nu sēdēja cietumā. Fonds maksāja par viņas medicīnisko aprūpi. Fonds bija arī ziņojis policijai par patēva noziegumu un nolīdzis viņam labāko advokātu, kāds vien Indiānā par naudu dabūjams.

Skuķi sauca Tonija Veinraita. Kad viņa izstāstīja savas bēdas Eliotam, Eliots apvaicājās, kā viņai ap dūšu.— Nekas,— viņa atbildēja,— varētu būt sliktāk. Ar kaut ko tāpat jāsāk, lai kļūtu par kinozvaigzni. Kāpēc lai nesāktu ar bērnu?

Tagad viņa dzēra kokakolu un lasīja «Amerikas Pēddzini». Eliotam viņa uzmeta tikai vienu paslepenu skatienu. Pēdējo.

*

—  Biļeti uz Indianapolisu, lūdzu.

—  Turp un atpakaļ, Eliot?

Eliots nesvārstījās.— Tikai turp, lūdzu.

Tonijas glāze gandrīz apgāzās. Viņa tomēr paspēja to uzķert.

—  Tikai turp, uz Indianapolisu,— kioska saimnieks skaļi noteica.— Kā pavēlat, ser!— Viņš nikni uzsita zīmogu biļetei, pasvieda to Eliotam un tūlīt novērsās. Arī viņš vairs nepaskatījās uz Eliotu.

Eliots, neko nelāgu gaisā nemanīdams, piegāja pie žurnālu un grāmatu plaukta, lai nopirktu kādu lasāmo ceļam. Viņš uzšķīra acīs iekritušo «Pēddzini». Patrāpījās vēstījums par septiņus gadus vecu meiteni, kurai Jelovstounas parka lācis 1934. gadā noēdis nost galvu. Viņš atlika «Pēddzini» plauktā un izvēlējās Kilgora Trauta grāmatu lētā papīra ap vākā. Grāmata saucās «Trīsdienu atvaļinājums Pangalaktikā».

Ārā plātīgi iebrēcās autobusa taure.

*

Kad Eliots kāpa autobusā, pieskrēja Diāna Mūna Glampersa. Rokās viņai bija ar visām saknēm izrauts princeses telefons, vads vilkās pa zemi.— Mister Rouzvoter!

—  Jā?

Viņa sašķieda telefonu pret asfaltu pie pašām autobusa durvīm.

—  Man vairs nevajag telefonu! Man vairs nav kam zvanīt! Un man neviens nezvanīs!

Eliots juta līdzi šai sievietei, bet nepazina viņu.

—  Man… man ļoti žēl. Es tikai nesaprotu.

—  Ko nesaprotat? Mister Rouzvoter, tā taču esmu es! Diāna! Diāna Mūna Glampersa!

—  Prieks ar jums iepazīties.

—  Prieks ar mani iepazīties?

—  No visas sirds… bet kas, lūdzu, vainas jūsu telefonam?

—  Tikai jūsu dēļ man bija vajadzīgs telefons.

—  Ak tā,— viņš šaubīgi teica.— Jums noteikti ir daudz citu paziņu.

—  Ai, mister Rouzvoter,— viņa iešņukstējās un atzvēlās pret autobusu,— jūs bijāt mans vienīgais draugs!

—  Jums noteikti radīsies daudz jaunu draugu,— Eliots cerīgi iebilda.

—  Ak dievs!— viņa iebrēcās.

—  Jūs varētu iestāties kādā baznīcas pulciņā.

—   Jūs bijāt mana baznīca! Jūs bijāt man užss! Mana valdība! Mans virs! Mani draugi!

No tādām pretenzijām Eliotam kļuva neērti.

—   Paldies par tik sirsnīgiem vārdiem. Lai jums labi klājas! Bet nu man patiešām jāiet.— Viņš pamāja ar roku.— Uz redzēšanos!

i

Eliots uzšķīra «Trīsdienu atvaļinājumu Pangalaktikā». Arā pie autobusa sacēlās kaut kāda skaļa jezga, bet Eliotam nenāca prātā, ka tā varētu attiekties uz viņu. Grāmata Eliotu aizrāva tik ļoti, ka viņš pat nemanīja autobusa atiešanu. Tās darbība notika starpzvaigžņu ērā, un varonis bija kosmiskas ekspedīcijas dalībnieks, proti, seržants Raimonds Boils.

Ekspedīcija likās sasniegusi universa galējo un pēdīgo robežu. Neizskatījās, ka vēl kas būtu ārpus tās Saules sistēmas, kurā viņi atradās, un viņi sāka uzstādīt aparatūras, lai uztvertu pat vājākos signālus, ja tādi atskanētu no samtaini melnās nebūtības tur ārā.

Seržants Boils bija zemietis. Viņš bija vienīgais zemietis ekspedīcijā. Pat vairāk — vienīgais no Piena Ceļa. Pārējie ekspedīcijas dalībnieki bija no citām Visuma vietām. Gandrīz divsimt galaktikas apvienoja spēkus šai ekspedīcijai. Boils nebija tehniķis. Viņš bija angļu valodas skolotājs. Zeme izrādījās vienīgā vieta kosmosā, kur lietoja valodu. Valoda bija unikāls zemiešu izgudrojums. Visi citi iztika ar telepātisku domu apmaiņu, tāpēc zemiešiem visā izplatījumā allaž bija garantēts ienesīgais valodas skolotāja darbs.

Citu planētu iedzīvotāji gribēja pāriet no telepātijas uz valodu tāpēc, ka, viņuprāt, valoda pavēra lielākas progresa iespējas. Valoda deva garīgu spriegumu. Telepātj.ja, kas ļāva nepārtraukti vēstīt un uztvert visu, jau radīja vienaldzību pret jebkuru informāciju. Bet valoda ar tās gausajām, šaurajām nozīmēm deva iespēju domāt vienlaicīgi tikai par vienu problēmu, domāt jau plānošanas līmenī.

Boilu atsauca no angļu valodas stundas un lika ierasties pie ekspedīcijas komandiera. Viņš nespēja iedomāties, kādā sakarībā. Kabinetā iegājis, viņš militāri sveicināja veco vīru. Jāsaka, pēc veca vīra komandieris gan neizskatījās. Viņš bija no Tralfamadoras planētas, augumā

apmēram kā alus bundža. Taču arī pēc alus bundžas viņš neizskatījās. Viņš izskatījās pēc izlietnes atsūkņa.

Komandieris nebija viens. Kabinetā atradās arī ekspedīcijas kapelāns, kas pārstāvēja planētu Glinko-X-3. Viņš izskatījās pēc milzu medūzas-fizālijas un mita uz ritentiņiem bīdāmā sērskābes tankā. Garīdznieks bija svētsvinīgi drūms. Tātad noticis kaut kas briesmīgs.

Kapelāns teica, lai Boils saņemas, komandieris teica, ka pienākusi bēdu vēsts no mājām. Komandieris minēja nāvi un bojāeju un deva Boilam trīs dienu atvaļinājumu, lai viņš tūlīt varētu izlidot.

«Mana… māte?» asaras valdīdams,, jautāja Boils. «Vai tēvs? Nensija?» Nensija bija meitene, kas dzīvoja blakusmājā. «Vai Gremps?»

«Dēliņ, saņemies,» teica komandieris. «Man sāpīgi par to runāt. Bet nevaicā, kurš gājis bojā. Vaicā, kas gājis bojā.»

«Tad kas?»

«Bojā gājis Piena Ceļš, dēliņ.»

Eliots pacēla acis no grāmatas. Viņš vairs nebija

Rouzvoteras apgabalā. Un neskuma par to.

*

Kad autobuss apstājās Nešvilā, Indiānas Brauna apgabala centrā, Eliots atkal paskatījās pa logu un nopētīja ielas otrā pusē redzamās Nešvilas ugunsdzēsēju mašīnas. Viņš nodomāja, ka vajadzētu uzdāvināt nešviliešiem jaunas, patiešām labas mašīnas, bet pārlēma. Nelikās, ka šie cilvēki būtu spējīgi uzturēt tās kārtībā.

Nešvila bija arī mākslas un amatu centrs, tāpēc nav nekāds brīnums, ka Eliots redzēja stikla pūtēju, kas vasaras vidū taisīja rotas ziemassvētku eglītēm.

*

Vēlreiz Eliots pacēla acis tikai tad, kad autobuss jau tuvojās Indianapolisai. Pacēla acis un sastinga — visa pilsēta mutuļoja uguns viesulī. Viņš nekad nebija piedzīvojis uguns viesuļus, tikai lasījis par tiem un bieži redzējis murgainos sapņos.

Savā kantorī viņš slēpa grāmatu, pats nezinādams, kāpēc tik rūpīgi slēpj, kāpēc jūtas vainīgs ik reizes, to izvilkdams no slēptuves, kāpēc baidās, ka viņu kāds varētu pieķert tās lasīšanā. Viņam šī grāmata bija tas pats, kas pornogrāfija vāja rakstura puritānim, lai gan nekas pasaulē nestāvēja tik tālu no jebkuras erotikas kā Eliota slēpjamais sējumiņš. Grāmata saucās «Vācijas bombardēšana». Autors — Hanss Rumpfs.

Un rindkopa, kuru Eliots — bāls, ar svīstošām plaukstām — pārlasīja atkal un atkal, vēstīja par uguns viesuli Drēzdenē:

«Liesmām no degošo namu jumtiem laužoties, izveidojās vairāk nekā divarpus jūdžu augsts karsta gaisa stabs pusotras jūdzes diametrā. Tas bija virpuļviesulis, kura sakni baroja vēsākais gaiss no vēl nedegošās apkaimes. Jūdzi vai pusotras no ugunsstaba vilkmes vēja ātrums pieauga no vienpadsmit līdz trīsdesmit trīs jūdzēm stundā. Ugunsgrēka malās šis ātrums jau bija tik liels, ka rāva ar saknēm pat resnākos kokus, īsā laikā temperatūra sasniedza jebkura degama materiāla uzliesmošanas punktu. Tādā ugunī notiek jau pilnīga izdegšana, kas nozīmē, ka nepaliek ne pēdas no jel kāda degama materiāla, un tikai pēc divām dienām ugunsgrēka vieta bija atdzisusi tiktāl, ka tai varēja tuvoties.»

Eliots, autobusā no sava sēdekļa piecēlies, skatījās uz ugunsviesuļa stabu pār Indianapolisu. Svētbijīgās drausmās viņš uzlūkoja majestātisko kolonnu, vismaz astoņas jūdzes platu un piecas jūdzes augstu. Kolonnas malas, asi norobežotas un nekustīgas, bija kā no stikla izlietas. Stikla iekšpusē dobji sarkanu dzirksteļu spirāles cēlā harmonijā vīteņoja ap baltu, stāvu serdi. Tās baltums likās svēts.

14

Pasaule kļuva melna Eliota acīs, melna kā tā nebūtība aiz Visuma galējās robežas. Un, kad viņš atmodās, tad ieraudzīja sevi sēžam uz mēmas strūklakas baseina plakanās apmales. Cauri vīģeskoka lapotnei pār viņu krita ņirbīgi saules zaķīši. Vīģeskokā dziedāja putniņš. — Pū-tī-vit?— putniņš vidžināja. — Pū-tī vit! Vit, vit, vit!

Eliots sēdēja ar augstu mūri apjoztā dārzā, un :';<> dārzu viņš pazina. Tieši te viņš bija tik bieži runājis ar Silviju. Tas bija doktora Brauna privātās psihiatriskās klīnikas dārzs īndianapolisā, uz šo klīniku viņš pirms daudziem gadiem bija atvedis Silviju. Un jau tad strūklakas apmalē bija ieskrāpēta pamācība:

«Allaž izliecies, ka esi labs, un tu apšmauksi pašu dievu!»

Eliots konstatēja, ka viņš ietērpts tenisista drānās, baltās no galvas līdz kājām, un ka viņam, it kā sporta veikala skatlogā nosēdinātam, kāds ielicis klēpī tenisa raketi. Viņš sažņaudza plaukstu ap raketes kātu, pārbaudīdams, vai tā ir īsta un vai galu galā viņš ir viņš pats. Noraugoties, cik smalki šī kustība iezīmē apakšdelma muskulatūras vijumu, Eliots apjauta, ka viņš ir tenisists, turklāt ļoti labs. Kur viņš tenisu spēlējis, galvu lauzīt nevajadzēja, jo turpat pie dārza mūra bija tenisa korta stiepļu apžogs, noaudzis ar tīteņiem un puķuzirnīšiem.

—  Pū-tī-vit?

Eliots pacēla acis uz putnu lapotnes sulotajā zaļumā un saprata, ka šis Indianapolisas centra dārzs gan nebūtu palicis neskarts tādā ugunsgrēkā, kādu viņš redzējis. Tātad ugunsgrēka nav bijis. Sī atziņa Eliotu nebūt nesatrauca.

*

Viņš joprojām skatījās uz putnu. Viņam arī gribētos būt sīkam, mazam putniņam, uzlidot kokā un nelaisties zemē. Uzlidot augstu jo augstu viņam gribējās tāpēc, ka uz zemes jautās kaut kas nelāgs. Četri vīri melnos, lietišķos uzvalkos plecu pie pleca sēdēja uz cementa sola tikai kādas sešas pēdas no Eliota. Visi četri cieši lūkojās uz viņu, gaidīdami no viņa kaut ko nozīmīgu. Bet Eliots juta, ka neko nozīmīgu nespēj pateikt vai izdarīt.

Nu viņam sāka sāpēt spranda muskuļi. Nevar taču sēdēt visu laiku ar atmestu galvu.

—  Eliot?

—   Ser?— Eliots apjauta, ka runā ar savu tēvu. Acis no koka viņš nolaida pakāpeniski, ļaudams skatienam krist no pazares uz pazari kā slimam putnam. Beidzot putns bija nokritis līdz tēva acīm.

—  Tu gribēji pavēstīt mums kaut ko svarīgu,— tēvs atgādināja.

Eliots nu redzēja, ka uz cementa sola sēž trīs veci vīri un viens jauns, lielā labvēlībā un uzmanībā gaidīdami, ko viņš sacīs. Jaunajā vīrā viņš sazīmēja doktoru Braunu. Otrs vecais vīrs bija Termonds Makelisters, ģimenes jurists. Trešais bija svešs. Eliots gan nezināja, kā viņu sauc, bet galvu par to nelauzi ja, jo šis vīrs ar laipna lauku veikaliņa saimnieka seju uzlūkoja viņu kā tuvu draugu.

—  Jūs neatrodat vārdus?— doktors Brauns ieminējās. Dziednieka balss skanēja raizīgi, viņš pats likās meklējam visvienkāršākos angļu vārdus Eliota uzvedināšanai.

—  Neatrodu gan,— Eliots piekrita.

—  Ja tu vairs nespēj to izteikt vārdos,— sacīja senators,— tad nevarēsi pierādīt, ka esi pie pilna prāta.

Eliots pamāja ar galvu, atzīdams, ka tēvam taisnība.

—  Vai tad es jau sāku kaut ko runāt, ka tu saki «vairs nespēju»?

—  Tu paziņoji,— senators teica,— ka tev ir lieliska ideja, kā vienā rāvienā visu šo nebūšanu nokārtot skaisti un taisnīgi. Un tad tu sāki skatīties kokos.

—  Mm… jā… — novilka Eliots. Viņš izlikās domājam, tad paraustīja plecus.— Tā ideja man pagaisusi no prāta.

*

Senators Rouzvoters sasita savas vecīgi plankumotās rokas. — Nekas, arī mums netrūkst ideju, kā to lietu nokārtot.— Ar gandrīz jau derdzīgu uzvarētāja smīniņu viņš paplikšķināja Makelistera ceļgalu.— īr, ko?— Pasniedzies pāri Makelisteram, viņš paplikšķināja svešinieka muguru arī. — īr, ko?— Par svešinieku viņš likās stāvā sajūsmā.— Nevienam visā pasaulē nav tik daudz ļdeju kā šim vīram!— Viņš smējās un bija laimīgs par tādu ideju bagātību.

Nu senators pastiepa rokas pret Eliotu.— Paraugieties vien uz manu zēnu, kā viņš izskatās, kāda stāja! Tas ir mūsu galvenais trumpis! Tik kārtīgs! Tik tīrs!— Viņa vecišķās acis staroja.— Cik svara viņš zaudējis, doktor?

—  Četrdesmit trīs mārciņas.

—  Atkal sportiskā formā!— senators pacilāti iesaucās.— Ne lieka grama! Un kā spēlē tenisu! Zvērīgi!— Viņš pielēca kājās, nospēlēja drebelīgu tenisa serves pantomīmu.— Dižākā spēle, kādu vien es savā mūžā esmu redzējis, notika pirms stundas šajās sienās. Tu viņu nokāvi, Eliot!

—  Hm.— Eliots paskatījās apkārt, meklēdams spoguli vai kādu līdz atspīdumam gludu virsu. Viņš nezināja, kā pats izskatās. Strūklakas baseins bija sauss. Mazliet ūdens bija tikai putnu dzirdinātavā — kvēpu un kritušu lapu piedrazātā skārda silē pie pašas strūklakas.

—  Vai jūs neteicāt, ka tas vīrs, ko Eliots sasita, ir profesionāls tenisists?— senators jautāja doktoram Braunam.

—  Savā laikā bija.

—  Un Eliots viņu burtiski noslepkavoja! Un tam, ka šis vīrs ir jūsu pacients, taču nav nekā kopīga ar viņa spēli, vai ne?— Atbildi viņš negaidīja.— Kad Eliots spraigā uzvarētāja solī nāca no korta paspiest mums rokas, man gribējās smieties un raudāt no prieka. Un šim te vīram,— es nodomāju,— rīt vajadzēs pierādīt, ka viņš nav ārprātīgs! Hā!

Eliots, smeldamies drosmi faktā, ka četri viņu vērojošie vīri ir pārliecināti par viņa veselo saprātu, tagad piecēlās, it kā lai izkustētos. Patiesībā viņš gribēja tikt pie putnu dzirdinātavas. Ar atzīta atlēta tiesībām viņš ielēca sausajā baseinā un dziļi pašūpojās ceļgalos it kā tīra kustības prieka pēc. Viņa ķermenim tas nekādu piepūli neprasīja. Viņš bija kā tērauda atspere.

Enerģiskās kustības lika Eliotam manīt, ka viņa bikšu kabatā iespīlējies kāds priekšmets. Viņš to izvilka un redzēja, ka tas ir saritināts «Amerikas Pēddziņa» eksemplārs. Viņš atritināja žurnālu, gandrīz vai zinādams, ka ieraudzīs Rendiju Heraldi saucam pēc apaugļošanas ar ģeniālu sēklu. Taču ieraudzīja uz vāka pats savu portretu. Viņš bija ugunsdzēsēja ķiverē. Izskatījās pēc izgriezuma no grupas fotogrāfijas, kad viņš ceturtajā jūlijā bija uzņēmies kopā ar citiem Rcuzvoteras ugunsdzēsējiem.

Milzu virsraksts vaicāja:

«Normālākais cilvēks Amerikā? (Sk. iekšpusē.)»

*

Eliots skatījās iekšpusē, kamēr tie četri optimistiski tērgāja par rītdienas noklaušināšanu. Vidus atvērumā Eliots atrada otru savu fotogrāfiju, stipri izplūdušu. Tur viņš bija uzņemts spēlējam tenisu trakomājas kortā.

No pretējās lappuses Freda Rouzvotera mazā ģimene likās taisnīgā sašutumā nolūkojamies uz Eliota spēli. Viņi izskatījās pēc pusgraudniekiem. Freas arī bija nokrities svarā. Zemāk bija viņu advokāta Normena Mašerija foto. Mašerijs, tagad pats savu kantori nodibinājis, dižojās ekstravaganti piegrieztā vestē, pār kuru stiepās masīva zelta pulksteņķēde. «Pēddzinis» citēja viņa vārdus:

«Mani klienti neprasa neko citu kā vien to, uz ko viņiem un viņu pēcnākamiem ir likumīgas tiesības. Uzpūtīgie Indiānas plutokrāti jau iztērējuši miljonus un savervējuši ietekmīgus draugus no visas Amerikas, lai noliegtu savu brālēnu tiesas priekšā. Lietas noklausīšanās atlikta jau septiņas reizes, aizbildinoties ar visneticamākajiem iemesliem, kamēr Eliots Rouzvoters trakomājas dārzā spēlēja un spēlēja tenisu, un viņa rokaspuišu koris skaļi noliedza, ka viņš būtu ārprātīgs.

Ja mani klienti lietu zaudēs, viņi zaudēs arī savu pieticīgo namiņu, lētās mēbeles, lietoto mašīnu, viņu bērna mazo burulaivu, Freda Rouzvotera dzīvības apdrošināšanas ienākumus, ģimenes ietaupījumus un tūkstošus, ko aizņēmušies no uzticīgiem draugiem. Sie vienkāršie, drosmīgie darba cilvēki liek visu, kas viņiem pieder, uz Amerikas tiesas taisnīguma altāra, tāpēc tiesa nevar un nedrīkst viņus pazudināt.»

EHotam veltītajā atvēruma pusē bija arī divi Silvijas uzņēmumi. Uz viena viņa dejoja tvistu ar Pīteru Lofordu Parīzē. Otrs, pats jaunākais, rādīja viņu ieejam Beļģijas klosterī, kas no savām mūķenēm prasīja klusēšanas zvērestu.

Un Eliots ļautos apcerei par Silvijas mūža sākuma un gala dīvainībām, ja nedzirdētu, ka viņa tēvs sirsnīgi uzrunā svešinieku par misteru Trautu.

— Trauts!— Eliots iesaucās. No pārsteiguma viņš uz mirkli zaudēja līdzsvaru un raudzīja pieturēties pie putnu dzirdinātavas. Siles balstekļi bija tik nedroši, ka tā sāka gāzties. Eliots nometa «Pēddziņi» un ķērās pie siles ar abām rokām, lai tā neizlltu. Un ieraudzīja savu atspīdumu ūdenī. Viņam pretī lūkojās novārdzis, drudžains pusmūža bērns.

«Ak dievs,» Eliots nodomāja, «Frensiss Skots Ficdžeralds dienu pirms nāves.»

Viņam pietika prāta neizkliegt Trauta vārdu vēlreiz» pagriežoties pret sēdētājiem. Viņš saprata, ka tas tikai rādītu, cik slims viņš ir, saprata arī, ka ar Trautu droši vien iepazinies lielās, melnās nebūtības posmā. Ja Eliots tagad viņu nepazina, tad vienkārši tāpēc, ka uz visiem Trauta grāmatu vākiem autoram bija bārda. Svešiniekam bārdas nebija.

—  Dieva dēļ, Eliot,— sacīja senators,— kad tu prasīji, lai atvedu Trautu, es teicu ārstam, ka tu vēl esi traks. Tu apgalvoji, ka Trauts izskaidros, ko tu esi darījis Rouzvoterā, ja pats izskaidrot nevarēsi. Es biju gatavs izmēģināt visu un pieaicināju viņu. Manuprāt, tas bija gudrākais, ko jebkad esmu darījis.

—  Pareizi,— atbildēja Eliots, vingri nosēzdamies uz baseina malas. Viņš paliecās atpakaļ un pacēla «Pēddzini». Žurnālu saritinot, viņš pirmoreiz pamanīja tā iznākšanas datumu. Mierīgi aprēķināja. Kaut kur un kaut kā viņam bija pazudis vesels gads.

*

—  Tu sacīji, ka misters Trauts pasacīs to, ko būtu pasacījis tu pats,— senators skubināja,— un arī izskatījies tā, ka izskaties tagad, un man grūti pat iedomāties, ka rīt mūs varētu satiesāt.

—  Tad es noteikti sacīšu, ko misters Trauts sacīs, gluži kā es būtu sacījis, un izskatīšos uz mata kā pašlaik. Es tikai gribētu vēlreiz dzirdēt, kā misters Trauts saka to, ko es būtu sacījis.

—  Tas ir ļoti vienkārši,— bilda Trauts. Viņa balss bija skanīga un dziļa.

—  Jūs to esat pārrunājuši kārtu kārtām,— sacīja senators.

—  Vienalga,— Eliots teica.— Es gribētu dzirdēt vēl pēdējo reizi.

—  Labi.— Trauts berzēja rokas un skatījās, kā tās berzējas.— Tas, ko jūs darījāt Rouzvoteras apgabalā, nebūt nav ārprāts. Iespējams pat, ka tas ir mūsu gadsimta nozīmīgākais racionālais eksperiments, kas pagaidām gan ļoti šaurā jomā skar problēmu, kuras derdzīgais drauds jau slienas pār visu mašīnām pakundzēto pasauli. Problēma saucas: kā mīlēt cilvēkus, kuri kļuvuši lieki?

Ar laiku gandrīz visi vīrieši un sievietes kļūs nevajadzīgi kā preču un barības ražotāji vai sadzīviskas aprūpes darbinieki, mašīnām kļūs liekas pat viņu idejas ekonomikā, tehnikā un, iespējams, arī medicīnā. Tātad — ja mēs neatklāsim, kā un kāpēc cienīt un mīlēt cilvēkus tikai par to, ka viņi ir cilvēki, tad atliek vienīgi nomēzt viņus no zemes vaiga, un tāda doma jau pavīd it bieži.

❖

—  Amerikāņi gadu gadiem mācīti ienīst katru, kas nemāk vai nespēj strādāt, ienīst kaut vai sevi. Par šo veselā saprāta nežēlību mēs varam pateikties tam, ka mūsu ekspansijas robežas jau izdzēstas. Bet tuvojas vai varbūt jau pienācis laiks, kad nebūs vairs arī veselā saprāta. Pāri paliks klaja nežēlība*

—  Ar kādu mazumiņu izveicības cilvēks joprojām var izkulties no nabadzības,— iebilda senators,— tā ir patiesība, kas paliks spēkā vēl gadu tūkstošiem.

—  Ļoti var būt,— Trauts laipni atteica.— Izveicības viņam var izrādīties pat tik daudz, lai viņa pēcnākamie dzīvotu tādā paradīzē kā Piskvontuita, kurā, manuprāt, gara pagrimums, stulbums, vienaldzība un nejūtība ir tikpat drausmīgi kā epidēmiskā izviršana Rouzvoteras apgabalā. Nabadzība ir relatīvi viegla slimība pat ļoti trauslai amerikāņa dvēselei, bet nevajadzīgums nokaus tiklab stipros, kā vājos bez izšķirības un jebkurā laikā.

—  Tātad mums jāatrod glābiņš.

—   Arī jūsu nodošanās brīvprātīgo ugunsdzēsēju darbam ir ļoti loģiska, Eliot, jo, trauksmei atskanot, viņi ir vienīgais karstas nesavtības piemērs šajā zemē. Viņi metas glābt jebkuru cilvēcisku būtni kaut vai par savas dzīvības cenu. Visnožēlojamākais radījums pilsētā, ja viņa nožēlojamā būda aizdegusies, redz savus ienaidniekuļs dzēšam uguni. Un, kad viņš rakņāsies pelnos, meklēdams savu. nožēlojamo grabažu paliekas, viņu līdzjūtīgi mierinās pats ugunsdzēsēju priekšnieks. Trauts pastiepa rokas.— Ugunsdzēsēji ir tie, kuriem cilvēks vēl dārgs kā cilvēks. Tādas jūtas ir ārkārtējs retums. Un no tām mums jāmācās.

*

—  Goda vārds, jūs esat nepārspējams!— senators teica Trautam.— Jums vajadzētu strādāt par reklāmas aģentu. Jūs spētu iestāstīt visu, pat to, ka trieka ir cilvēcei par svētību! Ko cilvēks ar jūsu talantu meklē marku dzēšamā centrā?

—  Pastā,— Trauts maigi iebilda.

—  Mister Traut,— Eliots jautāja,— kur palikusi jūsu bārda?

—  To jūs man jautājāt, jau pirmoreiz tiekoties.

—  Pasakiet vēlreiz.

—  Es biju badā un izmisumā. Kāds draugs pateica, ka pastā ir brīva vieta. Es nodzinu bārdu, pieteicos un dabūju darbu.

—  Ar bārdu viņi laikam nebūtu jūs ņēmuši.

—  Es to nodzītu, pat ja mani lūgtu to nedarīt.

—  Kāpēc?

—  Iedomājieties Jēzu Kristu zīmogojam markas.

Kāda zaimošana!

*

—  Manuprāt, tas jāsaprot plašāk, Traut,— senators paziņoja.

—  Paldies.

—  Es tikai vēlētos, lai jūs beidzat apgalvot, ka esat sociālists. Jūs pārstāvat iniciatīvas brīvību.

—  Bet ne pēc brīvas gribas, ticiet man.

Eliots vēroja abu interesanto veču attiecības. Pēc Eliota saprašanas, Trautam vajadzētu apvainoties par senatora domu, ka viņš varētu kļūt par tik galēji negodīgu tipu kā reklāmas aģents, taču Trauts ne drusku neapvainojās. Trauts nepārprotami uzlūkoja senatoru kā enerģisku, izteiksmē pilnīgi pabeigtu mākslas darbu, kam nav ne ko pielikt, ne atņemt. Un senators apjūsmoja Trautu kā veiklu blēdi, kas visu prot pavērst lietas labā, nesaprazdams, ka Trauts nekad nav pūlējies teikt neko citu kā tikai un vienīgi patiesību.

—  Kādu politisku platformu jūs spētu radīt, mister Traut!

—  Paldies par labiem vārdiem.

—  Advokātiem gan ir līdzīgs domugājiens, viņi sakombinē visbrīnumainākos izskaidrojumus bezcerīgi saputrotām būšanām. Un tomēr nekad īsti nepārliecina. Viņu mutē viss skan kā 1812. gada Uvertīra uz bērnu stabulītes.— Starodams viņš nosēdās atpakaļ.— Labi, pastāstiet vēl, kādus augsti teicamus darbus Eliots tur sadarījis, jo pats viņš, vienā dzēruma miglā dzīvodams, nav to apjēdzis.

*

—  Tiesa noteikti gribēs zināt,— ierunājās Makelisters, — kādus secinājumus Eliots izdarījis no sava eksperimenta.

—  Galvenais, nepiedzeries, neaizmirsti, kas tu esi, un attiecīgi uzvedies,— senators strupi noteica.— Neizliecies par dievu cilvēku priekšā, citādi viņi apslienās tevi no galvas līdz kājām, sadomās par tevi visu, kas vien ienāks viņu stulbajos pauros, pārkāps bauslību jau tā prieka pēc, ka tu viņiem piedosi, un noķengās tevi, kad būsi aizgājis.

To nu Eliots vairs nespēja laist gar ausīm.— Noķengās? Vai tiešām viņi to darītu?

—  Un kā vēl! Viņi tevi mīl, viņi tevi ienīst, viņi par tevi raud, viņi par tevi ņirgājas, viņi no rīta līdz vakaram izdomā par tevi jaunus melus. Vai esi redzējis, kā skrien un svaidās vista ar nocirstu galvu? Viņi skrien un svaidās gluži tāpat. It kā tu patiešām būtu bijis dievs, kas pēkšņi ņēmis un aizgājis,

Eliotam sažņaudzās sirds. Viņš juta, ka nekad vairs nespēs atgriezties Rouzvoterā.

—  Manuprāt,— sacīja Trauts,— galvenais Eliota ieguvums ir atziņa, ka cilvēki spēj izmantot savā labā tik daudz netiesājošas mīlestības, cik vien viņiem top dāvāts.

—  Tas būtu kas jauns?— senators gurdeni noprasīja.

—  Jauns ir tas, ka cilvēks spējis ta,du mīlestību dāvāt ļoti ilgu laiku. Un, ja to spējis viens cilvēks, tad varbūt spētu arī citi. Tas nozīmētu, ka mūsu naids pret nelietderīgiem radījumiem un nežēlība, ar kādu mēs viņus vajājam it kā viņu pašu labā, nav cilvēkiem iedzimta. Eliota Rouzvoterā piemērs mācīs miljoniem un miljoniem ļaužu mīlēt savu tuvāko un sniegt palīdzīgu roku katram, lai viņš būtu kāds būdams.

Trauts ielūkojās visās sejās pēc kārtas, pirms pateica

galavārdu. Un galavārds bija:— Prieks.

—  Pū-tī-vit?

Eliots atkal palūkojās uz putniņu un lauzīja galvu, kādas gan bijušas viņa paša idejas par Rouzvoteras apgabalu, idejas šķita viltīgi paslēpušās vīģeskoka salumā.

—  Bijis jel bērns…— senators nopūtās.

—  Vai dieniņ, ja jūs patiesi gribat būt vectētiņš,— Makelisters smīnēdams iebilda,— jūs varat izvēlēties jebkuru no tiem piecdesmit septiņiem mazbērniem, kas pēc pēdējām ziņām ir jūsu rīcībā.

Visi, izņemot Eliotu, sirsnīgi nosmējās.

—   Par kādiem piecdesmit septiņiem mazbērniem jūs runājat?

—  Par tavām atvasēm, dēliņ,— senators ieķiķinājās.

—  Par ko?

—  Par taviem bandubērniem.

Eliots juta, ka te ir kāds draudīgs noslēpums, pieskaroties tam, atklātos, cik ļoti slims viņš ir, tomēr riskēja: — Es nesaprotu.

—  Piecdesmit septiņas Rouzvoteras apgabala sievietes pastāv, ka tu esi viņu bērnu tēvs.

—  Tas ir ārprāts!

—  Protams, ārprāts,— piekrita senators

Eliots, niknumā sasprindzis, pielēca kājās.— Tas ir… tas ir neiedomājami.

—   Tu brīnies, it kā pirmoreiz to dzirdētu,— senators sacīja un uzmeta doktoram Braunam bažīgu skatienu.

Eliots aizsedza acis.— Man ļoti žēl… laikam esmu galīgi aizmirsis, ka man kas tāds būtu sacīts.

—  Tu slikti jūties, manu zēn?

—   Nē.— Viņš noņēma plaukstu no acīm.— Pavisam labi. Tikai izkritis no prāta, jums vajadzēs man atgādināt. Kas visām tām sievietēm uznācis, ka viņas tā runā par mani?

—   Pierādījumu mums nav,— teica Makelisters,— bet Mašerijs vazājas pa visu apgabalu, uzpirkdams ļaudis, lai viņi runā par jums draņķības. Tā bērnu būšana sakās ar Mēriju Mūdiju. Kādu dienu, kad Mašerijs bija pilsētā, viņa pasludināja, ka jūs esat viņas dvīņu Fokstrota un Melodijas tēvs. Un tad arī citas sievietes pārņēma kaut kas mānijai līdzīgs.

Kilgors Trauts pamāja, piekrizdams, ka tā ir manīja.

—   Rouzvoteras apgabala sievietes sāka apgalvot, ka viņu bērni ir no jums. Vismaz puse no viņām pašas tam tic. Arī kāda piecpadsmit gadu veca skuķē, kuras patēvs sēž cietumā par to, ka pataisījis viņu grūtu, tagad stāsta, ka vainīgs esot bijis jūs.

—  Nav taisnība!

—  Protams, nav, Eliot,— tēvs sacīja.— Nomierinies, lūdzu, nomierinies! Tiesā Mašerijs par to neuzdrīkstēsies ne iepīkstēties. Viņš pasprūdījis vaļā lavīnu, ko vairs nespēj apturēt. Tā ir tik nepārprotama mānija, ka neviens tiesnesis to neņemtu nopietni. Fokstrotam un Melodijai iztaisīja asins analīzes, viņi nekādi nevar būt tavi bērni. Pārējos piecdesmit sešus pretendentus mēs pat nepārbaudīsim. Lai viņi iet ellē!

❖

—  Pū-tī-vit?

Eliots paskatījās kokā, un atmiņā spēji uzvirda viss, kas noticis melnajā, pazudušajā laika posmā: kautiņš ar autobusa šoferi, trakokrekls, šoku terapija, pašnāvības mēģinājumi, bezgalīgais teniss un stratēģiskās apspriedes par viņa gara spēju pārbaudi.

Un līdz ar vulkānisko atmiņas izvirdumu nāca ideja, kā visu vienā paņēmienā skaisti un taisnīgi nokārtot.

—  Sakiet man godīgi,— viņš teica,— vai jūs visi varat apzvērēt, ka esmu pie pilna prāta?

Visi četri to dedzīgi apzvērēja.

—   Tātad es joprojām esmu fonda priekšsēdētājs? Un varu izrakstīt čekus uz fonda rēķina?

Makelisters teica, ka to viņš noteikti var.

—  Kāda ir bilance?

—  Veselu gadu jūs neesat tērējis neko — vienīgi maksas par juridiskiem pakalpojumiem un ārstēšanos šeit, vēl parastos trīssimt tūkstošus Harvardai un tos piecdesmit tūkstošus, ko jūs izrakstījāt misteram Trautam.

—  Ar visu to šogad viņš notērējis vairāk nekā pērn,— piebilda senators. Tā bija patiesība. Eliota operācijas Rouzvoteras apgabalā prasīja mazāk naudas nekā uzturēšanās klīnikā.

Makelisters pavēstīja Eliotam, ka tīrais pārpalikums ir apmēram trīsarpus miljonu, un Eliots palūdza spalvu un čeku. Ceku viņš izrakstīja brālēnam Fredam Rouzvoteram par apaļu miljonu.

Senators un Makelisters nu bija spiesti atklāt, ka Fredam kompensācija naudā jau piedāvāta, bet Freds ar sava advokāta starpniecību augstprātīgi atteicies.

—  Viņi grib visu, nevis daļu,— teica senators.

—  Jo ļaunāk viņiem,— Eliots sacīja.— Viņi var dabūt tikai šo čeku un ne centu vairāk.

—  To izlems tiesa, un dievs vien zina, ko tiesa izlems,— Makelisters brīdināja.— Tas nav tik droši, nepavisam nav droši.

—  Ja būtu bērns,— Eliots jautāja,— vai tad šī pārbaude vispār neatkristu? Proti, bērns automātiski mantotu fondu, vienalga, esmu vai neesmu traks, un Freda radniecības pakāpe tad būtu tik attāla, ka viņam nepienāktos nekas?

—  Pareizi.

—  Arī tādā gadījumā,— bilda senators,— miljons ir daudz par daudz tam Rodailendas cūktēviņam.

—  Cik tad?

—  Pilnīgi pietiek ar simt tūkstošiem.

Eliots saplēsa čeku par miljonu un izrakstīja otru — desmitreiz mazāku. Viņš paskatījās apkārt un redzēja visu acīs godbijīgas gaidas, jo tikai tagad bija saprasta viņa rīcības nozīme.

—  Eliot,— senators drebošā balsī jautāja,— tu gribi sacīt, ka bērns ir?

Eliots uzsmaidīja kā pati dievmāte Marija.— Ir.

—  Kur? No kā?

Eliots ar maigu rokas mājienu lūdza paciesties.— Visam savs laiks!

—  Es esmu vectētiņš!— senators iesaucās. Viņš pieglauda savu sirmo pakausi un pateicās dievam.

—  Mister Makelister,— Eliots jautāja,— jūsu pienākumos ietilpst jebkura mana juridiska uzdevuma izpilde, neraugoties uz to, ko iebilstu mans tēvs vai cita kāda persona?

—  Kā fonda juridiskajam pārstāvim, jā, ietilpst.

—  Lieliski. Es prasu, lai jūs sagatavotu dokumentus, kas legāli atzīst par manu ikvienu bērnu Rouzvoteras apgabalā, kura māte mani uzdevusi par tēvu neatkarīgi no asins analīžu rezultātiem. Un piešķiriet viņiem pilnīgas mantojuma tiesības kā maniem dēliem un meitām.

—  Eliot!

—  Ar šo brīdi sākot, lai viņu uzvārds ir Rouzvoters. Un sakiet bērniņiem, ka tēvs viņus mīl, lai kādi viņi izrādītos. Un sakiet šiem bērniņiem…— Eliots apklusa, paceldams savu tenisa raketi kā burvju zizli.

—  Un sakiet šiem bērniņiem,— viņš atsāka,— lai viņi augļojas un vairojas!

## ČEMPIONU BROKASTIS jeb ardievu melnā pirmdiena!

ar autora zīnejumiem

BREAKFAST OF CHAMPIONS or

GOODBYE BLUE MONDAY!

with Drawings by the Author

(1973)

Copyright (c) 1973 by

Kurt Vonnegut, Jr Published by arrangement

with Delacorte Press / Seymour Lawrence

New York, N.Y. USA

un

No angļu valodas tulkoju KLĀVS ELSBERGS

AINIS ULMANIS

PIEMINOT FĒBU HĒRTIJU, KAS MIERINĀJA MANI LIELĀS DEPRESIJAS LAIKĀ INDIANAP OLISĀ.

Ja viņš mani parbauditu, Es taptu atrasts kā zelts.

Ijaba gr. 23., 10.

## PRIEKŠVĀRDS

Vārdkopa «Čempionu brokastis» ir oficiāli reģistrēta «General Mills, Inc.» firmas zīme, graudaugu pārslu nosaukums. Identiska vārdkopa šīs grāmatas virsrakstā nav lietota «General Mills» uzdevumā, neclz arī lai atsauktu atmiņā vai noniecinātu šīs kompānijas izmeklēto produkciju.

Fēbas Hērtijas, kurai šī grāmata veltīta, jau sen vairs nav, kā smejies, dzīva jo vidū. Kad mēs iepazināmies — Lielā depresija tolaik jau gāja uz beigām —, viņa bija atraitne un dzīvoja Indianapolisā. Man bija kādi sešpadsmit. Viņai bija ap četrdesmit.

Fēba Hērtija bija turīga sieviete, tomēr vēl arvien strādāja, kā jau visu mūžu diendienā strādājusi. Viņa publicēja prātīgus un asprātīgus «padomus nelaimīgiem mīlētājiem» jēdzīgajā laikrakstā «Indianapolis Times», kas nu jau ir ar galiem.

Ar galiem.

Viņa sacerēja reklāmu tekstus Viljama H. Bloka kompānijai — veikalam, kurš zeļ joprojām mana tēva projektētā ēkā. Re, ko viņa bija sacerējusi sezonas izpārdošanai: «Par tādu cenu jūs varat pabarot ar salmenīcām zirgu un pēc tam brangi nomēslot savas rozes.»

Fēba Hērtija nolīga mani pusaudžu apģērba reklamēšanai. Man bija pašam jāvalkā drēbes, ko ieteicu citiem. Tas ietilpa manos pienākumos. Un es iedraudzējos ar abiem Fēbas dēliem, kas bija mani vienaudži. Gandrīz visu laiku pavadīju viņu mājās.

Fēba mēdza rupji runāt — gan ar mani, gan ar dēliem, gan ar mūsu draudzenītēm, kad mēs viņas atvedām ciemos. Ar Fēbu nebija garlaicīgi. Viņas sabiedrībā varēja justies brīvi. Viņa mācīja mums izteikties vienkārši ne tikai par seksa būšanām, bet arī par Amerikas vēsturi, leģendāriem varoņiem, bagātību sadalījumu, skolu — par visu.

Es tagad pelnu maizīti ar savu rupjo muti. Diez kā jau nepadodas. Es mēģinu atdarināt Fēbas Hērtijas neatvairāmi piedauzīgo stilu. Patlaban man šķiet, ka Fēbai šo nepiespiesto eleganci bija vieglāk sasniegt nekā man,— Lielās depresijas laikos ļaužu noskaņojums tomēr bija citāds. Kā daudzi amerikāņi tajos laikos, arī viņa ticēja — gan tauta kļūs laimīga, taisnīga, prātīga, lai tik iestājas labklājība.

Labklājība — šo vārdu nekur vairs nedzird… Bet tas bija Paradīzes sinonīms. Un Fēba Hērtija, protams, varēja ticēt, ka viņas izrunāšanās tuvinās amerikāņu paradīzi.

Tagad visi tā runā. Taču jaunai amerikāņu paradīzei neviens vairs netic. Grūti man bez Fēbas Hērtijas.

Nu kādu vārdu par šajā grāmatā izteiktajām aizdomām, ka cilvēki ir tikai roboti, mašīnas. Jāņem vērā, ka manā bērnībā Indianapolisas centrā, tāpat arī pūlī, kas parasti drūzmējās ap cirka būdu, nereti varēja vērot ļaudis, galvenokārt vīriešus, kuri slimoja ar sifilisu pēdējā stadijā, ko dēvē par locomotor ataxia.

Sos cilvēkus bija apsēduši plēsīgi, sīciņi, vien mikroskopā ieraugāmi korķuviļķi. Kad tie bija izēduši visu miesu slimnieka mugurkaula skriemeļu starpās, skriemeļi saauga kopā. Sifilitiķu iznešanās bija ļoti cienīga — stalta stāja, skatiens tālē vērsts.

Reiz es vienu redzēju stāvam Meridiāna un Vašingtona ielu stūrī pie pulksteņa, ko projektējis mans tēvs. So vietu nez kāpēc dēvēja par Amerikas krustcelē711.

Sifilitiķis Amerikas krustcelēs prātoja, kā piedabūt kājas nokāpt no ietves un pārnest viņu Vašingtona ielas otrā pusē. Viņš tikko manāmi vibrēja — likās, viņam iekšā tukšgaitā darbojas mazs motoriņš. Re, kāda viņam bija ķibele: smadzeņu šūnas, kas komandēja viņa kājas, bija noēduši korķuviļķi. Vadiņi, pa kuriem būtu vajadzējis plūst pavēlēm, bija saēsti vai ari bez izolācijas. Slēdži viscaur bija sakusuši vai bezcerīgi atvienojušies.

Sis vīrietis izskatījās pēc veca, veca veča, kaut gan viņam bija labi ja trīsdesmit gadu. Brīdi kavējies pārdomās, viņš pēkšņi divreiz piecirta kāju gluži kā rēvijas meiča.

Man, puikam, viņš likās īstākā mašīna.

Man ir tieksme uzlūkot cilvēkus arīdzan kā lielas gumijas kolbas, kurās burbuļo ķīmiskas reakcijas. Puikas gados es tiku redzējis daudzus kākšļa slimniekus. Viņus redzēja arī pontiaku tirgotājs Dveins Hūvers — šīs grāmatas varonis. So nelaimīgo Zemes iedzīvotāju vairogdziedzeri bija tā uztūkuši, ka likās — katram rīklē briest mērens ķirbis.

Izrādījās, ka viņiem, lai saglabātu normālu izskatu, būtu pieticis ar unces miljono daļu joda dienā.

Mana miesīga māte sagandēja savu nervu sistēmu ar ķimikālijām, kas it kā palīdzēja viņai iemigt.

Kad man pašam uznāk «melnie», es ieņemu sīku zāļu zirnīti un topu atkal mundrs.

Un tādā garā.

Tādēļ es, romānu rakstīdams, jūtu lielu kārdinājumu varoņu rīcību skaidrot ar bojātiem vadiņiem vai mikroskopisku ķimikāliju daudzumu, ko tie uzņēmuši vai aizmirsuši uzņemt attiecīgajā dienā.

Ko es pats domāju par šo grāmatu? Tā mani šķebina, bet. man jau no savām grāmatām vienmēr metas nelabi. Kā par vienu sapiņķerētu grāmatu izteicās mans draugs Nokss Bergers, «ir tāda sajūta, it kā to būtu uzmocījis kaut kāds Staģu Fils». Domāju, ka tas esmu es, kad rakstu, jo laikam jau vienkārši esmu ieprogrammēts rakstīt.

Sī grāmata ir mana dāvana sev pašam piecdesmit gadu jubilejā. Man ir sajūta, ka nupat esmu uzkārpījies līdz jumta korei un rāpjos tai pāri.

Es esmu ieprogrammēts piecdesmit gadu vecumā uzvesties kā bērns — apsmiet amerikāņu himnu, zīmēt ar flomāsteru nacistu karogus, pakaļu caurumus un daudz

Man domāt, es vienkārši pūlos iztīrīt smadzenes, izmēzt atkritumus, kas tur sakrājušies,— pakaļu caurumus, karogus, biksītes. Jā gan, šajā grāmatā ir attēlotas arī dāmu biksītes. Triecu ratā arī savu iepriekšējo grāmatu varoņus. Pietiek spēlēt leļļu teātri.

Es mēģinu izmēzt no galvas it visu, lai tā atkal būtu tikpat tukša kā pirms piecdesmit gadiem, kad es piedzimu uz šīs nožēlojamās planētas.

Man liekas» to pašu vajadzētu darīt visiem amerikāņiem — gan baltajiem, gan krāsainajiem, kuri atdarina baltos. Vismaz manā galvā citi cilvēki sabāzuši pārāk daudz visādu nekam nederīgu, pretīgu blēņu, tās nekādi nerīmējas kopā un ir pretrunā ar reālo dzīvi, kas rit ārpus manas galvas.

Manās smadzenēs nav kultūras» nav cilvēciskas harmonijas. Es vairs nespēju dzīvot bez kultūras.

Un tā šī grāmata ir ceļš, pa kuru es dodos atpakaļ uz 1922. gada vienpadsmito novembri, mezdams pār plecu grabažas un mēslus.

Un es aizceļošu līdz laikiem, kad vienpadsmitais novembris — mana dzimšanas diena, starp citu — skaitījās svēta diena un to dēvēja par Pamiera dienu. Kad es biju zēns un Dveins Hūvers bija zēns, visu tautību cilvēki, kas bija cīnījušies Pirmajā pasaules karā, mēdza atzīmēt Pamiera dienu ar klusuma brīdi — vienpadsmitā mēneša vienpadsmitā datuma vienpadsmitās stundas vienpadsmito minūti.

ko ci tu. Lai jums butu kads priekšstats par manu gleznotājā briedumu, raugiet augšminēto caurumu manā izpildījuma:

Tieši šajā 1918. gada minūtē miljonu miljoni cilvēku mitējās slaktēt cits citu. Es esmu runājis ar veciem vīriem, kuri tai brīdī atradušies kaujaslaukā. Visi man pateica vienu un to pašu, tikai dažādiem vārdiem — pēk

šņais klusums esot bijusi Dieva Balss. Tā ka ir vēl starp mums cilvēki, kas atceras, kā Tas Kungs runājis uz cilvēku dzimumu.

Pamiera diena ir pārtapusi par Veterānu dienu. Pamiera diena bija svēta. Veterānu diena tāda nav.

Un tāpēc es arī Veterānu dienu aizlidināšu pār plecu. Bet Pamiera dienu paturēšu. Negribu mest prom svētas lietas.

Kas vēl ir svēts? Ak, nu, Romeo un Džuljeta, piemēram.

Un visa mūzika.

## STAĢU FILS

1

Sis ir stāsts par divu pavecu, izkāmējušu, vientuļu, baltādainu vīru satikšanos uz bojāejai nolemtas planētas.

Viens no tiem bija fantastisku romānu rakstnieks Kilgors Trauts. Tolaik Trauta vārdu neviens^vēl nezināja un viņš domāja, ka viņa dziesma jau nodziedāta. Viņš alojās. Pēc augšminētās satikšanās viņš kļuva par vienu no mīļotākajiem un cienītākajiem cilvēkiem, kādi vien jebkad dzīvojuši zemes virsū.

Vīrs, kuru viņš satika, bija automobiļu — pontiaku tirgotājs, vārdā Dveins Hūvers. Dveins Hūvers pamazām juka prātā.

Klausieties:

Trauts un Hūvers bija Amerikas Savienoto Valstu pilsoņi. So zemi īsuma labad sauca vienkārši par Ameriku. Lūk, kāda viņiem bija himna — īsts murgojums, taču viņiem, tāpat kā daudziem citiem, nācās to uztvert nopietni:

Teic — vai redzi saullēkta spožajā gaismā Ko sveicām, kad dzisa vakara stari? Svītras un zvaigznes, kas kaujā baismā Lepni plīvoja cietoksnim pāri? Naktī un negaisā, kaujas liesmās Mūsu karogs spītēja briesmām. Teic — vai zvaigžņotais karogs vēl plīvo Pār zemi, kur brīvie un drosmīgie dzīvo?[2]

Visumā dzīvoja kāds kvadriljons tautu, taču vienīgi Kilgora Trauta un Dveina Hūvera nācijai īstas himnas vietā bija šāds ar jautājuma zīmēm piebārstīts penterējums.

Un tāds, lūk, izskatījās viņu karogs:

Turklāt viņu nācijai bija likums, kāda nebija nevienai citai šīs planētas nācijai: «Ar karogu nedrīkst salutēt nedz cilvēkam, nedz lietai.»

Salutēšana bija draudzīgs, cieņas pilns sveiciens, kas izpaudās, nolaižot karogu gar mastu lejā un pēc tam atkal uzvelkot augšā.

Dveina Hūvera un Kilgora Trauta nācijas devīze valodā, kurā neviens vairs nerunā, bija «E pluribus unum», kas nozīmēja «No daudziem — viens».

Karogs, ar kuru nedrīkstēja salutēt, bija visnotaļ krāšņs, tāpat arī himna un devīze būtu paciešamas, ja vien daudzi šīs zemes pilsoņi netiktu tik rupjā kārtā ignorēti, krāpti un pazemoti, ka viņiem likās — ir atgadījies šaušalīgs misēklis un viņi dzīvo nepareizā valstī, varbūt pat uz nepareizas planētas. Nav izslēgts, ka himna un devīze būtu kādu nieku remdējušas viņu ciešanas, ja pieminētu taisnīgumu, brālību, cerību, laimi, ja tās jel kādi sveiktu viņus kā sabiedrības locekļus, visu bagātību līdzīpašniekus.

Ja viņi aplūkoja savu papīrnaudu, gribēdami uzzināt, kas īsti ellē viņiem tā tāda par valsti, tad starp daudzām citām pompozam bezjēdzībām viņi atrada ari bildīti ar nošķeltu piramīdu un starojošu aci virs tās — lūk, šādu:

Pat Savienoto Valstu prezidents nezināja, ko tas viss nozīmē. Likās, valsts saka saviem pilsoņiem: «Bezjēdzībā — spēks.»

Daudzās bezjēdzības bija Dveina Hūvera un Kilgora Trauta nācijas tēvu rotaļīguma nevainīga izpausme. Valsts dibinātāji bija aristokrāti, kam bija gribējies paspīdēt ar izglītību — nekur nederīgām zināšanām par visādām senlaiku ķēmeklībām. Turklāt viņi bija dzejnieki, nevaldāmi sikšņotāji.

Bet dažas ērmības tomēr bija kaitīgas, jo slēpa lielus noziegumus. Piemēram, visi Amerikas Savienoto Valstu skolotāji rakstīja uz tāfelēm kādu gadskaitli, ko lika bērniem iegaumēt ar lepnumu un prieku:

Skolotāji stāstīja bērniem, ka šajā gadā viņu kontinentu atklājušas cilvēciskas būtnes. Patiesībā 1492. gadā miljoniem cilvēku šeit jau dzīvoja pilnvērtīgu, radošu dzīvi. Vienkārši šajā gadā jūras laupītāji sāka viņus krāpt, aptīrīt un slaktēt.

Bērniem mācīja vēl arī citas kaitīgas aplamības, proti, jūras laupītāji esot izveidojuši valdību, kas kļuvusi par brīvības lāpu cilvēkiem visā pasaulē. Bērniem rādīja šīs iedomātās lāpas attēlus un statuetes. Lāpa izskatījās pēc liesmojošas saldējuma porcijas. Re, kāda tā bija:

Patiesībā šie jūras laupītāji, kas veidoja to valdību, bija vergturi. Viņi izmantoja cilvēciskas būtnes mašīnu vietā, un arī pēc tam, kad verdzība bija kļuvusi apgrūtinoša un tāpēc atcelta, viņi un viņu pēcteči uzskatīja parastos cilvēkus par mašīnām.

Jūras laupītāji bija baltādaini. Cilvēki, kuri apdzīvoja kontinentu līdz pirātu atbraukšanai, bija vara krāsā. Kad kontinentā ieviesa verdzību, vergi bija melnādaini. Visu izšķīra krāsa.

Rau, kāpēc jūras laupītāji varēja citiem atņemt visu, ko vien iekāroja: viņiem bija labākie kuģi pasaulē, viņi bija nodevīgāki par visiem, turklāt viņiem bija šaujampulveris, kas sastāvēja no kālija nitrāta, kokogles un sēra. Viņi pielaida šim šķietami nekaitīgajam pulverim uguni, un tas uzreiz pārvērtās gāzē. Gāze ar drausmīgu ātrumu izgrūda no metāla caurulēm šāviņus..Šāviņi viegli gāja cauri miesai un kauliem, tādēļ pirāti pat no liela attāluma varēja sabojāt stūrgalvīgu, nepaklausīgu būtņu vadiņus, ventilāciju vai kanalizāciju.

Un tomēr visbriesmīgākais jūras laupītāju ierocis bija viņu māka apstulbināt kuru katru. Neviens nespēja noticēt, ka viņi varētu būt tik cietsirdīgi un rijīgi, bet pēc tam jau bija par vēlu.

Kad Dveins Hūvers satikās ar Kilgoru Trautu, viņu valsts laikam gan bija viena no bagātākajām un varenākajām valstīm uz planētas. Tur netrūka nedz pārtikas, nedz derīgu izrakteņu, nedz mašīnu, un viņu valsts turēja paklausībā citas zemes, piedraudot apšaudīt tās ar lielām raķetēm vai apmētāt no lidmašīnām ar visādām pariktēm.

Daudzām citām valstīm vispār nebija ne draņķa. Dažā labā vispār vairs nebija iespējams dzīvot. Tur bija pārāk daudz ļautiņu un pārāk maz vietas. Sīs valstis jau bija pārdevušas visu, ko vien varēja pārdot, tāpat arī ko ēst tur vairs nekā nebija, bet ļaudis tomēr turpināja pāroties.

No pārošanās radās bērni.

Uz izpostītās planētas dzīvoja pulka komunistu. Pēc viņu domām, visu, kas vēl bija uz šīs iemaitātās planētas atlicis, vajadzētu kaut cik līdzīgi sadalīt starp visiem cilvēkiem, kuri taču galu galā nebija lūguši, lai viņus laiž pasaulē tieši uz šīs nožēlojamās planētas. Turklāt ik pa brīdim nāca klāt jauni zīdaiņi, kuri spārdījās, kvieca un brēca pēc piena.

Daudzviet ļaudis lūkoja ēst dubļus un sūkāt granti, tomēr turpat — dažas pēdas tālāk — joprojām dzima bērni.

Un tādā garā.

Dveina Hūvera un Kilgora Trauta zeme, kur visa bija papilnam, neatzina komunismu. Tur nedomāja, ka zemiešiem, kam visa gana, būtu jādalās ar tiem, kuriem nekā nav, ja vien turīgajiem nerodas īpaša vēlēšanās dalīties.

Tātad nebija viņu pienākums to darīt.

Amerikā valdīja uzskats, ka ikvienam ir jāgrābj, cik daudz vien var, un sagrābtais jātur, cik cieši vien var. Dažiem amerikāņiem tas padevās it labi, un tad tie dzīvoja cepuri kuldami. Citiem savukārt nebija ne draņķa.

Dveins Hūvers dzīvoja cepuri kuldams — vismaz tobrīd, kad sastapa Kilgoru Trautu. Kādu rītu viens vīrs, ieraudzījis Dveinu Hūveru ejam garām, iečukstēja ausī savam draugam: «Tas gan dzīvo cepuri kuldams.»

Bet re, kā tolaik dzīvoja Kilgors Trauts: viņam nebija ne draņķa.

Kilgors Trauts un Dveins Hūvers sastapās Mākslas festivālā, kas 1972. gada rudenī notika Dveina dzimtajā pilsētā Midlendsitijā.

Kā jau teikts, Dveins Hūvers bija pontiaku tirgotājs, kurš pamazām juka prātā.

Pats par sevi saprotams, ka Dveina sajukšanas cēlonis bija ķīmiskas dabas. Dveina Hūvera organisms ražoja kaitīgas vielas, kas sašķobīja viņa saprātu. Tomēr Dveinam — kā visiem topošiem trakajiem — bija nepieciešamas vēl arī kādas neveselīgas idejas, kas viņa vājprātam piešķirtu saturu un ievirzi.

Kaitīgas vielas un neveselīgas idejas bija neprāta Iņ un Jaņ. Iņ un Jaņ bija ķīniešu harmonijas simboli. Re, kādi tie izskatījās:

Neveselīgās idejas Dveinam iedvesa Kilgors Trauts. Trauts uzskatīja sevi ne tikai par nekaitīgu, bet arī par neredzamu radību. Pasaule viņam bija pievērsusi tik maz ievērības, ka viņš jau turēja sevi par mirušu.

Viņš cerēja, ka ir jau beigts.

Taču pēc tikšanās ar Dveinu viņš atskārta, ka ir vēl pietiekami dzīvs, lai iedvestu citai cilvēciskai būtnei neveselīgas idejas, kas to pārvērš briesmonī.

Lūk, Dveinam liktenīgā Trauta domugrauda būtība: visi cilvēki uz šīs Zemes ir tikai roboti, visi, tikai Dveins Hūvers ne.

No visām izplatījumā sastopamām būtnēm vienīgi Dveins spēj domāt, just, uztraukties, cerēt un tādā garā. Nevienam citam nesāp. Nevienam citam neko nevajag izlemt. Visi pārējie ir tikai automāti, kam jārosina Dveins. Dveins ir jauna tipa būtne, ko izmēģina Visuma Radītājs.

Dveinam Hūveram vienīgajam ir brīva griba.

Trauts nebija gaidījis, ka viņam kāds noticēs. Savas neveselīgās idejas viņš bija izklāstījis fantastiskā romānā, kur tās uzgāja Dveins. Grāmata nebija adresēta Dveinam vien. Trauts nebija pat dzirdējis par Dveinu, kad rakstīja šo romānu. Grāmata bija domāta kuram katram, kam vien gadītos to atšķirt. Tā vienkārši uzrunāja jebkuru lasītāju šādiem vārdiem: «Klau, zini ko: tu esi vienīgā būtne, kam piemīt brīva griba. Ko tu par to saki?» Un tādā garā.

Grāmata bija tour de force.  Tā bija jeu d'esprit. Bet Dveina prātiņam tā izrādījās inde.

Trautu satrieca atklājums, ka pat viņš ir spējīgs sēt pasaulē ļaunumu — neveselīgu ideju veidā. Un, kad Dveins trakokreklā bija nogādāts psihiatriskajā slimnīcā, Trauts pasāka fanātiski sludināt ideju noteicošo lomu visu slimību izraisīšanā un ārstēšanā.

Bet neviens viņā neklausījās. Viņš bija tikai apskretis vecis, kurš klaigā iz krūmiem: «Idejas vai to trūkums var izraisīt slimības!»

Kilgors Trauts kļuva par pirmatklājēju garīgās terapijas sfērā. Savus uzskatus viņš izklāstīja fantastiskos romānos. Kilgors Trauts nomira 1981. gadā, gandrīz divdesmit gadu pēc tam, kad bija novedis Dveinu Hūveru trakonamā.

Tad viņš jau bija atzīts rakstnieks un zinātnieks. Amerikas Mākslas un zinātņu akadēmija uzlika viņam kapa pieminekli. Tajā bija iekalts citāts no viņa pēdējā — divsimt devītā romāna, kuru lielais vārda mākslinieks nepaguva pabeigt. Piemineklis izskatījās tā:

2

Dveins bija atraitnis. Savas vientulīgās naktis viņš vadīja sapnīgā mājā Fērčaildkalnos, pilsētas lepnākajā rajonā. Katrs nams tur maksāja vismaz simttūkstoš dolāru. Ap katru namu bija vismaz četrus akrus liels zemes gabals.

Dveina vienīgais biedrs naktīs bija ņūfaundlendietis, vārdā Spārkijs. Spārkijs nevarēja, asti luncinādams, izrādīt citiem suņiem savas draudzīgās jūtas, jo sen jau bija asti zaudējis kādā satiksmes negadījumā. Tā nu viņam nācās nemitīgi kauties. Ausis viņam bija drisku driskās. Miesa — vienās rētās.

Dveinam bija arī melnādaina kalpone, vārdā Lotija Deivisa. Viņa katru dienu uzkopa Dveina māju. Pēc tam viņa gatavoja vakariņas un pasniedza tās Dveinam. Un pēc tam viņa devās mājup. Lotijas senči bija vergi.

Lotija Deivisa un Dveins reti pārmija kādu vārdu, kaut arī bija visnotaļ apmierināti viens ar otru. Dveins vairāk runājās ar suni. Viņš mēdza pietupties un rotaļāties ar to, un sacīt: «Mēs ar tevi, Spārk…»— vai: «Kā sviežas, veco zēn?»— un tādā garā.

Tā turpinājās arī tad, kad Dveins sāka jukt prātā, tāpēc Lotija neko dīvainu pamanīt nevarēja.

Kilgoram Trautam bija papagailis, vārdā Bils. Arī Kilgors Trauts vadīja naktis pilnīgā vientulībā — ja neņem vērā viņa mīluli. Arī Trauts runājās ar savu draugu.

Taču Dveins šļupstēja savam ņūfaundlendietim visādus mīļvārdiņus, bet Trauts smīnēdams izklaidēja savu papagaili ar valodām par pasaules galu.

«Nu jau kuru katru brīdi,» viņš mēdza sacīt. «Un ir jau arī pats pēdējais laiks.»

Trauts bija pārliecināts, ka Zemes atmosfēra drīz vien kļūs elpošanai nederīga.

Trauts domāja, ka tādā gadījumā Bils atstieps pekas pāris minūšu agrāk par viņu, un reizēm vilka papagaili uz zoba. «Nu, vai nav grūti elpot, Bil?» viņš apvaicājās. «Rādās, ka tev sākusies branga plaušu emfizēma, Bil,»— vai arī: «Mēs neesam vēl norunājuši, kādas bēres tu vēlētos, Bil. Tu pat neesi atzinies, pie kādas ticības piederi.» Un tādā garā.

Viņš sacīja Bilam, ka cilvēce pelnījusi drausmīgu galu par nežēlīgo un izšķērdīgo apiešanos ar tik jauku planētu. «Mēs visi esam Heliogabali, Bil,» viņš mēdza teikt. Tā sauca kādu Romas imperatoru, kurš bija licis izgatavot dabīga lieluma dzelzs vērsi ar tukšu vidu un durtiņām. Durtiņas bija aizslēdzamas — no ārpuses. Vērša rīkle bija vaļā. Tā bija vienīgā atvere — ja neņem vērā durtiņas.

Heliogabals nereti lika iespundēt vērsī kādu cilvēku un aizslēgt durtiņas. Visas skaņas, ko ieslodzītais radīja, bija dzirdamas pa vērša rīkli. Tad Heliogabals sasauca viesus uz lielisku maltīti, kur netrūka nedz ēdienu, nedz vīnu, nedz daiļu sieviešu, nedz piemīlīgu zēnu. Un tad Heliogabals lika kalpam aizdedzināt iekuru. Iekurs atradās zem sausas malkas, malka atradās zem vērša.

Trautam bija vēl arī kāds cits paradums, kas dažam varētu likties dīvains,— viņš dēvēja spoguļus par plaisām. Viņam patika iedomāties, ka spoguļi ir izejas uz citu Visumu.

Redzot pie spoguļa bērnu, viņš draudīgi kratīja pirkstu un teica:

— Turies tālāk no plaisas! Iekritīsi citā Visumā, ko tad?

Pēc Trauta nāves visi pasāka dēvēt spoguļus par plaisām. Lūk, cik slaveni bija kļuvuši pat viņa jociņi.

1972. gadā Trauts mitinājās kādā pagarbstāva dzīvoklītī Koho, Ņujorkas štatā. Viņš pelnīja maizīti, uzstādīdams no alumīnija sakausējumiem izgatavotus logu rāmjus un slēģus. Ar šo izstrādājumu pārdošanu gan viņam nebija nekāda sakara, jo Trautam trūka šarma. Par šarmu dēvēja cilvēka spēju izraisīt citos uzticību un simpātijas neatkarīgi no tā, kas pašam šarmantajam subjektam bija aiz ādas.

Dveins Huvers bija šarmants bez gala.

Es arī, ja gribu, spēju but šarmants bez gala.

Daudzi ļaudis ir šarmanti bez gala.

Trauta priekšniekam un darbabiedriem nebija ne jausmas, ka viņš ir rakstnieks. Jāteic, ka neviens kārtīgs izdevējs arī nebija par viņu dzirdējis, kaut gan tajā brīdī, kad pienāca tikšanās ar Dveinu, Trauts jau bija simt septiņpadsmit romānu un divsimt stāstu autors.

Kopējamo papīru Trauts nekad nelietoja. Sūtīdams manuskriptus, viņš nekad nepievienoja tiem aploksni ar marku un savu adresi. Nereti viņš atpakaļadresi neminēja vispār. Izdevēju vārdus un adreses viņš uzmeklēja literāros žurnālos, ko kāri šķirstīja publisko bibliotēku lasītavās. Tā viņš uzņēma sakarus ar kādu firmu Losandželosā, Kalifornijā, kas saucās «Pasaules klasikas apgāds» un drukāja visneķītrāko pornogrāfiju. Ar Trauta darbiem, kuros sievietes parasti vispār nebija pieminētas, izdevēji aizpildīja tukšās vietas starp piedauzīgajām ilustrācijām.

Tie nemēdza paziņot, kur Trauts varētu atrast savus darbus iespiestā veidā. Un lūk, cik viņi maksāja: ne draņķa.

Arī autoreksemplārus viņi nepiesūtīja, tā ka Trautam nācās pašam meklēt pa por no veikaliem savas publikācijas. Darbu nosaukumi tika bieži mainīti. «Pangalaktikas saimnieks», piemēram, bija pārtapis par «Neprātīgo muti».

Visvairāk Trautu tomēr sarūgtināja izdevēju izvēlētās ilustrācijas, kurām nebija nekā kopīga ar viņa darba saturu. Viņš, piemēram, bija sacerējis romānu par kādu vecpuisi Delmoru Skegu, kuram kaimiņos dzīvo vienīgi daudzbērnu ģimenes. Bet Skegs ir zinātnieks un atklāj metodi, kā pavairot sevi ar vistas buljona palīdzību. Viņš nokasa sev no labās plaukstas dzīvas šūnas, iejauc tās buljonā un apstaro ar kosmiskiem stariem. Un šūnas pārtop zīdaiņos, kas ir mats matā līdzīgi Delmoram Skegam.

Drīz vien Delmoram sāk dzimt vairāki bērneļi katru dienu, un viņš nemitīgi aicina kaimiņus dalīties savā priekā un lepnumā. Viņš ved kristīt kādus simt zīdaiņus uzreiz. Viņš kļūst slavens ģimenes tēvs.

Un tādā garā.

Skegs ir cerējis, ka tiks pieņemti likumi pret pārlieku lielām ģimenēm, tomēr likumdevēji un tiesa nolemj šādā ceļā problēmu nerisināt. Tiek izdots likums, kas stingri aizliedz neprecētiem cilvēkiem vārīt vistas buljonu.

Un tādā garā.

11

So grāmatu ilustrēja duļķainas fotogrāfijas, kurās, bija redzamas vairākas baltās sievietes piekopjam fallāciju ar vienu un to pašu melnādainu vīrieti, kam galvā nezin kādēļ bija meksikāņu sombrero.

Laikā, kad Trauts sastapa Dveinu Hūveru, viņa populārākā grāmata bija «Mēris uz riteņiem». Nosaukumu izdevējs mainījis nebija, taču gan to, gan Trauta vārdu gandrīz pilnīgi aizsedza spilgti, kliedzoši burti:

Par vāverēm dēvēja fotogrāfijas, kurās bija redzamas sievietes bez biksītēm, plati ieplestām kājām. So teicienu bija ieviesuši preses fotogrāfi, kuriem visādos nelaimes gadījumos, sporta sacensībās, no ugunsdzēsēju trepēm un tamlīdzīgi bieži laimējās redzēt plikas un pusplikas dāmas. Viņiem bija nepieciešams kāds īpašs vārds, ko uzbļaut citiem avīžniekiem, draudzīgi noskaņotiem policistiem, ugunsdzēsējiem un tiem līdzīgiem, lai tie arī varētu pamielot acis, ja vēlētos. Sis vārds bija: «Vāvere!»

īstā vāvere bija tāds kuplastains zvēriņš ar asiem zobiem, kurš izveicīgi lēkāja pa kokiem. Re, kāda tā izskatījās:

Vāvere, kas tik ļoti uzbudināja preses fotogrāfus, bija tā vieta, pa kuru bērni nāk pasaulē. Kad Dveins vēl bija zēns, kad Kilgors Trauts vēl bija zēns un kad es vēl biju zēns, arī vēlāk, kad mēs jau bijām pusmūža vīri un kad jau bijām veci, policijas un tiesu uzdevums bija sekot, lai šīs vietas attēlus neaplūkotu un neapspriestu ļaudis, kas nenodarbojas ar medicīnisku praksi. Nezin kādēļ bija nolemts, ka šīm vāverēm, kuras dabā bija sastopamas desmittūkstoš reižu biežāk par īstajām vāverēm, jākļūst par visstingrākā slepenībā turamu, likuma sargātu noslēpumu.

Tāpēc jau ļaudis bija kā traki uz plikām vāverēm. Un vēl viņi bija kā traki uz kādu mīkstu, viegli kūstošu metālu, kas nezin kādēļ tika uzskatīts par visiekārojamāko no visiem elementiem,— uz zeltu.

Kad mēs ar Dveinu un Trautu vēl bijām zēni, lielas kaislības vērpās arī ap biksītēm. Meitenes pūlējās biksītes par katru cenu slēpt, bet puikas līda vai no ādas ārā, lai tās ieraudzītu. Lūk, kā izskatījās dāmu biksītes:

Faktiski viena no pirmajām gudrībām, ko Dveins vēl pavisam maziņš skolā iemācījās, bija kāds pantiņš, izbļaujams brīdī, kad rotaļu laukumā nejauši nāk redzamas kādas biksītes. To viņam iemācīja citi mazi puisīši. Lūk, šis pantiņš:

Angļus redzu es, Frančus redzu es, Redzu mazas meitiņas Bik-sī-tes!1

! Atdzejojis K. Eisbergs.

1979. gadā, saņemdams Nobela prēmiju medicīnā, Kilgors Trauts starp citu sacīja arī šādus vārdus: «Mēdz teikt, ka tādas lietas kā progress vispār nav. No visiem dzīvniekiem uz Zemes atlikuši vienīgi cilvēki, un tas man šķiet visai apšaubāms panākums. Tie, kas lasījuši manus agrākos darbus, sapratīs, kāpēc es tik ļoti sēroju, kad nosprāga pēdējā vāvere.

Un tomēr — kad es vēl biju mazs, uz šīs planētas dzīvoja divi briesmoņi, par kuru iznīkšanu man šodien liels prieks. Tiem bija padomā mūs nonāvēt vai vismaz padarīt mūsu eksistenci bezjēdzīgu. Un tas tiem gandrīz arī izdevās. Tiem nebija nekādas līdzības ar manām draudzenītēm vāverēm; tie bija asinskāri pretinieki. Vai tie bija lauvas? Nē. Varbūt tīģeri? Nē. Lauvas un tīģeri lielākoties snauduļoja. Briesmoņi, par kuriem es runāju, nesnauda nekad. Tie mājoja mūsu smadzenēs. Tie bija: nevaldāma kāre pēc zelta un — lai pasarga dievs!— neatvairāma tieksme paskatīties uz meiteņu biksītēm.

Labi, ka šīs tieksmes bija tik bezjēdzīgas, jo tieši ar savu bezjēdzību tās iemācīja mums saprast, ka ļaudis ir spējīgi noticēt visam, ko tiem papūš, un kaismīgi turēties pie šādas ticības — pie jebkuras ticības.

Un tādēļ nu mēs varam celt jaunu, taisnīgu, nesavtīgu sabiedrību, ziedodami vispārības labā spēkus, kurus reiz šķiedām, dzīdamies pēc zelta un biksītēm.»

Trauts ieturēja pauzi un tad lielās sirdssāpēs sāka deklamēt pantiņu, ko bija iemācījies bērnībā Bermudu salās. Pantiņš īpaši plosīja sirdis, jo tika pieminētas divas izzudušas nācijas. «Angļus redzu es,» skundēja Trauts, «frančus redzu es…»

Dveina Hūvera un Trauta vēsturiskās tikšanās laikos dāmu biksīšu vērtība bija katastrofāli kritusies. Zelta ' cena toties auga joprojām.

Biksīšu fotogrāfijām ņebija vērts ir papīru tērēt; arī pēc vislabākajām vāveru filmām vairs nebija nekāda pieprasījuma..

Bija laiki, kad Kilgora Trauta vispopulārākās grāmatas «Mēris uz riteņiem» eksemplārs ilustrāciju dēļ maksāja divpadsmit dolārus. Tagad to pārdeva par dolāru, un retie pircēji nemaksāja par attēliem. Viņi maksāja par tekstu.

Sis romāns, starp citu, vēsta par dzīvi uz kādas mirstošas planētas Lingo-Trīs, kuras iedzīvotāji ļoti atgādina amerikāņu automobiļus. Tiem ir riteņi. Tiem ir iekšdedzes dzinēji. Tie pārtiek no minerāldegvieias. Tomēr mākslīgi radīti tie nav. Tie paši dēj olas, no kurām izšķiļas mazi automobiiīši, kas uzaug no māšu benzīntvertnēm noslaukta benzīna peļķēs.

Uz Lingo-Trīs nolaižas zvaigžņu ceļotāji un uzzina, ka vietējām kreatūrām draud bojāeja, jo tās iztērējušas visus planētas dabas resursus, arī atmosfēru.

Bet zvaigžņu ceļotāji nespēj palīdzēt. Automobiļveidīgās būtnes ir cerējušas aizņemties kaut drusciņ skābekļa un lūdzas, lai ciemiņi aizved uz kādu citu planētu vismaz vienu no viņu olām, kas tur izšķiltos, un tad automobiļu civilizācija varētu uzplaukt no jauna. Taču vismazākā ola sver četrdesmit astoņas mārciņas, bet zvaigžņu ceļotāji ir tikai collu gari, un viņu kuģītis ir mazāks par Zemes cilvēku apeivu kārbu. Viņi ir no Zeltodimāras.

Zeltodimāriešu runasvīru sauc — Kago. Kago saka: viņa spēkos esot vienīgi pavēstīt citiem Visuma iedzīvotājiem, cik automobiļveidīgie bijuši jauki. Lūk, ko viņš saka rūsošajām radībām, kas palikušas bez degvielas: «Jūsu piemiņa nezudīs,»

Sajā vietā romānu ilustrēja fotoattēls — divas plikas ķīnietes piedauzīgās pozās uz dīvāna.

Tā nu mazie, dūšīgie zeltodimārieši ar Kago priekšgalā — starp citu, viņi ir viendzimuma būtnes — klejo pa Visumu, neļaudami zust automobiļveidīgo piemiņai. Beigu beigās viņi sasniedz arī Zemi. Kago savā vientiesībā pastāsta zemiešiem par automobiļiem. Kago nezina, ka cilvēkus dullas idejas var nogalināt gluži tāpat kā holera vai mēris. Zemes iedzīvotājiem nav nekādas imunitātes pret trakām idejām.

Lūk, Trauta domas par to, kāpēc cilvēki nespēj pretoties idejām arī tad, ja tās ir nepārprotami kaitīgas:

«Idejas uz Zemes bija draudzības vai naida emblēmas. To saturam nebija nozīmes. Draugi piekrita draugiem, lai apliecinātu draudzīgās jūtas.

Ienaidnieki nepiekrita ienaidniekiem, lai izpaustu savu naidu.

Simtiem tūkstošu gadu zemiešu idejām nebija nekādas nozīmes, jo viņi nebija spējīgi likt tās lietā. Idejas mierīgi varēja uzlūkot kā krūšu nozīmītes vai kaut ko tamlīdzīgu.

Viņiem pat radās sakāmvārds par ideju bezjēdzību: «Ja vēlēšanās būtu zirgi, visi ubagi jātu.»

Bet tad zemieši izgudroja visvisādas pariktes, un akla piekrišana draugiem pēkšņi sāka līdzināties pašnāvībai vai kaut kam vēl ļaunākam. Vienprātība tomēr neapsīka — neba nu aiz veselā saprāta, godīguma vai pašaizsardzības apsvērumiem — tikai un vienīgi draudzības vārdā.

Un Zemes iedzīvotāji turpināja izrādīt draudzīgas jūtas cits citam, kaut gan drīzāk tiem būtu vajadzējis apdomāties. Arī tad, kad viņi sāka konstruēt skaitļojamās mašīnas, lai tās domātu viņu vietā, viņi to darīja ne tik daudz gudrības, cik draudzības vārdā. Asinskārie ubagi bija tikuši pie zirgiem.»

3

frauta romānā bija teikts, ka simt gadu pēc mazā Kago ierašanās uz Zemes visas šīs kādreiz tik klusās, valgās un auglīgās zilizaļās lodes dzīvās radības bija izmirušas vai arī strauji beidzās nost. Malu malās mētājās cilvēku radīto un pielūgto milzvaboļu čaulas. Vaboles bija nobendējušas visu.

Pats mazais Kago bija nomiris jau labu laiku pirms planētas bojāejas. Viņš bija mēģinājis kādā Detroitas bārā turēt runu par automobiļu kaitīgumu. Bet Kago ±>ija tik sīciņš, ka neviens viņu tā arī nepamanīja. Viņš bija atlaidies brītiņu atpūsties, un kāds piedzēries autorūpnīcas strādnieks noturēja viņu par sērkociņu. Viņš nogalināja Kago, vairākas reizes mēģinādams uzšķilt sīko radībiņu pret bāra leti.

juidz 1972. gadam Trauts bija saņēmis tikai vienu lasītāja vēstuli. Tā bija no kāda ekscentriska miljonāra, kurš bija papūlējies nolīgt privātdetektīvus, lai noskaidrotu, kas ir Trauts un kur viņš mājo. Trauts bija tik nemanāms cilvēks, ka viņa meklēšana izmaksāja astoņpadsmit tūkstošus dolāru.

Vēstuli Trauts saņēma savā Koho pagrabiņā. Tā bija rakstīta ar roku, un Trauts nosprieda, ka rakstītājam varētu būt gadu četrpadsmit,. Tur bija teikts, ka «Mēris uz riteņiem» esot labākais romāns, kāds jebkad uzrakstīts angļu valodā, un ka Trauts esot pelnījis ASV prezidenta posteni.

Trauts nolasīja vēstu1 i savam papagailim. «Mūsu akcijas ceļas, Bil,» viņš tei< a. «Es zināju, ka tā notiks. Tu tik paklausies vien, ko raksta!» Un tad viņš nolasīja vēstuli, no kuras nu nekādi nebija noprotams, ka tās autors Eliots Rouzvoters ir pieaudzis cilvēks, kurš pie tam dzīvo cepuri kuldams.

Starp citu, Kilgors Trauts būtu varējis kļūt par Savienoto Valstu prezidentu vienīgi tai gadījumā, ja tiktu mainīta valsts konstitūcija. Viņš nebija dzimis Amerikā. Viņš bija dzimis Bermudu salās. Viņa tēvs Leo Trauts, Amerikas pavalstnieks, ilgus gadus strādāja tur Karaliskās ornitologu biedrības uzdevumā — sargāja pasaulē vienīgo Bermudu ērgļu ligzdošanas vietu. Sie milzīgie, zaļie jūras ērgļi pamazām izmira, un nekas tur nebija līdzams.

Bērnībā Trauts redzēja pats savām acīm, kā šie putni nobeidzās cits aiz cita. Tēvs viņam bija uzticējis smagu pienākumu — mērīt beigto putnu spārnu vēzienu. Tie bija lielākie radījumi uz planētas, kuri spēja pacelties gaisā paši ar savu muskuļu spēku. Un pēdējam izrādījās vislielākais spārnu vēziens — deviņpadsmit pēdas, divas un trīs ceturtdaļas collas.

Kad visi ērgļi bija izmiruši, tika atklāts to nāves cēlonis. Izrādījās, ka ērgļu smadzenes un acis saēdusi kāda sēnīte. Un šo sēnīti cilvēki ērgļu ligzdošanas vietās bija ievazājuši aiz nezināšanas — ar kādas sportista pēdas palīdzību.

Re, kads izskatījas Kilgora Trauta dzimtas salas karogs:

Tā nu Kilgora Trauta bērnības atmiņas nebija nekādas gaišās, kaut arī viņš bija dzīvojis saulainā klimatā un svaigā gaisā. Ļoti var būt, ka dziļais pesimisms, kas viņu pārņēma turpmākajā dzīvē, kas izputināja visas trīs viņa laulības un kas lika viņa vienīgajam dēlam Leo četrpadsmit gadu vecumā aiziet no mājām, sakņojās tieši tur — šķebīgi saldeni smirdošajās ērgļu maitās.

Lasītāja vēstule pienāca par vēlu. Nekāda prieka no tās nebija. Kilgors Trauts to uztvēra kā ielaušanos savā privātajā dzīvēm Rouzvotera vēstule bija kaut kas līdzīgs solījumam -iecelt Trautu slavas saulītē. Lūk, ko Trauts par to sacīja viena vienīga liecinieka — sava papagaiļa klātbūtnē: «Nav ko līst manā kermeņmaisā, velns jūs visus rāvis!»

* Ķermeņmaiss bija apjomīgs plastmasas maiss nule nokautam amerikāņu zaldātam. Tas bija jaunievedums.

Es nezinu, kas izgudrojis ķermeņmaisu. Es zinu, kas izgudrojis Kilgoru Trautu. Es pats.

Es dāvāju viņam apdrupušus zobus. Es dāvāju viņam matus, bet liku tiem nosirmot. Es neļāvu viņam tos ķemmēt vai sakopt pie friziera. Tā nu viņa mati bija gari un pinkaini.

Es dāvāju viņam tādas kājas, kādas Visuma Radītājs bija devis manam tēvam, kad viņš bija nožēlojams vecītis. Tās bija kā divi miroņbāli slotaskāti. Paplašinātās vēnas veidoja fantastiskus rakstus.

Un divus mēnešus pēc lasītāja vēstules saņemšanas es viņam liku atrast pastkastē ielūgumu uzstāties kādā mākslas festivālā Amerikas Vidējos rietumos.

Vēstule bija no festivāla priekšsēža Freda T. Berija. Viņš apliecināja Kilgoram Trautam savu bezgala dziļo cieņu, kas, šķiet, jau robežojās ar dievināšanu. Viņš pazemīgi lūdza Trautu kļūt par vienu no piecas dienas ilgā festivāla īpaši izmeklētiem viesiem. Festivāls esot iecerēts par godu memoriālā Mildredas Berijas Mākslas centra atklāšanai Midlendsitijā.

Vēstulē gan tas nebija teikts, bet Mildreda Berija bija paša priekšsēža — Midlendsitijas bagātākā cilvēka miesīgā māte. Sis Mākslas centrs — caurspīdīga lode uz kolonnām — bija uzcelts par viņa naudu. Kad vakaros tur ieslēdza gaismu, lode atgādināja uzlecošu pilnmēnesi.

Freds T. Berijs bija tieši tikpat vecs kā Trauts. Viņi bija dzimuši vienā dienā. Tomēr viņi nepavisam nebija līdzīgi. Freds T. Berijs vispār neizskatījās pēc baltā cilvēka, kaut gan bija tīrasiņu anglosaksis. Kļūdams vecāks un vecāks, laimīgāks un laimīgāks un pamazām zaudēdams matus, viņš arvien vairāk sāka izskatīties pēc veca, sajūsmināta ķīnieša.

Viņš bija tik līdzīgs ķīnietim, ka pasāka ģērbties kā ķīnietis. Pat īstie ķīnieši viņu bieži noturēja par īstu ķīnieti.

Vēstulē Freds T. Berijs atzinās, ka neesot vēl lasījis nevienu Kilgora Trauta darbu, taču ar prieku to izdarīšot vēl pirms festivāla. «Jūs dedzīgi ieteica Eliots Rouzvoters,» viņš rakstīja, «kurš apgalvo, ka Jūs esat dižākais no patlaban dzīvojošiem amerikāņu rakstniekiem. Augstāks novērtējums vispār nav iespējams.»

Vēstulei bija piesprausts čeks par tūkstoš dolāriem. Freds T. Berijs paskaidroja, ka tā esot reizē ceļanauda un honorārs.

Tā nebija nieka nauda. Pēkšņi Trauts varēja dzīvoi cepuri kuldams.

Lūk, kā iegadījās, ka Trautu ielūdza uz festivālu: Freds T. Berijs vēlējās, lai Mākslas centra izstāžu zāli grezno kāda fantastiski dārga glezna. Kaut arī viņš bija ļoti bagāts vīrs, viņš tomēr nebija spējīgs pats tādu nopirkt un tādēļ sāka meklēt, no kā varētu gleznu aizņemties.

Pirmais cilvēks, pie kā viņš griezās, bija Eliots Rouzvoters — tam piederēja E1 Grēko glezna, kas maksāja trīs miljonus dolāru vismaz. Rouzvoters piekrita aizdot gleznu ar noteikumu, ka uz festivālu jāuzaicina mūslaiku dižākais angliski rakstošais vārda mākslinieks — Kilgors Trauts.

Vispirms Trauts gardi nosmējās par glaimojošo ielūgumu, bet pēc tam nobijās ne pa jokam. Atkal jau kāds tīkoja ielīst viņa ķermeņmaisā. Trauts pārbolīja acis un uztraukti vaicāja papagailim:—Kālab tik pēkšņa interese par Kilgoru Trautu?

Tad viņš pārlasīja vēstuli vēlreiz.— Turklāt šie vis negrib redzēt vienkāršu Kilgoru Trautu,— viņš teica. — Sie grib redzēt Trautu smokingā, Bil. Nē, tas nudien būs kāds misēklis, Bil.

Trauts nodrebēja.— Varbūt šie izokšķerējuši, ka man ir smokings, un tāpēc arī aicina?

Viņam patiesi bija smokings. Tas glabājās jūrnieka lādē, ko Trauts jau gadu četrdesmit vadāja visur līdzi. Tur bija bērna gadu mantiņas, jūras ērgļa kauli un citas relikvijas — arī smokings, kas Trautam bija mugurā Tomasa Bžefersona vidusskolas izlaiduma ballē Beitonā, Ohaio štatā, 1924. gadā. Trauts bija dzimis Bermudu salās, kur pabeidza pamatskolu. Bet pēc tam viņa ģimene bija pārcēlusies uz Deitonu.

Viņa vidusskola bija nosaukta par godu kādam vergturim, kurš vienlaikus bija arī viens no pasaules izcilākajiem teorētiķiem cilvēktiesību jomā. 0

Trauts izcēla no lādes smokingu un uzvilka to mugurā. Tas bija ļoti līdzīgs smokingam, ko sirmā vecumā valkāja mans tēvs. Smokingu klāja zaļgana pelējuma kārtiņa. Dažviet pelējums atgādināja maigu trušādiņu.— Kā radīts saviesīgiem vakariem,— noteica Trauts.— Bet saki man, Bil,— ko tajā Mildendsitijā vēl mēdz valkāt oktobrī pa dienu?— Viņš pavilka bikses uz augšu, tā ka nāca redzami ērmīgie ornamenti uz viņa stilbiem.— Varbūt

Bermudu šortus un īsās zeķes, ko, Bil? Galu galā es taču esmu bermudietis.

Trauts paņēma mitru lupatu un apslaucīja smokingu. Pelējums viegli nonāca nost.— Man tas jādara, Bil,— viņš teica par sēnītēm, ko nogalināja.— Sēnītēm ir tādas pašas tiesības dzīvot kā man. Tās vismaz zina, ko grib. Lai velns mani parauj, ja es to jebkad esmu zinājis.

Tad viņš sāka prātot, ko varētu vēlēties Bils. To nebija grūti uzminēt.— Bil,— viņš teica.— Tu man tik ļoti patīc un es tagad esmu tik liels vīrs, ka izpildīšu trīs tavas viskarstākās vēlēšanās.

Viņš izdarīja to, kas Bilam pašam ir tūkstoš gados nebūtu izdevies,— atvēra būra durtiņas.

Bils aizlidoja līdz palodzei un ar savu sīko pleciņu piespiedās pie stikla. No lielās ārpasaules Bilu šķīra vairs tikai plāns stikla slānis. Kaut gan Trauts strādāja par slēģu uzstādītāju, viņa paša mājoklim slēģu nebija.

—   Tūlīt piepildīsies arī otra tava vēlēšanās,— teica Trauts un atkal izdarīja kaut ko tādu, kas Bilam pašam nebūtu pa spēkam. Viņš atvēra logu. Taču šī rīcība papagaili tā pārbiedēja, ka viņš pa galvu pa kaklu iespruka atpakaļ būrī.

Trauts aizšāva būra durtiņu bultu atkal ciet.

—  Tu ļoti pareizi darīji,— viņš uzlielīja putnu.— Tagad tu skaidri zini, pēc kā tev jātiecas — izkļūt vēlreiz no būra.

Trauts noģida gan, ka starp lasītāja vēstuli un ielūgumu ir kāds sakars, tomēr viņam pat prātā nenāca, ka Eliots Rouzvoters ir pieaudzis cilvēks. Re, kāds Rouzvoteram bija rokraksts:

— Bil,— Trauts domīgi teica.-— Šīs ziepes man ir ievārījis kāds pusaudzis, vārdā Rouzvoters. Viņa vecāki droši vien ir festivāla priekšsēža draugi un neko nejēdz no literatūras. Rouzvoters viņiem iestāstījis, ka es esmu labs rakstnieks.

Trauts papurināja galvu.— Nekur es nebraukšu, Bil. Negribu laukā no sava būra. Neesmu tik lēti paķerams. Un, ja es arī gribētu laukā, uz Midlendsitiju es tā kā tā nebrauktu — kādēļ padarīt par apsmieklu pašam sevi un savu vienīgo lasītāju?

Pie tā tad arī palika. Tomēr laiku pa laikam Trauts pārlasīja ielūgumu un drīz vien jau zināja to no galvas. IJn tad viņam pēkšņi pielēca viens no vēstules zemtekstiem. Zemteksts slēpās vēstules papīra augšdaļā, kur bija uzdrukātas divas maskas — komēdijas un traģēdijas ;jimboli.

Viena izskatījās tā:

Otra — ta:

*

— Viņi grib redzēt vienīgi smaidīgus ļaudis,— Trauts teica papagailim.— Nelaimes putni netiek lūgti.— Un tomēr viņam bija atkal un atkal jādomā par to. Piepeši

viņam ienāca prātā visai vilinoša doma: vai tad nevarēja būt, ka tiem tur būtu taisni svētīgi paskatīties uz īstu nelaimes putnu?

Viņš vareni sarosījās.— Bil, klau, Bil,— viņš teica. — Es tomēr izlaidīšos no būra, bet drīz atgriezīšos. Aizbraukšu tur un parādīšu kaut ko tādu, kas vēl nevienā mākslas festivālā nebūs redzēts: vienu no tiem tūkstošu tūkstošiem mākslinieku, kuri ziedo visu savu mūžu patiesības un dailes meklējumiem — un tā arī ne draņķa neatrod.

Tā nu Trauts beigu beigās pieņēma ielūgumu. Divas dienas pirms festivāla sākuma viņš atstāja papagaili mājas saimnieces gādībā un, piespraudis piecsimt dolāru pie apakšbiksēm, ar gadījuma mašīnām devās uz Ņujorku.

Viņš brauca vispirms uz Ņujorku tāpēc, ka cerēja turienes pornoveikalos nopirkt dažas no savām grāmatām. Mājās viņam neviena eksemplāra nebija. Viņš savus darbus nevarēja ieredzēt ne acu galā, bet nu bija sadomājis Midlendsitijā nolasīt kādus fragmentus, lai parādītu, ka traģēdija var vienlaikus būt arī smieklīga.

Viņš gribēja pastāstīt ļaudīm, kādu kapakmeni vēlētos.

Re, kādu:

4

Dveins pa to laiku arvien vairāk juka prātā. Viennakt viņš redzēja vienpadsmit mēnešus debesīs virs Mildredas Berijas memoriālā Mākslas centra. Nākamajā rītā viņš ieraudzīja milzīgu pīli regulējam satiksmi Arsenāla avēnijas un Oldkauntiroudas krustojumā. Viņš nevienam nestāstīja, ko bija redzējis. Viņš to rūpīgi slēpa.

Bet kaitīgajām vielām viņa smadzenēs to tik vajadzēja. Tām vairs nebija gana, ka Dveins jūt un redz visādas ērmības. Nu tās gribēja, lai Dveins arī uzvedas ērmīgi un piedevām — lai saceļ lielu traci.

Tās gribēja, lai Dveins Hūvers lepojas ar savu ārprātu.

Vēlāk ļaudis nespēja sev piedot, ka nebija pamanījuši bīstamos simptomus Dveina uzvedībā, ka nebija dzirdējuši viņa nepārprotamos palīgā saucienus. Pēc Dveina amoka skrējiena vietējā avīze ievietoja dziļas līdzjūtības caurstrāvotu ievadrakstu, kurā lūdza visus vērīgāk sekot savu līdzpilsoņu uzvedībai. Lūk, šī opusa virsraksts:

## PALĪGĀ SAUCIENS

Un tomēr — pirms satikšanās ar Kilgoru Trautu Dveins vēl nemaz nebija tik traks. Pilsētas iedzīvotāju vidū viņš neizcēlās nedz ar uzvedību, nedz runāšanu, nedz ar kādām tur īpašām iedomām. Cilvēks, kas Dveinu pazina vislabāk,— kāda baltā sieviete, vārdā Frensīne Pefko, viņa sekretāre un mīļākā,— sacīja, ka visu to mēnesi pirms galīgās nojukšanas Dveins viņai licies arvien laimīgāks un laimīgāks.

— Man šķita,— viņa sacīja reportierim, gulēdama slimnīcas gultā,— ka viņš beidzot atguvies pēc sievas • pašnāvības.

Frensīne strādāja Dveina galvenajā uzņēmumā, Dveina Hūvera Pontiakparkā pie Vienpadsmitā pagrieziena, kas atradās Intersteitas šosejas malā blakus jaunajai viesnīcai «Holiday īnn».

Lūk, kāpēc Frensīnei sāka likties, ka Dveins kļūst i:aimīgāks: viņš bija pasācis dziedāt dziesmiņas, kas bija populāras viņa jaunībā, piemēram, «Laternu iededzēju», *Tipī-tipī-tin», «Skauj mani cieši», «Zilo mēnesi» un

tādā garā. Agrāk Dveins nemēdza dziedāt, bet nu rāva vaļā pilnā rīklē — gan sēdēdams aiz rakstāmgalda, gan jaunu mašīnu izmēģinājuma braucienos kopā ar klientiem, gan vērodams, kā noris automobiļu apkope. Kādu dienu viņš šķērsoja «Holiday Inn» vestibilu, skaļi dziedādams, smaidīdams un laipni mādams klātesošajiem, it kā būtu nolīgts dziedāt viesiem par prieku. Tomēr nevienam ir prātā nenāca, ka tās varētu būt ārprāta pazīmes — jo vairāk tāpēc, ka viņam piederēja daļa viesnīcas.

Melnādains viesmīļa palīgs un melnādains viesmīlis dalījās domās par Dveina priekšnesumu.

—  Klau, kā tas nu dzied,— sacīja viesmīļa palīgs.

—   Būtu man viņa nauda, es ar dziedātu,— atteica viesmīlis.

Vienīgais cilvēks, kurš skaļi paziņoja, ka Dveins jūk prātā, bija kāds baltais vīrietis, vārdā Harijs Lesabrs, Dveina pontiaku uzņēmuma tirdzniecības pārzinis. Jau nedēļu pirms Dveina galīgās nojūgšanās Harijs teica Frensīnei Pefko:

—  Paklau, ar Dveinu nav labi. Viņš agrāk bija tik apburošs. Nu viņš man nemaz vairs nešķiet apburošs.

Harijs pazina Dveinu labāk par citiem. Viņš bija sācis strādāt pie Dveina pirms divdesmit gadiem, kad aģentūra vēl atradās blakus nigeru kvartālam. Par nigeriem dēvēja cilvēkus ar melnu ādas krāsu.

—  Es viņu pazīstu tā, kā zaldāts pazīst savu cīņu biedru,— sacīja Harijs.— Kad aģentūra vēl bija Džefersonstrītā, mūsu dzīvības katru mīļu dienu karājās mata galā. Laupītāji mums uzbruka apmēram četrpadsmit reizes gadā. Kad es tev saku — Dveins vēl nekad nav bijis tāds kā tagad.

Par uzbrukumiem nebija ne kripatu melots. To dēļ jau Dveins bija ieguvis aģentūru par tādu smiekla naudu. Vienīgi baltajiem bija naudas diezgan, lai pirktu jaunus automobiļus — ja neņemam vērā dažus melnādainos gangsterus, kas turklāt deva priekšroku kadiljakiem. Bet baltie aiz bailēm nespēra Džefersonstrītā ne kāju.

Luk, kada veida Dveins ieguva naudu aģentūras pirkšanai — viņš dabūja aizņēmumu Midlendas apgabala nacionālajā bankā. Lai to dabūtu, viņš atdeva bankai «Midlendsitijas ieroču kompānijas» akcijas. Vēlāk šo kompāniju pārdēvēja par «Barrijtron, Limited». Bet Lielās depresijas laikos, kad Dveins pirmo reizi iegādājās šī uzņēmuma akcijas, to sauca «The Robo-Magic Corporation of America».

Uzņēmuma nosaukums gadu gaitā mainījās tādēļ, ka mainījās produkcijas veidi. Tomēr valde saglabāja kompānijas sākotnējo devīzi — par piemiņu no vecajiem, labajiem laikiem. Re, kāda bija devīze:

ARDIEVU, MELNA PIRMDIENA!

Klausieties.

Harijs Lesabrs teica Frensīnei:

— Ja kāds vīrs ir cīnījies kaujā plecu pie pleca ar otru vīru, viņš pēc tam nemaldīgi jūt vissīkāko pārmaiņu drauga dvēselē — un Dveins tik tiešām ir pārvērties. Ja netici, paprasi Vernonam Gāram.

Vernons Gārs bija baltais, mehāniķis, un viņi ar Hariju bija vienīgie darbinieki, kas strādājuši pie Dveina, vēl pirms tas pārcēla savu aģentūru uz autostrādes malu. Vernonam bija nepatikšanas ģimenē. Viņa sieva Mērija slimoja ar šizofrēniju, tā ka Vernons nemaz nebija pamanījis — Bveins ir pārvērties vai nav. Vernona sieva bija pārliecināta, ka vīrs mēģina pārvērst viņas smadzenes plutonijā.

Harijam Lesabram bija tiesības runāt par kaujām. Viņš bija karojis un dažās piedalījies. Dveins nebija piedalījies. Otrā pasaules karā viņš bija ASV Gaisa spēku civildienestā. Reiz viņam lika uzrakstīt kādu saukli uz piecsimt mārciņu smagas bumbas, kas bija domāta Vācijas pilsētai Hamburgai. Re, kāda izskatījās šī bumba:

—  Klausies, Harij,— teica Frensīne.— Katram taču var uznākt «melnie». Dveinam, starp citu, tie uznāk retāk nekā jebkuram citam no maniem paziņām. Kad viņš ir nelāgā omā, ļaudis uzreiz jūtas pārsteigti un apvainoti. Bet velti. Viņš taču arī ir tikai cilvēks.

—  Jā, bet kāpēc viņš apceļ tieši mani?—vaicāja Harijs. Tā jau bija — tieši viņu Dveins todien kacināja ar negaidītiem pārmetumiem un apvainojumiem. Visiem pārējiem Dveins joprojām šķita ļoti jauks.

Vēlāk Dveins, protams, klupa virsū visvisādiem cilvēkiem, arī trim iebraucējiem no Eires Pensilvānijas štatā, kuri Midlendsitijā vispār bija pirmo reizi. Taču tobrīd Harijs vēl bija vienīgais upuris.

—  Kāpēc tieši mani?— neatlaidās Harijs. Tas Midlendsitijā bija ļoti populārs jautājums. Nonākuši slimnīcā dažnedažādu negadījumu dēļ, aizturēti par nepiedienīgu uzvešanos, kļuvuši par dzīvokļu aplaupītāju upuriem vai dabūjuši pa purnu un tādā garā, ļautiņi vienādiņ gaudās: «Kāpēc tad tieši mani?»

—  Dveins droši vien domāja, ka tu visu izturēsi kā vīrietis un kā draugs un spēsi viņam piedot.

—  Tev patiktu, ja Dveins sāktu ņirgāties par tavu apģērbu?— jautāja Harijs. Tieši to Dveins bija darījis — ņirgājies par viņa drānām.

—  Es lūkotu neaizmirst, ka viņš ir labākais darba devējs pilsētā,— teica Frensīne. Tiesa kas tiesa, Dveins maksāja lielas algas. Viņa darbinieki saņēma arī daļu no ienākumiem un katra gada nogalē — ziemsvētku prēmiju. Sājā štata nostūrī viņš bija pirmais no automobiļu tirgotājiem, kas piešķīra saviem kalpotājiem veselības apdrošināšanas polises «Zilais krusts — zilais vairogs». Viņa darbarūķu atvaļinājumu grafiks bija pats labākais pilsētā — ja neņēma vērā «Barry tron». Ikviens darbinieks, kam bija atgadījusies kāda liksta, varēja iet pie Dveina kabinetā un izkratīt sirdi — vienalga, vai likstai bija kāds sakars ar automobiļu pārdošanu vai ne.

Starp citu, tai dienā, kad Dveins izķengājās par Harija drānām, viņš bija pavadījis divas stundas Vernona Gāra sabiedrībā, apspriežot Vernona laulātās draudzenes halucinācijas.

—  Viņai rādās tas, kā nemaz nav,— žēlojās Vernons.

—  Viņai derētu atpūsties, Vern,— sacīja Dveins.

—  Nav izslēgts, ka es pats arī sāku jūgties nost,— teica Vernons.— Jēziņ, es tak, mājās pārnācis, varu stundām ilgi runāties ar savu maucīgo suni.

—  Es arī daru tāpat,— sacīja Dveins.

Raugiet scēnu, kas noritēja starp Hariju un Dveinu un tik ļoti satrieca Hariju:

Harijs ieradās Dveina kabinetā tūlīt pēc Vernona aiziešanas. Viņš negaidīja neko nepatīkamu, jo nebija no Dveina neko tādu piedzīvojis.

—  Nu, kā sviežas manam cīņu biedram?— viņš uzrunāja Dveinu.

—  Var iztikt,— atteica Dveins.— Vai tev kas atgadījies?

—  Nē jau,— sacīja Harijs.

—  Verna sievai šķiet, ka Verns mēģina pārvērst viņas smadzenes plutonijā,— sacīja Dveins.

—   Kas ir plutonijs?— vaicāja Harijs un tādā garā. Tā nu viņi pļāpāja par šo un par to; Harijs bija apņēmies uzturēt sarunu. Sad tad viņam esot skumji bez bērniem. — Bet savā ziņā es tomēr esmu apmierināts,— Harijs mēļoja,— vai tad ļaužu tāpat nav diezgan uz šīs pasaules?

Var jau būt, ka mums vajadzēja kādu adoptēt,— Harijs turpināja.— Bet nu jau ir par vēlu. Un mēs ar veceni varam tīri labi izpriecāties arī tāpat. Priekš kam mums bērns?

Tad, lūk, no šīm Harija runām par adoptēšanu Dveins beigu beigās aizsvilās. Viņu pašu bija adoptējis kāds precēts pāris, kas Pirmā pasaules kara laikā bija no Rietumvirdžīnijas pārcēlies uz Midlendsitiju, lai rūpnīcā sapelnītu lielo naudu. Dveina īstā māte bija kāda vecmeita, kura strādāja par skolotāju, sikšņoja sentimentālas dzejas un stāstīja visiem, ka cēlusies no Ričarda Lauvassirds — bija tāds senu laiku ķēniņš. Dveina īstais tēvs bija kāds iebraucējs burtlicis, kurš iekaroja viņa māti ar to, ka jēdza iespiest viņas dzejoļus. Viņš ir nemēģināja tos iedabūt kādā laikrakstā vai kur citur. Dveina mātei pietika ar salikumu.

Viņa bija nepilnīga dzemdējamā mašīna un, laizdama pasaulē Dveinu, automātiski pašiznīcinājās. Burtlicis pazuda bez vēsts. Viņš bija pazūdoša mašīna.

Nav izslēgts, ka runas par adoptēšanu izraisīja kādu nelādzīgu ķīmisku reakciju Dveina smadzenēs. Lai kā tur būtu, bet viņš pēkšņi uzšņāca Harijam:

—  Harij, velns ar ārā, kālab tev nepaņemt no Vernona kādu kumšķi vilnas lupatu, nesamērcēt tās «Zilajā Sunako» un nesadedzināt savu sūdaino klozi? Citādi man sāk likties, ka es esmu nokļuvis pie brāļiem Vatsoniem! — «Brāļi Vatsoni» bija apbedīšanas birojs, kura pakalpojumus izmantoja daudzmaz cepuri kuļoši baltie. «Zilais Sunako» bija benzīna šķirne.

Harijs salēcās, tad apvainojās ne pa jokam. Visu viņu pazīšanās laiku Dveins vēl ne reizi nebija izteicies par viņa drēbēm. Harijs pats savu apģērbu uzskatīja par visnotaļ atturīgu un solīdu. Viņš valkāja baltus kreklus, melnas vai zilganas kaklasaites, pelēkus vai tumšzilus uzvalkus. Kājās viņam allaž bija melnas kurpes un melnas zeķes.

—  Jā, jā, Harij,— ar ļaunīgu smīniņu sacīja Dveins. — Havajiešu nedēļa jau tepat deguna galā, un es tev nopietni saku: sadedzini savas panckas vai arī ej strādāt pie brāļiem Vatsoniem. Iebalzamējies, kamēr vēl nav par vēlu!

Harijs tā arī palika — muti vaļā, nespēdams ne vārdiņa izteikt. Havajiešu nedēļa, par kuru runāja Dveins, bija reklāmas pasākums. Aģentūru visvisādi izpušķoja, lai tā atgādinātu Havaju salas. Klienti, kuri šajā nedēļā pirka jaunas vai lietotas mašīnas vai arī remontēja savus braucamos par summu, kas pārsniedza piecsimt dolārus, automātiski iesaistījās loterijā. Trīs laimīgie vinnēja pilnīgi samaksātu ceļojumu divām personām uz Lasvegasu, Sanfrancisko un Havaju salām.

— Es tev, protams, nepārmetu, ka tevi sauc tāpat kā jaunāko buika modeli, šāds uzvārds gan tev kā pontiaku tirgotājam īpaši nepiestāv,— Dveins turpināja. Viņš apspēlēja to faktu, ka «General Motors» buiku rūpnīcas jaunākais modelis bija nosaukts par «Le sabre». Tur jau tu neko nevari darīt.— Dveins maigi plikšķināja pa galda virsu. Tas izskatījās vēl draudīgāk par dūres triekšanu galdā.— So to citu gan tev būtu ieteicams izdarīt, Harij, velns tevi rāvis. Tagad būs garais vīkends, Harij. Otrdien no rīta es ļoti ceru šeit ieraudzīt lielas pārmaiņas.

Nedēļas nogale bija īpaši gara tāpēc, ka nākamo pirmdien iekrita Veterānu diena — valsts svētki par godu visiem, kas ar uniformām mugurā kalpojuši dzimtenei.

—   Kad mēs sākām tirgoties ar pontiakiein, Harij,— runāja Dveins,— šī mašīna bija īsti piemērots transportlīdzeklis skolotājām, vecām māmuļām un grezelīgām vecmeitām.— Tā bija taisnība.— Toties tagad, lai gan tu, Harij, varbūt arī neesi to pamanījis, pontiaks ir kļuvis par lielisku, jauneklīgu pavadoni ļaudīm, kas tiecas baudīt dzīvi. Bet tu ģērbies un uzvedies tā, it kā šeit būtu kāds līķu kambaris! Harij, paskaties spogulī un pavaicā sev: «Kas šim subjektam kopīgs ar pontiaku?»

Harijs Lesabrs aiz pārsteiguma ir neattapa aizrādīt Dveinam, ka viņš, lai kā ģērbies, tomēr tika atzīts par vienu no veiksmīgākiem pontiaku tirgoņiem ne tikai viņu štatā, bet arī visos Vidējos Rietumos. Midlendsitijas apkaimē pontiaks bija visiecienītākais automobilis, kaut arī nemaz nebija tik lēts. Tas bija tāds vidēji dārgs dampis.

Dveins Hūvers pateica nabaga Harijam Lesabram, ka Havajiešu festivāls, no kura viņus šķir tikai garā nedēļas nogale, ir Harija lielā izdevība kļūt atbrīvotam un līksmam un ielīksmot arī citus.

—    Harij,— sacīja Dveins,— man tev jāpavēsta kolosāli jaunumi: mūsdienu zinātne dāvā mums bezgaldaudzas brīnumainas krāsas, kam tik dīvaini, uzbudinoši vārdi kā sarkans, oranžs, zaļš, rozā! Vai saproti, Harij,— mums nav vairs jāsamierinās tikai ar melno, pelēko un balto! Vai nav jauki, ko, Harij? Un štata likumdošana nupat nākusi klajā ar paziņojumu, ka smaids darba laikā vairs netiks uzskatīts par noziegumu, un gubernators ..pats personiski apsolīja man, ka par anekdotēm nevienu vairs nesūtīs uz Pieaugušo labošanas iestādes Seksuālo patoloģiju nodaļu!

Harijs Lesabrs to visu, protams, būtu pārcietis bez īpašiem uztraukumiem, ja vien viņš slepus nenodotos transvestismam. Nedēļu nogalēs viņam patika pārģērbties spilgtās sieviešu drēbēs. Harijs ar sievu aizvilka aizkarus, un Harijs pārvērtās par paradīzes putnu.

Neviens cits to nezināja, tikai Harija sieva.

Kad nu Dveins izņirdza viņa darba drēbes un piedevām vēl pieminēja Seperdstaunas Pieaugušo labošanas iestādes Seksuālo patoloģiju nodaļu, Harijam radās aizdomas, ka viņa noslēpums nācis gaismā. Un tas nemaz nebija tik komisks noslēpums. Par šīm vīkendu izdarībām Hariju varēja arestēt. Viņam varēja piespriest naudassodu līdz trīstūkstoš dolāriem un piecus gadus Šeperdstaunas Pieaugušo labošanas iestādes Seksuālo patoloģiju nodaļā.

Tā nu Harijs visu Veterānu dienas vīkendu aizvadīja briesmīgi nomāktā garastāvoklī. Bet Dveinam gāja vēl sliktāk.

. Lūk, kā Dveins pavadīja šī vīkenda pēdējo nakti. Nelabās ķimikālijas iztrieca Dveinu no gultas. Tās lika viņam apģērbties ar tādu skubu, it kā būtu nezin kas steidzams darāms. Tas notika tūlīt pēc pusnakts. Veterānu diena jau bija galā.

Nelādzīgās vielas lika Dveinam izvilkt no spilvenapakšas pielādētu trīsdesmit astotā kalibra revolveri un iebāzt stobru mutē. Sis rīks tikai tam jau arī bija domāts — taisīt caurumus cilvēkos. Re, kāds tas izskatījās:

Tajā planētas daļā, kur dzīvoja Dveins, katrs, kas vien vēlējās, varēja iegādāties šitādu daiktu vietējā dzelzslietu bodītē. Visiem policistiem tādi bija. Visiem rīkļurāvējiem arī. Un citiem ļautiņiem pa to starpu arī.

Rīkļurāvēji mēdza pavērst ieroci pret cilvēkiem un sacīt: «Atdod visu naudu!» Ļaudis parasti tā arī darīja. Policisti mēdza pavērst stobru pret rīkļurāvējiem un sacīt: «Stāt!»— vai kaut ko tamlīdzīgu, kā nu kuro reizi vajadzēja. Bandīti parasti tā arī darīja. Gadījās, protams, ka nedarīja vis. Reizēm sievas trakās dusmās sacaurumoja vīrus. Reizēm vīri trakās dusmās sacaurumoja sievas. Nu, un tādā garā.

Tai nedēļā, kad Dveins kļuva nevaldāms, kāds četrpadsmit gadus vecs Midlendsitijas zēns sacaurumoja tēvu un māti, jo nevēlējās viņiem rādīt briesmīgo dienasgrāmatu, ko bija pārnesis no skolas. Advokāts grasījās izvirzīt versiju par īslaicīgu prāta aptumšošanos, proti, šaušanas brīdī zēns neesot bijis spējīgs atšķirt labu no ļauna.

Reizēm ļautiņi sacaurumoja kādu slavenību, lai paši kļūtu kaut drusciņ slaveni. Reizēm ļautiņi kāpa lidmašīnās, kam vajadzēja lidot uz noteiktu vietu, un draudēja sacaurumot pilotu un pilota palīgu, ja tie negriezīs stūri uz pavisam citu pusi.

Brīdi Dveins turēja revolvera stobru mutē. Viņš sajuta eļļas garšu. Revolveris bija pielādēts un uzvilkts. Mazītiņas, glītas metāla čaulītes ar kokogli, kālija nitrātu un sēru atradās tikai dažu collu attālumā no Dveina smadzenēm. Viņam vajadzēja tikai nospiest mēlīti, un pulveris pārvērstos gāzē. Gāze izgrūstu svina gabaliņus caur stobru un iztriektu cauri Dveina smadzenēm.

Dveins tomēr nolēma, ka tad jau labāk izdemolēt vienu no savām flīzētajām vannas istabām. Ar mazajiem svina gabaliņiem viņš sašķaidīja klozetpodu, izlietni un stikla sienu ap vannu. Uz stikla bija uzzīmēts flamingo. Re, kāds tas bija: 4

Dveins nošāva flamingo.

Vēlāk, atcerēdamies flamingo, viņš šņāca vien aiz dusmām. Klau, ko viņš šņāca«Ak tu maucīgais, derdzīgais putns!»

Šāvienus neviens nedzirdēja. Visas mājas tuvākajā apkārtnē bija pārāk labi izolētas — skaņām nebija izredžu tikt ārā vai iekļūt iekšā. Skaņai, kas gribētu tikt ārā no Dveina sapņumājas, būtu jāpārvar pusotru collu bieza apmetuma kārta, polistirola slānis, alumīnija folijas loksne, tukšs gaiss trīs collu platumā, vēl viena folijas loksne, trīs collas biezs stikla vates slānis, vēl viena folijas loksne, collu bieza izolējoša zāģskaidu plāksne, ruberoīda slānis, collu biezs dēlis, vēl viens ruberoīda slānis un tad vēl alumīnija apšuvums ar dobu vidu. Apšuvums bija pildīts ar brīnumizolējošu materiālu, kas izgudrots speciāli kosmosa kuģiem, lai lidotu uz Mēnesi.

Dveins ieslēdza prožektorus ap māju un sāka viens pats spēlēt basketbolu uz asfaltētā laukuma iepretim piecvietīgajai garāžai.

Kamēr Dveins vannas istabā šaudījās, viņa suns Spārkijs slēpās pagrabā. Nu Spārkijs iznāca ārā. Suns vēroja, kā Dveins spēlē basketbolu.

— Mēs ar tevi, Spārkij,— teica Dveins. Un tādā garā. Viņš tik tiešām mīlēja šito suni.

Neviens neredzēja, kā Dveins spēlē basketbolu. No kaimiņiem viņu šķīra koki, krūmi un augsts ciedrkoka žogs.

Tad viņš pameta bumbu un ierāpās melnā «Plymouth Fury», ko bija nopircis dienu iepriekš. «Plymouth» bija Kraislera firmas ražota mašīna, bet Dveins, kā zināms, tirgojās ar «General Motors» automobiļiem. Viņš bija nolēmis pāris dienu pabraukāt ar «Plymouth», lai noskaidrotu, ko spēj konkurenti.

Atpakaļgaitā izbraukdams no garāžas, Dveins piepeši iedomājās, ka jāpaskaidro kaimiņiem, kādēļ viņš brauc ar «Plymouth Fury». Un viņš nobļāvās pa logu: «Jāpārbauda, ko šie spēj!»— un kārtīgi notaurēja.

Dveins nesas pa Oldkauntiroudu un tad pa Intersteitu, un neviens viņu netraucēja. Ar lielu ātrumu viņš apcirtās

Desmitajā pagriezienā, ietriecās drošības margā, un mašīna sāka griezties kā vilciņš. Dveins atmuguriski izbrauca uz Vienības avēnijas, pārlidoja pāri grāvim un apstājās kādā neapbūvētā zemes gabalā. Zemes gabals piederēja Dveinam.

Ne to kāds redzēja, ne dzirdēja. Sajā rajonā neviens nedzīvoja. Apmēram reizi stundā te vajadzēja braukt garām policistam, taču policists bija nolūzis kādā ieliņā aiz «Western Electric» noliktavas jūdzes divas tālāk. «Nolūzt» policistu žargonā nozīmēja gulēt postenī.

Kādu laiciņu Dveins uzturējās savā neapbūvētajā zemes gabalā. Viņš klausījās radio. Visas Midlendsitijas raidstacijas naktī bija pieklusušas, bet viņš uzķēra kādu Rieturnvirdžīnijas kantrimūzikas staciju, kas viņam ieteica nopirkt desmit dažādu šķirņu puķu sīpolus un piecus augļu kokus — visu kopā par sešiem dolāriem, turklāt uz nomaksu.

— Izklausās tīri pieņemami,— sacīja Dveins. Viņš tik tiešām tā arī domāja. Viņa valstī visiem vēstījumiem — arī telepātiskajiem — bija sakars ar kāda sasodīta krāma pirkšanu vai pārdošanu. Dveina ausīs šie vēstījumi skanēja kā šūpļa dziesmiņas.

5

Kamēr Dveins klausījās Rietumvirdžīniju, Kilgors Trauts lūkoja iemigt kādā Ņujorkas kinoteātrī. Tas bija daudz lētāk nekā pavadīt nakti viesnīcā. Trauts gan agrāk nekad tā nebija rīkojies, taču viņš zināja, ka noskretuši večuki tā mēdz darīt. Viņš gribēja ierasties ifcdlendsitij ā kā noskretušākais no visiem večukiem. Viņam vajadzēja uzstāties simpozijā «Amerikāņu romāna nākotne Makluena laikmetā». Viņš grasījās sacīt šādus vārdus: «Es gan nezinu, kas ir Makluens, toties zinu, ko nozīmē pārlaist nakti Ņujorkas kinoteātrī kopā ar citiem apskretušiem večiem. Varbūt parunāsim par to?»

Un vēl viņš gribēja sacīt tā: «Vai šim Makluenam — vai kā nu ellē viņu sauc — ir kas bilstams par sakarību starp plikām vāverēm un grāmatu tirdzniecību?«»

Trauts bija atbraucis no Koho vēlā pusdienā. Viņš bija iegriezies daudzos pornoveikalos un virskreklu pārdotavā. Viņš bija nopircis divus no saviem romāniem — «Mēri uz riteņiem» un «Tas vairs nav jāslēpj», tāpat arī kādu žurnālu, kurā bija publicēts viens viņa stāsts, un jaunu virskreklu. Žurnāls saucās «Melnais zekturis». Kreklam bija glauni krokota krūteža. Klausīdams pārdevēju padomam, Trauts iegādājās arī komplektu, kurā ietilpa bikšu siksna, aproču pogas un tauriņš. Visi šie priekšmeti bija mandarīnu krāsā.

Visus šos labumus Trauts turēja uz ceļiem kopā ar čaukstošu papīra maisu, kurā bija viņa smokings, seši jauni šortu pāri, seši jauni zeķu pāri, skuveklis un zobu birste. Zobu birste Trautam nebija piederējusi gadiem ilgi.

Romānu «Mēris uz riteņiem» un «Tas vairs nav jāslēpj» vāki solīja vāveres vairumā. Grāmatu «Tas vairs nav jāslēpj», kam bija lemts pārvērst Dveinu par slepkavīgu maniaku, rotāja fotogrāfija, kurā bija redzams, kā plikas studentes izģērbj universitātes profesoru. Pa dāmu kopmītnes logu bija labi saskatāms grāmatnīcas tornītis. Ārā bija gaiša diena, un tornītī bija pulkstenis. Re, kāds tas bija:

Profesoram bija vairs tikai svītrainas apakšbikses, zeķturi un zeķes. Galvā — profesora cepurīte, kas atgādināja mūrnieka ķelli un izskatījās tā:

Grāmatā nebija ne pušplēsta vārda par profesoriem, dāmu kopmītnēm vai universitāti. Grāmata bija uzrakstīta kā Visuma Radītāja vēstule vienīgajai būtnei ar brīvu gribu.

Ja runājam par «Melnajā zeķturi» publicēto stāstu, tad jāteic, ka Trautam pašam nebija ne jausmas, ka stāsts publicēts. Izrādījās, ka tas atzīts par gana labu jau sen —1962. gada aprīlī. Trauts to pilnīgi nejauši uzgāja vecu žurnālu žūksnī pie pašām veikala durvīm. Tie bija biksīšu žurnāli.

Kad Trauts pirka šo žurnālu, kasieris nosprieda, ka viņš ir vai nu piedzēries, vai garā vājš. «Kāds viņam prieks no sievietēm biksītēs,» domāja kasieris. «Nu labi, viņas gan ir iepletušas kājas, bet biksītes viņām tik un tā ir kājās, un vai tad to var salīdzināt ar vāverēm, ko pārdod veikala dziļumā?»

—  Ceru, ka tas jums sagādās prieku,— sacīja kasieris. Ar to viņš gribēja teikt, ka Trautam, cerams, izdosies atrast kādas bildītes, uz kurām skatoties viņš varēs masturbēt, jo tikai tam jau visi šie izdevumi bija domāti.

—  Tas ir priekš mākslas festivāla,— atteica Trauts.

Pašu stāstu sauca «Dancojošais muļķis». Kā daudzi Trauta darbi, tas vēstīja par traģisku nespēju saprasties.

Lūk, par ko tur bija. Lidojošo šķīvīšu civilizācijas pārstāvis, vārdā Zogs, ierodas uz Zemes, lai pastāstītu, kā novēršami kari un ārstējams vēzis. So informāciju viņš atvedis no dzimtās planētas Margo, kur dzīvās radības sazinās ar pirdienu un ritmisku deju palīdzību.

Viņš nolaižas Konektikutā. Ir vēla nakts. Viņš vēl nav paspējis īsti piezemēties, kad jau ierauga degošu māju. Pirzdams un dejodams viņš iedrāžas mājā, lai brīdinātu iemītniekus par draudošām briesmām. Un mājas saimnieks ielauž viņam pauri ar golfa nūju.

Kinoteātrī, kur, ar saviem saiņiem apkrāvies, sēdēja Trauts, rādīja vienas vienīgas neķītrības. Mūzika žūžoja. Neskaidri jauna vīrieša un jaunas sievietes silueti skūpstīja viens otru visās iespējamās vietiņās.

Un Trauts, tur sēdēdams, sacerēja jaunu romānu. Romāns vēstīja par kādu zemiešu astronautu, kurš ieradies uz kādas planētas, kas ir tik piesārņota, ka visi augi un dzīvnieki sen jau aizgājuši bojā — atlikuši vairs tikai humanoīdi. Humanoīdi ēd no petrolejas un oglēm gatavotus produktus.

Viņi sarīko mielastu par godu šim astronautam, kura vārds ir Dons. Ēdieni ir vienkārši drausmīgi. Tiek runāts galvenokārt par cenzūru. Kā nelaba sērga viņu pilsētās saviesušies kinoteātri, kuros rādot vienas vienīgas neķītrības. Humanoīdi gribot tikt no tiem vaļā, taču nevēloties jel kādi apspiest vārda brīvību.

Viņi vaicā Donam, vai uz zemes arī pastāv neķītru filmu problēma, un Dons atbild:— Un kā vēl pastāv.— Viņi vaicā, vai filmas ir patiesi neķītras, un Dons atbild:

— Cik nu vien neķītras var būt filmas.

Humanoīdiem tas ir īsts izaicinājums, jo viņi ir pārliecināti, ka viņu neķītrības noteikti sit pušu visu, kas šajā jomā sasniegts uz Zemes. Tādēļ visi raušas mašīnās uz gaisa spilveniem un dodas uz pornoķinīti pilsētas nomalē.

Viņi ierodas tur tieši pārtraukumā starp filmām, un Donam ir drusku laika paprātot, kas gan varētu būt vēl neķītrāks par to, ko viņš redzējis uz Zemes. Un viņš jūtas uzbudināts jau pirms gaismas izdzišanas kinozālē. Visas viņa kompānijas sievietes ķiķina un dīdās.

Tad zālē kļūst tumšs un atveras priekškars. No skaļruņiem nāk čāpstināšana un vaidi. Tad beidzot sākas filma. Attēla kvalitāte ir vienkārši lieliska, redzams kāds vīriešu kārtas humanoīds, kurš ēd kaut ko bumbierim līdzīgu. Kamera tuvplānā rāda viņa siekalainās lūpas, muti, zobus. Viņš ēd savu bumbieri vienā mierā. Kad pēdējais kumoss nozūd viņa šmakstinošajā mūžā, kamera pievēršas ādamābolam, kas kairinoši kust. Humanolds tīksrnīgi atraugājas, un uz ekrāna parādās uzraksts vietējā valodā:

## FILMAS BEIGAS

Lieki piebilst, ka tas ir tikai bezkaunīgs izdomājums. Sen vairs uz šīs planētas nav nekādu bumbieru. Un bumbiera ēšana arī nebūt nav šā vakara nagla. Tas tik tā — īsfilma, lai skatītāji iejustos.

Tad sākas īstā filma. Tajā piedalās humanoīdu vīrietis, humanoīdu sieviete, viņu divi bērni, suns un kaķis. Pusotru stundu no vietas viņi ēd un ēd — zupu, gaļu, biskvītus, sviestu, dārzeņus, kartupeļu biezputru ar mērci, augļus, saldumus, kūkas, kliņģeri. Retu reizi kamera atraujas tālāk par pēdu no viņu spīdošajām lūpām un kustošajiem ādamāboliem. Beigu beigās tēvs uzceļ uz galda suni un kaķi, lai tie arī varētu piedalīties orģijā.

Pēc kāda laika tēlotāji ir jau pierijušies līdz acīm, viņi tik tikko spēj tās pagrozīt. Viņi teju, teju nespēj vairs pakustēties. Viņi spriež, ka nu gan vismaz nedēļu nespēs neko iedabūt iekšā — un tādā garā. Gaužām gausi viņi nokopj galdu. Grīļodamies viņi dodas uz virtuvi un izgāž atkritumu tvertnē mārciņu trīsdesmit ēdiena atlikumu.

Skatītāji ekstāzē.

Kad Dons ar draugiem iznāk no kinoteātra, viņus apstāj humanoīdu ielasmeitas, kas piedāvā viņiem olas, apelsīnus, pienu, sviestu, riekstus un tādā garā. īstenībā, protams, ielenes šos labumus piedāvāt nespēj.

Humanoīdi paskaidro Donam, ka šīs ielenes, mājās aizvestas, par smiekla naudu pagatavo ēdienus no petrolejas un oglēm.

Un, kamēr Dons ēstu, ielene neķītri vāvuļotu, cik šis ēdiens sulīgs un svaigs, bet tas, protams, būtu salti meli.

6

Dveins Hūvers kādu stundu pavadīja uz sava zemes gabala — atzvēlies «Plymouth Fury», klausījās Rietumvirdžīniju. Viņam ieteica apdrošināt dzīvību — tas maksāšot tikai pāris centu dienā — un pastāstīja, kas darāms, lai automobilis labāk kalpotu. Viņš uzzināja, kā cīnīties ar aizcietējumiem. Viņam piedāvāja Bībeli, kur visi Tā Kunga un Jēzus izteicieni nodrukāti lieliem, sarkaniem burtiem. Viņam piedāvāja augu, kas pievilina un aprij slimību iznēsātājus kukaiņus.

Un viss tik krājās un krājās Dveina smadzenēs — katram gadījumam., tā teikt. Viņa galvā jau tāpat bija krietni daudz visa kā.

Kamēr Dveins vientulīgi sēdēja savā mašīnā, deviņas jūdzes tālāk — apgabala slimnīcā Fērčailda bulvārī mira nost Midlendsitijas vecākā iedzīvotāja. Viņu sauca Mērija Janga. Viņai bija simt astoņi gadi. Viņai bija melna āda. Mērijas Jangas vecāki bija vergi no Kentuki.

Mēriju Jangu un Dveinu Hūveru saistīja trausla, neredzama saikne. Kad Dveins vēl bija mazs zēns, Mērija Janga pāris mēnešu mazgāja Hūveru ģimenes veļu. Viņa stāstīja mazajam Dveinam Bībeles leģendas un dalījās atmiņās par verdzību. Viņa stāstīja Dveinam par kāda baltā vīrieša publisku pakāršanu, ko bērnībā bija redzējusi Cincinati.

Un tagad apgabala slimnīca kads melnadains ārsts vēroja Mēriju Jangu mirstam no plaušu karsoņa.

Ārsts nezināja, kas viņa tāda. Viņš tikai pirms nedēļas bija ieradies Midlendsitijā. Viņš pat nebija amerikānis, kaut arī medicīnisko izglītību bija ieguvis Harvardā. Viņš bija no indaro cilts, no Nigērijas. Viņu sauca Kiprians Ukvende. Viņš nejutās rada nedz Mērijai, nedz citiem amerikāņu melnādainajiem. Viņš juta radniecību vienīgi ar nigēriešiem no indaro cilts.

Savā nāves stundā uz šīs planētas Mērija bija tikpat vientuļa kā Dveins Hūvers vai Kilgors Trauts. Viņa nebija laidusi pasaulē nevienu pēcnācēju. Viņai nebija draugu vai radu, kas varētu stāvēt pie viņas nāves gultas. Tāpēc savus pēdējos vārdus uz šīs planētas viņa sacīja Kiprianam Ukvendem. Viņai pietrūka elpas iekustināt savas balss saites. Viņa spēja vienīgi kustināt lūpas.

Lūk, viss, kas Mērijai Jangai bija sakāms par nāvi:— Vai manu, vai…

Kā visi Zemes cilvēki, Mērija Janga savā pēdējā mirklī sūtīja atvadas visiem, kas viņu pazinuši. Viņa izstaroja mazu telepātisku taurenīšu mākonīti, un viens no taurenīšiem noglāstīja vaigu Dveinam Hūveram deviņu jūdžu attālumā. Dveins izdzirda aiz muguras nogurušu balsi, kaut arī tur neviena nebija. Balss teica Dveinam:—Vai manu, vai…

Tad kaitīgās vielas lika Dveinam iedarbināt mašīnu. Viņš izbrauca no zemes gabala un rāmi stūrēja pa Vienības avēniju, kas gāja paralēli Intersteitas šosejai.

Viņš pabrauca garām savam galvenajam uzņēmumam — Dveina Hūvera Pontiakparkam pie Vienpadsmitā pagrieziena — un iegrieza jaunās viesnīcas «Holiday Inn» stāvvietā. Dveins bija viens no trim viesnīcas īpašniekiem. Pārējie divi bija Midlendsitijas vadošais ortodontists Dr. Alfreds Maritimo un Dons Millers, kurš, starp citu, bija arī Seperdstaunas Pieaugušo labošanas iestādes Amnestiju padomes priekšsēdis.

Dveins pa dienesta kāpnēm uzkāpa uz viesnīcas jumta, pa ceļam nevienu nesastapis. Spīdēja pilnmēness. Divi pilnmēneši. Mildredas Berijas mākslas centrs — uz kolonnām balstītā caurspīdīgā lode — bija izgaismots no iekšpuses un atgādināja pilnmēnesi.

Dveins skatījās uz guļošo pilsētu. Te viņš bija dzimis. Mūža pirmos trīs gadus viņš bija pavadījis bāreņu patversmē, kas atradās divu jūdžu attālumā no vietas, kur viņš patlaban stāvēja. Te, Midlendsitijā, viņš bija adoptēts un gājis skolā.

Viņam piederēja ne tikai pontiaku aģentūra un trešā daļa jaunās viesnīcas «Holiday Inn». Arī trīs «Burger Chef» uzkostuves, piecas automātiskas automobiļu mazgātavas, daļa kinoteātra pie Cukurstrauta, kur varēja skatīties filmas, neizkāpjot no mašīnas, WMCY radiostacija, golfa laukumi «Trīs kļavas», tūkstotis un septiņi simti elektronikas firmas «Barrytron, Ltd.» akciju bija viņa īpašums. Dveinam bija daži duči zemes gabalu. Turklāt viņš bija viens no Midlendsitijas apgabala nacionālās bankas direktoriem.

Bet šobrīd Midlendsitijā Dveinam likās sveša un atbaidoša.— Kur es esmu?— viņš klusi vaicāja.

Viņš bija aizmirsis arī to, ka viņa sieva Sīlija, piemēram, bija izdarījusi pašnāvību, ieēdot «Drāno»— sodas

hidroksīda un alumīnija skaidu maisījumu, kas bija domāts kanalizācijas tīrīšanai. Sīlija bija pārvērtusies mazā vulkāniņā, jo sastāvēja no tām pašām vielām, kas parasti aizsprosto kanalizācijas caurules.

Dveins bija aizmirsis arī to, ka viņa vienīgais dēls kļuvis par bēdīgi slavenu homoseksuālistu. Dēla vārds bija Džordžs, bet visi dēvēja viņu par Mīksto. Mīkstais bija jaunās viesnīcas kokteiļu bāra pianists.

— Kur es esmu?— klusi vaicāja Dveins.

7

Kilgors Trauts Ņujorkas kinoteātrī bija uzmeklējis tualeti. Blakus tualetes papīra rullim viņš ieraudzīja reklāmas plakātu. Plakāts aicināja apmeklēt masāžas zāli «Sultāna harēms». Masāžas zāles Ņujorkā tolaik bija prātus mulsinošs jaunievedums. Vīrieši tur varēja fotografēt kailas sievietes vai gleznot ar ūdenskrāsām sieviešu ķermeņus. Ja vīrieši vēlējās, sievietes viņus masēja tik ilgi, līdz sperma izšļācās frotē dvieļos.

— Lūk, īsta, pilnvērtīga dzīve,— sacīja Kilgors Trauts.

Uz flīzēm blakus tualetes papīra rullim kāds ar zīmuli bija uzšņāpis jautājumu. Re, kas tas bija par jautājumu:

Trauts saka vandīties pa kabatam, mekledams pildspalvu vai zīmuli. Taču viņam nebija nekāda rakstāmā, pat izdeguša sērkociņa ne. Ta nu viņš atstaja jautajumu neatbildētu, bet, ja spētu, viņš būtu uzrakstījis, lūk, ko:

Būt

Visuma Radītāja

acīm,

ausīm

un sirdsapziņai, tu, kretīn.

Iedams atpakaļ uz savu vietu, Trauts sāka rotaļāties — viņš iztēlojās sevi kā Visuma Radītāja acis, ausis un sirdsapziņu. Trauts sūtīja Radītājam telepātiskus ziņojumus, kaut arī nezināja, kur īsti tas patlaban atrodas. Trauts vēstīja, ka vīriešu tualete esot tīra kā izlaizīta. «Paklājs zem manām kājām,» viņš ziņoja no vestibila, «ir gluži jauns un atsperīgs. Man šķiet, ka tas ir no kaut kādas brīnumšķiedras. Tas ir zils. Vai sajēdz, ko es saprotu ar vārdu zils?» Un tādā garā.

Kad Kilgors Trauts sasniedza zāli, tur jau dega gaisma. Zāle bija tukša, tur rosījās vienīgi ķinīša īpašnieks, kurš vienlaikus bija arī biļešu kontrolieris, ārā sviedējs un vietu ierādītājs. Viņš mēza laukā netīrumus no rindu starpām. Tas bija baltādains pusmūža vīrs.— Izpriecas beigušās, veco zēn,— viņš teica Trautam.— Laiks uz mājām.

Trauts neko neiebilda, bet projām iet ari nesteidzās. Viņš aplūkoja ar zaļu emaljas krāsu klātu metāla kasti pie zāles dibensienas. Tur iekšā bija projektors, skaņas ierīce un filmas. No kastes uz kontaktu sienā stiepās vads. Kastes priekšpusē bija caurums. Pa to nāca laukā kustīgās bildītes. Kastes sānos bija vienkāršs slēdzis. Re, kāds tas bija:

Trautu ieintriģēja doma, ka atliek tikai nospiest slēdzi un uz ekrāna atkal parādīsies visādas cūcības.

—  Ar labu nakti, veco zēn,— stingri noteica kinoteātra īpašnieks.

Trauts negribīgi atkāpās no aparāta. Lūk, ko viņš pateica ķinīša īpašniekam:

—   Sī mašīnīte apmierina tādu vajadzību, un cik viegli ar to apieties!

. Reizem viņi šīs kaitīgas vielas baza sev pakaļa. Viņu pakaļas caurums izskatījās tā:

Iedams projām, Trauts — vēl arvien kalpodams Visuma Radītājam kā acis, ausis un sirdsapziņa — nosūtīja viņam šādu telepātisku ziņojumu: «Tagad es dodos uz Četrdesmit otro ielu. Vai tu jau kaut ko zini par Četrdesmit otro ielu?»

8

Trauts gāja pa Četrdesmit otrās ielas trotuāru. Tā bija bīstama vieta. Visa pilsēta bija bīstama — gan visādu ķimikāliju dēļ, gan nevienlīdzīga bagātību sadalījuma dēļ un tādā garā. Daudzi šejienes ļaudis bija tādi kā Dveins: viņi paši sevī ražoja kaitīgas vielas, kas maitāja viņu smadzenes. Bet tūkstoši un tūkstoši citu ļautiņu nelabās vielas pirka un rija vai iešņauca tās, vai arī iešļircināja sev vēnās ar tādu rīku:

Cilvēki gandēja savu miesu ar visādām nelabām vielām tāpēc, ka gribēja dzīvot labāk. Viņi dzīvoja derdzīgos ūķos, kur atlika vienīgi nodarboties ar derdzīgām lietām. Viņiem nebija ne draņķa, un viņi nespēja izdaiļot savu apkārtni. Tad 11u viņi darīja visu, ko spēja, lai izdaiļotu savas iekšas.

Līdz šim iznākums bija vienkārši katastrofisks — pašnāvības, zādzības, slepkavības, ārprāts un tādā garā. Bet uz veikalu letēm nemitīgi parādījās arvien jaunas vielas. Divdesmit pēdu attālumā no Trauta Četrdesmit otrajā ielā uz pornoveikala sliekšņa bezsamaņā gulēja kāds četrpadsmit gadus vecs zēns. Viņš bija izdzēris puspinti jauna tipa atšķaidītāja, kas bija parādījies pārdošanā tikai iepriekšējā dienā. Viņš bija norijis arī divas pilulas, kas paredzētas mājlopu ārstēšanai no lipīgās brucelozes, dēvētas arī par Banga sērgu.

Trauts stāvēja kā pārakmeņojies Četrdesmit otrajā ielā. Es viņam biju dāvājis mūžu, kas nebija dzīvošanas vērts, taču vienlaikus apveltījis arī ar dzelžainu dzīvotgribu. Uz Zemes šāds savienojums bija ļoti bieži sastopams.

Kinoteātra īpašnieks iznāca laukā un cieši aizslēdza durvis.

Un divas jaunas, melnādainas prostitūtas iznira no nekurienes. Viņas jautāja, vai Trauts un kinoteātra īpašnieks nevēlas drusku papriecāties. Viņas bija mundras un nebaidījās nenieka, jo pirms pusstundas bija izēdušas tūbiņu Norvēģijā ražota prethemoroīdu līdzekļa. Ražotājiem ij prātā nebija nācis, ka to kāds varētu ēst. To vajadzēja stūķēt dibenā.

Tās abas bija meitenes no laukiem. Viņas bija uzaugušas valsts agrārajos dienvidos, kur viņu senčus savā laikā izmantoja kā lauksaimniecības agregātus. Tagad baltie dienvidu fermeri iztika bez mašīnām no miesas un asinīm, jo metāla mašīnas bija lētākas un drošākas un tām nevajadzēja tik smalkus mājokļus.

Tā nu melnajiem agregātiem nācās vākties prom no turienes, ja tie negribēja nosprāgt badā. Tie devās uz pilsētām, jo citur pie žogiem un kokiem bija pielikti, lūk, šādi uzraksti:

Kilgors Trauts reiz sacerēja stāstu ar virsrakstu «Tieši tev». Darbība notiek Havaju salās, kurp arī laimīgie Dveina Ilūvera loterijas uzvarētāji varēja braukt. Visu salu platību savā starpā sadalījuši četrdesmit bagātnieki, un šajā stāstā Trauts liek tiem izmantot savas īpašuma tiesības līdz galam. Bagātnieki sasprauž uzrakstus «Ieeja aizliegta!» it visur.

Pārējo salinieku miljonam tas rada drūmākās problēmas. Gravitācijas likums paģēr, ka viņiem — vienalga, kur, bet obligāti — jāsaskaras ar Zemes virsmu. Citādi atliek vienīgi brist jūrā un plunčāties pie krasta,

Bet tad federālā valdība nāk klajā ar ārkārtējiem pasākumiem. Katram vīrietim, sievietei vai bērnam, kam nav zeme3 īpašuma, tiek piešķirts liels, ar hēliju pildīts balons.

Katram balonam piestiprinātas virves ar sprādzēm. Tā nu Havaju salu ļaudis var dzīvot salās joprojām — nepieskaroties citu cilvēku īpašumam.

Nu abas ielenes vairoja sava sutenera mantu. Tas bija brīnišķīgs, nežēlīgs vīrs. īelenēm viņš bija dieva vietā. Viņš bija tām atņēmis izvēles brīvību, un tas bija pareizi darīts. Viņām brīva griba nemaz nebija vajadzīga. Viņas jutās tā, it kā būtu ziedojušās, piemēram, Jēzum, un nu varēja dzīvot nesavtīgi un paļāvīgi — tikai viņas bija ziedoj ušās suteneram.

Viņu bērnība bija galā. Tagad abas ielenes pamazām

beidzās nost. Pēc viņu domām, Zeme ir planēta, kas daudz gan sola, bet maz dod.

Kad divi daudzsološie — Trauts un ķiniša saimnieks — bija atteikušies no daudzsološajām izpriecām, abi mirstošie bērni pagriezās un klumzāja prom — viņu pēdas te pieskārās ietvei, te nepieskārās, te pieskārās atkal. Meičas nozuda ap stūri. Trauts — Visuma Radītāja acis un ausis — nošķaudījās.

—  Vesels!— noteica ķinīša saimnieks. Tādā veidā daudzi amerikāņi mēdza pilnīgi automātiski reaģēt, ja kāds nošķaudījās.

—  Tencinu,— sacīja Trauts. Pagaidu draudzība bija nodibināta.

Trauts teica, ka cer ar veselu ādu nokļūt kādā lētā viesnīcā. Ķinīša īpašnieks teica, ka cer nokļūt Taimskvēra metrostacijā. Tā viņi soļoja blakus, ieklausīdamies savu soļu mierinošajās atbalsīs no māju sienām.

Ķinīša saimnieks dažos vārdos pateica Trautam, ko domā par šo planētu. Viņam uz šīs planētas esot divi bērni un sieva. Tie nezinot, ka viņš rāda ķinītī seksenes. Sieva un bērni domājot, ka viņš tik vēlu vakaros strādā par inženieri konsultantu. Viņš sacīja, ka tik veci inženieri šai planētai vairs neesot vajadzīgi. Bet kādreiz tā viņus dievinājusi.

—  Grūti laiki,— piekrita Trauts.

Ķinīša saimnieks teica, ka piedalījies brīnumaina izolācijas materiāla izstrādāšanā — tas izmantots zvaigžņu kuģos, kas devās uz Mēnesi. Starp citu, tas pats materiāls Dveina Hūvera sapnīgās Midlendsitijas savrupmājas alumīnija apšuvumam piešķīra tā brīnumizolējošās īpašības.

Ķinīša īpašnieks atgādināja Trautam vārdus, ko bija t sacījis pirmais astronauts, izkāpdams uz Mēness: «Mazs solītis cilvēkam, milzu lēciens — cilvēcei.»

—  Zelta vārdi,— sacīja Trauts. Viņš atskatījās pār plecu un ieraudzīja, ka viņiem seko balts oldsmobilis «Tornado» ar melnu vinila jumtu. Sī mašīna, kurai četrsimt zirgspēku jaudas motors un priekšējo riteņu piedziņa, vilkās viņiem aiz muguras ar ātrumu trīs jūdzes stundā un turējās cieši pie ietves malas.

Tas bija viss, ko Trauts vēlāk spēja atminēties,— oldsmobilis aiz muguras.

Viņš atjēdzās četrrāpus kādā rokasbumbas laukumā zem Kvīnsboro tilta — Piecdesmit devītajā ielā netālu no Istriveras. Bikses un apakšbikses viņam bija novilktas līdz ceļiem. Naudas vairs nebija. Visapkārt mētājās viņa mantība — smokings, jaunais krekls, grāmatas. No vienas auss sūcās asinis.

Policisti viņu pieķēra velkam bikses kājās. Tie apžilbināja Trautu ar starmeti tieši tai brīdī, kad viņš, atspiedies pret nožogojumu rokasbumbas laukuma galā, vientiesīgi krāmējās gar jostu un bikšu priekšu. Policisti jau domāja, ka pieķēruši viņu cūkojoties publiskā vietā, noķēruši vecu vīru gleznojam kaut ko ar savu necilo alkohola un izkārnījumu paleti.

Gluži bez naudas viņš nebija vis. Viņam vēl bija desmit dolāri pulksteņa kabatiņā.

Slimnīcā noskaidrojās, ka Trauts nav nopietni ievainots. Viņu aizveda uz policijas iecirkni un kārtīgi nopratināja. Viss, ko viņš varēja pateikt: šo esot nolaupījuši ļauni spēki, kas braukuši baltā oldsmobilī. Policisti gribēja zināt, cik cilvēku bijis oldsmobilī, viņu vecumu, dzimumu, ādas krāsu, runas īpatnības.

— Cik es noprotu, tie varēja arī vispār nebūt Zemes cilvēki,— sacīja Trauts.— Cik nu man zināms, tajā vāģī varēja braukt arī domājoša gāze no Plutona.

Trauts to teica bezgalīgā sirds vienkāršībā, taču šai piezīmei bija lemts kļūt par lielas prātu aptumšošanās epidēmijas dīgli. Lūk, kā šī sērga izplatījās tālāk: nākamajā dienā «New York Post» ievietoja reportāžu, kuras autors citēja Trautu.

Raksta nosaukums bija šāds:

PLUTONA BANDĪTI NOLAUPA DIVUS VĪRUS

Trauts bija pārtapis par Kilmeru Troteru, dzīvesvieta nezināma, vecums — astoņdesmit divi gadi.

Citas avīzes pārpublicēja rakstu ar niecīgiem labojumiem. Visur tika pieminēts jociņš par Plutonu, gudri spriedelēts par Plutona bandu. Un reportieri taujāja policistiem jaunumus par Plutona bandu, tādēļ policisti arī cītīgi meklēja Plutona bandu.

Tā nu ņujorkieši, kuri jau tāpat baidījās no daudz kā tāda, kam vispār nebija vārda, tagad tika vēl ietramdīti ar kaut ko šķietami īpašu — ar Plutona bandu. Viņi pirka jaunas atslēgas durvīm un restes logiem, lai pasargātos no Plutona bandas. Vakaros viņi vairs negāja uz teātriem, jo baidījās no Plutona bandas. Ārzemju laikraksti izplatīja sērgu vēl tālāk, ieteikdami ļaudīm, kas dodas uz Ņujorku, staigāt tikai pa dažām Manhetenas ielām un tādējādi saglabāt labas izredzes izvairīties no Plutona bandas.

Vienā no daudzajiem Ņujorkas krāsaino ļaužu geto kāda pamesta nama pagrabā mēdza pulcēties puertorikāņu pusaudži. Viņi gan bija sīki, toties nenotverami, un viņu bija daudz. Viņi tiecās kļūt briesmīgi un bīstami, lai aizstāvētu sevi, savus draugus un ģimenes — jo policija jau to nedarīja. Viņi gribēja arī panākt, lai narkotiku tirgoņi izvācas no viņu rajona, un iekarot popularitāti — tas bija ļoti svarīgi, jo tikai tā varēja pievērst valdības uzmanību neizvestiem atkritumiem un tamlīdzīgām būšanām.

Viens no viņiem, Hosē Mendoza, bija tīri labs zīmētājs. Viņš tad arī uzzīmēja jaunizceptās bandas emblēmu uz puišu jaku mugurām. Re, kāda tā bija:

9

Brīdī, kad Kilgors Trauts gluži neviļus saindēja ņujorkiešu kolektīvo saprātu, Dveins Hūvers, jukušais pontiaku tirgotājs, rāpās lejā no savas viesnīcas jumta.

Neilgi pirms saules lēkta Dveins iegāja paklājiem izliktajā viesnīcas vestibilā pasūtīt sev istabu. Kaut arī stunda bija tik neparasta, kāds cits vīrs, turklāt melnais, bija Bveinam priekšā. Tas bija Kiprians Ukvende no indaro cilts, nigēriešu terapeits, kurš dzīvoja viesnīcā, kamēr nebija atradis sev piemērotu dzīvokli.

Dveins pazemīgi gaidīja savu kārtu. Viņš bija piemirsis, ka ir viesnīcas līdzīpašnieks. Dzīvošanu zem viena jumta ar melnādainajiem Dveins uztvēra visnotaļ filozofiski. Viņš juta saldeni rugtu apmierinājumu un sacīja sev: «Laiki mainās. Laiki mainās.»

Portjē bija nesen pieņemts darbā. Viņš Dveinu nepazina. Viņš lika Dveinam izpildīt reģistrācijas anketu. Dveins savukārt dedzīgi lūdza atvainot, ka piemirsis savas mašīnas numuru. Viņš jutās vainīgs, kaut arī zināja, ka nav jau īpaši par ko.

Kad portjē izsniedza viņam istabas atslēgu, Dveina priekiem nebija gala. Viņš bija izturējis pārbaudi. Un par savu numuru Dveins arī bija stāvā sajūsmā. Tas bija tik jauns, tik vēss un tīrs. Turklāt tik bezpersonisks! Akurāt tāds pats kā tūkstoši tūkstošu tā brāļu «Holiday Inn» viesnīcās visās pasaules malās.

Dveinam varēja nebūt skaidrības par to, kādēļ viņš vispār dzīvo un ko darīt turpmāk. Bet vismaz tiktāl viņš bija rīkojies pareizi: viņš bija sevi uzticējis nevainojamam cilvēkveidīgas būtnes konteineram.

Tas bija gaidījis kādu. Gaidījis tieši Dveinu.

Ap tualetes podu bija papīra lente, ko Dveinam vajadzēja noplēst pirms sēšanās virsū. Ee, kāda tā bija:

Šī papīra strēmele garantēja, ka Dveinam nav ko baidīties no mazajiem, korķuviļķiem līdzīgajiem mūdzīšiem, kas varētu ierāpties viņam dibenā un sagrauzt visus vadiņus. Sīs raizes Dveinam bija aiztaupītas.

Uz durvju roktura iekšpusē karājās kartona gabals, ko Dveins uzkāra ārpusē. Re, kas tur bija virsū:

Dveins uz brīdi atvilka aizkarus, kas sniedzās no griestiem līdz pašai grīdai. Viņš ieraudzīja gaismas reklāmu, tā vēstīja nogurušiem ceļotājiem par viesnīcas tuvumu. Re, kāda tā bija:

Dveins aizvilka aizkarus ciet. Viņš noregulēja apkures un ventilācijas sistēmas, likās uz auss un gulēja kā dieva jērs.

Jērs bija kustoņu mazulis, kļuvis slavens ar to, ka tam labi nāca miegs uz šīs planētas. Re, kāds izskatījās jērs:

10

Ņujorkas policija palaida Kilgoru Trautu vaļā kā gluži nenozīmīgu cilvēciņu — nakts melnumā, divas stundas pēc Veterānu dienas. Viņš šķērsoja Manhetenas salu no austrumiem uz rietumiem kopā ar vēja nestām «Kleenex» skrandām, vecām avīzēm un pelnu plēnēm.

Viņš apturēja kādu furgonu. Tas veda septiņdesmit astoņus tūkstošus mārciņu spāņu olīvu. Furgons uzņēma Trautu pie ieejas Linkolna tunelī, kas bija nosaukts par godu kādam vīram, kuram bija pieticis iztēles un drosmes pasludināt verdzību Amerikas Savienotajās Valstīs ārpus likuma. Tas savulaik bija tāds modes bļāviens.

Vergus vienkārši atlaida ar ubagu tarbām kaklā. Viņus nebija grūti atšķirt. Viņi bija melnādaini. Nu tie pēkšņi varēja blandīties, kur deguns rāda.

Šoferis, kurš bija baltais cilvēks, pieteica Trautam sēdēt uz kabīnes grīdas, kamēr viņi nebūs izbraukuši no pilsētas, jo pēc likuma viņš nedrīkstēja pārvadāt pasažierus.

Vēl bija tumšs, kad viņš atļāva Trautam pārvākties uz sēdekļa. Viņi brauca caur Ņūdžersijas saindētajiem purviem un pļavām. Viņu mašīna bija «General Motors» ražotais dīzeļvilcējs «Astro 95» ar četrdesmit pēdas garu piekabi. Furgons bija tik milzīgs, ka Trautam paša galva salīdzinājumā ar to likās tik sīciņa kā kniepadatas galviņa.

Šoferis stāstīja, ka viņš vēl nesen esot bijis liels mednieks un makšķernieks. Viņa sirds vai lūza, iedomājoties vien, kādi šie purvi un šīs pļavas izskatījušies pirms nieka simt gadiem.— Un kad tu, cilvēks, padomā, kādus sūdus taisa lielākā daļa no visām tām fabrikām — veļas pulverus, kaķu barību, bezalkoholisko alu…

Šoferim bija pilnīga taisnība. Ražošanas procesi gandēja planētu nost, un viss saražotais turklāt bija draņķīgs, ne pārāk vajadzīgs un prasts.

Arī Trauts pateica vienu prātīgu domu:— O jā, es arī kādreiz biju dabas draugs. Es kaucu un bēdājos par baltgalvu ērgļiem, ko cilvēki ar automātiem apšāva no helikopteriem, bet tagad tas mani vairs nerausta. Klīvlendā upe ir tik ļoti piesārņota, ka reizi gadā aizdegas. Agrāk tas mani darīja traku, bet nu es tikai pasmejos. Ja kāds tankkuģis nejauši izgāž okeānā naftu un nobendē miljonus putnu un biljonus zivju, es līksmi saku: «Lai dzīvo «Standard Oil»!— vai arī: «Slava, slava «Mobil Gas»/»— atkarībā no tā, kas izgāzis naftu. Trauts pacēla rokas svinīgā žestā.— Biršu gaisā, galvu maisā!— viņš izsaucās.

Šoferis bija satriekts.

—  Nu gan tu gvelz,— viņš noteica.

—  Jā, un tad es sapratu,— turpināja Trauts,— ka Dievs Tas Kungs pats nav nekāds dabas draugs, tātad mums tādiem būt ir tīrā ķecerība un nelietīga laika šķiešana. Tu tik paskaties uz Viņa vulkāniem, viesuļvētrām un plūdiem! Varbūt esi dzirdējis par ledus laikmetiem, ko Viņš rīko reizi pusmiljona gados? Un ko tu teiksi par Holandes gobu sērgu? Ir gan dabas aizsardzība! Izdarās vēl sliktāk par cilvēkiem. Ja mums kādreiz arī izdotos iztīrīt upes, viņš uz to laiku noteikti uzspertu gaisā visu galaktiku. Tāpat, zin, kā to Betlēmes zvaigzni.

—  Kas tā tāda?— vaicāja šoferis.

—  Viena gaisā uzsperta galaktika,— sacīja Trauts.

Uz šoferi tas atstāja iespaidu.— Kad tā padomā, Bībelē tiešām nav ne vārda par dabas aizsardzību,— viņš piekrita.

—  Ja neņemam vērā stāstu par grēku plūdiem,— sacīja Trauts.

Kādu laiku viņi brauca klusēdami; tad šoferis atkal pateica dažus prātīgus vārdus. Viņš apzinoties, ka furgons pārvērš gaisu indīgā gāzē un ka visa planēta noklāta ar asfaltu, lai viņš varētu braukt.— Es tātad esmu pašnāvnieks,— viņš secināja.

—  Jā, bet neņem galvā,— sacīja Trauts.

—  Mans brālis ir vēl sliktāks»— šoferis turpināja.

—   Viņš strādā rūpnīcā, kur ražo ķimikālijas augu bendēšanai Vjetnamā.

Vjetnama bija valsts, kur Amerika centās izskaust komunismu, no lidmašīnām apmētājot iedzīvotājus ar visādiem draņķiem. Šofera minētās vielas bija domātas lapotnes iznīcināšanai, lai komunistiem būtu grūtāk paslēpties.

—  Neņem galvā!— sacīja Trauts.

—  Iznāk, ka viņš arī ir pašnāvnieks,— sacīja šoferis.

—  Tā vien rādās, ka visi amerikāņi ir pašnāvnieki.

—  Labi rūkts,— atzina Trauts.

—  Nespēju saprast, vai tu runā nopietni vai tikai āksties,— sacīja šoferis.

—  Es pats arī nezinu, jo neesmu vēl noskaidrojis, vai dzīve ir nopietni ņemama vai nav,— teica Trauts.— Es zinu, ka tā ir bīstama un spēj nodarīt sāpes. Taču tas jau vēl nenozīmē, ka tā būtu jāņem nopietni.

Kad Trauts kļuva slavens, daudzi tiecās uzminēt, kā tad īsti ir — vai viņš ākstās vai runā nopietni, Kādam īpaši uzmācīgam avīžniekam viņš reiz paskaidroja, ka, velnu dzīdams, vienmēr sakrustojot pirkstus.

— Un lieciet aiz auss,— viņš piebilda,— ka brīdi, kad es jums sniedzu šo bezgala vērtīgo informāciju, mani pirksti bija sakrustoti.

Un tādā garā.

Viņš vispār bija neciešams tips. Pēc kādām pāris stundām viņš apriebās arī furgona šoferim. Trauts izmantoja klusumu, lai sacerētu pret dabas aizsardzību vērstu stāstu, kuru viņš nosauca «Gilgongo!».

«Gilgongo/» vēstīja par kādu planētu, uz kuras dzima atbaidoši daudz visādu radību.

Stāsts sākās ar varena rauta notēlojumu. Tas bija uzrīkots par godu kādam vīram, kuram bija izdevies apkaut visus mazos, jaukos pandu lācīšus. Sim darbam viņš bija ziedojis visu mūžu. Svētkiem par godu bija izgatavoti īpaši šķīvji, ko viesi varēja ņemt līdzi uz mājām par piemiņu. Uz katra šķīvja bija uzgleznots maziņš panda un svinību dienas datums. Zem attēla bija rakstīts:

GILGONGO!

Sīs planētas iedzīvotāju mēlē tas nozīmēja «Iznīdēts!».

Ļaudis bija laimīgi, ka pandas ir gilgongo, jo uz planētas jau tāpat visādu dzīvnieku sugu bija bez jēgas un katru stundu nāca vēl jaunas klāt. Neviens vairs nespēja apjēgt milzīgo radību un augu daudzveidību.

Ļaudis darīja, ko varēja, lai samazinātu sugu skaitu un tādējādi padarītu dzīvi vieglāk iepriekšparedzamu. Bet daba radīja vairāk, nekā viņi spēja nomaitāt. Beigu beigās planētu pārklāja simt pēdas biezs putnu slānis, kas nosmacēja visu dzīvo. Tas sastāvēja no klejotājbaložiem, ērgļiem., Bermudu ērgļiem un Ziemeļamerikas dzērvēm.

—  Labi vēl, ka tikai olīvas,— šoferis teica.

—   Ko, ko?— prasīja Trauts.

—  Mēs varējām vest arī kaut ko daudz sūdīgāku par olīvām.

—   Tiesa gan,— sacīja Trauts. Viņš jau bija piemirsis, ka viņu galvenais uzdevums ir nogādāt septiņdesmit astoņus tūkstošus mārciņu olīvu Talsā, Oklahomas štatā.

Tad šoferis sāka runāt par politiku.

Trautam visi politiķi bija vienādi. Tie viņam atgādināja ļumīgus, aizrautīgus šimpanzes. Viņš bija reiz. sacerējis stāstu par kādu dzīvespriecīgu šimpanzi, kurš kļuvis par Savienoto Valstu prezidentu. Savu stāstu Trauts bija nosaucis «Sveiciens vadonim!».

Šimpanze valkāja īsu, zilu žaketi ar misiņa pogām un Savienoto Valstu prezidenta nozīmi uz krūŠkabatas. Re, kāda izskatījās žakete:

Kur vien viņš gaja, visur orķestri spēlēja «Sveicienu vadonim». Šimpanzēm tas ļoti patika. Viņš lēkāt lēkāja.

Viņi pieturēja pie ēdnīcas. Re, kāds plakāts tur bija:

Viņi tā arī darīja.

Trauts ievēroja kādu plānprātiņu, kurš arī ēda. Plānprātiņš bija pieaudzis vīrietis — baltais, un viņu aprūpēja balta aukle. Plānprātiņš nevarēja neko daudz parunāt, un arī ēšana viņam īsti nepadevās. Aukle bija viņam apsējusi salveti.

Toties apetīte šim idiotam bija taisni apbrīnojama. Trauts vēroja, kā viņš šķūrē rīklē vafeles un cūkgaļas desas, skatījās, kā viņš tempj apelsīnu sulu un pienu. Trautam bija zili brīnumi — ir nu gan kustonis šis plānprātiņš. Un ar kādu svētlaimi viņš piestampājās ar kalorijām, kam vajadzēja uzturēt viņu pie dzīvības vēl vienu dienu!

— Piestampājas jaunai dienai,— Trauts klusām noteica.

Kad Trauts nopakaļ šoferim devās atpakaļ uz furgonu, viņš pirmo reizi ieraudzīja savu pārvietošanās līdzekli kopumā. Uz piekabes spoži oranžiem, astoņas pēdas augstiem burtiem bija uzkrāsots viens vārds. Lūk, tāds:

Trauts sāka prātot, ko gan no šitāda uzraksta varētu saprast bērns, kurš tikko iemācījies lasīt. Bērns droši vien domātu, ka tur rakstīts kaut kas briesmīgi svarīgs — vai tad citādi kāds būtu pūlējies uzzīmēt tik milzīgus burtus?

Un tad, iedomājies, ka ir bērns ceļa malā, viņš izlasīja vēstījumu uz citas mašīnas sāniem. Re, kas tur bija rakstīts:

11

Dveins Hūvers gulēja līdz desmitiem savā «Holiday Inn» numurā. Viņš jutās lieliski atpūties. Viņš noēda brokastis Nr. 5 iecienītajā viesnīcas restorānā, ko sauca «Tally-Ho Room». Naktī aizkari bija ciet. Nu tie bija līdz galam vaļā. Pa logiem iespīdēja saule.

Pie blakus galdiņa — arī viens pats — sēdēja Kiprians Ukvende, nigērietis no indaro cilts. Viņš pētīja sludinājumus Midlendsitijas avīzē «Bugle-Observer». Viņš gribēja atrast kādu lētāku mitekli. Pagaidām vēl Midlendsitijas apgabala Galvenā slimnīca samaksāja viņa viesnīcas rēķinus, bet nupat slimnīcas administrācijas pacietība sāka izsīkt.

Viņš gribēja atrast arī kādu sievieti vai vēl labāk — veselu baru sieviešu, kas viņam atdotos simtiem reižu nedēļā, jo viņš nerada vairs glābiņa no savas iekāres un hormonu pārpilnības. Un vēl Ukvende gribēja atpakaļ pie saviem radiem no indaro cilts. Mājās viņam bija palikuši seši simti radagabalu, un visus viņš zināja saukt vārdā.

Ukvende ar vienaldzīgu seju pasūtīja brokastis Nr. 3 un miežu sacepumu. Aiz atturīgās maskas slēpās jauns, nostalģijas un neprātīgas miesaskāros izmērdēts vīrietis.

Sešu pēdu attālumā no viņa Dveins Hūvers truli lūkojās uz dunošo, saulaino šoseju. Nu viņš zināja, kur atrodas. Viesnīcas autostāvvietu no šosejas atdalīja pazīstams betona grāvis — mākslīgā gultne, kurā bija iedzīts Cukura strauts. Tālāk bija pazīstamā metāla barjera, kas neļāva mašīnām iegāzties Cukura strautā. Aiz barjeras atradās trīs labi pazīstamās autoceļa joslas rietumu virzienā un zālāja strēmele. Aiz tās bija trīs tikpat labi pazīstamās autoceļa joslas austrumu virzienā un vēl viena paziņa — vēl viena tērauda barjera. Tālāk nāca Vila Fērčailda vārdā nosauktais lidlauks un tikpat labi pazīstamie lauki un fermas.

Viss tur ārā bija līdzens un gluds — līdzena pilsēta, līdzens apgabals, līdzens štats. Bērnībā Dveins domāja, ka visi cilvēki dzīvo līdzenumos, kur neaug koki. Viņš bija pārliecināts, ka okeāni, kalni un meži atrodami tikai rezervātos un nacionālajos parkos. Trešajā klasē mazais Dveins uzkricelēja domrakstu, kurā centās pierādīt, ka vajag izveidot nacionālo parku arī pie Cukura strauta — vienīgās kaut cik ievērojamās ūdenskrātuves astoņu jūdžu rādiusā ap Midlendsitiju.

Un Dveins izdvesa pazīstamās ūdenskrātuves vārdu: — Cukura strauts.

Upes līkumā, kur, pēc mazā Dveina domām, būtu vajadzējis ierīkot nacionālo parku, Cukura strauts bija tikai divas collas dziļš un piecdesmit jardus plats. Tagad tur bija uzcelts Mildredas Berijas memoriālais mākslas centrs. Tas bija vienkārši pasakains.

Dveins piedūrās žaketes atlokam un sajuta, ka tur piesprausta nozīmīte. Viņš noņēma to, jo nespēja vairs atminēties, kāda tā izskatās. Nozīmīte bija izgatavota par godu mākslas festivālam, kam vajadzēja sākties tās dienas vakarā. Midlendsitijā gandrīz visiem tādas bija. Re, kas tur bija virsū:

Cukura strauts mēdza reizēm pārplūst. To Dveins vēl atcerējās. Te, līdzenumā, plūdi izvērtās visai īpatni. Cukura strauts klusi izkāpa no krastiem un pārtapa lielā spogulī, kur bērniem plunčāties.

Spogulis rādīja vietējiem iedzīvotājiem viņu ielejas reljefu, uzskatāmi demonstrēdams, ka tik plakans viņu novads nemaz nav, ka viņi dzīvo kādā nogāzē un viņu paugurs ik jūdzi tālāk no Cukura strauta top jau par collu augstāks.

Un Dveins vēlreiz izdvesa upes vārdu:—Cukura strauts.

Beidzis brokastot, Dveins uzdrīkstējās cerot, ka nu taču būs reiz normāls, ka jaunā vieta un veselīgais miegu būs viņu izdziedējuši.

Nelabās vielas Dveina smadzenēs likās mierā, kamēr viņš gāja cauri viesnīcas vestibilam un kokteiļu bāram, kas bija vēl ciet. Taču» izgājis pa kokteiļu bāra durvīm asfalta prērijās, kas ieskāva viņa viesnīcu un pontiaku pārdotavu, viņš pēkšņi atklāja, ka asfaltu kāds pārvērtis par tādu kā tramplīnu. Tas ieliecās zem Dveina svara. Dveins iegrima krietni zem ielas līmeņa, tad cēlās atpakaļ — bet tikai līdz pusei. Viņš stāvēja seklā iedobumā. Dveins spēra vēl vienu soli sava uzņēmuma virzienā, atkal iegrima, pašūpojās un attapās citā iedobumā.

Dveins paskatījās apkārt pēc lieciniekiem. Atrādās tikai viens. Kiprians Ukvende stāvēja iedobuma malā, bet negrima nemaz. Lūk, viss, kas Ukvendem bija sakāms par Dveina kļūmīgo stāvokli:— Rādās, būs jauka diena.

Dveins gāja no iedobuma uz iedobumu.

Nu jau viņš steberēja pa automobiļu stāvvietu.

Dveins apstājās kārtējā iedobumā un ieraudzīja vēl vienu gados jaunu melnādaino. Tas ar lupatu slaucīja sarkanbrūnu 1970. gada «Buick Skylark» ar nolaižamu jumtu. Vīrieša apģērbs nebija tādam darbam piemērots. Viņam mugurā bija lēts, zils uzvalciņš, balts krekls un melna kaklasaite. Turklāt viņš nevis vienkārši tīrīja automobili, bet spodrināja to.

Jaunais vīrietis nelikās traucēties. Viņš tikai apveltīja Dveinu ar žilbinošu smaidu un spodrināja vien tālāk.

Lūk, arī izskaidrojums: šis jaunais, melnais vīrietis bija tikko izlaists no Seperdstaunas Pieaugušo kolonijas. Viņam vajadzēja steidzīgi atrast darbu, lai nenosprāgtu badā. Tādēļ jau viņš demonstrēja Dveinam savu darba tikumu.

No deviņu gadu vecuma viņš bija mitinājies bāreņu patversmēs, mazgadīgo noziedznieku kolonijās un dažādos Midlendas apgabala cietumos. Tagad viņam bija divdesmit seši gadi.

Nu vienreiz viņš bija brīvs.

Dveinam likās, ka šis jaunais vīrietis ir halucinācija.

Jaunais cilvēks turpināja spodrināt automobili. Viņa dzīve nebija dzīvošanas vērta. Viņam bija vāja dzīvotgriba. Jaunais vīrietis uzskatīja, ka šī planēta ir briesmīga un ka viņš pelnījis kaut ko labāku. Bija atgadījusies kļūda. Viņam nebija nedz draugu, nedz radinieku. Un visu laiku viņu sēdināja aiz restēm.

Jaunais vīrietis zināja kādas labākas pasaules vārdu; viņš bieži redzēja to sapņos. Tas bija liels noslēpums. Viņš negribēja, ka par viņu smejas. Tas bija tik bērnišķīgs vārds.

Jaunais, melnādainais karātavu putns jebkurā brīdī spēja ieraudzīt šo vārdu spilgti degam sava galvaskausa iekšpusē. Re, kas tas bija par vārdu:

Viņa kabatas portfelī glabājās Dveina fotogrāfija. Šeperdstaunā viņš mēdza lipināt Dveina fotogrāfijas pie kameras sienām. Tās nebija grūti dabūt — visos «BugleObserver» sludinājumos varēja redzēt Dveina smaidošo seju ar viņa devīzi apakšā. Attēls tika mainīts ik pēc sešiem mēnešiem. Devīze jau divdesmit piecus gadus bija tā pati.

Lūk, kāda bija devīze:

jautā, kam vēlies:

D VEIN AM tu vari uzticēties Jaunais ekscietumnieks vēlreiz uzsmaidīja Dveinam. Viņam bija brīnišķīgi zobi-. Š.eperdstaunas zobārsti bija īsti virtuozi. Arī ēdieni tur bija izmeklēti.

—  Labrīt, ser,— jaunais cilvēks sveicināja Dveinu. Viņš bija nedrošs un kautrīgs. Viņam vēl bija daudz kas jāiemācās. Sis melnādainais, piemēram, vēl neko nezināja par sievietēm. Frensīne Pefko bija vienīgā sieviete, ar kuru viņš bija runājis pēc vienpadsmit gadu pārtraukuma.

—  Labrīt,-Dveins atņēma sveicienu. Dveins runāja klusi, lai, gadījumā ja viņš runātu ar halucināciju, viņa balsi nevarētu tālu dzirdēt.

—  Ser, es ar milzīgu interesi lasīju jūsu reklāmas un ar lielu prieku klausījos jūsu sludinājumus pa radio,— amnestētais paziņoja. Pēdējo gadu cietumā viņu bija apsēdusi pārliecība, ka viņš reiz strādās pie Dveina un viņa turmākais mūžs būs laimīgs. Viņš dzīvos kā jau brīnumzemē.

Dveins neko neatbildēja, un jaunais cilvēks turpināja:

—  Ser, kā jūs redzat» es esmu ļoti čakls. Par jums esmu dzirdējis tikai labu vien. Manuprāt, es esmu kā radīts, lai strādātu pie jums.

—  Ak tā?— izdvesa Dveins.

—  Mūsu vārdi ir tik līdzīgi,-jauneklis teica.— Pats dievs liek mums abiem noprast savu gribu.

Dveins Hūvers nevaicāja, kā tad viņu sauc, bet jauneklis tomēr to pateica, smaidīdams pār visu ģīmi:— Mani, ser, sauc Velns Hūblers.

Hūblers bija bieži sastopams nēģeru uzvārds Midlendsitijā un tās apkaimē.

Nevērīgi pašūpodams galvu un uzgriezdams puisim muguru, Dveins Hūvers salauza Veina Hūblera sirdi.

Dveins iesoļoja savas pārdotavas vestibilā. Pamats zem kājām vairs nešūpojās, toties viņš ieraudzīja citas mistiskas būšanas — telpas vidū, piemēram» auga palma. Nelabās vielas bija izdzēsušas no Dveina atmiņas faktu, ka sākusies Havajiešu nedēļa. īstenībā jau Dveins pats bija to palmu izgudrojis. Tas bija maisa drēbē ievīstīts telefona stabs. Staba galā bija pienagloti īsti kokosrieksti. No zaļas plastmasas izgrieztas lēkšķes bija līdzīgas palmas lapām.

Šis koks tik ļoti samulsināja Dveinu, ka viņš bezmaz paģība. Tad viņš paskatījās apkārt un visās malās ieraudzīja ananasus un havajiešu ģitāras.

Un tad Dveins ieraudzīja kaut ko pavisam šaušalīgu — viņam draudīgi tuvojas tirdzniecības pārzinis Harijs

Harijs ar sievu visu nedēļas nogali bija prātojuši, vai tiešām Dveins noģidis, ka Harijs ir transvestīts. Viņi bija nosprieduši, ka šīm bažām tomēr nav nekāda pamata. Harijs ne reizi nebija runājis ar Dveinu par sieviešu drēbēm. Viņš nebija piedalījies transvestītu skaistuma konkursos un atšķirībā no citiem Midlendsitijas transvestītiem nebija iestājies lielajā Cincinati transvestītu klubā. Harijs nemēdza iet uz Midlendsitijas transvestītu bāru viesnīcas «Fairchild» pagrabiņā «Tas vecais rātes krogs». Viņš nebija mainījies bildītēm ar citiem transvestītiem, nemēdza pasūtīt transvestītu žurnālu.

Harijs ar sievu bija secinājuši, ka Dveins domājis to, ko teicis, proti, Harijam Havajiešu nedēļas laikā vajadzētu uzvilkt kaut ko ekstravagantu, citādi Dveins viņu atlaidīs. Un te nu bija jaunais Harijs — piesarcis no bailēm un uztraukuma. Viņš jutās kails, skaists, iemīlams, negaidīti atbrīvots. Viņš sveicināja Dveinu ar kādu havajiešu vārdu, kas nozīmēja gan labdienu, gan ardievas.

— Aloa!— sacīja Harijs.

12

Lesabrs, terpies salātzaļa triko, salmu sandales, zāļstiebru bruncīšos un sārtā krekliņā, kas izskatījās tā:

Kilgors Trauts gan bija vēl tālu, taču neatlaidīgi deldēja attālumu, kas viņu šķīra no Dveina. Viņš vēl arvien sēdēja «Piramīdā». Mašīna brauca pār dzejnieka

Jaunībā Trauts būtu pasmīnējis par brālības plakātu, jo katram bija redzams, ka plakāts atrodas bumbas sprādziena izrautas bedres malā. Bet viņš sen vairs nedomāja par to, kādai vajadzētu būt kārtībai uz šīs planētas un cik ļoti ideāls atšķiras no īstenības. Tagad viņš domāja, ka Zeme var būt vienīgi tāda, kāda tā ir.

Viss bija savā vietā. Trauts redzēja baltu veceni rakņājamies pa atkritumu urnu. Tā tam arī vajadzēja būt. Viņš redzēja mazu gumijas pīlīti guļam renstelē. Tai bija tur jāguļ.

Un tādā garā.

Šoferis ieminējās, ka vakar bijusi Veterānu diena.

—  Hm,— norūca Trauts.

—  Vai tu esi veterāns?— šoferis apjautājās.

—  Nē,— Trauts atbildēja.— Un tu?

—  Arī ne.

Neviens no viņiem nebija veterāns.

Tad šoferis sāka runāt par draugiem un draudzēšanos. Viņš žēlojās, ka viņam esot grūti uzturēt draudzību, jo gandrīz visu savu mūžu pavadot ceļā. Viņam nākot smiekli, atceroties, ka reiz arī viņš mēdzis sarunās lietot jēdzienu «tuvi draugi». Šoferim šķita, ka pēc vidusskolas neviens vairs par tuviem draugiem, ir domāt negrib.

Volta Vitmena vārdā nosauktu tiltu. Tilts bija dūmos tīts. Furgonam teju, teju vajadzēja kļūt par Filadelfijas sastāvdaļu. Re, kāds plakāts atradās pie tilta:

Viņš bija pārliecināts, ka Trautam jau nu gan darba laikā rodoties izdevības iedraudzēties ar visādiem cilvēkiem, jo viņš taču strādājot ar alumīnija slēģiem un aizkariem.— Lieku galvu ķīlā,— šoferis teica,— ka jūs caurām dienām strādājat kopā, uzstādīdami slēģus. Pa to laiku taču var brangi sapazīties.

—  Es strādāju viens,— Trauts sacīja.

Šoferis izskatījās apbēdināts.— Un es domāju, ka tur vajag vismaz divus vīrus.

—  Pilnīgi pietiek ar vienu,— teica Trauts.— Pat zīdainis izdarītu to bez kādām grūtībām.

Šoferis tomēr bija ieņēmis galvā, ka Trauts bauda pilnvērtīgu sabiedrisko dzīvi.— Tik un tā,— viņš neatlaidās.— Pēc darba tu taču satiecies ar kādiem draugiem, un tad jūs iedzerat pa aliņam, uzsitat kārtis, stāstāt anekdotes.

Trauts riebumā noskurinājās.

—  Tu taču ik dienu staigā pa tām pašām ielām.— Šoferis skaidroja.— Tu pazīsti daudzus cilvēkus, un arī viņi pazīst tevi, jo redz tevi katru dienu. Tu uzsauc «sveiks», un tev atbild «sveiks». Tu sauc viņus vārdā. Viņi tevi arī. Ja gadās kādi mēsli, viņi palīdz tev izķepuroties, jo tu taču esi savējais. Viņi redz tevi katru dienu.

Trautam nebija patikas strīdēties.

Trauts nevarēja atcerēties šofera vārdu.

Kilgorām Trautam piemita garīgs defekts; vienu laiku tāds piemita arī man. Viņš nespēja iegaumēt cilvēku izskatu, ja vien viņu augumiem vai sejām nebija kādu pavisam īpašu iezīmju.

Piemēram, Koda ragā dzīvodams, viņš spēja sirsnīgi uzrunāt un saukt vārdā tikai kādu albīnu ar vienu roku — Alfiju Bīrsu. «Ir gan sutoņa,» Trauts mēdza tam sacīt,— vai ari: «Kur tu biji pazudis, Alfij?»— vai: «Skatoties uz tevi, cilvēks atpūtina acis.»

Un tādā garā.

Koho Trauts zināja vārdā saukt vienīgi kādu sarkanmatainu punduri, koknijieti Dēlingu Hetu. Dēlings strādāja kurpnieku darbnīcā. Uz Heta darba galda stāvēja plāksnīte ar viņa vārdu gadījumam, ja kāds vēlētos uzrunāt viņu vārdā. Re, kāda bija šī plāksnīte:

Trauts mēdza laiku pa laikam iegriezties darbnīcā, lai pajautātu: «Nezi kurš tad šogad uzvarēs pasaules čempionātā, Dēling?»— vai arī: «Kā tu domā, Dēling, kādēļ naktī visas sirēnas tā gaudoja?»— vai: «Šodien tu izskaties brīnišķīgi, Dēling,— kur tu izrāvi tādu kreklu?» Nu, un tādā garā.

Trautam sāka likties, ka viņa draudzībai ar punduri laikam gan ir beigas. Kad Trauts viņreiz bija iegriezies kurpnieku darbnīcā papļāpāt, punduris gluži negaidīti bija sācis uz viņu bļaut.

Lūk, ko Dēlings noķērca savā koknijieša izloksnē: «Liec mani mierā, sasodītais kretīn!»

Pats Ņujorkas mērs Nelsons Rokfellers reiz spieda Kilgora Trauta roku kādā Koho pārtikas veikaliņā. Trautam tobrīd nebija ne jausmas, kas tas par vīru. Pat viņš, fantastisku romānu autors, būtu bezgala pārsteigts, uzzinot, ka stāvējis blakus tik varenam cilvēkam. Rokfellers nebija vienkāršs mērs. Tā nu viņu planētas daļā bija iekārtots, ka Rokfeileram varēja piederēt lielas platības virszemē, kā arī nafta un citi derīgie izrakteņi zemzemē. Viņš pārvaldīja lielāku planētas daļu nekā daudzas nācijas. Tāds nu reiz bija viņa liktenis. Viņš jau kopš dzimšanas bija tik ellīgi turīgs.

«Kā sviežas, draugs?»vaicāja Rokfellers.

«Tāpat pa vecam,»atbildēja Kilgors Trauts.

Plaši izrunājies par Trauta sabiedrisko dzīvi, šoferis pēkšņi iedomājās, ka Trautu interesē tālbraucēju šoferu dzimumdzīve. Trauts gan neko tamlīdzīgu nebija lūdzis.

—  Ak tevi interesē, kā šoferi salaiž ar sievietēm?— viņš jautāja.— Tu droši vien domā, ka tie čaļi gan drātē vēju starp abiem krastiem, ko?

Trauts paraustīja plecus.

Šoferis rādījās apbēdināts un pārmeta Trautam, ka tas domājis tik neķītri un nepareizi.— Klausies, ko es teikšu, Kilgor…— viņš brīdi svārstījās.— Tā taču tevi sauc, vai ne?

—  Jā,— Trauts apstiprināja. Viņš pats šofera vārdu bija aizmirsis jau simtreiz. Vienmēr, kad Trauts novērsās, viņš aizmirsa ne vien šofera vārdu, bet arī izskatu.

—    Kilgor, nolādēts…— šoferis sacīja.— Ja mans vāģis salūztu, teiksim, Koho, un man tur vajadzētu nīkt kādas divas dienas, kamēr to saķīlē, kā tu domā: vai man būtu viegli atrast kādu sievieti — svešiniekam ar tādu ģīmi kā manējais?

— Viss būtu atkarīgs no tavas neatlaidības,— teica Trauts.

Šoferis skumji nopūtās.— Jā, sasodīts… Tā laikam ir mana lielākā nelaime — allaž pietrūkst neatlaidības.

Viņi sprieda par alumīnija apšuvumu, kas vecām mājām piešķir gluži jaunu izskatu. No tālienes šīs loksnes, kuras nekad nevajadzēja krāsot, atgādināja svaigi nopervētus dēļus.

Šoferis interesējās arī par Fermas akmeni, ko piedāvāja konkurējošā firma. Tā apmeta vecas ēkas ar krāsainu betonu; pēc tam, no tālienes skatoties, mājas šķita no akmeņiem mūrētas.

—  Ja tu strādā ar alumīnija slēģiem,— šoferis sacīja, — tad tev jābūt lietas kursā arī par alumīnija apšuvumu.— Visā valstī abi šie darbi gāja roku rokā.

—  Mana kompānija to pārdod,— stāstīja Trauts,— un es esmu atskatījies uz to. Pašam nav nācies ar to strādāt.

Šoferis prātoja, vai neapšut ar alumīniju savu māju Litlrokā, un lūdza, lai Trauts godīgi atbild uz šādu jautājumu:— Cik tev nācies redzēt un dzirdēt — vai tie, kas iegādājušies alumīnija apšuvumu, ir laimīgi?

—  Vismaz Koho apkārtnē viņi man šķita vienīgie cilvēki, kas vispār ir laimīgi,— atteica Trauts.

—  Es domāju gan,— šoferis teica.— Pats esmu redzējis ģimeni, kas iznākusi no mājas un brīnās, nespēdama noticēt, ka mājoklis pēc apšūšanas ar alumīniju kļuvis tik skaists. Bet nu es tev pajautāšu vēl kaut ko — un tu man pasaki: kā ir, jo nekāda tēvzeme mums vairs nebūs jādala,— cik ilgi šī laime turpināsies?

—  Apmēram piecpadsmit gadu,— teica Trauts.

—   Mūsu aģenti apgalvo, ka par to naudu, kas ietaupīta par krāsām un apkuri, varot mierīgi apšūt ēku vēlreiz.

—  Permas akmens izskatās daudz greznāk, un man tā vien šķiet, ka tas kalpo krietni ilgāk,— šoferis prātoja,

—  bet, no otras puses, tas arī maksā krietni dārgāk.

—  Par visu dzīvē jāmaksā,— Kilgors Trauts noteica.

šoferis pastāstīja Trautam par ūdens sildāmo ierīci, ko viņš iegādājies pirms trīsdesmit gadiem un kas līdz pat šim laikam neesot sagādājusi viņam nekādas raizes.

—  Kaut kas fantastisks,— Trauts noteica.

Trauts apvaicājās, kas šī tāda par mašīnu, un šoferis pastāstīja, ka tā esot lielākā mašīna pasaulē — dzinējs vien maksājot divdesmit astoņus tūkstošus dolāru. Mašīnu rūcinot trīssimt divdesmit četru zirgspēku dīzelis «Cummins», kas ļaujot tai labi darboties arī lielā augstumā. Mašīnai esot hidrauliskā stūre, gaisa bremze, trīspadsmit ātrumi, un tā piederot viņa māsasvīram.

Viņa māsasvīram piederot divdesmit astoņi furgoni, un viņš esot «Piramīdu transporta kompānijas» prezidents.

—  Kādēļ viņš nosauca savu kompāniju par «Piramīdu»?— vaicāja Trauts.— Šis dampis pie vajadzības, jādomā, var izspiest simt jūdžu stundā. Tas ir ātrs, varens, bez kādiem rotājumiem. Tas ir tikpat moderns kā kosmiskā raķete. Savu mūžu neesmu redzējis ko citu vēl mazāk piramīdai līdzīgu.

Piramīdas ir milzīgi kapa pieminekļi, ko pirms daudziem tūkstošiem gadu uzcēluši ēģiptieši. Tagad ēģiptieši vairs tādas nebūvē. Re, kādi izskatās šie kapakmeņi, kurus ap lūrēt brauc tūristi no visām pasaules malām:

—  Kādēļ ātrgaitas transportfurgonu īpašniekam jānosauc savas mašīnas un savs bizness tādu celtņu vārdā, kuras kopš Kristus dzimšanas nav pakustējušās ne par mata tiesu?

Šoferis atbildēja uzreiz. Likās — viņš bija nikns uz Trautu par tik stulbu jautājumu.

—  Viņam iepatikās, kā šis vārds skan,— šoferis teica.— Tev varbūt nepatīk, kā tas skan?

Lai nesabojātu attiecības, Trauts piekrītoši pamāja: — Jā, patiesi skanīgs vārds.

Trauts atlaidās sēdeklī un apdomāja sarunu. Viņš to pārvērta stāstā, kuru pierakstīja gan tikai sirmā vecumā. Stāstā notēlota kāda planēta, kuras iedzīvotāju valoda nepārtraukti pārvēršas mūzikā, jo visi ļoti sajūsminās par skaņām. Vārdi kļūst par notīm. Teikumi — par melodijām. Ar tiem vairs nevar sazināties, jo neviens vairs nezina un arī nevēlas zināt, ko vārdi nozīmē.

Tādēļ valdība un tirgoņi, lai atvieglinātu darbu, ir spiesti visu laiku izgudrot jaunus, daudz neskanīgākus vārdus un teikumus, ko nevarētu pārvērst mūzikā.

—  Vai tu esi precējies, Kilgor?— jautāja šoferis.

—  Biju — trīs reizes,— atbildēja Trauts. Tā bija taisnība. Pie tam visas viņa sievas bija bijušas neparasti pacietīgas, mīlošas un skaistas. Trauta pesimisms visas trīs bija novedis kapā.

—  Un vai bērni tev arī ir?

—  Viens ir.— Kaut kur tālā pagātnē starp sievām un pastā pazudušiem stāstiem mājoja dēls Leo.— Viņš ir jau liels,— iebilda Trauts.

Leo bija pametis tēva mājas četrpadsmit gadu vecumā. Viņš bija noslēpis savu īsto dzimšanas gadu un iestājies jūras kājniekos. Leo bija atrakstījis tēvam vēstuli no kājnieku nometnes. Re, kas tur bija rakstīts: «Žēl man Tevis. Tu esi nosmacis pats savos sūdos.»

Ugu laiku tas arī bija viss, ko Trauts zināja par Leo, bet tad kādu dienu viņu apciemoja divi FIB aģenti. Viņi sacīja, ka Leo Vjetnamā esot pametis savu karaspēka daļu. Tā bija valsts nodevība. Leo bija stājies vjetkongiešu rindās.

Lūk, kā FIB toreiz vērtēja Leo stāvokli uz šīs planētas: «Jūsu puikam būs lielas ziepes.»

13

Dveins Hūvers nespēja noticēt, ka viņa tirdzniecības pārzinis Harijs Lesabrs tik tiešām uzvilcis salātzaļu triko, zāļstiebru svārciņus un tā tālāk. Tādēļ Dveins nolēma uz visu to neskatīties. Viņš iegāja savā kabinetā, bet arī tas bija izrotāts ar jukelelēm un ananasiem.

Dveina sekretāre Frensīne Pefko izskatījās tāpat kā parasti, ja neņēma vērā ziedu vītni ap kaklu un puķīti aiz auss. Viņa smaidīja, šai atraitnei, kuras vīrs bija kritis karā, bija ugunssārti mati un lūpas kā spilventiņi. Frensīne dievināja Dvelnu. Viņa dievināja arī Havajiešu nedēļu.

—  Aloa!— viņa teica.

Bet no Harija Lesabra bija palikusi vairs tikai slapja vieta, un tas bija Dveina nopelns.

Kad Harijs stājās Dveina priekšā tik ķēmīgā izskatā, ikviena molekula viņa ķermenī gaidīja Dveina vērtējumu. Ikviena molekula uz brīdi pameta darbu un ierāvās sevī. Ikviena molekula nepacietīgi gaidīja, vai galaktika, vārdā Harijs Lesabrs, sašķīdīs vai ne.

Kad Dveins izlikās Hariju neredzam, Harijs nosprieda, ka tiek uzskatīts par pretīgu transvestītu un ir padzīts.

Harijs aizvēra acis. Viņš cerēja, ka nekad vairs nevajadzēs tās atvērt. Viņa sirds nosūtīja molekulām šādu ziņojumu: «Mums visiem labi zināmu iemeslu dēļ šī galaktika ir saškīdusi.»

Dveinam par to nebija ne jausmas. Viņš bija atspiedies pret Frensīnes Pefko galdu. Dveins gandrīz atzinās Frensīnei, cik draņķīgi jūtas. Dveins viņai piekodināja: — Nez kādēļ rādās, ka šī būs ļoti grūta diena. Tādēļ palūgšu bez jokiem un pārsteigumiem. Mēģini neko nesarežģīt. Nelaid iekšā nevienu trako. Nekādu telefona zvanu!

Frensīne pavēstīja Dveinam., ka viņu kabinetā gaidot dvīņi.

—  Man tā vien šķiet, ka ar alu atgadījies kaut kas nelabs,— viņa teica.

Dveins bija pateicīgs Frensīnei par tik skaidru un vienkāršu ziņu. Dvīņi bija viņa pusbrāļi — Lails un Kails Hūveri. Ala bija Svētā brīnuma ala — tūristu lamatas uz dienvidiem no Seperdstaunas, Dveina, Laila un Kaila kopīpašums. Lailam un Kailam, kuri dzīvoja gluži vienādos dzeltenos rančo abpus suvenīru veikaliņiem, kas nosedza alas ieeju, ala bija vienīgais ienākumu avots.

Visā štatā pie kokiem un sētu mietiem bija pienaglotas koka bultas, kas norādīja virzienu un attālumu līdz alai, piemēram:

Pa ceļam uz kabinetu Dveins izlasīja vienu no daudzajiem komiskajiem plakātiem, kurus Frensīne bija izkārusi pie sienām, lai uzjautrinātu ļaudis un atgādinātu viņiem to, kas parasti aizmirsās: nevajag visu laiku būt ellīgi nopietniem.

Lūk, ko Dveins izlasīja:

Lai strādātu pie mums, nav jābūt plānprātiņam, bet drusku dullam būt gan derēs katrā ziņā.

Tekstu papildināja plānprātiņa attēls. Re, kāds tas bija:

Frenslnei pie krūtīm bija piesprausta nozīmīte nr neapšaubāmi veselākas un saprātīgākas būtnes attēlu. Lt<", kāda bija šī nozīmīte:

Lails un Kails plecu pie pleca sēdēja Dveina Hūvera kabinetā uz melna ādas dīvāna. Viņi bija tik ļoti līdzīgi, ka Dveins nespēja viņus atšķirt līdz pat 1954. gadam, kad Lails kādas dāmiņas dēļ ielaidās kautiņā. Pēc tam Lailu varēja pazīt pēc salauztā deguna. Dveins pēkšņi atcerējās, kā, šūpulī gulēdami, dvīņi bija sūkājuši viens otra īkšķus.

Ja kādu tas interesē, varu pateikt, kā bezbērnu pāra adoptētais Dveins bija ticis pie pusbrāļiem. Dveina adoptēšana vienkārši bija nospiedusi kaut kādu sprūdu abu precēto pāru ķermeņos, un izrādījās, ka viņiem tomēr var būt bērni. Tā mēdza atgadīties diezgan bieži. Daudzi pāri šķita tieši tā ieprogrammēti.

Dveins nopriecājās, ieraudzījis abus vīriņus virsvalkos, darba apavos un platmalēm galvās. Viņi bija pazīstami, viņi bija īsti. Dveins aizvēra durvis, atstādams haosu ārpusē.— Nu, kas noticis ar mūsu alu?— viņš vaicāja.

Kopš Lails bija salauzis degunu, dvīņi bija nolēmuši, ka Lailam jārunā abu vārdā. Kopš 1954. gada Kails nebija pateicis ne tūkstoš vārdu.

— Tie burbuļi ir jau pusceļā uz Katedrāli,— sacīja Lails.— Ja tā turpināsies, pēc nedēļas vai divām tie sasniegs Mobiju Diku.

Dveins uzreiz visu saprata. Apakšzemes strautu, kas plūda Svētā Brīnuma alas dzīlēs, bija piesārņojuši kaut kādi rūpniecības atkritumi, kas veidoja burbuļus — tik cietus kā pingponga bumbiņas. Burbuļi pamazām piepildīja eju, kurā atradās liels, balti nokrāsots akmens, kas atgādināja lielo, balto vali Mobiju Diku. Burbuļi draudēja drīz vien aprakt Mobiju Diku un ielauzties alas galvenajā atrakcijā — čukstu katedrālē. Tūkstošiem cilvēku bija salaulājušies Čukstu katedrālē — arī Dveins, Lails un Kails. Un Harijs Lesabrs arīdzan.

Lails pastāstīja par eksperimentu, ko viņi abi ar Kailu izdarījuši iepriekšējā vakarā. Viņi iegājuši alā un no automātiem atklājuši uguni uz lēni lienošo burbuļu valni.

—   Sacēlās tāda smirdoņa, ka vēmiens nāca,— teica Lails. Drausmīgi odis pēc vecām kedām.— Mēs ar Kailu izmukām laukā. Uz kādu stundu ieslēdzām ventilāciju, tad gājām atpakaļ. No Mobija Dika jau krāsa lūp nost. Viņam pat acu vairs nav.— Mobijam Dikam agrāk bija bijušas acis kā zupas šķīvji — lielas, zilas, ar garām skropstām.

—  Ērģeles kļuvušas melnas un griesti — netīri dzelteni,— Lails turpināja.— Svēto brīnumu vairs knapi var saskatīt.

Ērģeles bija Tā Kunga ērģeļu stabules — Katedrāles stūrī saaugušu stalaktītu un stalagmītu ņudzeklis. Aiz tām bija paslēpts skaļrunis, kas atskaņoja kāzu vai sēru mūziku. Stabules apspīdēja daudzkrāsaina gaismas mūzika. Svētais brīnums bija krusts Katedrāles griestos. To veidoja divas perpendikulāras plaisas.— To nekad nav bijis sevišķi viegli ieraudzīt,— Lails teica par krustu,— bet tagad es neesmu vairs pārliecināts, ka tas vispār tur vēl ir.— Lails lūdza Dveinam atļauju pasūtīt kravu cementa. Viņš gribēja aizmūrēt eju uz Katedrāli.

—   Strauts par Mobiju Diku, Džesiju Džeimsu, vergiem un pārējiem niekiem,— teica Lails.— Jāglābj Katedrāle. Džesijs Dzeimss bija skelets, ko Dveina audžutēvs Lielās depresijas laikā bija atpircis no kāda izputējuša ārsta. Skeleta labās saujas kauli bija savijusies ap sarūsējušām četrdesmit piecu milimetru kalibra revolvera detaļām. Tūristiem stāstīja, ka tieši tādā stāvoklī skelets atrasts — droši vien kādu dzelzceļa laupītāju alā pārsteidzis nogruvums.

Ja runājam par vergiem, tad kādā zālē piecdesmit pēdu no Džesija Džeimsa pa koridoru uz leju stāvēja ģipša figūras — melni vīri. Figūras ar āmuriem un metāla zāģiem atbrīvoja cita citu no važām. Tūristiem stāstīja, ka alā kādreiz slēpušies īsti vergi, kas par Ohnijo upi izbēguši brīvībā.

Stāsts par vergiem bija tikpat nepatiess kā stāsts par Džesiju Džeimsu. Alu atklāja 1937. gadā pēc nelielas zemestrīces, kad zemē parādījās plaisa. Dveins Huvers pats to atrada, un pēc tam viņi abi ar audžutēvu ar laužņiem un dinamītu paplašināja alas ieeju. Pirms viņiem pat sīki kustonīši nebija tur kāju spēruši.

Ar verdzību alai bija sakars tikai vienā ziņā — fermu, kuras teritorijā tā tika atklāta, bija nodibinājis kāds izbijis vergs, vārdā Džozefs Hūblers. Saimnieks atbrīvoja Džozefu, viņš pārcēlās uz ziemeļiem un iekopa tur fermu. Tad Džozefs Hūblers atgriezās, lai izpirktu no verdzības savu māti un kādu sievieti, kas vēlāk kļuva viņa sieva.

Hūbleru pēcteči strādāja fermā līdz pat Lielajai depresijai, kad Midlendas apgabala tirgotāju banka apķīlāja un atsavināja to. Fermu nopirka kāds baltais, kurš pēc tam ar automobili notrieca gar zemi Dveina audžutēvu. Viņi sarunāja, ka iztiks bez tiesas, un Dveina audžutēvs par saviem ievainojumiem saņēma saimniecību, ko viņš nicinoši saukāja par «sasodīto melnādainu fermu».

Dveins nebija aizmirsis ģimenes braucienu fermas raudzībās. Audžutēvs norāva melnādainu zīmi no melnādainu pastkastītes un iesvieda peļķē. Lūk, kas tur bija rakstīts:

14

Mašīna, ar kuru brauca Kilgors Trauts, jau bija sasniegusi Rietumvirdžīniju. Sī štata virsmu bija izpostījuši visvisādi agregāti, sprāgstvielas un cilvēki, laupīdami zemei ogles. Tagad ogļu vairs nebija tikpat kā nemaz. Tās bija pārvērstas siltumā.

Rietumvirdžīnijas virsma, palikusi bez oglēm, kokiem un aramzemes, pārveidojās atbilstoši gravitācijas likumiem. Zeme iebruka izraktajās bedrēs. Kalni, kas reiz slejas pret debesim, pamazām nogruva ielejās. ,

Rietumvirdžīnijas izpostīšanu bija veicinājušas štata valdības izpildu, tieslietu un prokuratūras nodaļas, kuru vara sakņojās, tā sacīt, pašās tautas dzīlēs.

Sur un tur vēl rēgojās kāds cilvēku apdzīvots nams.

Trauts pamanīja priekšā salauztu aizsargbarjeru. Viņš palūkojās gravā aiz barjeras un ieraudzīja strautā iestigušu 1968. gada kadiljaku «Eldorado». Tam bija Alabamas štata numurs. Ielejā mētājās arī visādas mājsaimniecības ierīces — plīts, veļas mazgājamā mašīna, pāris ledusskapju.

Gravas malā stāvēja balta meitenīte ar eņģeļa sejiņu un gaiši dzelteniem matiem. Viņa pamāja Trautam. Meitenīte bija apskāvusi milzīgu pepsikolas pudeli.

Trauts skaļi jautāja pats sev, kā gan cilvēki šeit izklaidējas, un šoferis pastāstīja Trautam. kādu jocīgu atgadījumu, ko viņš piedzīvojis reiz naktī, sēdēdams mašīnas kabīnē pie kādas mājas bez logiem, no kuras skanējusi monotona dūkoņa.

—   Es redzēju, ka ļautiņi iet tai mājā iekšā un nāk atkal ārā,— šoferis teica,— bet nevarēju saprast, kas tā par mašīnu, kas taisa to troksni. Tā bija veca, necila dzelzsbetona māja gaužām neievērojamā vietā. Mašīnas piebrauca un aizbrauca, un cilvēki šķita ļoti apmierināti ar to, kas notika iekšā.

Tad šoferis ieskatījies ēkā.— Tur bija vesels bars jskrituļslidotāju,— viņš pabeidza stāstījumu.— Viņi slidoja uz riņķi vien, uz riņķi vien. Neviens pat nesmaidīja. Viņi tikai riņķoja un riņķoja vien.

Šoferis pastāstīja, ko bija dzirdējis: šejienieši dievkalpojumu laikā mēdzot ar plikām rokām ķerstīt mokasīnčūskas un klahurčūskas, lai parādītu, cik ļoti tic Jēzus Kristus aizstāvībai.

—  Visādi ļaudis ir pasaulē,— noteica Trauts.

Trauts jūsmoja par to, cik nesen baltie cilvēki Rietumvirdžīnijā ieradušies un cik ātri to izpostījuši, lai sasildītos.

Nu vairs nebija ari siltuma, un Trauts domāja, ka tas aizplūdis kosmosā. Siltums bija vārījis ūdeni, un tvaiks bija griezis tērauda dzirnavas uz riņķi vien, uz riņķi vien. Vējdzirnavas bija griezušas rotorus uz riņķi vien, un ģeneratori bija ražojuši strāvu. Kādu laiku Amerika bija piedzīta ar elektrību. Bez tam ogles dzina uz priekšu vecmodīgus tvaikoņus un čukčukbānīšus.

Kad mēs ar Dveinu Hūveru un Kilgoru Trautu vēl bijām bērni, kad mūsu tēvi un vectēvi vēl bija bērni, čukčukbānīšiem, tvaikoņiem un rūpnīcām bija tvaika svilpes. Re, kādas tās bija:

Degošo ogļu iztvaicētais ūdens lauzās caur svilpēm brīvībā ar milzīgu spēku un kauca tik žēlabaini, it kā tur pārotos vai beigtos nost dinozauri:—Vūūūūūūūūū, vūūūūūū, torrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrnnnnnnnnnnnn — un tādā garā.

Dinozaurs bija tads reptilis čukcukbanīša lieluma. Re, kāds tas izskatījās:

Dinozauriem bija divējas smadzenes — vienas priekšā un otras pakaļā. Dinozauri ir iznīkuši. Abējas viņu smadzenes kopā bija mazākas par zirni. Zirnis auga pākstī un izskatījās tā:

Ogles bija cieši sapresēts satrūdējušu koku, ziedu, krūmu, zāles un tādā garā — un dinozauru ekskrementu maisījums.

Kilgors Trauts prātoja par tvaika svilpju spiedzieniem un Rietumvirdžīnijas izpostīšanu, kas bija ļāvusi šīm svilpēm dziedāt. Viņš bija pārliecināts, ka sirdi plc-sošie kviecieni līdz ar siltumu izgaisuši kosmosā. Viņš kļūdījās.

Kā vairumu fantastu, Trautu bija notrulinājušas tehniskas detaļas, un no zinātnes viņš nejēdza tikpat kā neko. Varu pateikt, kāpēc neviens kvieciens nevarēja aizkļūt sevišķi tālu no Zemes,— skaņa izplatījās vienīgi atmosfērā, bet Zemes atmosfēra attiecībā pret pašu planētu bija plānāka par ābola mizu. Tālāk pletās gandrīz absolūts vakuums.

Abois bija iecienīts auglis, kas izskatījas ta:

Šoferis izrādījās liels izēdājs. Viņš apturēja pie «MacDonalds'» hamburgeru pārdotavas. Valstī tādu hamburgeru veikalu bija kā mudž. Vieni saucās «MacDonalds'». Citi —«Burger chef». Kā jau tika sacīts, Dveinam Hūveram piederēja vairāki «Burger chef» veikaliņi.

Hamburgerus gatavoja no kustoņa, kas izskatījās tā:

Kustoni nokāva, sagrieza sīksīkos gabaliņos un samīcīja kotletēs, ko izcepa un iespieda starp divām maizes šķēlēm. Re, kas tur galā iznāca:

Trauts, kuram vairs nebija sevišķi daudz naudas, pasūtīja tasi kafijas. Trauts apjautājās galdabiedram, kādam sirmam večukam, vai viņš gadījumā nav strādājis ogļraktuvēs.

Klau, ko večuks atbildēja:— Sāku tur strādāt, kad man bija desmit, un beidzu, kad man bija sešdesmit divi.

—  Vai tagad esat apmierināts, ticis vaļā?

—  Ak dievs,— večuks nopūtās,— no turienes nevar tikt vaļā. Raktuves man rādās sapņos.

Trauts vaicāja, kāda bijusi sajūta, strādājot nozarē, kas iznīcina dabu, un vecais kalnracis atbildēja, ka viņš parasti bijis pārāk noguris, lai lauzītu galvu par to.

— Nav jēgas uztraukties par to, kas tev nepieder,— viņš teica. Vecais kalnracis piezīmēja, ka viņu novadā tiesības uz derīgajiem izrakteņiem jau kopš Pilsoņu kara laikiem pieder Rouzvotera ogļu un tērauda kompānijai. — Likumos rakstīts,— viņš turpināja,— ja cilvēkam pieder kaut kas zem zemes un viņš vēlas tikt tam klāt, viņš drīkst izvandīt visu, kas atrodas virszemē.

Trauts neuztvēra sakarību starp Rouzvotera ogļu un tērauda kompāniju un savu vienīgo pielūdzēju Eliotu Rouzvoteru. Viņš joprojām domāja, ka Ēliots Rouzvoters ir kāds pusaudzis.

Patiesībā Rouzvotera senči reiz bija starp dižākajiem Rietumvirdžīnijas zemes un cilvēku postītājiem.

—  Tas tomēr nav īsti pareizi,— vecais kalnracis bilda,— ka vienam cilvēkam drīkst kaut kas piederēt zem cita cilvēka fermas, meža vai mājas. Kad tikai ienāk prātā, viņš drīkst izdemolēt visu, kas ir augšā, lai dabūtu to, kas ir apakšā. Cilvēku tiesības uz virszemi nevar ne salīdzināt ar tiesībām uz zemzemi.

Vecais ogļracis gremdējās atmiņās, kā viņš kopā ar citiem kalnračiem centies panākt, lai Rouzvotera ogļu un tērauda kompānija apietas ar viņiem kā ar cilvēkiem. Viņi bija drusku karojuši ar kompānijas kārtībniekiem, valsts policiju un nacionālo gvardi.

—  Savu mūžu neesmu Rouzvoteru redzējis,— viņš atzinās,— taču Rouzvoters vienmēr guva virsroku. Es staigāju pa Rouzvoteru. Es raku bedres Rouzvoterām Rouzvoterā. Es dzīvoju Rouzvotera namos. Es ēdu Rouzvotera maizi. Es cīnījos pret Eouzvoteru, lai vii»": Mitu kas būdams, bet Rouzvoters vienmēr sakāva ni;mi un pameta, lai nosprāgsti!. Pajautā šejieniešiem, un viņi tev pateiks — viņiem visa pasaule ir viens vienīgs Rotrvoters.

Šoferis zināja, ka Trauts brauc uz Midlendsitiju. Taču viņam nebija ne jausmas, ka Trauts ir rakstnieks un brauc uz mākslas festivālu. Trauts skaidri nojauta, ka tādiem godīgiem darba cilvēkiem kā šoferis nekāda māksla nav vajadzīga.

—  Kas gan cilvēkam pie pilna prāta būtu meklējams Midlendsitijā?— šoferis brīnījās. Viņi atkal brauca tālāk.

—  Māsa saslimusi,— Trauts paskaidroja.

—  Midlendsitijā ir Visuma pakaļas caurums,— šoferis kategoriski teica.

—  Mani vienmēr interesējis, kur tas īsti atrodas,— teica Trauts.

—  Ja tas nav Midlendsitijā,— šoferis sacīja,— tad. tas ir Libertivilā, Džordžijas štatā. Vai tu esi kādreiz bijis Libertivilā?

—  Nē.

—  Mani tur ietupināja par ātruma pārsniegšanu. Iekritu īstās lamatās: vienā ielā nez kāpēc vajadzēja pēkšņi nomest ātrumu no piecdesmit uz piecpadsmit jūdzēm stundā. Tas mani padarīja traku. Salamājos ar kruķi, un viņš iespundēja mani aiz restēm.

Viņi tur nodarbojas galvenokārt ar vecu laikrakstu, žurnālu un grāmatu pārstrādāšanu jaunā papīrā,— šoferis stāstīja.— Katru dienu kravas mašīnas un vilcieni pieved simtiem tonnu nevienam nevajadzīgu, apdrukātu izejmateriālu.

—  Hm…— novilka Trauts.

—  Un krāvēji strādā tik nevīžīgi, ka grāmatu un žurnālu skrandas plivinās pa visu pilsētu. Ja kāds grib izveidot bibliotēku, viņš var aiziet uz staciju un savākt visu, ko vien sirds kāro.

—  Hm,— Trauts norūca. Priekšā uz ceļa kāds balta i:-; vīrietis ar savu grūto sievu un deviņiem bērniem mēģināja apstādināt kādu garāmbraucošu mašīnu.

—  Izspļauts Garijs Kūpers, vai ne?— šoferis te ira par vīru ceļmalā.

—  Jā, patiesām,— Trauts piekrita. Garijs Kūper:; bija kinozvaigzne.

—  Nu, lūk,— šoferis atsāka,— Libertivilā ir tik daudz grāmatu, ka cietumā tās izmanto par tualetes papīru. Mani ietupināja piektdienā, turklāt pavēlu, un līdz pašai pirmdienai neviens nelikās par mani zinis. Tā nu es divas dienas tupēju kamerā un aiz gara laika lasīju savu tualetes papīru. Vienu gabalu atceros vēl tagad.

—  Hm,— teica Trauts.

—  Tas ir pēdējais stāsts, ko esmu lasījis. Ak dievs, kopš tā laika būs pagājuši jau kādi piecpadsmit gadi. Stāsts bija par kādu citu planētu. Tas tik bija murgojums! Uz šīs planētas bija daudzi muzeji, visi piebāzti ar gleznām, un valdība lietoja kaut ko ruletes ratam līdzīgu, lai izlemtu, ko atstāt muzejos un ko mest miskastē.

Kilgoru Trautu pēkšņi pārņēma sajūta, ko franči dēvē par déjà vu . Šoferis bija atgādinājis Trautam par kādu sen piemirstu grāmatu. Šoferis Libertivilā, Džordžijas štatā, bija slaucījis dibenu ar Kilgora Trauta opusu «Banjalto rata griezējs jeb Šā gada šedevrs».

Planētu, uz kuras risinās Trauta romāna darbība, sauc Banjalto, un rata griezējs ir varas pārstāvis, kurš reizi gadā griež laimes ratu. Cilvēki iesniedz valdībai mākslas darbus, tiem tiek piešķirti numuri, un tos novērtē ar lozēšanu — kāds numurs uzkrīt.

Stāsta galvenais varonis ir nevis rata griezējs, bet gan kāds pieticīgs amatnieks, vārdā Gūzs. Gūzs, vientulībā dzīvodams, uzzīmē pats savu kaķi. Tā ir viņa vienīgā glezna. Gūzs aiznes savu darbu rata griezējam, kurš to reģistrē un nobāž ar mākslas darbiem piestūķētā noliktavā.

Gūzam paveicas. Glezna kļūst astoņpadsmit tūkstošu lambo jeb vienu miljardu dolāru vērta. Rata griezējs izsniedz Gūzam čeku par šo summu, un nodokļu iekasētājs tūdaļ pievāc lielāko daļu naudas. Glezna ieņem goda vietu Nacionālās galerijas ekspozīcijā, un cilvēki stāv jūdžu jūdzēm garās rindās cerībā ieraudzīt mākslas darbu, kas ir miljardu dolāru vērts.

No tām gleznām, statujām un grāmatām, kam kritušas tukšās lozes, tiek sakrauts milzīgs sārts. Bet tad atklājas, ka laimes rats bijis greizs, un rata griezējs izdara pašnāvību.

Tā tiešām bija ērmīga sagadīšanās, ka šoferis izrādījās lasījis Kilgora Trauta grāmatu. Trautam vēl nebija gadījies satikt savus lasītājus, un viņš izturējās pagalam dīvaini — Trauts neatzinās, ka šo grāmatu pasaulē laidis viņš.

šoferis pievērsa Trauta uzmanību īpatnai būšanai: uz visām pastkastītēm šeit bija lasāms viens un tas pats uzvārds.

— Re, kur atkal viena,— viņš norādīja uz pastkastīti, kas izskatījās tā:

Mašīna brauca pa Dveina audžuvecāku dzimtajām vietām. Pirmā pasaules kara laikā viņi bija no Rietumvirdžīnijas pārcēlušies uz Midlendsitiju — pelnīt maizi Kīdslera automobiļu kompānijā, kas taisīja lidmašīnas un smagās automašīnas. Midlendsitijā viņi mainīja uzvārdu no Hūblera uz Hūveru, jo šeit ļoti daudzus melnādainos sauca par Hūbleriem.

Dveina Hūvera audžutēvs reiz skaidroja Dveinam: «Tas vairs nebija ciešams. Dabiski, šeit visi domāja, ka Hūblers ir nigeru uzvārds.»

15

Todien ap lenča laiku Dveins Hūvers jutās pavisam jēdzīgi. Viņš bija atcerējies Havajiešu nedēļu. Juķeleles un pārējie rotājumi viņu vairs nemulsināja. Ietve starp automobiļu aģentūru un «Holiday īnn» vairs nešūpojās.

Dveins brauca, lai uzkostu vienatnē, ar tieši no skatloga paņemtu zilu pontiaku «Le Mans», kam bija gaisa kondicionēšanas iekārta un krēmkrāsas salons. Dveins klausījās radio. Viņš dzirdēja dažus reklāmas raidījumus, un visos tika uzsvērts, ka uz Dveinu vienmēr var paļauties.

Kaut arī Dveina psihes stāvoklis pēc brokastīm bija krietni uzlabojies, tomēr parādījās vēl viens slimības simptoms. Tā bija eholālija sākuma stadijā. Dveins juta nepārvaramu tieksm