# Līķu Pēteris. Kaķa Šūpulis

Kurts Vonnegūts

Kurts Vonnegūts

Līķu Pēteris. Kaķa Šūpulis

Kaķa šūpulis ASV publicēts 1963. gadā – laikā, kad pasaule un literatūra bija, neteiksim, jaunāka, bet vismaz citāda. Jautrais niknums un labdabīgā agresija, ar kādu romāns rakstīts, mūslaikos ir pagalam reti sastopama manta. Gluži tāpat kā kaut kur fonā nojaušamās gaišās ilūzijas, ka īstenībā cilvēce nemaz tik stulba nav, lai apokaliptiskā manierē darītu sev galu. Īstenībā par Kaķa šūpuli maz kas sakāms – romāns liekams visaugstākajos plauktos.

Līķu Pēteri no Kaķa šūpuļa šķir turpat 20 gadu. It kā „tas pats” Vonnegūts, bet – jau savā norieta posmā. Stāstītājs ir kāds neveiksminieks, kurš iesaukts par Līķu Pēteri (šādi Jānis Elsbergs latviskojis būtībā netulkojamo virsrakstu Deadeye Dick), jo bērnībā viņam nejauši gadījies nošaut kādu sievieti. Romānu apdzīvo visādi dīvaiņi, savādnieki un apsēstie.

Tāds tipiski vonnegūtisks paradokss, kas liekas īsti iederīgs cilvēces stulbuma vēsturē: Līķu Pēteris netīšām nogalē vienu sievieti, kļūst par sabiedrības autsaideru un visu mūžu staipa līdzi atmiņas par šo nodarījumu, bet militāristi tikpat nejauši nogalē 100 000 ļaužu – un no tā viņiem ne silts, ne auksts. Vārdu sakot, Līķu Pēterī ir viss, kā jau Vonnegūta prozā tam pienāktos būt. Un tomēr – ja romānu salīdzina ar viņa sešdesmitajos gados rakstīto prozu, jūtams, ka kaut kas vārdos īsti neformulējams, bet noteikti ļoti būtisks ir pagaisis. Var jau būt, ka labdabīgo agresiju un aizrautību aizstājis tāds kā drūms fatālisms. Apmēram pēc šāda principa: viss notiek un notiks tieši tāpat, kā noticis līdz šim, un neko tur labot nevar.

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis imants Ločmelis

No angļu valodas tulkojis Jānis Elsbergs

Redaktore Tamāra Liseka

No angļu valodas tulkojusi Anna Bauga Redaktors Jānis Elsbergs

Māksliniece Solvita Ozola

"Tapals", 2000

Kurts Vonneguts

Līķu Pēteris Kaķa Šūpulis

## LĪĶU PĒTERIS

DŽILLAI

## IEVADS

"Līķu Pēteris", tāpat kā "Vēzīšu Bils", ir jūrnieku izgudrota iesauka. Līķis ir kaņepāju vai drāšu virve, kas apšūta apkārt burām. Veco burinieku rājburas, piemēram, ir trapecveidīgas, ar augšlīķi un stūriem tās piesien pie rāju jakstagām, bet šotu stūrus, kur savienojas sānlīķis ar apakšllķi, izvelk uz apakšējo rāju galiem. Tomēr manā jaunībā Amerikas Vidējos Rietumos "Līķu Pēteris" bija tituls, ar kuru mēdza godināt šaušanas virtuozus.

Tādējādi šī iesauka ir gluži kā plaušu zivs. Tā dzimusi okeānā, bet pielāgojusies arī dzīvei krastā.

Šajā grāmatā ir ievietotas vairākas receptes. Būtībā tās ir muzikālas starpspēles siekalu dziedzeriem. Mani iedvesmas avoti bija Džeimsa Bīrda "Amerikāņu pavārmāksla", Marčellas Hazanas "Itāliešu virtuve", kā arī Beas Sandleres "Āfrikas ēdieni". Tomēr oriģinālus es esmu pārveidojis, un tāpēc — nevienam nevajadzētu lietot šo romānu kā pavārgrāmatu.

Ikkatram nopietnam pavāram vajadzētu pašam iegādāties minētos pamatīgos izzinās avotus.

Šai grāmatā ir stāstīts par kādu reālu viesnīcu — Grand Ilotei Oloffson Portoprensā, Haiti. Man tur patīk, un tur patiktu gandrīz vai katram. Es ar savu mīļo sievu Džillu Kremencu biju apmeties tā sauktajā "Džeimsa Džonsa kotedžā", kas savulaik tikusi celta kā operāciju zāle — viesnīcas galvenajā ēkā tad atradās Savienoto Valstu Jūras kājnieku štābs. No 1915. līdz 1934. gadam Haiti bija okupēta, lai aizsargātu amerikāņu finansiālās intereses.

Vēlāk šīs vienkāršās koka būdas ārpuse tika izrotāta jocīgiem, no finiera izzāģētiem ķeburiem, tieši tāpat kā pārējās viesnīcas daļas.

Haiti naudas vērtība, starp citu, ir pielīdzināta amerikāņu dolāram. Haiti dolārs ir tieši tikpat vērts, cik amerikāņu dolārs, un amerikāņu dolāri ir brīvā apgrozībā. Tiesa, Haiti rodas iespaids, ka tur nav nekādu noteikumu, kā nodilušās, nolietotās dolāru banknotes aizvietojamas ar jaunām. Tāpēc šeit ir gluži parasts ārkārtīgi nopietni uztvert dolāru, kas ir plāns kā cigarešu papīrs un sarucis līdz pastmarkas izmēriem.

Pirms pāris gadiem, atgriezies no Haiti, es atradu šādu naudaszīmi savā kabatas portfelī. Es to aizsūtīju Alam un Sū Seiciem, Olofsona viesnīcas īpašniekiem un saimniekiem, lūgdams palaist šo radību atpakaļ tās dabiskajā vidē. Ņujorkā tā nespētu izķeipt pat ne vienu dienu.

Tieši šajā kotedžā, iekāms tā ieguva tagadējo nosaukumu, amerikāņu romānists Džeimss Džonss (1921—1977) salaulājās ar savu sievu Gloriju. Tādējādi katram literātam ir liels gods tur uzturēties.

Tur esot arī spoks — ne jau Džeimsa Džonsa spoks, bet kāds cits. Mums negadījās to redzēt. Tie, kas redzējuši, raksturo to kā jaunu balto vīrieti baltā uzsvārcī. Droši vien viņš bijis sanitārs. Kotedžai ir tikai divas durvis, aizmugurējās durvis ved uz viesnīcas galveno ēku, bet priekšējās uz lieveni. Stāsta, ka spoks katrā parādīšanās reizē ejot pa vienu un to pašu ceļu. Tas ienākot pa aizmugurējām durvīm, kaut ko pameklējot kādas sen aizvāktas mēbeles atvilktnēs un pēc tam izejot pa priekšējām durvīm. Iedams laukā, spoks pazūd. Tas nekad nav redzēts ne galvenajā ēkā, ne uz lieveņa.

Iespējams, ka spokam ir netīra sirdsapziņa par kādu nodarījumu tajos laikos, kad kotedžā vēl bija operāciju zāle.

Šajā grāmatā ir pieminēti četri reāli gleznotāji, viens dzīvs un trīs miruši. Dzīvais ir mans draugs Klifs Makārtijs, kas dzīvo Atēnās, Ohaio štatā. Mirušie ir Džons Retigs, Frenks Dūveneks un Ādolfs Hitlers.

Klifs Makārtijs ir apmēram manā vecumā un cēlies no aptuveni tās pašas Amerikas daļas. Kad viņš mācījās mākslas skolā, viņam ieborēja, ka visļaunākais, kas gleznotāju var piemeklēt, ir eklektisms, ietekmēšanās no visa kā. Tomēr nupat viņam bija trīsdesmit darba gadu jubilejas izstāde Ohaio universitātē, un viņš teica: "Izskatās, ka esmu bijis eklektiķis." Viņa gleznas ir spilgtas un skaistas. Man vislabāk patīk "Mākslinieka māte līgavas tērpā. 1917". Vina māte ir attiecīgi saposusies, laiks saulains, un kāds ir pierunājis viņu pozēt, sēžot airu laivas priekšgalā. Laiva atrodas nelielā, pilnīgi mierīgā ūdens klajā, droši vien upē, jo pretējais krasts kupli zaļo tikai piecdesmit jardus atstatu. Viņa smejas.

Pavisam reāla persona bija arī Džons Retigs. Viņa glezna "Krustā sišana Romā" ir tieši tāda, kādu to esmu aprakstījis, un tā atrodas Cincinati Mākslas muzejā.

Pavisam reāla persona bija arī Frenks Dūveneks, un man pat pieder viena viņa glezna, "Puisēna galva". Šo dārgumu man atstāja mantojumā tēvs. Es dažkārt iztēlojos, ka tas ir mana brāļa Bernarda portrets, nudien loti līdzīgs.

Un pavisam reāla persona bija arī Ādolfs Hitlers — pirms Pirmā pasaules kara viņš Vīnē studēja mākslu, un viņa jaukākā glezna varbūt tiešām bija "Minorītu baznīca Vīnē".

Tagad izskaidrošu galvenos šīs grāmatas simbolus.

Visu noniecinātais, tukšais lodveida mākslas centrs ir manā galva, tuvojoties manai sešdesmitajai dzimšanas dienai.

Neitronbumbas sprādziens biezi apdzīvotā apvidū ir daudzo man tuvo Indianapolisas iemītnieku pazušana tolaik, kad es sāku mēģināties rakstniecībā. Indianapolisa joprojām ir turpat, bet cilvēki ir prom.

Haiti ir Ņujorka, kur es pašlaik dzīvoju.

Bezdzimuma farmaceits, kas stāsta šo stāstu, ir mana nīkstošā seksualitāte. Noziegums, ko viņš izdarīja bērnībā, ir visi mani ļaunie darbi.

Šis romāns ir izdomāts, nevis vēsturisks, tāpēc to nevajadzētu lietot uzziņām. Es, piemēram, apgalvoju, ka, sākoties Pirmajam pasaules karam, Savienoto Valstu vēstnieks Austroungārijā bija Henrijs Klūzs no Ohaio. Patiesībā vēstnieks tolaik bija Frederiks Kortlends Penfīlds no Konektikutas.

Es apgalvoju arī, ka neitronbumba ir gluži kā brīnumnūjiņa, kas vienā mirklī nogalina cilvēkus, bet atstāj viņu mantību neskartu. Tā ir tikai iedoma, ko esmu patapinājis no Trešā pasaules kara entuziastiem. īsta neitronbumba, ko uzspridzinātu biezi apdzīvotā apvidū, izraisītu daudz lielākas ciešanas un postu nekā to, ko esmu aprakstījis.

Tāpat es esmu radījis maldīgu priekšstatu par kreoliešu valodu — priekšstats ir tāds, kāds radās manas grāmatas galvenajam varonim Rūdijam Volcam, kad viņš mācījās šo franču valodas dialektu. Es apgalvoju, ka tajā ir tikai viens laiks, tagadne. Šāds iespaids mēdz rasties iesācējiem, it īpaši tāpēc, ka citi cenšas runāt ar viņiem pēc iespējas vienkāršāk — tagadnē.

Miers.

K. V.

I. VISiEM VĒL NEDZIMUŠAJIEM,

visiem nevainīgajiem tukšas nekurienes puteklīšiem: uzmanieties no dzīves!

Man dzīve pielipa. Es saslimu ar dzīvi. Es biju tukšas nekurienes puteklītis — un tad pēkšņi atvērās maziņš lūramais caurums. Tebrāzās gaisma un skaņa. Balsis sāka stāstīt par mani un manu apkārtni. Viss teiktais bija nepārsūdzams. Tās teica, ka es esot zēns, ko sauc par Rūdolfu Volcu, un beigta balle. Tās teica, ka esot 1932. gads, un beigta balle. Tās teica, ka es atrodoties Midlendsitijā, Ohaio štatā, un beigta balle.

Tās ne brīdi neaizvērās. Gadu pēc gada tās krāva detaļu uz detaļas. Tās dara to vēl aizvien. Vai zināt, ko tās tagad saka? Tās apgalvo, ka esot 1982. gads un es esot piecdesmit gadus vecs.

Pļur ļur lur.

Manu tēvu sauca Oto Volcs, un viņa lūramais caurums atvērās 1892. gadā, un viņam — vienlaikus ar daudz ko citu — pavēstīja, ka viņš esot mantojis bagātību; tā bija nopelnīta lielākoties ar brīnumzālēm — "Svētā Elma pilieniem". Pilieni sastāvēja no graudu spirta, kas bija iekrāsots purpursarkans, aromatizēts ar krustnagliņām un smilakšu saknēm un papildināts ar opiju un kokaīnu. Absolūti nekaitīgi pilieni, tīrais joks, ja vien ar tiem pārāk neaizrāvās.

Arī viņš bija Midlendsitijas iedzimtais, vienīgais bērns ģimenē, un viņa māte bez jelkāda pamata izlēma, ka viņš varētu kļūt par otru Leonardo da Vinči. Kad dēlēns bija tikai desmit gadus vecs, viņa lika tā vajadzībām izbūvēt darbnīcu — aiz ģimenes savrupnama, ratnīcas bēniņos. Viņa nolīga par Tēva privātskolotāju kādu dīkdienīgu vācu galdniekmeistaru, kas jaunībā bija studējis mākslu Berlīnē. Zīmēšanas un gleznošanas nodarbības notika pēc skolas stundām, kā arī brīvdienās.

Šīs mācības bija varen izdevīgas gan skolotājam, gan audzēknim. Skolotāju sauca Augusts Gunters, un viņa lūramais caurums droši vien bija atvēries kaut kad ap 1850. gadu. Privātstundas bija tikpat ienesīgas kā mēbeļu taisīšana, un, atšķirībā no pēdējās, lāva viņam būt tik piedzērušam, cik vien gribējās.

Turklāt, kad Tēvam bija noticis balss lūzums, Gunters varēja ņemt viņu līdzi divdienu braucienos uz Indianapolisu, Cincinati, Luisvilu, Klīvlendu un tamlīdzīgām vietām — it kā lai apmeklētu mākslas galerijas un gleznotāju darbnīcas. Šo studiju gaitā abi divi allaž bija pilnā. Viņi bija kļuvuši arī par mīļiem un gaidītiem viesiem Vidējo Rietumu smalkākajās maukumājās.

Vai gan kāds no viņiem atzītos, ka Tēva zīmēšanas un gleznošanas prasme nebija ne plika graša vērta?

Un kas varēja atmaskot viņu krāpšanos? Neviens. Midlendsitijā nebija neviena, kas interesētos par mākslu un spētu noteikt, vai Tēvs ir talantīgs vai nav. Pārējiem pilsētniekiem bija vienalga, viņš varēja būt kaut vai sanskrita pētnieks.

Midlendsitija nebija ne Vīne, ne Parīze. Tā pat nebija Sentluisa vai Detroita. Tā bija Busairusa. Tā bija Kokomo.[1]

Gunters tika atmaskots, bet daudz par vēlu. Viņu un Tēvu arestēja Čikāgā, kad abi bija pamatīgi izdemolējuši kādu turienes maukumāju; atklājās, ka Tēvam ir gonoreja, un tādā garā. Bet Tēvs tolaik jau bija galīgi samaitāts, astoņpadsmitgadīgs uzdzīves meistars.

Gunteru sodīja ar atlaišanu un neslavu. "Svētā Elma pilieni" bija padarījuši Vecotēvu un Vccomāti par ārkārtīgi ietekmīgiem ļaudīm. Pietika viena viņu vārda, lai neviens cienījams Midlendsitijas pilsonis nekad, it nekad vairs nepasūtītu Gunteram mēbeles, nedz arī līgtu viņu jebkādam citam darbam.

Tēvs tika aizsūtīts uz Vīni pie radiem, lai ārstētu gonoreju un iestātos pasaulslavenajā Mākslas akadēmijā. Kamēr viņš bija tālu jūrā, pirmās klases kajītē uz "Luzitānijas" klāja, nodega viņa vecāku savrupnams. Ilgi klīda baumas, ka uguni mājai pielaidis Augusts Gunters, tomēr pierādījumus atrast neizdevās.

Tēva vecāki necēla namu no jauna. Viņi pācvācās uz savu tūkstoš akrus lielo saimniecību netālu no Šeperdstaunas, nelikdamies ne zinis par nenodegušo ratnīcu un tukšo pagrabu.

Tas notika 1910. gadā — četrus gadus pirms Pirmā pasaules kara.

Tad nu Tēvs ieradās Mākslas akadēmijā ar Midlendsitijā radīto bildīšu klāstu. Es esmu redzējis dažus no šiem agrīnajiem mākslas darbiem, kuros Māte pēc viņa nāves jo bieži mēdza noraudzīties sažņaugtām rokām. Viņam labi padevās ēnojumi, viņš prata uzzīmēt drapērijas, un droši vien arī Augustam Gunteram bija labas iemaņas šai jomā. Tomēr galu galā viss Tēva attēlotais — ar nedaudziem izņēmumiem — izskatījās kā no cementa taisīts: cementa dāma cementa kleitā, pastaigājoties ar cementa sunīti, cementa liellopu ganāmpulks, cementa bļoda ar cementa augļiem, kas nolikta pie loga ar cementa aizkariem, un tādā garā.

Līdzību viņš arī nespēja panākt. Akadēmijā viņš bija parādījis vairākus savas mātes portretus, tomēr man nav ne jausmas, kāda viņa izskatījās. Viņas lūramais caurums bija aizveries sen, pirms atvērās manējais. Es zinu tikai to, ka Tēva radītie portreti it nemaz nelīdzinās cits citam.

Tēvam sacīja, lai viņš atnāk uz akadēmiju pēc divām nedēļām, tad viņam pateikšot, vai viņš ir uzņemts vai nav.

Tolaik viņš bija tērpies skrandās, ar auklu siksnas vietā un ielāpainām biksēm, un tādā garā — par spīti milzīgajam pabalstam, ko viņš saņēma no mājām. Vīne taču bija lielas impērijas galvaspilsēta, un tajā bija redzamas dažnedažādas krāšņas uniformas un eksotiski kostīmi, un tur bija tik daudz vīna un mūzikas, ka, pēc Tēva saprašanas, tas bija viens milzu karnevāls. Tad nu viņš nolēma ierasties ballē kā salkstošais mākslinieks. Tas tik bij joks!

Un tolaik viņš noteikti bija loti izskatīgs, jo ceturtdaļgadsimtu vēlāk, kad viņu iepazinu es, viņš bija, manuprāt, vispievilcīgākais vīrietis visā Midlendsitijā. Viņš bija slaids un stalts kā ozols. Sešas pēdas garš. Zilām acīm. Viņam bija zeltaini, cirtaini mati, un gandrīz neviens no tiem nebija izkritis ari tad, kad aizvērās viņa lūramais caurums — kad viņam atjāva vairs nebūt Oto Volcam un viņš atkal kļuva par vienkāršu tukšas nekurienes puteklīti.

Tad nu viņš pēc divām nedēļām ieradās vēlreiz, un profesors sniedza mapi atpakaļ, sacīdams, ka viņa darbi esot gaužām smieklīgi. Un turpat bija vēl viens skrandains jauneklis, un arī viņam darbus atdeva ar tādu pašu nicinājumu.

Jaunekli sauca Ādolfs Hitlers. Viņš bija dzimis austrietis, no Linčas.

Un Tēvs bija tā noskaities uz profesoru, ka atriebās turpat un nekavējoties. Profesora klātbūtnē viņš lūdza Hitleram atjauju ieskatīties tā darbos. Viņš uz dullo izvēlējās kādu bildi, pavēstīja, ka tā ir šedevrs, un nopirka to no Hitlera par tādu naudas summu, kas droši vien krietni pārsniedza profesora mēnešalgu.

Hitlers bija pirms stundas pārdevis savu mēteli, lai no: pirktu kaut drusku pārtikas. Un tuvojās ziema. Tātad pastāvēja iespēja, ka, neuzrodoties manam tēvam, Hitlers jau 1910. gadā būtu nomiris no plaušu karsoņa vai nepietiekama uztura.

Tēvs un Hitlers kādu laiku draudzējās, kā jau bēdubrāļi — mierinādami un iepriecinādami viens otru, ņirgādamies par mākslas birokrātiem — tic vēl nožēlošot, ka viņus atstūmuši, — un tādā garā. Es zinu, ka viņi vairākkārt devās garos pārgājienos divi vien. Par šo laimīgo kopību es uzzināju no Mātes. Kad biju izaudzis pietiekami liels, lai sāktu interesēties par

Tēva pagātni, bija teju, teju jāsākas Otrajam pasaules karam un Tēvs par savu draudzību ar Hitleru neiepīkstējās ne pušplēsta vārda.

Padomājiet: mans tēvs būtu varējis nožņaugt gadsimta visbriesmīgāko monstru, viņš būtu varējis arī vienkārši atstāt to bada un sala ziņā. Bet viņš, gluži otrādi, kļuva par sirsnīgu Hitlera draugu.

Mans galvenais iebildums pret dzīvi laikam gan ir šāds: dzīvam esot, ir pārāk viegli izdarīt šausmīgas un nelabojamas kļūdas.

Gleznojums, ko Tēvs nopirka no Hitlera, bija akvarelis, tagad vispārēji atzīts par šī briesmoņa labāko sasniegumu mākslā, un daudzus gadus tas karājās virs manu vecāku gultas Midlendsitijā, Ohaio štatā. Tā nosaukums bija "Minorītu baznīca Vīnē".

2 TĒVU VĪNĒ UZŅĒMA loti viesmīlīgi, jo visiem taču bija labi zināms, ka viņš ir amerikāņu miljonārs, kas nomaskējies par skrandainu ģēniju. Gandrīz četrus gadus viņš dzīvoja augsti. Kad 1914. gada augustā sākās Pirmais pasaules karš, viņš iedomājās, ka masku balle teju pārvērtīsies par karnevālisku pikniku — viesu pulkam tikai jāpārvācas uz laukiem. Būdams laimīgs, naivs un pašapmierināts, viņš lūdza ietekmīgiem draugiem, lai izgādā viņam vietiņu Ungāru Leibgvardē, kuras virsnieku mundiera sastāvdaļa bija panteras āda.

Viņš dievināja šo panteras ādu.

Henrijs Klūzs, Amerikas vēstnieks Austroungārijas impērijā un Tēva vecāku paziņa, izsauca viņu pie sevis. Tēvam tobrīd bija divdesmit divi gadi. Klūzs pavēstīja Tēvam, ka dienests svešā armijā nozīmē Amerikas pilsonības zaudēšanu. Viņš turklāt bija ievācis ziņas par Tēva gaitām un noskaidrojis, ka Tēvs nemaz nav mākslinieks, lai gan uzdodas par tādu, un notriec naudu kā krastā izkāpis jūrnieks. Klūzs bija arī aizrakstījis Tēva vecākiem un izstāstījis viņiem, ka dēls ir zaudējis jelkādu saikni ar realitāti un ka ir pienācis laiks saukt viņu mājās un likt pie kārtīga darba.

—  Un ja es atsakos? — jautāja Tēvs.

— Jūsu vecāki piekrita pārtraukt naudas sūtījumus, — atteica Klūzs.

Tad nu Tēvs brauca mājās.

Es neticu, ka viņš būtu palicis Midlendsitijā, ja vien tur nebūtu saglabājusies viņa bērnības laika lieliskā ratnīca. Tā bija sešstūraina. No akmens. Ar konusveida šīfera jumtu. Iekšpusē bija brangu ozolkoka siju konstrukcija. Tas bija mazs gabaliņš Eiropas pašos Ohaio štata dienvidrietumos. Mans vecvectēvs Volcs dāvāja šo ēku savai sievai, kas bija noilgojusies pēc dzimtās Hamburgas. Tā bija precīza kopija kādai celtnei, kas attēlota grāmatas ilustrācijā — sievas mīļajās vācu tautas pasakās.

Tā joprojām stāv kā stāvējusi.

Reiz es parādīju to vienam mākslas vēsturniekam no Ohaio universitātes (kura atrodas Atēnās, Ohaio štatā). Viņš teica, ka oriģināls varētu būt kāda viduslaiku klēts, kas uzcelta uz Jūlija Cēzara laika romiešu sargtorņa drupām. Cēzaru noslepkavoja pirms divtūkstoš gadiem.

Padomājiet par to!

Man nešķiet, ka Tēvs bija mākslinieciski pavisam neapdāvināts. Viņš, tāpat kā viņa draugs Hitlers, labi izjuta romantisko arhitektūru. Un viņš ķērās pie ratnīcas pārveidošanas tādā gleznotāja darbnīcā, kas būtu piemērota atdzimušajam Leonardo da Vinči. Mīlošā māte viņu joprojām par tādu uzskatīja.

Tēvamāte bija trakāka par traku, tā sacīja manis paša māte.

Dažkārt cs domāju, ka man būtu pavisam citāds raksturs, ja es būtu uzaudzis mazā, parastā amerikāņu namelī — ja mūsu māja nebūtu bijusi tik milzīga.

Tēvs aizvāca no ratnīcas visus vecos zirgu braucamos līdzekļus — kamanas, ratus, kabrioletu, faetonu, karieti un vēl vilks viņu zina ko. Viņš lika noārdīt ari visus desmit steliņģus un zirglietu kambari. Tādējādi viņš sevis paša priekam radīja vienlaidus telpu, kura bija plašāka un ar daudz augstākiem griestiem nekā jebkurš tālaika Midlendsitijas dievnams vai sabiedriska celtne.

Vai tā bija gana plaša, lai varētu spēlēt basketbolu? Ba'sketbola laukumam jābūt deviņdesmit četras pēdas garam un piecdesmit pēdas platam. Manas bērnības mītnes diametrs bija tikai astoņdesmit pēdas. Tātad — nekāda basketbola. Četrpadsmit pēdu par maz.

Ratnīcai bija divas milzīgas divviru durvis, pietiekami platas, lai varētu iebraukt ekipāžas ar visiem zirgiem. Vienas durvis bija vērstas pret ziemeļiem, otras pret dienvidiem. Tēvs lika strādniekiem izņemt ziemeļpuses durvis, un viņa bijušais skolotājs Augusts Gunters no tām iztaisīja divus galdus — pusdienu galdu un Tēva darbagaldu, uz kura izkārtot krāsas, otas, paletes nažus un ogles zīmuļus.

Durvju vieta tika iestiklota, un tas joprojām ir pilsētas lielākais logs. Tas sniedz tik daudz lieliskās ziemeļu gaismas, ka ikkatrs mākslas dižgars šeit strādātu ar vislielāko prieku.

Un pie šī loga stāvēja Tēva molberts.

Jā, viņš atkal bija meties kopā ar bēdīgi slaveno Augustu Gunteru, kam tolaik jau bija krietni pāri sešdesmit. Vecajam Gunteram bija tikai viens bērns —meita, ko sauca par Greisu, — un Tēvs viņam bija gluži vai dēla vietā. Būtu pagrūti iedomāties Gunteram piemērotāku dēlu.

Māte tolaik bija tikai maza meitenīte un dzīvoja kaimiņu savrupnamā. Viņai bija šausmīgi bail no vecā Guntera. Reiz viņa man stāstīja, ka visām mazām, jaukām meitenītēm bijis

ieteikts turēties no viņa pa lielu gabalu. Māte līdz pat nāves stundai allaž sarāvās, kad dzirdēja pieminam Augustu Gunteru. Viņš tai bija pats briesmu iemiesojums. Viņš bija bubulis.

Par lielajām divviru durvīm, kas vērstas uz dienvidiem: Tēvs lika tās aizbultēt un noslēgt ar priekškaramām atslēgām, un strādnieki aizdrīvēja spraugas starp un ap tām, lai nevilktu caurvējš. Un tad Augusts Gunters vienā lielo durvju pusē izzāģēja mūsu priekšdurvis. Tā bija ieeja Tēva darbnīcā, kas vēlāk kļuva par manu bērnības mājvietu.

Plašo apakšstāvu apņēma galerija gluži kā sešstūrains vainags. Tā bija sadalīta guļamistabās un vannasistabās, bija arī maza bibliotēkas istaba.

Virs galerijas bija tikai bēniņi un koniskais šīfera jumts. Tēvs vēl nebija izdomājis, ko iesākt ar bēniņiem, un tie palika, kādi bijuši.

Tas bija ārkārtīgi nepraktiski — cik noprotu, tieši tāda bija bēniņu jēga.

Plašais, ar bruģakmeņiem izliktais apakšstāvs tā sajūsmināja Tēvu, ka viņš apsvēra iespēju arī virtuvi iekārtot augšā, galerijā, tomēr tad visi kalpotāji, kņada, jezga un virtuves smakas atrastos tieši blakus mūsu guļamistabām. Nebija arī pagraba, kur ierādīt viņiem vietu.

Tad nu viņš negribīgi atstāja virtuvi apakšstāvā, pabāzdams to zem galerijas un norobežodams ar veciem dēļiem. Tā bija šauriņa un smacīga. Man tur ļoti patika. Tur bija mājīgi un droši.

Daudziem cilvēkiem mūsu nams likās spokains, un, taisnību sakot, manas piedzimšanas laikā bēniņi jau bija pilni ar ļaunumu. Tajos atradās senu un modernu šaujamo kolekcija, vairāk nekā trīssimt ieroču. Tēvs tos bija nopircis Eiropā 1922. gadā, kad viņš ar Māti pavadīja tur savu pusgadu ilgo medusmēnesi. Tēvam šķita, ka šaujamie ir skaisti, bet tikpat labi tā varēja būt klaburčūsku un odžu kolekcija.

Tā bija slepkavīga.

3.

MANAS MĀTES LŪRAMAIS caurums atvērās Midlendsitijā 1901. gadā. Viņa bija deviņus gadus jaunāka par Tēvu. Viņa, tāpat kā Tēvs, ģimenē bija vienīgais bērns. Viņas tēvs bija Ričards Veccls, Midlendas apgabala Nacionālās bankas dibinātājs un galvenais akcionārs. Māti sauca par Emmu.

Viņa piedzima savrupnamā, kurā bija liels pulks kalpotāju, tieši blakus mana tēva bērnības namam, bet nomirt viņai bija lemts gluži nabagai pirms četriem gadiem sīkā, sūdīgā būtlele kādā Midlendsitijas nomalē — Avondcilā. Tur mēs abi dzīvojām.

Viņa atcerējās, kā deviņu gadu vecumā redzējusi nodegam Tēva bērnības māju, kamēr Tēvs pats bijis ce[ā uz Vīni. Tomēr, salīdzinājumā ar ugunsgrēku, daudz spēcīgāks iespaids bijusi Tēva atgriešanās no Vīnes, kad viņš uzlūkojis ratnīcu un viņam dzimusi doma pārvērst to par darbnīcu.

Tēvu viņa pirmoreiz ieraudzīja, lūrēdama cauri ligustru dzīvžogam, kas šķīra abus īpašumus. Viņa bija izstīdzējusi trīspadsmitgadīga pusaudze kaulainām kājām un izvelbtiem zobiem. Vīriešus viņa bija redzējusi tikai dungriņos vai dienas uzvalkos tērptus. Viņas vecāki bija jūsmīgi stāstījuši par Tēvu, jo viņš taču bija bagāts un cēlies no lieliskas ģimenes. Vecāki bija šķelmīgi ieminējušies, l<a varbūt viņai nenāktu par nāvi kādudien apprecēties ar viņu.

Tad nu viņa tagad blenza uz Tēvu cauri dzīvžogam, viņas sirds dauzījās kā traka, un — augstais Dievs! — viņš bija tērpies sarkanā un sudrabā, un uz viņa pleca bija panteras āda, un galvā huzāra caunādas cepure ar purpura spalvu.

Tas bija viens no daudzajiem suvenīriem, ko viņš bija atvedis no Vīnes, proti —viņa ilgotās Ungāru Leibgvardes majora parādes mundieris.

īstā Ungāru Leibgvarde tobrīd Austroungārijā droši vien jau bija tērpusies pelēkajā kaujaslauka formā.

Tēva draugam Hitleram, austrietim, bija izdevies iestāties nevis austriešu, bet gan vācu armijā — viņš loti, loti jūsmoja par visu vācisko. Arī viņam bija pelēks formastērps.

Tēvs tolaik dzīvoja kopā ar vecākiem netālu no Šeperdstaunas, bet visi viņa suvenīri bija sakrauti ratnīcā. Un tajā dienā, kad Māte ieraudzīja viņu mundierī, viņš bija sācis taisīt vajā čemodānus un pakas, un turpat bija arī vecais mājskolotājs Augusts Gunters. Tēvs bija uzvilcis mundieri, lai viņu sasmīdinātu.

Viņi iznāca laukā, stiepdami galdu. Viņi grasījās pusdienot vecā valriekstu koka ēnā. Viņi bija atnesuši alu, maizi, desu, sieru un ceptu vistu — tikai vietējās preces. Siers, starp citu, bija Līderkranca šķirnes, ko gandrīz visi uzskata par Eiropas ražojumu. Patiesībā tā ir radīta Midlendsitijā, Ohaio štatā, aptuveni 1865. gadā.

Tēvs, kārtodamies brangai maltītei ar veco Guntcru, labi zināja, ka caur dzīvžogu viņus vēro sīks skuķis, un sāka to apcelt — skali, protams. Viņš teica Gunteram, ka ir šausmīgi ilgi bijis prom un aizmirsis, kā sauc Amerikas putnus. Relcu, dzīvžogā tup putns, viņš teica un aprakstīja Māti tā, it kā viņa tiešām būtu putns, un viņš jautāja vecajam Gunteram, kā lai tādu putnu sauc.

Un Tēvs tuvojās šķietamajam putnam ar maizes gabalu rokā un vaicāja, vai maziem putniņiem garšo maize. Māte iebēga savu vecāku namā.

Viņa pati man par to stāstīja. Tēvs arī man to stāstīja.

Tomēr viņa vēlreiz iznāca ārā un atrada labāku vietu, no kurienes spiegot, — kur viņa varēja visu novērot, pati paliekot neredzama. Uz pikniku ieradās jauni, dīvaini viesi. Tie bija divi melnīgsnēji maza auguma jaunekli, acīmredzot tikko bridusi pa ūdeni. Viņiem bija basas kājas un bikses virs ceļiem slapjas. Māte nekad nebija redzējusi viņiem līdzīgas būtnes, jo, raugi, šie divi puiši, divi brāli, bija itālieši, un agrāk Midlendsitijā nekad nebija manīts neviens itālietis.

Tie bija: Džino Maritimo, astoņpadsmit gadus vecs, un Marko Maritimo, divdesmit gadus vecs. Viņi bija drausmīgā ķezā. Uz pikniku viņi nebija lūgti. Visās Savienotajās Valstīs viņus neviens negaidīja. Pirms trīsdesmit sešām stundām viņi vēl bija kurinātāji uz itāliešu preču kuģa, kas veda kravu uz Ņūportņūsu Virdžīnijas štatā. Viņi bija aizbēguši no kuģa, lai izvairītos no iesaukšanas Itālijas armijā, kā arī tāpēc, ka Amerikā ielas ir bruģētas ar zeltu. Angļu valodu viņi neprata. *

Citi Ņūportņūsas itālieši ar laipnu roku iecēla viņu papes Čemodānus un viņus pašus tukšā prečinieka vagonā, kura celamērķi nezināja neviens. Vilciens tūdaļ pat sāka braukt. Saule rietēja. Tonakt nebija ne zvaigžņu, ne mēness. Amerika sastāvēja no vienas tumsas un klikatu-klikatu-klak.

Kā gan es zinu, kāda toreiz bija nakts? To man izstāstīja Džino un Marko Maritimo, kad bija jau veci.

Kaut kur šai aklajā tumsā, iespējams, Rietumvirdžīnijā, brāļiem piebiedrojās četri amerikāņu klaidoņi — tie pielika viņiem nazi pie rīkles un pievāca viņu čemodānus, žaketes, cepures un kurpes.

Tīrā laime, ka brāļiem joka pēc nepārgrieza rīkli. Vai kāds būtu par to uztraucies?

Kā viņi ilgojās, kaut aizvērtos viņu lūramie caurumi! Taču murgam kā nebija, tā nebija gala. Un murgs turpinājās arī gaišā dienas laikā. Vilciens pieturēja vairākas reizes — tik nožēlojamos kaktos, ka Džino un Marko nespēja piespiesties rāpties laukā un apmesties tur uz dzīvi. Bet tik un tā divi dzelzceļa kārtībnieki iztrieca viņus ar pamatīgiem stekiem, un te nu brālīši bija — Midlendsitijas nomalē, Ohaio štatā, otrpus Cukura strautam, ja skatāmies no pilsētas centra.

Viņi bija drausmīgi izsalkuši un izslāpuši. Viņiem bija vai nu jāgaida nāve, vai jāizgudro kaut kāds ceļamērķis. Viņi izgudroja mērķi. Otrpus upītei viņi ieraudzīja konusveida šīfera jumtu un devās turp. Lai piespiestu sevi vilkties — soli pa solītim — viņi izlikās, ka par katru cenu jātiek tieši līdz tai un nevienai citai celtnei.

Vini brida pāri Cukura strautam, lai nepievērstu sev uzmanību, iedami pa tiltu, ja strauts būtu dziļāks, viņi būtu metušies peldus.

Un te nu vini bija, tikpat apstulbuši kā mana māte — ieraudzījuši jaunu vīrieti sarkani sudrabainā tērpā, ar huzāru caunādas cepuri galvā.

Tēvs no savas sēdvietas zem valriekstu koka vaicājoši uzlūkoja atnācējus, un Džino, jaunākais, tomēr drošākais brālis, itāliski paskaidroja, ka viņi ir izsalkuši un gatavi uz jebkādu darbu, lai tik dabūtu ko ēdamu.

Tēvs atbildēja itāliski. Viņam labi padevās valodas. Viņš tekoši runāja franciski, vāciski un arī spāniski. Viņš teica brāļiem, lai taču viņi apsēžas un kārtīgi paēd, ja viņi tiešām ir tik izsalkuši, kā izskatās. Viņš teica, ka nevienam nekad nevajadzētu ciest badu.

Viņš brāļiem bija kā dievs. Bija gaužām viegli būt viņu priekšā kā dievam.

Kad brāļi bija paēduši, Tēvs uzveda viņus bēniņos, nākamajā ieroču noliktavā. Tur atradās divas vecas saliekamās gultas. Gaisma un svaigais gaiss nāca no logiem, kas bija kupolā pašā jumta augšā. Uz kupolu veda redeļkāpnes, kas apakšpusē bija pieskrūvētas pie grīdas tieši bēniņu telpas vidū. Tēvs sacīja brāļiem, ka šie bēniņi var būt viņu mājas, līdz viņi atradīs ko labāku.

Viņš teica, ka lejā, čemodānos, ir arī daži veci kurpju pāri un svīteri, un tādā garā, ja viņiem ir vajadzība.

Nākamajā dienā viņš lika brāļus pie darba — pie steliņģu un zirglietu novietnes noārdīšanas.

Kopš tā laika Tēvs viņiem allaž bija kā dievs — lai cik bagāti un vareni vēlāk taptu brāli Maritimo un lai cik nožēlojams un nabags kļūtu Tēvs.

4 .

UN KAUT KAD pa to starpu, vēl pirms Amerika iesaistījās Pirmajā pasaules karā pret Vācijas impēriju, Austroungārijas impēriju un Osmaņu impēriju, Tēva vecāku lūramos caurumus aizvēra tvana gāze, ko bija radījusi nepareizā apkures sistēma viņu lauku mājā netālu no Šcperdstaunas.

Tā Tēvs kļuva par galveno akcionāru ģimenes uzņēmumā — Brāļu Volcu Zāļu firmā, kura līdz šim no viņa bija saņēmusi vienīgi izsmieklu un nicinājumu.

Viņš mēdza ierasties akcionāru sapulcēs beretē, krāsām notraipītā virsvalkā un sandalēs. Viņš vilka līdzi veco Augustu Guntcru, apgalvodams, ka tas esot viņa advokāts, un pārmeta abiem tēvočiem un viņu dēliem, kas faktiski vadīja firmu, ka tie esot neizturami garlaicīgi, provinciāli, naudaskāres apsēsti, un tādā garā.

Viņš vaicāja, kad jel viņi pārstāšot indēt savus līdzpilsoņus, un tādā garā. Tolaik tēvoči un brālēni dibināja pirmo vienas firmas aptieku tīklu valsts vēsturē, un viņi bija sevišķi lepni par zeltera šifoniem šajās pārdotavās un izdeva daudz naudas, lai pie viņiem pārdotais saldējums nebūtu ne druskas sliktāks par citiem pasaulē dabūjamiem saldējumiem.[2] Tēvs gribēja zināt, kāpēc saldējums Brāļu Volcu aptiekās allaž garšojot pēc papīra līmes, un tādā garā.

Saprotiet, viņš bija mākslinieks, un viņu interesēja daudz augstākas lietas nekā farmācija.

Un varbūt tieši tagad ir īstais brīdis nosaukt manis paša profesiju. Varat uzminēt? Es, Rūdijs Volcs, diženā mākslinieka Oto Volca dēls, esmu diplomēts farmaceits.

Kaut kad šai pašā laikā uz Tēva kreisās kājas uzkrita branga ozolkoka balka gals. Šim negadījumam bija sakars ar alkoholu. Darbnīcā notika trakas dzīres, visapkārt mētājās darbarīki un celtniecības materiāli, un Tēvam ienāca prātā arhitektoniska ideja, ko vajadzēja nekavējoties īstenot. Piedzērušie viesi bija spiesti kļūt par vienkāršiem strādniekiem Tēva vadībā, un kāds jauns piensaimnieks, vārdā Džons Fortūns, neiespēja noturēt balka galu. Tas sadragāja Tēva pēdas pamatnes kaulu. Divi no kājas pirkstiem atmira, un tos nācās amputēt.

Tādējādi, kad Amerika iestājās Pirmajā pasaules karā, Tēvs bija dienestam nederīgs.

Kādreiz vecumdienās Tēvs man sacīja — visvairāk viņam esot žēl par to, ka viņš nekad neesot dienējis armijā. Tā viņš teica pēc tam, kad bija divus gadus nosēdējis cietumā un tiesādamies zaudējis visu savu un Mātes naudu, kā arī gleznu kolekciju. Tā bija viena no viņa pašām pēdējām ilūzijām, un, kas zina, varbūt tai bija pamats — ka viņš nācis pasaulē, lai braši un attapīgi cīnītos kaujaslaukā.

Katrā ziņā viņš līdz pēdējai dzīves stundiņai apskauda Džonu Fortūnu. Šis vīrs, kas sadragāja viņa kāju, vēlāk kļuva par varoni Pirmā pasaules kara ierakumos, un Tēvam gribējās cīnīties viņam blakus — un, tāpat kā Fortūnām, atgriezties mājās ar medaļām pie krūtīm. Vienīgais Tēva saņemtais pagodinājums, kam bija attāls sakars ar militārismu, bija Ohaio gubernatora piešķirtais godaraksts par nopelniem metāllūžņu vākšanā Midlendas apgabalā Otrā pasaules kara laikā. Nekādas ceremonijas nebija. Godaraksts kādu dienu vienkārši pienāca pa pastu.

Kad tas pienāca, Tēvs bija cietumā. Mēs ar Māti apmeklētāju dienā viņam to aiznesām. Man tolaik bija trīspadsmit gadu. Būtu bijis cilvēcīgāk, ja mēs godarakstu būtu sadedzinājuši un pelnus izkaisījuši pār Cukura strauta ūdeņiem. Godaraksta piešķiršana Tēvam bija pats likteņa ironijas kalngals.

— Beidzot arī es esmu piebiedrojies nemirstīgo pulkam, — viņš sacīja. — Nu man ir atlikuši tikai divi mērķi, par ko sapņot. — Viens bija kļūt par sugas suni. Otrs — kļūt par notāru.

Un Tēvs teica, lai tik mēs dodot godarakstu šurp. Nu viņam būšot, ar ko noslaucīt dibengalu. Viņš to noteikti izdarīja.

Todien šķiroties viņš mums ne "ata" nepateica, tikai izsleja pirkstu un bilda: — Daba sauc.

Un kaut kad ap to laiku — 1916. gada rudenī, ja gribam būt precīzi, — gaužām neskaidros apstākļos ņēma galu vecais maitasgabals Augusts Gunters. Kādu dienu viņš piecēlās divas stundas pirms saullēkta, un, kamēr viņa sieva un meita vēl gulēja, sagatavoja un notiesāja sātīgas brokastis. Un devās ceļā kājām, bruņojies ar desmitā kalibra divstobreni, kuru viņam bija piešķīris mans tēvs. Guntcra nolūks bija pievienoties Tēvam, Džonam Fortūnām un vēl dažiem jaunuļiem slēpņos, kas bija iekārtoti grāvī pie pļavas Džona Fortūna saimniecībā. Viņi grasījās šaut zosis, kuras būs pārlaidušas nakti Cukura strauta līcīšos un Kristāla ezerā. Pļavā par ēsmu bija izbārstītas kukurūzas graudu drupačas.

Gunteram nebija lemts aiziet līdz slēpņiem. Tā vismaz tika stāstīts.

Viņš gāja bojā kaut kur piecas jūdzes garajā ceļā, iespējams, uz Cukura strauta tilta. Pēc viena mēneša viņa bezgalvaino līķi atrada uz rietumiem no Cincinati, kad tas teju vai bija sācis ceļojumu uz Misisipi un Meksikas līci, un tālāk jūriņā.

Kāds lielisks ceļojums prom no Midlendsitijas!

Un, kad es biju maziņš, Augusta Guntera dekapitācija joprojām bija visleģendārākais neatklātais noziegums manas dzimtās pilsētas vēsturē, lai gan bija izdarīts sešpadsmit gadus pirms manas dzimšanas. Un man bija kāds spocīgi ambiciozs sapnis. Es iedomājos, ka kļūtu slavens un visu apbrīnots, ja vien es atrastu Augusta Guntera pazudušo galvu. Pēc tam slepkavam kaut kāda iemesla pēc būtu jāatzīstas, viņu apcietinātu un notiesātu, un tādā garā. Un mērs man piespraustu medaļu.

Vai gan man varēja ienākt prātā, ka es pats, Rādijs Volcs, kļūšu par bēdīgi slavenu slepkavu ar iesauku "Līķu Pēteris"?

Mani vecāki apprecējās 1922. gadā, četrus gadus pēc Pirmā pasaules kara beigām. Tēvam bija trīsdesmit gadu, Mātei — divdesmit viens. Mātei bija augstākā izglītība un bakalaura grāds humanitārajās zinībās, iegūts Ouberiinas koledžā, Ouberlinā, Ohaio štatā. Tēvs, lai arī allaž lika ļaudīm noprast, ka ir studējis kādā senā un izcilā Eiropas universitātē, patiesībā bija beidzis tikai vidusskolu. Viņš nudien varēja stundām ilgi stāstīt par vēsturi, rasu mācību, bioloģiju, mākslu un politiku, lai gan lasīja loti maz.

Gandrīz visi viņa viedokli un informācija dažādās jomās bija nočiepti pusizglītotajiem pudeles brāļiem Vīnē pirms Pirmā pasaules kara.

Un viens no šiem drauģeļiem, protams, bija Hitlers.

Laulības un kāzu mielasts notika Vecelu savrupnamā tieši blakus darbnīcai. Gan Veceli, gan Volci bija lepni agnostiķi, tāpēc ceremoniju vadīja tiesnesis. Tēva vedējs bija Džons Fortūns, kara varonis un piensaimnieks. Mātes liecinieki bija viņas draugi no Ouberiinas. Tēva asinsradinieki, proti, tēvoči un brālēni, kas pelnīja viņam iztiku, kopā ar sievām bija ieradušies uz laulību ceremoniju, taču kāzu mielastā palika tikai īsu brīdi. Viņi izturējās pieklājīgi, bet vēsi, un tad en masse devās prom. Tēvs bija devis viņiem pulka iemeslu tik naidīgai rīcībai.

Tēvs smējās. Māte stāstīja, ka viņš atvainojies pārējiem kāzu viesiem un paskaidrojis, ka viņa radiniekiem steidzami jāatgriežas grāmatvedībā.

Viņš gan bija bohēmikis!

Pēc tam viņš ar Māti devās pusgadu ilgā kāzu ceļojumā pa Eiropu. Kamēr viņi bija prom, Bralu Volcu Zāļu firma tika pārvietota uz Čikāgu, kur tai jau piederēja kosmētikas rūpnīca un trīs aptiekas. Kad Māte ar Tēvu atgriezās mājās, viņi bija vienīgie Volci visā pilsētā.

Medusmēneša laikā Tēvs ieguva savu slaveno ieroču kolekciju, turklāt lielāko dalu no tās — vienā paņēmienā. Austrijā, Zalcburgas pievārtē, viņš ar Māti apciemoja sava Vīnes sendienu drauga Rūdolfa fon Firstenberga pēdējos radagabalus. Rūdolfs bija kritis karā, tāpat kā viņa tēvs un divi brāļi, un man ir dots viņa vārds. Viņa māte un jaunākais brālis bija palikuši dzīvi, bet izputējuši. Viņi centās iztirgot sava īpašuma atliekas.

Tad nu Tēvs nopirka vairāk nekā trīssimt dažādu šaujamo, kolekciju, kas aptvēra gandrīz visu šaujamieroču vēsturi apmēram līdz 1914. gadam. Daži šaujamie bija no Amerikas, arī 45. kalibra kolts un 30. kalibra Springfīldas šautene. Tēvs iemācīja man ar šiem ieročiem šaut, kā arī uzņemt neganto atsitienu, tīrīt tos, izjaukt un atkal salikt ar aizsietām acīm. Mar. bija tikai desmit gadu.

Lai Dievs viņu svētī.

Un Tevs ar Māti nopirka arī daudzas fon Firstenbergu mēbeles, gultas veļu, kristāla traukus un vairākus kaujas cirvjus un zobenus, bruņukreklus, ķiveres un vairogus.

Es un mans brālis tikām ieņemti fon Firstenbergu gultā ar dzimtas ģerboni galvgalī. Un virs gultas karājās Ādolfa Hitlera "Minorītu baznīca Vīnē".

Tēvs ar Māti medusmēneša laikā gribēja satikt arī Hitleru. Taču viņš tupēja cietumā.

Viņš bija uzdienējis līdz kaprāļa pakāpei un kā kaujaslauka sakarnieks nopelnījis Dzelzs krustu. Tātad Tēva labākie draugi bija varonīgi cīnījušies abās frontes pusēs.

Tēvs ar Māti nopirka arī milzīgu vēja rādītāju, kas bija rotājis fon Firstenbergu muižas sardzes namiņu, un, atgriezušies mājās, uzlika to darbnīcas kupola galā, padarīdami darbnīcu par teju visaugstāko celtni apgabalā. Augstāki bija tikai tiesas nams, daži skābbarības torņi, Fortūna saimniecības šķūnis un Midlcndas apgabala Nacionālā banka.

Vēja rādītājs tūdaļ kļuva par Midlendsitijas slavenāko mākslas darbu. To varēja salīdzināt vienīgi ar amerikāņu kareivja statuju Fērčailda parkā. Smaile vien bija divpadsmit pēdas gara. Zem šī baisā pīķa viens vara jātnieks ar tukšu vidu dzinās pakaļ otram. Vajātājs bija austrietis ar šķēpu. No viņa kā plēsts bēga turks ar līku zobenu.

Šī parikte, kas brīžiem pagriezās uz Detroitas pusi, brīžiem uz Luisvilu un tamlīdzīgi, bija radīta par godu turku aplenkuma pārraušanai Vīnē, 1683. gadā.

Kad es biju sīks, es lūdzu savam brālim Fēliksam, lai viņš man un manam rotaļu biedram izskaidro, ko nozīmē vējrādī atveidotie tēli. Fēlikss bija septiņus gadus vecāks un meloja man, kad vien radās izdevība. Tolaik viņš mācījās vidusskolā. Viņam jau bija tā skaistā, dobjā, samtainā balss, kas nodrošināja viņa karjeru masu informācijas jomā.

— Ja austrieši nebūtu uzvarējuši, — viņš svinīgi noducināja, — Māte tagad būtu harēmā. Tēvs turku pirtī pasniegtu dvieļus, bet tev un man, un tavam draugam droši vien būtu nogrieztas olas.

Tolaik es viņam ticēju.

5 ĀDOLFS HITLERS KĻUVA par Vācijas kancleru 1933. gadā, kad es biju vienu gadu vecs. Tēvs, kas nebija viņu saticis kopš 1914. gada, aizsūtīja viņam varen sirsnīgu apsveikumu, kā arī dāvanu — Hitlera akvareli "Minorītu baznīca Vīnē".

Hitlers bija sajūsmā. Viņam esot labas atmiņas par Tēvu, viņš rakstīja un ielūdza Tēvu uz Vāciju kā savu personisku ciemiņu, lai parādītu jaunceļamo sabiedrisko iekārtu, kura, viņaprāt, pastāvēšot vismaz tūkstoš gadus.

1934. gadā Māte, Tēvs un Fēlikss, kam tolaik bija deviņi gadi, devās uz Vāciju, lai pavadītu tur veselu pusgadu, un atstāja mani kalpu gādībā. Visi kalpi bija melnie. Kāpēc lai es būtu braucis līdzi? Man bija tikai divi gadi. Laikam tieši tad man radās pārliecība, ka mani vistuvākie radinieki ir kalpi. Es centos iemācīties to, kas viņiem tik lieliski padevās, — cept un vārīt, mazgāt traukus un veļu, klāt gultas, gludināt, uzrakt dārzu, un tādā garā.

Mani joprojām iepriecē tas, ka es protu pagatavot lielisku maltīti mājā, kas, pateicoties man, ir tīra un spodra.

Man nav nekādu apzinātu atmiņu par to, kādi izskatījās mani īstie radinieki tad, kad viņi atgriezās no Vācijas. Varbūt man šai lietā varētu palīdzēt kāds hipnotizētājs. Es tomēr esmu redzējis viņu fotogrāfijas — Mātes albumā, ko viņa bija iekārtojusi tajos lieliskajos laikos, — kā arī vecos laikraksta Midland City Bugle-Observer numuros. Mātei bija mugurā kleita ar ņieburu un kupliem brunčiem. Tēvam — ādas īsbikses un zeķes līdz ceļiem. Fēlikss bija tērpts aizsargkrāsas formastērpā ar Sema Brauna zobensiksnu un aproci, uz kuras attēlots kāškrusts un dekoratīvais Hitlerjūgenda duncītis. Viņam gan nebija tiesību šo formu valkāt, jo viņš nebija organizācijas biedrs. Pat ja Fēlikss būtu vācu zēns, viņš būtu par jaunu šādam godam, bet Tēvs tik un tā lika drēbniekam mundieri pašūt.

Kāpēc gan ne?

Un, tiklīdz mani radinieki pārradās mājās, Tēvs, kā vēstī avīzes, vēja rādītāja horizontālajā bultā uzvilka savu mīļāko Hitlera dāvanu. Tas bija nacistu karogs, liels kā palags.

Atkārtoju: bija tikai 1934. gads un līdz Otrajam pasaules karam vēl tālu. Proti, tas bija tālu, ja piecus gadus var uzskatīt par lielu tālumu. Tādējādi nacistu karoga uzvilkšana nebija lielāks pārkāpums kā, piemēram, Grieķijas vai Īri jas, vai Dienvidnieku karoga uzvilkšana. Tā bija dulla, bet dzīvespriecīga rīcība, un, kā stāstīja Māte, vietējā sabiedrība lepojās ar Tēvu, viņu un Fēliksu. Viņus pat apskauda. Midlendsitijā neviens cits nebi ja draugos ne ar vienas valsts galvu.

Arī es esmu redzams kādā avīzes bildē. Tajā visa mūsu ģimene redzama stāvot uz ielas darbnīcas priekšā un veroties augšup uz nacistu karogu. Mani tur rokās Mērija Hūblcre, mūsu virēja. Ar laiku viņa man iemācīja visu, ko pati zināja par cepšanu un vārīšanu.

Mērijas Ilūbleres kukurūzas maize. Sajauciet bļodā pusglāzi miltu, pusotru glāzi dzelteno kukurūzas miltu, tējkaroti sāls, tējkaroti cukura un trīs tējkarotes cepamā pulvera. Pievienojiet trīs sakultas olas, glāzi piena, pusglāzi krējuma un pusglāzi kausēta sviesta.

Lejiet visu ar sviestu krietni ieziestā pannā un cepiet piecpadsmit minūtes četrsimt grādu temperatūrā.[3] Sagrieziet gabalos, kamēr vēl karsta. Gabaliņus ceļ galdā karstus, ietītus salvetē.

Tolaik, kad mēs visi uz ielas pozējām šai avīzes fotogrāfijai, Tēvam bija četrdesmit divi gadi. Kā stāstīja Māte, Vācijā ar viņu notikušas dziļas garīgas pārmaiņas. Viņš ieguvis jaunu dzīves jēgu. Viņa misija vairs nebija māksla. Viņam bija lemts kļūt par skolotāju un politisku aktīvistu. Viņam vajadzēja tapt par galveno Amerikas runasvīru, kurš sludinātu jauno sabiedrisko iekārtu, kas nule dzima Vācijā, bet ar laiku kļūs par visas pasaules glābiņu.

Tic bija pamatīgi maldi.

Kā pagatavot Mērijas Ilūbleres cepeša mērci. Sautējiet glāzi sasmalcinātu sīpolu un trīs sasmalcinātas ķiploka daiviņas ccturtdalmārciņā sviesta, kamēr mīksti. Pievienojiet pusglāzi kečupa, ceturtdaļglāzi brūnā cukura, tējkaroti sāls, divas tējkarotes svaigi maltu piparu, drusciņu "Tabasco" mērces, ēdamkaroti citronu sulas, tējkaroti bazilika un ēdamkaroti maltu sarkano piparu.

Uzvāriet un piecas minūtes paturiet uz lēnas uguns.

Tad nu Tēvs drusku vairāk nekā divus gadus braukāja pa Vidējiem Rietumiem, lasīdams lekcijas un rādīdams filmas un diapozitīvus par jauno Vāciju. Viņš stāstīja aizkustinošus stāstus par savu draugu Hitleru un skaidroja Hitlera teorijas par to, ka atšķirības starp augstākām un zemākām rasēm ir vienkārša ķīmiska padarīšana. Tīrs žīds ir tāds. Tīrs vācietis ir šitāds. Sakrustojiet poli ar nēģeri — un jūs iegūsiet visnotaļ amizantu melnstrādnieku.

Tas droši vien bija drausmīgi.

Atceros, ka mūsu dzīvojamā istabā pie sienas karājās nacistu karogs — man vismaz šķiet, ka atceros. Katrā zinā esmu par to dzirdējis. Tas bija pirmais, ko ienākot ieraudzīja ciemiņi. Karogs bija spilgts. Viss cits salīdzinājumā šķita pelēcīgs gan sijas un akmens sienas, gan lielie galdi, taisīti no ratnīcas durvīm, gan Tēva vienkāršais molberts, kura siluets pret ziemeļpuses logu atgādināja giljotīnu, gan aprūsējušie viduslaiku ieroči un bruņas, kas mētājās pa kaktiem.

Es aizveru acis un mēģinu atsaukt atmiņā šo karogu. Neizdodas. Man toties jānodrebinās — ziemā mūsu mājā, ja neņem vērā virtuvi, vienmēr bija loti auksts.

Šo māju bija sasodīti grūti piesildīt. Tēvs gribēja, lai ir redzami kailie sienas akmeņi un kailās sijas, kas balstīja šīfera jumtu pār ieroču istabu.

Pat dzīves nogalē, kad par apkuri jau maksāja mans brālis Fēlikss, Tēvs ne dzirdēt negribēja par siltumizolāciju.

— Tikai pār manu līķi! — viņš teica.

Ne Māte, ne Tēvs, ne Fēlikss nekad nesūrojās par aukstumu. Mājas viņi biezi saģērbās un klāstīja, ka visās citās Amerikas mājās esot pārāk silts, ka pārmērīgā apkure palēninot asinsriti un darot cilvēkus slinkus un trulus, un tādā garā.

Arī tā droši vien bija daļa no nacistu gudrībām.

Viņi lika man nākt laukā no mazās virtuvītes plašā apakšstāva caurvējos. Viņi laikam domāja, ka tad es kļūšu stiprāks un labāk norūdīšos. Taču drīz vien es ielavījos atpakaļ virtuvē, kur valdīja suta un ēdienu smaržas. Savā ziņā bija komiski, ka šī bija vienīgā telpa visā mājā, kur notiekošajai rosībai piemita kāda jēga, un tomēr tā bija šaura kā kuģa kamblze. Visas pārējās telpas aizņēma cilvēki, kas neko nedarīja un kurus tikai apkalpoja.

Gan aukstās dienās, gan dienās, kas nemaz nebija tik aukstas, arī citi kalpi pulcējās virtuvē pie virējas un manis. Tur bija dārznieks un augšstāva istabene, un tā joprojām, visi melnie. Viņiem patika šis ciešais pulciņš. Viņi man stāstīja, ka bērnībā viņiem bijis jāguļ gultā kopā ar visu brālīšu un māsiņu baru. Man tas izklausījās loti vilinoši. Man vēl aizvien tas izklausās vilinoši.

Virtuvē nebija, kur apgriezties, un visi tik brīvi runājās un runājās, un pļāpāja, un melsa, un smējās vienā laidā. Es arī varēju piedalīties sarunās. Es biju mazs, jauks puika. Es visiem patiku.

— Nu, ko tu par to teiksi, mister Rūdij? — apjautājās te viens, te otrs kalps, un es kaut ko atbildēju, vienalga, ko, un visi izlikās, ka esmu pateicis kaut ko gudru vai arī varen labi pajokojis.

Ja es būtu nomiris bērnībā, dzīve manos priekšstatos būtu tikai šī mazā virtuvīte. Es darītu jebko, lai tikai varētu atgriezties šai virtuvītē — visaukstākajā ziemas dienā.

Kaut varētu atgriezties vecajos, labajos laikos…

Kaut kad pa to starpu nacistu karogs tika novākts. Tēvs mitējās braukāt apkārt. Kā stāsta mans brālis Fēlikss, kurš tolaik bija astotklasnicks, Tēvs vispār vairs nerādījās ārpus mājas, nerunāja pa tālruni un veselus trīs mēnešus vai pat ilgāk netukšoja pastkasti. Viņu pārņēma tik dziļa depresija, ka šķita — viņš varētu izdarīt pašnāvību, tāpēc Māte no viņa atslēgu saišķa noņēma ieroču istabas atslēgu. Viņš par to necēla ne ausu. Viņam nebija ne vismazākās vēlēšanās apciemot savus mīlos šaujamos.

Fēlikss apgalvo, ka Tēvs šā vai tā būtu salūzis, neatkarīgi no ārpasaulē notiekošā. Tomēr viņam sūtītās vēstules un telefona zvani kļuva arvien riebīgāki, un pie viņa ieradās FIB pārstāvji un deva padomu pašam pieteikties kā svešas valsts aģentam, lai viņu varētu likumīgi saņemt ciet. Ar viņu vairs nerunāja pat tas vīrs, kas bija vedējtēvs viņa kāzās, proti, Džons Fortūns. Cik Tēvam bija zināms, viņš staigāja apkārt pa pilsētu, klāstīdams, ka Tēvs ir bīstams plānprātiņš.

Tā, protams, bija taisnība.

Fortūns pats pēc cilmes bija tīrs vācietis. Viņa uzvārds bija vienkāršs angliskojums uzvārdam "Gliks", kas vāciski nozīmē "laime".

Fortūns nedeva Tēvam iespēju mest tiltu pār šo plaisu viņu starpā. 1938. gadā viņš pēkšņi aizbrauca uz Himalajiem augstākas laimes un gudrības meklējumos. Midlendsitijā, Ohaio štatā pieejamā laime un gudrība acīmredzot nekādi nebija pietiekama. Viņa sieva bija nomirusi ar vēzi. Bērnu viņam nebija. Viņa vai sievas vairošanās sistēmā bija kāds defekts. Ģimenei piederošā piensaimniecība bankrotēja, un to pārņēma Midlendas apgabala Nacionālā banka.

Tagad Džons Fortūns, dungriņos tērpts, ir apglabāts Nepālas galvaspilsētā, ko sauc par Katmandu.

6 KOPŠ NEITRONBUMBAS sprādziena Midlendsitijā ir neapdzīvota. Šis sprādziens apmēram desmit dienas bija visu avīžu pirmajās lappusēs. Tas būtu varējis kļūt par vēl lielāku sensāciju, par Trešā pasaules kara sākumu, ja valdība nebūtu laikus atzinusi, ka tā bijusi pašu amerikāņu bumba. Kādā ziņu pārraidē, ko es dzirdēju šeit, Haiti, tā bija nosaukta par "draudzīgu bumbu".

Saskaņā ar oficiālo versiju, šī bumba vesta pa šoseju un uzsprāgusi. Uzgājusi gaisā. Tā bijusi nejaušība. Bumbas sprādziena brīdī kravas auto, ar kuru tā vesta (ja tāds vispār ir bijis), esot atradies tieši pretī jaunajai viesnīcai Holiday Inn un Dveina Hūvera pontiaku aģentūrai.

Visi ļaudis mūsu apgabalā bija pagalam, arī tic pieci, kas gaidīja nāvessoda izpildi Šeperdstaunas Pieaugušo labošanas iestādē. Katrā ziņā es vienā mirkli zaudēju loti daudzus paziņas.

Taču lielākā dala celtņu ir veselas un neskartas. Man stāstīja, ka jaunajā Holiday Inn joprojām darbojoties visi televizori. Un visi telefoni arī. Un arī ledus kubiņu saldētava bārā. Visi šie jutīgie aparāti atradās tikai dažus simtus jardu atstatu no sprādziena centra.

Tā nu Ohaio štata pilsētā Midlendsitijā neviens vairs nedzīvo. Ir gājuši bojā apmēram simttūkstoš cilvēku. Aptuveni tikpat daudz iedzīvotāju bija Atēnās, Perikla Zelta laikmetā. Simt tūkstoši ir divas trešdaļas no Katmandu iedzīvotāju skaita.

Un es neredzu iespēju izvairīties no šāda jautājuma: vai maz kādu satrauc tas, ka vienā mirklī ir aizvērusies tik daudzi lūramie caurumi? Tā kā visi īpašumi palikuši neskarti, vai gan pasaule ir zaudējusi ko mī]u un dārgu?

Midlendsitijā nav radioaktīva. Jauni iemītnieki var ievākties tūdaļ pat. Runā, ka uz turieni pārvietošot Haiti bēgļus.

Lai viņiem labi sokas.

Tur ir mākslas centrs. Ja neitroni vispār būtu ko grāvuši, tad laikam gan pirmajam būtu jābūt Mildredas Bcrijas mākslas centram, jo tas izskatās ļoti trausls un nestabils — balta lode uz četriem slaidiem pāļiem Cukura strauta līča viducī.

Tas nav ticis izmantots. Galerijas siemis ir kailas. Tā būtu brīnišķīga iespēja haitiešiem, kas ir ražīgākie gleznotāji un tēlnieki pasaules vēsturē.

Vistalantīgākais haitietis varētu iepūst dzīvību mana tēva darbnīcai. Būtu jau laiks tur apmesties īstam māksliniekam — tur taču ir tik daudz ziemeļu gaismas!

Haitieši runā kreoliski, franču valodas dialektā, kam ir tikai tagadnes laiks. Mēs ar brāli nu jau pusgadu dzīvojam

Haiti, tā ka esmu drusciņ ielauzījies. Mēs ar Fēliksu tagad esam viesnīcnieki. Esam nopirkuši Grand Hotel Oloffson, finierķeburaino pili Portoprensā, kalna pakājē.

Iedomājieties valodu, kurā ir tikai tagadne! Mūsu virsviesmīlis Ipolits Pols De Mils, kurš apgalvo, ka viņam ir astoņdesmit gadi un piecdesmit deviņi pēcnācēji, iztaujāja mani par Tēvu.

—  Viņš ir beigts? — viņš krcoliski jautāja.

—  Beigts gan, — es piekritu. Tur nebija ne mazāko šaubu.

—  Ko viņš dara? — viņš jautāja.

—  Viņš glezno, — es atbildēju.

—  Man viņš patīk, — viņš teica.

Svaiga zivs haitiešu gaumē ar kokosriekstu krēmu. Iesieniet marlē divu glāžu tiesu kokosriekstu skaidiņu. Turēdami virs bļodas, uzlcjiet tām glāzi karsta piena un nospiediet sausas. Atkārtojiet to ar vēl divām glāzēm karsta piena. Šķidrums bļodā būs mērce.

Pannā sajauciet mārciņu ripās sagrieztu sīpolu, tējkaroti sāls, pustējkaroti melno piparu un vēl tējkaroti maltu piparu. Sautējiet šo maisījumu sviestā, līdz tas mīksts, bet ne brūns. Pievienojiet četras mārciņas zivs filejas gabaliņu un pāris minūtes sautējiet.

Pārlejiet zivij mērci, uzlieciet pannai vāku un desmit minūtes karsējiet uz lēnas uguns. Noņemiet vāku un maisiet, līdz gatavs — līdz mērce kļuvusi krēmveidīga.

Iznāks astoņiem viegli saīgušiem Grand Hotel Oloffson viesiem.

Iedomājieties valodu, kurā ir tikai tagadne! Vai — iedomājieties manu tēvu, kurš pilnā mērā ir pagātnes tēls! īstenībā viņš lielāko daļu brieduma gadu, ja neņem vērā pēdējos piecpadsmit, pavadīja pie galda Vīnes kafejnīcās pirms Pirmā pasaules kara. Viņš allaž palika divdesmit gadus vecs. Viņš allaž bija pārliecināts, ka ar laiku sāks gleznot brīnišķīgas gleznas. Ka ar laiku kļūs par pārdrošu kareivi. Par mīlētāju, filozofu, aristokrātu? Tas viņš jau bija.

Man liekas, Midlendsitiju viņš vispār nemanīja — līdz tam brīdim, kad es k|uvu par slepkavu. Viņš dzīvoja it kā kosmonauta skafandrā, kurā iekšā bija pirmskara Vīnes atmosfēra. Viņš mēdza galīgi šķērsi runāties ar maniem rotaļu biedriem un Fēliksa draugiem katru reizi, kad mēs bijām tik dumji, ka uzaicinājām viņus ciemos.

Man vismaz nenācās pārciest to, ko Fēliksam, kad viņš sāka iet'vidusskolā. Tolaik Tēvs mēdza uzsaukt Fēliksa viesiem Heil Hitler un gribēja, lai viņi atbild tāpat, un tas viss bija jāuzskata par varen sulīgu joku.

— Ak Dievs, — vēl vakar pēc pusdienas sūrojās Fēlikss, — tāpat jau bija pietiekami slikti! Mes bijām visbagātākie bērni pilsētā un visiem citiem gāja tik grūti, un mums pie sienām karājās tie sarūsējušie viduslaiku sūdi, it kā tas būtu nez kāds moku kambaris. Vai mums vismaz nevarēja būt tāds tēvs, kas nesaka Heil Hitler visiem, ieskaitot Iziju Finkelšteinu?

Par to, cik daudz mums bija naudas, par spīti Lielajai Depresijai: divdesmitajos gados Tēvs pārdeva visas savas Brāļu Volcu Zāļu firmas akcijas, un Depresijas laikā, kad firma izjuka, tā vairs nebija viņa darīšana. Vietā viņš nopirka Coca-Cola akcijas, kuras izturējās tāpat kā viņš pats — it kā vispār nezinātu, ka ir iestājusies kaut kāda depresija. Un Mātei joprojām bija no sava tēva mantotās bankas akcijas. Banka bija ieguvusi milzum daudz pirmšķirīgu zemes īpašumu pret hipotēku parādiem. Arī šīs akcijas bija zelta vērtē.

Cūkas laime.

Brāļu Volcu aptiekas izputināja ne tikai Depresija, bet ari zeltera šifoni. Farmaceitiem nav nekādas jēgas jaukties pārtikas tirdzniecībā. Lai atstāj pārtikas biznesu tiem, kas to pieprot un mllē.

Atceros, ka viens no Tēva mīļākajiem jokiem bija par puisi, > kas ticis izmests no farmaceitu skolas. Viņš neesot mācējis pagatavot daudzkārtaino sviestmaizi.

Esmu dzirdējis, ka viena Brāju Volcu aptieka vēl esot saglabājusies — Kairā, Ilinoisas štatā. Tai nav itin nekāda sakara nedz ar mani, nedz ar maniem radiniekiem, lai kur viņi atrastos. Cik noprotu, šīs aptiekas atvēršana pieder pie Kairas vecā, jaukā centra atjaunošanas plāna. Brauktuves tur ir bruģētas, gluži tāpat kā mana bērnības nama grīda. Ielas apgaismo gāzes laternas.

Tur ir vecmodīgs spēļu nams, vecmodīgs krodziņš, vecmodīgs ugunsdzēsēju depo un arī vecmodīga aptieka ar zeltera šifonu. Kāds bija atradis Brāļu Volcu veco aptiekas izkārtni, un šie bija to uzkāruši.

Tas man likās gauži savādi.

Esmu dzirdējis, ka iekšā viņiem esot arī plakāts, kas slavinot "Svētā Elma pilienus".

Mūsdienās, protams, neviens neuzdrīkstētos pa īstam tirgoties ar "Svētā Elma pilieniem", tāpēc ka tie ir kaitīgi veselībai. Šis plakāts ir tikai joks. Aptiekā toties ir mūsdienīga nodala apkalpošanai ar receptēm, kur var dabūt barbiturātus, amfetamīnu un metakvalonu, un tādā garā.

Zinātne soļo tik uz priekšu.

Kad es biju izaudzis gana liels, lai arī pie manis varētu nākt ciemiņi, Tēvs jau bija pārstājis pieminēt Hitleru. Vismaz tik daudz viņš bija no tagadnes samanījis: runas par Hitleru un jauno Vāciju nezin kāpēc darīja ļaudis ar katru dienu niknākus, un viņam vajadzēja atrast kādu citu pļāpāšanas tematu.

Un es nudien negribu viņu izsmiet. Iesākumā viņš bija tikai tukšas nekurienes puteklītis tāpat kā mēs visi — un tad pēkšņi pār viņu sāka brāzties gaisma un skaņa.

Viņš bija ieņēmis galvā, ka mani rotaļu biedri lieliski pārzina grieķu mitoloģiju, karaļa Artura Apaļā galda leģendas, + Šekspīra lugas, Servantcsa "Donu Kihotu", Gētes "Faustu", Vāgnera operas un tā joprojām — par visu to, bez šaubām, daudz runāja Vīnes kafejnīcās pirms Pirmā pasaules kara.

Reiz viņš, piemēram, pavaicāja: — Tu skaties uz mani tā, it kā es būtu Mefistofelis. Tev tiešām liekas, ka es esmu Mefistofclis? Jā?

Uz to bija jāatbild manam astoņus gadus vecajam draugam, kura tēvs strādāja par atslēdznieku darbnīcā "Zaļā dimanta arkls."


Gandrīz visu manu rotaļu biedru vecāki bija vienkārši strādnieki, tāpēc ka pilsēta grima nabadzībā un visi bagātnieki, izņemot Tēvu un Māti, bija no tās aizvākušies.

Kādu citu draugu Tēvs uzrunāja tā: — Es esmu Dedals! Vai gribi, iedošu spārnus, lai vari lidot man līdzi? Piebiedrosimies zosīm, lidosim tām līdzi uz dienvidiem! Mums taču nav jāmēģina aizlidot līdz saulei, vai ne? Zini, kāpēc mēs nedrīkstam pielidot par tuvu saulei? Zini?

Un bērnam bija kaut kas jāatbild.

Kad Tēvs apgabala slimnīcā gulēja uz nāves gultas un centās uzskaitīt savus tikumus un netikumus, viņš teica, ka vismaz ar bērniem viņš sapraties lieliski un ka viņiem kopā vienmēr bijis loti jautri. — Es viņus saprotu, — viņš teica.

Taču visapstulbinošāko un nejēdzīgāko sagaidīšanu viņš uzrīkoja nevis bērnam, bet gan jaunai sievietei, kuru sauca Sīlija Hildreta. Viņa gāja vidusskolas vecākajā klasē tāpat kā mans brālis, un Fēlikss bija uzaicinājis viņu par savu dāmu izlaiduma vakarā. Tas laikam notika 1943. gada pavasarī, tieši vienu gadu, pirms es kļuvu par slepkavu vai, precīzāk izsakoties, par dubultslepkavu. Ritēja Otrais pasaules karš.

Fēlikss bija savas klases vecākais, tāpēc ka viņam bija ļoti zema balss. Ar viņa balsi runāja pats Dievs — par to, kur jārīko izlaiduma vakars, un par to, vai izlaiduma fotoalbumā līdz ar absolventu vārdiem būtu jāraksta arī viņu iesaukas, un tā joprojām. Tolaik viņu bija piemeklējusi erotiska katastrofa, un viņš šo bēdu izsūdzēja man, lai gan man bija tikai vienpadsmit gadu. Viņam bija radušās nesamierināmas domstarpības ar viņa pēdējā pusotra semestra simpātiju Salliju Frlmenu, un par Sallijas mierinātāju bija kļuvis Stīvs Adamss, basketbola komandas kapteinis.

Tādējādi klases vecākais bija palicis bez dāmas neilgi pirms izlaiduma, un visas citas sabiedriski kaut cik nozīmīgās meitenes jau bija aizrunātas.

Tad Fēlikss izgudroja socioloģisku meistarstiķi. Viņš uzaicināja meiteni no pašas sabiedrības apakšas, meiteni, kuras vecāki bija analfabēti un bezdarbnieki, meiteni, kurai divi brāli sēdēja cietumā, kura loti slikti mācījās un nepiedalījās ārpusklases pasākumos, bet kura tomēr bija tik skaista, cik skaista vien sieviete var būt.

Viņa bija no nabadzīgas balto ģimenes, tik nabadzīgas, ka tā dzīvoja pilsētas nēģeru rajonā. Un vēl: tie nedaudzie jaunekli, kas, pārvarēdami izcelsmes barjeru, bija mēģinājuši piesist viņai kanti, bija izplatījuši ziņu, ka, par spīti lieliskajai ārienei, viņa ir auksta kā ledus.

Tā bija Sīlija Hildreta.

Viņai bija visai niecīgas izredzes tapt uzlūgtai uz izlaiduma vakaru. Bet brīnumi tiešām notiek. Katru mirkli dzimst kāda jauna Pelnrušķīte. Viņu ielūdza uz balli. Un kas? Viens no bagātākajiem un spicākajiem pilsētas čaļiem — izlaiduma klases vecākais!

Tad nu Fēlikss dažas nedēļas pirms izlaiduma sāka daudzināt, cil< Sīlija Hildreta ir skaista un cik varens būs efekts, kad viņš ieradīsies ar šo nākamo kinozvaigzni zem rokas. Visiem citiem vajadzēja kost pirkstos, ka paši tik.ilgi nav pievērsuši Sīlijai uzmanību.

Un Tēvs arī to visu dzirdēja, un nu Fēliksam, lai tur lūst vai plīst, vajadzēja pa ceļam uz balli atvest Sīliju uz darbnīcu, lai Tēvs —.mākslinieks taču — varētu pats savām acīm pārliecināties, vai Sīlija tiešām ir tik skaista, kā Fēlikss stāsta. Mēs ar Fēliksu tolaik jau bijām pārstājuši aicināt draugus ciemos — vispār. Tomēr šajā gadījumā Tēvam bija iespēja Fēliksu pārliecināt. Ja Fēlikss neatvedīšot Sīliju, tad nedabūšot autiņu, ar ko braukt uz izlaiduma vakaru. Tad viņam un Sīlijai nākšoties braukt ar autobusu.

Haitiešu banānu zupa. Vienu stundu sautējiet divas mārciņas kazas vai vistas ga|as kopā ar glāzi sasmalcinātu sīpolu, tējkaroti sāls, pustējkaroti melno piparu un šķipsniņu maltu sarkano piparu. Sautējiet to divās kvartās ūdens.[6]

Pievienojiet trīs nomizotus, gabalos sagrieztus saldos kartupeļus un trīs nomizotus, sagrieztus banānus. Sautējiet uz lēnas uguns, līdz gala kļūst pavisam mīksta. Izņemiet gaļu.

Atlikušais ir astoņas porcijas haitiešu banānu zupas.

Bon appetill

Tad nu Tēvs, kuram, kā parasti, nebija, ko darīt, pirms izlaiduma balles bija tikpat uztraucies kā visdurnākie no vidusskolēniem. Viņš vienā laidā atkārtoja:

"Kas ir Sīlija? Kāda ir viņa?

Kam pielūdzēju viņai tik daudz?"

Viņš mēdza pārtraukt klusumu pie vakariņu galda ar šādu izsaucienu: — Viņa nevar būt tik skaista! Neviena meitene nevar būt tik skaista.

Velti Fēlikss centās viņam ieskaidrot, ka Sīlija nav nekāda pasaules čempione sievišķajā krāšņumā. Fēlikss daudzas reizes atkārtoja: — Tēt, viņa ir tikai visglītākā meitene izlaiduma klasē. — Taču Tēvs gaidīja diženāku pretinieci. Teju — tūdaļ — aci pret aci sastapsies viņš, pilsētas galvenais skaistuma soģis, un viņa — viena no visu laiku daiļākajām sievietēm.

Ak, jā, tais dienās viņš vadīja metāllūžņu vākšanu un bija arī pretgaisa aizsardzības priekšnieks. Un viņš bija palīdzējis Kara departamentam radīt Hitlera psiholoģisko portretu. Viņš tagad dēvēja Hitleru par izcilu, slepkavīgu maniaku. Bet tik un tā viņu māca nepiepildīta darbošanās griba, jo gan avīzēs, gan radio bija daudz, daudz kauju ziņojumu, un visapkārt bija daudz, daudz formastērpu, un tādā garā. Viņam vajadzēja apliecinātics, cik koši un nejēdzīgi vien iespējams.

Un viņam bija kāds noslēpums. Ja Fēlikss būtu to nojautis, viņš nebūtu vedis Sīliju ne jūdzes tuvumā mājai. Viņš būtu vedis Sīliju uz izlaiduma vakaru ar autobusu.

Noslēpums bija šāds: Tēvs bija nolēmis Sīliju sagaidīt, tērpies pilnā sudrabaini sarkanajā Ungāru Leibgvardes majora mundierī ar visu caunādas cepuri un panteras ādu.

7 KLAUSIETIESKAD FĒLIKSS bija sataisījies braukt pakal Sīlijai, Tēvs nebija pat ne gleznotāja drānās tērpies. Viņam mugurā bija parasts svīteris un kājās vaļīgas mājas bikses. Viņš vēlreiz apsolīja Fēliksam, ka vēlas tikai uzmest aci šai meitenei un viņam neesot nolūka uzrīkot kaut kādus kumēdiņus. Viss būšot ļoti pieticīgi, vienkārši un pat garlaicīgi.

Par automobili: tas bija Kīdslera fabrikas auto, ražots pašā Midlendsitijā, 1932. gadā, un tais laikos kīdslers bija visos aspektos vienā vērtē ar vācu mersedesu un britu rolsroisu. Pat 1943. gadā tas šķita oriģināls un lepns retro dampis. Fēlikss bija tam nolaidis jumtu. Aizmugurējam sēdeklim bija atsevišķs vējstikls. Motoram bija sešpadsmit cilindri, un iedobumos aiz priekšējiem dubļusargiem atradās divi rezerves riteņi. Šie riteņi atgādināja saspringtus zirgu kaklus.

Tad nu Fēlikss ar šo apstulbinošo verķi aizpukškinājās uz pilsētas nēģeru rajonu. Viņš bija tērpies īrētā smokingā ar gardēniju pie atloka. Uz blakussēdekļa bija nolikts pušķis ar divām orhidejām Sīlijai.

Tēvs izģērbās līdz apakšveļai, un Māte atnesa mundieri. Viņa labprāt piedalījās sazvērestībā pret Fēliksu. Viņai likās, ka viss, ko dara Tēvs, ir brīnišķīgi Un, kamēr Tēvs ģērbās, viņa devās izslēgt elektrisko apgaismojumu un iededzināt sveces. Iepriekšējā dienā viņi ar Tēvu, nevienam nemanot, bija visur izlikuši sveces. Sveču bija vismaz simts.

Kad Tēvs beidza ģērbšanos, uzlikdams huzāra cepuri, Māte jau bija visas iedegusi.

Es stāvēju augšstāva galerijā pie savas guļamistabas durvīm, un manī šis skats viesa tādu sajūsmu, kādu Māte ar Tēvu cerēja gūt, ieraugot Sīliju Hildretu. Es atrados milzu stropā, kas pilns ar jāņtārpiņiem. Un lejā stāvēja skaistais Novakara Ķēniņš.

Šādu iztēles ievirzi man bija radījušas ģimenes vecās pasaku grāmatas, kā arī mīti un leģendas, ar kuriem bija pārbagātas mana tēva runas. Tā man bija gluži vai otra īstenība, Fēliksam tāpat, bet citiem Midlendsitijas bērniem gan ne. Viņi nekad neiedomātos, ka sveču liesmas varētu būt jāņtārpiņi un dzīvs cilvēks — Novakara Ķēniņš.

Un nu Novakara Ķēniņš ar purpura spalvu pie cepures pavēlēja: — Atdariet portālus! Portālus atdariet!

Kādus gan portālus vajadzēja atdarīt? Manā izpratnē tādi bija tikai divi. Tās bija parādes durvis dienvidos un virtuves durvis ziemeļaustrumos. Bet Tēvs nepārprotami aicināja atdarīt ko dižāku par šīm divām.

Un tad viņš pietuvojās milzīgajām ratnīcas divviru durvīm, kuru vienā pusē bija izveidota mūsu parādes ieeja. Es nekad tās nebiju uztvēris kā durvis. Tā bija tikai daļa no manas mājas sienas, kas, atšķirībā no citām daļām, bija nevis no akmens, bet no koka. Tagad Tēvs satvēra vareno bultu, kas bija turējusi tās aizvērtas trīsdesmit gadus. Bulta pretojās tikai īsu brīdi. Pēc tam tā padevās, kā jau tai pieklājās darīt.

Līdz tam brīdim man bija licies, ka šī bulta ir tikai viens no viduslaiku dzelžiem, kas karājās pie sienas. Lietojot to kā sitamo, laikam gan varētu nogalēt ienaidnieku.

Ari senatnīgās eņģes man likās tīri dekoratīvas. Bet tās nebija vis Eiropas grabažas. Tās bija īstas Midlendsitijas, Ohaio štata eņģes, katrā laikā gčitavas darbam.

Es biju klusi un bijīgi nozadzies lejā.

Novakara Ķēniņš ar plecu atgrūda vispirms vienu, tad otru ratnīcas durvju pusi. Manas mājas siena pazuda kā nebijusi. Tās vietā skatam pavērās zvaigznes un lecošs mēness.

8 U/N GAIDĪDAMI Fēliksa un Sīlijas Hildretas atbraukšanu, mēs ar Māti un Tēvu paslēpāmies. Arī Fēliksu samulsināja mūsu mājas skaistā pārvērtība. Kad viņš izslēdza kīdslera dobji rūcošo motoru, likās, ka tas tomēr turpina rūkt, tik loti tam līdzinājās Fēliksa balss, kad viņš drošināja Sīliju — ka ne no kā nav jābaidās, kaut arī viņa nekad agrāk neesot redzējusi tādu māju.

Es dzirdēju, kā viņa teica šādus vārdus: — Atvaino… Man tomēr ir bail… Es gribu tikt prom no šejienes! — Es biju turpat, jaunajā milzīgajā aizdurvē.

Nu gan Fēliksam vajadzēja attapties. Viņam vajadzēja vest meiteni prom no turienes. Pēc dažām minūtēm Sīlija atzinās, ka nemaz neesot gribējusi iet uz izlaiduma balli, bet vecāki teikuši, ka esot tomēr jāiet. Viņai riebjoties šis tērps un esot kauns tādā rādīties cilvēkos, un viņa nesaprotot un negribot saprast bagātniekus, un vislabāk viņa jūtoties vienatnē, kad neviens neblenž un nerunā visādas blēņas, uz kurām viņai it kā esot sevišķi asprātīgi un dāmīgi jāatbild — un tādā garā.

Fēlikss vēlāk mēdza uzsvērt, ka nav uzreiz aizvedis Sīliju prom, jo gribējis parādīt Tēvam, ka prot turēt vārdu, ne tā kā viņš. Tagad gan Fēlikss atzīst, ka tobrīd Sīliju pavisam aizmirsis. Viņš izkāpa no auto, bet negāja vis tam apkārt, lai atvērtu durvis Sīlijas pusē un pasniegtu roku.

Vitjš viens pats aizgāja un nostājās jaunās, plašās ejas vidu, iespieda rokas sānos un vērās apkārt mazo liesmiņu miriādēs gluži kā zvaigžņotās debesīs.

Viņam vajadzēja saniknoties, un vēlāk viņš tiešām saniknojās. Vēlāk viņš bija nikns kā trakumsērgas piemeklēts suns. Bet tajā brīdī viņš spēja tikai un vienīgi atzīt, ka Tēvs pēc daudzu gadu bezjēdzīgas rosīšanās un ekscentriskām izdarībām beidzot ir radījis lielisku mākslas darbu.

Nekad agrāk tāds skaistums Midlendsitijā nebija redzēts.

Un tad Tēvs iznāca. Viņš bija noslēpies aiz siju balsta, tā paša, kas senlaikos sadragāja viņa kāju. Viņš bija tikai pāris jardus atstatu no Fēliksa, un viņam rokā bija ābols. Sīlija varēja viņu redzēt caur kīdslcra vējstiklu. — Lai Trojas Helēna nāk! — viņš izsaucās, un lielā, tukšā telpa atbalsoja viņa vārdus. — Lai pieņem šo ābolu, ja vien tai pietiek dūšas!

Sīlija palika, kur bijusi. Viņa bija šausmās.

Un Fēlikss, jau tā ļāvis šai būšanai ievilkties, tagad stulbi iedomājas, ka Sīlija varbūt varētu izkāpt no auto un paņemt to ābolu, lai gan viņai nekādi nevarēja būt ne mazākās jausmas, kas vispār notiek.

Vai tad viņa ko zināja par Trojas Helēnu un āboliem? Un, starp citu, vai Tēvs ko zināja? Tagad es saprotu, ka viņam visas leģendas bija galīgi sajukušas. Neviens nemūžam netika devis Trojas Helēnai nekādu ābolu, katrā ziņā ne kā balvu.

Leģendā ābols tika Afrodītei — tad, kad viņu atzina par skaistāko no dievēm. Kāds jauns princis, vārdā Pariss, parasts mirstīgais, deva viņai priekšroku sacensībā ar divām citām finālistēm, Atēnu un Hēru.

Tātad tovakar Tēvam vajadzēja sacīt: "Lai Afrodīte nāk! Lai pieņem šo ābolu, ja vien tai pietiek dūšas!" Nebūtu gan itin nekādas starpības.

Vislabāk, protams, būtu bijis, ja viņš izlaiduma dienā būtu nolīdis bēniņos, ieroču istabā, pats sevi sasējis un aizbāzis sev muti.

Tagad par Trojas Helēnu un viņas vietu leģendā — lai gan Sīlija Hildreta nekad nebija par tādu dzirdējusi. Helēna bija visskaistākā mirstīgā sieviete zemes virsū, un Afrodlte — pateicībā par ābolu — piešķīra viņu Parisam.

Ar Helēnu bija tikai viena ķibele. Viņa jau bija precējusies ar Spartas karali, tā ka Parisam, trojietim, nācās viņu nolaupīt.

Tā sākās Trojas karš.

Jā, Sīlija izkāpa gan no mašīnas, bet pēc ābola negāja vis. Kad Fēlikss piegāja viņai klāt, viņa nometa pušķi un aizlidināja zeltītās augstpapēžu balles kurpes, kas, bez šaubām, bija pirktas, sakostiem zobiem knapinoties citām-vajadzībām; to pašu varēja teikt arī par balto kleitu un droši vien arī par apakšveļu. Bailes un niknums, un zeķotās kājas, un nepārspējami daiļā seja darīja iespaidu tik spēcīgu, ka tiešām tikai leģendu varones varētu viņai līdzināties.

Midlcndsitijai bija pašai sava dusmu dieve.

Tā bija dieve, kas nemācēja un negribēja dejot un ienīda visus skolasbiedrus. Viņa mums teica, ka labprāt noplēstu savu seju, lai ļaudis tajā beidzot pārstātu saskatīt to, kam nav nekā kopīga ar viņas iekšējo saturu. Viņa teica, ka esot gatava nomirt kuru katru brīdi, jo viņai kauns no tā, ko vīrieši un puiši par viņu domā un grib no viņas panākt. Viens no pirmajiem jautājumiem, ko viņa centīšoties noskaidrot pēc nonākšanas debesīs, būšot šāds: kas īsti rakstīts viņai sejā un kāpēc viņa apveltīta ar šo uzrakstu.

Es atsaucu atmiņā Sīlijas tāvakara izteikumus, sēdēdams kopā ar Fēliksu pie mūsu peldbaseina Haiti.

Mēs abi atceramies viņas teikto — ka melnie cilvēki esot labsirdīgāki par baltajiem un ka viņi par dzīvi zinot vairāk nekā baltie. Viņa ienīstot bagātniekus. Viņa teica, ķa bagātniekus vajadzētu nošaut par to, cik lepni viņi kara laikā dzīvo.

Un tad, pametusi aiz sevis pušķi un kurpes, viņa kājām devās mājup.

Viņai bija tikai kādi četrpadsmit kvartāli, ko iet. Fēlikss kīdslerā brauca viņai nopakaļ un visu laiku lūdzās, lai jel kāpj iekšā. Bet viņa apčakarēja Fēliksu, nogriezdamās celiņā, kas kldsleram bija par šauru. Un viņam nebija ne jausmas, kas ar Sīliju pēc absolvēšanas notika. Viņi nesatikās veselus divdesmit septiņus gadus, līdz 1970. gadam. Viņa tolaik bija precējusies ar pontiaku tirgotāju Dveinu Hūveru, un Fēlikss bija tikko atlaists no TV un radio kanāla NBC prezidenta amata.

Viņš bija atgriezies mājās, lai sameklētu savas saknes.

9 DUBULTU SLEPKAVĪBU es izdarīju šādi.

1944. gada pavasari Fēlikss tika iesaukts aktīvajā karadienestā Savienoto Valstu armijā. Viņš nupat bija beidzis otro semestri, studēdams humanitārās zinātnes Ohaio universitātē. Savas balss dēj viņš bija kļuvis par varen svarīgu personu studentu radiostacijā un bija arī ievēlēts par pirmkursnieku padomes viceprezidentu.

Pēc zvēresta nodošanas Kolumbusā viņam tomēr atļāva vēl vienu vakaru un nākamo rītu pavadīt mājās. Tā bija Mātes diena, maija otrā svētdiena.

Nekādu asaru nebija, un tās nemaz nebija vajadzīgas, jo armija grasījās viņam uzticēt radio diktora pienākumus. Mēs to, protams, nevarējām zināt. Mēs neraudājām tāpēc, ka Tēvs teica — mūsu senči vienmēr esot bijuši lepni un laimīgi par iespēju kalpot savai valstij karalaukā.

Marko Maritimo kopā ar brāli Džino tikmēr bija kļuvis par pilsētas lielāko būvuzņēmēju, un es atceros, ka viņa dēls tika iesaukts tai pašā laikā. Un Marko ar savu sievu un dēlu Mātes dienas priekšvakarā atnāca pie mums ciemos, un visa ģimene raudāja kā bērni. Viņiem nerūpēja tas, ka mēs redzam.

Izrādījās, ka viņiem tiešām bija iemesls raudāt. Viņu dēls Džulio Vācijā tika nokauts.

Mātes dienas rītausmā, kamēr Māte vēl gulēja, mēs ar Tēvu un Fēliksu aizgājām uz Midlendas apgabala Mednieku un makšķernieku kluba šautuvi, gluži tāpat kā bijām to simtiem reižu darījuši agrāk. Šī šaudīšanās bija mūsu svētdienas rīta rituāls. Lai gan man bija tikai divpadsmit gadu, es jau mācēju šaut ar visu veidu šautenēm, pistolēm un bisēm. Tur bija pulka tādu tētiņu un dēliņu, dragāja mērķos vienā laidā.

Atceros, ka tur bija policijas priekšnieks Frcnsiss X. Moriscjs ar savu dēlu Bakiju. Morisejs bija viens no tās kompānijas, kas toreiz, 1916. gadā, gāja ar Tēvu un Džonu Fortūnu zosis šaut — toreiz, kad pazuda vecais Augusts Gunters. Es tikai nesen uzzināju, ka veco Gunteru nogalinājis Morisejs. Viņam bija nejauši nospiedics desmitā kalibra bises gailis tikai vienas pēdas atstatumā no Guntera galvas.

Pēc tam galvas vairs nebija.

Tad nu Tēvs kopā ar pārējiem gāja Morisejam palīgā, lai šī nejaušība, kas varētu gadīties katram, neizpostītu viņa dzīvi. Guntera līķi ielaida Cukura strautā — lai tik peld prom.

Mātes dienas rītā mums ar Tēvu un Fēliksu nebija līdzi nekādu eksotisku ieroču. Tā kā Fēliksam, kā likās, bija lemts iet kaujās, mēs bijām paņēmuši tikai Springfīldas šauteni, kas gan vairs nebija galvenais amerikāņu kājnieku ierocis. Tas bija nomainīts ar Garanda šauteni, tā saukto M-l. Tomēr springfīldeni vēl lietoja snaiperi, jo tā bija loti precīza.

Mēs visi torīt šāvām trāpīgi, bet es šāvu labāk par visiem, un par to tika daudz runāts. Bet tikai pēc tam, kad es pēc pusdienas biju nošāvis grūtu mājsaimnieci, es uz laiku laikiem ieguvu iesauku "Līķu Pēteris".

Bet tajā rīta puses šaušanā es guvu trofeju. Kad bijām beiguši, Tēvs sacīja Fēliksam: — Atdod savam brālim Rūdijam atslēgu!

Fēlikss bija neizpratnē. — Kādu atslēgu? — viņš jautāja.

Un Tēvs to nosauca — to, kas manā izpratnē bija Svētumu Svētums. Pats Fēlikss šo atslēgu dabūja tikai piecpadsmit gadu vecuma, uti es nekad tai nebiju ne pieskāries. — Atdod viņam, — sacīja Tēvs, — ieroču istabas atslēgu!

Es nudien biju pārāk sīks, lai man uzticētu ieroču istabas atslēgu. Savulaik Fēlikss piecpadsmit gados arī bija par jaunu, bet man bija tikai divpadsmit. Un pēc tam, kad es biju nošāvis grūtu mājsaimnieci, izrādījās, ka Tēvam ir loti miglains priekšstats par manu vecumu. Kad ieradās policija, es dzirdēju viņu minam, ka man esot kādi sešpadsmit gadi, vai.

Lieta tāda, ka es biju savam vecumam visai garš. Es biju visai garš jebkuram vecumam, jo vidējais amerikānis ir krietni īsāks par sešām pēdām, un mans augums bija sešas pēdas. Droši vien mana hipofīze kādu laiku darbojās drusciņ par šerpu, bet tad atkal noregulējās. Ja neņem vērā dubultslepkavas slavu, es nekluvu par nenormālu pieaugušo, un mani vienaudži ar laiku izauga apmēram tikpat lieli.

Tolaik gan es šķitu nejēdzīgi garš un kārns. Varētu likties, ka es mēģināju izaugt par supermeni, bet, sadūries ar sabiedrības nosodījumu, atteicos no šī mērķa.

Kad mēs pārnācām mājās no Mednieku un makšķernieku kluba un es jutu, kā ieroču istabas atslēga dedzina caurumu manā kabatā, mani gaidīja vēl viens apliecinājums, ka pēc Fēliksa aizbraukšanas man jābūt īstam vīram. Vakariņu vajadzībām man lika nocirst galvas divām vistām. Agrāk tā bija Fēliksa privilēģija, es varēju tikai noskatīties.

Nāvessoda izpildes vieta bija celms — tā paša valriekstu koka celms, zem kura pusdienoja Tēvs un vecais Augusts Gunters tai senajā dienā, kad Midlendsitijā ieradās brāli Maritimo. No pjedestāla sodu noskatījās kāds marmora krūšutēls. Arī tas bija iegūts fon Firstenberga muižā Austrijā. Tas bija Voltēra krūšutēls.

Fēlikss mēdza tēlot vistām Dievu, sacīdams savā varenajā balsī: "Ja vēlaties teikt pēdējos vārdus, tad tas brīdis ir klāt!" Vai arī: "Paverieties pēdējoreiz pasaulē!" Un tādā garā. Mēs neaudzējām vistas. Katru svētdienas rītu kāds fermeris mums pārīti piegādāja, un Fēlikss, daudz nekavējoties, ņēma rokā mačeti un taisīja viņu lūramos caurumus ciet.

Tagad skatījās Fēlikss, un darbiņš bija jādara man. Fēliksam vēl vajadzēja paspēt uz Kolumbusas vilcienu, lai no turienes pārsēstos autobusā, kas dodas uz Fortbeningu Džordžijas štatā.

Tad nu es sagrābu vistu aiz kājām un noplāju to uz celma, un sacīju balsī, kas bija spalga kā svilpe: — Paveries pēdējoreiz pasaulē!

Un galvele bij nost.

Dzelzceļa stacijā Fēlikss noskūpstīja māti, paspieda roku Tēvam un kāpa iekšā. Un tad mēs ar Māti un Tēvu steidzāmies mājup, jo pusdienās bija gaidāma loti ievērojama viešņa. Tā bija pati Eleanora Rūzvelta, Savienoto Valstu prezidenta sieva. Viņa braukāja pa dziļas provinces kara rūpnīcām, lai tur vairotu darba sparu.

Kad Midlendsitijā ieradās kāds ievērojams cilvēks, viņu parasti atveda arī uz Tēva darbnīcu, tāpēc ka nebija gandrīz nekā cita, ko redzēt. Ievērojami ļaudis Midlendsitijā parasti ieradās, lai lasītu lekcijas vai dziedātu, vai muzicētu kādā Jauniešu Kristīgās apvienības pasākumā. Tādējādi man bērnībā izdevās iepazīties ar Kolumbijas universitātes[7] rektoru Nikolasu Mariju Batleru, humoristu, rakstnieku un radiožurnālistu Aleksandru Vulkotu, aktrisi Kornēliju Outisu Skincri, čellistu Gregoru Pjatigorski un tamlīdzīgiem ļaudīm.

Ieradušies viņi visi teica to pašu, ko misis Rūzvelta: "Nespēju ticēt, ka atrodos Midlendsitijā, Ohaio!"

Lai māja smaržotu pēc strādājoša mākslinieka darbnīcas, Tēvs mēdza uz elektriskā sildītāja pilināt terpentīnu un linsēklu eļļu. Viesim ienākot, gramofons allaž atskaņoja klasisko mūziku — tikai ne vācu mūziku, jo Tēvs galu galā bija secinājis, ka būt nacistam nav diez ko izdevīgi. Allaž tika pasniegts importa vīns, pat kara laikā. Allaž tika pasniegts Līderkranca siers, un Tēvs mēdza stāstīt par tā izcelsmi.

Ēdieni bija lieliski, par spīti karalaika stingrajiem gaļas taupīšanas noteikumiem. Mērija Hūblere lieliski prata pagatavot Cukura strautā noķertās vēdzeles un vēžus, kā arī tās dzīvnieku daļas, kuras citi uzskatīja par neēdamām.

Ķidiņas Mērijas Hūbleres gaumē. Ņemiet cūkas tievo zarnu, sagrieziet divas collas garos gabalos un rūpīgi izmazgājiet, bieži mainot ūdeni, kamēr nemaz vairs nav taukaina.

Vāriet trīs vai četras stundas ar sīpoliem, garšvielām un ķiplokiem. Pasniedziet ar kukurūzas biezputru un zaļumiem.

Tieši to mēs 1944. gada Mātes dienā pasniedzām Eleanorai Rūzveltei — ķidiņas Mērijas Hūbleres gaumē. Vina izteicās ļoti atzinīgi un izturējās loti demokrātiski. Viņa aizgāja arī uz virtuvīti, lai papļāpātu ar Mēriju un citiem kalpiem. Viņai līdzi, protams, bija slepenā dienesta aģenti, un es atceros, kā viens no viņiem uzrunāja Tēvu: — Stāsta, ka jums esot pamatīga šaujamo kolekcija.

Tātad slepenais dienests bija noskaidrojis, kas mēs tādi esam. Viņi noteikti zināja arī, ka Tēvs ir bijis Hitlera apjūsmotājs, bet tagad, liekas, labojies.

Tas pats vīrs apvaicājās, kas tā esot par plati gramofonā.

— Šopēns, — sacīja Tēvs. Un tad, redzēdams, ka spiegs grasās uzdot vēl vienu jautājumu, Tēvs to uzminēja un uzreiz atbildēja. — Polis, — viņš teica. — Polis, polis, polis.

Tagad mēs ar Fēliksu, šeit, Haiti, salīdzinādami savas atmiņas, esam secinājuši — visi mūsu izcilie viesi bija informēti, ka Tēvs tikai izliekas par mākslinieku. Neviens no viņiem ne reizi nelūdza, lai Tēvs parāda savus darbus.

Ja kāds būtu bijis tik dumjš vai rupjš, lai prasītu, viņš droši vien būtu parādījis mazo audeklu, kas bija iestiprināts masīvajā molberta rāmī. Uz viņa molberta, manuprāt, varēja uzstādīt pat astoņas pēdas augstu un divpadsmit pēdas platu audeklu. Kā jau es iepriekš teicu, ņemot vērā šīs telpas īpatno iekārtojumu, molbertu viegli varēja noturēt par giljotīnu.

Mazo audeklu, kurš bija pagriezts pret ciemiņiem ar mugurpusi, varēja noturēt par giljotīnas krītošo asmeni. Tā bija vienīgā glezna, ko es jelkad esmu uz šī molberta redzējis, kamēr mēs ar Tēvu vēl bijām uz vienas planētas, un arī daži viesi tomēr papūlējās apskatīt gleznas pareizo pusi. Man liekas, misis Rūzvelta to apskatīja. Es esmu pārliecināts, ka to apskatīja slepenā dienesta aģenti. Viņi gribēja redzēt visu.

Un viņi ieraudzīja treknus, drošus un visai daudzsološus otas vilcienus, kas bija izdarīti pirms iepriekšējā kara, Vīnē, kad Tēvam bija tikai divdesmit gadu. Tā pagaidām bija tikai skice — kails modelis, gleznots darbnīcā, ko viņš noīrēja pēc tam, kad izvācās no mūsu turienes radinieku nama. Tur bija jumta logs. Tur bija vīns un siers, un maize uz rūtaina galdauta.

Vai Māte bija greizsirdīga uz kailo modeli? Nē. Kāpēc gan lai viņa būtu greizsirdīga? Kad radās šī skice, Mātei bija tikai vienpadsmit gadu.

Šī vienkāršā skice bija vienīgais kaut cik vērā ņemamais mana tēva gleznojums, ko es jelkad esmu redzējis. Pēc viņa nāves 1960. gadā mēs ar Mati pārvācāmies uz sīko, sūdīgo divistabu budēli Avondeilā un pakārām bildi virs kamīna. Tas bija tas pats kamīns, kas vēlāk iedzina Māti kapā, tāpēc ka tā dzega bija taisīta no "Manhatanas projektā" pāri palikuša cementa, no cementa, kas bija izmantots, Otrajā pasaules karā radot atombumbu.

Bilde droši vien joprojām ir tai sūda būdā, jo pašlaik Nacionālā gvarde sargā Midlendsitiju no laupītājiem. Un man šī bilde nozīmē ko īpašu: tā pierāda, ka Tēvs kaut kad ir bijis loti, loti jauns un neilgu brīdi viņam noteikti ir bijusi tāda sajūta, ka viņam varētu būt viens otrs iemesls, lai uztvertu sevi un savu dzīvi nopietni.

Es pat varu sadzirdēt, kā viņš, tikko uztriepis šo daudzsološo bildīti, apstulbis murmina: — Augstais Dievs! Es tomēr esmu mākslinieks!

Viņš nebija mākslinieks.

Tad nu, pusdienās ieturoties ar kidiņām, kam sekoja kafija ar sāļajiem cepumiem un Līderkranca siers, misis Rūzvelta stāstīja mums, cik patriotiski, čakli un nesavtīgi ir strādnieki un strādnieces tanku montāžas cehā, kas iekārtots darbnīcā "Zaļā dimanta arkls". Vini tur strādājot dienu un nakti. Un pat Mātes dienas pusdienlaikā māja trīcēja vien, kad garām dārdinājās tanki. Tie bija ceļā uz izmēģinājumu lauku — agrāko Džona Fortūna saimniecību. Vēlāk brāli Maritimo sacēla tur savas sūda būdeles, strīpām vien, un nosauca to par Avondeilu.

Misis Rūzvelta zināja, ka Fēlikss ir tikko iesaukts armijā, un teicās lūdzam Dievu, lai tas viņu sargājot. Viņa sacīja, ka viņas vīra darbā vissmagākais esot tas, ka nekādi neesot iespējams uzvarēt kaujā, izvairoties no daudzu cilvēku ievainojumiem un nāves.

Es biju aplam garš, tāpēc viņa, tāpat kā Tēvs, iedomājās, ka man ir apmēram sešpadsmit gadu. Katrā ziņā viņa minēja, ka vēl nevarot zināt, vai man arī būšot jāiet karā, vai tomēr nebūšot. Viņa cerot, ka nebūšot.

Es savukārt klusībā cerēju, ka man ap to laiku jau būs noticis balss lūzums.

Viņa teica, ka pēc uzvaras karā pasaulē sākšoties jauna, skaista dzīve. Visi, kam būšot vajadzīgs ēdamais vai zāles, varēšot tos dabūt, un ļaudis varēšot runāt, kas vien ienāk prātā, un izvēlēties tādu ticību, kāda vien tīk. Varasvīri vairs neuzdrīkstēšoties būt netaisni, jo tad pretī nostāšoties visas citas valstis. Tāpēc nekad vairs nevarēšot rasties otrs Hitlers. Viņš tikšot nospiests kā blakts, necik augstu neuzkāpis.

Un tad Tēvs pavaicāja man, vai es jau esot iztīrījis Springfīldas šauteni. Lūk, ko es biju ieguvis līdz ar ieroču istabas atslēgu: pienākumu tīrīt šaujamos.

Tagad Fēlikss apgalvo, ka Tēvs padarījis ieroču istabas atslēgu par svētumu tāpēc, ka pats vienmēr bijis par slinku, lai tīrītu šaujamos.

Atceros, misis Rūzvelta pieklājīgi apvaicājās, kā es esmu kļuvis par lietpratēju ieroču kopšanā. Arī Māte uzzināja ko jaunu — to, ka ieroču istabas atslēga tagad ir pie manis.

Tad nu Tēvs viņām abām pastāstīja, ka mēs ar Fēliksu zinām par kājnieku ieročiem vairāk nekā lielākā dala profesionālo karavīru, un izklāstīja tās gudrības, ko Nacionālā Ieroču īpašnieku asociācija daudzina vēl šodien — cik dabiski un brīnišķīgi esot tas, ka amerikāņiem ir iespējas izbaudīt ieroča sniegtos priekus. Viņš teica, ka iemācījis Fēliksam un man rīkoties ar ieročiem jau pavisam agrā vecumā, lai rūpes par vispārējo drošību k|ūtu par mūsu otro dabu. — Mani puikas nekad nešaus bez vajadzības, — viņš teica, — tāpēc ka cieņa pret ieroci ir kļuvusi par viņu nervu sistēmas daļu.

Es, protams, negrasījos virināt muti, bet man šai jautājumā bija zināmas šaubas attiecībā uz Fēliksu, kā arī uz viņa draugu Bakiju Moriscju, policijas priekšnieka dēlu. Katrā ziņā pēdējos pāris gados Fēlikss ar Bakiju, Tēvam nezinot, laiku pa laikam aizņēmās dažnedažādus šaujamos no ieroču istabas un šaudīja vārnas, kas mēdza tupēt uz pieminekļiem Kalvarijas kapsētā; viņi bija samaitājuši vairāku fermu telefona sakarus, sašaudami izolatorus uz līnijas gar Šeperdstaunas šoseju, un visā apgabalā sašķaidījuši Dievs vien zina cik pastkastītes, un vienreiz viņi pat paretināja aitu baru, kas ganījās pie Svētā Brīnuma alas.

Vēl: pēc lielā Pateicības dienas futbolmača starp Midlendsitiju un Šcpcrdstaunu, kad Fēlikss ar Bakiju atgriezās no stadiona, viņiem ceļu aizšķērsoja bariņš Šeperdstaunas aso zēnu. Viņi grasījās sadot Fēliksam un Bakijam pa purnu, bet Fēlikss viņus atvēsināja. Viņš pabāza roku aiz žaketes un izvilka no maksts pilnīgi pielādētu automātisko koltu.

Viņš nebija uz jokiem.

Taču Tēvs acīmredzot neko par to nezināja un gvelza tik tālāk par drošību un paradumiem. Un, kad misis Rūzvelta bija aizgājusi, viņš uzsūtīja mani augšā uz ieroču istabu, lai es tūdaļ iztīrot springfīldu.

Lielākajai laužu daļai todien bija Mātes diena, bet man tā bija diena, kurā es, nobriedis vai nenobriedis, tiku iesvētīts vīriešu kārtā. Es biju nokāvis vistas. Nu es biju padarīts par šā ieroču un munīcijas lēruma saimnieku. Tas bija ko vērts. Te bija ko padomāt, un man rokās bija Springfīldas šautene. Tai patika būt rokās. Tā bija dzimusi, lai tiktu turēta rokās.

Man viņa loti patika, un es loti paliku viņai, tāpēc ka es taču torīt biju tik trāpīgi šāvis. Es paņēmu šauteni un uzkāpu pa kāpnēm kupolā. Es gribēju kādu laiciņu pasēdēt tur un paskatīties uz pilsētas jumtiem, un pārdomāt — varbūt manam brālim nav lemts atgriezties no kara, bet lejā uz ielas dārd un rībinās tanki. Saldā dzīves mistērija…

Krūšu kabatā man bija patronu aptvere. Tā tur atradās jau no paša rīta. Tā bija patīkama sajūta. Tad nu es iestūmu to šautenes magazīnā, jo zināju, ka šautenei tas sagādā neizsakāmu baudu. Tā rīdama aprija patronas.

Es pagrudu uz priekšu aizslēgu, kas satvēra virsējo patronu un iebīdīja to patrontelpā. Es atvilku aizslēgu. Tagad ierocis bija pielādēts, ar dzīvu patronu tās īstajās mājās.

Cilvēkam, kurš tik labi pazīst šaujamieročus kā es, tas vēl neko nenozīmē. Es varēju uzmanīgi, neizšaudams nolaist belzeni. Un pēc tam es varēju izvilkt aizslēgu, kas savukārt izrautu ielādēto patronu un aizsviestu to prom.

Bet es nospiedu gaili.

10 ELEANORA RŪZVELTA ar visiem saviem sapņiem par labāku pasauli jau bija ceļā uz kādu citu pilsētu — lai vairotu darba sparu tur. Tātad viņa nedzirdēja manu šāvienu.

Māte un Tēvs manu šāvienu dzirdēja. Daži kaimiņi arī dzirdēja. Taču nevienam nebija īsti skaidrs, ko viņš vai viņa ir dzirdējis, tāpēc ka arī tanki taisīja šausmīgu troksni, braukdami uz izmēģinājumu laukumu. To jaunie dzinēji, pirmoreiz garšodami degvielu, bieži un pamatīgi šķaudīja.

SH -

Tēvs uznāca augšā paskatīties, vai ar mani viss kārtībā. Ar mani viss bija vislabākajā kārtībā. Es biju kā septītajās debesīs. Es dzirdēju viņu nākam, bet man bija vienalga, lai gan es joprojām atrados kupolā pie atvērta loga ar springfīldu rokās.

Viņš jautāja man, vai es esot dzirdējis troksni. Es teicu, ka esmu.

Viņš jautāja, vai es zinu, kas tas bijis par troksni. Es teicu: — Nē.

Es nebūt nesteidzos atstāt kupolu. Šāviens ar springfīldu pāri pilsētai bija kļuvis par dārgumu manā atmiņu krātuvē.

Es netiku ne uz ko mērķējis. Es vairs neatceros, vai toreiz domāju, kam lode varētu trāpīt. Es taču biju labs šāvējs. Ja es hekam negribēju trāpīt, tad es nekam arī netrāpīju.

Šī lode bija simbols, un simbols vēl nekad nevienu nav savainojis. Tas bija atvadu sveiciens bērnībai un manas vīrietības apliecinājums.

Kāpēc es nelietoju tukšu patronu? Kas gan tas būtu par simbolu — ar tukšu vidu!

Patronas čaulīti es iemetu šādām čaulītēm domātajā kurvī, jo tās bija jānodod lūžņos. Tādējādi tā iestājās dižajā karalaika brālībā — Anonīmajās Čaulītēs.

Es izjaucu springfīldu un iztīrīju to. Es atkal to saliku. Es būtu varējis to izdarīt ar aizsietām acīm. Tad noliku šauteni plauktā.

Ar īstiem draugiem jau nevar šā vai tā.

Tad es aizslēdzu ieroču istabu un gāju lejā atpakaļ pie patīkamās sabiedrības. Kuru katru gan nevarētu laist pie šī ieroču lēruma. Daži ļautiņi domā, ka ar ieročiem var muļķoties.

Tad es palīdzēju Mērijai Hūblerei uzkopt māju pēc misis Ruzveltas aizbraukšanas. Mana līdzdalība mājsaimniecībā bija kļuvusi gluži nemanāma. Galu galā maniem vecākiem vienmēr bija bijuši kalpi — savā ziņā spokaini ļaudis. Māti un Tēvu neinteresēja, kas īsti viņiem ko atnes un kas aiz viņiem novāc.

5" 5" -

Jāuzsver, ka es nekādā ziņā nebiju sievišķīgs. Es ari negribēju ģērbties kā skuķis vai ko tādu. Es biju labs šāvējs, drusciņ spēlēju futbolu un beisbolu, un tādā garā. Man patika taisīt ēst. Nu, un tad? Pasaules slavenākie pavāri bijuši vīrieši.

Virtuvē Mērija Hūblere mazgāja traukus, un es tos slaucīju. Mērija teica, ka šī esot lieliskākā diena viņas mūžā. Viņa satikusi misis Rūzveltu un varēšot stāstīt par to mazbērniem. Nekas lieliskāks viņai vairs neesot gaidāms. Nu tik lejup no mūžiņa kalngala.

Atskanēja zvans pie durvīm. Pirms gada, pēc fiasko ar Sīliju Hildretu, ratnīcas lielās durvis, protams, tika noslēgtas un aizbultētas. Mums atkal bija tā pati parastā ieeja.

Es gāju atvērt. Ne Māte, ne Tēvs nekad negāja pie durvīm. Bija atnācis policijas priekšnieks Morisejs. Viņš izskatījās loti nelaimīgs un noslēdzies sevī. Viņš teica man, ka negribētu iet iekšā un jo sevišķi negribētu traucēt manu māti, tāpēc man esot jāpasaka Tēvam, lai tas iznāk ārā ar viņu aprunāties. Viņš teica, ka arī man jābūt klāt.

Goda vārds, man nebija ne mazākās jausmas, kas varētu būt noticis!

Tad nu es aizgāju pēc Tēva. Viņam un Morisejam, un man bija pārrunājamas kādas vīru būšanas, kaut kas tāds, ko sievietēm labāk nedzirdēt. Viņas tikpat nesaprastu. Es noslaucīju rokas trauku dvielī.

Un Morisejs taču pats — tagad es to zinu, bet toreiz nezināju — jaunībā bija nejauši nošāvis cilvēku, Augustu Gunteru.

Un viņš klusiņām pavēstīja Tēvam un man, ka tikko esot nošauta Eloize Mecgere, pilsētas avīzes Bugle-Observer redaktora Džordža Mecgera sieva, kas bijusi gaidībās. Viņa nošauta pašas mājā Harisona avēnijā, astoņus kvartālus tālāk. Viņa tīrījusi otrā stāva viesistabu ar putekļu sūcēju. Logā esot lodes caurums.

Viņas ģimenes locekļi sākuši uztraukties, kāpēc putekļu sūcējs visu laiku rūc un rūc, bet nemaz netiek vilkts pa grīdu.

Morisejs teica, ka misis Mecgere droši vien neesot jutusi sāpes, tāpēc ka lode trāpījusi tieši starp acīm. Viņa nezināja, kas viņu ķēris.

/

Lode atrasta uz viesistabas grīdas, praktiski neskarta, pateicoties tās vara apvalkam un par spīti pievārētajiem šķēršļiem.

—  Tagad es jums jautāšu kā vecs ģimenes draugs, — sacīja Morisejs, — kamēr vēl nav sākusies oficiāla izmeklēšana un es stāvu jūsu priekšā kā parasts cilvēks: vai jums, vienam vai otram, ir kādi pieņēmumi, no kurienes pirms stundas varētu būt nākusi 30. kalibra ieroča lode vara apvalkā?

Es pamiru.

Bet nenomiru.

Tēvs skaidri zināja, no kurienes lode ir nākusi. Viņš bija dzirdējis troksni. Viņš bija redzējis mani kupolā uz kāpnēm ar springfīldu rokās.

Viņš mikli nošņācās, vilkdams gaisu caur sakostiem zobiem. Tādu skaņu stoiķi rada tad, kad viņi ir stipri sāpināti. — Ak Jēzu! — viņš izdvesa.

—  Jā, — noteica Morisejs. Un viņa izturēšanās pauda tikai to, cik loti viņam negribas, lai mums būtu jācieš no šī nelaimīgā gadījuma, kas varētu piemeklēt kuru katru. Viņš darīšot visu, kas viņa spēkos, lai mūsu rīcību darītu kaut cik saprotamāku un pieņemamāku sabiedrībai. Varbūt mums pat izdošoties sabiedrību pārliecināt, ka lode nākusi no citurienes.

Mums noteikti nebija vienīgais 30. kalibra šaujamais pilsētā.

Es jau sāku justies drusku labāk. Lūk, te bija gudrs un stiprs pieaugušais, pats policijas priekšnieks, un viņš acīm redzami uzskatīja, ka es neesmu gribējis neko sliktu. Man vienkārši nebija veicies. Es vairs nekad nepieļaušu šādas neveiksmes. Tas nu bija skaidrs.

Es dziji ievilku elpu. Tas bija skaidrs.

11 . tĀtad visam bija jānokārtojas.

Un — esmu pilnīgi pārliecināts — viss būtu bijis kārtībā gan Tēva, gan Mātes, gan manā dzīvē, ja vien Tēvam nebūtu uznācis.

Viņš pēkšņi sajuta, ka viņam kā īstam bruņiniekam nav izvēles. Jārīkojas cildeni. — To izdarīja puika, — viņš sacīja, — bet vainīgs esmu es.

—   Pagaidi, Oto, paklausies… — ierunājās Morisejs.

Bet Tēvs vairs nebija runājams, viņš ieskrēja mājā un kliedza Mātei un Mērijai Hūblerei, un visiem citiem, kas varētu dzirdēt: — Es esmu vainīgs! Es esmu vainīgs!

Atbrauca vēl daži policisti, bet viņu nolūks nebija arestēt mani vai Tēvu, pat ne nopratināt. Viņiem vajadzēja tikai pieteikties Morisejam. Viņi nudien negrasījās darīt neko sliktu, tikai pildīt Moriseja pavēles.

Tad nu arī viņi dzirdēja: — Es esmu vainīgs!

Starp citu, kāda joda pēc grūtai divu bērnu mātei tieši Mātes dienā jādarbojas ar putekļu sūcēju? Tā taču ir gandrīz vai uzprasīšanās pēc lodes starp acīm, vai ne?

Fēliksam šie prieki, protams, gāja secen, jo viņš bija armijas autobusā ceļā uz Džordžiju. Kā puisim, kas apveltīts ar spēcīgām balss saitēm, viņam bija uzticēta atbildība par šī busa pasažieriem — bet tas bija tīrais nieks salīdzinājumā ar notikumiem manā un Tēva dzīvē.

Un gadu gaitā Fēlikss ir pārsteidzoši maz izsacījies par šo liktenīgo Mātes dienu. Tomēr šeit, Haiti, viņš nupat izteica šādu komentāru: — Zini, kāpēc mūsu vecais atzinās?

—   Nē, — es sacīju.

—  Tas bija pirmais īsti nozīmīgais piedzīvojums viņa dzīvē. Viņš gribēja izdabūt no tā maksimumu. Beidzot taču kaut kas ar viņu bija noticis! Viņš gribēja paildzināt šo notikumu, cik vien bija viņa spēkos!

Tēvs tiešām uzrīkoja pamatīgu izrādi. Ar bezjēdzīgo atzīšanos viņam nepietika. Pēc tam viņš paņēma āmuru, lauzni, kaltu, kā arī mačeti, ar kuru es biju slaktējis vistas, un smagiem soļiem uzkāpa līdz ieroču istabas durvīm. Viņam bija sava atslēga, bet to viņš nelietoja. Viņš izlauza slēdzeni un aizspēra to prom.

Visi bija tik apstulbuši, ka ir nemēģināja viņu aizkavēt.

Vēl man jāpiebilst, ka it nekad nepienāca tāds brīdis, kad viņš uzveltu kaut mazāko vainas drusciņu man. Visa vaina piederēja viņam, un tā un nekā citādi tam bij palikt līdz pat viņa nāvei. Tādējādi es biju tikai viens no drūvīgajiem un nevainīgajiem skatītājiem, tāpat kā Māte, Mērija Mūblere, policijas priekšnieks Morisejs un kādi astoņi viņa padotie.

Viņš iznīcināja visus savus šaujamos, vienkārši ņēma un sadauzīja visus pēc kārtas ar āmuru. Visi bija salocīti un sabuktēti uz nebēdu. Daži no vecākajiem sašķīda lupatu lēveros. Cik šie ieroči būtu vērti šodien, ja mēs ar Fēliksu būtu tos mantojuši? Man šlget, ka simttūkstoš dolārus vismaz, varbūt pat vairāk.

Tēvs pa redeļkāpnēm uzkāpa kupolā, turpat, kur es tik nesen biju bijis. Tur viņš paveica to, ko Marko Maritimo vēlāk atzina par pilnīgi neiespējamu vienam vīram ar tik maziem un nepiemērotiem instrumentiem. Tēvs atlauza kupola pamatni un grūda to. Kupols norāvās no pēdējiem vārajicm stiprinājumiem un, strauji aizvēlies pa šīfera jumtu, nogāzās lejā ar vēja rādītāju un visu pārējo — tieši virsū policijas priekšnieka Moriseja darba autiņam, kas stāvēja piebraucamajā ceļā.

Pēc tam iestājās klusums.

Es kopā ar pārējiem Tēva skatītājiem stāvēju ieroču istabā, redeļkāpņu apakšā, un skatījos augšup. Tēvs bija apveltījis Midlendsitiju, Ohaio štatā, ar šausminošu melodrāmu. Un nu tā bija cauri. Galvenais varonis stāvēja augšā, sasarcis un aizelsies, tomēr savā ziņā arī varen apmierināts. Vējā un saulē.

12.

MAN LIEKAS, TĒVS bija pārsteigts, ka pēc visa notikušā viņu un mani tomēr aizveda uz cietumu. Viņš nekad to neizpauda, bet es domāju — un Fēlikss man piekrīt —, ka viņš bija iejūsmojies tik traki, lai noticētu: ieroču samaitāšana un mājas dekapitācija visu izlīdzinās. Viņš gribēja samaksāt par savu noziegumu, par šaujamo un munīcijas uzticēšanu bērnam — samaksāt, iekāms vēl saņemts rēķins. Augsta klase!

Katrā ziņā es tieši tā sapratu viņa pozu, stāvot uz kāpnēm ar debesīm fonā, un es labprāt gribēju ticēt šim vēstījumam: "Par visu ir samaksāts, ak Dievs, — par visu!"

Bet šamie aizveda mūs uz tuptūzi.

Māte likās gultā un necēlās veselu nedēlu.

Marko un Džino Maritimo ieradās, lai vēl pirms saulrieta uzliktu darvotas papes cepuri lielajam jumta caurumam. Viņi ieradās paši, lai gan būtu varējuši atsūtīt veselu baru strādnieku. Neviens viņus nebija aicinājis. Ap to'laiku pilsētā visi jau zināja, kādā ķezā mēs esam iekūlušies. Lielākā dala līdzjūtības, pilnīgi dabiski, tika manis nošautās sievietes vīram un diviem bērniem.

Piedevām Eloize Mecgere bija grūta — tas, kā jau teicu, padarīja mani par dubultslepkavu.

Vai zināt, kas Bībelē sacīts? "Tev nebūs nokaut."

Tā kā Tēvs guva acīm redzamu gandarījumu no sevis lādēšanas un šaustīšanas, policijas priekšnieks Morisejs vairs necentās viņu glābt. Viņš noplātīja rokas un devās prom, atstādams mūs paveca, lādzīga leitnanta un stenogrāfista ziņā. Tēvs lika man precīzi izstāstīt, kā esmu šāvis, un es atbildēju vienkārši un patiesi. Stcnogrāfists pierakstīja.

Un pēc tam Tēvam bija sakāmi šādi vārdi, kas arī tika kārtīgi pierakstīti: — Viņš ir tikai puika. Par viņa rīcību morāli un juridiski esam atbildīgi mēs ar viņa māti — ja neņem vērā viņa brīvo pieeju šaujamieročiem. Tikai es esmu atbildīgs par to, ko viņš dara ar ieročiem, un tikai es esmu atbildīgs par to šausmīgo negadījumu, kas notika šopēcpusdien. Viņš līdz pat šim laikam ir bijis labs puika, un dienās viņš izaugs par stipru un kārtīgu cilvēku. Man nav itin nekā, ko viņam pārmest. Es viņam iedevu ieroci un munīciju, un viņš bija par jaunu, lai rīkotos artiem bez uzraudzības. — Tobrīd Tēvs jau bija noskaidrojis, ka man ir nevis apmēram sešpadsmit, bet tikai divpadsmit gadi. — Nejauciet viņu tur iekšā! Un nejauciet tur iekšā manu nabaga sievu! Es, Oto Volcs, būdams pie pilnas apziņas, ar zvērestu savas dvēseles Tiesātāja priekšā paziņoju, ka tikai es viens pats esrrfu vainīgs!

Un man šķiet — viņš atkal bija pārsteigts, ka pēc šī paziņojuma mūs nelaiž uz māju. Ko gan vēl no viņa gribēja pēc tik daiļrunīgas atzīšanās?

Taču viņu aizveda uz kameru pilsētas policijas ēkas pagrabā, un mani aizveda uz daudz mazāku kameru bloka augšējā, trešajā stāvā, kas bija rezervēts sievietēm un bērniem, jaunākiem par sešpadsmit. Tur man bija tikai viens bēdubrālis, respektīvi, māsa — kāda melnādainā, kas bija izsēdināta no Greyhound firmas tālsatiksmes autobusa par baltādainā šofera piekaušanu. Viņa bija no pašiem Dienvidiem, un tieši viņa iepazīstināja mani ar domu, ka piedzimšana ir lūramā cauruma atvēršanās un nāve — lūramā cauruma aizvēršanās.

Viņas dzimtajā pusē šāds uzskats droši vien ir visai parasts. Viņa teica, ka nemaz nav gribējusi autobusa šoferi piekaut, taču tas apvainojoši izteicies par viņas rasi. — Es neprasīju, lai mans lūramais caurums atvērtos. Tas vienkārši kādu dienu atvērās, un es dzirdēju (audis sakām: "Atkal viens melnais. Neraža gan piedzimt par melno!" Bet, kad atvērās lūramais caurums tam nabaga šoferim, ko aizveda uz slimnīcu, viņš dzirdēja: "Reku baltais! Labi gan piedzimt par balto!"

Pēc kāda brīža viņa turpināja: — Mans lūramais caurums va]ā, un tad es ieraugu to sievieti. Es saku: "Kas tu tāda?" Šī saka: "Tava mamma." Es saku: "Kā mums sviežas?" Šī saka: "Draņķīgi. Naudas nav, darba nav, māju nav, tavs tētis tup ķurķī, un man jau ir septiņi bērni, kam luramie caurumi atvērušies agrāk." Un es saku: "Mammu, ja tu zini, kā manu lūramo caurumu atkal varētu aizvērt, tad droši dari to!" Un šī saka: "Nevajag mani tā kārdināt, bērniņ! Ar tavu muti runā nelabais."

Viņa jautāja man, ko gan cietumā dara balts puisēns tik smukās drēbēs. Tad nu es izstāstīju viņai, ka man gadījusies nelaime, tīrot ieroci. Tas nezin kā izšāvis un nogalinājis sievieti otrā pilsētas malā. Es jau sāku izstrādāt attaisnojumus, lai gan Tēvs šādas domas neloloja.

— Ak Kungs, — viņa teica, — tu aiztaisīji svešu lūramo caurumu! Tad jau tu priecīgs nejūties, jā gan! Kā gan var justies tādā reizē, jā…

Es tobrīd jutos tā, it kā mans lūramais caurums būtu tikko atvēries un es vēl nemaz nebūtu pieradis pie jaunajiem skatiem un skaņām, taču mans tēvs jau bija nodauzījis mājas kupolu, un visi runāja, ka es esot slepkava. Uz šīs planētas viss notika aplam ātri.

Man gluži vai aizrāvās elpa.

Bet policijas pārvaldē gan bija gluži mierīgi. Svētdienas vakarā jau nekas sevišķs nevar notikt.

Vai Midlendsitijā bija parasts, ka cietumā sēž visiem pazīstams slepkava? Toreiz es to nekādi nevarēju zināt, taču vēlāk paskatījos, kāda bijusi noziedzības statistika 1944. gadā. īsts slepkava bija kas jauns. Tikai astoņi atklāti noziegumi bija klasificēti kā slepkavības. Trīs no tiem bija izdarīti, braucot reibuma stāvoklī. Vienreiz cilvēks bija sabraukts, stūrējot skaidrā prātā. Viens gājis bojā kautiņā melno naktsklubā. Viens — kautiņā balto bārā. Viens nošāvis savu svaini, noturēdams viņu par kramplauzi. Un vēl — Eloize Mecgere un es.

Es biju mazgadīgs, tāpēc mani nevarēja tiesāt. Apsūdzēt varēja vienīgi manu tēvu. To policijas priekšnieks Morisejs paskaidroja man pašā sākumā — tolaik, kad, viņaprāt, gan Tēvam, gan man vēl bija dažnedažādas izredzes. Tāpēc es jutos droši, kaut mulsu pamatīgi.

Morisejs tostarp bija secinājis, ka mēs ar Tēvu esam bīstami plānprātiņi, bet vai tad es to varēju zināt? Iemesls bija mūsu acīm redzamā apņemšanās atzīties daudz vairāk, nekā nepieciešams, tādējādi kaitinot vietējo sabiedrību, kura to sāka uzlūkot kā dižošanos ar misis Mecgeres nošaušanu. Misis Mecgere un viņas pakalpalicēji nebija nekas. Mēs ar Tēvu toties drošsirdīgi atzināmies un vispār uzvedamies kā kinozvaigznes.

Morisejs mūs vairs neaizstāvēja, un sākās pakāpeniska, izjusta, lēna un nebeidzama linčošana. Tā sākās, kad es uz vēdera gulēju uz savas lāvas, mēģinādams izprātot, ko nozīntē pārmaiņas manā dzīvē. Man virsū tika uzgāzts spainis ledusauksta ūdens.

Divi policisti uzrāva mani kājās un saslēdza man rokas aiz muguras. Ap potītēm viņi man aplika kāju dzelžus un tad aizvilka uz kantora telpu tai pašā stāvā — lai noņemtu man pirkstu nospiedumus, tā viņi teica.

Es biju garš, bet kārns, un svēru apmēram tikpat, cik virtuves sērkociņu kastīte. Vienīgā vīrišķā spēka izpausme, uz kuru es biju spējīgs, bija ieroča atsitiena pārvarēšana. Sekodams sava tēva un brāļa pamācībām, es biju Mednieku un makšķernieku kluba šautuvē iemācījies sakopot visu savu spēku un svaru, lai uzņemtu jebkuru atsitienu, kas rastos, lietojot šauteni, bisi vai pistoli; es varēju uzņemt to vēsā mierā, pat pašapmierināti, un biju uzreiz gatavs šaut vēl un vēl.

Man noņēma ne tikai pirkstu nospiedumus, man noņēma arī ģīmja nospiedumu. Policisti vispirms iegrūda manu roku un pēc tam arī seju lēzenā b|odā ar piķa melnu tinti.

Mani izslēja stāvus, un viens no policistiem izteicās, ka tagad es izskatoties pēc īsta nigera. Līdz pat šim .brīdim es biju gatavs ticēt, ka policisti ir mani un visu citu cilvēku labākie draugi.

Mani grasījās izstādīt apskatei ar nolikumu saistītajiem sabiedrības locekļiem — izolatorā, kas bija paredzēts aizdomās turētajiem noziedzniekiem tiesas sagaidīšanai. Tas atradās pāri ielai vecās apgabaltiesas ēkas pagrabā. Bija desmit vakarā. Joprojām Mātes diena. Tiesas nams bija tukšs. Augšstāvos bija tumšs. Spuldzes dega tikai pagrabā.

Policistiem bija tāda sajūta, ka man nevajadzētu izskatīties labi un ka uz manis vajadzētu būt redzamām kādām zīmēm par to, cik ļoti netīkams viņiem šķiet mans nodarījums. Taču vini nevarēja mani piekaut, kā būtu piekāvuši pieaugušu likumpārkāpēju, tāpēc ka tas varētu izraisīt līdzjūtību. Tad nu viņi iemērca manu ģīmi tintē.

Tas bija nepārprotams Savienoto Valstu konstitūcijas Tiesību hartas pārkāpums.

Mani ielika lielā būrī tiesas nama pagrabā. Tas bija taisnstūrveidīgs, darināts no pamatīga drāšu tīkla un vertikāliem dzelzs stieņiem. Es biju apskatāms no visām četrām pusēm. Ārpusē bija salikti koka soli. Man likās, ka tur varētu sasēsties vismaz trīsdesmit cilvēki. Tur bija pulka spļaujamtrauku, bet tualete ne. Katram ieslodzītajam, kam radās vajadzība, bija tas jāpiesaka, un tad sargs viņu pavadīja uz tuvāko ateju.

Mani atbrīvoja no dzelžiem.

Publikas vēl nebija, bet policists, kurš mani te atveda un tagad bija no manis atdalīts ar drāšu sietu, parādīja man to, kas man vēl daudz būs jānoskatās — viņš ieķērās ar pirkstiem stieplēs. Cits pēc cita apmeklētāji spiedās pie būra, lai labāk varētu mani saskatīt, un gluži automātiski ieķērās ar pirkstiem stieplēs.

Paskat, kur mērkaķis!

Kas bija tie ļaudis, kas nāca skatīties uz mani kā uz mērkaķi? Daudzi gluži vienkārši bija policistu draugi un radinieki, mutiski uzaicināti. Aicinājuma teksts laikam gan bija apmēram šāds: "Ja gribi redzēt to puiku, kas šodien nošāva grūtu sievieti, tad atnāc pie mums uz tiesas nama pagrabu. Man ir iespēja tevi ielaist. Bet, lūdzu, nevienam nestāsti! Mēs negribam, lai rastos drūzma."

Un goda viesi bija ievērojamākie pilsoņi, nopietni sabiedrības pārstāvji, kuriem it kā viss jāzina. Policists bija telefoniski izteicies, ka viņiem būtu kas svarīgs parādāms, — tad nu šie nāca skatīties. Pienākuma saukti. Daži atveda līdzi ģimenes locekļus. Es pat atceros zīdaini, ko turēja rokās.

Cik man zināms, tikai divi apmeklētāji sacīja aicinātājiem, cik drausmīgi ir šādi izstādīt būrī tik jaunu zēnu un ka tas ožot pēc viduslaikiem, un tādā garā. Tie, protams, bija Džino un Marko Maritimo, būtībā vienīgie īstie mūsu ģimenes draugi. Un es to zinu tikai tāpēc, ka brāli-paši man to izstāstīja. Viņi bija saņēmuši šo drausmīgo ielūgumu, tiklīd'z bija uzlikuši pagaidu ielāpu mūsu jumta caurumam, agrākajai kupola vietai. Piedāvājums bija izteikts tā, it kā nekas nevarētu būt civilizētāks.

Es jau pieminēju Aleksandru Vulkotu, rakstnieku un radio humoristu, vārdu sakot, joku plēsēju, kas reiz bija viesojies mūsu mājās. Tieši viņš izgudroja brīnišķīgo apzīmējumu rakstniekiem — "klekšainie kreņķi".

Viņam gan vajadzēja redzēt mani būrī…

Es sēdēju uz sola veselas divas stundas. Es neko neteicu, lai ko sacītu man. Brīžiem es sēdēju, stalti izslējies. Brīžiem es noliecos, nokāru galvu un ar savām tintainajām rokām aizsedzu tintainās ausis vai acis. Pēdīgi mans pūslis bija pārpildīts līdz plīšanai. Es piečurāju bikses, jo negribēju ne ar vienu runāt. Kāpēc gan ne? Es biju ērms. Es biju mežonis no Borneo.

Vēlāk, runādamies ar veciem, veciem ļaudīm, es noskaidroju, ka esmu bijis vienīgais Midlendsitijas nozi.edznieks, kas izlikts vispārējai apskatei, kopš bija notikušas publiskās pakāršanas tiesas nama pagalmā. Mans sods bija vairāk nekā nežēlīgs un neparasts. Tas bija unikāls. Tomēr gandrīz visi to atzina par pareizu — izņemot, ka jau teicu, brāļus Maritimo, kā arī, dīvainā kārtā, Džordžu Mecgeru, pilsētas avīzes BugleObserver redaktoru un manis nošautās sievietes vīru.

GS' -

Taču pirms Džordža Mecgera ierašanas citi skatītāji izturējās tā, it kā botu visai pieredzējuši ļaundaru izsmējēji. Varbūt viņi to bija daudzkārt darījuši sapņos. Viņi skaidri izrādīja vēlmi, lai es pievēršu viņiem cieņpilnu uzmanību.

Un man nācās noklausīties šādus sakāmos: "Ei, tu — es ar tevi runāju! Jā, tu!" un "Velns parāvis, paskaties man acīs, tu, kuņas dēls!" Un tā joprojām, un tādā garā.

Man stāstīja par draugiem un radiniekiem, kas ievainoti vai nogalināti karā. Daži bija gājuši bojā rūpniecības negadījumos tepat Midlendsitijā. Morālā aritmētika bija vienkārša. Visi šie zaldāti un jūrnieki, un kara rūpnīcu strādnieki bija riskējuši ar visu, lai kaut drusku vairotu pasaulē labo, bet es tikko biju darījis tieši pretējo.

Kādas bija manis paša domas par sevi? Es domāju, ka esmu nepilnīga cilvēciska būtne un ka man vispār vairs nevajadzētu atrasties uz šīs planētas. Cilvēkam, kas tāpat vien šauj pār pilsētas jumtiem ar Springfīldu .30-06, noteikti ir izkritusi kāda skrūvīte.

Ja es būtu sācis ļaudīm atbildēt, es laikam gan būtu vienā laidā murminājis: "Man ir izkritusi kāda skrūvīte, man ir izkritusi kāda skrūvīte, man ir izkritusi kāda skrūvīte…"

Gar manu būri nogāja arī Sīlija Hildreta. Es nebiju viņu redzējis kopš brāļa briesmīgā izlaiduma vakara, bet viņu pazīt man nudien nebija grūti. Viņa joprojām bija visskaistākā sieviete pilsētā. Nekādi nespēju iztēloties, kā policisti būtu varējuši viņu uzaicināt. Neaicināja ar'. Viņas pavadoni, to gan. Ja nemaldos, viņa gāja pie rokas Gaisa Kara spēku civilinsp'ektoram Dveinam Hūveram.

Viņš nezin kādēļ nebija formastērpā. Es viņu pazinu tāpēc, ka viņam labi padevās auto būšanas un Tēvs bija dažas reizes nolīdzis viņu kādam darbiņam pie sava kīdslera. Ar laiku Dveinam būs lemts apprecēt Sīliju un kļūt par visveiksmīgāko autotirgotāju tuvākajā apkaimē.

Sīlijai būs lemts izdarīt pašnāvību, ieēdot "Drāno", sārmainu tīrīšanas līdzekli ar cinka graudiņiem, — 1970. gadā, divpadsmit gadus pirms šī brīža. Viņa padarīja sev galu tik drausmīgi, cik vien es spēju iedomāties, — dažus mēnešus pirms Mildredas Berijas Memoriālā mākslas centra atklāšanas.

Sīlija zināja, ka gaidāma mākslas centra atklāšana. Laikraksti, radio, politiķi un visi pārējie daudzināja, cik loti pēc tam pārvērtīsies Midlendsitijas dzīve. Bet Sīlijai bija "Drāno" bundža ar daudziem nopietniem brīdinājumiem uz tās, un viņa vairs nevarēja šeit izturēt.

Esmu redzējis pulka visādu nelaimju.

13 TAGAD, IEPAZINIS HAITI un turienes burvju mākslas, lāstus, amuletus, spokus, labos un ļaunos garus, kas var iemājot ikvienā un it visā, un tādā garā, es prātoju, vai vispār bija būtiski tas, ka tieši es biju tai senajā dienā ielikts būrī vecā tiesas nama pagrabā. Tikpat labi manā vietā uz sola varēja nolikt kādu dīvaini izgrebtu kaulu vai nūju, vai māla lelli ar salmu matiem. Midlendsitijas sabiedrībai vajadzētu vien tikpat cieši ticēt, ka viņa uzlūko pašu ļaunuma iemiesojumu.

Kādu laiku visi varēja justies droši. Nelaimes nesējs bija iesprostots. Uz tā sola nīkuļoja pati nelaimes sakne.

Paskatieties paši.

Pusnaktī visi civilisti tika no pagraba izraidīti. — Cauri, mīļie! — sacīja policisti, un: — Izrāde beigusies! — Un tādā garā. Viņi atklāti nosauca mani par izrādi. Es biju vietējais teātris.

Taču no būra mani neaizlaida. Es labprāt būtu iegājis vannā un licies gultā tīros palagos, un aizmidzis, lai nekad vairs nepamostos.

G>1 -

Bet man vēl šis tas bija jāpiedzīvo. Pagrabā ar mani kopā vēl bija seši policisti — trīs formās un trīs civilā —, un visiem bija pistoles. Es būtu varējis nosaukt pistoļu kalibrus un ražotājus. Neviena pistole nebija tāda, ko es nevarētu izjaukt, kārtīgi iztīrīt un salikt atkal kopā. Es zināju, kur jāiepilina ella. Ja viņi būtu uzticējuši savas pistoles man, es varētu viņiem garantēt: šie šaujamie nekad neieklemmētos.

Ir loti nepatīkami, ja šāviens neizdodas.

Seši palikušie policisti bija Rūdija Volca Šova producenti, un viņu pozas pagrabā lāva spriest, ka pienācis starpbrīdis un turpinājums sekos. Kādu brīdi viņi mani ignorēja, it kā būtu nolaists priekškars.

Viņi sarosījās, kad no augšas atskanēja sauciens: — Viņš ir klāt! — Kāpņu laukumiņā atvērās un aizvērās durvis. Policisti atbalsoja dzirdēto: — Viņš ir klāt, viņš ir klāt! — Viņi neteica, kas ir "viņš", bet tas katrā ziņā bija kas izcils. Tad es izdzirdēju soļus uz kāpnēm.

Es nodomāju, ka tas varbūt ir bende. Es domāju, ka varbūt personīgi ieradīsies mūsu vecais ģimenes draugs policijas priekšnieks Frensiss X. Morisejs. Es domāju, ka varbūt tur nāk mans tēvs.

Tur nāca Džordžs Mecgers, manis nošautās trīsdesmit piecus gadus vecās sievietes atraitnis. Viņš bija piecpadsmit gadus jaunāks, nekā es esmu tagad, gluži zaļš puika, bet es, kā jau bērns, uzlūkoju viņu kā vecu vīru. Viņam bija kails galvvidus. Viņš bija kārns, viņam bija slikta stāja, un viņš ģērbās tā kā neviens cits visā Midlendsitijā — pelēkās vilnas flaneļa biksēs un tvīda sporta jakā. Pulka vēlāk, Ohaio universitātē, es atklāju, ka tā ir parastā angļu valodas profesora uniforma. Viņš caurām dienām rakstīja un rediģēja rakstus avīzei Bugle-Observer un nedarīja it neko citu.

Es viņu nepazinu. Viņš nebija ciemojies mūsu mājā. Viņš bija nodzīvojis Midlendsitijā tikai vienu gadu. Viņš bija laikrakstu čigāns. Viņš bija pārvācies pie mums no avīzes Indianapolis Times. Vēlākajos tiesas darbos noskaidrojās, ka viņš cēlies no trūcīgas ģimenes Kinoušas pilsētā, Viskonsinas

G> štatā, tomēr ieticis un izstudējis Hārvardā, un divas reizes piepelnījies kā jūrnieks, vezdams uz Eiropu lopus. Negatīvā informācija par viņu, ko savāca mūsu advokāts, bija šāda: savulaik viņš bijis Komunistiskās partijas biedrs un Spānijas pilsoņkara laikā mēģinājis iekļūt Ābrama Linkolna brigādes rindās.

Uz deguna viņam bija brilles raga ietvarā un acis sarkanas no raudāšanas vai, iespējams, no pārāk bieziem cigarešu dūmiem. Viņš smēķēja, arī kāpdams lejup pa kāpnēm, un viņam sekoja izmeklētājs, kas bija aizgājis viņam pakal. Mecgers izturējās tā, it kā pats būtu noziedznieks, un vilka dūmus tik izmisīgi, it kā tā būtu viņa pēdējā cigarete pirms stāšanās pie pagraba sienas uz nošaušanu.

Es nebūtu pārsteigts, ja policisti būtu nošāvuši šo nelaimīgo svešinieku manu acu priekšā. Mani nekas vairs nevarētu pārsteigt. Bija izrādījies, ka grūtas sievietes nogalēšana spēj neticami sarežģīt dzīvi.

Kā man pietiek spēka atcerēties šo pirmo satikšanos ar Džordžu Mecgeru? Man piemīt sekojoša spēja apstrādāt savas visnepatīkamākās atmiņas: es ieņemu galvā, ka tās ir lugas. Darbojošās personas ir aktieri. Viņu vārdi un kustības ir stilizēti, māksloti. Es atrodos mākslas darbā.

Tātad:

Priekškars paceļas. Pagrabs, pusnakts. Pie sienām stāv seši POLICISTI. Zēns RŪDIJS, nosmērēts ar tinti, atrodas būrī telpas vidū. Lejup pa kāpnēm, smēķēdams cigareti, nāk DŽORDŽS MECGERS, kura sievu zēns tikko nošāvis. Viņam seko IZMEKLĒTĀJS, kurš izturas kā ceremonijmeistars. POLICISTI nepacietīgi gaida, kas notiks. Tam noteikti jābūt interesanti.

MECGERS (RŪDĪJA ārienes pārsteigts). Ak Kungs… Kas tad tas?

IZMEKLĒTĀJS. Tas pats, kas nošāva jūsu sievu, mister Mecger.

MECGERS. Ko jūs esat ar viņu izdarījuši?

IZMEKLĒTĀJS. Neuztraucieties! Ar viņu viss kārtībā. Gribat, lai viņš padzied un uzdanco? Mēs varam viņu piespiest i dziedāt, i dancot.

MECGERS. Par to es nešaubos. (Pauze.) Labi. Esmu viņu redzējis. Vai jūs, lūdzu, tagad neaizvestu mani atpakaļ mājās pie bērniem?

IZMEKLĒTĀJS. Mēs cerējām, ka jūs viņam kaut ko pateiksiet.

MECGERS. Vai tā ir jūsu prasība?

IZMEKLĒTĀJS. Nē, ser. Bet man un puišiem liekas… mēs domājām, ka jādod jums šī iespēja.

MECGERS. Un tas izklausījās tik oficiāli — ka man ir jānāk jums līdzi… (Pēdīgi saprazdams, satraukts.) Tātad tā nav oficiāla satikšanās. Tā ir… (pauze) neformāla.

IZMEKLĒTĀJS. Šeit vispār neviena nav. Es esmu mājās, gultā, jūs esat mājās, gultā. Visi citi puiši arī ir mājās un gultā. Vai ne, puiši?

(POLICISTI dažādi izrāda savu piekrišanu, norūc "mhm", un tādā garā.)

MECGERS (aizdomīgi). Un kas man, kungi, jūsuprāt, būtu jādara?

IZMEKLĒTĀJS. Ja jūs kādam no mums izrautu ieroci un tas izšautu, un lode trāpītu šim sīkajam, misteram Bagātajam Nacistu Sūdam, es jūs nevainotu. Vienīgi mums pēc tam būtu grūti to putru izstrēbt. Tāda ķēpa dažkārt briesmīgi stiepjas garumā.

MECGERS. Tātad mans uzbrukums drīkst būt tikai vārdisks?

IZMEKLĒTĀJS. Dažkārt cilvēki runā ar rokām un kājām.

MECGERS. Man vajadzētu viņu piekaut.

IZMEKLĒTĀJS. Žēlīgā debess, nē! Kā jums kas tāds varēja ienākt prātā?

(POLICISTI, dzirdējuši par piekaušanu, tēlo sašutumu.)

MECGERS. Es tikai tapat vien ieminējos.

IZMEKLĒTĀJS. Puiši, izvelcict viņu laukā!

(Divi POLICISTI steidzīgi atslēdz būri un izvelk no tā RŪDĪJU. RŪDIJS izmisīgi pretojas.)

RŪDIJS. Tā bija nejaušība! Man ļoti žēl! Es nezināju! (Un tādā garā.)

(Divi POLICISTI tur RŪDĪJU priekšā MECGERAM, tā ka MECGERS var viņam sist un spert, cik vien tīk.)

IZMEKLĒTĀJS (RŪDĪJĀM un MECGERAM). Cilvēkiem bieži vien gadās nokrist pa kāpnēm. Mēs viņus pēc tam vedam uz slimnīcu. Tas ir loti parasts negadījums. Līdz šim tas mēdza notikt ar agresīviem dzērājiem un nigeriem, kas negrib saprast, kur ir viņu īstā vieta. Šitāds sīks slepkava un sūda gudrinieks mums ir pirmo reizi.

MECGERS (bez vēlēšanas jel ko darīt, pagalam gurdi). Baiga diena, baiga gan…

IZMEKLĒTĀJS. Negribat sist viņam tur, kur būs redzams? Puiši, novelciet viņam bikses, lai šis vīrs var sadot viņam pa dirsu! (POLICISTI novelk RŪDĪJĀM bikses, apgriež viņu otrādi, noliec uz priekšu.) Sadabūjiet kādu brangu sitamo!

(Neaizņemtie POLICISTI meklē kādu pletnes aizstājēju. PIRMAIS POLICISTS atrod uz grīdas divas pēdas garu vada gabalu un lepni pasniedz to MECGERAM, kurš to gurdi pieņem.)

MECGERS. Loti pateicos…

PIRMAIS POLICISTS. Katrā laikā!

RŪDIJS. Man loti žēl! Tas bija netīšām!

(Klusums, visi gaida pirmo sitienu. MECGERS nekustas; viņš uzrunā kādu augstāku būtni.)

MECGERS. Dievs! Kam gan vajadzīgi tadi lopi ka mes? Tādiem nemaz nevajadzētu dzimt.

(MECGERS nomet sitamo, pagriežas, iet uz kāpnēm, smagiem soļiem kāpj augšā. Neviens nekustas. Augšā atveras un aizveras durvis. RŪDIJS joprojām vidukli saliekts. Paiet divdesmit sekundes.)

PIRMAIS POLICISTS (kā sapnī). Jēziņ… kā gan viņš tiks uz mājām?

IZMEKLĒTĀJS (kā sapnī). Kājām. Ārā smuks laiks.

PIRMAIS POLICISTS. Cik tālu viņš dzīvo?

IZMEKLĒTĀJS. Sešus kvartālus no šejienes.

(Priekškars.)

Protams, tieši tā tas nenotika. Manā atmiņā ir robi. Bet uz to pusi gan bija.

Man lāva izslieties taisni un uzvilkt bikses. Man tolaik bija ļoti sīks krāniņš. Viņi joprojām nedeva man iespēju nomazgāties, tomēr misters Mecgers bija veiksmīgi licis šiem bērnišķi nevainīgajiem policistiem noprast, cik pamatīgi viņi ir nojūgušies.

Tad nu mani pārstāja grūstīt un drīz vien aizveda mājās pie mātes.

Tā kā es biju nošāvis mistera Mecgera sievu, viņa varā bija ne tikai likt policistiem mani pasaudzēt, bet arī pārliecināt visu pilsētu, ka man, cik vien iespējams, jāpiedod. Viņš to izdarīja — ar ļoti īsu paziņojumu, kas bija iespiests Bugle-Observer pirmajā lappusē, melnā rāmī, pusotru diennakti pēc manas liktenīgās nevērības:

"Mana sieva tika nogalināta ar ierīci, kam nemūžam nevajadzētu nonākt nevienas cilvēciskas būtnes rokās. To sauc par šaujamieroci. Tas vienā mirklī un no liela atstatuma spēj piepildīt vismelnāko cilvēka vēlmi: lai kāds nomirtu.

Lūk, īstenais ļaunums!

Mēs nevaram atbrīvoties no cilvēces ļaunajām acumirkļa vēlmēm. Mēs varam atbrīvoties no ierīcēm, kas ļauj šīm vēlmēm piepildīties.

Es dodu jums svētu vārdu: ATBRUŅOJIET!ES!"

14 KAMĒR ES TUPĒJU būrī, cits policistu bariņš iecirknī ielas otrā pusē dauzīja Tēvu. Viņam nudien nevajadzēja atteikties no vieglās izlocīšanās, ko bija piedāvājis policijas priekšnieks Morisejs. Bet nu jau bija pārvēlu.

Policisti viņu tiešām nosvieda pa kāpnēm. Viņi nebūt neizlikās, ka tā bijusi nejaušība. Viņam nācās uzklausīt arī rasistisku izrunāšanos. Tēvs vēlāk atminējās, kā gulējis kāpņu apakšā un kāds stāvējis augšā un jautājis viņam: — Ei, nacist, vai patīk justies kā nigeram?

Viņi aizveda mani uz satikšanos ar Tēvu tūlīt pēc konfrontācijas ar Džordžu Mecgeru. Viņš atradās kādā pagrabtelpā, nodauzīts zils un galīgi sašļucis arī garā.

— Paskaties uz savu nožēlojamo tēvu! — viņš teica. — Es nekam neesmu derīgs. — Ja viņu vispār interesēja mans stāvoklis, viņš to nekādi neizrādīja. Viņš bija teatrāli pārņemts ar savu bezpalīdzību un nederīgumu un, manuprāt, nemaz nepamanīja, ka viņa paša dēls ir viscaur notriepts ar tinti. Un viņš it nekad neapvaicājās, ko nācies pārdzīvot man.

Tāpat viņš noteikti neiedomājās, cik nepiemērota manām ausīm būs viņa nākamā atzīšanās — par to, kā viņa raksturu jau agrā jaunībā samaitājusi noņemšanās ar alkoholu un maukām. Es nekad nebūtu uzzinājis par viņa un Augusta Guntera sendienu trakulībām tais laikos, kad viņi it kā apmeklēja muzejus un mākslinieku darbnīcas. Arī Fēlikss nekad to nebūtu uzzinājis, ja es viņam neizstāstītu. Es esmu pārliecināts, ka Māte to nekad neuzzināja. Es jau nu viņai to neizpaudu.

Un to vel divpadsmitgadīgs pusaudzis kaut kā būtu varējis paciest, jo viss bija noticis loti, ļoti sen. Bet tad Tēvs turpināja savu stāstu — viņš joprojām regulāri ejot pie prostitūtām, lai gan viņam esot visbrīnišķīgākā sieva pasaulē.

Viņš bija sabrucis pilnīgi un galīgi.

>

Policisti tobrīd jau bija pierimuši. Daži no viņiem, iespējams, prātoja — kas viņiem, sasodīts, bija uznācis.

Iespējams arī, ka priekšnieks Morisejs viņiem pateica — nu ir gana. Man un Tēvam nebija advokāta, kas aizstāvētu mūsu tiesības. Tēvs atteicās no advokāta. Bet apgabala prokurors vai kāds cits droši vien pateica, ka pietiek mērkakoties un lai sūta mani uz mājām.

Šā vai tā, pēc tam, kad biju parādīts Tēvam, man lika apsēsties gaitenī uz cieta sola un gaidīt. Mani atstāja vienu, un es joprojām biju vienā tintē. Es būtu varējis iziet no turienes laukā. Policisti staigāja garām un nepievērsa man uzmanību.

Un tad kāds jauneklis formastērpā nostājās manā priekšā, izturēdamies kā cilvēks, kam uzdots iznest atkritumus. Un viņš teica: — Celies, šāvēj! Man pavēlēts aizvest tevi mājās.

Pie sienas bija pulkstenis. Bija viens naktī. Likuma sargiem es vairs nebiju vajadzīgs, tikai kā liecinieks. Pēc likuma es biju vienīgais liecinieks sava tēva noziedzīgajai nevērībai. Bija gaidāma līka apskate. Man bija gaidāma liecības sniegšana.

Tad nu šis vienkāršais patruļnieks aizveda mani mājās. Viņš skatījās uz ceļu, bet domāja tikai par mani. Viņš teica, ka visu atlikušo mūžu man būšot jādomā par auksto misis Mecgcri, kas guļ zārkā aukstajā smiltājā, un ka viņš manā vietā droši vien izdarītu pašnāvību. Viņš teica, ka agrāk vai vēlāk kāds misis Mecgeres radinieks man atriebsies — kad es to vismazāk gaidīšu. Varbūt tas notiks rīt, varbūt, kad es būšu pieaudzis, cerību pilns, ar labām izredzēm, ar savu ģimeni. Tam, kas to darīs, viņš teica, droši vien gribēsies, lai es dabūju arī pamocīties.

Es jau tobrīd biju nomocīts līdz nāvei, un man nemaz negribējās zināt viņa vārdu, bet viņš uzstāja, lai es to iegaumēju.

7V -

Viņu sauca Antonijs Skvairss, un viņš apgalvoja, ka man katrā zinā tas jāatceras, jo es noteikti gribēšot par viņu sūdzēties, tāpēc ka policistiem visu laiku jābūt pieklājīgiem, toties viņš uz šķiršanos gribot nosaukt mani par nacistisko pimpja zīdēju un par sīko kaķa sūdu, un vēl kaut kā — viņš vēl padomāšot.

Viņš paskaidroja arī, kāpēc neesot armijā, lai gan viņam tikai divdesmit četri gadi. Viņam esot pārplēstas abas bungādiņas, jo tēvs ar māti bērnībā viņu visu laiku situši. — Vienreiz viņi turēja manu roku virs gāzes plīts liesmas, — viņš teica. — Ar tevi kādreiz ir tā darīts?

—  Nē, — es sacīju.

—  Pēdējais laiks! — viņš sacīja. — Bet varbūt par vēlu. Tas būtu kā aizslēgt stalli, kad zirgs jau nozagts.

Un tas, protams, ir tikai aptuvens sarunas atstāstījums, cik nu ļauj mana caurā, vecīgā atmiņa. Apmēram tā jau bija. Par vienu viņa izteikumu gan es varu galvot pilnīgi droši. — Zini, kā es tevi tagad nosaukšu, — viņš jautāja, — un pateikšu visiem citiem, lai viņi arī tevi tā sauc?

—  Nē, — es atteicu.

Un viņš sacīja: — Līķu Pēteris.

Viņš nepavadīja mani līdz durvīm, un mājā bija tumšs. Nespīdēja arī mēness. Policijas auto prožektors iebraucamā ce[ā izgaismoja dīvaina priekšmeta veidolu. Tās, protams, bija kupola un slavenā vējrāža atliekas. Tās bija novāktas no policijas priekšnieka mašīnas jumta un atstātas uz celiņa.

Parādes durvis bija slēgtas, bet tas nebija nekas neparasts. Tās vienmēr uz nakti slēdza, tāpēc ka tuvējā apkaime bija stipri pagrimusi un mums mājās bija tik daudz šķietamu mākslas vērtību. Man kabatā bija atslēga, bet ne jau parādes durvīm..

Tā bija ieroču istabas atslēga.

Starp citu, patruļnieks Antonijs Skvairss pēc daudziem gadiem kļuva par galveno izmeklētāju, taču drīz vien piedzīvoja nervu sabrukumu. Nu viņš jau ir miris. Viņš uz pusslodzi stradāja par bārmeni jaunaja viesnīca Holiday Inn, un tad viņa lūramo caurumu aizvēra vecā, labā neitronbumba.

Džino Maritimo kundzes spuma di cioccolata,[8] Lieciet kastrolī sešas unces pussaldas šokolādes gabaliņu. Izkausējiet krāsnī 250 grādu temperatūrā.

Četriem olas dzeltenumiem pievienojiet divas tējkarotes cukura un kuliet šo maisījumu, līdz tas kļūst bāli dzeltens. Tam piemaisiet klāt izkausēto šokolādi, ceturtdaltasi stipras kafijas un divas tējkarotes ruma.

Kuliet divas trešdaļas tases auksta, bieza putukrējuma, līdz tas galīgi sabiezē. Pievienojiet to maisījumam.

Sakuliet četrus olu baltumus stingrās putās, tad iecilājiet tos maisījumā. Viegli sajauciet, tad ar karoti lieciet tasēs. Atdzesējiet divpadsmit stundas.

Iznāk sešas porcijas.

Tā beidzās 1944. gada Mātes diena. Es netiku iekšā pats savā mājā, bet tikmēr pa tumsu sākās jaunā diena. Kā akls aizčamdījos līdz sētas durvīm, savai pēdējai iespējai. Arī tās bija slēgtas.

Nevienam nebija pateikts, ka es esmu gaidāms, un kalpi pie mums nedzīvoja. Tātad es varēju pamodināt tikai savu māti. Es negribēju viou redzēt.

Es netiku raudājis nedz par to, ko biju izdarījis, nedz par to, ko darīja ar mani. Bet tagad, stāvēdams ārā pie sētas durvīm, es tomēr apraudājos.

Es gaudoju tik skali, ka uz mani sāka riet suņi.

Cietokšņa iekšpusē kāds sāka grabināties gar smalko vara slēdzeni. Sētas durvis atvērās. Tajās stāvēja mana māte, Emma, pati gluži kā bērns. Pēc skolas beigšanas viņai nekad nebija jāuzņemas nekādi pienākumi, nebija nekāda darāma darba. Viņas bērnus izaudzināja kalpi. Viņas loma bija tīri dekoratīva.

Nekam sliktam nebija ar viņu jānotiek — nekad mūžā. Bet te nu viņa stāvēja, plānā rītakleitā, bez vīra, bez kalpiem, bez sava basso profundo — vecākā dēla. Un turpat stāvēju es, viņas izstīdzējušais pastarītis, slepkava ar flautas skaņai līdzīgu balsi.

Viņa negrasījās mani apskaut vai noklāt manu tintaino galvu ar skūpstiem. Man jāatzīst, ka viņai nebija raksturīgas demonstratīvas izrīcības. Kad Fēlikss devās karā, Māte iedrošinoši spieda viņam roku — un pameta gaisa skūpstu, kad vilciens jau bija pusjūdzi lielā gabalā.

Un, ak Kungs, es nebūt nevēlos iztēlot kā ļaundari šo sievieti, ar kuru esmu nodzīvojis kopā tik daudzus gadus. Pēc Tēva nāves mēs palikām kopā gluži kā vīrs ar sievu. Man bija viņa, un es biju viņai, un nekā cita mums nebija. Viņa nebija maita. Viņa tikai nekam nebija derīga.

— Ar ko tu esi notriepics? — viņa jautāja. Viņa bija ieraudzījusi tinti un sargājās no tās. Viņa negribēja arī pati notriepties.

Viņai i ne prātā neienāca, ko es varētu gribēt, un viņa pat nepagāja sānis, lai es varētu tikt iekšā. Bet es gribēju tikt savā gultiņā un pārvilkt segu pāri galvai. Tāds bija mans plāns. Tāds lielā mērā joprojām ir mans plāns.

Viņa turēja mani aiz durvīm, laikam nebūdama pārliecināta, vai vispār grib laist mani iekšā vai ne. Viņa jautāja man, kad Tēvs nākšot mājās un vai viss atkal būšot kārtībā, un tādā garā.

Viņai vajadzēja labas ziņas, un es viņai tādas atvēlēju. Es teicu, ka ar mani viss kārtībā un ka ar Tēvu arī viss kārtībā. Tēvs būs mājās drīz, tā es teicu. Viņam tikai šis tas vēl jāpaskaidro. Māte ielaida mani iekšā, un es likos gultā, kā jau biju ieplānojis.

Šāda dezinformācija mierinās viņu arī turpmāk, dienu pēc dienas, gadu pēc gada, gandrīz vai līdz pašam galam. Pašās mūža beigās viņa kļuva kareivīga un varen dzēlīga, gluži kā tāds trakoiņājas Voltērs, ciniska, skeptiska, un tādā garā. Sekcija atklāja viņas galvā vairākus mazus audzējiņus, kas, ārstuprāt, bija galvenie šīs personības pārvērtības vaininieki.

Tēvu ielika cietumā uz diviem gadiem, un Džordžs Mecgers viņam un Mātei attiesāja ari visu mantu, ja neņem vērā dažas nepieciešamākās mēbeles un neveikli salāpīto jumtu virs galvas. Izrādījās, ka visa Mātes bagātība bija uz Tēva vārda.

Tēvs neko nedarīja, lai aizstāvētos. Pretēji visu ieteikumiem, viņš pats bija sev advokāts. Viņš atzina savu vainu jau aresta brīdī un atkārtoti atzinās līka apskates laikā, un nekādi nekomentēja pat to, kas visiem bija labi redzams — ka viņš nesen ir nodauzīts zili melns. Tāpat viņš, kā paša un arī mans advokāts, nekādi neuzsvēra, cik daudzi likumi pārkāpti, kad es, nieka divpadsmit gadus vecs, tiku nosmērēts ar tinti un izstādīts publiskam izsmieklam.

Vietējā sabiedrība ne pie kā nebija vainīga. Tēvs bija vainīgs pie visa. Mans tēvs, diženu žestu un uzskatu paudējs, izrādījās vārīgs kā papīra tūta. Acīmredzot viņš vienmēr bija apzinājies, ka nav ne plika graša vērts. Manuprāt, viņš varēja izdzīvot tikai tāpēc, ka visu laiku tik nāca un nāca nauda, ar kuru varēja nopirkt gandrīz visu.

Mani nešokēja tas, cik vārgs ir mans tēvs.

Mani šokēja tas, cik maz tas pārsteidza Māti un arī mani pašu.

Nekas nebija mainījies.

Kad mēs atgriezāmies mājās no lika apskates, kas, starp citu, notika vienu dienu pirms misis Mccgeres bērēm, no Fortbeningas piezvanīja mans brālis Fēlikss. Viņš pavēstīja, ka vēl pirms mācību sākuma kāds virsnieks ieteicis paaugstināt viņu par kaprāli un ka pēc trim mēnešiem viņam jāsākot mācīties Virsnieku kandidātu skolā. Šis atzinības iemesls bija viņa izrādītās vadības spējas jauniesaukto autobusā.

Un man nebija jārunā, es varēju klausīties sīkākā šīs ziņas izklāstā.

Pēdīgi Fēlikss pajautāja, kā klājas mums. Mēs ar māti viņam neko neteicām.

Māte viņam sacīja: — Tu jau mūs pazīsti. Ar mums ir kā tai dziesmā Olā Man River. Dzīvīte plūst tik uz priekšu.

I5 TIESĀ tĒvam advokĀts bija, bet kur tu

vairs spruksi. Kā izrādījās, būtu bijis prātīgāk bez tiesas atdot Džordžam Mecgeram visu mantu. Tad vismaz Tēvam nebūtu jāklausās pierādījumos, ka viņš jūsmojis par Hitleru un nekad nav strādājis godīgu darbu, un tikai izlicies par gleznotāju, un ka viņam ir tikai vidējā izglītība, un ka jaunībā viņš vairākas reizes citās pilsētās arestēts, un ka viņš regulāri apvainojis savus strādīgos radiniekus, un tādā garā.

Ironijas visā šai ķezā bija pārpārēm. Jaunais advokāts, kas pārstāvēja Džordžu Mecgeru, vispirms bija piedāvājis savus pakalpojumus Tēvam. Viņu sauca Bernards Kečems, un brāli Maritimo bija atveduši viņu uz līka apskati, mudinādami Tēvu nolīgt viņu un likt nekavējoties ķerties pie darba. Viņš nedienēja armijā, jo bija akls ar vienu aci. Bērnībā kāds cits puika bija izšāvis viņam aci ar rotaļu pistoli.

Kečems nežēlīgi cīnījās Mecgera labā, tāpat kā viņš būtu bijis nežēlīgs pret Mecgeru, ja viņu būtu nolīdzis Tēvs. Viņš nekādi nelāva zvērinātajiem piemirst, ka misis Mecgera bijusi grūta. Viņš padarīja embriju par pilsētas mēroga slavenību. Embrijs allaž bija "viņa", jo bija noskaidrots tā dzimums. Un, lai gan Kečems pats nemaz nebija "viņu" redzējis, viņš kā zinātājs daudzināja nedzimušās perfekti izveidojušos roku un kāju pirkstiņus.

Daudzus gadus vēlāk man ar Fēliksu radās vajadzība nolīgt Kečemu, lai iesūdzētu tiesā Radiācijas kontroles komisiju, brāļu Maritimo celtniecības kompāniju un Ohaio ielejas dekoratīvo apdares materiālu rūpnīcu par mūsu mātes nogalināšanu ar radioaktīvu kamīna dzegu.

Tā mēs ar Fēliksu ieguvām naudu, lai nopirktu šo viesnīcu, un mūsu partneris ir ari vecais Kečems.

Man bija tikai šāds rīkojums Kečemam: — Neaizmirstiet atgādināt zvērinātajiem Mātes perfekti izveidojušos roku un kāju pirkstiņus!

Kad Tēvs bija zaudējis prāvu, mums bija jāatlaiž visi kalpi. Mēs nekādi nevarējām viņiem samaksāt, un Mērija Hiiblcre un visi pārējie aizgāja vienās asarās. Tēvs bija cietumā, tā ka vismaz viņam tika aiztaupītas šis mokošās atvadas. Tāpat viņam gāja secen tie spokainie mirkli otrā rītā, kad mēs ar Māti iznācām katrs no savas istabas uz balkona virs plašā apakšstāva. Mēs ieklausījāmies un ošņājām gaisu.

Nekas netika gatavots.

Neviens neuzkopa lejasstāvu un negaidīja, kad varēs saklāt mūsu gultas.

Tas bija kas jauns.

Es, protams, brokastis sagādāju. Man tas bija viegli, izdevās pats no sevis, un — tā es kļuvu par savas mātes un vēlāk par abu vecāku mājkalpotāju. Kamēr vien viņi bija dzīvi, viņiem ne reizi nebija nedz jātaisa sev ēst, nedz jāmazgā trauki, nedz jāklāj gulta, nedz jāmazgā veļa, nedz jāslauka grīda vai jāsūc ar putekļsūcēju putekli, nedz jāpērk pārtika. To visu darīju es un vienlaikus skolā pamanījos palikt vidējā B līmenī.9

Redz, cik labs puika es biju!

Olas Rūdi ja Volca (trīspadsmitgadnieka) gaumē. Sasmalciniet, izvāriet un nokāsiet divas tases spinātu. Sajauciet tos ar divām ēdamkarotēm sviesta, tējkaroti sāls un šķipsnu muskatrieksta. Uzkarsējiet un salieciet trīs karstumizturīgos podiņos vai bļodās.

Spinātiem virsū uzlieciet bez čaumalas vārītu olu un pārkaisiet rīvētu sieru. Cepiet piecas minūtes 375 grādu temperatūrā.

Iznāk trijiem: lāču papam, lāču mammai un mazajam lācītim, kas to pagatavo un — pēc tam novāc galdu.

Tiklīdz prāva bija beigusies, Džordžs Mecgers ar abiem bērniem pārvācās uz Floridu. Cik man zināms, neviens no viņiem vēlāk Midlendsitijā nav manīts. Galu galā viņi bija tur

9 B — "labi" pēc amerikāņu sistēmas.

zo -

nodzīvojuši gluži īsu laiciņu. Pirms viņi spēja iesakņoties, no nekurienes bez jebkāda iemesla atbrāzās lode un ieurbās misis Mecgerei starp acīm. Un viņiem nebija arī tik tuvu draugu, ar kuriem pēc tam varētu gadu gadiem sarakstīties.

Jāpiebilst, ka abi bērni, Jūdžins un Džeina, pēc atgriešanās skolā bija tādi paši atstumtie kā es. Tomēr, jāatzīst, mums sabiedrībā nebūt neklājās sliktāk kā tiem nedaudzajiem bērniem, kuru tēvi vai brāli bija krituši karā. Pašiem negribot, mēs bijām kļuvuši gluži vai par spitālīgajiem — tiem, kas bijuši sakarā ar Nāvi.

Mēs būtu varējuši skandināt zvaniņus visur, kur gājām. Tumšajos Viduslaikos spitālīgajiem bieži vien lika tā darīt.

Jocīgi…

Pavisam nesen es uzzināju, ka Jūdžins un Džeina bija ieguvuši savus vārdus par godu Jūdžinam V. Dcbsam, darbaļaužu cīņas varonim no Tcrhotas pilsētas, Indiānas štatā, un Džeinai Adamsai, ar Nobela prēmiju apbalvotajai sociālo reformu aizstāvei no Sīdervilas, Ilinoisas štatā. Viņi bija daudz jaunāki par mani, tā ka mēs gājām dažādās skolās, un es tikai nesen uzzināju, ka viņi skolā bijuši tādi paši spitālīgie kā es; uzzināju ari, kā viņiem gājis vēlāk Floridā, un tamlīdzīgas būšanas.

Visu šo informāciju par Mecgcriem es, protams, ieguvu no viņu advokāta Bernarda Kečema, kurš tagad ir arī mūsu advokāts.

Tikai piecdesmit gadu vecumā, trīsdesmit astoņus gadus pēc misis Mecgeres, savas un savu vecāku dzīves sagraušanas ar vienu lodi, es uzdrīkstējos kādam pavaicāt, kā Mecgcriem klājas. Tas notika divos naktī šepat, pie peldbaseina. Visi viesnīcas klienti gulēja, un viņu šā vai tā nebija daudz. Bez manis pie peldbaseina bija tikai Fēlikss ar savu jauno, piekto, sievu un Kečems ar savu pirmo un vienīgo. Kur bija mans pāris? Kas to lai zina? Man šķiet, ka esmu homoseksuāls, taču nevaru būt par to drošs. Fs nekad neesmu ne ar vienu mīlējies.

Tāpat es nekad neesmu lietojis alkoholu, ja neņem vērā homeopātiskās devas atsevišķās ēdienu receptēs. Pārējie dzēra šampanieti. Ja jau par to runājam, es kopš divpadsmit gadu

vecuma neesmu dzēris ne malka tējas vai kafijas un neesmu lietojis zāles, pat ne aspirīnu vai caurejas līdzekļus, vai kunga pilienus, vai jelkādas antibiotikas. Tas ir jo sevišķi dīvaini cilvēkam, kurš, tā kā es, ir diplomēts farmaceits un gadiem ilgi bijis vienīgais darbinieks Midlendsitijas vienīgās nakts aptiekas naktsmaiņā.

Lai tā būtu.

Es tikko biju visus pārsteidzis, pasniegdams spuma di cioccolata, ko biju sagatavojis iepriekšējā dienā. Viena porcija palika pāri.

Un mums visiem katrā zinā bija pulka, ko pārdomāt, gan personiskas, gan vispārīgas būšanas, jo neitronbumba bija nule atbrīvojusi mūsu dzimto pilsētu no visiem iedzīvotājiem. Arī mūsu turamie caurumi būtu aizvērti tieši tāpat, ja mēs nebūtu ieradušies šeit, lai pārņemtu savā īpašumā viesnīcu.

Jāpiebilst, ka, uzzinot par liktenīgo sprādzienu dzimtajā pilsētā, es citēju Viljama Koupera[9] vārdus, ko jaunībā man bija iemācījusi līdzjūtīga angļu valodas skolotāja, lai pasargātu mani no pašnāvības:

Dievs staigā, brīnumus darīdams, Ceļus neizdibināmus; Viņa pēdas ir negaisa mākoņos Un jūras ūdeņos rāmos.

Kad mēs bijām notiesājuši savus šokolādes brīnumus, savus spuma di cioccolata, es uzrunāju Kečemu: — Pastāstiet mums par Mecgeriem!

Fēliksam izkrita karote. Mecgeru pieminēšana bija vissenākais un vispastāvīgākais mūsu ģimenes tabu. Un šis tabu lielā mērā pastāvēja, lai saudzētu mani. Tagad es to pārkāpu tikpat nepiespiesti, kā biju pasniedzis desertu.

Vecais Kečems arī bija pārsteigts. Viņš neizpratnē pakratīja galvu un sacīja: — Nemūžam negaidīju, ka Volcu ģimenes loceklis jelkad vaicās, kā klājas Mecgeriem.

—  Es par viņiem ieminējos tikai vienreiz, — sacīja Fēlikss. — Tad, kad atgriezos no kara. Man ar šo reizi pietika. Karā es biju labi pavadījis laiku un iedibinājis kontaktus, ko varēju izmantot vēlāk, un biju cieši pārliecināts, ka drīz vien sākšu pelnīt lielu naudu un kļūšu par lielu bosu.

Un viņš, protams, tiešām k|uva par lielu bosu. Viņš k]uva par NBC prezidentu. Viņam bija apartamenti debesskrāpja augšējā stāvā, limuzīns un viss pārējais.

Tiesa, viņu visai agri, kā saka, "palūdza". Kad viņu pirms divpadsmit gadiem izsvieda no NBC, viņam bija tikai četrdesmit četri gadi, un viņš vairs nekur nevarēja atrast piemērotu darbu.

Šī viesnīca Fēliksam ir kā Dieva dāvana.

—  Kad es atgriezos mājās, es biju pasaules pilsonis, — turpināja Fēlikss. — Jebkura pilsēta jebkurā valstī, arī mana dzimtā pilsēta, bija tikai viena no vietām, kur es varēju dzīvot un varēju arī nedzīvot. Kāda, sasodīts, starpība? Katra vieta, kur var tikt pie mikrofona, man būtu bijusi laba diezgan. Tad nu es uzlūkoju pats savu māti, tēvu un brāli kā vietējos nabadzīgā, kara nomocītā pilsētiņā, kurā esmu tikai nejauši iegriezies. Viņi izstāstīja man par savām nelaimēm, kā jau vietējie mēdz darīt, un es viņiem mazliet izklaidīgi izteicu līdzjūtību. Es viņiem tiešām drusciņ jutu līdzi. Nudien!

Es centos visu skatīt no gaišākās puses, kā jau caurbraucējs, un ņēmos prātot, ko gan agrākie plukatas Mecgeri varētu iesākt ar nule dabūto miljonu vai cik nu tur to dolāru bija.

Un Māte… Pirms tiem smadzeņu audzējiem viņa bija viena no bezkrāsainākajām sievietēm, kādas man gadījies pazīt, — turpināja Fēlikss. — Un viņa man iecirta plauku! Es biju formastērpā un ne reizes nebiju ievainots vai citādi cietis. Kas tad radio diktoram var gadīties? Tad uz mani kliedza Tēvs: "Nav mūsu darīšana, ko Mecgeri dara ar savu naudu! Tā ir vi-ņu! Tu dzirdi mani? Kāpēc gan mums jāmoka savas sirdis un prāti, klausoties baumās, kā dzīvo miljonāri?"

Pēc Kečcma ziņām, Džordžs Mecgers aizveda savu ģimeni uz Floridu — tāpēc ka tur viņam bija iespēja kļūt par Sīderkijas pilsētas nedēļas laikraksta īpašnieku, tāpēc ka tur vienmēr ir silts, kā arī tāpēc, ka tas ir tālu, tālu no Midlendsitijas. Avīzi viņš nopirka diezgan lēti un atlikušo naudu ieguldīja divtūkstoš akros līdzenuma pie Orlando pilsētas.

—   Muļķis un nauda — tas dažkārt ir veiksmīgs savienojums, — sacīja Kečems par šo 1945. gada tēriņu. — Un, mani draugi un kaimiņi, šī garlaicīgā savanna, kuru Džordžs noformēja uz savu bērnu vārda un kas joprojām viņiem pieder, kļuva par burvju paklāju, uz kura parādījās visienesīgākais ģimenes atpūtas komplekss cilvēces vēsturē — Volta Disneja Pasaule!

Šo sarunu pavadīja ūdens mūzika. Mēs bijām tālu no okeāna, tomēr betona delfīns nenorimti laida peldbaseinā remdenu strūklu. Delfīnu mēs bijām dabūjuši kopā ar viesnīcu, tāpat kā virsviesmīli Ipolitu Polu De Milu, kas ticēja vuduismam. Dievs vien zina, kāda jēga ir šim delfīnam. Dievs vien zina, kāda jēga ir Ipolitam Polam De Milam.

Viņš apgalvo, ka spējot piespiest sen mirušu cilvēku piecelties un staigāt, ja vien ir vēlēšanās.

Es par to šaubos.

—  Es tevi pārsteidzu, — viņš man kreoliski saka. — Es tev kādudien rādu.

Džordžs Mecgers, pēc Kečema ziņām, joprojām ir dzīvs un dzīvo loti pieticīgi; viņš joprojām vada Sīdcrkijas nedēļas avīzi. Katrā ziņā viņš ir ietaupījis pietiekami daudz naudas paša vajadzībām, un viņam nevajag raizēties, vai vispār ir kāds, kam viņa avīze patiktu. Patiesībā viņš jau pašā sākumā pazaudēja lielāko dalu reklāmdevēju un parakstītāju, kas pārgāja uz jauno nedēļas avīzi — tā, atšķirībā no Mecgera, neuzmācās viņiem ar eksotiskiem uzskatiem par karu, ieročiem, cilvēku brālību un tādā garā.

Tātad bagāti bija tikai Mecgera bērni.

—  Vai kāds lasa viņa avīzi? — jautāja Fēlikss.

—  Nē, — atbildēja Kečems.

—  Vai viņš vēl kādreiz apprecējās? — jautāju es.

—  Nē, — atbildēja Kečems.

Fēliksa piektā sieva Barbara, kas, manuprāt, bija pirmā sieva, kura viņu mīlēja, pauda, ka Džordža Mecgera vientulība Sīderkijā droši vien esot neizturama. Viņa, tāpat kā mēs visi, bija Midlendsitijas iedzimtā un tās tautskolu audzināšanas produkts. Viņa strādāja par rentgenaparātu tehniķi. Tā Fēlikss viņu sastapa. Viņa taisīja Fēliksa pleca rentgenattēlu. Viņai bija tikai divdesmit trīs gadi. Pašlaik viņa bija stāvoklī no Fēliksa un loti apmierināta ar dzīvi. Viņa no visas sirds ticēja, ka bērnos rodams dzīves piepildījums.

Un viņai zem sirds bija Fēliksa pirmais likumīgais bērns. Līdz šim viņam bija tikai viens bērns, ārlaulības, radīts kara laikā Parīzē, un tagad tā dzīvesvieta viņam nebija zināma. Visas viņa iepriekšējās sievas bija savukārt izrādījušās visai prasmīgas pretapaugļošanās līdzekļu lietotājas.

Lūk, ko skaistā Barbara Volca teica par veco Džordžu Mecgeru: —Viņam vismaz ir bērni, un tic viņu noteikti apbrīno un zina, kāds viņš ir varonis.

—   Bērni jau daudzus gadus ar viņu nerunā, — neveikli slēpdams apmierinājumu, sacīja Kečems. Viņam bija prieks, ka dzīvē viss iet šķērsām. Tas viņam šķita komiski.

Barbara bija satriekta. — Kāpēc? — viņa jautāja.

Starp citu, arī abi paša Kečema bērni vairs nerunāja ar savu tēvu un bija aizvākušies no Midlendsitijas, tādējādi izglābdamies no neitronbumbas. Abi bija dēli. Viens bija Vjetnamas kara laikā dezertējis uz Zviedriju un strādāja, ārstēdams turienes alkoholiķus. Otrs bija izmests no Hārvarda Juridiskās koledžas, sava tēva alma mater, un strādāja Aļaskā par metinātāju.

—   Drīz.vien tu šo lielisko jautājumu izdzirdēsi no sava bērniņa, — sacīja Kečems, kuru neveiksmes paša dzīvē uzjautrināja tāpat kā jebkuras citas. — Kāpēc, kāpēc, kāpēc?

Izrādījās, ka Jūdžins Debss Mecgers toties dzīvo Atēnās, Grieķijā, un viņam pieder vairāki tankkuģi, kas brauc zem Libērijas karoga.

Viņa māsa, Džeina Adamsa Mecgere, kura tai senajā dienā atrada savu māti beigtu, putekļu sūcējam vēl arvien

sr darbojoties, — viņa, cik atceros, bija liela auguma, neglīta meitene. Pēc Kečema ziņām, viņa joprojām bija liela auguma un neglīta un dzīvoja Molokai, Havaju salās, kopā ar kādu čehu dramaturgu, politisko bēgli. Viņai piederēja rančo, un viņa audzēja Arābijas zirgus.

— Viņa atsūtīja man sava mīļākā lugu, — sacīja Kečems. — Viņa domāja, ka es varbūt atradīšu kādu, kas to uzved, tāpēc ka Midlendsitijā es ik pēc soļa, protams, uzkāpju uz kājas kādam producentam.

Un mans brālis Fēlikss parodēja dziesmas rindiņu par to, ka Brodvejā, Ņujorkā, katra uguns ir kāda salauzta sirds. Brodvejas vietā viņš lika Midlendsitijas galvenās ielas nosaukumu. — Katrā Harisona avēnijas ugunī spīd kāda salauzta sirds, — viņš teica. Un cēlās kājās un gāja pēc nākamā šampanieša.

Kāpnēs uz hoteļa galveno ēku viņam ceļu aizšķērsoja kāds haitiešu gleznotājs, kas bija aizmidzis, gaidīdams tūristu — jebkuru tūristu, kas atgrieztos no pilsētā pavadīta vakara. Viņam bija spilgtas bildītes, kas attēloja Ādamu, Ievu un čūsku, haitiešu ciemata dzīvi, kurās visiem attēlotajiem cilvēkiem rokas bija kabatās, tāpēc ka mākslinieks diez ko nemācēja rokas uzzīmēt, un tādā garā. Bildītes bija saslietas gar kāpņu margām, abās pusēs.

Fēlikss mākslinieku nemodināja. Viņš loti uzmanīgi pārkāpa tam pāri. Ja rastos iespaids, ka Fēlikss ir tīšām iespēris gulošajam, viņš iekultos pamatīgā ķezā. Šeit nav vis nekāda parastā koloniālā situācija. Haiti ir valsts, kas radusies pēc vienīgās veiksmīgās vergu sacelšanās cilvēces vēsturē. Iedomājieties vien — nevienu citu reizi vergiem nebija izdevies pieveikt savus apspiedējus, pašiem tikt pie valdīšanas un pašiem veidot attiecības ar citām valstīm, un tikt galā ar ārzemniekiem, kas uzskatīja, ka viņiem, gluži dabiski, atkal jākļūst par vergiem.

Tātad, pērkot šeit viesnīcu, mēs bijām brīdināti — cietums gaida katru balto vai ne gluži balto cilvēku, kas icsitīs haitictim vai pat tikai piedraudēs to darīt, izturoties pret viņu kā vergturis pret vergu.

Tas bija saprotams.

Kamēr Fēlikss bija prom, es pavaicāju Kečemam, vai tā čehu bēgļa luga bijusi laba. Viņš teica, ka nekādi nevarot par to spriest, tāpat kā Džeina Mecgere, jo tā sarakstīta čehiski. — Man teica, ka tā esot komēdija, — viņš sacīja. — Varbūt pat loti smieklīga.

— Katrā zinā smieklīgāka par manu lugu, — es teicu. Jā, tādi brīnumi tiešām ir notikuši: pirms divdesmit trim gadiem, 1959. gadā, es piedalījos Koldvela fonda sponsorētajā lugu konkursā. Es uzvarēju, un balva bija manas lugas profesionāls iestudējums uz Theatre de Lys skatuves Griničvilidžā. Lugu sauca "Katmandu". Tā bija par Džonu Fortūnu, piensaimnieku, Tēva draugu un vēlāko ienaidnieku, kas apglabāts Katmandu.

Toreiz biju apmeties pie sava brāļa un viņa trešās sievas Ženevjēvas. Vini dzīvoja pašā Griničvilidžā, un es nakšņoju uz viņu dīvāna. Fēliksam bija tikai trīsdesmit četri gadi, bet viņš jau bija galvenais menedžeris radiostacijā WOR un teju grasījās kļūt par televīzijas nodaļas priekšnieku reklāmas aģentūrā "Batens, Bārtons, Derstains & Osborns". Viņa drēbes jau šuva Londonā.

Notika tikai viena "Katmandu" izrāde. Tā beidzāš mans tolaik vienīgais izrāviens no Midlendsitijas, tas bija viss, ko es zināju par pārējo pasauli — kurā es nebiju Līku Pēteris.

16 ŅUJORKAS KRITIĶI uzjautrinājās par to, ka "Katmandu" autors ir beidzis farmācijas nodalu Ohaio štata universitātē. Viņiem šķita nepārprotams arī tas, ka es nekad neesmu redzējis ne Indiju, ne Nepālu, kur norisinās puse manas lugas darbības. Ak, kā viņi gavilētu, ja vien izokšķerētu, ja vien uzzinātu, ka es sāku šo lugu rakstīt, tikko iestājies vidusskolā! Cik ārprātīgi, ja vien uzzinātu, viņiem liktos tas, ka man ieteica kļūt par rakstnieku un apgalvoja, ka man piemītot dievišķā dzirksts! Padomdevēja bija vidusskolas angļu valodas skolotāja, kura, tāpat kā es, nekad nekur nebija bijusi, nekad nebija redzējusi neko dižu un kurai, tāpat kā man, nebija nekādas seksa pieredzes. Un viņai bija perfekts vārds šādai lomai: Naomi Šoupa.

Viņa žēloja mani, un, man liekas, arī pati sevi. Mums abiem dzīvē tik loti neveicās! Viņa bija veca un vientuļa, un citi uzskatīja viņu par ķertu, jo viņa guva prieku no grāmatām. Man sabiedrībā bija spitālīgā loma. Man gan tik un tā nebūtu laika draugiem. Uzreiz pēc stundām es gāju iepirkties un, atgriezies mājās, tūdaļ ķēros pie vakariņu gatavošanas. Es mazgāju veļu ar sagrabējušo Maytag mašīnu. Es servēju vakariņas Mātei un Tēvam, un dažkārt arī viesiem, un pēc tam visu novācu. Netīrie trauki bija sakrājušies arī no brokastīm un pusdienām.

Kamēr man vēl neaizkrita acis, es pildīju mājasdarbus. Un tad es gultā saļimu. Bieži vien es gulēju ar visām drēbēm. Sešos no rīta es cēlos augšā, gludināju veļu un tīrīju māju. Un tad es servēju Mātei un Tēvam brokastis, ieliku krāsnī viņu siltās pusdienas, saklāju mums visiem gultas un gāju uz skolu.

— Un ko dara tavi vecāki, kamēr tu to visu paveic? — man jautāja mis Šoupa. Viņa bija savākusi mani ārpusklases darba telpā, kur es biju cieši aizmidzis, un aizvedusi uz savu mazītiņo kabinetu parunāties. Pie sienas tur karājās Ednas Sentvinsentas Milejas" foto. Viņai nācās man paskaidrot, kas tā tāda ir.

Man bija kauns stāstīt mis Šoupai, ko visu laiku dara Māte un Tēvs. Viņi bija kā nolēmēti. Visu dienu viņi staigāja rītatērpos un čībās, ja vien negaidīja ciemiņus. Viņi blenza tālumā. Dažkārt viņi loti viegli apskāva viens otru un nopūtās. Viņi bija staigājoši miroņi.

Nākamreiz, kad Ipolits Pols De Mils piedāvās izklaidēt mani ar kāda miroņa piecelšanu, es viņam sacīšu: — Tas nav nekas tāds, ko es neredzu vakar.

" Edna Sentvinsenta Mileja (1892—1950) —amerikāņu dzejniece.

Tad nu es pateicu mis Šoupai, ka Tēvs mājās taisa mēbeles un, protams, daudz glezno un zīmē, kā arī drusku nodarbojas ar senlietu tirdzniecību. Patiesībā Tēvs pēdējo reizi bija pieskāries darbarīkiem toreiz, kad viņš dekapitēja mūsu māju un sadragāja ieročus. Es nekad netiku redzējis viņu gleznojam vai zīmējam. Senlietu tirdzniecība izpaudās šādi: viņš centās pārdot mazumiņu, kas bija palicis no tā milzuma, ko viņš labajos laikos saveda no Eiropas.

Tas bija viens no ienākumu avotiem, kas paglāba mūs no bada nāves un nosalšanas. Vēl viens naudas avots bija mazs mantojums, ko Māte saņēma no kāda Vācijas radinieka. Radinieks nomira, kad tiesāšanās jau bija cauri. Citādi Mecgeri būtu dabūjuši arī to. Taču lielākā dala mūsu naudas nāca no Fēliksa, kas bija neparasti devīgs, lai gan mēs nekad viņam neko netikām lūguši.

Un es stāstīju mis Šoupai, ka Māte kopjot dārzu un daudz palīdzot man mājsaimniecībā, un palīdzot Tēvam viņa senlietu biznesā, un rakstot vēstules draugiem, un daudz lasot, un tādā garā.

Tomēr īstais iemesls, kāpēc mis Šoupa gribēja ar mani runāties, bija mans sacerējums par uzdoto tematu "Manuprāt, visievērojamākais Midlendsitijas cilvēks". Mans varonis bija Džons Fortūns, kurš nomira Katmandu, kad man bija tikai seši gadi. Es nosarku līdz ausu galiem, kad viņa sacīja — tas esot visjaukākais skolnieka rakstudarbs, ko viņai nācies lasīt visu četrdesmit darba gadu laikā. Viņa sāka raudāt.

—Tev nudien jākļūst par rakstnieku! — viņa sacīja. — Un tev jātiek prom no šīs mironīgās pilsētas — tiklīdz tas būs iespējams.

—  Tev jāatrod tas, ko man pietrūka drosmes meklēt, — viņa turpināja. — Tev jāatrod tas, ko mums visiem yajadzētu drosmīgi meklēt.

—  Kas tas ir? — es jautāju.

Viņas atbilde bija šāda: — Savs paša Katmandu.

Viņa atzinās, ka pēdējā laikā daudz vērojusi mani. — Izskatās, ka tu mēdz runāt pats ar sevi.

—  Ar ko tad citu lai es runāju? — es atteicu. — Bet tā jau nav nekāda runāšana.

—  Jā? — viņa sacīja. — Un kas tas ir?

—  Nekas, — es atteicu. Es nekad nevienam nebiju teicis, kas tas ir, un arī viņai neteicu. — Tas tikai tāds nervozs paradums, — es sacīju. Viņai būtu paticis, ja es atklātu visus savus noslēpumus, bet es viņai šo prieku nesagādāju.

Likās drošāk un prātīgāk būt pret viņu un pret visiem citiem aukstam kā ledus.

Bet īstā atbilde uz jautājumu bija šāda: es sevī dziedāju. Tā bija scat[10] dziedāšana, melno cilvēku izgudrojums. Viņi bija atklājuši, ka tā lieliski palīdz pievārēt skumjas, un arī man tas izdevās. "Bubi dubi vop vop," es mēdzu dungot, un — "Skedi vī skīclī vo," un tādā garā. "Bīdī op! Bīdī op!"

Un tā jūdzi pēc jūdzes, gadu pēc gada. "Fudli jē, fudli jē! Zeng rīpa dop! Fāāāā! Fāāāāāāāāāāāāāāāāā!"

Linčas torte (no Bugle-Obseiver). Sajauciet pustasi cukura ar tasi sviesta un maisiet, līdz gluži viendabīgs. Pievienojiet divus olas dzeltenumus un pustējkaroti rīvētas citrona mizas.

Tasē miltu iejaucict ceturtdaltējkaroti sāls, tējkaroti kanēļa un ceturtdaltējkaroti krustnagliņu. Pievienojiet to visu cukura un sviesta maisījumam. Pievienojiet tasi nelobītu mandeļu un tasi grauzdētu dižlazdas riekstu; gan vienam, gan otram jābūt smalki sasmalcinātam.

Izrullējiet divas trešdaļas šīs mīklas, līdz tā ir ceturtdaļcollu plāna. Ieklājiet mīklu astoņcollu pannas dibenā un gar malām. Pāri pārlejiet pusotru tasi aveņu džema. Izrullējiet atlikušo mīklu un izveidojiet astoņus "zīmuļus", apmēram desmit collas garus. Nedaudz izlokiet tos un dekoratīvi izkārtojiet. Iekrokojiet maliņā.

Cepiet apmēram stundu krāsnī, kas iepriekš sakarsēta līdz 350 grādiem, un pēc tam atdzesējiet istabas temperatūrā.

Visiecienītākā torte Vīne, Austrija, pirms Pirmā pasaules kara!

Tad nu es neizpaudu vecākiem savu vēlēšanos kļūt par rakstnieku, iekāms nebiju pārsteidzis viņus ar sevišķu desertu, kura recepti izlasīju avīzē, — Linčas torti.

Tēvs piecēlās no miroņiem — pietiekami, lai atzītu, ka šis deserts viņam ir kā atgriešanās četrdesmit gadus senā pagātnē. Un, kamēr viņš nebija atkal izdzisis, es pavēstīju, ko man bija teikusi Naomi Šoupa.

—  Pa pusei sieviete, pa pusei putns, — viņš sacīja.

—   Ser? — es teicu.

—  Mis Šoupa, — viņš paskaidroja.

—  Nesaprotu, — es teicu.

—  Viņa acīmredzot ir sirēna, — viņš sacīja. — Sirēnas ir pa pusei sievietes un pa pusei putni.

—  Es zinu, kas ir sirēna, — es teicu.

—  Tad tu zini arī to, ka viņas pievilina jūrniekus ar savām saldajām dziesmām un kuģi uzskrien uz klintīm, —viņš sacīja.

—  Jā, ser, — es teicu. Kopš misis Mecgeres nošaušanas es biju pasācis uzrunāt visus pieaugušos vīriešus "ser". Tas, tāpat kā slepenā scat dziedāšana, darīja manu grūto dzīvi mazmazdrusciņ vieglāku. Es tēloju pašas zemākās dienesta pakāpes karavīru.[11]

—  Ko darīja Odisejs, lai droši aizkuģotu garām sirēnām? — Tēvs man jautāja.

—   Man ir piemirsies, — es atbildēju.

—  Viņš izdarīja to, ko tagad jādara tev ikreiz, kad tev mēģina iestāstīt, ka tu esi apdāvināts jel kādā mākslas jomā, — viņš sacīja. — Ak, kaut mans tēvs būtu man pateicis to, ko es tagad teikšu tev!

—  Ser?

—   Manu zēn, — viņš sacīja, — aizbāz ausis ar vasku un piesienies pie masta!

—   Es uzrakstīju sacerējumu par Džonu Fortūnu, un vina teica, ka tas ir labs, — es uzstāju. Jāatzīst gan — es uzstāju visai neuzstājīgi. Sēdēdams būrī, viscaur nosmērēts ar tinti, es biju secinājis, ka man un visiem citiem būs labāk, ja es neko nevēlēšos, ne par ko neiejūsmināšos un ne pēc kā netiekšos, lai neviens nekad vairs no manis neciestu.

Citiem vārdiem sakot: es negribēju pieskarties itin nekam, kas atrodas uz šīs planētas, nevienam vīrietim, sievietei, bērnam, mākslas darbam, dzīvniekam, augam vai minerālam —jo bija loti iespējams, ka tas ir savienots ar jūtīgu detonatoru un sprāgstvielu lādiņu.

Es veselu mēnesi vēlu vakaros esmu strādājis pie plaša sacerējuma par tēmu, kas mani iedvesmo? Tas maniem vecākiem bija kas jauns. Viņi nekad nevaicāja man, ko es daru skolā.

Skolā.

—   Par Džonu Fortūnu? — pārjautāja Tēvs. — Un kas tev bija par viņu sakāms?

—  Es parādīšu tev savu sacerējumu, — es teicu. Mis Šoupa bija atdevusi man to atpakaļ.

—  Nē, nē, — sacīja Tēvs. — Tu man izstāsti. — Tagad man nāk prātā doma, ka viņš varbūt vairs neprata lasīt. — Man būtu loti interesanti dzirdēt, ko tu par viņu domā. Es taču viņu gluži labi pazinu.

—  Es zinu, — es sacīju.

—  Kāpēc tu neko nepavaicāji man? — viņš jautāja.

—   Es negribēju tevi traucēt, — es atbildēju. — Tev ir tik daudz, par ko domāt. — Es gan viņam neteicu, ka zinu arī, cik sāpīgi Tēvam bijis zaudēt Džona Fortūna draudzību, kad viņus izšķīra Tēva jūsmošana par Hitleru. Es biju sagādājis viņam pietiekami daudz ciešanu. Es visiem biju sagādājis pietiekami daudz ciešanu.

—  Viņš bija muļķis, — sacīja Tēvs. — Āzijā nav atrodama nekāda gudrība. Viņu nogalināja tā stulbā draņķa grāmata.

—   Džeimsa Hiltona "Zudušais apvārsnis", — es piebildu. Tas bija loti populārs romāns, publicēts 1933. gadā, vienu gadu pēc tam, kad atvērās mans lūramais caurums. Tajā vēstīts par mazu, izolētu valsti, par kuru pārējai pasaulei nekas nav zināms. Tur neviens nekad nesāpinot citus, un visi tur esot laimīgi, un neviens nenovecojot. Hiltons šo iedomāto Ēdenes dārzu novietoja kaut kur Himalajos un nosauca par "Šangri-Lā".

Šī grāmata iedvesa Džonam Fortūnām domu pēc sievas nāves doties uz Himalajiem. Tais laikos pat izglītots cilvēks (un Džons Fortūns tāds nebija) varēja iedomāties, ka piepildījums varētu slēpties kaut kur uz kartes, gluži kā kapteiņa Kida dārgumi. Protams, Katmandu jau bija apmeklējuši daudzi ceļotāji, bet viņi visi bija nokļuvuši tur tieši tāpat kā Džons Fortūns — pa taciņu cauri džungļiem un kalniem. Ceļu tur uzbūvēja tikai 1952. gadā, lai laikā, kad es absolvēju farmācijas skolu.

Un — Augstais Dievs! — tagad viņiem tur ir liela lidosta. Tā var pieņemt pat reaktīvās lidmašīnas. Mans zobārsts Hērbs Stekss tur ir bijis jau trīs reizes, un viņa uzgaidāmais kabinets ir bāztin piebāzts ar Nepālas mākslas paraugiem. Tādējādi viņš ar visu ģimeni izglābās no neitronbumbas. Viņi tobrīd bija Katmandu.

Tēvs izturējās tā, it kā manas zināšanas par Džonu Fortūnu un "Zudušo apvārsni" būtu ekstrasensa cienīgs brīnums. — Kā gan tu to varēji zināt? — viņš jautāja.

—  Bibliotēkā lasīju vecās avīzes, — es atbildēju.

—   A, — viņš noteica. Nedomāju, ka viņš jelkad ir bijis bibliotēkā. — Viņi tur glabā vecas avīzes? — viņš visai pārsteigts jautāja.

—  Jā, ser, — es atbildēju.

—   Žēlīgā debess… tad jau tur ir milzu lērums, — viņš sacīja. — Diena pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas… — Viņš jautāja man, vai lasītāji bibliotēkā visu laiku "tā rakņājas pagātnē". Droši vien viņam šķita aplam, ka viņa paša pagātne ar visām avīzēm nav izmesta mēslainē. Un man tiešām bija gadījies šo to lasīt — piemēram, viņa vēstules redaktoram ar Hitlera slavinājumiem.

—   Nu… — viņš bilda, — es vismaz ceru, ka tu nelasīsi to romānu.

—  "Zudušo apvārsni"? — es pārjautāju. — Esmu jau izlasījis.

—  Tev nevajag to uztvert nopietni, — viņš sacīja. — Tas viss ir bleķis. Šeit ir tāda pati Šangri-Lā kā jebkurā citā vietā.

Tagad, piecdesmit gadu vecumā, es viņam piekrītu.

Un šeit, Haiti, es esmu sācis pļāpāt par to, kas pusaudža gados man bija gandrīz vai neizturams. Drīz mums, valdībai par prieku, būs jādodas uz Midlendsitiju savākt savu personisko mantību un iesniegt valdībai prasību par zaudējumu piedziņu. Viens tagad šķiet skaidrs: viss apgabals kļūs par lielu bēgļu centru, iespējams, iežogotu.

Melna doma: varbūt tā neitronbumba nemaz nebija tik nejauša.

Jebkurā gadījumā, runājot par gaidāmo īso vizīti dzimtajā pilsētā, es esmu devis tai kodētu nosaukumu, pret kuru neiebilst ne Kečemu pāris, ne mans brālis ar savu sievu: "Šangri-Lā".

17 tovakar, kad ES PATEICU Tēvam, ka vēlos kļūt par rakstnieku, tovakar, kad Tēvs ēda Linčas torti, viņš pavēlēja man kļūt par farmaceitu, un es to arī izdarīju. Kā teica Fēlikss — Tēvs ar Māti bija pamatoti nobažījušies, ka nu viņi var, bez visa cita, zaudēt arī sa.vu vienīgo kalpu.

Un Tēvs lēni un ceremoniāli aizsmēķēja cigāru, nodzēsa sērkociņu un nosvieda to Linčas tortes atliekās. Un tad viņš atkal ierunājās: — Kļūsti par farmaceitu! Seko ģimenes tradīcijai! Mūsu ģimenē nav neviena mākslinieka talanta un nekad arī nebūs! Tu vari iedomāties, cik sāpīgi man ir to sacīt. Mēs esam lietišķi cilvēki, un ne uz ko citu mēs nevaram cerēt.

—  Fēlikss ir apdāvināts, — es sacīju.

—   Cirkus āksti arī ir apdāvināti, — atteica Tēvs. — Jā — viņam ir viszemākā balss pasaulē, bet vai tu esi jelkad ieklau-

CfLf sījies, ko viņš runā, kad viņam jādomā ar savu galvu un neviens patiesi apdāvināts cilvēksnav uzrakstījis viņa sakāmo priekšā?

Man nebija, ko teikt, un viņš turpināja: — Tu un es, un tava māte, un tavs brālis — mēs visi esam cēlušies no solīdas, mierīgas, biezādainas, neatjautīgas, nemuzikālas, neizsmalcinātas vācu cilts, kuras vienīgais tikums ir tas, ka tā nespēj iztikt bez darba. Manī tu redzi cilvēku, kas ar glaimiem, meliem un lutināšanu tika novērsts no viņam lemtā liktens — darījumu cilvēka dzīves, no grūta, bet sabiedrībai derīga darba. Neiznieko savu sūtību tā, kā to izdarīju es. Esi tas, par ko tu esi piedzimis! Esi farmaceits!

Tad nu es kļuvu par farmaceitu. Tomēr es neatteicos no rakstniecības, lai gan pārstāju par to runāt. Nākamo reizi, kad nabaga vecā Naomi Šoupa uzdrīkstējās pieminēt manu dievišķo dzirksti, es viņu strupi pārtraucu. Es sacīju viņai, ka nebūt nevēlos, lai mani novērš no manas pirmās mīlestības, proti, farmācijas. Tādējādi man atkal nebija neviena paša drauga visā pasaulē.

Kad es biju iestājies Ohaio universitātē, par pamatspecialitāti ņemot farmāciju, es varēju izraudzīties kādu no vairākiem izvēles priekšmetiem. Un tā otrajā kursā, kamēr, kā smejies, neviens neskatījās, es pierakstījos dramaturģijas kursā. Tolaik es jau biju dzirdējis par Džeimsu Tērberu, kas bija uzaudzis tepat Kolumbusā un tad pārvācies uz Ņujorku, un guvis panākumus, rakstīdams komiskus gabalus par tieši tādiem pašiem ļautiņiem, kādus es pazinu Midlendsitijā. Un viņa lielākais grāvējs bija luga, kas saucās "Tēviņš".

— Skubi dubi dū-vop! Didlī-jē! Didlī-jē! —.Varbūt es nemaz nebiju sliktāks par viņu.

Es pārstrādāju savu lielisko sacerējumu par lugu.

Kas pa to laiku mājās nodarbojās ar saimniecību? Lielāko tiesu es, joprojām es. Nebiju, protams, tipisks koledžas studentiņš, tāpat kā iepriekš nebiju nekāds tipiskais vidusskolas sola deldētājs. Es joprojām dzīvoju mājās, un trīs vai četras reizes nedēlā, atkarībā no lekciju saraksta, braucu simt jūdzes uz Kolumbusu un atpakaļ.

Jāteic, ka ar smalko kulināriju gan vairs nenodarbojos. Tolaik es gaužām bieži servēju gaļas konservus, un dažkārt Mātei un Tēvam bija jāgaida vakariņas līdz pusnaktij. Viņi gan brīžiem kurnēja, bet neko daudz.

Kas maksāja par studijām? Mans brālis.

Tagad es piekrītu, ka "Katmandu" bija nejēdzīga luga. Rija tikai viens iemesls, kāpēc es tik ilgi pie tās nopūlējos, pat pēc absolvēšanas, kad jau strādāju Šramma aptiekas naktsmaiņā. Iemesls bija lugas noslēguma rindiņas. Tās nebiju sacerējis es. Tie bija paša Džona Fortūna pēdējie vārdi, kurus es uzgāju kādā vecā Bugle-Observer numurā. Notika tā: 1938. gadā viņš kaut kur Āzijā vienkārši pazuda. Viņš sūtīja pastkartes no Sanfrancisko, tad no Honolulu, pēc tam no Fidži, no Manilas un no Madrasas. Pati pēdējā pienāca no Indijas, Agras pilsētas, kurā atrodas Tadžmahals.[12]

Kādā 1939. gada avīzē es atradu publicētu vēstuli, kurā bija sacīts: "Viņš vismaz redzēja Tadžmahalu." Tolaik Midlendsitijā neviens vēl nezināja, kas ar Fortūnu noticis.

Taču vēlāk, tieši Otrā pasaules kara beigās, Bugle-Observer saņēma vēstuli no kāda britu ārsta, kas daudzus gadus bija bijis japāņu gūstā. Viņu sauca Deivids Broukenšīrs. Man ir viegli to atcerēties, tāpēc ka viņš kļuva par manas lugas personāžu.

Šis Dr. Broukenšīrs bija viens pats kājām aizgājis uz Katmandu. Viņš pētīja tautas medicīnu. Kad viņš bija nodzīvojis Nepālā apmēram gadu, kādu dienu iedzimtie nestuvēs atnesa pie viņa balto cilvēku. Šis vīrs bija sabrucis pils priekšā. Viņš bija tikko ieradies, un viņam bija abpusējs plaušu karsonis. Tas, protams, bija Džons Fortūns, un viņa tērps šķita gaužām savāds gan anglim, gan nepāiiešiem. Fortūnām jautāja, kas viņam mugurā, un atbilde bija šāda: -■— Vecie, labie Ohaio dungriņi.

Tad nu Džona Fortūna lūramais caurums aizvērās, un viņš tika apglabāts turpat Katmandu, tomēr viņš paspēja uzskricclēt pirmsnāves vēstījumu, kuru Broukenšīrs apsolīja kādu dienu nosūtīt tālās Midlendsitijas avīzei Bugle-Observer. Jāteic, ka dakteris sevišķi nesteidzās uz tuvāko pastkasti. Viņš devās klejojumā uz Tibetu un pēc tam uz Birmu, un tad uz Ķīnu, un tur viņu noķēra japāņi. Šie domāja, ka viņš ir spiegs. Viņš nemaz nezināja, ka sācies karš.

Vēlāk viņš par to uzrakstīja grāmatu. Es to izlasīju. Tā ir grūti atrodama, bet ir vērts meklēt. Visai interesanta.

Lietas būtība ir tāda, ka vēstuli ar Džona Fortūna pēdējiem vārdiem un Katmandu karti, kur atzīmēta viņa kapa vieta, Broukenšīrs aizsūtīja uz Midlendsitiju tikai sešus gadus pēc Fortūna nāves. Tās pēdējie vārdi skan:

"Visiem maniem draugiem un ienaidniekiem zirgkastaņu štatā Ohaio. Brauciet šurp! Šangri-Lā visiem pietiek vietas."

18 "KATMANDU MANS ieguldījums Rietumu civilizācijā, ir piedzīvojis trīs oficiālas izrādes pirmā bija Theatre de Lys uzvedums Ņujorkā 1960. gadā, tajā pašā mēnesī, kad nomira Tēvs, abas pārējās — trīs gadus vēlāk Midlendsitijā uz Fērčailda vidusskolas skatuves. Midlendsitijas uzvedumā, starp citu, galveno sieviešu lomu nespēlēja neviena cita kā Sīlija Hildreta Hūvere, kurai Tēvs sensenos laikos mēģināja pasniegt ābolu.

Lugas pirmajā cēlienā, kura darbība notiek Midlendsitijā, Sīlija, kas aizgāja no īstās dzīves, ieēzdama "Drāno", spēlēja

Džona Fortūna sievas rēgu. Otrajā cēlienā viņa ir noslēpumaina austrumu sieviete, kuru viņš satiek pie Tadžmahala. Viņa piedāvā Fortūnām parādīt ceļu uz Šangri-Lā un ved viņu pa taciņu pāri kalniem un cauri džungļiem Katmandu virzienā. Pēc tam, kad Fortūns ir norunājis vēstījumu pakaļpalicējiem Midlendsitijā un nomiris, viņa neko vairs nesaka, tikai vēlreiz parādās kā Fortūna sievas rēgs.

Tā nav viegla loma, un Sīlija nekad agrāk neko nebija tēlojusi. Viņa bija tikai pontiaku tirgotāja sieva, tomēr, pēc manām domām, viņas sniegums bija vismaz tikpat labs kā Ņujorkas profesionālās aktrises spēle. Skaistāka viiia bija noteikti. Tolaik amfetamīns vēl nebija padarījis viņu galīgi kārnu, bezzobainu, izkurtējušu un ģīmī uzburbušu.

Fs esmu aizmirsis, kā sauca to Ņujorkas aktrisi. Domāju, ka viņas karjera varēja beigties ar spēli "Katmandu".

Runājot par amfetamīnu: Tēva vecais draugs Hitlers acīmredzot bija viens no pirmajiem cilvēkiem, kas izbaudīja tā labumus. Es nesen lasīju, ka Hitlera personiskais ārsts līdz pat beigām noturējis viņa acu spožumu un vispārējo lecīgumu ar nepārtraukti pieaugošām vitamīnu un amfetamīna devām.

Pēc farmācijas skolas beigšanas es uzreiz sāku strādāt Šramma aptiekā, sešas naktis nedēlā, no divpadsmitiem līdz rītausmai. Es joprojām dzīvoju kopā ar vecākiem, bet nu jau varēju dot krietnu artavu viņu un sevis paša uzturēšanā. Darbs bija bīstams, jo Šramma aptieka bija vienīgais tirdzniecības punkts, kas atvērts visu nakti, un tādejādi kļuva par mīļu vietu trakajiem un rīkļurāvējiem. Manu priekšteci, veco Malkolmu Haijetu, nogalināja kāds laupītājs no laukiem. Laupītājs nogriezās no Šeperdstaunas autostrādes, ar apzāģētu bisi aiztaisīja vecā Haijeta lūramo caurumu un tad dragāja tālāk pa autostrādi.

Slepkavu noķēra pie Indiānas robežas, viņš tapa tiesāts un atzīts par vainīgu. Viņam piesprieda nāvessodu, ko izpildīja Šeperdstaunā. Viņa lūramais caurums lika aizvērts ar elek-

Irlbu. Vienu mikrosekundi viņš dzirdēja un redzēja visādus brīnumus. Nākamajā mikrosekundē viņš atkal bija tukšas nekurienes puteklītis.

Tā viņam vajadzēja.

Starp citu, aptieka piederēja kādam vīram no Cincinati, ko sauca par Hortonu. Pilsētā vairs nebija palicis neviena Šramma. Agrāk gan pilsētā bija dučiem Šrammu.

Agrāk pilsētā bija arī dučiem Volcu. Bet, kad es sāku strādāt Šramma aptiekā, mūsu bija tikai četri — Māte, Tēvs, es un mana brā|a pirmā sieva Donna. Viņa bija pusīte no divu tā dēvēto vienolas dvīņu komplekta. Viņa bija šķīrusies no Fēliksa, bet joprojām sauca sevi par Donnu Volcu. Tātad viņa nebija īsta Volca, nebija dzimusi Volca.

Un viņa nemūžam nebūtu kļuvusi par jelkādu Volcu, ja vien Fēlikss pirmajā dienā pēc atgriešanās no armijas nebūtu nejauši iztriecis viņu cauri auto vējstiklam. Viņš Donnu tikpat kā nepazina, jo viņas ģimene bija pārvākusies uz Midlendsitiju no Kokomo, Indiānas štatā, kamēr viņš vēl bija karā. Viņš pat nevarēja atšķirt meiteni no otras māsas, Dinas.

Viņi vizinājās ar meiteņu tēva auto. Paldies Dieviņam, ka tās vismaz nebija mūsu auto. Mums vairs nebija auto. Mums vairs nebija ne sūda, un Tēvs vēl sēdēja cietumā. Taču pie stūres bija Fēlikss. Un bremzes ieklemmējās. Autiņš bija pirmkara hudzons. Nekādu pēckara autiņu vēl nebija.

Tad nu Donna izbrāzās cauri vējstiklam un pēc tam vairs neizskatījās līdzīga māsai. Un, kad viņa iznāca no slimnīcas, Fēlikss viņu apprecēja. Viņai bija tikai astoņpadsmit gadu, bet jau pilns komplekts mākslīgo zobu — gan augšējie, gan apakšējie.

Tagad Fēlikss izsakās, ka viņa pirmā laulība sākusies ar "kāzām stobra galā". Meitenes radiem un draugiem likās, ka Fēliksa pienākums ir viņu apprecēt, vai viņš viņu mīl, vai nemīl, — un Fēlikss teic, ka arī viņš tā esot juties. Parasti, kad cilvēki runā par kāzām stobra galā, viņi ar to domā neparedzētu grūtniecību. Vīrietim, kas sievieti apsēklojis, viņa ir jāapprec.

Fēlikss turpretī savu pirmo sievu pirms kāzām nevis apsēkloja, bet gan iztrieca cauri vējstiklam. —Tikpat labi es būtu varējis padarīt viņu grūtu, — viņš vakarvakar sacīja. — Ar to avāriju iznāca tieši tas pats.

Kaut kad manas darba dzīves sākumā, vēl ilgi pirms es pamuku uz Ņujorku, lai noskatītos savas lugas iestudējumu, aptiekā ienāca dzērājs; tas notika, šķiet, ap diviem naktī. Viņš samiedža acis, uzlūkodams plāksnīti pie recepšu letes. Tur bija rakstīts: "RŪDOLFS VOLCS, reģ. farmaceits".

Viņš acīmredzot kaut ko zināja par mūsu ģimenītes cildeno vēsturi, lai gan nedomāju, ka mēs agrāk būtu tikušies. Un viņš bija pietiekami pilnā, lai uzrunātu mani šādi: — Tu esi tas, kas sievieti nošāva, vai arī tas, kurš iztrieca sievieti cauri vējstiklam?

Es atceros, ka viņš vēlējās piena un šokolādes kokteili. Šramma aptiekā jau vismaz piecus gadus vairs nevarēja dabūt kokteiļus. Bet viņš tik un tā gribēja. — Tu tikai iedod man drusku piena un saldējuma, un šokolādes sīrupa, es pats iztaisīšu, — viņš sacīja. Un nogāzās uz grīdas.

Viņš nesauca mani par "Līķu Pēteri". Atklāti mani tā uzrunāja loti reti. Tomēr laužu drūzmā manu iesauku varēja dzirdēt visai bieži — veikalos, ķinītī, ēdnīcās. Palaikam kāds izbļāva to no garāmbraucošas automašīnas. Šie saucēji allaž bija žūpas vai jauni ļaudis. Neviens pieaudzis un cienījams cilvēks nekad nav saucis mani par "Līķu Pēteri".

Tomēr viens nepatīkams aspekts Šramma aptiekas naktīm ir, un to es nebiju paredzējis. Reti gadās nakts, kad neviens jauniņš cilvēciņš nepiezvanītu un, juzdamies, bez šaubām, brīnum varonīgs un asprātīgs, neapvaicātos, vai es esmu "Līķu Pēteris".

Es allaž teicu, ka esmu. Kā nu ne. Un vienmēr būšu.

Darbā man bija daudz laika lasīšanai, un preču plauktos bija dažnedažādi žurnāli. Lielākā dala no manas nakts tirgošanās bija pagalam vienkārša, un tai nebija nekāda sakara ar farmāciju. Es pārdevu galvenokārt cigaretes un, dīvainā kārtā, arī rokas pulksteņus un visdārgākās smaržas. Pulksteņus un smaržas, protams, dāvināja dzimšanas dienās un jubilejās, par kurām ļaudis attapās, kad visi citi veikali pilsētā jau ciet.

Tad nu kādu nakti es lasīju Writer's Digest un pamanīju sludinājumu par Koldvela fonda lugu konkursu. Un pēc brīža attapos, ka esmu noliktavā un steidzīgi klabinu sagrabējušo portatīvo Corona rakstāmmašīnu, ko mēs lietojām preču zīmju taisīšanai. Es rakstīju jaunu "Katmandu" variantu.

Un es ieguvu galveno balvu.

Marinēts cepetis Rūdolfa Volca, reģ. farmaceita, gaumē. Sajauciet kastrolī tasi vīna etiķa, pustasi baltvīna, puslasi ābolu etiķa, divus sagrieztus sīpolus, divus sagrieztus burkānus, vienu sasmalcinātu seleriju, divas lauru lapas, sešas krustnagliņas, divas ķiploka daiviņas, divas ēdamkarotes saberztu melno piparu un ēdamkaroti sāls. Uzvāriet.

Karstu pārlejiet dziļā bļodā ieliktai četras mārciņas smagai ciskas šķēlei, sarullētai un nosietai. Galu maisījumā vairākkārt apgroziet. Uzlieciet bļodai vāku un ievietojiet uz trim dienām ledusskapī. Vairākas reizes dienā apgroziet ga|as gabalu.

Izņemiet galu no marinādes, lai apžūst. Pannā apcepietto no visām pusēm astoņās ēdamkarotēs kausētu liellopa tauku. Kad gala ir glīti apbrūnējusi, izņemiet to no pannas un izlejiet taukus. Lieciet ga|u sautējamā katlā, uzkarsējiet marinādi un pārlejiet pāri gaļai. Trīs stundas sutiniet uz lēnas uguns. Nolejiet šķidrumu un noņemiet liekos taukus. Katls ar ga|u lai paliek karsts.

Kastrolī izkausējiet trīs ēdamkarotes sviesta un samaisiet to ar trim ēdamkarotēm miltu un ēdamkaroti cukura. Lēnām ielējiet marinādi un maisiet, līdz iegūstat viendabīgu mērci. Pievienojiet lasi sadrupinātu ingvera cepumu un lēni karsējiet mērci sešas minūtes.

Gatavs!

Trīs dienas es neteicu Mātei un Tēvam, ka esmu uzvarējis konkursā. Tieši tik daudz laika vajadzīgs, lai pagatavotu marinēto cepeti. Tā kā Māte un Tēvs nekad negāja virtuvē, marinētais cepetis bija satriecošs pārsteigums. Viņi vienkārši sēdēja pie galda kā mazi, jauki bērniņi, gaidīdami, ko gan no virtuves iznesīs.

Kad viņi bija saēdušies, cik lien, marinēto cepeti un vairākas reizes atkārtojuši, cik tas bijis labs, es teicu viņiem šādus vārdus: — Man ir jau divdesmit septiņi gadi. Piecpadsmit gadus es esmu jums gatavojis ēst un esmu to darījis ar patiesu prieku. Bet tagad es esmu uzvarējis lugu konkursā, un mana luga pēc trim mēnešiem tiks uzvesta profesionālā teātrī Ņujorkā. Sešas nedēļas ilgs mēģinājumi, un man, protams, jābūt tur ldāt.

—   Fēlikss saka, ka es varot apmesties pie viņa un Ženevjēvas, — es turpināju. — Es gulēšu uz viņu dīvāna. Viņu dzīvoklis ir tikai trīs kvartālu attālumā no teātra. — Starp citu, Žcnevjēva ir tā Fēliksa sieva, kuru viņš tagad dēvē par Bezpurni. Viņai gandrīz nemaz nebija uzacu, lūpas ļoti plānas, tā ka, ja viņa gribēja, lai viņas vaibstus varētu atcerēties, viņai vajadzēja tos uzkrāsot.

Es pateicu Mātei un Tēvam, ka esmu nolīdzis Sintiju Hūbleri, mūsu vecās virējas Mērijas Hūbleres vedeklu, lai viņa manas prombūtnes laikā rūpējas par vecākiem. Man bija iekrāta nauda, ko viņai samaksāt.

Es domāju, ka nekādu problēmu nebūs, jo kalpu jautājums taču bija atrisināts, un problēmu tiešām nebija. Matc un Tēvs galu galā bija kā personāži romāna vai lugas noslēgumā. Viņi bija ilgi un visādā ziņā nejēdzīgi darbojušies, un beigās viņu dzīves mudžeklis bija kaut kā atrisinājies.

Māte ierunājās pirmā. — Mīļo stundiņ… — viņa sacīja. — Nu, lai tev veicas!

—  Jā, — sacīja Tēvs. — Lai tev veicas!

Toreiz es ne druskas nenojautu, ka Tēvam atlikuši vien daži mēneši, ko dzīvot.

19.

SKRĒJA LAIKS. Viena mirklī es pēkšņi atrados Griničvilidžā uz Kristofera ielas pašā pusdienlaikā, blenzdams augšup uz teātra lielo plakātu, un manu seju skūpstīja sniegpārsliņas. Bija 1960. gada 14. februāris. Cik man bija zināms, Tēvs joprojām bija pie labas veselības. Uz plakāta stāvēja rakstīts:

JAUNA DRĀMA RŪDIJS VOLCS KATMANDU

Mēģinājumi bija beigušies. Šovakar bija gaidāma pirmizrāde.

Tēvs savulaik Vīnē bija ticis pie darbnīcas ar noputējušu jumta logu un kailu modeli, un tad uzzinājis, ka nav spējīgs gleznot. Es tagad Ņujorkā biju uzdabūjis savu vārdu uz teātra plakāta un jau uzzinājis, ka neesmu spējīgs rakstīt. Luga bija īsta katastrofa. Jo vairāk nabaga aktieri to mēģināja, jo stulbāka un riebīgāka tā kļuva.

Ar mani vairs nerunāja ne aktieri, ne režisors, ne Koldvela fonda pārstāvji — tic bija apņēmušies nemūžam vairs nesponsorēt nevienu lugu konkursu. Mani no teātra patrieca. Es nebūt nebiju uzstādījis neiespējamas prasības. Mans grēks bija tas, ka es radīju iespaidu, it kā zinātu par lugu mazāk nekā jebkurš cits. Ar mani vienkārši nebija vērts runāt.

Ja man kaut ko jautāja par to vai citu rindu, likās, ka es nekad to nebūtu lasījis. No manis varēja dzirdēt apmēram šādus izteicienus: — Mīļo stundiņ… Nez, ko es ar to esmu gribējis teikt?

Un vēl — likās, ka man nemaz nav vēlēšanās par jaunu noskaidrot, kāpēc es esmu teicis to vai šo.

Bija noticis, lūk, kas: es biju samulsis par to, ka vairs neesmu Līķu Pēteris. Pēkšņi neviens nezināja, ka es esmu īpašs, tāpēc ka reiz nošāvis grūtu sievieti. Es jutos kā gāze, kas gadiem ilgi turēta aizvaskotā pudelē un tagad izlaista atmosfērā.

Es vairs negatavoju ēdienus. Tas pavārs bija Līku Pēteris; viņš centās sagādāt veselīgu uzturu tiem, kuru mūžus bija tik drausmīgi iedragājis.

Man bija vienalga, kas notiek ar lugu. Tas bija vainas sajūtas plosītais Līķu Pēteris, kas Midlendsitijā bija uzzinājis par vecā Džona Fortūna gluži bezjēdzīgo nāvi Katmandu, cik tālu vien iespējams no dzimtās pilsētas. Līķu Pēterim tā likās iedvesmojoša, jo viņš pats ilgojās pēc attālināšanās un nāves.

Tad nu tur, Griničvilidžā, uzlūkodams savu vārdu uz plakāta, es biju nekas. Mans smadzeņu pods tikpat labi varēja būt piepildīts ar novadējušos ingveralu.

Tādējādi, kamēr vēl aktieri ar mani runāja, manas sarunas ar viņiem bija apmēram tādas kā šī ar nabaga Šeldonu Vuclkoku, kas spēlēja Džonu Fortūnu:

—  Jums jāpalīdz man atrast šīs lomas atslēga, — viņš sacīja.

—  Jums loti labi izdodas, — cs teicu.

Man pašam gan nešķiet, ka labi izdotos, — viņš sacīja. — Tas tēls ir tik neskaidrs.

—  Viņš ir vienkāršs fermeris, — cs teicu.

—  Tur jau tā lieta — viņš ir pārāk vienkāršs, — Vudkoks sacīja. — Es visu laiku sliecos domāt, ka viņš ir idiots, bet viņš taču nav idiots, vai ne?

—   Idiots gan viņš nav, — es sacīju.

—  Viņš ne reizi nepaskaidro, kāpēc grib tikt uz Katmandu, — turpināja aktieris. — Visi tie ļaudis vai nu palīdz viņam nokļūt Katmandu, vai liek šķēršļus viņa ceļā, un es visu laiku domāju: "Kāda velna pēc viņiem vispār jāuztraucas, vai Fortūns nokļūs Katmandu vai nenokļūs?" Kāpēc gan ne Ugunszemē? Kāpēc ne Debjūkā?15 Tāds ambālis — vai nav vienalga, kur viņš atrodas?

—  Viņš meklē Šangri-Lā, — es teicu. — Viņš daudzas reizes atkārto vēlēšanos atrast Šangri-Lā.

Trīsdesmit četras reizes, — sacīja aktieris.

—  Ko, lūdzu? — es pārjautāju.

—  Viņš trīsdesmit četras reizes saka: "Es meklēju Šangri-

Lā."

—  Jūs skaitījāt?

—   Kaut kas jādara bija, — viņš atteica. — Divu stundu izrādē tas šķiet visai bieži, it īpaši personāžam, kas nesaka gandrīz neko citu.

—  Izmetiet dažas reizes laukā, ja vēlaties, — cs ieteicu.

—  Kuras? — viņš jautāja.

—   Nu… tās, kuras jums šķiet liekas, — es sacīju.

—  Un ko lai cs saku šīs frāzes vietā? — viņš jautāja.

—  Un ko jūs gribētu sacīt? — jautāju es.

Viņš klusi nolamājās, tomēr saņēmās. Jāpiebilst gan, ka drīz pēc šīs sarunas mani pašu izmeta no teātra. — Varbūt jūs to pienācīgi ncapjaušat, — viņš drūmi, tomēr pacietīgi iesāka, — bet aktieriem nav jāizgudro tas, ko viņi saka uz skatuves. Viņi gan atstāj tādu iespaidu, it kā uz vietas to izdomātu — ja tic ir labi aktieri. Taču patiesībā cilvēks, ko sauc par dramaturgu, ir iepriekš uzrakstījis katru vinu runāto vārdu.

—   Nu tad runājiet, ko es esmu uzrakstījis, — es sacīju. Šī ieteikuma slepenais paudums bija šāds: pirmoreiz būdams prom no mājas, es biju tik apreibis, ka man bija vienalga, kas varētu notikt pēc brīža. Lugai bija lemta izgāšanās, bet Ņujorkā neviens mani tik un tā nepazina. Man nedraudēja arests. Neviens negrasījās ielikt mani būrī, notriept ar tinti un izstādīt publikai.

Es savukārt negrasījos atgriezties mājās. Es domāju dabūt farmaceita vietu kaut kur Ņujorkā. Farmaceiti vienmēr var dabūt darbu. Un es varētu darīt to pašu, ko Fēlikss, — sūtīt uz mājām naudu. Un tad, soli pa solim, es sāktu eksperimentēt, kā tas ir — dzīvot pašam savās mājās, pašam savu dzīvi; pēc tam varētu pamēģināt dzīvot ar kādu cilvēku kopā, lai redzētu, kas no tā iznāk.

—   Varbūt jūs varētu vēlreiz izskaidrot manu lielo nāves skatu Katmandu, doktora Broukenšīra rokās, sitāru mūzikas pavadījumā? — sacīja Vudkoks.

—  Labi, — es teicu.

—  Es domāju, ka cs esmu nonācis Šangri-Lā, — viņš teica.

—  Tā tas ir, — es apstiprināju.

—  Un es zinu, ka mirstu, — viņš turpināja. —Tieši mirstu, nevis apzinos, ka esmu slims, tomēr vēl cerēdams uz atveseļošanos.

—  Jā, ārsts jums paskaidro, ka jūs mirstat, — es teicu.

—   Tad kā es varu ticēt, ka esmu nonācis Šangri-Lā? — viņš jautāja.

—  Ko, lūdzu? — es jautāju.

—   Otrs teikums, kas man lugas gaitā ir jāatkārto, — viņš turpināja, — ir par to, ka Šangri-Lā neviens nemirst. Bet te nu es esmu un mirstu — kā gan cs varu būt nonācis Šangri-Lā?

—  Man būs par to jāpadomā, — es teicu.

—  Jūs gribat teikt, ka tikai tagad pirmoreiz par to domājat? — viņš jautāja.

Un tā joprojām tādā pašā garā.

—  Septiņpadsmit reizes, — viņš teica.

—  Ko, lūdzu? — sacīju es.

—  Es septiņpadsmit reizes atkārtoju, ka Šangri-Lā neviens nemirst.

Tad nu dažas stundas pirms pirmizrādes es aizčāpoju no teātra uz sava brāļa divstāvu dzīvokli, tikai trīs kvartālus tālāk. Retās sniegpārslas nolaižoties uzreiz izkusa. Kopš ierašanās Ņujorkā es biju pārstājis lasīt avīzes un klausīties ziņas, tāpēc nezināju, ka Ohaio dienvidrietumos teju vai sācies jauns leduslaikmets un tur plosās visbriesmīgākā sniega vētra, kāda šai novadā pieredzēta.

Ap to laiku, kad pacēlās "Katmandu" izrādes priekškars, vētra mājās atspēra mūsu vecās ratnīcas sētas durvis un pēc brīža no iekšpuses atgrūda lielās parādes durvis, tieši tāpat kā savulaik Tēvs par godu Sīlijai Hildretai.

Ļaudis bieži runā, ka Griničvilidžā vai čum un mudž no homoseksuāliem, bet es todien tur redzēju tikai tādus pašus bezdzimuma (autiņus kā es. Tie bija manējie — tāpat kā es pieraduši gaidīt, ka no nekurienes pēkšņi ieradīsies mīlestība, tāpat kā es pārliecināti, ka gandrīz visā iekārojamajā slēpjas kādas riebīgas lamatas.

Man radās visai jocīga ideja. Kādu dienu visiem mums, bezdzimuma radījumiem, vajadzētu izlīst no saviem kaktiem un iet gājienā. Es pat izdomāju, kādu plakātu vajadzētu nest mūsu pirmajai rindai. Tam jābūt tikpat platam kā Piektā avēnija, un uz tā piecas pēdas lieliem burtiem jābūt rakstītam vienam vienīgam vārdam:

EGREGIOUS

Lielākā dala cilvēku domā, ka tas angliski nozīmē "šausmīgs" vai "nedzirdēts", vai "nepiedodams". Man ir kas pulka interesantāks sakāms. Tas nozīmē "ārpus ganāmpulka".

Iedomājieties — tūkstošiem cilvēku ārpus ganāmpulka.

Es iegāju Fēliksa dzīvoklī. Šī vieta nedaudz atgādināja mūsu bērnības namu, jo galvenā guļamistaba bija augšstāvā, ar durvīm uz galeriju, kas atradās virs apakšstāva dzīvojamās istabas. Mēs ar Fēliksu jau bijām nedaudz pārbīdījuši mēbeles, lai būtu vairāk vietas ballei, ko bijām iecerējuši pēc pirmizrādes. Bija pasūtīti ēdieni. Kā jau teicu, man pašam ēdienu gatavošana bija kļuvusi vienaldzīga.

Un neviens, būdams pie pilna prāta, tikpat uz šo balli nenāktu. Galu galā tā nemaz nebija mana balle, tāpat kā tā stulbā luga vairs nebija mana. Es atkal biju puika, gluži kā sendienās, pirms nošāvu misis Mecgeri. Es biju nieka divpadsmit gadus vecs.

Es biju iedomājies, ka visu pēcpusdienu būšu dzīvoklī viens. Man likās, ka Fēlikss un viņa sieva Ženevjēva, Bezpurnc, ir radiostacijā WOR. Viņa joprojām strādāja tur par sekretāri, un Fēlikss tur vāca kopā savu mantību, gatavodamies lielākiem darbiem aģentūrā "Batcns, Bārtons, Derstains & Osborns".

Viņiem ■savukārt bija gana iemeslu domāt, ka es atrodos teātrī un izdaru lugā pēdējos slīpējumus. Es nebiju viņiem teicis, ka esmu no turienes patriekts.

Tad nu es uzklimtu augšā, galerijā, un apsēdos tur krēslā ar cietu atzveltni. Droši vien es kaut ko tādu biju paradis darīt mūsu ratnīcā, kad biju vēl patiesi nevainīgs un divpadsmit gadus vecs — loti klusi sēdēt galerijā un ieklausīties katrā skaņā, kas atskan no lejas. Tā nebija noklausīšanās. Tā bija mūzika.

Un tādējādi man nācās dzirdēt sava brāļa otrās laulības galīgo izjukšanu, un man nācās noklausīties arī vairākus nejaukus Fēliksa, manis paša, mūsu vecāku, Ženevjēvas un dažu man nepazīstamu cilvēku raksturojumus. Vispirms dzīvoklī iebrāžas Ženevjēva, nikni šņākdama un sprauslādama kā kaķis, un tad pēc īsa brīža ienāca Fēlikss. Viņa bija atbraukusi ar taksometru, un Fēlikss bija dzinies viņai pakal ar otru taksometru. Un lejā, zem manis un ārpus mana redzamības loka, tika improvizēts atonāls alta vijoles un kontrabasa duets. Viņiem abiem bija patiesi varenas balsis. Viņa bija alts, un viņš bija kontrabass.

Bet varbūt tā bija komēdija. Varbūt vajadzētu smieties, kad divi fiziski pievilcīgi, pārtikuši pērtiķi urbānistiskā vide izrāda tik lielu naidu viens pret otru.

JAUNA KOMĒDIJA RŪDIJS VOLCS DIVSTĀVU DZĪVOKLIS

Priekškaram paceļoties, redzams satriecoši moderns, dārgs, balts divstāvu dzīvoklis Griničvilidžā. Svaigas puķes. Svaigi augli. Iespaidīgs elektronisks mūzikas atskaņošanas komplekss. ŽENEVJĒVA VOLCA, skaista, jauna sieviete, kuras vaibsti gan jāuzkrāso kā porcelāna lellītei, ienāk pa parādes durvīm neiedomājami nikna. Pēc mirkļa ienāk arī viņas jaunais, panākumiem bagātais vīrs FĒLIKSS; viņam mugurā Londonā šūts uzvalks. Viņš ir tikpat nikns. Galerijā sēž RŪDIJS VOLCS, bezdzimuma farmaceits no Ohaio, FĒLIKSA jaunākais brālis. Viņš ir liela auguma un izskatīgs, bet tik kautrīgs un aseksuāls, ka viņa kopiju varētu iztaisīt kaut vai no tunča konserviem.

Neticami, bet viņš ir sarakstījis lugu, kuras pirmizrādei jāsākas pēc dažām stundām. Viņš zina, ka luga nekur neder. Viņš uzskata pats sevi par lielu kļūdu. Viņš uzskata, ka pati dzīve ir liela kļūda. Tai varbūt labāk vajadzētu beigties. Tas ir viss, ko viņš var iesākt — apveltīt dzīvi ar šaubām. Viņa pagātnē slēpjas drausmīgs noslēpums, ko ne viiļš, ne viņa brālis nav izpaudis ŽENEVJĒVAI: viņš ir slepkava. Visi trīs ir Vidējo Rietumu tautskolu izglītības produkti, lai gan ŽENEVJĒVAI ir parādījies viegls britu akcents, bet FĒLIKSS runā kā Ilārvardā izglītots valsts sekretārs. Vienīgi RŪDIJS vēl murmulē caur degunu kā pāķis.

ŽENEVJĒVA. Licc mani mierā! Brauc atpakaļ uz darbu!

FĒLIKSS. Es palīdzēšu tev sakravātics.

ŽENEVJĒVA. Es pati varu sakravātics.

FĒLIKSS. Bet vai promejot tu varēsi pati sev iespert pa pakalu?

ŽENEVJĒVA. Tu esi slims! Tu esi no loti slimas ģimenes. Paldies Dievam, ka mums nav bērnu!

FĒLIKSS. Kāds skots reiz mērkakienei bij virsū Un izdrāzt ar' neaizmirsa, Bet pēctecis gan bija baigs: Trīs olas, spalvains vaigs Un milzīga, sarkana dirsa.

ŽENEVJĒVA. Es nezināju, ka tavs tēvs ir skots. (Viņa atver sienas skapi.) Paskat, cik daudz smuku čemodānu…

FĒLIKSS. Piepildi tos! Es gribu, lai ne tavas smakas te vairs nebūtu.

ŽENEVJĒVA. Manas smaržas varbūt ir uzsūkušās aizkaros. Labāk jau sadedzini tos kamīnā.

FĒLIKSS. Kravājies, dārgā, kravājies…

ŽENEVJĒVA. Šī māja ir mana tikpat, cik tava. Teorētiski, protams.

FĒLIKSS. Gan es atpirkšos no tevis. Neuztraucies, dabūsi savu!

ŽENEVJĒVA. Savas drēbes es atdošu tavam brālim. Viņš

var šito visu pievākt. Man nemaz nav jākravājas. Es vienkārši aiziešu prom no šejienes un sākšu visu no jauna.

FĒLIKSS. Nez ko tu ar to gribi teikt?

ŽENEVJĒVA. Ar sākšanu no jauna? Nu, aiziešu uz "Bendcla" bodi vai uz "Sakšu", vai uz "Blūmingdeilu". Kaila, tikai ar kredītkarti…

FĒLIKSS. Ko tu teici par manu brāli un drēbēm?

ŽENEVJĒVA. Es domāju, viņam patiktu būt par sievieti. Es domāju, viņš tieši tam ir radīts. Tev arī būtu labāk — tu taču varētu viņu apprecēt. Es gribu, lai tu būtu laimīgs, lai gan tev ir šausmīgi grūti tam noticēt.

FĒLIKSS. Tās nu reiz ir beigas.

ŽENEVJĒVA. Beigas sen jau ir garām.

FĒLIKSS. Šīs nu ir pašas beigas.

ŽENEVJĒVA. Un pašas pēdējās beigas vēl tikai būs. Tu tikai izvācics no šejienes un ļauj man kravāties!

FĒLIKSS. Vai man nevarētu būt nekādu uzticības jūtu pret savas ģimenes locekļiem?

ŽENEVJĒVA. Es arī esmu tavā ģimenē. Tev piemirsies, ka mums bija neliela ceremonija mērijas ēkā? Tu droši vien domāji, ka tā ir opera, kurā tev pēc libreta jādzied: "Jā, jā." Ja jau tev ir tik lieliski radi, kāpēc neviens no viņiem nebija tur?

FĒLIKSS. Tev bija tā jāsteidzas ar kāzām.

ŽENEVJĒVA. Tiešām? Jā, laikam bija gan. Es precējos ar prieku. Bija taču gaidāma liela, liela laime. Un vai tad mēs nebijām laimīgi?

FĒLIKSS. Bijām jau, bijām. Drusciņ.

ŽENEVJĒVA. Un tad ieradās tavs brālis.

FĒLIKSS. Tā nav viņa vaina.

ŽENEVJĒVA. Tā ir tava vaina.

FĒLIKSS. Nez kā tas izpaužas.

ŽENEVJĒVA. Nu nāk pašas, pašas beigas! Tu tiešām gribi to dzirdēt?

FĒLIKSS. Pie kā es esmu vainīgs?

ŽENEVJĒVA. Tev ir tik milzīgs kauns par viņu. Tu noteikti kaunējies arī no saviem vecākiem. Ja tā nebūtu, es noteiktu būtu kaut vienreiz ar viņiem satikusies.

FĒLIKSS. Viņi ir pārāk slimi, lai kaut kur brauktu.

ŽENEVJĒVA. Un mūsu ienākumi ir tikai drusku vairāk nekā simttūkstoš dolāru gadā, un mēs nekādi nevaram atļauties aizbraukt pie viņiem ciemos… Viņi ir miruši?

FĒLIKSS. Nē.

ŽENEVJĒVA. Trakomājā?

FĒLIKSS. Nē.

ŽENEVJĒVA. Es protu runāties ar trakomāju pacientiem. Mana māte arī bija trakomājā, kad es gāju vidusskolā, un es gāju pie viņas ciemos. Viņa bija brīnišķīga. Es arī biju loti jauka. Es neesmu tev slēpusi, ka mana māte vienu laiku ir bijusi trakomājā.

FĒLIKSS. Neesi gan.

ŽENEVJĒVA. Es domāju, ka tev jāzina — ja mēs būtu gribējuši bērnu. Un nav taču tik briesmīgi, lai būtu jākaunas, vai ne?

FĒLIKSS. Dabiski, ka nav.

ŽENEVJĒVA. Nu tad pasaki man, kas tavos vecākos ir vissliktākais!

FĒLIKSS. Nekas.

ŽENEVJĒVA. Labi, es pati pateikšu, kas par lietu. Viņi tev nav pietiekami labi. Tev šķiet, ka tu esi pelnījis kaut ko stilīgāku. Tu esi drausmīgs snobs.

FĒLIKSS. Tas nav tik vienkārši.

ŽENEVJĒVA. Šaubos gan! Nespēju atcerēties neko, kas saistībā ar tevi būtu kaut nedaudz sarežģīti. Tev svarīgi ir tikai viens — par katru cenu atstāt labu iespaidu.

FĒLIKSS. Paldies, tomēr manī ir ne tikai tas.

ŽENEVJĒVA. Nav vis! Tavs tēls bija perfekts un nevainojams, un tad ieradās tavs brālis — un izrādījās, ka viņš ir cirkus āksts.

FĒLIKSS. Nerunā par viņu tā!

ŽENEVJĒVA. Es tev saku to, ko tu pats par viņu domā. Un kāds bija mans sievas pienākums? Cik vien iespējams, aizsargāt tavu nevainojamību. Izlikties, ka ar viņu absolūti viss ir kārtībā. Es vismaz netēloju mocekli. Mocekli tēloji tu.

FĒLIKSS. Mocekli?

ŽENEVJĒVA. Tu saķēri galvu katru reizi, kad viņš bija klāt. Tu varēji vai nomirt no kauna. Tu domā, viņš nav ievērojis, ka mūsu māja ir iekārtota biežām viesībām, bet mēs nezin kāpēc nevienu neaicinām?

FĒLIKSS. Es gribēju viņu saudzēt.

ŽENEVJĒVA. Tu gribēji teikt — saudzēt sevi. Šis mūsu jaukais skandāls — tam taču nav nekāda sakara ar viņu, viņam es neko neesmu teikusi. Es pret viņu allaž esmu loti laipna. Tu tikai nevarēji izturēt to, ko cs teicu tev.

FĒLIKSS. Miljons cilvēkiem klausoties.

ŽENEVJĒVA. Pieņemšanas telpā bija tikai pieci cilvēki. Un viņi neko nedzirdēja, jo es tev to iečukstēju ausī. Bet to, ko tu atblāvi pretī, gan varēja dzirdēt pat Čikāgā. Vēl šorīt es biju tiešām laimīgi precējusies — vēl dažas sekundes pirms tam, kad tu man uzbļāvi. Sēdēdama pie galda pieņemšanas telpā, es jutos loti skaista un pasargāta. No rīta mēs mīlējāmies, kā tu varbūt atceries. Labāk sadedzini apakšpalagu — arī tam būs mana smaka! Pieņemšanas telpā bija pieci svešinieki, un man liekas, ka viņi varēja iedomāties, cik lieliska ir mana dzīve un kāds ir mans mīļais, ja jau es esmu tik jautra un nebēdnīga pašā rīta agrumā. Un tad pieņemšanas telpā ienāk jauns pārraižu direktors, perfekti saposies, smalks un seksīgs. Stulbums — cik skaista Ņujorkas bildīte! Viņš ir tas mīļotais vīrietis! Viņš apstājas un noskūpsta viņu, un tad viņa kaut ko iečukst viņam ausī. Rodas iespaids, ka tāda Ņujorka tiešām pastāv. Divi sīki iznireli no Vidējiem Rietumiem iekaro Ņujorku.

FĒLIKSS. Tev nevajadzēja to sacīt, pat čukstus ne.

ŽENEVJĒVA. Es to pateikšu vēlreiz: "Pasaki savam brālim, lai viņš ieiet vannā."

FĒLIKSS. Atradusi īsto brīdi to sacīt!

ŽENEVJĒVA. Šovakar ir viņa lugas pirmizrāde, un viņa smaku var pat debesīs saost. Viņš nav bijis vannā kopš ierašanās šeit.

FĒLIKSS; Tev tas teiciens šķita romantisks?

ŽENEVJĒVA. Man šķita, ka tā ir ģimenes dzīve. Man šķita, ka tā ir atklātība. Tagad tas viss ir cauri. (Viņa izņem no sienas skapja čemodānu, atver to un vaļēju nosviež uz dīvāna.) Paskaties, cik tas čemodāns izskatās izsalcis!

FĒLIKSS. Piedod to, ko es teicu!

ŽENEVJĒVA. Tu blāvi. Tu auroji: "Nedirs!" Un: "Ja tev nepatīk mani radinieki, tad vācies prom no manas dzīves!"

FĒLIKSS. Pēc brīža man jau bija pārgājis.

ŽENEVJĒVA. Es apēdīšu tavus angļu zābakus, ja tiešām bija. Un es izgāju no tā kantora uz neatgriešanos. Es esmu prom, draudziņ! Un tu kā nejēga un āksts sekoji man. īsts pāķis, nudien!

(Sienas skapī ir galvenokārt sporta piederumi, slēpošanas jakas, akvalangi, kombinezoni un tādā garā. ŽENEVJĒVA izšķiro los, nomezdama sev vajadzīgos uz dīvāna blakus atvērtajam čemodānam. FĒLIKSAM, to vērojot, iet mazumā viņa vīrišķā pašapziņa. Viņš ir vāja rakstura cilvēks, aktieris, kurš nevar izturēt uzmanības trūkumu. Viņš izšķiras atkarot ŽENEVJĒVAS uzmanību ar iežēlināšanu un sirdi plosošu atklātību.)

FĒLIKSS (skali zemodamies). Tā ir taisnība! Taisnība, taisnība, taisnība!

ŽENEVJĒVA (vienaldzīgi). Mēs tā arī nepamēģinājām, kāda ir tā zemūdens peldēšana.

FĒLIKSS. Man ir kauns par savu ģimeni! Tev ir taisnība! Tu trāpīji!

(RŪDIJS šīs scēnas laikā neko nedara. Viņš tikai sēž.)

ŽENEVJĒVA. Mēs gatavojāmies zemūdens-peldēšanai.

FĒLIKSS. Mans tēvs ir sēdējis cietumā, ja vēlies zināt.

ŽENEVJĒVA (negaidīti aizkustināta). Tiešām?

FĒLIKSS. Tagad tu zini.

ŽENEVJĒVA. Par ko?

(Pauze.)

FĒLIKSS. Par slepkavību.

ŽENEVJĒVA (satriekta). Ak Dievs… Cik šausmīgi!

FĒLIKSS. Tagad tu zini. Radio aprindās būs, par ko patenkot.

ŽENEVJĒVA. Nebūs nekādu tenku. Tad jau tavam brālim nācies daudz pārciest… un tev ari ir nācies daudz pārciest.

FĒLIKSS. Ar mani viss kārtībā.

ŽENEVJĒVA. Ja ari nav kārtībā, es saprotu. Un tavs nabaga brālis — nav brīnums, ka viņš ir tāds. Es domāju, ka viņš ir piedzimis defektīvs, ka dzemdībās viņu žņaugusi nabassaite, vai kas tamlīdzīgs. Es domāju, ka viņš ir idiot savant.

FĒLIKSS. Ko tad tas nozīmē?

ŽENEVJĒVA. Tas ir tāds, kurš ir stulbs visos iespējamos veidos, atskaitot kādu vienu jomu, piemēram, klavierspēli.

FĒLIKSS. Viņš neprot spēlēt klavieres.

ŽENEVJĒVA. Bet viņš uzrakstīja lugu, un tā tiek iestudēta. Viņš varbūt nemazgājas. Viņam varbūt nav neviena drauga. Viņš varbūt ir tik kautrīgs, ka baidās runāt ar cilvēkiem. Bet viņš ir uzrakstījis lugu, un viņam ir ārkārtīgi liels vārdu krājums. Viņam ir lielāks vārdu krājums nekā mums abiem kopā, un dažkārt viņš pasaka šo to tiešām asprātīgu un gudru.

FĒLIKSS. Viņš ir diplomēts farmaceits.

ŽENEVJĒVA. Es gribēju teikt, ka viņš ir idiot savant ar divām spējām — teātri un farmāciju. Bet izrādās, ka viņš ir slepkavas dēls. Nav brīnums, ka viņš ir tāds. Pagājšsvētdien es redzēju, kā viņš gāja pa Kristofera ielu. Viņš ir liels un skaists kā Garijs Kūpcrs, bet neviens cits viņu neievēroja. Viņš iegāja kafetērijā un apsēdās pie letes, bet nevarēja sagaidīt, kad viņu apkalpos — viņa tur it kā nemaz nebija. Nav brīnums.

FĒLIKSS. Lūdzu, neprasi man neko sīkāk par šo slepkavību…

(Pauze.)

ŽENEVJĒVA. Šo lūgumu es respektēšu. Vai viņš vēl ir cietumā?

FĒLIKSS. Nē, bet tikpat labi varētu būt. Tikpat labi viņš varētu būt miris.

ŽENEVJĒVA. Viss beidzas — es to pēkšņi saprotu.

FĒLIKSS. Lūdzu paliec, Ženij! Es negribu kļūt par vienu no tiem ambāliem, kas tikai precas un šķiras, precas un šķiras, precas un atkal šķiras. Ar viņiem kaut kas nav kārtībā.

ŽENEVJĒVA. Es nevaru atgriezties radiostacijā. Pēc šīs scēnas tas ir neiespējami.

FĒLIKSS. Es negribu, lai tu strādātu.

ŽENEVJĒVA. Man patīk strādāt. Man patīķ, ka man ir sava nauda. Ko tad lai es daru? Sēžu visu dienu mājās?

FĒLIKSS. Audzini bērnu.

ŽENEVJĒVA. Ak Kungs…

FĒLIKSS. Kāpēc ne?

ŽENEVJĒVA. Tu tiešām domā, ka cs varētu būt laba māte?

FĒLIKSS. Pati labākā.

ŽENEVJĒVA. Ko tu gribētu — puiku vai meiteni?

FĒLIKSS. Vienalga. Lai kas tas būtu, es viņu mīlēšu.

ŽENEVJĒVA. Ak Kungs, ak Kungs… Laikam es tagad apraudāšos.

FĒLIKSS. Tikai neatstāj mani! Es tevi tik loti mīlu.

ŽENEVJĒVA. Es tevi neatstāšu.

FĒLIKSS. Vai tu tici, ka cs tevi mīlu?

ŽENEVJĒVA. Vai-ja, kā nu ne…

FĒLIKSS. Es tagad braukšu atpakaļ uz kantori. Man jāiztīra savs galds. Es atvainošos visiem par to scēnu. Tā bija tikai mana vaina. Mans brālis patiešām smird. Viņam jāieiet vannā, un es pateicos tev, ka tu atgādināji. Apsoli man, ka tu būsi šeit, kad es atgriezīšos!

ŽENEVJĒVA. Apsolu!

(FĒLIKSS iziet pa parādes durvīm. ŽENEVJĒVA liek mantas atpakaļ skapī.)

RODIJS. Khm!

ŽENEVJĒVA. Jā?

RŪDIJS. Khm!

ŽENEVJĒVA (izbijusies). Hei, kas tur ir?

RŪDIJS (pieceldamies, parādīdamies). Es.

ŽENEVJĒVA. Vaii…

RŪDIJS. Es negribēju tevi sabaidīt.

ŽENEVJĒVA. Tu visu dzirdēji.

RŪDIJS. Es negribēju traucēt.

ŽENEVJĒVA. Mēs nedomājām ne pusi no tā, ko teicām.

RŪDIJS. Nekas, nekas… Es šā vai tā grasījos iet vannā.

ŽENEVJĒVA. Nav jau nemaz nepieciešams.

RŪDIJS. Mūsu mājās ziemā ir tik auksti, ka esmu atradinājies no vannošanās. Mēs esam pieraduši pie savām smakām.

ŽENEVJĒVA. Man loti žēl, ka tev tas bija jādzird.

RŪDIJS. Neuztraucies! Es neesmu neko jūtīgāks par gumijas bumbu. Tu teici, ka neviens mani nepamana, ka man ilgi jāgaida viesmīlis…

ŽENEVJĒVA. Arī to tu dzirdēji…

RŪDIJS. Tas ir tāpēc, ka cs esmu nekatrs. Man nav dzimuma. Es vispār nepiedalos seksa spēlītēs. Neviens nezina, cik pavisam ir bezdzimuma laužu, tāpēc ka lielākā dala cilvēku viņus nepamana. Bet es tev tomēr teikšu: šajā pilsētā vien viņu ir miljoniem. Viņiem vajadzētu kādu dienu uzrīkot gājienu ar lieliem plakātiem: "SEKSS? VIENREIZ PAMĒĢINĀJU, LIKĀS MUĻĶĪGI", "DESMIT GADI BEZ SEKSA, JŪTOS BRĪNIŠĶĪGI", "SEKSS? KAUT REIZI MŪŽĀ PADOMĀJIET PAR KAUT KO CITU!"

ŽENEVJĒVA. Dažkārt tu tiešām esi asprātīgs.

RŪDIJS. Idiot savant. Dzīvē nekur neder, bet dažkārt izgudro čisprātīgas piezīmes.

ŽENEVJĒVA. Man loti žēl par tavu tēvu…

RŪDIJS. Viņš nevienu nav noslepkavojis.

ŽENEVJĒVA. Tiešām?

RŪDIJS. Viņš pat mušai nedarīs pāri. Bet viņš tomēr bija loti draņķīgs tēvs. Viņš bija tāds jampampiņš, ka mēs ar Fēliksu pārstājām aicināt draugus ciemos. Viņš nebija nekas un

IIG> neko nedarija, bel iedomājās, ka ir loti svarīga persona. Droši vien bērnībā vinu pamatīgi izlutināja. Mums izdevās piedabūt viiiu palīdzēt pildīt mūsu mājasdarbus, bet, kad mēs aizgājām uz skolu, tad bieži atklājām, ka viss viiia sacītais bijis aplam. Vai zini, kas notiek, kad jenotam iedod cukura graudiņu?

ŽENEVJĒVA. Nē.

RŪDIJS. Jenoti vienmēr nomazgā savu ēdamo.

ŽENEVJĒVA. Esmu par to dzirdējusi. Pie mums, Viskonsinā, bija jenoti.

RŪDIJS. Jenots aiznes cukurgraudiņu uz upi un tik mazgā un mazgā, un mazgā.

(Pauze.)

ŽENEVJĒVA. Ā! Kamēr tas ir izkusis!

RŪDIJS. Un tāda bija arī mana un Fēliksa bērnība. Kad mēs bijām pieauguši, no Tēva nekas vairs nebija palicis pāri. Māte joprojām iedomājas, ka viņš ir visdižākais cilvēks pasaulē.

ŽENEVJĒVA. Bet tu taču gadiem ilgi vadīji savu vecāku saimniecību, vai ne? Vai tad tā nav taisnība?

RŪDIJS. No bezdzimuma ļautiņiem iznāk ļoti labi kalpi. Vini neprasa, lai pret viņiem izturētos ar cieņu, un parasti viņi ir arī loti labi pavāri.

ŽENEVJĒVA (juzdamās drausmīgi). Rūdij Volc, tu esi loti savāds cilvēks…

RŪDIJS. Tas ir tāpēc, ka es esmu slepkava.

ŽENEVJĒVA. Ko?

RŪDIJS. Mūsu ģimenē tiešām ir slepkava, bet tas nav Tēvs — tas esmu es.

(Pauze.)

(Priekškars.)

Tādējādi es toreiz novērsu sava brāļa tapšanu par bērna tēvu. Žcnevjēva aizvācās no divstāvu dzīvokļa, negribēdama

palikt viena ar slepkavu, un nekad vairs netikās ar Fēliksu. Varbūtējais bērns, par ko viņi runāja, tagad būtu divdesmit divus gadus vecs. Bērns, kas bija zem sirds Eloizei Mccgerei, kad es viņu nošāvu, tagad būtu trīsdesmit astoņus gadus vecs. Padomājiet par to.

Kas zina, ko šie cilvēki tagad darītu, ja viņi nepeldētu nebūtībā, kā jau visi tukšas nekurienes puteklīši. Viņi droši vien būtu briesmīgi aizņemti.

Līdz pat šai dienai es neesmu izpaudis Fēliksam, ka noklausījos viņa un Ženevjēvas sarunu un ka aizbaidīju Ženevjēvu uz neatgriešanos. Es izpostīju viņu laulību. Tas manā dzīvē bija nejaušību laiks. Toreiz, kad es nošāvu misis Mecgeri, arī bija nejaušību laiks.

Tas ir viss, ko varu paskaidrot.

Es darīju savai svainei zināmu, ka arī es esmu ar kaut ko īpašs — ka es esmu slepkava. Tā izpaudās mana slavaskāre.

20 rjtā pēc "katmandu" pirmās un pēdējās izrādes mēs ar Fēliksu lidojām pār ainavu, kas bija balta un tukša kā mūsu dzīve. Fēlikss bija zaudējis savu otro sievu. Es Ņujorkā biju kļuvis par apsmiekla objektu. Mēs atradāmies sešvietīgā personīgajā lidmašīnā un šķērsojām dienvidrietumu Ohaio, kas izskatījās neapdzīvots kā Ziemeļpols. Kaut kur lejā bija Midlendsitijā. Strāvas tur nebija. Nestrādāja arī telefons.

Kā gan tur lejā kāds varēja būt dzīvs?

Debesis tomēr bija skaidras. Bezvējš. Sniega vētra, kas to visu bija nodarījusi, tagad plosījās kaut kur viņpus Labradoras pussalas.

IIS -

Mēs ar Fēliksu atradāmies lidmašīnā, kas piederēja firmai Barrytron, Ltd., sarežģītu ieroču sistēmu ražotājai, lielākajai darba devējai Midlendsitijā. Ar mums kopā bija Freds T. Berijs, Barrytron dibinātājs un vienīgais īpašnieks, viņa māte Mildreda un pilots.

Misters Berijs bija vecpuisis, viņa māte — atraitne, un viņi abi bija nenogurdināmi pasaules apceļotāji. No viņu sarunas mēs ar Fēliksu uzzinājām, ka viņi mēdz būt klāt ievērojamos kultūras notikumos visās planētas malās — abi roku rokā filmu festivālos, jaunu baletu un operu pirmizrādēs, izstāžu atklāšanās un tā joprojām, un tādā garā. Un es jau nu nebūšu tas, kas apsmies viņus par tik neaptveramu dīkdienību, jo Ņujorkā viņus ar visu lidmašīnu bija atvedusi tieši mana luga. Viņi nepazina ne mani, ne Fēliksu, un arī ar mūsu vecākiem bija pazīstami tikai sasveicināšanās līmenī. Tomēr viņiem likās bezgala svarīgi būt klāt, kad pirmo reizi vēsturē tika komerciāli uzvesta kāda Midlendsitijas autora liela apjoma luga.

Vai gan viņi man varēja nepatikt?

Un vēl kas: šī mātes un dēla komanda palika līdz pašām "Katmandu" izrādes beigām. Tik pacietīgi bija tikai divdesmit skatītāji, — ja pieskaita arī Fēliksu un mani. Es zinu, saskaitīju. Un Beriji, priekškaram krītot, aplaudēja, svilpa un dauzīja kājas kā traki. Viņi bija loti atraisīti. Un misis Berija nudien mācēja svilpt. Viņa bija dzimusi Anglijā un jaunībā uzstājusies mūzikholā, atdarinādama putnus no visām Britu impērijas malām.

Misters Berijs bija daudz augstākās domās par savu māti nekā es par savējo. Pēc mātes nāves viņš mēģināja iemūžināt tās piemiņu, likdams brāļu Maritimo celtniecības kompānijai uzcelt Cukura strauta līcī mākslas centru uz augstiem pāliem un nosaukt to viņas vārdā.

Manis paša māte toties darbīgi apkaroja šo projektu, pārliecinādama sabiedrību, ka mākslas centrs un tā saturs ir nedabiska nejēdzība. Pēc tam nāca neitronbumba. Midlendsitijā vairs nav palicis neviens, kas zinātu vai interesētos, kas varētu būt bijusi Mildreda Berija.

Starp citu, strauji virzās uz priekšu projekts, kam jāpārvērš manas pilsētas māju tukšās sēnalas bēgļu nometnē. Pats Prezidents ir nosaucis to par "zelta iespēju".

Šepat Olofsona viesnīcā mūsu vietējais likumu līkumotājs Bernards Kečems izsakās, ka haitiešu bēgļiem vajadzētu sekot balto cilvēku piemēram un vienkārši atklāt Floridu, Virdžīniju, Masačūsetsu vai kādu citu štatu. Viņi varētu izkāpt krastā un sākt pievērst ļaudis vuduismam.

— Tas ir vispārēji pieņemts princips, — viņš saka. — Jūs varat pasludināt par savu jebkuru zemi, kas bijusi apdzīvota desmitiem tūkstošus gadu, ja vien jūs bezgalīgi atkārtojat šādu mantru: "Mēs to atklājām, mēs to atklājām, mēs to atklājām…"

Freda Berija māte Mildreda runāja ar angļu akcentu, kas nemaz nebija mainījies, lai gan viņa vismaz ceturtdaļgadsimtu bija nodzīvojusi Midlendsitijā.

Cik es zinu, viņu loti cienīja melnādainie kalpi. Viņa skaidri zināja, kā izpaužas viņas muļķība, un viņai patika visu laiku izraisīt kalpu uzjautrināšanos.

Tai mazajā lidmašīnā viņa atdarināja Malaizijas bulbulu un Jaunzēlandes pūci, un tādā garā. Es sapratu, kāda bija galvenā maldīšanās manu vecāku dzīvē: pēc vinu uzskatiem, būtu bijis briesmīgi, ja kāds par viņiem kādreiz smietos.

Man gribas gluži vai pasludināt Fredu T. Bcriju par visdižāko bezdzimuma būtni, kādu man nācies sastapt. Viņam noteikti nebija nekādas intīmās dzīves. Viņam nebija pat draugu. Viņam acīmredzot nebija nekādu iebildumu, ja dzīve beigtos kaut vai tūlīt, jo šis mūsu lidojums nudien bija pašnāvniecisks. Viņu neuztrauca arī tas, ka varētu iet bojā es vai Fēlikss, vai viņa māte. Vai pilots, mana brāļa skolasbiedrs, kurš nu bija stīvs no bailēm. Ja nu mums pirms tuvākā lidlauka, proti, Cincinati, gadās kāda ķibele ar motoru — kur lai mēs nolaižamies?

Tomēr tas prieks, ko misters Berijs guva no savas mātes sabiedrības un viņu abu drudžainās braukāšanas pa sporta un kultūras pasākumiem visā pasaulē, nekādi nederēja par aseksualitātcs pierādījumu. Ja viņam kaut kas dzīvē tik loti patīk, viņš nevarēs solot lielajā bezdzimuma ļaužu gājienā.

Viņa māte arī nevarēs.

Fredam un viņa mātei no sirds patika "Katmandu", un viņi pat nakti negulēja, lai sagaidītu pašus pirmos rīta avīžu izlaidumus un izlasītu recenzijas. Viņus drausmīgi saniknoja tas, ka neviens kritiķis nebija palicis pietiekami ilgi, lai noskaidrotu, vai Džons Fortūns pēdīgi atrada Šangri-Lā vai neatrada.

Misters Berijs sacīja, ka viņš reiz gribētu redzēt "Katmandu" kādas Ohaio aktieru trupas izpildījumā. Viņš sacīja, ka, viņaprāt, Ņujorkas aktieri nemaz nespējot pilnībā izprast, kāpēc vienkāršam fermerim varētu gribēties mirt Āzijā, patiesības meklējumos, — pat ja tur nemaz nebūtu sevišķi daudz patiesības, ko meklēt.

Un, kā jau minēju, pēc trim gadiem tam tiešām bija lemts notikt: Midlendas apgabala Masku un parūku klubs nolēma atdzīvināt "Katmandu" uz vidusskolas skatuves, un galveno sievietes lomu viņi piešķīra nabaga Sīlijai Hildretai.

Mī un žē…

Es visu laiku saucu Fredu T. Beriju par "misteru Beriju", it kā viņš būtu vecāks par pašu Dievu. Nē jel —tolaik viņam bija tikai ap piecdesmit gadiem, tikpat, cik man ir tagad. Viņa mātei droši vien bija ap septiņdesmit pieci, kā arī astoņi gadi palikuši līdz tam brīdim, kad viņa mēģināja izglābt sikspārni, kas ar kājām gaisā karājās viņas dzīvojamās istabas aizkaros.

Misters Berijs bija autodidakts, izgudrotājs un lielisks tirgotājs. Ieroču biznesā viņš iekļuva visai nejauši. Izrādījās, ka militāri pielietojams ir laika relejs automātiskajās veļas mašīnās, kuras viņš ražoja vecajā Kīdslera automobiļu fabrikā. Relejs ideāli derēja kara aviācijai — lai radītu vēlamo bumbu eksploziju ritmu uz zemes. Kad karš bija beidzies, sāka pienākt pasūtījumi arvien sarežģītākām ieroču sistēmām, un misters Berijs ņēma darbā arvien spējīgākus zinātniekus, inženierus un tehniķus, lai tik varētu šo spēlīti spēlēt.

Daudzi no speciālistiem bija japāņi. Mans tēvs tēloja namatēvu pirmajiem itāliešiem, kas apmetās Midlendsitijā. Misters Berijs ataicināja pirmos japāņus.

Es nekad neaizmirsīšu pirmo japāni, kas manas naktsdežūras laikā ienāca Šramma aptiekā. Esmu jau minējis, ka aptieka bija trako iecienīta vieta. Varētu teikt, ka šis japānis bija īpašā veidā mēnessērdzīgs, ciktāl vārds "mēnessērdzīgs" saistās gan ar mēnesi, gan ar trakumu. Japānis neko negribēja pirkt. Viņš gribēja, lai es iznāku laukā un paskatos uz kaut ko brīnumainu, kas redzams mēnessgaismā.

Uzminiet, kas tas bija! Tas bija mana bērnības nama koniskais šīfera jumts, tikai dažus kvartālus atstatu. Konusa augšgals, kur agrāk bija kupols, tagad bija pārklāts ar ļoti gaiši pelēku jumta papi, kas bija aplipuši ar smiltīm. Pilnmēness gaismā tas laistījās balts — kā sniegs.

Japānis smaidīja un rādīja uz jumtu. Viņam nebija ne jausmas, ka šī māja varētu man kaut ko nozīmēt. Lūk, doma, kurā viņš gribēja dalīties ar mani, vienīgo cilvēku, kas tobrīd bija nomodā tāpat kā viņš. — Fudzijama, — viņš teica. — Japānas svētais vulkāns.

Misters Berijs, tāpat kā daudzi autodidakti, bija piebāzis savu pauri ar jokainiem faktiem, kas nevienam citam, šķiet, nebija zināmi. Viņš, piemēram, pavaicāja man, vai es zinot, ka sers Galaheds[13] bijis žīds.

Es pieklājīgi atteicu, ka nezināju vis. Es taču atrados viņa lidmašīnā. Gaidīju, ka sekos kāds muļķīgs antisemītisks joks. Nesagaidīju.

— Pat žīdi nezina, ka viņš bijis žīds, — turpināja Berijs. — Par Jēzu — jā, par Galahedu — nē. Katram žīdam, ko satieku, es uzprasu: "Kāpēc gan jūsējie nelepojas ar seru Galahedu?" Un es viņiem pat pastāstu, kur viņi var to pārbaudīt, ja rodas vēlēšanās. Es saku: "Sāciet ar Svēto Grālu."

Kā stāsta Freds T. Bārijs, kāds žīds, ko sauca Jāzeps no Arimatejas, pēc Svētā Vakarēdiena pievāca Kristus biķeri. Viņš ticēja, ka Kristus ir dievišķīgs.

Jāzeps aiznesa biķeri uz krustā sišanu, un tajā iepilēja kāda druska Kristus asinu. Par šādām kristietiskām izdarībām Jāzeps tika arestēts. Viņu iespundēja cietumā bez maizes un ūdens, bet viņš tomēr vairākus gadus izturēja. Viņam bija līdzi biķeris, un tas katru dienu piepildījās ar ēdamo un dzeramo.

Tad nu romieši palaida viņu vajā. Viņi nekā nezināja par biķeri, citādi tak būtu atņēmuši. Un Jāzeps devās uz Angliju un stāstīja ļautiņiem par Kristu. Pa ceļam viņš barojās no biķera. Un šis žīdu blandoņa nodibināja pirmo kristīgo baznīcu Anglijā — Glastonberijā. Savu ceļaspieķi viņš iesprauda zemē, un no tā izauga koks, kas uzziedēja katru Ziemassvētku vakaru.

Iedomājieties vien!

Jāzepam bija bērni — tie mantoja biķeri, ko vēlāk sāka dēvēt par Svēto Grālu.

Bet kaut kad nākamo piecu gadsimtu laikā Svētais Grāls pazuda. Karali Arturu un viņa bruņiniekus apsēda ideja to atkal atrast — tā taču bija Anglijas vissvētākā relikvija! Bruņiniekiem neveicās — citam pēc cita. Pārdabiskas zīmes lika manīt, ka viņu sirdis nav gana šķīstas, lai viņi varētu atrast Grālu.

Bet tad Kamelotā[14] uzradās sers Galaheds, un visiem bija acīm redzams, ka viņa sirds gan ir nevainojami šķīsta. Un viņš tiešām atrada Grālu. Viņš tam bija ne tikai garīgi izredzēts. Viņam bija uz to arī juridiskas tiesības, tāpēc ka viņš bija vienīgais dzīvais pēcnācējs žīdu blandoņam, Jāzepam no Arimatejas.

—  Rauj viņu kociņš! — nobeidza Freds T. Berijs.

—   Rauj viņu kociņš! — cs piekritu. Un misters Berijs pastāstīja, ka "kociņš" šajā teicienā patiesībā ir sauss koks, ko senlaikos loka šāvēji izmantojuši kā mērķi.

Es savukārt pasūrojos, ka mani tagad visa milzu Ņujorka apber ar izsmiekla bultām. Freda mātei tas nelikās nekas briesmīgs. — Labāk paspied roku cilvēkam, — viņa teica, ar to domājot sevi, — kuram tas jāpacieš Midlendsitijā, Venēcijā (Itālijā), Madridē (Spānijā), Vankūverā (Britu Kolumbijā), Kairā (Ēģiptē) un katrā citā lielpilsētā, ko vien tu vari nosaukt.

Fēlikss ar pilotu Taigeru Adamsu sāka pļāpāt par Sīliju Hildretu, kas bija kļuvusi par Sīliju Hūveri. Taigers, kas vidusskolā mācījās gadu virs Fēliksa, vienreiz bija gājis ar viņu uz randiņu, kā jau visi. Viņš sacīja, ka Sīlijas precības ar to automobiļu tirgotāju viņai bijusi tīrā veiksme, jo Dveinam bijis vienalga, kāds prātiņš slēpjas zem skaistajiem matiem.

Spīdīgs bleķis, — viņš sacīja. Tolaik tā mēdza saukt automobiļus, kas bija nospodrināti un apgādāti ar visvisādiem aksesuāriem, vienalga, vai ar šiem auto varēja vai nevarēja pabraukt.

Viņam bija kāds interesants jaunums, kuru es tomēr jau biju dzirdējis: ja ir vēlēšanās sastapt Sīliju, tad jāiet uz Jauniešu Kristīgo apvienību, kur viņa apmeklē vairākus kursus — kaligrāfijas, moderno deju, biznesa likumdošanas un tamlīdzīgi. Viņa ejot kursos jau vairākus gadus.

Fēlikss, salīcis uz priekšu, jautāja, ko gan Dveins Hūvers sakot par to, ka viņa sieva gandrīz vai katru vakaru nav mājās. Un Adamss atbildēja, ka Dveins droši vien atmetis ar roku seksam ģimenes dzīvē. Tas esot bezcerīgs pasākums. Dveins, bez šaubām, gūstot mierinājumu kādas citas skavās.

—   Tas viņam laikam ir kā parasts darbiņš, — turpināja Adamss. — Kā zobus iztīrīt. — Viņš iesmējās. — Tas taču katram jādara vismaz pāris reizes gadā.

—   Baigi seksīgā pilsēta, — sacīja Fēlikss.

—  Dažās pilsētās ir arī jāstrādā, — teica Adamss. — Būtu šausmīgi, ja visas valsts pilsētas būtu tādas kā Holivuda un Ņujorka.

Un, kad mēs bijām nolaidušies Cincinati lidostas vienīgajā brīvajā skrejceļā, es redzēju, ka tas notīrīts ar lielām pūlēm un

uv tikai mums par godu. Lūk, cik svarīga persona bija Freds T. Berijs! Izrādījās, ka viņš brauc ārkārtas uzdevumā, lai gan ne pats, ne viņa māte neko mums par to neteica. Gaisa Kara spēki bija gaužām nobažījušies, kādā stāvoklī ir viņiem tik svarīgais Barrytron uzņēmums. Helikopters jau gaidīja, lai aizvestu viņu tieši uz Midlendsitiju un viņš varētu novērtēt un novērst visu ļaunumu, ko sniega vētra, iespējams, bija nodarījusi rūpnīcai.

Lai mēs varētu doties viņam līdzi, misters Berijs paziņoja, ka mēs ar Fēliksu esam viņa vadošie līdzstrādnieki. Tad nu mēs atkal cēlāmies debesīs — šoreiz grabošā pariktē, ko izgudrojis Leonardo da Vinči. Leonardo par modeli acīmredzot bija kalpojis kāds mitoloģisks radījums — pa pusei ērglis, pa pusei govs.

Šo iedomu tēlu piespēlēja Freds T. Berijs: — Pa pusei ērglis, pa pusei govs.

Viņš man uzdāvināja vēl kādu tēlu, un tikmēr mūsu sinagākās-par-gaisu mašīnas ēna slīdēja pār līdzeno sniega lauku, kur agrāk bija 53. šoseja — no Cincinati uz Midlendsitiju.

Manu sirdi smagi spieda visas šausmīgās ziņas par sniega vētru, ko biju dzirdējis un lasījis Ņujorkā. Acīmredzot zem mums mira tūkstošiem (aužu, ja vien jau nebija nomiruši. Pagāja ilgs laiks, līdz atrada visus līkus, un bija vajadzīga arī pamatīga celtņu atjaunošana. Kad nokusa sniegs, Midlendsitijā un Šeperdstauna atgādināja tās franču pilsētiņas, kas Pirmajā pasaules karā atradās uz frontes līnijas.

Bet Freds T. Berijs bija līksms kā vienmēr. Viņš teica: — Viena liela spilvenu kauja, nekas cits!

—  Ser…? — es bildu.

—  Cilvēki mūždien baidās no sniega vētrām, it kā tās būtu pasaules gals, — viņš teica. — Viņi ir kā putni saulrietā. Putni domā, ka saule nekad vairs neuzlēks. Paklausieties vien, kā putni bļauj, saulei rietot!

—   Ser…? — es bildu.

—   Tas viss nokusīs dažu dienu vai nedēlu laikā, — viņš teica, — un izrādīsies, ka viss ar visiem ir kārtībā, un nekas nav kļuvis sliktāk. Ziņās to vien stāsta, ka sniega vētra nogalējuši nezin cik cilvēku, bet viņi taču būtu nomiruši arī tāpat. Dažs nomirst no vēža, ar ko ir sirdzis kādus vienpadsmit gadus, bet pa radio stāsta, ka viņu nobeigusi sniega vētra.

Tad nu es drusku nomierinājos. Izslējos sēdeklī taisnāk.

— Sniega vētra nav nekas cits kā milzīga spilvenu kauja, — viņš sacīja.

Viņa māte smējās. Māte un dēls bija pašpaļāvīgi un droši. Viņi lieliski pavadīja laiku.

Tomēr Freds T. Berijs droši vien īsu brīdi nožēloja savu līksmo runāšanu — tad, kad mēs varējām no gaisa apskatīt mūsu ratnīcu. Mēs bijām apmetuši loku ap pilsētu un tuvojāmies koniskajam jumtam no ziemeļiem. Vēja sadzītais sniegs bija līdz pusei aizsedzis lielo ziemeļu logu. Kupena bija pilnīgi paslēpusi sētaspuses, proti, virtuves, durvis. Pa gabalu skatoties, es iedomājos, ka kupena patiesībā darīs māju omulīgāku, aizsargās to no vēja.

Taču, ieraugot dienvidu pusi, mēs bijām šausmās. Lielās durvis, kas pēdējo reizi tika vērtas 1943. gadā par godu Sīlijai Hildretai, atkal bija vaļā. Vēlāk mēs noskaidrojām, ka vējš atgrūdis virtuves durvis un pēc tam no iekšpuses izsitis lielās durvis kā mucas spundi. Likās, ka milzīgās duravas mēģinājušas izvemt sniegu, kas uzkrājies iekšā. Cik dzi|š bija sniegs pirmajā stāvā? Sešas pēdas vismaz.

21 FREDS T. BERI3S UN viņa māte izkāpa no helikoptera uz Barrytron jumta. Misters Berijs vēl arvien pūta pīlītes, ka mēs ar Fēliksu esot viņa darbinieki, un stingri pavēlēja pilotam vest mūs visur, kur mēs vēlētos doties, kamēr vien mēs vispār gribam kur doties. Mēs bijām kļuvuši par lieliem

\AG> draugiem, bijām kopīgi piedzīvojuši visādas šausmas, un noskaņojums bija tāds, ka turpmāk mums vajadzētu jo bieži satikties un ka Midlendsitijā nav citu tik interesantu un jauku cilvēku, un tādā garā.

Pēc tam es nesatiku misteru Beriju vairāk nekā desmit gadus, bet viņa māti nesatiku vairs nekad. Ja mūsu nebija klāt, tad mūsu nebija vispār. Tādi nu tie Beriji bija.

Tad nu mēs ar Fēliksu izmantojām šo armijas helikopteru kā taksometru. Mēs devāmies atpakaļ uz ratnīcu. Ap to nebija nekādu pēdu. Mums bija gan jakas, gan cepures* gan cimdi, bet zābaku nebija vis. Tikai parastas ielas kurpes, un, kamēr mēs aizpērāmies, aizkūlāmies un aizvēlamies līdz iekštelpām, tās bija pilnas ar sniegu. Varbūt zem šī sniega bija Māte ar Tēvu. Ja tā, tad viņi bija beigti.

Mēs tikām līdz kāpnēm, no kurām bija redzama tikai augšējā puse. Pazīdami savus vecākus, mēs spriedām, ka, sākoties sniega vētrai, viņi būs gājuši gulēt. Mēs lēsām, ka viņi nebūs kāpuši laukā no gultas pat pēc tam, kad lejā sākās īsta elle. Tad nu mēs ar Fēliksu iegājām vitiu guļamistabā. Gulta bija tukšāka par tukšu — uz tās nebija pat nevienas segas un palaga. Tātad iespējams, ka Māte ar Tēvu bija tomēr ietinušies gultasveļā un nokāpuši lejā.

Es uzkāpu vēl augstāk — uz bijušo ieroču istabu, un Fēlikss tikmēr pārbaudīja pārējās istabas.

Mēs gaidījām, kad uzdursimies līkiem, kas būs cieti un stīvi kā kamīna restes. Iekšā bija šausmīgi auksts. Manā galvā uzplaiksnīja šādi vārdi: "Miroņu kambaris."

Es dzirdēju Fēliksu saucam no galerijas: — Vai kāds ir mājās? — Un, kad es iznācu no ieroču istabas, viņš pavērās augšup un īgni norūca: — Cik jauka atgriešanās,..

Māti un Tēvu mēs atradām apgabala slimnīcā. Tēvs bija uz nāves gultas ar abpusēju plaušu karsoni, ko papildināja nieru nepietiekamība. Mātei bija apsaluši pirksti un pēdas. Tēvs bija ļoti slims vēl pirms sniega vētras, tā ka viņam šā vai tā bija jādodas uz slimnīcu.

Pirms ielas vēl kļuva galīgi neizbraucamas, Māte bija izgājusi vētrā, tērpusies naktskreklā, rītakleitā un čībās, ar Ungāru Leibgvardes mundieri ap pleciem un sabuļādas cepuri galvā. Viņa bija ārā pietiekami ilgi, lai sasaldētos, tomēr viņai izdevās apturēt sniega tīrāmo mašīnu. Un sniega tīrītājs aizveda viņu un Tēvu, ievīstītus gultasdrēbēs, uz slimnīcu, kurai bija sava ar dīzeļdegvielu kurināma elektrostacija.

Kad mēs ar Fēliksu iegājām slimnīcas vestibilā, vēl nezinādami, vai mūsu vecāki tur ir vai nav, mūs apstulbināja burzma. Patvērumu še bija raduši simtiem cilvēku — veselu, kaut gan šī vieta bija paredzēta tikai nopietni slimiem. Sanitārie mezgli bija pārpludināti, un bēgli, meklēdami pārtiku, ūdeni un guļvietas, bija apsēduši visu slimnīcu.

Šie ļaudis bija manējie. Viņi atkal bija kļuvuši par pionieriem. Viņi dibināja jaunu apmetni.

Viņi drūzmējās pie informācijas letes, līdz kurai mēģinājām aizlauzties arī mēs ar Fēliksu. Radās iespaids, it kā tas būtu bārs Klondaikā. Tad nu es teicu Fēliksam, ka mēģināšu aizcīnītics līdz letei, bet viņš lai iet un sameklē kādu paziņu, kam varētu būt kas zināms par vecākiem.

Virzoties cauri pūlim, man bija tāda sajūta, it kā ap manu galvu dūkdami lidinātos neredzami kukaiņi. ViesnīCcis vestibils katrā ziņā bija gana karsts un mitrs, lai patiktu īstiem kukaiņiem, tomēr tic, kas sīca un dīca ap mani, bija radušies manī pašā. Ņujorkā man bija miers no šī pūžņa, bet te, dzimtajā pilsētā, tie atkal bija klāt. Kukaiņi bija informācijas drusciņas manā galvā par to vai citu cilvēku, kā arī ziņas citu galvās par mani.

Es, protams, biju Midlendas apgabala slavenība un laiku pa laikam dzirdēju vārdu savienojumu "Līķu Pēteris". Varbūt man tikai likās.

Es jau neko neizrādīju. Kāda gan būtu jēga bakstīt ar pirkstu krūtīs tam vai citam lauža gabalam un apsūdzēt viņu, ka esmu nosaukts par "Līķu Pēteri"? Esmu pelnījis šo apzīmējumu.

Kad beidzot tiku līdz informācijas letei, es uzzināju, ka citi cilvēki tur ir lielākoties tāpēc, lai gūtu kādu cieņas un uzmanības apliecinājumu. Trim nomocītajām sievietēm aiz letes neprasīja neko sevišķi svarīgu.

Lūk, daži tipiski jautājumi:

—  Vai ir kas jauns, mis?

—  Ja mums vajag segas, uz kurieni jāiet?

—  Vai jūs zināt, ka dāmu tualetē ir beidzies papīrs?

—  Cik slimam jābūt, lai dabūtu palātu?

—  Vai jūs varētu iemainīt dažus desmitniekus tam brīdim, kad sāks strādāt telefons?

-— Vai tas pulkstenis ir pareizs?

—  Vai mēs varam virtuvē izmantot vienu plītsrinki — kādas piecpadsmit minūtes?

' — Doktors Mičels ir mans ārsts. Es neesmu slims, bet vai jūs tomēr nevarētu viņam pateikt, ka es esmu šeit?

—  Vai te ir kāda vieta, kur es varētu dabūt naudu pret čeku?

—  Vai es varu kaut kā palīdzēt?

—   Manai mātei sāp kreisā kāja un nekādi nepāriet. Ko lai es daru?

—  Ar ko tā elektroapgādes sabiedrība īsti nodarbojas?

—  Vai man kādam jāpaziņo, ka man kājā ir šrapneļa šķembas no Pirmā pasaules kara?

Es sāku apbrīnot sievietes aiz letes. Viņas bija pacietīgas un pieklājīgas gandrīz visu laiku. Viena no viņām īsu brīdi sadusmojās uz šrapnelkājoto vīru. Viņas pirmā atbilde nebija apmierinājusi kara veterānu, un tas pavēstīja, ka viņai nav vietas medicīnā, ja viņa negrib uzklausīt, kādas cilvēkiem ir problēmas. Šķiet, ka es zinu, kas tas bija par vīru, un es šaubos, vai viņš jelkad ir bijis karā. Es biju gandrīz pārliecināts, ka tas ir viens no brāļiem Gečiem, kas strādāja brāļu Maritimo celtniecības kompānijā līdz pat tam brīdim, kad viņus pieķēra zogam darbarīkus un būvmateriālus.

Ja viņš tiešām bija tas, par ko viņu noturēju, tad viņam bija meita, kas skolā mācījās divus gadus virs manis, liekas, Mērija vai Marta, vai Marija, un viņa piekopa sīkas veikalu zādzības. Viņa mūždien centās iedraudzēties ar citiem, apdāvinot tos ar sazagtajām mantām.

Un sieviete aiz letes viņam rūgti atteica, ka viņa ir tikai parasta mājsaimniece, brīvprātīgi pieteikusies šim darbam, un ka viņa strādā bez pārtraukuma jau divdesmit četras stundas. Tobrīd bija vēla pēcpusdiena.

Es attapu, ka zinu arī to, kas ir viņa — un nevis aptuveni, bet skaidri. Katrā ziņā divdesmit četras bezmiega stundas bija manās acīs padarījušas viņu par ideālu pārstāvi līdzjūtīgajai, pašaizliedzīgajai visu vecumu sieviešu ciltij visā pasaulē. Viņa noliedza, ka ir mediķe, bet viņa tik un tā bija žēlsirdīgā māsa, caurcaurēm īsta.

Jāatzīst gan, ka mātišķu sieviešu klātbūtnē es allaž kūstu, tāpēc ka manis paša māte bija auksta un agresīvi bezpalīdzīga kaza.

Kas bija šī ārkārtīgi skaistā un nesavtīgā sieviete aiz letes? Pārsteigums! Tā bija Sīlija Hūvere, dzimusi Hildreta, pontiaku tirgotāja sieva, kādreiz uzskatīta par visstulbāko skuķi skolā. Es gribēju, lai arī Fēlikss viņu redz, taču viņš nekur nebija ieraugāms. Viņš pēdējo reizi bija redzējis Sīliju nozūdam neizbraucamā celiņā — vēlā vakara stundā 1943. gadā.

Viņa darbojās aiz letes kā robots. Viņas atmiņa bija pagurusi no pārslodzes. Es jautāju viņai, vai slimnīcā atrodas misters un misis Volci, un viņa lūkoja kartotēkā. Viņa mehāniski pavēstīja man, ka Oto Volcs atrodas reanimācijā, kritiskā stāvoklī, un nevar pieņemt apmeklētājus un ka Emmai Vecclei Volcai nekādas briesmas nedraud, viņai ierādīta gulta pagaidu palātā, kas iekārtota pagrabā.

Tad nu atkal viens mūsu cildenās ģimenes loceklis bija iebāzts pagrabā. Es nekad agrāk nebiju bijis slimnīcas pagrabā. Bet vienu gan es par to zināju jau kopš agras bērnības: tur atradās pilsētas morgs.

Tā bija pirmā Eloizcs Mecgcrcs pieturvieta pēc tam, kad es biju iešāvis viņai starp acīm.

Es atradu Fēliksu stāvam vestibila kaktā, galīgi apjukušu. Viņš nebija neko darījis, lai mēģinātu atrast Māti un Tēvu. Viņš nekam nebija derīgs.

13 č? -

—  Palīdzi man, Rūdij! — viņš sacīja. — Man atkal ir septiņpadsmit gadu. — Tas bija tiesa.

—  Viens mani tikko nosauca par Samta Mākoni, — viņš izdvesa. Tā bija slavenā estrādes dziedātāja Mela Tormē palama, un arī Fēlikss vidusskolā bija tā iesaukts.

—  Tas, kurš mani tā nosauca, — viņš sacīja, — gribēja paņirgāties, it kā man vajadzētu kaunēties pašam par sevi. Tas bija viens baigi resnais čalis ar aukstām, zilām acīm. Pieaudzis cilvēks dienas uzvalkā. Kopš es aizgāju armijā, neviens nav ar mani tā runājis.

Man bija viegli uzminēt, kuru viņš domā. Apsaukātājs bija Džerijs Mičels, vidusskolā sīvākais Fēliksa ienaidnieks. — Džerijs Mičels, — es teicu.

—  Tas bija Džerijs? — pārjautāja Fēlikss. — Viņš ir šausmīgi apvēlies. Pauris arī pa pusei pliks!

—   Un vēl, — es piebildu, — viņš ir kļuvis par ārstu.

—  Man žēl viņa pacientu, — sacīja Fēlikss. — Viņš mēdza spīdzināt suņus un kaķus un muldēt, ka veic zinātniskus eksperimentus.

Un tas bija pravietiski sacīts. Dr. Mičelam bija plaša privātprakse, kas balstījās uz principu, ka mūsdienās nevienam ne brīdi nav jājūt nekāds diskomforts vai raizes, jo tagad pret visu ir atrasti medikamenti. Un viņš nopirka sev lielu māju Fērčailda augstienē, kaimiņos Dveina un Sīlijas Hūveru namam, un ar viņa svētību Sīlija un viņa paša sieva, un vēl Dievs vien zina cik cilvēku sagrāva savas domāšanas un gara spējas ar amfetamīnu.

Kukaiņu pūznis manā galvā nezināja miera. Informācijas sīkumi par cilvēkiem čumēja un ņudzēja vien: Dr. Džeroms Mičels bija precējies ar Barbaru Mičelu, dzimušu Skvairsu, Antonija Skvairsa jaunāko māsu. Antonijs Skvairss bija tas policists, kas iesauca mani par Līku Pēteri.

Lūk, kāda bija Tēva nāves aina. Pie viņa gultas stāvējām mēs — Māte, Fēlikss un es. Džino un Marko Maritimo, uzticīgi līdz galam, bija atbraukuši uz slimnīcu ar savu buldozeru.

Vēlāk izrādījās, ka šie divi vecie, aizkustinošie anibāļi bija pa ceļam nodarījuši postu simtiem tūkstošu dolāru apjomā, sadragādami apsnigušos automobiļus, žogus, hidrantus, pastkastes un tādā garā. Viņiem bija jāpaliek gaitenī, tāpēc ka vini nebija asinsradinieki.

Tēvs bija skābekļa maskā. Viņš bija piešpricēts pilns ar antibiotikām, tomēr viņa ķermenis nespēja plaušu karsoni pievārēt. Daudzas citas vietas arī bija pagalam. Kopēji bija noskuvuši viņa biezos, jauneklīgos matus un ūsas, lai nejauša dzirkstele skābekļa klātbūtnē neaizdedzinātu tos kā šaujampulveri. Kad ienācām mēs ar Fēliksu, izskatījās, ka viņš ir aizmidzis, bet murgo, aizvērtām acīm ar kaut ko cīnīdamies.

Māte jau daudzas stundas bija tur. Viņas apsalušās rokas un pēdas bija plastmasas maisiņos, kas pildīti ar dzeltenu ziedi, tā ka viņa nevarēja mums pieskarties. Izrādījās, ka tā ir eksperimentāla apsalumu ārstēšanas metode, kuru šīs pašas dienas rītā šepat Midlendsitijā bija izgudrojis doktors Mailss Pendltons. Mēs domājām, ka visiem sala upuriem cietušās ķermeņa daļas tiek iebāztas plastmasas maisiņos ar ziedi. Izrādījās, ka Māte bija vienīgais cilvēks vēsturē, kas šādi ārstēta.

Viņa bija cilvēkveidīga jūrascūciņa, un mēs to pat nenojautām.

Par laimi, nekas slikts nenotika.

Tēva lūramais caurums uz mūžu aizvērās rieta stundā, nākamajā dienā pēc manas lugas pirmās un pēdējās izrādes. Viņam bija sešdesmit astoņi gadi. Pēdējais un vienīgais vārds, ko mēs ar Fēliksu no viņa lūpām dzirdējām, bija "mamma". Māte mums pastāstīja par viņa iepriekšējām pirmsnāves atziņām — ka viņš vismaz labi saticis ar bērniem, ka viņš vienmēr centies rīkoties godprātīgi un ka viņš, lai gan pats nav bijis mākslinieks, tomēr, cerams, drusciņ vairojis skaistuma izpratni Midlendsitijā.

Māte stāsta, ka viņš pieminējis ieročus, bet nav izplūdis sīkumos. Viņš teicis tikai: "Ieroči."

Sadragātie ieroči, arī liktenīgā Springfīlda, kara laikā tika par brīvu nodoti metāllūžņos — līdz ar vēja rādītāju. Pēc pārkausēšanas un pārstrādāšanas šāviņos, bumbās, rokas granātās un tamlīdzīgās precēs tie atkal varēja nogalināt pulka laužu.

Redz, kāds apkārtceļš iznāca!

Cik nu man zināms, viņam bija tikai viens liels noslēpums, ko viņš būtu varējis izpaust uz nāves gultas: kas nogalināja Augustu Gunteru un kas notika ar tā galvu. Taču viņš to neizpauda. Kuru gan tas būtu interesējis? Vai gan sabiedrībai būtu kāds labums, ja vecais Frensiss X. Morisejs, kas bija kļuvis par policijas priekšnieku un tagad grasījās iet pensijā, tiktu apsūdzēts par to, ka pirms četrdesmit četriem gadiem nejauši sašķaidījis Guntera galvu ar desmitā kalibra bises šāvienu?

Lai jau gulētāji gul.

Kad mēs ar Fēliksu tikām pie Tēva, viņš atkal bija bērns. Viņš domāja, ka viņa māte ir tepat tuvumā. Viņš nomira, ticēdams, ka viņam reiz piederējusi viena no pasaules desmit dižākajām gleznām. Tā nebija Ādolfa Hitlera "Minorītu baznīca Vīnē". Par Hitleru viņam mirstot nekas nebija sakāms. Par Hitleru viņš jau bija saņēmis mācību. Viena no pasaules dižākajām gleznām, ciktāl tas attiecās uz viņu, bija Džona Retiga "Krustā sišana Romā", kuru viņš bija nopircis Holandē, tā dēvēto studiju gados. Tagad tā karājas Cincinati Mākslas muzejā.

Faktiski "Krustā sišana Romā" bija viena np Tēva nedaudzajām tirdznieciskajām veiksmēm, kuras viņš piedzīvoja savos pieci duči un astoņos dzīves gados. Kad viņš un Māte ķērās pie visu mākslas vērtību izpārdošanas, lai atpirktos no Mecgeriem, viņi bija iedomājušies, ka gleznas vien ir vērtas simtiem tūkstošus dolāru. Es atceros, ka viņi ielika sludinājumu kādā mākslas žurnālā — esot pārdošanā kāda ievērojama, tak likvidējama mākslas kolekcija, un nopietni kolekcionāri un muzeju direktori varēšot to apskatīt, iepriekš piesakot vizīti mūsu mājā.

Kādi pieci interesenti, cik atceros, tiešām mēroja visu garo ceļu līdz Midlendsitijai, lai apskatītos, un viņi atklāja, ka kolekcija ir visai jancīga. Atceros, ka vienam vīram bija vajadzīgas simt bildes motelim, ko viņš ņēmās iekārtot Biloksijas pilsētā Misisipi štatā. Pārējie, šķiet, tiešām šo to saprata no mākslas.

Taču vienīgā glezna, kas tika iekārota, bija "Krustā sišana Romā". To nopirka Cincinati Mākslas muzejs par samērā necilu naudas summu, un es esmu pārliecināts, ka muzejs iekāroja šo gleznu nevis tās acīm redzamā dižuma dēl, bet gan tāpēc, ka tās autors bija dzimis Cincinati. Tas bija neliels opuss apmēram krekla iesaiņojuma kartona lielumā — apmēram tikpat liels kā Tēva nepabeigtais meistardarbs, akts Vīnes darbnīcā.

Džons Retigs nomira 1932., manas piedzimšanas gadā, un, atšķirībā no manis, viņš tika laukā no savas dzimtās pilsētas un neatgriezās tajā. Viņš devās uz Tuvajiem Austrumiem, pēc tam uz Eiropu un pēdīgi apmetās Holandē, Volendamā. Tā kļuva par viņa mājām un tur pirms Pirmā pasaules kara viņu sastapa Tēvs.

Volendama bija Džona Retiga Katmandu. Kad Tēvs ar viņu iepazinās, šim vīram no Cincinati bija kājās koka tupeles.

"Krustā sišana Romā" ir parakstīta ar "Džons Retigs" un datēta ar 1888. gadu. Tātad tā ir gleznota vēl pirms Tēva dzimšanas. Tēvs to nopirka kaut kad ap 1913. gadu. Fēlikss domā, ka, iespējams, arī Hitlers ir piedalījies šai izpriecas braucienā uz Holandi. Iespējams gan.

"Krustā sišana Romā" tiešām ataino Romu. Es gan nekad neesmu tur bijis, tomēr zinu pietiekami, lai pazītu šo arhitektūras anahronismu noliktavu. Kolizcjs gleznā, piemēram, ir nevainojami atjaunots, bet turpat ir arī kristiešu baznīcas tornis un dažas arhitektoniskas detaļas, un veselas celtnes, kas izskatās jaunākas pat par renesansi, varbūt pat no deviņpadsmitā gadsimta. Šai gleznainajā arhitektūras un skulptūru jūklī redzamas sešdesmit astoņas niecīgas, bet skaidras cilvēku figūras, kas piedalās kaut kādās svinībās. Reiz jaunībā mēs ar Fēliksu tās saskaitījām. Impresionistiski traipi un punktiņi liek manīt, ka tur ir arī simtiem citu. Plīv karogi. Sienas ir rotātas ar lapu vītnēm. Milzīga līksmība.

Tikai ieskatoties gleznā ciešāk, jūs sapratīsiet, ka divām no sešdesmit astoņām figūriņām nav diez ko līksma jušana. Tās atrodas kreisajā, apakšējā stūrī un iekļaujas vispārējā kompozīcijā, bet patiesībā tās ir nule piesistas krustā.

Cik saprotu, šī glezna ir visai drosmīgs komentārs cilvēku bezrūpīgajam necilvēcīgumam pret citiem cilvēkiem — pat tais laikos, kas Džonam Retigam bija "mūsdienas".

Gleznai droši vien ir tā pati pamattēma, kas Pikaso "Gernikai", kuru es esmu redzējis. Es aizgāju apskatīt "Gerniku" Ņujorkas Modernās mākslas muzejā kādā "Katmandu" mēģinājuma pārtraukumā.

Baiga glezna.

22 KAD TEVS BIJA NOMIRIS, es gāju pastaigāt pa slimnīcas gaiteņiem, viens pats. Dažs labs man aiz muguras varbūt nomurmināja "Līku Pēteris". Varbūt ne. Ko tad drūzmā var saprast.

Ceturtā stāva gaiteņa galā es negaidīti uzgāju kaut ko dīvaini skaistu. Tas atradās žilbinoši saulainajā pacientu atpūtas telpā. Negaidītais skaistums atkal bija Sīlijas Hūveres, dzimušas Hildretas, veidolā. Viņa bija aizmigusi uz dīvāna, un viņas mieru sargāja vienpadsmitgadīgais dēlēns. Acīmredzot Sīlija bija paņēmusi puiku līdzi uz slimnīcu, lai viņam nebūtu vētrā jāpaliek vienam mājās.

Viņš stīvi sēdēja uz dīvāna malas. Māte pat miegā uzraudzīja zēnu, turēdama viņa roku. Man šķita, ja puika mēģinātu celties kājās, tad Sīlija uz mirkli atmostos un atkal liktu viņam sēsties.

Izskatījās, ka puikam nav iebildumu.

Nu jā — un pēc desmit gadiem, 1970. gadā, šis pats puika bija kļuvis par bēdīgi slavenu homoseksuāli. Viņš bija aizgājis no mājām un dzīvoja vecajā Fērčailda viesnīcā. Viņa tēvs Dveins Huvers bija no viņa atteicies. Viņa māte bija kļuvusi par vientulnieci. Viņš vilka dzīvību, vakaros spēlēdams klavieres jaunās viesnīcas llolidav Inn kokteiļu bārā.

Es atkal biju tas pats, kas pirms manas lugas fiasko Ņujorkā — naktsmaiņas pārdevējs Šramma aptiekā. Tēvs bija apglabāts Kalvarijas kapsētā, visai netālu no Eloizes Mecgeres. Mēs apglabājām viņu gleznotāja uzsvārcī, ar kreisās rokas īkšķi iemauktu paletē. Kāpēc gan ne?

Pilsētas valde bija atņēmusi mums veco ratnīcu, tāpēc ka piecpadsmit gadus nebija maksāti nodokļi. Pirmajā stāvā tagad atradās kravas automašīnu un autobusu karkasi, kas tika nežēlīgi sadalīti pa sastāvdaļām. Augšstāva telpas bija kļuvušas par dokumentu miroņkambariem — tur glabājās liecības par pilsētas valdes darbu pirms Pirmā pasaules kara.

Mēs ar Māti mitinājāmies sīkā, sūdīgā divistabu būdelē Avondeilā, brāļu Maritimo uzceltajā rajonā. Mēs ar Māti ievācāmies tur apmēram trīs mēnešus pēc Tēva nāves. Faktiski budēli mums uzdāvināja Džino un Marko Maritimo. Mums pat nebija naudas pamatiemaksai. Mēs ar Māti bijām galīgi uz sēkla, Fēlikss vēl nebija sācis pelnīt lielo dolāru, un teju viņam bija jāmaksā alimenti divām, ne vairs vienai bijušajai sievai. Bet vecie, labie Džino un Marko teica, lai tik mēs vācamies iekšā un ne par ko neuztraucamies. Izrādījās, ka viņu pieprasītā cena ir daudz, daudz zemāka par mājas faktisko vērtību, un mums nebija nekādu grūtību ar hipotēkas dabūšanu. Turklāt mūsu būdele bija modeļa paraugs un tāpēc atradās jau iekoptā vietā, pie visiem logiem bija žalūzijas, uz parādes durvīm veda akmens plāksnīšu celiņš un mājas priekšā bija laternas stabs. Vārdu sakot, visādi dārgi sīkumi, ko vairākums Avondcilas budelu pircēju nevarēja atļauties: kārtīgs pagrabs, vannas istabā īstas flīzes, ciedrkoka skapis Mātes istabā, trauku mazgājamā mašīna, virtuves sienā iebūvēta krāsns un nodalīts brokastu stūrītis, dzīvojamā istabā kamīns ar dekoratīvu dzegu, restes gaļas cepšanai brīvā dabā, apkārt pagalmam astoņas pēdas augsts ciedru dzīvžogs, un tā joprojām.

1970. gadā, trīsdesmit astoņu gadu vecumā es joprojām gatavoju savai mātei ēdienu un katru dienu klāju viņas gultu, un mazgāju viņas veļu, un tādā garā. Mans brālis, tolaik četrdesmit četrus gadus vecs, bija NBC prezidents, un viņam bija dzīvoklis debesskrāpja jumta stāvā ar skatu uz Centrālparku. Viņš tika uzskatīts par vienu no Amerikas desmit elegantākajiem vīriešiem, un tolaik ritēja viņa šķiršanās process no ceturtās sievas. Smalko aprindu hronikā mēs ar Māti izlasījām, ka viņš un viņa ceturtā sieva ir sadalījuši dzīvokli divās dalās ar krēslu virkni. Otra teritorijā nedrīkstēja iet.

Kā vēstīja tā pati hronika, Fēliksam turklāt kuru katru dienu draudēja atlaišana, tāpēc ka strauji kritās NBC pārraižu popularitāte salīdzinājumā ar citiem TV kanāliem.

Fēlikss to noliedza.

Un — jā — Freds T. Berijs bija zaudējis māti, un brāļu Maritimo celtniecības kompānija cēla Mildredas Berijas Memoriālo mākslas centru Cukura strauta līcī, uz pāliem. Es nebiju saticis misteru Beriju veselus desmit gadus.

Tad kādu nakti ap diviem Šramma aptiekā ienāca Taigers Adamss, Berija pilots. Es apvaicājos, kā tad misteram Berijam klājas, un Adamss pastāstīja, ka viņš gandrīz ne par ko vairs neinteresējoties, vienīgi par mākslas centru.

— Viņš apgalvo, ka gribot uzdāvināt Ohaio dienvidrietumu galam pašiem savu Tadžmahalu, — viņš teica. — Viņš, protams, cieš no vientulības. Man liekas, ja nebūtu mākslas centra, viņš varbūt pat izdarītu pašnāvību.

Tad nu es nākampēcpusdien aizgāju uz pilsētas centru, uz bibliotēku, un palasījos par Tadžmahalu. Bibliotēku grasījās nojaukt, jo tās tuvākā apkaime grima nabadzībā. Ziemā kārtīgiem ļaudīm vairs negribējās iet uz lasītavu, jo tur vienmēr bija pilns ar klaidoņiem, siltuma meklētājiem.

Es, protams, jau biju šo to dzirdējis par Tadžmahalu. Kā visi citi. Un tas bija pieminēts manā lugā. Vecais Džons Fortūns pirms nāves redzēja Tadžmahalu. Tā bija pēdējā vieta, no kuras viņš atsūtīja pastkarti. Bet es skaidri nezināju, kāpēc un kad, un kā tas ticis uzcelts.

Izrādījās, ka tas pabeigts 1643. gadā, trīssimt vienu gadu pirms es nošāvu Eloizi Mecgeri. Tadžmahalu cēla divdesmit tūkstoši strādnieku divdesmit divus gadus.

Tas bija memoriāls kaut kam, kas Fredam T. Berijam nekad nebija bijis un arī man nekad nav bijis, proti, sievai. Viņu sauca Ardžumanda Banu Bēguma. Viņa nomira, laižot pasaulē bērnu. Viņas vīrs, kas pavēlēja uzcelt Tadžmahalu par katru cenu, bija mongoļu imperators, šahs Džahans.

Taigers Adamss pastāstīja man jaunumus vēl par kādu cilvēku, kuru es kādu laiciņu nebiju saticis. Viņš stāstīja, ka aizviņnakt nolaidies Vila Fērčailda memoriālajā lidostā, taču pēdējā brīdī nācies atkal pacelties, jo uz skrejceļa bijis cilvēks.

Šī būtne gulējusi pašā skrejceļa vidū un negrasījusies vākties malā. Tobrīd lidostā bijuši tikai divi cilvēki — viens sēdējis tornī, otrs lejā vaskojis grīdas. Tad nu vaskotājs, viens no brāļiem Gečiem, aizbraucis uz skrejceļu pats ar savu auto.

Viņam bija vilkšus jāievelk noslēpumainā persona mašīnā. Izrādījies, ka tā ir Sīlija Hūvere. Viņa bija basām kājām, naktskreklā, ar vīra lietusmēteli uz pleciem un apmēram piecas jūdzes no mājām. Acīmredzot viņa bija šādā skatā, basām kājām, gājusi garā pastaigā — un tumsā uzklīduši uz lidostas skrejceļa, noturēdama to par šoseju. Un tad pēkšņi uzžilba nolaišanās prožektori un Barrytron lidaparāts gandrīz vai izšķīra viņai celiņu matos.

Nekas nevienam netika ziņots, arī policijai ne. Gečs aizveda viņu mājās, un viss.

Gečs vēlāk stāstīja Taigeram, ka viņai mājās nav bijis neviena, kas bažīgi jautātu, kur gan viņa bijusi, un justos atvieglots, ka ar viņu viss kārtībā, un tādā garā. Viņa viena pati iegājusi iekšā un laikam gan viena pati likusies gultā. Kad viņa iegājusi iekšā, kādā augšstāva logā uz trim četrām minūtēm iedegusies gaisma. Tas izskatījies pēc vannas istabas loga.

Kā stāsta Taigers, Gečs sacījis tumšajam namam šādus vārdus: "Čuči saldi, bumbulīt!"

Kāds tomēr Sīliju gaidīja. Tas bija suns, bet viņa nepievērsa tam uzmanību. Viņai, cik nu Gečs varējis samanīt, suņa priecāšanās bijusi gluži vienaldzīga. Viņa ne paglaudīja to, ne 'pateicās, ka gaidījis, neko — un nesacīja, lai suns nāk līdzi uz guļamistabu.

Suns bija Dveina Hūvera labradors Spārkijs. Dveins pats pēdējā laikā gandrīz nekad nebija mājās. Spārkijs būtu ar prieku sveicinājis ikkatru. Spārkijs priecājās, ieraugot Geču.

Tātad: lai gan es cenšos ne par vienu sevišķi neieinteresēties un lai gan, kopš es nošāvu Eloizi Mecgeri, man ir tāda sajūta, ka nemaz neesmu piederīgs šai konkrētajai planētai, — es tomēr mīlēju Sīliju, vismaz drusciņ. Viņa galu galā spēlēja manā lugā un uztvēra to loti nopietni, tādējādi kļūdama man gluži vai par bērnu vai māsu.

Lai es būtu galīgi nekur neiesaistījies cilvēks un pavisam īsta bezdzimuma būtne, man nekādā ziņā nevajadzēja rakstīt lugu.

Lai es būtu pavisam īsta bezdzimuma būtne, man arī nevajadzēja pirkt jaunu mersedesu. Tas ir tiesa: desmit gadus pēc Tēva nāves es biju strādājis nakti pēc nakts un loti pieticīgi dzīvojis Avondeilā, tādējādi sataupīdams tik daudz naudas, ka varēju nopirkt baltu četrdurvju 280. mersedesu, un šā vai tā krietns žūksnis palika pāri.

Tas bija varen jocīgs skats — Līķu Pēteris pēkšņi sāk braukāt pa pilsētu milzīgā, baltā sapņu kuģī un, cik var manīt, visu laiku pats ar sevi sarunājas. Patiesībā, es, protams, gaiņāju skumjas ar scat dziedāšanu. — Fī-dilī vot e bū bū, — es mēdzu dziedāt savā mersedesā, un: — Ranga danga vi! — Un tādā garā. — Fūdill jet! Fūdilī jet!

Visdrausmīgākais jaunums par Sīliju, ko man pavēstīja Taigers Adamss, bija šāds: septiņos gados pēc uzstāšanās manā lugā viņa bija kļuvusi tik atbaidoša kā Ļaunā Rietumu Ragana "Ožas burvī".

Tieši tā Taigers man sacīja: — Ak Dievs, Rūdij, tu nemūžam neticēsi — tā nabaga sieviete ir kļuvusi tik atbaidoša kā Ļaunā Rietumu Ragana "Ožas burvī"!

Vēl pēc nedēļas viņa atnāca pie manis uz aptieku — pusnaktī, raganu stundā.

23 ES TIKKO BIJU ATNĀCIS uz darbu. Stāvēju pie sētas durvīm, noraudzījos savā jaunajā mersedesā un klausījos viļņu šalkās liedagā turpat netālu. Šķietamais liedags patiesībā bija starpštatu šoseja, pa kuru lielā ātrumā drāzās gigantiski kravas auto ar astoņpadsmit riteņiem. Nakts bija maiga. Man trūka tikai havajiešu ģitāras. Es biju apmierināts bez gala.

Mana mugura bija pagriezta pret noliktavas telpu, kur glabājās zāles pret visām kaitēm, kādas vien cilvēkiem zināmas. Noliktavā atskanēja mazs zvaniņš, pavēstīdams man, ka nupat kāds ienācis galvenajā telpā. Kā allaž, pastāvēja iespēja, ka tas ir slepkava vai vismaz laupītājs. Desmit gados kopš Tēva nāves es esmu aiz letes aplaupīts sešas reizes.

Es gan esmu varonis.

Tad nu es gāju apkalpot pircēju, vai kas nu tur būtu. Sētas durvis atstāju neaizslēgtas. Ja tur būtu laupītājs, tad cs mēģinātu izmukt pa šīm durvīm un paslēpties starp nezālēm un atkritumu kastēm. Viņam vai viņai būtu jāsamierinās ar pašapkalpošanos. Es nebūtu klāt un nepildītu viņa vai viņas rīkojumus.

Pircējs, vai kas nu tas bija, pētīja stendā izliktās saulesbrilles. Kam gan pusnaktī vajadzīgas saulesbrilles?

Cilvēciskai būtnei ienācējs bija par mazu. Tomēr tas noteikti bija pietiekami liels, lai zem platā lietusmēteļa slēptu apzāģētu bisi. Mēteļa mala gandrīz skārās pie grīdas.

— Vai varu jums palīdzēt? — es mundri uzsaucu. Varbūt šo radību mocīja galvassāpes vai hemoroīdi.

Radījums pagriezās pret mani un atklāja man pilsētas savulaik visskaistākās meitenes Sīlijas Hūveres sejas uzburbušās un bezzobainās atliekas.

Un mana atmiņa atkal raksta luģeli.

Priekškars paceļas, atklādams noplukušu aptieku, kādas nelielas Vidējo Rietumu pilsētas trūcīgākajā rajonā. Ir drusciņ pēc pusnakts. RŪDIJS VOLCS, resns bezdzimuma farmaceits, ir šokēts, atklājot, ka ienākusi vecene, garīgi traumētā narkomāne, ir SĪLlfA HŪVERE, savulaik pilsētas visskaistākā meitene.

RŪDIJS. Misis Hūvere!

SĪLIJA. Mans varoni!

RŪDIJS. Vai nu es…

SĪLIJA. Jā! Jā! Tu! Mans dramaturģiskais varoni!

RŪDIJS (sāpināts). Ak, lūdzu…

SĪLIJA. Tava luga — tā pārvērta manu dzīvi!

RŪDIJS. Tu nudien spēlēji labi.

SĪLIJA. Ak, šie brīnišķie vārdi, kas plūda pār manām lūpām — tos tu biji uzrakstījis! Es miljons gados nevarētu izdomāt tik skaistus vārdus. Bez tevis es būtu dzīvojusi un nomirusi, ne reizi nepateikdama neko uzmanības vērtu.

RŪDIJS. Tu liki maniem vārdiem skanēt labāk, nekā tie bija uzrakstīti.

SĪLIJA. Es biju uz skatuves, un visi tie ļaudis lejā skatījās milzīgām acīm un klausījās, cik brīnišķus vārdus runā vecā, stulbā Sīlija Hūvere. Vini nespēja tam ticēt.

RŪDIJS. Arī manā dzīvē tas bija maģisks laiks.

SĪLIJA (atdarinādama publiku). Autoru! Autoru!

RŪDIJS. Kad krita priekškars, mēs bijām pilsētas pirmās zvaigznes. Bet nu — ko es varu tev piedāvāt?

SĪLIJA. Jaunu lugu.

RŪDIJS. Sīlij, tā bija mana pirmā un pēdējā luga.

SĪLIJA. Nekā! Es esmu ieradusies, lai tevi iedvesmotu — ar savu jauno seju. Paskaties man sejā! Saceri vārdus, ko varētu runāt cilvēks ar šādu ģīmi. Uzraksti vecās, trakās dāmas lugu!

RŪDIJS (skatīdamies ārā, uz ielu). Kur tu atstāji savu mašīnu?

SĪLIJA. Es vienmēr esmu gribējusi šādu seju. Kaut es būtu piedzimusi ar šādu seju! Tas man būtu aiztaupījis daudzas nepatikšanas. Visi tik sacītu: "Ak, lieciet to dullo veceni mierā!"

RŪDIJS. Vai tavs vīrs ir mājās?

SĪLIJA. Tu esi mans vīrs. Es atnācu, lai tev to pateiktu.

RŪDIJS. Sīlij, tu neesi vesela. Kas ir tavs ārsts?

SĪLIJA. Tu esi mans ārsts. Tu esi vienīgais cilvēks šai pilsētā, kas jelkad sniedzis man drusku dzīvesprieka — manas zāles bija tavi burvīgie vārdi! Jel sniedz man tos vēl!

RŪDIJS. Tu esi pazaudējusi kurpes.

SĪLIJA. Es aizsviedu kurpes prom! Tev par godu! Es izsviedu ārā visas savas kurpes. Tās visas ir miskastē.

RŪDIJS. Kā tu šeit nokļuvi?

SĪLIJA. Kājām — un arī mājās iešu kājām.

RŪDIJS. Šis rajons ir pilns ar sasistiem stikliem.

SĪLIJA. Tevis dēj es mīluprāt ietu kaut pa kvēlošām oglēm. Es mīlu tevi! Tu man esi loti vajadzīgs!

(RŪDIJS apdomā šo paziņojumu un izdara cinisku secinājumu, kas viņu pašu nomāc.)

RŪDIJS (neizteiksmīgi). Ripas.

SĪLIJA. Mēs gan būtu varens pārītis — dullā vecene un Līķu Pēteris!

RŪDIJS. Tev no manis ir vajadzīgas ripas — bez receptes.

SĪLIJA. Es tevi mīlu!

RŪDIJS. Kā tad. Bet tieši ripas, nevis mīlestība liek cilvēkiem staigāt pusnaktī pa plīsušiem stikliem. Ko ta' tu gribi, Sīlij — amfetamīnu?

SĪLIJA. Nu, patiesību sakot…

RŪDIJS. Patiesību sakot?

SĪLIJA (it kā tas būtu pilnīgi dabisks pieprasījums, kas katrā zinā jāizpilda). Penvolta bifetamīnu, lūdzu!

RŪDIJS. "Melnos mīlīšus".

SĪLIJA. Nekad neesmu dzirdējusi, ka to dēvētu tā.

RŪDIJS. Tu taču zini, kāds tas ir — melns un spīdīgs.

SĪLIJA. Tu dzirdēji, kā to saucu cs.

RŪDIJS. Šeit tu nevarēsi to dabūt.

SĪLIJA (sašutusi). Man tas ir parakstīts gadiem ilgi!

RŪDIJS. Bez šaubām! Bet tu šeit nekad neesi bijusi — ne ar recepti, ne bez.

SĪLIJA. Es atnācu, lai lūgtu tevi uzrakstīt jaunu lugu.

RŪDIJS. Tu atnāci šurp, tāpēc ka nekur citur tev vairs nedeva. ūn es arī nedošu tev to indi, kaut vai tev būtu paša Dieva parakstīta recepte. Un tagad tu man teiksi, ka nemaz nemīli mani.

SĪLIJA. Es nespēju noticēt, ka tu esi tik ļauns!

RŪDIJS. Un kurš irtas, kas tik ilgi bijis tik ļoti laipns pret tevi? Varu derēt, ka dakteris Mičels — roku rokā ar Fērčailda augstienes zaļu fabriku. Pārvēlu —vini ir nobijušies līdz nāvei par to, ko ar tevi izdarījuši.

SĪLIJA. Kāpēc tu tik ļoti baidies no mīlestības?

(Aiz recepšu letes iezvanās telefons. RŪDIJS pieiet atbildēt.)

RŪDIJS. Atvaino! (Telefona klausulē) Šramma aptieka.

(Viņš vienaldzīgi noklausās īsu jautājumu.) Tā runā. (Viņš noliek klausuli.) Kāds gribēja zināt, vai es esmu Līķu Pēteris. Un nu, misis Hūvere — manas zināšanas par ilgstoša amfetamīna patēriņa sekām liek man gaidīt, ka tu loti drīz sāksi lamāties. Ja vajag, es to, protams, varu pieciest, tomēr labprātāk es kaut kā aizdabūtu tevi uz mājām.

SĪLIJA. Tev liekas, ka tu briesmīgi daudz zini.

RODIJS. Vai ir iespējams sazvanīt tavu vīru? Viņš ir mājās?

SĪLIJA. Detroitā.

RŪDIJS. Tavs dēls dzīvo tikai dažus kvartālus no šejienes.

SĪLIJA. Es nevaru viņu ciest, un viņš nevar ciest mani.

RŪDIJS. Sāk izskatīties, ka mēs jau dzīvojam veco, dullo dāmu lugā. Es piezvanīšu dakterim Mičelam.

SĪLIJA. Viņš vairs nav mans ārsts. Dveins viņu pagājšnedēj piekāva — par to, ka viņš tik ilgi devis man tās ripas.

RŪDIJS. Pareizi darīja.

SĪLIJA. Vai ne? Un tūlīt pēc atgriešanās no Detroitas viņš ir nodomājis likt mani trakomājā.

RŪDIJS. Tev tiešām ir nepieciešama palīdzība. Loti nepieciešama.

SĪLIJA. Tad apskauj mani/ (RŪDIJS sastingst.) Nevajag man tavu Penvolta bifetamīnu! Neko man te nevajag! (Viņa svinīgi notrauš kosmētikas paraugu klāstu no letes uz grīdas.)

RŪDIJS. Lūdzu, nedari vairs tā!

SĪLIJA. Vai, vai, vai… Es par visu samaksāšu. Es samaksāšu par visu, ko man sagribēsies sadauzīt. Nauda nav problēma. (Viņa izvelk no lietusmēteļa kabatas sauju zelta monētu.) Redzi?

RŪDIJS. Īsts zelts!?

SĪLIJA. Nūja! Es te nemuļķojos. Mans vīrs, saproties, krāj monētas.

RŪDIJS. Tāda čupa tak maksātu vairākus tūkstošus dolāru.

SĪLIJA. Tās ir tavas, visas tavas, dārgumiņ! (Viņa nosviež monētas RŪDĪJĀM pie kajam.) Tagad apskauj mani — vai arī iedod man drusku Penvolta bifetamīna!

(RŪDIJS pieiet pie tālruņa, griež numuru.)

RŪDIJS (gaidīdams atbildi viņā galā, klusi dzied). Skīdī-vo, skīdī-vū… (Uti.)

SĪLIJA. Kam tu zvani?

RŪDIJS. Policijai.

SĪLIJA. Tu, smirdīgais sūdu bambāli! (Viņa apgāž stendu ar saulesbrillēm.) Tu, resnais nacistu izdzimums!

RŪDIJS (klausulē). Šeit Rādijs Volcs, Šramma aptieka. Ar ko es runāju? A, tu, Bob! Es nepazinu tavu balsi. Man te drusku vajadzīga palīdzība.

SĪLIJA. Tev te vajag daudz palīdzības! (Viņa sāk postīt visu, kam tiek klāt.) Slepkava! Memmesdēliņš!

RŪDIJS (klausulē). Nē, nekā krimināla. Psihisks gadījums.

(Priekškars.)

Tomēr vina aizvācās pirms policijas ierašanās. Kad policisti atbrauca, vini varēja apskatīt nodarītos postījumus, bet pati vaininiece atkal bez kurpēm klimta naktī. Šis ir mans otrais stāsts par Sīliju, kas beidzas ar bēgšanu basām kājām.

Vēsture atkārtojas.

Policija devās viņu meklēt — lai aizsargātu. Viņu varēja aplaupīt vai izvarot. Viņai varēja uzbrukt suņi. Viņu varēja sabraukt.

Es tikmēr ķēros pie uzkopšanas un kārtošanas. Tā nebija mana aptieka, tāpēc piedot un aizmirst nebija manā varā. Sīlijas vīram būs jāuzzina, ko viņa izdarījusi, un būs jāatver maks, lai samaksātu kādu tūkstoti dolāru vai pat vairāk. Sīlija bija metusies virsū pašām dārgākajām smaržām. Viņa bija metusies virsū arī pulksteņiem, bet tiem nekas nekaitēja. Ir tikpat kā neiespējami sasist Timex pulksteni. Ar pulksteņiem nezin kāpēc ir tā — jo mazāk jūs par tiem maksājat, jo drošāki varat justies, ka tie nekad nepievils.

Darba gaitā es centos tikt skaidrībā ar savu sirdsapziņu. Vai man vajadzēja Sīliju apskaut — vai varbūt iedot amfetamīnu? Man šķita, ka ķimikālijas saēdušas viņas smadzenes un viņa vairs nav Sīlija Hūvere. Viņa bija briesmone. Ja es tiešām uzrakstītu lugu ar viņas jauno veidolu centrā, tad, manuprāt, viņa nebūtu spējīga iemācīties tekstu. Sīliju būtu jāspēlē kādai citai — ar drausmīgu parūku un dažiem melni aizkrāsotiem zobiem.

Un kas gan lai būtu tas brīnumainais paudums, ko rakstnieks liktu dullās vecenes mutē? Lūk, cik tālu tika mans prāts, risinot šo problēmu: viņa noteikti varētu pārsteigt skatītājus, ja atstātu uz tiem iespaidu, ka ir simt gadus veca, un pēc tam pateiktu, cik viņai patiesībā gadu. Ālējoties aptieka, viņai bija tikai četrdesmit četri.

Vēl es paspēlējos ar ideju, ka no zāles viņa gala varētu skanēt Dieva baiss. Lai kas tēlotu Dievu, viņam vajadzētu būt ar tādu balsi kā manam brālim.

Aktrise, kas spēlētu Sīliju, varētu jautāt Dievam, kāpēc Viņš vispār viņu radījis.

Un tad balss no zāles viņa gala noducinātu: — Lai tu vairotos! Nekas cits Mani neinteresē. Viss cits ir blēņas.

Viņa, protams, bija vairojusies un tādējādi, bez šaubām, pārspējusi mani. Un man ienāca prātā uz brīdi pārtraukt tīrīšanu un piezvanīt viņas dēlam, ko saukāja par Mīksto. Viņš droši vien bija tikko atgriezies mājās, Fērčailda viesnīcā, no darba lloliday Inn.

Viņš bija nomodā un pat mundrs. Kāds man bija teicis, ka Mīkstais esot smagā atkarībā no kokaīna. Varbūt tās bija tikai baumas.

Es pateicu viņam, kas esmu, un pastāstīju, ka viņa māte nupat bijusi aptiekā un ka, manuprāt, viņai tiešām vajadzīga palīdzība. — Man tikai likās, ka jums vajadzētu to zināt, — es teicu.

Ar acs kaktiņu cs pamanīju, ka man! klausās pele. Tai nācās minēt, par ko ir runa, jo viņa varēja dzirdēt tikai manu sarunas dalu.

Tad nu šis jaunais, no mantojuma izslēgtais homoseksuālis otrā līnijas galā smējās, vēderu turēdams. Mīkstais nekā īpaši nekomentēja savas mātes vājo veselību. Viņa smiekli izklausījās drausmīgi. Savu māti viņš noteikti ienīda.

Bet tad viņš drusciņ nomierinājās un teica, ka man varbūt vajadzētu vairāk laika pavadīt, uztraucoties pašam par saviem radiniekiem.

—  Ko jūs ar to gribat teikt? — es jautāju. Peles mazās austiņas bija saspicētas uz manu balsi un negribēja palaist garām ne zilbi.

—  Tavu brālīti tikko izmeta no NBC, — viņš sacīja.

Es teicu, ka tās ir tikai baumas.

Viņš sacīja, ka vairs nav baumas. Viņš bija nule dzirdējis to pa radio. — Oficiāli, — viņš teica. — Beidzot pieķēra gan.

Un ko jūs gribat teikt ar to? — es viņam jautāju.

—  Viņš ir tikai kārtējais ziepju burbulis no Midlendsitijas, — Mīkstais teica. — Šitcn visi ir ziepju burbuli.

—   Jūs tā sakāt pats par savu dzimto pilsētu, — es piezīmēju.

—   Tavs tēvs bija ziepju burbulis. Viņš nemācēja gleznot labas gleznas. Es esmu ziepju burbulis. Es nemāku labi spēlēt klavieres. Tu esi ziepju burbulis. Tu nemāki rakstīt lietojamas lugas. Nav nekādās vainas, kamēr mēs paliekam mājās. Tā bija tava brāļa kļūda. Viņš devās prom no mājām. īsUijā pasaulē, saproties, tos ziepju burbuļus sper pušu. Visu laiku.

Viņš atkal sāka smieties, un es noliku klausuli.

Bet tai pašā brīdī telefons iezvanījās; zvanīja mans brālis no sava Manhatanas dzīvokļa. Viņš teica, ka tā ir taisnība. Pilnīgi oficiāli: viņš bija izmests. — Tas ir labākais, kas ar mani jelkad noticis, — viņš sacīja.

—  Tādā gadījumā man prieks par tevi, — es teicu. Es stāvēju kājās, un man zem zolēm kriukstēja sasisti brillu stikli un zelta gabali.

Zelts! Zelts! Zelts!

—  Pirmo reizi mūžā, — sacīja Fēlikss, — man būs iespēja noskaidrot, kas es īsti esmu. No šī brīža sievietes varēs skatīties uz mani kā uz reālu cilvēku, nevis kā uz augsta ranga priekšnieku, kas arī viņas var padarīt par ievērojamām personām.

Es teicu viņam, ka saprotu, kādu atvieglojumu tas spēj sniegt. Viņa sievu tobrīd sauca Šarlote, un es apvaicājos, kā notikušo uztver — attiecīgi — Šarlote.

—  Par viņu jau es runāju, — Fēlikss teica. — Viņa neprecējās ar Fēliksu Volcu. Viņa precējās ar NBC prezidentu.

Šarloti es nekad neesmu saticis. Tās dažas reizes, kad runāju ar viņu pa telefonu, viņa izklausījās gluži jauka, varbūt tikai mazlietiņ liekulīga. Viņa droši vien mēģināja izturēties pret mani kā pret ģimenes locekli. Viņa uzskatīja, ka jārunā sirsnīgi, lai kāds es būtu. Es nezinu, vai viņa jelkad uzzināja, ka esmu slepkava.

Bet nu Fēlikss apgalvoja, ka viņa esot traka.

—  Tu jau laikam drusku pārspīlē, — es sacīju.

Izrādījās, ka Šarlote ir tik drausmīgi saniknojusies, ka nogriezusi viņa drēbēm visas pogas — visiem mēteļiem, visiem uzvalkiem, visiem krekliem, pat visām pidžamām. Visas viņa pogas Šarlote izmetusi atkritumu vadā.

Dažkārt ļaudis nudien izturas ellīgi cits pret citu. Viņi ir spējīgi uz visu.

—  Kāda ir Mammas reakcija? — jautāja Fēlikss.

—  Viņa vēl nezina, — es sacīju. — Laikam par to būs rīta avīzēs.

—  Pasaki viņai, ka es vēl nekad neesmu bijis tik laimīgs, — viņš teica.

—  Okei, — es sacīju.

—  Es domāju, ka viņa to uztvers visai traģiski, — Fēlikss teica.

—   Ne tik traģiski, kā būtu uztvērusi pirms dažiem mēnešiem, — es atteicu. — Viņai tagad, pārmaiņas pēc, ir pašai savas, interesantas problēmas.

—  Viņa ir slima? — brālis jautāja.

—  Nē, nē, — es atteicu. Vina, protams, bija slima, bet es to nekādi nevarēju zināt. — Viņa ir iecelta jaunā mākslas centra direktoru padomē…

—   Jā, tu man jau stāstīji, — viņš sacīja. — Tas nudien bija jauki no Freda Berija puses.

—   Nūja — un tagad viņa uz dzīvību un nāvi plēšas ar Beriju par modernās mākslas jautājumiem, — es turpināju. — Viņa taisa traci par pirmajiem diviem mākslas darbiem, ko viņš nopircis, lai gan viņš maksāja par tiem pats no savas kabatas.

—  Tas pēc Mātes neizklausās, — sacīja Fēlikss.

—  Viens no tiem darbiem ir Henrija Mūra skulptūra…

—  Tā angļu tēlnieka?

—  Tieši tā. Un otrs ir glezna, ko gleznojis kāds Rabo Karabekjans, — es teicu. — Statuja atrodas skulptūru dārzā, un Māte stāsta, ka tā ir tikai milzīgs astoņnieks, apgāzts uz sāniem. Gleznu paredzēts novietot tieši pretī parādes durvīm, lai tā būtu pirmais, ko ienākot ieraudzītu. Tā ir zaļa. Apmēram tik liela kā šķūņa durvis. Uz tās ir viena vertikāla oranža svītra, un to sauc "Svētā Antonija kārdināšana". Māte aizrakstīja uz avīzi, ka tā bilde esot ņirgāšanās par Tēva piemiņu un par ikkatra nopietna agrāko laiku mākslinieka piemiņu.

Telefons pēkšņi apklusa. Es tā arī nekad neuzzināju, kāpēc. Es savā galā neko tādu neizdarīju. Varbūt dzirdamība pazuda tāpēc, ka manā galā darbojās pele. Tā vairs nebija redzama. Varbūt tā zem grīdlīstes skrubināja telefona vadu. Vai varbūt Ņujorkā, mana brāļa mītnes pagrabā kāds lika noklausīšanās ierīci uz viņa līnijas. Varbūt tas bija kāds viņa sievas nolīgts privātdetektīvs, kas gribēja savākt ziņas drīzajai šķiršanās prāvai. Viss ir iespējams.

Kad telefons atkal atdzīvojās, Fēlikss runāja par atgriešanos mājās, Midlendsitijā, lai sameklētu savas saknes. Viņš teica tieši pretējo tam, ko bija sacījis Mīkstais. Viņš teica, ka Ņujorkā esot vieni liekuli un āksti, bet īsti cilvēki esot sastopami tieši Midlendsitijā. Viņš nosauca daudzus savus draugus no vidusskolas laikiem. Viņš grasījās dzert kopā ar viņiem alu un doties medībās.

Viņš pieminēja ari dažas meitenes. Nebija īsti skaidrs, ko viņš grasās ar tām iesākt, jo viņas visas bija precējušās un apbērnojušās vai arī vairs nedzīvoja Midlendsitijā. Taču viņš nepieminēja Sīliju Hūvcri, un ari es viņu nepieminēju — es nestāstīju viņam, ka Sīlija ir novecojusi un nojūgusies, un tikko izdemolējusi aptieku.

Interesanti, ka viņš nepieminēja Sīliju šāda iemesla pēc: nedaudz'vēlāk, atrazdamies ārsta parakstītu zāļu iespaidā, viņš paziņoja, ka Sīlija esot vienīgā sieviete, ko viņš jelkad mīlējis, un ka viņam vajadzējis to apprecēt.

Sīlija tobrīd jau bija mirusi.

24 es labprāt ķertos pie Sīlijas Mūveres rakstura detalizētas analīzes, ja vien domātu, ka viņas pašnāvībai, ieēdot "Drāno", ir jel kas kopīgs ar viņas raksturu. Tomēr man kā farmaceitam nākas visu vainu uzvelt amfetamīnam.

Lūk, brīdinājums, ko valdība pieprasa pievienot ikkatrai amfetamīna pakai, kura atstāj fabriku:

"Amfetamīns bieži tiek nepareizi lietots. Tas var izraisīt ārkārtīgu fizisku un psiholoģisku atkarību un smagus uzvedības traucējumus. Ir ziņas par pacientiem, kas daudzkārtīgi palielinājuši viņiem ieteiktās devas. Ja pēc ilgstošām paaugstinātām devām lietošanu spēji pārtrauc, rodas ārkārtīgs nogurums un garīga depresija; ir novērotas arī pārmaiņas miega elektroencefalogrammā.

Hroniska intoksikācija ar amfetamīnu var izraisīt arī smagu dermatītu, bezmiegu, aizkaitināmību, hiperaktivitāti un personības pārmaiņas. Vissmagākā hroniskas intoksikācijas izpausme ir psihoze, kas bieži vien nav atšķirama no šizofrēnijas."

Gribat pamēģināt?

15" <9 -

Es esmu pārliecināts, ka divdesmitā gadsimta beigas ieies vēsturē kā farmaceitiskas bufonādes laiks. Mans paša brālis pārradās mājās no Ņujorkas, pielādēts ar darvonu, ritalīnu, metakvalonu, valiumu un Dievs vien zina ko vēl. Tas viss viņam bija parakstīts. Viņš teica, ka atgriežoties mājās, lai sameklētu savas saknes, bet, kad es uzzināju, kādu lērumu zāļu viņš dzer, man likās, ka viņam būtu jāpriecājas pārvēl nezaudēto spēju ar abām rokām sameklēt pašam savu dibengalu. Man likās tīrais brīnums tas, ka viņš atradis īsto pagriezienu no starpštatu šosejas.

Viens negadījums Fēliksam mājupceļā tomēr bija — braucot pavisam jaunajā, baltajā rolsroisā ar nolaižamu jumtu. Pats auto arī bija zāļu iedvesmota neprātība. Nākamajā dienā pēc tam, kad Fēlikss bija atlaists un no viņa aizgāja ceturtā sieva, viņš nopirka mašīnu par septiņdesmit tūkstošiem dolāru.

Viņš pielādēja to gluži kā kravinieku ar savu bezpogu garderobi un devās uz Midlendsitiju. Un iesākumā pēc atgriešanās mājās viņa runā bija vērojama uzmācīga atkārtošanās. Rija tikai divas lietas, ko viņš gribēja darīt: pirmā bija — atrast savas saknes un otrā — atrast kādu sievieti, kas piešūtu viņa drēbēm pogas. Vienīgās drēbes ar pogām bija viņam mugurā. Šī pogu iznīcināšanas akcija viņam bija īpaši sāpīga tāpēc, ka viņa uzvalki un mēteli bija šūti Londonā, un tādējādi gan bikšupriekšas, gan mēteļu piedurknes bija pogājamas. Man un Mātei par prieku viņš uzvilka vienu no saviem bezpogu mēteļiem, un plīvojošie piedurkņu gali darīja viņu līdzīgu pirātam "Pīterā Penā".

Jaunā rolsroisā priekšējā, kreisajā spārnā bija pamatīga bukte, no kuras pāri kreisajām durvīm stiepās rieva ar zilas krāsas paliekām. Fēlikss bija noskrāpējis auto-sānu gar kaut ko zilu, un ne tikai mēs ar Māti, bet arī viņš pats nezināja, kas tas ir bijis.

Tas nav noskaidrojies līdz pat šai dienai, lai gan Fēlikss, varu priecīgi pavēstīt, vairs nelieto narkotiskas vielas, ja neņem vērā alkoholu un kofeīnu, un arī šai ziņā viņš ir prātīgs. Viņš atceras, ka piedāvājis savu roku meitenei, kuru uzņēmis mašīna, iebraucot Ohaio, pie ceļa nodevu iekasētāja būdas. — Mensfīldas centrā vina aiztinās, — Fēlikss vakarvakar pastāstīja. Viņš esot nogriezies no šosejas, lai Mensfīldā nopirktu viņai krāsu televizoru vai stereoatskaņotāju, vai jebko citu, un tas būtu apliecinājums, cik loti viņa tam patīk.

—  Varbūt es to bukti dabūju Mensfīldā, — viņš sacīja.

Viņš vismaz bija spējīgs nosaukt medikamentu, kas bija

darījis viņu tik aplam dedzīgu. — Metakvalons, — viņš teica.

Tagad es domāju par visām sūdīgajām būdelēm, kam esmu braucis garām savas dzīves laikā un kam visi amerikāņi savas dzīves laikā ir braukuši garām, — par sūdīgajām būdām ar dārgiem auto piebraucamajā celiņā un varbūt pat ar jahtu auto piekabē. Un pēkšņi radās Mātes un mana sīkā, sūdīgā būdele ar jaunu mersedesu nojumē un jaunu rolsroisu priekšējā mauriņā. Tieši tur Fēlikss iesākumā, pārrodotics mājās, atstāja savu auto — mauriņā. Mums paveicās, ka viņš nenogāza laternas stabu un neiebrauca krūmos.

Tad nu viņš ieradās, sacīdams: — Pazudušais dēls ir atgriezies! Kaujiet barotu teļu! — Un tādā garā. Mēs ar Māti zinājām par viņa atgriešanos, bet nezinājām, cikos viņš atbrauks. Mēs bijām saģērbušies un grasījāmies doties prom. Sētas durvis bijām atstājuši va|ā — viņam.

Mugurā man bija labākais uzvalks, tas piegulēja cieši kā desas āda. Pēdējā laikā biju krietni pieņēmies svarā. Tā bija manis paša lieliskās pavārmākslas vaina. Es biju ar vērā ņemamām sekmēm izmēģinājis daudzas jaunas receptes. Un Mātei, kas piecdesmit gadu laikā nebija pieņēmusies ne par unci, mugurā bija melnā kleita, ko Fēlikss viņai bija nopircis uz Tēva bērēm.

—  Kur tad jūs abi grasāties iet? — jautāja Fēlikss.

Un Māte viņam teica: — Mēs ejam uz Sīlijas Hildretas bērēm.

Tā bija pirmā reize, kad Fēlikss dzirdēja, ka viņa izlaiduma ballei sarunātā meitene vairs nav dzīvajo vidū. Pēdējo reizi viņš bija redzējis to basām kājām aizskrienam tumsā — neizbraucamā sānccliņā.

Ja viņam tagad iegribctos Sīliju noķert, tad butu jadodas turp, kurp dodas mirušie.

Tā būtu laba ainiņa filmā: Fēlikss debesīs, izlaiduma smokingā, ar Sīlijas zeltītajām kurpītēm rokā, nemitīgi saukdams: — Sīlij! Sīlij! Kur tu esi? Pie manis ir tavas balles kurpes.

Tad nu Fēlikss nekādi nebija atturams — viņam noteikti vajadzēja braukt mums līdzi uz bērēm. Metakvalons bija vinu pārliecinājis, ka viņi abi ar Sīliju vidusskolā bijuši varen mīļi draugi un ka viņam tolaik vajadzējis viņu apprecēt. —Viņa bija tā, kuru es visu laiku meklēju, tikai man nekad agrāk tas nebija ienācis prātā, — viņš apgalvoja.

Tagad liekas, ka man un Mātei vajadzēja nogādāt viņu apgabala slimnīcā uz detoksikāciju. Bet mēs iekāpām viņa mašīnā un pateicām, kur notiek bēres. Jumts bija nolaists, lai gan tā nebūt nepieklājas braukt uz bērēm, un arī pats Fēlikss nebija nekādā jēgā. Kaklasaite šķībi, krekls netīrs, un pašam divu dienu bārdas rugāji. Viņam bija pieticis laika nopirkt rolsroisu, bet nebija ienācis prātā, ka varētu nopirki arī dažus jaunus kreklus ar pogām. Viņš bija noņēmies nepirkt nevienu jaunu, pogainu kreklu, iekāms nebūs atradis sievieti, kas piešūtu pogas visām citām viņa drēbēm.

Mēs braucām uz Pirmo Metodistu baznīcu — Fēlikss pie stūres, Māte aizmugures sēdeklī. Gadījās tā, ka Fēlikss gandrīz vai aizvēra lūramo caurumu savai pirmajai sievai Donnai, kad tā kāpa laukā no auto pie savas dvīņumāsas mājas Arsenāla avēnijā. Ja tā notiktu, viņa pati būtu vainīga, jo, kāpdama laukā šofera pusē, nepaskatījās, vai kāds nebrauc. Tomēr tiesā no tā iznāktu riebīga lieta, jo Fēlikss reiz jau bija iztriecis viņu cauri vējstiklam un joprojām maksāja viņai prāvus alimentus; atklātos arī viņa aizraušanās ar visādām tabletēm, un tādā garā. Kas iittiecas uz zvērinātajiem, vissliktākais būtu tas, ka Fēliksu uzlūkotu kā uzpūtīgu plutokrātu rolsroisā.

Fēlikss Donnu pat nepazina, un man šķiet, ka ari viņa nepazina Fēliksu. Kad es pateicu, ko viņš nupat gandrīz vai sabraucis, viņš izteicās gaužām nejauki. Viņš atcerējās, ka Donnas galva pēc lidojuma cauri vējstiklam bijusi vienās rētās. Laizdams pirkstus viņai caur matiem, Fēlikss allaž jutis šīs rētas un nespējis atkratīties no ārprātīgās domas, ka viņš ir saspēles vadītājs futbolā. — Pēc tam es vienmēr uzreiz meklēju nenosegtu vietu, kur piespēlēt bumbu, — viņš teica.

Tas vēl bija nieks, bet baznīcā Fēlikss un viņa draugs metakvalons nudien lika justies neērti. Mēs nokavējām, un mums nācās sēdēt ar skatu uz aizmuguri. Tur gan šā vai tā būtu jāsēž tiem, kam vismazāk sakara ar aizgājēju. Ja mēs uzsāktu kādas nekārtības, ļaudīm solos būtu visas acis jāizskata, lai redzētu, kas mēs esam.

Dievkalpojums sākās samērā mierīgi. Cik varēju saklausīt, raudāja tikai viens cilvēks tālu priekšā, un, man liekas, tā bija Lotija Deivisa, Hūveru melnādainā kalpone. Bez viņas apbira asaras tikai Dveinam, jo gandrīz neviens cits nebija redzējis Sīliju veselus septiņus gadus — kopš viņas spožā snieguma "Katmandu" izrādē.

Viņas dēla tur nebija.

Viņas ārsta arī tur nebija.

Abi viņas vecāki bija miruši, un brāļi un māsas pārvākušies Dievs vien zina uz kurieni. Cik zinu, viens no brāļiem krita Korejas karā. Un, es atceros, kāds dievojās, ka esot redzējis viņas māsu Šērliju statistes lomā jaunajā filmas King Kong versijā. Var jau būt.

Bija ieradušies apmēram divi simti sērotāju. Tie lielākoties bija Dveina darbinieki, draugi, klienti un piegādātāji. Pilsētā bija izplatījusies ziņa, ka viņam loti vajadzīgs morāls atbalsts un ka viņš sakās ļoti nožēlojam, jo bijis slikts vīrs un sievai bijusi jāizdara pašnāvība. Man stāstīja, ka nākamajā dienā pēc Sīlijas nāves viņš jaunās viesnīcas lloliday Inn kokteiļu bārā publiski sacījis šādus vārdus: — Es uzņemos pusi vainas, bet otra puse pienākas tam kuņas dēlam, doktoram Džerijam

Mičelam. Ja ārsts paraksta jusu sievai ripas, uzmanieties! Tas ir viss, kas man sakāms.

Ta droši vien bija aizraujoša aina. Katru darbdienas vakaru no pieciem līdz pusseptiņiem kokteilbārā notika Midlendsitijas oligarhijas pasēdēšana. Tiesa, daži ievērojami cilvēki, it sevišķi Freds T. Berijs, bija iesaistīti planētas mēroga spēlēs un nelikās par kokteilbāru ne zinis. Tomēr visi citi vērā ņemami vietējā mēroga biznesmeņi vai tie, kas gribēja par tādiem kļūt, būtu bijuši muļķi, ja vismaz reizi nedēļā tur neparādītos, kaut vai tikai lai izdzertu glāzi ingveralus. Šis kokteiļbārs bija izslavēts ar savu ingveralu.

Starp citu, daļa Holiday Inn piederēja Dveinam. Viņa autoveikals bija turpat blakusmājā. Un tieši šai kokteilbārā viņa no mantojuma izslēgtais dēls, Mīkstais, spēlēja klavieres. Stāsta, ka, Mīkstajam piesakoties tur darbā, viesnīcas pārvaldnieks apvaicājies Dveinam par viņa viedokli, un Dveins atbildējis, ka par lādu tipu pirmoreiz dzirdot un viņam esot vienalga, vai viņu nolīgst vai ne. Galvenais, lai mācētu spēlēt klavieres.

Un tad Dveins droši vien piebilda, ka viņš pats gan nevarot ciest klaviermūziku, jo tā traucējot sarunāties. Viņš lūdza vienīgi to, lai līdz astoņiem vakarā tur nebūtu nekādas klavierspēles. Tādējādi — lai gan tieši viņš to nepateica — tika nodrošināts, ka Dveinam Hūveram nekad nebūs jāsatiek savs necienīgais dēls.

Sīlijas bērēs es sapņoju va|ā acīm. Nebija nekāda iemesla cerēt, ka tiks pateikts kas patiesi aizkustinošs vai mierinošs. Pat mācītājs Čārlzs Harcls neticēja ne debesīm, ne ellei. Pat mācītājam nelikās, ka nāve varētu iztrūcināt mūs tā, lai mēs apjēgtu ko būtisku, un tādā garā. Līķis bija tikai viduvējība, kas beigu beigās atdevusi galus. Sērotāji arī bija tikai viduvējības, kuras pēc kāda laika atdos galus.

Arī pilsēta pamazām atdeva galus. Tās centrs jau bija beigts. Visi iepirkās attalos rajonos. Smagā rūpniecība bija izputējusi. Ļaudis vācās prom uz citiem novadiem.

Arī planēta pamazām atdeva galus. Ar laiku tai bija lemts pašai sevi uzspridzināt, ja vien tā iepriekš nebūs noindējusies. Tēlaini izsakoties, tā jau ēda savu "Drāno".

Sēdēdams tur, baznīcas tālākajā galā, es apcerēju, kāda gan īsti ir dzīves būtība. Es paudu pats sev, ka Māte un Fēlikss, un mācītājs Harels, un Dveins Hūvers, un visi pārējie ir šūnas kāda milzīga dzīvnieka miesās. Nebija nekāda iemesla uztvert mūs kā indivīdus nopietni. Varbūt Sīlija, šķirstā gulēdama, piesūkusies ar "Drāno" un amfetamīnu, bija mirusi šūna, kurai galu darījis aizkuņģa dziedzeris, milzīgs kā Piena ceļš.

Cik komiski būtu, ja cs, atsevišķa šūniņa, uztvertu savu dzīvi nopietni!

Es pieķēru sevi bērēs smaidām.

Es mitējos smaidīt. Paskatījos apkārt, vai kāds ir pamanījis. Viens bija. Viņš sēdēja mūsu rindas pretējā galā un nenovērsās, kad es atklāju, ka viņš uz mani skatās. Viņš blenza neatņemdamies, un tad novērsos es. Es viņu nepazinu. Viņam bija milzīgas saulesbrilles ar spoguļstikliem. Tas varēja būt jebkurš.

Bet tad es nonācu visu baznīcēnu uzmanības centrā, jo mācītājs Harels bija minējis manu vārdu. Viņš runāja par Rūdiju Volcu. Es biju Rūdijs Volcs. Visi, kas elektronmikroskopā vēro mūsu niecīgās dzīvītes, uzklausiet — mums, šūnām, ir vārdi, un, ja arī mēs zinām maz ko citu, tad savus vārdus neaizmirstam.

Mācītājs Harels stāstīja baznīcēniem par sešām nedēļām, kuras viņš un nelaiķe Sīlija Hūvere, dzimusi Hildreta, un dramaturgs Rūdijs Volcs nodzīvojuši svētīgā nesavtībā, kas var derēt kā krietns paraugs pārējai pasaulei. Viņš runāja par vietējo "Katmandu" uzvedumu. Viņš tajā bija spēlējis Džonu Fortūnu, kas dodas svētceļojumā no Ohaio uz nekurieni, un Sīlija bija spēlējusi vina sievas rēgu. Viņš bija apdāvināts aktieris. Viņš atgādināja lauvu.

Kas zina, varbūt Sīlija bija viņā iemīlējusies. Kas zina, varbūt Sīlija bija iemīlējusies manī. Jebkurā gadījumā ne es, ne mācītājs nekādi nebijām dabūjami.

Mācītājs nudien bija apdāvināts aktieris, jo radīja pārliecinošu iespaidu, ka šī Masku un parūku kluba "Katmandu" izrāde un jo sevišķi Sīlijas spēle tajā ir ievērojami bagātinājusi pilsētas gara dzīvi. Savukārt pēc maniem ieskatiem, luga bagātināja mūsu [audis apmēram tāpat, kā viņus varētu bagātināt kaut cik interesants basketbola mačs. Teātra zāle bija pietiekami laba vieta, kur pavadīt vakaru.

Mācītājs Harels nogaudās — cik skumji, ka Sīlija neesot piedzīvojusi Mildredas Berijas Memoriālā mākslas centra būves pabeigšanu Cukura strauta līcī, tomēr viņas spēle "Kat* mandu" uzvedumā esot pierādījums, ka mākslai Midlendsitijā bijusi liela loma arī pirms mākslas centra uzcelšanas.

Viņš paziņoja, ka vissvarīgākie mākslas centri, kādi pilsētā var būt, ir nevis ēkas, bet cilvēki. Viņš vēlreiz pievērsa uzmanību man. — Tur, aizmugurē, — viņš teica, sēž mākslas centrs, ko sauc "Rūdijs Volcs".

Tieši tobrīd Fēlikss un viņa draugs metakvalons sāka vaimanāt. Fēlikss gaudoja tik skaļi kā ugunsdzēsēju sirēna un nevarēja rimties.

25 PALDIES DIEVAM, VĒL bija paredzēta tikai lūgšana, drusku ērģeļmūzikas un noslēguma himna, kamēr zārks tiek aiznests uz līķratiem. Citādi Fēliksa raudas būtu izjaukušas visas bēres. Mēs ar Māti atmetām apbedīšanai ar roku. Mūsu vienīgā rūpe bija izdabūt Fēliksu no baznīcas un aizvest viņu uz apgabala slimnīcu. Vajadzēja vien paciesties, lai mēs neizspruktu.laukā pirms zārka.

Mēs bijām novēlojušies un atstājuši mašīnu visai attālā stāvvietā, un vietējie bērneli ņēmās apbrīnot rolsroisu. Esmu pārliecināts, ka viņi nekad agrāk nebija tādu redzējuši, bet zināja, kas tas ir. Viņi izturējās pret to ar tādu bijību, it kā bērēs tuvotos vaļējam zārkam.

Starp citu, Sīlijas Hūvcres zārks bija aizvērts. Vaininieks droši vien bija "Drāno".

Mēs bez grūtībām iesēdinājām Fēliksu aizmugurējā sēdeklī. Jumts bija nolaists, un viņš raudāja vienā laidā. Man likās, ka'mēs varētu uztriekt viņu kokā, bet viņš tik un tā sēdētu zarotnē un raudātu vienā laidā.

Bet aizdedzes atslēgu viņš mums nedeva vis. Atslēgas bija pārlieku materiālas, lai viņš šādā brīdī spētu par tām domāt. Tad nu man nācās pārmeklēt viņa kabatas, un Māte mani nemitīgi mudināja, lai pasteidzos. Es nevilšus pametu acis uz baznīcas pusi un ieraudzīju, ka mums tuvojas Dveins Hūvers, droši vien pateicis visiem pārējiem, lai pagaida, jo viņam ar Fēliksu nokārtojama kāda privāta lieta.

No viņa droši vien gaidīja, ka viņš paliks pie līķratiem vai arī, glābdamies no ziņkārīgiem vai varbūt pārmetošiem skatieniem, iekāps izrīkotāja kadiljakā aiz tā. Bet nē — viņš smagiem soliem gāja uz piecdesmit jardus attālo auto stāvvietu, un mēs tur bijām vienīgie, jo pārējie necentās tik ātri aizmukt no baznīcas. Tā bija gluži kā ainiņa no kovboju filmas, kurā bailīgs pilsētnieku pūlītis noskatās, kā traģiskais varonis, pa pusei jau pieveikts, viens pats dodas pretī savam liktenim.

Katafalks varēja pagaidīt.

Darīšanas pirmajā vietā.

Ja šo satikšanās ainu uzvestu kā ludziņu, tad skatuves iekārtojums varētu būt loti vienkāršs. Ietves apmale gar skatuves aizmuguri nozīmētu, ka te ir auto stāvvieta. Dārgi izmaksātu vienīgi rolsroiss ar nolaižamu jumtu, auto būtu novietots pie apmales ar purnu pa kreisi. Dekorācijas aiz apmales varētu būt apgleznotas ar kokiem un krūmiem. Gaumīga koka plāksnīte varētu sīkāk paskaidrot, kas tā par vietu:

PIRMĀS METODISTU BĀZNĪCAS AUTOSTĀVVIETA VISI LAIPNI AICINĀTI!

Fēlikss raudātu rolsroisā aizmugurējā sēdeklī. Māte, vārdā Emma, un es, vārdā Rūdijs, atrastos starp rolsroisu un publiku. Emma drebētu pie visām miesām nepacietībā tikt prom, un Rūdijs Fēliksa kabatās meklētu atslēgas.

FĒLIKSS. Kam vajadzīgas atslēgas?…

EMMĀ. Pasteidzies! Nu, pasteidzies jel!

RŪDIJS. Velns parāvis, Fēliks, cik kabatu viņi tev tai Londonā ir iešuvuši?

FĒLIKSS. Tu liec man nožēlot, ka esmu atgriezies mājās.

EMMA. Es gandrīz nomiru no kauna.

FĒLIKSS. Es viņu tik loti mīlēju!

RŪDIJS. Tad nu gan!

(RŪDIJS nevilšus pamet acis pa labi uz baznīcas pusi un apstulbst, ieraudzījis tuvojamies DVEINU.)

RŪDIJS. Ak Kungs…

FĒLIKSS. Lūdziet par viņu Dievu! Es tagad lūgšu par viņu Dievu…

RŪDIJS. Fēliks, izkāp no mašīnas!

EMMA. Lai viņš tur paliek! Tikai lai noliecas.

RŪDIJS. Māt, paskaties aiz muguras! Tur nāk Dveins.

(EMMA atskatās, un redzētais viņai riebj.)

EMMA. Uti! Cits gan būtu palicis pie aizgājējas.

RŪDIJS. Fēliks, kāp ārā no mašīnas! Man liekas, viens tūlīt gribēs kārtīgi sadot tev pa purnu.

FĒLIKSS. Es taču tik tikko atgriezos.

RŪDIJS. Bez jokiem! Tur nāk Dveins. Pagājšncdēl viņš sadeva pa purnu dakterim Mičelam. Tagad varbūt ir tava kārta.

FĒLIKSS. Man ar viņu jākaujčis?

RŪDIJS. Kāp ārā no mašīnas un laidies!

(FĒLIKSS izkāpj no mašīnas, gauzdamies un murminādams. Viņa asaru straume ir drusciņ apsīkusi. Briesmas viņam šķiet tik nereālas, ka viņš pat nepaskatās, no kuras puses tās nāk. Viņam acīs iekrīt bukte un skrāpējums auto sānā. No labās puses uznāk DVEINS un apstājas.)

FĒLIKSS. Nu, tikai paskaties! Kāds kauns!

DVEINS. Jā, jo skaistāks vāģis, jo vairāk žēl.

(FĒLIKSS izslējās un pagriežas pret viņu.)

FĒLIKSS. Sveiks! Tu esi viņas vīrs.

DVEINS. No kurienes tu uzradies?

FĒLIKSS. Ko?

DVEINS. Es esmu viņas vīrs, un nekad mūžā neesmu sliktāk juties, bet es nevarētu paraudāt tā, kā raudāji tu. Es vispār nekad neesmu dzirdējis, ka cilvēks tā raudātu — ne vīrietis, ne sieviete. No kurienes tu esi uzradies?

FĒLIKSS. Mēs vidusskolas laikā bijām sirdsdraugi.

(Kamēr DVEINS pārdomā dzirdēto, FĒLIKSS izņem no kabatas zāļu pudelīti un grasās to atvērt.)

EMMA. Nekādas tabletes! Viss!

RŪDIJS. Mans brālis nav vesels.

EMMA. Viņš ir traks — un agrāk es ar viņu tā lepojos…

DVEINS. Man negribas domāt, ka viņš ir traks. Es cerēju, ka viņš raud, būdams pie pilna prāta.

EMMA. Viņš neprot kauties. Nekad nav pratis.

RŪDIJS. Mēs esam ceļā uz slimnīcu.

FĒLIKSS. Paga, paga, velns parāvis! Es raudāju tāpēc, ka biju pie pilna prāta. Vai šitai sūdu bedrē kāds cits vispār ir pie pilna prāta? Kas te, sasodīts, notiek?

EMMA. Turpini vien! Tūlīt tev sitīs pa ģīmi.

FĒLIKSS. Tu esi visdraņķīgākā māte, kāda jelkad cilvēkam ir bijusi.

EMMA. Es tev teikšu, ka es gan nekad neesmu sabiedrībā darījusi sev un savai ģimenei kaunu.

FĒLIKSS. Un tu nekad neesi piešuvusi nevienu pogu! Tu nekad neesi mani ne apskāvusi, ne noskūpstījusi!

EMMA. Vai tas tik traģiski?

FĒLIKSS. Tu nekad neesi darījusi neko, ko vajadzētu darīt mātei.

DVEINS. Labāk pastāsti man, kāpēc tu raudāji!

FĒLIKSS. Mūs izaudzināja kalpi — tu to zināji? Šito dāmīti katrā Mātes dienā vajadzētu pērt ar rīkstēm un ierīvēt ar oglēm! Mēs ar brāli loti daudz zinām par melnajiem cilvēkiem un loti maz par baltajiem cilvēkiem. Mēs varētu dziedāt nēģeru korī.

DVEINS. Viņš tiešām ir traks, vai ne?

FĒLIKSS. Eimoss un Endijs.'»

EMMA. Nekad mūžā es neesmu bijusi tā pazemota — un jaunībā es taču apceļoju visu pasauli!

DVEINS. Jums vismaz nekad nav bijusi sieva vai vīrs, kas izdara pašnāvību.

EMMA. Es zinu, cik daudz jūs esat pārdzīvojis, un tad vēl šitas izlēciens!

DVEINS. Es nezinu, vai jums, apceļojot pasauli, ir gadījies atrast tādu zemi, kur pazemojošāka par visu nebūtu laulātā drauga pašnāvība.

EMMA. Ejiet vien atpakaļ pie saviem draugiem! Un vēlreiz pieņemiet atvainošanos par mana dēla uzvedību. Kaut viņš nobeigtos! Ejiet pie saviem draugiem!

DVEINS. Pie tiem tur? Zināt ko? Es domāju, ka varbūt atnāktu šurp viens, pat ja jūsu šeit nebūtu. Ja jūs nebūtu snieguši man loģisku iemeslu apstāties, es varētu iet un iet, kamēr nonāktu Katmandu. Es esmu vienīgais cilvēks šai pilsētā, kas nav bijis Katmandu. Pat mans zobārsts ir bijis Katmandu.

EMMA. Vai jūs arī ejat pie Hērba Steksa?

DVEINS. Jā. Sīlija arī — agrāk…

18 Personāži agrīnā amerikāņu radio programmā. Tie ir neģeri, kurus ņirgājoties spele baltie aktieri. Mūsdienās šo programmu uzlūko ka rasisma paraugu.

EMMA. Brīnums, kāpēc nekad neesmu jūs tur sastapusi.

FĒLIKSS. Tāpēc, ka viņš lieto Gleem zobu pastu ar fluoristānu.

EMMA. Es nevaru būt atbildīga par viņa vārdiem. Nespēju iedomāties, kā viņš dabūja savos nagos veselu televīzijas kanālu.

DVEINS. Sīlija nekad nav man stāstījusi, ka jūs būtu bijuši sirdsdraugi. Un, zini, viņa līdz pašām beigām žēlojās, ka viņu neviens nekad nav mīlējis. Un tāpēc viņa pat vairs negāja pie zobārsta.

EMMA. Radio arī. Viņš ir vadījis arī radiostaciju.

FĒLIKSS. Tu kā vienmēr traucē svarīgu sarunu. Jā, mister Hūvcr, — mēs ar Sīliju bijām ne tikai sirdsdraugi. Tur, baznīcā, es sapratu, ka viņa ir vienīgā sieviete, ko es jelkad esmu mīlējis, un varbūt arī paliks vienīgā. Es ceru, ka neesmu jūs aizvainojis.

DVEINS. Nē. Man prieks par to. Varbūt es neizskatos priecīgs, bet man ir prieks. Šamic tūlīt taurēs lielo katafalka tauri — lai es pasteidzos, citādi vēl kapsētu aizklapēs ciet. Zini, viņa bija tāda kā šis te rolsroiss.

FĒLIKSS. Visskaistākā sieviete, kādu jelkad esmu pazinis. Tikai neapvainojies!

DVEINS. Es neapvainojos. Katrs, kurš vēlas, drīkst sacīt, ka viņa bijusi visskaistākā sieviete, kādu viņš pazinis. Tev viņu vajadzēja apprecēt, nevis man!

FĒLIKSS. Es nebiju viņas cienīgs. Paskaties, kādu bukti es iztaisīju rolsroisam.

DVEINS. Kaut kas zils trāpījies ceļā.

FĒLIKSS. Klausies! Ar tevi kopā viņa nodzīvoja daudz ilgāk, nekā būtu izturējusi ar mani. Es esmu viens no vissliktākajiem vīriem, kādi jelkad bijuši pasaulē.

DVEINS. Ne tik slikts kā es. Es vienkārši bēgu no viņas. Viņa bija nelaimīga, un es nezināju, ko lai dara lietas labā, — un nebija neviena cita, kas manā vietā varētu par viņu parūpēties. Man labi padodas auto tirdzniecība. Autiņus es tiešām protu pārdot. Autiņus es māku labot. Es tiešām māku labot autiņus. Bet es nudien nepratu salabot šo sievieti. Es pat nezināju, kādi darbarīki tur varētu noderēt. Es atdevu viņu mehāniķim un aizmirsu. Žēl, ka tu nepārradies laikus un neizglābi mūs abus. Tomēr par šodienu es esmu tev pateicīgs. Tagad man vismaz nav jādomā, ka mana nabaga sieva nodzīvojusi visu mūžu, neuzzinot, kas ir mīlestība.

FĒLIKSS. Kur es esmu? Ko es tikko teicu? Ko es tikko esmu izdarījis?

DVEINS. Tu tagad nāksi man līdzi uz kapsētu. Man vienalga, vai tu esi vai neesi traks. Šitas automobiļu tirgotājs jutīsies drusku labāk, ja tu vēl drusku paraudāsi — kamēr mēs atdosim zemei manu nabaga sievu.

(Priekškars.)

26 MAN ŠĶIET KA MĒS visi redzam savu dzīvi kā stāstu, un es esmu pārliecināts, ka to derētu likt aiz auss psihologiem, sociologiem un vēsturniekiem. Ja cilvēkam ir izdevies nodzīvot sešdesmit gadus vai pat garāku laika sprīdi, tad viņa dzīve kā saturīgs stāsts parasti ir beigusies un vēl jānodzīvo tikai epilogs. Dzīve nav beigusies, bet stāsts gan.

Dažiem cilvēkiem, protams, dzīve epilogā šķiet tik nepanesama, ka viņi izdara pašnāvību. Nāk prātā Ernests Hemingvejs. Nāk prātā Sīlija Hūvere, dzimusi Hildreta,

Manis paša tēva stāsts beidzās — tā liekas man un droši vien likās arī viņam —, kad viņš uzņēmās vainu par Eloizes Mecgeres nošaušanu. Un tad policija nosvieda viņu pa dzelzs kāpnēm. Viņš nevarēja būt mākslinieks, un viņš nevarēja būt karavīrs, bet viņš vismaz varēja kļūt godājams par varonību un patiesīgumu, ja vien rastos iespēja.

Tādu savas dzīves stāstu viņš nēsāja savā galvā.

Tad radās iespēja. Viņš rīkojās varonīgi, viņš bija patiesīgs, un viņu nospēra pa kāpnēm kā mēslu.

Un tobrīd kaut kur noteikti vajadzēja parādīties šādam uzrakstam:

BEIGAS.

Uzraksts neparādījās. Tomēr viņa dzīve kā stāsts tik un tā bija cauri. Atlikušie gadi bija epilogs — šādu tādu notikumu utenis, kurā tikai retumis atrodams kāds interesants nieks vai sīkums, kam pat vārdu neviens nezina.

To pašu varētu teikt arī par valstīm. Valstis varētu domāt par sevi kā par stāstiem, un stāsti allaž beidzas, lai gan dzīve turpinās. Varbūt manas dzimtās zemes stāsts beidzās pēc Otrā pasaules kara, kad tā bija visbagātākā un varenākā valsts pasaulē un kad tā grasījās visur nodrošināt mieru un taisnīgumu, tāpēc ka tai vienīgajai bija atombumba.

BEIGAS

Šī teorija loti patīk Fēliksam. Viņaprāt, viņa paša dzīves stāsts beidzās, kad viņš tika iecelts par NBC prezidentu un izslavēts kā viens no desmit Amerikas elegantākajiem vīriešiem.

BEIGAS

Taču viņš apgalvo, ka nevis dzīves stāsts, bet tieši epilogs ir viņa dzīves labākā da|a. Tā gadās bieži vien.

Bernards Kečems atstāstīja mums kādu Platona dialogu, kurā vecam vīram jautā, kāda ir sajūta, kad zudusi interese par seksu. Vecais vīrs atbild: sajūta ir tāda, it kā viņam beidzot būtu atļauts nokāpt no trakojoša zirga.

Fēlikss teic, ka tieši tā viņš juties, kad ticis izmests no NBC.

Iespējams, ir slikti, ka tik daudzi cilvēki mēģina no savas dzīves iztaisīt labu stāstu. Stāsts galu galā ir tikpat mākslīgs kā tie mākslīgie zirgi pie dažām dzertuvēm, kas mehāniski slejas pakaļkājās.

Un, iespējams, ir vēl sliktāk, ja valstis mēģina izturēties kā stāstu varoņi.

Varbūt virs Apvienoto Nāciju un visu — lielu un mazu — parlamentu parādes durvīm vajadzētu iekalt šādu uzrakstu: ATSTĀJIET SAVU STĀSTU ĀRĀ!

Es domāju, ka tiku nost no savas dzīves trakā zirga Sīlijas Hūveres bērēs, kad mācītājs Harels publiski piedeva man Eloizes Mecgeres nošaušanu. Ja tas nenotika šais bērēs, tad tikai pāris gadus vēlāk, kad radioaktīvā kamīna dzega pēdīgi nobeidza Māti.

Es biju, cik labi varēdams, atmaksājis par viņas un Tēva dzīves izpostīšanu. Viņai vairs nebija vajadzīga apkalpošana. Lieta bija izbeigta.

Mēs droši vien nekad neuzzinātu, ka viņu nogalinājusi kamīna dzega, ja pie mums nebūtu atbraucis tas mākslas vēsturnieks no Atēnām, no Ohaio universitātes. Viņu sauca Klifs Makārtijs. Viņš bija arī gleznotājs. Un Klifs Makārtijs nemūžam nebūtu iesaistījies mūsu dzīvē, ja Māte nebūtu varen publiski iebildusi pret to mākslu, kuras paraugus Freds T. Berijs pirka mākslas centram. Makārtijs bija lasījis par Māti žurnālā People. Bet Māte savukārt nemaz nebūtu tik kaislīgi cīkstējusies ar Fredu T. Beriju, ja radioaktīvā kamīna dzega nebūtu viņas smadzenēs izraisījusi mazu augonīšu veidošanos.

Apburtais loks!

Žurnāls People bija nosaucis Māti par kāda Ohaio mākslinieka atraitni. Klifs Makārtijs, kāda. mecenāta atbalstīts, bija ilgus gadus strādājis pie grāmatas, kurā būtu apcerēts ikviens nopietns Ohaio mākslinieks, taču nekad nebija dzirdējis par Tēvu. Tad nu viņš ieradās mūsu sīkajā, sūdīgajā būdelē un nofotografēja Tēva nepabeigto gleznu, kas karājās virs kamīna. Tā kā tas bija vienīgais, ko fotografēt, viņš ar savu lielo aparātu uz trijkāja izdarīja vairākus šīs bildes uzņēmumus. Cik noprotu, viņš to darīja pieklājības pēc.

Viņa aparātam bija jāizmanto četrreiz piecu collu fotoplates. Tās, kuras atradās aparātā, viņš kaut kur bija izgaismojis, tāpēc viņam nācās somā sameklēt jaunas.

Viena plate viņam aizmirsās pie mums — uz kamīna dzegas. Pēc nedēļas viņš pa ceļam uz kādu citu vietu nogriezās no autostrādes, lai savāktu savu filmu.

Vēl pēc trim dienām viņš piezvanīja man pa tālruni un pavēstīja, ka filma platē kļuvusi galīgi melna un kāds viņa draugs, fizikas skolotājs, izteicis pieņēmumu, ka tā atradusies tuvu spēcīgam radiācijas avotam.

Tas nebija viss, ko viņš man pa telefonu pavēstīja. Viņš bija lasījis dienasgrāmatu, ko savas dzīves nogalē rakstījis izcilais Ohaio gleznotājs Frenks Dūveneks. Viņš nomira 1919. gadā, septiņdesmit viena gada vecumā. Lielāko da|u sava radošā mūža Dūveneks bija pavadījis Eiropā, tomēr atgriezās dzimtajā Cincinati, kad Itālijā, Florcncē, bija nomirusi viņa sieva.

—  Šai dienasgrāmatā ir pieminēts jūsu tēvs! — sacīja Makārtijs. — Dūveneks bija uzzinājis par brīnišķīgo darbnīcu, ko kāds jauns mākslinieks būvējot Midlendsitijā, un 1915. gada 16. martā viņš devies to apskatīt.

—  Un ko viņš raksta? — es jautāju.

—   Viņš raksta, ka tā nudien esot skaista darbnīca, tāda darbnīca, par kuru katrs pasaules mākslinieks būtu gatavs dvēseli pārdot.

—  Es gribēju jautāt, ko viņš saka par Tēvu?

—  Šķiet, ka bija iepaticies, — atteica Makārtijs.

—   Klausieties, — es sacīju, — es labi zinu, ka mans tēvs bija blēdis, un viņš pats arī to apzinājās. Dūveneks droši vien bija vienīgais patiesi ievērojamais mākslinieks, kam gadījās redzēt šo Tēva maskarādi. Ludzu, pasakiet man, ko Dūveneks raksta — lai cik asi būtu vina vārdi!

—  Nu… labi, es jums nolasīšu, — sacīja Makārtijs. Un lūk, ko viņš nolasīja: "Oto Volcu vajadzētu nošaut. Viņu vajadzētu nošaut par to, ka viņš tiecas pierādīt visriebīgāko viedokli pasaulē: ka mākslinieks ir tāds cilvēks, no kura nav nekāda labuma."

Es sāku ļaudīm taujāt, kas mūsu pilsētā atbild par civilo aizsardzību. Es cerēju, ka šim cilvēkam būs Geigera skaitītājs vai kāds cits daikts, ar kuru noteikt radioaktivitātes līmeni. Izrādījās, ka apgabala civilās aizsardzības pārzinis ir Louels Alms, kam pieder automazgātuve pie Šeperdstaunas šosejas netālu no lidostas. Viņš bija tas, kuram būtu jāzvana, ja sāktos Trešais pasaules karš. Viņam tiešām bija Geigera skaitītājs.

Tad nu viņš pēc darba atbrauca. Viņam iepriekš bija jāiegriežas mājās pēc Geigera skaitītāja. Izrādījās, ka nevainīgā izskata kamīna dzega bija īsta slepkava. Māte bija pavadījusi pie kamīna neskaitāmas stundas, lūkodamās vai nu liesmās, vai Tēva nepabeigtajā gleznā. Lūk, ko sacīja Louels Alms: — Jēzu… Šitā dzega tak ir štengrāka nekā bērnu ratiņi Hirosimā!

Mūs ar Māti pārvietoja uz jauno Holiday Inn, kamēr strādnieki, tērpušies kā kosmonauti uz Mēness, mūsu sīkajā, sūdīgajā Avondeilas būdelē veica pamatīgu ķirurģisku operāciju. Ironija, protams, ir tā, ka Māte būtu palikusi dzīva, ja viņa būtu tipiska māte, kas visu laiku rosās pa virtuvi un tekalē uz pagrabu un uz veikaliem, bet es būtu saņēmis liktenīgo radiācijas devu, ja būtu tipisks dēls, kas visu laiku tup dzīvojamā istaba un gaida, kad viņu baros.

Labi, ka vismaz Džino un Marko Maritimo jau bija miruši un, cerams, neko nejuta. Viņus būtu ļoti sāpinājusi vēsts, ka māja, kuru viņi mums tikpat kā uzdāvināja, bijusi neticami bīstama. Marko lūramais caurums aizvērās dabisku iemeslu dēļ apmēram mēnesi pēc Sīlijas Hūvcres bērēm, un dažus mēnešus vēlāk Džino gāja bojā nejēdzīgā negadījumā mākslas centrā. Bija atlikusi tikai viena nedēļa līdz centra atklāšanai, un, regulējot paceļamo jLi 11t_i uz Cukura strauta krastu, Džino ķēra nāvējošs elektriskās strāvas trieciens. Mildredas Berijas Memoriālā mākslas centra celtniecības laikā ir miruši divi cilvēki.

Man nav ne jausmas, cik ļaužu gāja boja Tadžniahala celtniecības laikā. Droši vien daudzi simti. Māksla allaž prasa upurus.

Tomēr Džino un Marko dēli uztvēra mūsu kamīna dzegu visnotaļ nopietni. Viņi bija tikpat pārsteigti, cik pārsteigti būtu bijuši viņu tēvi, un vini mums izstāstīja daudz vairāk, nekā viņiem nāktu par labu, jo mēs ar Fēliksu vēlāk nolēmām iesūdzēt tiesā gart viņu firmu, gan visus citus, kas to pelnījuši. Viņi mums izstāstīja, ka dzega izvilkta no nezālēs ieaugušas atkritumu kaudzes aiz dekoratīvo apdares materiālu rūpnīcas Cincinati pievārtē. Dzegu tur atradis vecais Džino. Nekādas ārējas vainas dzegai nebijis, tāpēc Džino to lēti nopircis — tieši sērijas modeļa paraugam Avondcilā, kas vēlāk kļuva par mūsu mājām.

Ar lielas veiksmes un dažu godīgu cilvēku palīdzību mums izdevās noskaidrot, no kurienes bija nācis cements, dzegas izejmateriāls. Tas nāca no Oukridžas Tencsijas štatā, kur savulaik tika ražots tīrais urāns 235 — tas pats, kuru iepildīja bumbā un 1945. gadā nometa Hirosimā. Valdība nezin kāpēc bija devusi atļauju pārdot cementu kā militāro rezervju pārpalikumu, lai gan daudzi cilvēki zināja, cik tas bīstams.

Šajā gadījumā valdība rīkojās tikpat nevērīgi kā tas pusdullais puika mājas kupolā ar pielādētu Springfīldas šauteni — Mātes dienā.

Kad mēs ar Māti ievācāmies atpakaļ savā sīkajā, sūdīgajā būdelē, mums vairs nebija kamīna. Mēs bijām bijuši prom tikai divdesmit četras stundas, bet kamīnu jau bija aizstājušas Sheetrock cementa plāksnes, un visa dzīvojamā istaba bija pārkrāsota. Brāļu Maritimo celtniecības kompānija bija to visu izdarījusi par saviem līdzekļiem. Nemaz nevarēja pateikt, ka mums kādreiz ir bijis kamīns.

Fēlikss nebija klāt un neredzēja šo pārvērtību. Viņš bija iestājies darbā par diktoru Sautbendas radiostacijā, Indiānas štatā, ar pieņemtu vārdu, lai gan darbadevēji zināja, kas viņš patiesībā ir un kas kādreiz bijis. Tā nebija pazemošanās. Tas bija darbs, ko viņš vienmēr bija gribējis darīt, darbs, kam viņš, ka pats teica, bija radīts. Viņš bija atbrīvojies no narkotisko vielu atkarības. Mēs loti lepojāmies ar viņu.

Kad Māte ieraudzīja, ka mums vairs nav kamīna, vina pateica ko patiesi būtisku. — Ak Kungs! — vina teica. — Es nezinu, vai vispār gribu dzīvot bez kamīna.

"Kāda viņas dzīves dala bija stāsts un kāda — epilogs?" jūs varētu vaicāt. Es domāju, ka viņas dzīve līdzinājās Tēva dzīvei tādējādi, ka epilogs jau bija sācies mana brāļa un manas piedzimšanas laikā. Faktiski viņas dzīves agrīnais posms noteica to, ka viņas stāsts būs īss kā lodes lidojums — tikai daži mirkli pēc sākuma. Viņai, piemēram, nebija grēku, ko izpirkt, jo viņa nekad nebija vilināta izdarīt neko sliktu. Un viņa negrasījās doties nekāda Svētā Grāla meklējumos, tāpēc ka tas nepārprotami bija vīriešu darbs, un viņai šā vai tā jau bija kauss, kas nemitīgi piepildījās un plūda pāri no lieliskiem ēdamiem un dzeramiem.

Man liekas, mūsdienu amerikāņu sieviešu neskaitāmo žēlabu pamatā ir, lūk, kas: viņām šķiet, ka viņu dzīves stāsti ir pārlieku īsi, bet epilogi neizturami gari.

Mātes stāsts beidzās tad, kad viņa apprecēja visglītāko no pilsētas bagātajiem vīriešiem.

27 MĀTE PATE/CA, KA NEZINOT, vai vispār grib dzīvot bez kamīna, — un tad iezvanījās telefons. Māte pacēla klausuli. Agrāk klausuli vienmēr cēlu es, bet nu viņa allaž mani apsteidza. Katrs zvans viņu priecīgi satrauca, tāpēc ka viņa bija kļuvusi par vietējo svēto — par Žannu d'Arku cildenajā karā pret abstrakto mākslu.

Bija pagājis gads, kopš ievērojamas radošas personības no visām valsts malām ar runām un priekšnesumiem atklāja

Mildredas Berijas Memoriālo mākslas centru. Tagad tas bija tukšs un pamests gluži ka vecais Sīrsa un Roubeka veikals pilsētas centrā vai kā tā dzelzceļa stacija, kur agrāk krustojās Mononas un Ņujorkas līnijas, bet tagad vairs nebija pat sliežu.

Māte bija izmesta no mākslas centra direktoru padomes par savu graujošo uzvedību sapulcēs un par skarbajiem komentāriem, ko vina veltīja centram avīzēs, draudžu sapulcēs, dārzkopības klubos, un tādā garā. Vina bija loti pieprasīta sabiedriskos sarīkojumos, kā jau sparīga un asa runātāja. Freds T. Berijs savukārt bija noklusis tieši tāpat kā mākslas centrs. Es pāris reizes redzēju viņa limuzīnu, linkolnu, bet aizmugurējie stikli bija matēti, tā ka man nav ne jausmas, vai viņš tur bija iekšā vai nebija. Dažkārt cs lidlaukā redzēju stāvam viņa firmas lidmašīnu, bet viņu pašu nekad. Es domāju, ka, gluži kā agrāk, kaut to uzzināšu par misteru Beriju no viņa darbiniekiem, kas dažkārt iegriezās aptiekā. Taču izrādījās, ka mistera Berija darbinieki boikotē Šramma aptieku, tāpēc ka tur strādā manas mātes jaunākais dēls.

Tad nu Māte bija varen pārsteigta, ka zvanītājs ir tieši Freds T. Berijs. Viņš loti pieklājīgi izteica cerību, ka Māte tuvākās stundas laikā varētu būt mājās un rast iespēju viņu pieņemt. Nekad agrāk viņš nebija ciemojies mūsu sīkajā, sūdīgajā būdelē. Faktiski es šaubos, vai viņš vispār jelkad bija apmeklējis Avondeilu.

Māte teica, lai braucot tik šurp. Jā, tieši tā viņa pateica — vēsi un nekaunīgi kā būtne, kas nekad nav zaudējusi kauju: — Ja gribi, brauc tik šurp!

Mēs ar Māti vēl nebijām sākuši nopietni apsvērt, kādu iespaidu uz mūsu veselību varētu būt atstājusi radioaktīvā kamīna dzega. Neviens mums neteica, ka par to vajadzētu raizēties. Alms, civilās aizsardzības pārzinis un automašīnu mazgāšanas magnāts, bija pa telefonu saņēmis padomu, ka mūsu lietā vissvarīgākais ir necelt paniku. Padomdevējs bija kāds Radiācijas kontroles komisijas loceklis pašā Vašingtonā. Lai novērstu pa-

no niku, tiem strādniekiem, kas, Alma piegādātos spectērpos tērpti, bija izplēsuši mūsu kamīnu, lika zvērēt par noslēpuma neizpaušanu — patriotisma un valsts drošības vārdā.

Kamēr mēs ar Māti vēl bijām jaunajā Holiday Inn, Vašingtonā tika radīts un nekavējoties Avondeilā izplatīts šāds segstāsts: mūsu māju esot apsēduši termīti, un spectērpi darbiniekiem bijuši vajadzīgi tāpēc, ka viņi indējuši termītus ar cianīdu.

Kukainīšus.

Tad nu mēs arī necēlām paniku. Kārtīgi pilsoņi necel paniku. Mēs rātni gaidījām Fredu T. Beriju. Es stāvēju pie lielā loga un caur žalūzijām skatījos uz ielu. Māte zvilnēja masāžas krēslā, kuru Fēlikss pirms trim gadiem bija uzdāvinājis viņai Ziemassvētkos. Viņa gandrīz nemanāmi vibrēja, un zem viņas dibena skanēja klusa rūkoņa. Masāžas motors bija nogriezts uz lēniem apgriezieniem.

Māte teica, ka, uzzinājusi par apstarošanu, viņa nemaz nejūtoties savādāk. — Vai tu jūti kādu starpību? — viņa jautāja.

—  Nē, — cs atbildēju. Domāju, ka tamlīdzīgas sarunas kļūs arvien parastākas, atbilstoši radioaktīvu materiālu izplatībai pasaulē.

—  Ja mēs būtu tik milzīgās briesmās, — viņa teica, — tad jau kaut ko sajustu gan. Uz tās dzegas varētu atrasties kāds beigts kukainis vai istabaugiem parādītos plankumi uz lapām, vai kas tamlīdzīgs, vai ne?

Tikmēr viņas galvā sparīgi attīstījās mazi augonīši.

—  Ak, kāpēc viņi stāstīja kaimiņiem, ka mums ir termīti! — viņa gaudās. — Kaut viņi būtu izgudrojuši ko citu! Tikpat labi tak varēja pateikt, ka mēs esam spitālīgi.

Izrādījās, ka bērnībā viņa no termītiem guvusi psiholoģisku traumu, par kuru nekad agrāk nebija man.stāstījusi. Viņa visu mūžu bija slodzījusi šīs atmiņas sevī, bet nu, šausmu pārņemta, izstāstīja, kas savulaik noticis viņas tēva savrupnamā, kuru viņa bērnībā uzlūkojusi kā nesagraujamu pili. Viņa iegājusi mūzikas istabā un ieraudzījusi kaut ko, kas atgādinājis putas un vēlies laukā no grīdas apmales līdzās lielajam flīģelim, kā arī no pašu klavieru kājām un taustiņiem.

—  Tur bija miljardiem radību ar spīdīgiem spārniņiem, tās plūda kā šķidrums, — viņa teica. — Es aizskrēju pēc tēva. Viņš arī nespēja ticēt savām acīm. Klavieres neviens gadiem ilgi nebija spēlējis. Ja kāds būtu spēlējis, varbūt kukaiņi būtu no turienes aizbaidīti. Tēvs viegli iespēra pa klavieru kāju un tā sašļuka, it kā būtu no kartona. Klavieres sabruka.

Tas noteikti bija viens no spilgtākajiem notikumiem viņas dzīvē, bet es nekad nebiju par to dzirdējis.

Ja viņa būtu nomirusi bērnībā, viņa atcerētos dzīvi kā vietu, uz kuru var doties, ja grib redzēt, kā termīti apēd flīģeli.

Tad ar limuzīnu ieradās Freds T. Berijs. Viņš jau bija loti vecs, un arī Māte bija ļoti veca, un sen aiz muguras bija viņu ilgais cīniņš par modernās mākslas vērtībām un trūkumiem. Es atvēru durvis, un Māte viņu pieņēma, sēdēdama masāžas krēslā.

—  Misis Volca, — viņš teica, — es esmu ieradies, lai padotos. Jums ir pamats loti lepoties ar sevi. Man ir zudusi jebkāda interese par mākslas centru. Manis pēc to var pārvērst kaut vai par vistu kūti. Es atstāju Midlendsitiju uz visiem laikiem.

—   Es esmu pārliecināta, ka jums bija vislabākie nolūki, mister Berij, — Māte atbildēja. — Nekad neesmu par to šaubījusies. Tomēr nākamreiz, kad jūs gribēsiet kādam ko dāvināt, iepriekš noskaidrojiet, vai aplaimojamais to grib. Nevajag par katru cenu stūkēt to būšanu otram rīklē.

Berijs par milzu naudu pārdeva savu rūpnīcu RAMJAC korporācijai. Firma, kas uzpērk Amerikas zemi pārdošanai tā: lāk arābiem, nopirka viņa lauku īpašumus. Cik man zināms, neviens arābs ne reizi neieradās uzmest tiem aci. Berijs pats pārvācās uz Miltonhedu Dienvidkarolīnas štatā, un kopš tā laika cs neko neesmu par viņu dzirdējis. Viņš bija tik sarūgtināts, ka neatstāja nekādu dotāciju mākslas centra uzturēšanai, un pilsētas pašvaldība bija galīgi uz sēkļa, tā ka centrs tika atstāts posta un iznīcības varā.

Un tad kādu dienu notika sprādziens.

Māte nomira vienu gadu pēc Freda T. Berija padošanās. Kad vina pēdējoreiz bija slimnīcā, viņa iedomājās, ka atrodas kosmoskuģī. Viņai likās, ka es esmu Tēvs un mēs dodamies uz Marsu, kur pavadīsim otru medusmēnesi.

Viņa bija tikpat dzīva kā visi citi, bet neko neaptvēra. Viņa negribēja laist vaļā manu roku.

Tā bilde… — viņa teica un smaidīja, un spieda man roku. Man bija jāzina, par kuru no visām pasaules bildēm viņa domā. Kādu laiciņu man šķita, ka tas bija Tēva nepabeigtais meistardarbs no viņa Vīnē izniekotās jaunības. Tomēr kādā apskaidrības mirklī Māte darīja zināmu, ka domājusi albuma fotogrāfiju, kura viņa sēž airu laivā kādas upes ūdeņos, varbūt Eiropā. Tikpat labi tas varēja būt Cukura strauts. Laiva bildē ir piesieta pie krasta. Airu tajā nav. Māte nekur negrasās doties. Viņai mugurā ir vasaras kleita un galvā salmenīca. Kāds ir pierunājis viņu pozēt laivā, raibā lapotnes paēna, ar ūdeni visapkārt. Viņa smejas. Viņa ir tikko apprecējusies vai arī grasās precēties.

Viņa nekad nebūs laimīgāka. Viņa nekad nebūs skaistāka.

Kas gan varētu iedomāties, ka šī skaistule kādudien dragās ar raķeti uz Marsu?

Nāves brīdī viņai bija septiņdesmit septiņi gadi, tā ka viņas lūramais caurums varēja aizvērties daudzu un dažādu iemeslu pēc, arī gluži vienkārši aiz vecuma. Tomēr sekcijā noskaidrojās, ka viņa bijusi veselīga kā jauns zirgs, ja vien neņem vērā augonīšus galvā. Šādus augonīšus varēja izraisīt tikai un vienīgi radiācija. Un mēs ar Fēliksu nolīgām Bernardu Kečemu, lai iesūdzētu tiesā visus, kas jelkādā veidā tirgojušies ar Oukridžas radioaktīvo cementu.

Līdz uzvarai prāvā pagāja labs laiciņš, un es tikmēr sešas naktis nedēlā strādāju Šramma aptiekā un uzturēju saimniecību sīkajā, sūdīgajā Avondeilas būdelē. Nav nekādas sevišķas atšķirības starp divu cilvēku saimniecību un viena cilvēka saimniecību.

Mersedess joprojām sniedza man nepiedienīgi daudz prieka.

Tiesa, vienreiz mani pārpratuma pēc sāka turēt aizdomās par kādas mazas meitenītes nolaupīšanu un noslepkavošanu. Tad nu štata policijas eksperti savāca mersedesu un collu pa collai izpētīja to ar pirkstu nospiedumu pulveri, vēl vini ar putekļu sūcēju uzmeklēja katru puteklīti, un tādā garā. Kad bija pārliecinājušies, ka mašīna ir bez vainas, viņi atdeva to man un teica, ka nekad neesot redzējuši neko tamlīdzīgu. Auto tobrīd bija septiņus gadus vecs, ar to bija nobrauktas vairāk nekā simttūkstoš jūdzes, bet katrs tajā atrastais matiņš un katrs pirkstu nospiedums piederēja tikai vienai personai — auto īpašniekam.

— Jūs nevarētu saukt par sevišķi sabiedrisku, — teica viens no okšķeriem. — Kāpēc gan jūs pirkāt mašīnu ar četrām durvīm?

Porainā kūka. Divu kvartu kastrolī izkausējiet pustasi sviesta un mārciņu pagaiša brūnā cukura. Maisiet virs lēnas uguns, līdz masa kļūst burbuļaina. Atdzesējiet līdz istabas temperatūrai. Icsitiet divas olas, pielieciet tējkaroti vaniļas. Iemaisiet tasi sijātu miltu, pustējkaroti sāls, tasi sasmalcinātu dižlazdas riekstu un tasi pussaldas šokolādes, kas salauzīta sīkos gabaliņos.

Izlīdziniet to visu uz labi ietaukotas deviņreiz vienpadsmit collu cepešpanas. Cepiet apmēram trīsdesmit piecas minūtes divsimt trīsdesmit piecu grādu temperatūrā.

Atdzesējiet līdz istabas temperatūrai un sagrieziet gabaliņos ar labi ietaukotu nazi.

Domāju, ka, gaidīdams visu tiesāšanos atrisinājumu, es biju apmēram tikpat laimīgs kā jebkurš cits laužagabals Midlendsitijā vai pat visā Amerikā. Bet te jau atkal rodas relativitātes problēma. Man joprojām lielu mierinājumu sniedza pašdarinātā mūzika — scat dziedāšana, slepenās bezdomu "skīdī vo" un "bodi o dū" virknes, un tādā garā. Mersedesā man bija Blaupunkt FM—AM stereo radioaparāts, bet es nekad to neklausījos.

Kas attiecas uz scat dziedāšanu: kādu rītu Vila Fērčailda memoriālās lidostas vīriešu atejā es uzgāju gaužām amizantu grafiti, kas bija ar flomāsteru uzskricelēts uz flīzēm. Ausa rīts, un pa ceļam no darba uz mājām, tieši braucot garām lidostai, man uznāca caurejas lēkme. Esmu pārliecināts, ka caurejas iemesls bija pārmērīgi lielais daudzums porainās kūkas, ko notiesāju pirms darba.

Tad nu es nogriezos uz lidostu un izlēcu no sava četrdurvju mersedesa. Es necerēju tikt iekšā ēkā. Es tikai gribēju nolīst aiz kāda stūra. Tomēr šai agrajā stundā stāvvietā bija vēl viens auto. Tad nu es paraustīju personāla ieejas durvis — un tās bija vaļā.

Es brāžos iekšā un pa taisno uz vīriešu ateju, ar acs kaktiņu pamanīdams, ka viens darbojas ar grīdas vaskojamo mašīnu. Es atvieglojos un atkal kļuvu tikpat mierīgs un cienīgs kā jebkurš cits pilsonis, varbūt pat vēl cienīgāks. Dažus brīžus es jutos laimīgāks par laimīgu, veselāks par veselu — un tacl es uz flīzēm virs izlietnes ieraudzīju šādu uzrakstu: "Būt nozīmē darīt" — Sokrāts. "Darīt nozīmē būt" — Žans Pols Sartrs. "Dari bū dari bū dari bū" — Frenks Sinatra.19

EPILOGS

Nu es pats savām acīm esmu redzējis, ko mazai pilsētiņai var nodarīt neitronbumba. Pēc trim dzimtajā pilsētā pavadītām dienām esmu atgriezies Olofsona viesnīcā. Midlendsitijā bija tieši tāda pati, kādu es to atcerējos, vienīgi tur neviens vairs nedzīvoja. Drošības pasākumi bija nevainojami. Sprādziena areāla perimetru norobežoja augsta sēta ar dzeloņstieplēm pa virsu, ik pa trīssimt jardiem slējās sargtornis. Sētas priekšā bija mīnu josla, kuru savukārt ieskāva zems dzeloņstiepļu žogs. īsteni apņēmīgu cilvēku tas gan nespētu apturēt, tas bija tikai draudzīgs atgādinājums par mīnām.

"Šeit apspēlēts populārās dziesmas "Svešinieki nakti" (Sirangers in the Nijļlil), ko dzied Frenks Sinatra, piedziedājums. Oriģinālā: "To be is lo do" — Socrates. "To do is lo be" — Jean-Paul Sarlre. "Do be do be do" — Frank Sinatra.

Civilisti varēja tikt žogu iekšpusē tikai dienas laikā. Pēc tumsas iestāšanās sprādziena zonā tie varēja gadīties lodei ceļā. Kareivjiem bija pavēlēts šaut pa visu, kas kustas, un viņu tēmēkli bija apgādāti ar infrasarkanajiem stariem. Viņi varēja redzēt tumsā.

Un dienas laikā vienīgais civilistiem atļautais pārvietošanās līdzeklis bija spilgti sarkans skolēnu autobusiņš ar kareivi pie stūres un citiem bargiem un modriem kareivjiem salonā. Neviens nevarēja braukāt pa Midlendsitiju ar savu auto vai staigāt, kur iegribas, lai gan šis gribētājs varbūt bija zaudējis visu — darbu, īpašumus, ģimeni. Tas viss tagad pieder valstij. Tas pieder visiem ļaudīm, nevis tikai dažiem.

Mūsu pulciņā bija četri — Fēlikss, es, mūsu advokāts Bernards Kečems un Ipolits Pols De Mills, Olofsona viesnīcas virsviesmīlis. Kečema un Fēliksa sievas atteicās piebiedroties. Viņas baidījās no radioaktivitātes, it īpaši Fēliksa sieva, tāpēc ka viņa bija stāvoklī. Mums neizdevās pārliecināt šīs māņticīgās būtnes, ka visbrīnišķīgākais neitronbumbas aspekts ir tas, ka pēc sprādziena nekāda radiācija apkārt neklimst.

Tieši tādu pašu neizpratni mēs ar Fēliksu piedzīvojām, kad pienāca laiks apglabāt Māti blakus Tēvam Kalvarijas kapsētā. Ļaudis nekādi negribēja ticēt, ka viņa pati nav radioaktīva. Viņi bija pārliecināti, ka Mātes dēl viņu āda sāks tumsā spīdēt un ka Māte piesārņos gruntsūdeņus, un tādā garā.

Lai Māte pati būtu radioaktīva, viņai vajadzēja nokost gabalu dzegas un pēc tam to ncizkakāt. Tiesa, ja viņa būtu to izdarījusi, viņa vēl vismaz divdesmit tūkstošus gadu būtu visu šausmīgākais biedēklis.

Bet viņa to neizdarīja.

Mēs paņēmām līdzi veco Ipolitu Polu De Milu, kurš nekad agrāk nebija bijis ārpus Haiti. Segstāsts bija šāds: Ipolits Pols bija veterinārārsta Alana Maritimo ģimenes haitiešu pavāra brālis. Alans bija Maritimo ģimenes atkritējs, jo bija atteicies nodarboties ar celtniecības biznesu. Sprādzienā gāja bojā visa viņa saime. Kečems bija sagrabinājis viltotas apliecības, kas deva Ipolitam Polam tiesības kopā ar mums iebraukt pa vārtiem ar spilgti sarkano skolēnu autobusiņu.

Mēs uzņēmām ies šīs klapatas tāpēc, ka Ipolits Pols bija mūsu visvērtīgākais darbinieks. Bez vina darba un labās gribas Olofsona viesnīca būtu tikai nevērtīgs krāms. Bija vērts darīt viņam prieku.

Un Ipolits Pols sajūsmā par ceļojumu bija apsolījis mums visai īpatnēju velti, no kuras mēs jau bijām nolēmuši atteikties, kad pienāks dāvināšanas mirklis. Viņš solīja, ka piecelšot no kapa un palaidīšot savā vaļā ikkatru mirušā garu, kam, pēc mūsu domām, tuvāko gadsimtu laikā derētu spokoties Midlendsitijā.

Mēs loti centāmies neticēt, ka viņš to spēj.

Bet viņš to spēj, spēj.

Brīnumaini.

Tur nebija nekādas smakas. Mēs gaidījām, ka būs stipra smaka, bet nebija nekādas. Armijas tehniskie spēki bija apglabājuši visus mirušos municipālajā autostāvvietā pretī pilsētas policijai, kur vecos laikos atradās tiesas nams. Stāvvieta bija par jaunu noasfaltēta, un atpakaļ bija sastādīta arī samaksas automātu aleja. Mums stāstīja, ka šis process ticis filmēts — no autostāvvietas līdz masu kapam un tad atpakaļ līdz autostāvvietai.

Mans brālis Fēlikss savā dobjajā balsī izteica pieņēmumu, ka uz šī masu kapa kādudien varētu nolaisties lidojošais šķīvītis un citplanētieši varētu secināt, ka visa planēta sastāv no asfalta un samaksas automāti ir vienīgās dzīvās būtnes. Mēs sēdējām skolēnu autobusā. Mums vēl nebija atjauts kāpt laukā.

— Varbūt kaut kādiem monstriem ar milzīgām zivju acīm tas liksies kā Ēdenes dārzs, — turpināja Fēlikss. — Viņi iemīlēs šo vietu. Ar savu briesmīgo pistoļu spaliem vini atdauzīs vaļā samaksas automātus un dzīros, rīdami žetonus, alus pudeļu vāciņus.un monētas.

Mēs ievērojām vairākas filmēšanas grupas, un it kā tieši to klātbūtnes pēc mēs nekam nedrīkstējām pieskarties, kaut arī tas neapšaubāmi būtu mūsu īpašums. Likās, ka mēs atrastos nacionālajā parkā, kur čum un mudž no apdraudētām sugām. Mēs nedrīkstējām pat noplūkt nieka puķīti, ko paostīt. Tas varēja būt pēdējais šīs sugas eksemplārs pasaulē.

Piemēram, kad skolēnu autobusiņš aizveda mūs uz manu un Mātes sīko, sūdīgo būdeli Avondeilā, es aizčāpoju līdz kaimiņmājai, pie Mīkeriem. Mazā Džimija Mīkera trīsritenis ar baltajām'riepām stāvēja uz celiņa un pacietīgi gaidīja savu saimnieku. Es uzliku roku uz sēdekļa, gribēdams drusciņ pastumdīt riteni šurpu turpu, apcerot, kāda dzīve agrāk bija Midlendsitijā.

Atskanēja TĀDS bļāviens!

Kapteinis Džūlians Pefko, kas bija atbildīgs par mūsu pulciņu, uzkliedza man: — Rokas! Rokas kabatās! — Tāds bija viens no noteikumiem: uzturoties ārpus skolēnu autobusiņa, rokas jātur kabatās. Tas attiecās arī uz sievietēm. Ja viņām nebija kabatu, rokas bija jātur sakrustotas uz krūtīm. Pefko man atgādināja, ka žoga iekšpusē mēs esam pakļauti karastāvokļa likumiem. — Vēl viens stulbs joks, mister, — viņš teica, — un jūs nonāksiet ķurkī. Gribat divdesmit gadus tupēt? — viņš jautāja.

— Negribu, ser, — es atteicu. — Nav ne mazākās vēlēšanās.

Un pēc tam nekādu nepatikšanu vairs nebija. Mēs visi uzvedamies, kā klājas. Karastāvoklī ir viegli piesavināties jaunas paražas.

Iemesls, kāpēc visu lika atstāt, kā bijis, protams, bija šāds: filmēšanas grupām vajadzēja dokumentēt — bez jelkādas viltošanas — neitronbumbas absolūto nekaitīgumu.

Lai skeptiķi dabūtu trūkties, reizi par visām reizēm.

Es tukšajā pilsētā nebūt nejutos baisi, bet Ipolits Pols pat bija sajūsmā. Viņš nejuta cilvēku trūkumu, jo viņam tur neviena netrūka. Ierobežots vienkāršajā tagadnē, viņš nemitīgi klaigāja kreoliešu valodā: — Cik viņi ir bagāti! Cik viņi ir bagāti!

Taču Fēliksu mans mierīgums pēdīgi nokaitināja. — Jēzus Marija! — viņš eksplodēja, kad gāja uz beigām mūsu otrā pēcpusdiena sprādziena zonā. — Vai tu, lūdzu, nevarētu paust kaut drusciņu emociju?

Tad nu es viņam teicu: —Tas nav nekas tāds, ko es nebūtu redzējis gandrīz katru dienu sava apzinīgā mūža laikā. Saule gan šobrīd nevis aust, bet riet, tomēr citādi Midlendsitijā izskatās tieši tāpat un sajūta ir tieši tāda kā rītausmā, kad cs slēdzu ciet Šramma aptieku:

"Šai pilsētā nav neviena, izņemot mani."

Mūs ielaida Midlendsitijā, lai mēs varētu nofotografēt savus īpašumus un sastādīt to priekšmetu sarakstu, kas neapšaubāmi ir mūsu vai varētu būt mūsu, vai ko mēs varētu mantot, kad būtu atrisināti juridiskie sarežģījumi. Kā jau teicu, mums nebija atjauts nekam pieskarties. Civilistiem sods par mēģinājumu kaut ko, pat gluži nevērtīgu, iznest no sprādziena zonas bija divdesmit gadi cietumā. Kareivjiem par to draudēja nāvessods.

Kā jau teicu, drošība bija noorganizēta nevainojami, un mēs dzirdējām, kā daudzi apmeklētāji, kas noteikti bija zaudējuši daudz vairāk nekā mēs, slavēja armijniekus par lielisko apsardzi un izdarību. It kā Midlendsitijā beidzot tiktu pārvaldīta tā, kā to sen jau vajadzēja pārvaldīt.

Tomēr mūsu ceļojuma trešās, pēdējās dienas rītausmā viņpus mīnu joslām un žogam mēs atklājām, ka pastāv arī gaužām nodevīgi viedokli par štata valdību. Fermeri sprādziena zonas tuvākajā apkaimē, agrāk politiski inerti kā mastodonti, tagad bija kļuvuši par nenomierināmiem sociālās politikas interesentiem.

Viņi, protams, bija zaudējuši savas iepirkšanās vietas.

Tad nu mēs ar Fēliksu, Kečemu un Ipolitu Polu ēdām brokastis motelī Quality Motor Court pie Svētā.Brīnuma alas, kur bijām apmetušies un kur pēc mums bija jāatbrauc sarkanajam skolēnu autobusiņam. Kafetērijā divi fermeri, tērpti dungriņos tāpat kā vecais Džons Fortūns Katmandu, dalīja skrejlapas. Quality Motor Court vēl nebija karastāvokļa zonā. Cik es zinu, tagad karastāvokļa zonā ir visi moteļi piecdesmit jūdžu rādiusā ap Midlendsitiju.

Fermeri, dalīdami skrejlapas, nemitīgi atkārtoja vienu un to pašu: — Izlasiet patiesību un aizrakstiet par to savam kongresa deputātam! — Apmēram puse klientu atteicās pat no lapeles, bet mēs gan katrs pa vienai paņēmām.

Izrādījās, ka organizāciju, kas mudināja mūs rakstīt deputātiem, sauc "Dienvidrietumu Ohaio fermeri par saprātīgu atompolitiku". Šie fermeri pauda, ka valdības ideālistiskie plāni pārvērst Midlendsitiju par miera ostu bēgļiem no nabagākām valstīm esot visnotaļ cildeni, slavējami, un tamlīdzīgi, tomēr viņiem liekoties, ka vajag vairāk publisku debašu par šo jautājumu un ka "jānoceļ klusuma plīvurs" noslēpumam, kāpēc visi agrākie pilsētas iedzīvotāji pēkšņi sapulcināti zem autostāvvietas.

Fermeri atzina, ka esot metušies nevienlīdzīgā cīniņā, jo vai gan kādam, kas nedzīvo dienvidrietumu Ohaio, rūp, kas noticis ar vietu, ko sauc par Midlendsitiju. Viņi zināja teikt, ka pirms bumbas sprādziena Midlendsitijā nekad agrāk neesot pieminēta neviena liela televīzijas kanāla pārraidēs. Starp citu, viņi maldījās. Midlendsitijā bija televīzijas ziņās, kad 1960. gadā tai uzbruka sniega vētra, tomēr citas reizes neatceros arī es. Sniega vētras laikā nebija elektrības, un fermeri nekādi nevarēja uzzināt, ka Midlendsitijā beidzot ietikusi televīzijā.

Viņi to palaida garām!

Bet tas nevājināja viņu skrejlapas kaujinieciskos slēdzienus, proti: Amerikas Savienotajās Valstīs tagad acīmredzot valda šaura varas tirgoņu kliķe, kurasprāt vairums amerikāņu ir tik garlaicīgi, neapdāvināti un nesvarīgi, ka viņus var slaktēt simtiem un tūkstošiem, un neviens pēc viņiem sevišķi ilgi nesēros. "Tas pierādījās Midlendsitijā," bija teikts skrejlapā, "un kurš var apsolīt, ka Tcrota vai Skenektedija nebūs nākamā?"

Tas nudien bija viņu vismusinošākais pieņēmums — ka neitronbumba Midlendsitijā uzspridzināta tīšām. Un nevis kravas mašīnā, bet atšauta ar raķešu iekārtu vai nomesta no lidmašīnas. Viņi bija nolīguši matemātiķi no, kā viņi apgalvoja, "lielas universitātes", lai izdarītu neatkarīgus aprēķinus par sprādziena izcelsmi. Matemātiķa vārdu viņi neatklāja, lai pret viņu nesāktos represijas, bet aprēķinu rezultāts, balstīts uz sprādziena viļņa izplatību, bija šāds: sprādziena centrs tik tiešām ir bijis pie starpštatu šosejas 11. sānceļa, bet tas noticis vismaz sešdesmit pēdas virs zemes. Tas katrā ziņā lika secināt, ka sūtījums ieradies pa gaisu.

Vai nu pa gaisu, vai arī kravas auto vedis bumbu, augstu izslietu kā lāpu.

Bernards Kečems pavaicāja fermerim, kurš dalīja mums skrejlapas, kas tā esot par kliķi, kas nometusi neitronbumbu uz Midlendsitijas. Lūk, kāda bija fermera atbilde: — Viņi negrib, lai mēs uzzinātu viņu vārdu, tāpēc viņiem nemaz nav Vārda. Nevar taču cīnīties pret kaut ko, kam nav vārda.

—  Militāri rūpnieciskais komplekss? — uzvedinoši ievaicājās Kečems. — Rokfelleri? Starptautiskie konglomerāti? CIP? Mafija?

Un fermeris viņam atbildēja: — Jums šitie nosaukumi patīk? Nu tad izvēlieties pats! Varbūt gadīsies īstie, varbūt ne. Kā lai es, parasts fermeris, to zinu? Tie ir tie paši, kas nošāva prezidentu Kenediju un viņa brāli, un Mārtiņu Luteru Kingu.

Tas bija tipisks paraugs nemitīgi augošajam amerikāņu paranojas kamolam. Šīm kamolam ir simtiem jūdžu diametrs, bet kodoliņš — neatklātais atentāts pret Džonu F. Kenediju.

—  Jūs pieminējāt Rokfcllerus, — sacīja fermeris. — Es gan domāju, ka arī viņiem, tāpat kā man, galīgi nav skaidrs, kas īsti pie mums valda un kas vispār pie mums notiek.

Kečems jautāja, kāpēc gan šie neredzamie bezvārda spēki iznīcināja Midlendsitijas iedzīvotājus — un varbūt grib izdarīt to pašu Terotā vai Skenektedijā.

—  Verdzība! — Tāda bija fermera atbilde.

—  Ko, lūdzu? — pārjautāja Kečems.

—  Viņi grib atjaunot verdzību, — sacīja fermeris. Viņš nepateica mums, kā viņu sauc, jo baidījās no represijām, bet man ir aizdomas, ka viņš bija no Ostermanicm. Svētā Brīnuma alas apkaimē vairākas saimniecības pieder Ostermaniem.

—  Viņi nekad nav no tās atteikušies, —viņš sacīja. — Pilsoņu karš plašākā skatījumā neko nav izšķīris, jo viņi ir sveiki un veseli. Dziļi sirdī viņi ir pārliecināti, ka agrāk vai vēlāk verdzība atkal būs klāt.

Kečems joka pēc ieminējās, ka viņš gan saprotot ilgas pēc verdzības laika ekonomiskās sistēmas, it īpaši ņemot vērā amerikāņu rūpniecības daudzās un dažādās problēmas, kas rodas no ārvalstu konkurences. — Bet es īsti neredzu sakara, — viņš piebilda, — starp verdzību un tukšajām pilsētām.

—   Mēs domājam, ka šie vergi nebūs amerikāņi, — sacīja fermeris. — Viņus ar kuģiem atvedīs no Haiti un Jamaikas, un tamlīdzīgām vietām, kur ir šausmīga nabadzība un pārapdzīvotība. Viņiem vajadzēs, kur dzīvot. Un kas ir lētāk — izmantot to, kas jau ir, vai celt no jauna?

Viņš kādu brīdi lāva mums to apdomāt un tad piemetināja: — Jūs taču redzējāt to sētu ar sargtorņiem, vai ne? Vai jūs tiešām ticat, ka to jelkad nojauks?

Kečems teica, ka viņš nudien gribētu zināt, kas ir šie ļaunie spēki.

—   Man ir prātā viens neticams minējums, — sacīja fermeris, — un jūs par to smiesieties. Tie cilvēki, ko cs nosaukšu, paši grib, lai par viņiem tikai pasmejas, — un pēc tam jau būs pārvēlu. Viņi grib, lai neviens neuztraucas, kamēr viņi pārņem varu valstī no augšas līdz apakšai, — un pēc tam jau būs par vēlu.

Re, kāds bija neticamais minējums: — Kukluksklans.

Mans minējums savukārt bija šāds: Amerikas valdība grib pārliecināties, vai neitronbumba tiešām ir tik nekaitīga, kā domāts. Tad nu tā vienu uzspridzina mazā pilsētiņā, par kuru neviens neuztraucas un kur ļaudis šā vai tā ne ar ko būtisku nenodarbojas, un saimniecība ir panīkusi. Valdība tak nevar uzspridzināt bumbu kādā citā zemē — ja nu sāktos Trešais pasaules karš?

Pastāv pat iespēja, ka Midlendsitiju kā ideālu vietu neitronbumbas pārbaudei ieteicis Freds T. Berijs, virs ar sakariem augstās armijas aprindās.

Mūsu Midlendsitijas apmeklējuma trešās dienas beigās Fēlikss tapa jūtelīgs un, riskēdams aizkaitināt kapteini Džūlianu Pefko, palūdza, vai nevarētu atceļā uz galvenajiem vārtiem izmest līkumiņu ar sarkano skolēnu autobusu, lai mēs aizbrauktu uz Kalvarijas kapsētu un atvadītos no savu vecāku kapavietām.

Izrādījās, ka Pefko, gluži kā daudziem citiem profesionāliem karavīriem, aiz skarbās un vienkāršās ārienes slēpjas sirds, maiga kā mandeļu cepums. Viņš piekrita.

Mandeļu cepumi. Sakarsējiet krāsni līdz trīssimt grādiem. Ar pirkstiem iemīciet tasi pūdercukura tases tiesā mandeļu pastas. Pievienojiet trīs olu baltumus, šķipsniņu sāls un pustējkaroti vaniļas.

Ieklājiet cepešpannā pergamentu. Nokaisiet ar cukuru. Spiediet mandeļu pastas maisījumu caur mīklas tūbiņu, lai tas vienādos, apaļos gabaliņos krīt uz pergamenta. Pārkaisiet ar cukuru.

Cepiet apmēram divdesmit minūtes. Padoms: uzlieciet pergamenta loksni ar cepumiem uz mitras drānas. Tā būs vieglāk dabūt cepumus nost.

Atdzesējiet.

Kalvarijas kapsēta mani nekad nav sevišķi aizkustinājusi, tā ka es gandrīz vai izlēmu palikt spilgti sarkanajā skolēnu autobusiņā. Bet tad, kad visi citi bija izkāpuši, izkāpu arī es — izstaipīt kājas. Aizstaigāju uz veco kapsētas daļu, kas bija kārtu kārtām pārpildīta vēl pirms manas dzimšanas. Es nostājos pie visiespaidīgākā pieminekļa šai kaulu dārziņā. Tas bija sešdesmit divas pēdas augsts marmora obelisks ar akmens futbolbumbu galā. Tā bija piemiņas zīme Džordžam Hikmenam Baništeram, septiņpadsmit gadus vecajam puisim, kura lūramais caurums tika aizvērts 1924. gadā, Pateicības dienas rītā, starpskolu futbola mača laikā. Viņš bija no trūcīgas ģimenes, bet viņa nāvi redzēja tūkstošiem cilvēku, arī mūsu vecāki — un daudzi no viņiem ziedoja savus grašus, lai uzceltu obelisku.

Mūsu vecāki neinteresējās par sportu.

Apmēram divdesmit pēdas no obeliska atrodas visjocīgākā piemiņas zīme visā kapsētā — no sārta marmora darināts radiāls lidmašīnas motors ar gaisa dzesinātāju un bronzas propelleru. Tas ir kapakmens Pirmā pasaules kara varonim no Lafajeta eskadriļas, Viļam Fērčaildam, kura vārdā nosaukta lidosta. Viņš gan nekrita karā. Viņš avarēja un sadega neskaitāmu laužu acu priekšā, 1922. gadā rādot augstāko pilotāžu Midlcndas apgabala gadatirgū.

Viņš bija pēdējais no uzņēmīgo Fērčaildu cilts, kuru vārds pilsētā iemūžināts daudzkārtīgi. Viņš nepamanījās savairoties, kad viņa lūramais caurums jau bija ciet.

Bronzas propellerā bija iegravēts viņa vārds, dzimšanas un nāves datumi, kā arī eifēmisms, kuru kara laikā lietoja Lafajeta eskadriļas lidotāji, lai apzīmētu nāvi: "Devies uz rietumiem".

Amerikāņiem Eiropā "rietumi", protams, nozīmē "mājas".

Šeit viņš bija mājās.

Kaut kur netālu no manis — es zināju — atdusējās bezgalvainais Augusts Gunters, kurš vadāja Tēvu, gluži jaunu puiku, pa smalkākajām Vidējo Rietumu maukumājām. Nekauna tāds!

Es pacēlu acis pret apvārsni, un tur, viņpus mirdzošajam Cukura strautam, slējās mana bērnības nama baltais šīfera jumts. Slīpajos rietošās saules staros tas tiešām atgādināja bildīti ar Fudzijamu, Japānas svēto vulkānu.

Fēlikss ar Kečcmu bija gabaliņu tālāk, apciemodami mūsdienīgākus kapus. Fēlikss vēlāk man stāstīja, ka viņam gluži labi izdevies savaldīties pie Mātes un Tēva, bet viņš galīgi sabrucis, kad novērsies no viņu pieminekļiem un atklājis, ka stāv uz Sīlijas Hūveres kapa.

Kaut kur netālu gulēja arī Eloize Mecgere, sieviete, kuru es nošāvu. Neesmu viņu apciemojis.

Es izdzirdēju sava brāļa vaimanas pie Sīlijas Hūveres kapa un paskatījos uz to pusi. Ieraudzīju, ka Ipolits Pols De Mils cenšas viņu mierināt.

Starp citu, es nebiju viens. Ar mani kopā bija kareivis ar pielādētu M-16 automātu. Viņš uzmanīja, lai es turu rokas kabatās. Mēs nedrīkstējām ne pieskarties kapakmeņiem. Fēlikss, Ipolits Pols un Bernards Kečems arī turēja rokas kabatās, lai kā viņiem gribētos žestikulēt pie pieminekļiem.

Un tad Ipolits Pols De Mils kreoliski pateica Fēliksam kaut ko tik satriecošu, tik apvainojošu, ka Fēliksa sēras nokrita kā dzelzs maska. Ipolits Pols bija piedāvājis Fēliksam piecelt Sīliju Hūveri no kapa — ja jau viņš pēc viņas tik ļoti esot noilgojies.

Cik es vispār esmu redzējis dažādu kultūru sadursmes, tad šī bija vispamatīgākā.

Ipolitam Polam mirušās gara izsaukšana no kapa bija visparastākais pakalpojums, ko apdāvināts metafiziķis var draugam piedāvāt. Viņš tak nepiedāvāja ekshumēt zombiju, staigājošu smilšainu līki skrandainās lupatās, un tādā garā, — tas nudien nebūtu krietns darbs! Viņš vienkārši gribēja dāvāt Fēliksam miglainu, bet pazīstamu rēgu, ko apskatīt un ar ko parunāties, — tiesa, rēgs nespētu viņam atbildēt, tātad viņam ne par ko nebūtu jāuztraucas.

Fēliksam toties šķita, ka mūsu haitiešu virsviesmīlis piedāvā padarīt viņu traku, jo spokus taču redz tikai ārprātīgie. Tad nu šīs divas gaužām atšķirīgās cilvēciskās būtnes runāja viena otrai nesaprotamas lietas angļu un kreoliešu valodu sajaukumā. Rokas viņiem bija dziļi kabatās, un viņos noraudzījās Kečems, kapteinis Pefko un vēl pāris kareivju.

Pēdīgi Ipolits Pols tā apvainojās, ka pagrieza Fēliksam muguru un aizgāja prom. Viņš nāca uz manu pusi, un es, mādams ar galvu, paudu viņam, lai nāk tik šurp un ka es izskaidrošu viņu uzskatu sadursmi, un ka es saprotu-gan viņa, gan sava brāļa viedokli, un tādā garā.

Ja viņš nesalīgtu mieru ar Fēliksu, Olofsona viesnīcai būtu

gals.

— Viņa neko nejūt. Viņa neko nezina, — Ipolits Pols kreoliski sacīja. Viņš gribēja teikt, ka Sīlijas rēgs nekādi nemulsinātu pašu Sīliju un neradītu viņai nekādas neērtības. Viņa tak neko nejustu. Rēgs būtu tikai un vienīgi ilūzija, kas gluži nevainīgi balstītos uz viņas agrāko būtību.

—  Zinu. Saprotu, — es sacīju. Es paskaidroju, ka Fēliksu pēdējā laikā vajā dažādas ķibeles un neko no Fēliksa teiktā Ipolitam Polam nevajag ņemt pie sirds.

Ipolits Pols šaubīgi māja ar galvu, bet tad pēkšņi atplauka. Viņš teica — kapsētā noteikti esot kāds, kuru gribētu satikt es.

Kareivis, kas mūs pieskatīja, protams, neko nesaprata.

—  Tu esi jauks, — es kreoliski sacīju. — Tu esi ārkārtīgi laipns, bet man tāpat ir labi.

Vecais virsviesmīlis tomēr bija apņēmies veikt savu brīnumdarbu, vai nu mēs to gribam, vai negribam. Viņš teica, ka mums gan pagātnes, gan nākotnes vārdā jāpiccel kāds rēgu pārstāvis, kas paaudžu paaudzēs spokotos šai pilsētā, lai kas te dzīvotu.

Tad nu rūpēs par viesnīcu es teicu, lai tik sāk un cel vienu augšā — tikai no tās kapsētas daļas, kur mēs stāvējām un kur es nevienu nepazinu.

Tad nu viņš piecēla arī — Vila Fērčailda rēgu. Vecajam pilotāžas meistaram bija uz deguna aizsargbrilles, ap kaklu balta zīda šalle, galvā melna ādas kapuce, un tamlīdzīgi, nebija vienīgi izpletņa.

Es atcerējos, ko Fēlikss savulaik man par viņu stāstīja: "Vils Fērčailds vēl šodien būtu dzīvs, ja viņam būtu bijis izpletnis."

Tāda, lūk, bija Ipolita Pola De Mila velte visiem nākamajiem Midlendsitijas iemītniekiem: nemierīgais Vila Fērčailda rēgs.

Un arī es, Rudijs Volcs, Midlendsitijas Viljams Šekspīrs, vienīgais nopietnais dramaturgs, kas jelkad tur dzīvojis, sniegšu savu velti nākamībai. Tā būs leģenda. Es esmu radījis izskaidrojumu, kāpēc Vila Fērčailda rēgs būs redzams klejojam it visā pilsētā — gan tukšajā mākslas centrā, gan bankas vestibilā, gan starp sīkajām, sūdīgajām Avondeilas būdelēm, gan starp smalkajiem Fērčailda augstienes savrupnamiem, gan tukšajā vietā, kur tik daudzus gadus slējās sabiedriskā bibliotēka…

Vils Fērčailds meklē savu izpletni.

Vai gribat ko zināt? Mēs joprojām dzīvojam Tumšajos Viduslaikos. Tumšie Viduslaiki — tie vēl nav beigušies.

## KAĶA ŠŪpulis

KENETAM LITAUEKAM, CILVĒKAM AK SMALKĀM MANIERĒM UN LABU GAUMI

ŠAI GRĀMATĀ NEKAS NAV PATIESĪBA.

_ "LAI JŪSU DZĪVI VADA FOMA UN JŪS BŪSIET DROSMĪGS, KRIETNS, VESELS UN

LAIMĪGS

1 Foma

BOKONONA GRĀMATAS 1:5

— nekaitīgas nepatiesības. (Aut.)

## I. DIENA, KAD PASAULEI PIENĀCA GALS

Sauciet mani par Jonu. Mani vecāki tā izdarīja vai gandrīz izdarīja. Viņi nosauca mani par Džonu.

Jona — Džons… Pat ja es būtu nosaukts par Semu, cs tik un tā būtu Jona, ne jau tāpēc, ka esmu nesis nelaimi citiem, bet gan tāpēc, ka nezin kāds vai kas liek man pastāvīgi zināmā laikā būt zināmā vietā. Transporta līdzekļi un iemesli, gan gluži parasti, gan ērmīgi — par visu tiek gādāts. Un it kā pēc plāna noteiktā sekundē, noteiktā vietā parādās šis Jona.

Uzklausieties:

Kad cs biju jaunāks — pirms divām sievām, pirms 250 000 cigarešu, pirms 3000 litriem alkoholisku dzērienu…

Kad biju daudz jaunāks, es sāku vākt materiālus grāmatai, kura sauktos Diena, kad pasaulei pienāca gals.

Tai vajadzēja būt dokumentālai grāmatai.

Tai vajadzēja sniegt atskaiti par to, ko darījuši ievērojami amerikāņi todien, kad Japānā tika nomesta pirmā atombumba uz Hirosimas pilsētu.

Tai vajadzēja būt kristīgā garā rakstītai grāmatai. Tolaik es biju kristīgais.

Tagad es esmu bokononists.

Es jau tolaik būtu kļuvis par bokononistu, ja kāds mani būtu iepazīstinājis ar Bokonona saldi rūgtajiem meliem. Bet par bokononismu neviens neko nezināja šaipus akmeņainajiem krastiem un koraļļu rifiem, kuri ieslēdz mazo saliņu Kārību jūrā — Sanlorenco republiku.

Mēs, bokononisti, ticam, ka cilvēce ir sadalīta grupās, kuras pilda Dieva gribu, nemaz neapzinādamās, ko dara. Bokonons nosauc šādu grupu par karašu, un tas rīks, kan-kans, kas mani noveda tieši manis paša karašā, bija grāmata, kuru nekad nepabeigšu, grāmata, kurai vajadzēja saukties Diena, kad pasaulei pienāca gals.

## 2 SMALKS, SMALKS PAVED/EAJS

"Ja jūs atklājat, ka jūsu dzīve ir bez sevišķiem loģiskiem iemesliem sasaistījusies ar kāda cita cilvēka dzīvi," raksta Bokonons, "tad šis cilvēks droši vien ir jūsu karaša loceklis." Kādā cita vietā Bokonona Grāmatās sacīts: "Cilvēks radīja šaha galdiņu; Dievs radīja karašu." Ar to Bokonons grib teikt "karasam neeksistē nacionalitātes, resoru, profesiju, ģimenes un šķiru radītas robežas." Karass ir bez noteiktas formas kā amēba. Savā "Piecdesmit trešajā kalipso" Bokonons uzaicina mūs dziedāt kopā ar viņu:

Žūpa, kas parkā Uz soliņa dzied, Mednieks, kas tīģeru Medībās iet, Ķīniešu zobārsts, Angļu karaliene — Visi ir mezgliņi Mūsu pavedienā! Smalks, smalks pavediens, Smalks, smalks pavediens, Smalks, smalks pavediens —

Tik dažadi ļaudis, Bet kamoliņš viens![15]

## 3. MULKĪBA

Bokonons nekur nebrīdina mūs no cenšanās izdibināt sava karaša robežas un to uzdevumu, kāds tam pēc visuvarenā Dieva gribas jāveic. Viņš gluži vienkārši norāda, ka šādiem meklējumiem lemts palikt bez panākumiem.

Bokonona Grāmatu autobiogrāfiskajā da|ā vir.iš min kādu līdzību par to, cik muļķīgs jebkurš mēģinājums kaut ko atklāt, kaut ko izprast.

"Kādreiz ŅUportā, Rodailcndā, es pazinu kādu lēdiju, anglikāņu draudzes locekli, kura lūdza mani uzskicēt un uzcelt suņabūdu viņas lielajam dāņu dogam. Šī lēdija bija pārliecināta, ka visā pilnībā izprot Dievu un Dieva ceļus. Viņa nekādi nevarēja saprast, kāpēc cilvēki lauza galvas par to, kas bijis, vai par to, kas būs.

Un tomēr, kad es viņai parādīju iecerētās suņabūdas skici, viņa sacīja: "Atvainojiet, bet es no tā neko nesaprotu."

"Atdodiet to savam vīram vai biktstēvam, lai pasniedz Dievam," cs teicu, "un, ja Dievam patrāpīsies brīvs brītiņš, viņš jums tik tiešām tā izskaidros šo manu suņabūdas uzmetumu, ka pat jūs sapratīsiet."

Viņa mani padzina. Es viņu nekad neaizmirsīšu. Viņa ticēja, ka Dievs mīl jahtu īpašniekus daudz vairāk par motorlaivu īpašniekiem. Tārpi viņai derdzās. Kad viņa ieraudzīja tārpu, tad spiedza.

Viņa bija muļķe, tāds esmu arī cs, un tāds ir ikviens, kurš domā, ka izprot Dieva darbus ļtā raksta Bokonons]."

## 4 . SAMUDŽINĀTU STĪGU SASKARŠANĀS

Lai nu kā, bet es gribu šai grāmatā aptvert iespējami daudz sava lzarasa locekļu un reizē noskaidrot ar neapstrīdamiem pierādījumiem, ko mēs visi kopā esam ievārījuši.

Es negribu pārvērst šo grāmatu par bokononisma aizstāvēšanas traktātu. Tomēr es kā bokononists vēlos izsacīt kādu brīdinājumu. Pirmais teikums Bokonona Grāmatās skan tā:

"Visas patiesības, kuras grasos celt jums priekšā, ir bezkaunīgi meli."

Un kā bokononists es brīdinu:

Ikviens, kas nesaprot, kā var pamatot derīgu reliģiju uz meliem, nesapratīs arī šo grāmatu.

Tiktāl par to.

Un tagad par manu karašu.

Tanī noteikti ietilpst Dr. Fēliksa I lonikera trīs bērni. Dr. Honikers ir viens no pirmās iitombumbas "tēviem" un neapšaubāmi mana karaša loceklis, kaut viņš bija miris, pirms mani sinutaustekli, tas ir, manas dzīves stīgas, saskārās ar vina bērnu dzīves stīgām.

Pirmais no vina mantiniekiem, kam pieskārās mani sinutaustekli, bija Ņūtons Honikers, jaunākais no visiem trim bērniem un arī jaunākais no abiem brāļiem. Es izlasīju savas korporācijas Delta Ipsilon ceturkšņa biļetenā, ka Ņūtons Honikers, Nobela prēmijas laureāta, fiziķa Fēliksa Honikera dēls, ir uzņemts par kandidātu manā korporācijā Kornelas universitātē.

Tāpēc es uzrakstīju Ņūtonam šādu vēstuli:

"Dārgais mister Honiker!

Jeb man vajadzēja Jūs uzrunāt — "dārgais brāli Honiker"?

Esmu Kornelas Delta Ipsilon korporācijas loceklis un pelnu iztiku ar literāru darbu. Patlaban vācu materiālu grāmatai par pirmo atombumbu. Grāmatas saturā būs vienīgi tie notikumi, kas saistās ar 1945. gada 6. augustu, kad bumba tika nomesta uz Ilirosimu.

Tā kā vispār atzīts, ka Jūsu nelaiķis tēvs bijis viens no galvenajiem bumbas radītājiem, tad es būtu loti pateicīgs par jebkurām Jūsu sniegtajām zinām, kā aizritēja Jūsu tēva namā tā diena, kad bumba tika nomesta.

Diemžēl man jāatzīstas, ka par Jūsu izcilo ģimeni zinu pārāk maz un tāpēc neesmu informēts, vai Jums ir brāli un māsas. Ja ir, tad es loti vēlētos dabūt viņu adreses, lai varētu griezties pie viņiem ar līdzīgiem jautājumiem.

Es saprotu, ka Jūs bijāt loti jauns tolaik, kad nometa bumbu, bet tas ir vēl jo labāk. Savā grāmatā gribu uzsvērt nevis jautājuma tehnisko pusi, bet cilvēku izturēšanos pret šo notikumu, tāpēc atmiņas par minēto dienu, kas skatīta ar "mazuļa" acīm —ja neņemat ļaunā šādu apzīmējumu —, organiski ieklausies manā tēmā.

Par stilu un formu Jums nav jāraizējas. Atstājiet to manā ziņā. Man vajadzīgs vienīgi Jūsu atmiņu kailais skelets.

Protams, pirms publikācijas es aizsūtīšu Jums galīgo variantu apstiprināšanai.

Ar brālīgu sveicienu…"

## 5". med/c//oas studenta vēstule

Nots atbildēja uz manējo tā:

"Piedodiet, ka tik ilgi neatbildēju. Šķiet, Jūsu iecerētā grāmata būs loti interesanta. Es gan biju tik mazs, kad nometa bumbu, ka diezin vai varēšu Jums ko palīdzēt. Jums patiešām vajadzēs apvaicāties manam brālim un māsai, kuri ir daudz vecāki par mani. Mana māsa ir apprecējusi Harisonu S. Konersu, dzīvo Indiānas štatā, Indianapolisā, Ziemeļu Meridienstrītā 4918. Tā ir patlaban arī mana mājas adrese. Manuprāt, viņa ar prieku Jums palīdzēs. Kur atrodas mans brālis Frenks, to neviens nezina. Viņš pazuda pirms diviem gadiem, tūliņ pēc tēva bērēm, un neviens nav neko par viņu dzirdējis. Jādomā, ka viņš ir miris.

Man bija tikai seši gadi, kad nometa atombumbu uz Hirosimu, tāpēc es šo dienu atceros drīzāk pēc citu nostāstiem.

Atceros, ka rotaļājos viesistabā uz paklāja pie tēva kabineta durvīm Iliumā, Ņujorkas štatā. Kabineta durvis bija vaļā, un es varēju redzēt tēvu. Viņš bija ģērbies pidžamā un peldmētelī. Viņš smēķēja cigāru. Pirkstos viņš virpināja aukliņu. Todien viņš negāja uz laboratoriju un visu dienu pavadīja mājās, ģērbies pidžamā. Viņš palika mājās, kad vien gribēja.

Tēvs, kā jums droši vien zināms, visu savu zinātnieka mūžu nostrādāja Apvienoto tēraudlietuvju akciju sabiedrības zinātniski pētnieciskajā laboratorijā Iliumā. Kad tika izvirzīts Manhatanas projekts, bumbas projekts, tēvs atsacījās pamest Iliumu, lai strādātu pie šā projekta. Viņš paziņoja, ka vispār nestrādās pie tā, ja viņam neļaus strādāt tur, kur viņš grib. Galvenokārt viņš strādāja mājās. Vienīgā vieta bez īliumas, kur viņam patika uzturēties, bija mūsu kotedža pie Koda raga. Tur pie Koda raga viņš arī nomira. Viņš nomira Ziemassvētku vakarā. Jūs droši vien to arī zināt.

Šā vai tā, bet todien, kad nometa bumbu, cs rotaļājos uz paklāja pie tēva kabineta durvīm. Mana māsa Andžcla stāsta, ka es parasti esot stundām ilgi rotaļājies ar spēļu automašīnām, atdarinādams motora rūkoņu: "Burr, burr, burr…" Droši vien es arī todien, kad nometa bumbu, murmināju — "burr, burr, burr", bet tēvs sēdēja kabinetā un virpināja aukliņu.

Aiz nejaušības es zinu, kas tā bija par aukliņu. Varbūt Jums gribēsies to pieminēt savā grāmatā. Tēvs bija noraisījis šo aukliņu no romāna rokrakstā, ko viņam kāds cilvēks bija atsūtījis no cietuma. Romāns stāstīja par pasaules bojāeju 2000. gadā, un tā nosaukums arī bija Anno Domini 2000. Darbība sākās ar to, ka psihopāti zinātnieki izgudrojuši briesmīgu bumbu, kas var noslaucīt visu no zemes virsas. Kad ļaudis dabū zināt, ka pasaules gals klāt, viņi nododas nebeidzamām seksuālām orģijām, un pats Jēzus Kristus ierodas pie viņiem desmit sekundes pirms bumbas sprādziena. Autoru sauc Mārvins Šārps I lolderness; pavadvēstulē viņš rakstīja tēvam, ka nokļuvis cietumā par sava brāļa nogalināšanu. Tēvam viņš bija atsūtījis rokrakstu tāpēc, ka nebija varējis izgudrot, ar kādu sprāgstvielu pildīt bumbu. Viņš cerēja, ka tēvs sniegs kādus ierosinājumus.

Nedomāju Jums iestāstīt, ka tiku lasījis šo grāmatu sešu gadu vecumā. Tā mētājās mūsu mājā gadiem ilgi. Mans brālis Frenks pievāca to piedauzīgo aprakstu dēj. Frenks glabāja to savā guļamistabā tā saucamajā "sienas seifā". Īstenībā tas nebija nekāds seifs, bet vecs dūmvads ar skārda aizbīdni. Mēs ar Frenku, vēl puikas būdami, lasījām orģiju aprakstus tūkstošiem reižu. Rokraksts glabājās pie mums gadiem ilgi, un tad to atrada mana māsa Andžela. Vina izlasīja to ui\sacīja, ka tur esot cūcības un neķītrības. Vina sadedzināja rokrakstu un aukliņu arī. Vina bija mums ar Frenku mātes vietā, jo mūsu īstā māte nomira, man piedzimstot.

Mans tēvs noteikti netika izlasījis šo rokrakstu. Manuprāt, viņš savā mūžā netika izlasījis nevienu romānu vai pat īsu stāstiņu, arī puikas gados ne. Viņš nemēdza lasīt ne vēstules, ne žurnālus, ne avīzes. Jādomā, ka viņš lasīja daudz zinātniskās literatūras, bet, patiesību sakot, neatceros, ka būtu kādreiz redzējis tēvu kaut ko lasām.

Kā jau teicu, no rokraksta viņam ievajadzējās tikai aukliņu. Tāds nu viņš bija. Neviens nevarēja paredzēt, kas viņu ieinteresēs. Bumbas nomešanas dienā tā bija aukliņa.

Vai esat lasījis runu, ko viņš teica, saņemdams Nobela prēmiju? Tā ir šāda: "Lēdijas un džentlmeņi! Es te stāvu jūsu priekšā tāpēc, ka vienmēr esmu metis acis uz visām pusēm tāpat kā astoņgadīgs puika ceļā uz skolu pavasara dienā. Pie katra nieka es varu apstāties, paskatīties, padomāt un šo to iemācīties. Es esmu ļoti laimīgs cilvēks. Pateicos jums!"

Tātad tēvs nolūkojās uz šo aukliņu un tad sāka to tīt ap pirkstiem, izveidojot figūru, ko mēdz dēvēt par "kaķa šūpuli". Nezinu, no kā tēvs bija mācījies to izveidot. Varbūt no sava tēva. Saprotiet, viņa tēvs bija drēbnieks, un droši vien tolaik, mana tēva bērnībā, diegi un aukliņas viņu mājā mētājās pa visām malām.

Pirms šā kaķa šūpuļa nekad netiku redzējis, ka tēvs nodarbotos ar kaut ko līdzīgu rotaļām. Viņam bija vienaldzīgas visādas spēles, rotaļas un noteikumi, kurus izdomājuši citi cilvēki. Albumā, kur mana māsa Andžela ielīmē visādus izgriezumus, ir arī izgriezums no žurnāla Time, kur tēvam jautā, kādām spēlēm viņš nododas atpūtas brīžos, un viņš atbild: "Kāpēc man jānodarbojas ar izdomātām spēlēm, kad dzīvē ir tik daudz īstu spēļu?"

Laikam viņš pats bija pārsteigts, kad iztaisīja no aukliņas kaķa šūpuli, un varbūt tas viņam atsauca atmiņā paša bērnību. Viņš pēkšņi iznāca no kabineta un izdarīja kaut ko tādu, ko agrāk nekad nebija darījis. Viņš pamēģināja rotaļāties ar mani. Pirms tam viņš nekad nebija ar mani rotaļājies; viņš pat gandrīz nekad nerunāja ar mani.

Nu viņš nometās ceļos uz paklāja man blakus, atvieza zobus smaidā un sāka šūpot starp pirkstiem izvilkto aukliņu man acu priekšā. "Redzi? Redzi? Redzi?" viņš taujāja. "Kaķa šūpulis. Vai redzi kaķa šūpuli? Redzi, kur gul mincītis? Miau! Miau!"

Poras viņa sejā šķita milzīgas kā mēness krāteri. Ausis un nāsis bija aizaugušas ar matiem. Cigāru dvaka plūda no viņa kā no elles pagares. Nekad neesmu redzējis kaut ko tik neglītu kā mans tēvs tuvumā. Vēl tagad man viņš rādās sapņos.

Pēkšņi viņš sāka dziedāt:

Aijā, bērza galā šūpulītis mazs, Žūžū, uzpūš vējiņš, minka šūpojas. Pielūko nu, vējiņ, bērzs ka nenolūst, Šūpulis ar minku tūliņ zemē būs.

Man izlauzās raudas. Pietrūkos kājās un izskrēju ārā, cik ātri vien jaudāju.

Nu man jābeidz. Ir jau trešā rīta stunda. Mans istabas biedrs pamodies un sūdzas, ka rakstāmmašīna nejauki klabot."

## 6. VABOĻU KAUJA

Ņūts atsāka vēstuli otrā dienā. Viņš rakstīja šādi: "Nākamā rītā. Rakstu tālāk, spirgts kā cīrulis pēc astoņu stundu ilga miega. Korporācijas kopmītnē pašlaik pilnīgs klusums. Visi aizgājuši uz lekcijām, vienīgi es ne. Es esmu privileģēta persona. Uz lekcijām man nav vairs jāiet. Pagājušo nedēlu mani izslēdza. Es biju pirmajā kursā. Viņi pareizi darīja, izslēgdami mani. No manis iznāktu nekur nederīgs ārsts.

Kad pabeigšu vēstuli, laikam iešu uz kino. Vai, ja atspīdēs saule, iešu pastaigāties pa krauju. Vai kraujas nav skaistas? Šogad no vienas nolēca divas meitenes, saķērušās rokās. Viņas 'nebija uzņemtas tanī korporācijā, kur gribēja iekļūt. Viņas gribēja iekļūt "Deltā-Trīs".

Taču atgriezīsimies pie 1945. gada 6. augusta. Mana māsa Andžela man neskaitāmas reizes atkārtojusi, ka esmu ļoti sāpinājis tēvu todien, kad negribēju papriecāties par kaķa šūpuli, pasēdēt uz paklāja un paklausīties, kā tēvs dzied. Varbūt viņai taisnība, bet nedomāju vis, ka es butu tēvu stipri sāpinājis. Pasaulē laikam nav bijis otra tāda cilvēka, kurš būtu tik nodrošināts pret visādiem pāridarījumiem. Viņam neviens neko nevarēja nodarīt, jo viņam visi cilvēki bija vienaldzīgi. Atceros, apmēram gadu pirms viņa nāves es lūdzu viņu pastāstīt kaut ko par manu māti. Viņš it neko nevarēja atcerēties.

Vai esat dzirdējis izdaudzināto nostāstu par brokastīm todien, kad tēvs ar māti aizbrauca uz Zviedriju saņemt Nobela prēmiju? Par to rakstīja The Salurday Evening Post. Māte bija pasniegusi viņam lepnas brokastis. Novākdama galdu, viņa atradusi pie tēva šķīvja vienu kvartu, vienu desmit centu gabalu un trīs penijus. Tēvs atstājis viņai dzeramnaudu.

Tik briesmīgi sasāpinājis tēvu (ja vien tas iespējams), es izskrēju pagalmā. Nezināju, kurp iet, bet tad ieraudzīju savu brāli Frenku guļam zem liela spireju krūma. Viņam tolaik bija divpadsmit gadu, un es nemaz nebrīnījos, ieraudzījis viņu tur. Karstās dienās viņš tur pastāvīgi gulēja. Viņš kā suns bija izkārpījis bedri vēsajā zemē starp saknēm. Nekad nevarēja uzminēt, ko viņš paņems līdzi šai migā. Dažreiz tā bija piedauzīga grāmatele. Dažreiz pudele ar karstvīnu. Todien, kad nometa bumbu, Frenks bija paņēmis ēdamkaroti un stikla burku. Ar karoti viņš lika burkā visādas vaboles un piespieda tās kauties.

Vaboles kāvās tik interesanti, ka man uzreiz pārgāja raudas un es galīgi aizmirsu mūsu veco. Neatceros, kas īsti todien kāvās Frenka burkā, bet atminos, ka citreiz mēs salaidām kopā ragainu vaboli ar simt sarkanām skudrām, simtkāji ar trim zirnekļiem, sarkanās skudras un melnās skudras. Kautiņš sākās tikai tad, kad burku labi sakratīja. Un Frenks to vien darīja kā kratīja burku vienā laidā.

Pēc brītiņa ieradās Andžela mani meklēt. Viņa pacēla zarus augšup un noteica: "Tad te tu esi!" Viņa apvaicājās, ko Frenks īsti darot, un viņš atbildēja: "Eksperimentēju." To Frenks vienmēr mēdza sacīt, ja kāds apvaicājās, ar ko viņš nodarbojoties. Viņš vienmēr atbildēja: "Eksperimentēju."

Andželai tolaik bija divdesmit divi gadi. Viņa patiešām bija ģimenes galva kopš sešpadsmit gadu vecuma, kopš tās dienas, kad, man piedzimstot, nomira māte. Viņa vienmēr daudzināja, ka viņai uzraugāmi trīs bērni, — es, Frenks un tēvs. Viņa neko vis nepārspīlēja. Atceros, kā aukstos rītos mēs priekštelpā sastājāmies visi trīs rindā un Andžela pa kārtai ievīstīja mūs. Tikai es devos uz bērnudārzu, Frenks uz skolu, bet tēvs — strādāt pie atombumbas. Atceros, kādu rītu aizdedze bija sabojājusies, radiators sasalis un mašīnu nevarēja iedarbināt. Mēs visi trīs sēdējām mašīnā, bet Andžela tikmēr grieza starteri, kamēr akumulators nosēdās. Tad tēvs ierunājās. Un zināt, ko viņš teica? Viņš teica: "Interesanti, kā tas ir ar bruņurupučiem." — "Kas tur tik interesants?" Andžela apjautājās. — "Kad viņi ievelk galvu vākā," tēvs atbildēja, "vai viņu mugurkauls izliecas vai savelkas kopā?"

Starp citu, Andžela atombumbas radīšanas vēsturē ir viena no neapdziedātām varonēm, un šis fakts laikam nekur nav pieminēts. Varbūt Jums tas noderēs. Pēc sarunas par bruņurupučiem tēvs tā sāka interesēties par tiem, ka pārtrauca darbu pie atombumbas. Beidzot vairāki "Manhatanas projekta" grupas līdzstrādnieki ieradās pie mums mājās apvaicāties Andželai, ko darīt. Viņa ieteica aizvākt projām tēva bruņurupučus. Kādu nakti līdzstrādnieki ielavījās tēva laboratorijā un nozaga bruņurupučus ar visu akvāriju. Tēvs ne ar vārdu nepieminēja bruņurupuču pazušanu. Otrā dienā viņš ieradās darbā, aplūkojās, pie kā varētu ķerties, par ko palauzīt galvu, un viss, pie kā varēja ķerties un par ko varēja palauzīt galvu, jau saistījās ar atombumbu.

Kad Andžela izvilka mani ārā no krūma, viņa prasīja, kas man atgadījies ar tēvu. Es tikai daudzināju, ka viņš ir neglīts un ka es nevaru viņu ciest. Viņa iecirta man pliķi. "Kā tu drīksti tā runāt par savu tēvu?" viņa uzsauca. "Viņš ir dižākais cilvēks visā pasaulē! Viņš šodien uzveicis karā! Vai tu saproti? Viņš uzveicis karā!" Un viņa atkal iecirta man pliķi.

Es nepārmetu Andželai šo plaukāšanu. Tēvs viņai bija viss. Viņai nebija nekādu pielūdzēju. Viņai vispār nebija nekādu draugu. Andželai bija tikai viena aizraušanās. Viņa spēlēja klarneti.

Es atkal atkārtoju, cik loti neciešu tēvu, viņa atkal ieplaukāja mani, bet tad Frenks iznāca no savas migas un iegrūda viņai dunku vēderā. Tas bija loti sāpīgi. Viņa pakrita gar zemi un apvēlās riņķī. Kad viņa tika pie elpas, tad sāka raudāt un saukt tēvu palīgā.

"Viņš nenāks," Frenks teica un smējās par Andžclu. Frenkam bija taisnība. Tēvs paskatījās ārā pa logu, redzēja, ka mēs ar Andžclu aurodami valstāmies pa zemi, bet Frenks stāv pie mums un smejas. Tēvs atkāpās no loga un nekad vēlāk neapvaicājās, kas šim tracim bijis par iemeslu. Cilvēki nebija viņa specialitāte.

Vai tas derēs? Vai varēsiet to izlietot savā grāmatā? Jūs gan mani loti ierobežojāt ar to, ka vēlējāties dzirdēt tikai par to elienu, kad nometa bumbu. Ir daudz interesantu nostāstu par bumbu un tēvu, bet tie attiecas uz citām dienām. Piemēram, vai Jūs zināt, ko teicis tēvs, kad viņi pirmo reizi izmēģināja bumbu Alamogordo? Pēc bumbas sprādziena, kad kļuva skaidrs, ka Amerika var ar vienu bumbu noslaucīt veselu pilsētu no zemes virsas, kāds zinātnieks uzrunājis tēvu, sacīdams: "Tagad zinātne ir iepazinusi grēku." Un zināt, ko tēvs atbildējis? Viņš prasījis: "Kas ir grēks?"

Visu labāko!

Ņūtons Honikers."

## 7. IZcIlā hoNIkeRU ģimeNe

Ņūtona vēstulei vēl bija trīs piezīmes:

"P. S. Nevaru parakstīties "ar brālīgu sveicienu", jo man nav tiesību nosaukties par Jūsu brāli mana pašreizējā stāvokļa dēļ. Es biju tikai korporācijas locekļa kandidāts, un nu pat šis nosaukums man atņemts.

P. P. S. Jūs dēvējat mūsu ģimeni par izcilu, bet man šķiet, tā būs kļūda, ja lietosiet šo apzīmējumu savā grāmatā. Es esmu, piemēram, liliputs — četras pēdas garš. Bet pēdējās ziņas par Frenku, kad Floridā viņam dzina pēdas policija, FIB un finansu ministrija, ir tādas, ka viņš norakstītos karakuģos sūtījis zagtus automobiļus uz Kubu. Tāpēc esmu gandrīz pārliecināts, ka vārds "izcilā" nav īsti piemērots. "Izdaudzinātā" būs tuvāk patiesībai.

P. P P. S. Pēc divdesmit četrām stundām. Pārlasīju vēstuli un redzu, ka var rasties iespaids, it kā es to vien daru kā sēžu, saucu atmiņā visādus bēdīgus notikumus un žēloju pats sevi. Īstenībā esmu loti laimīgs cilvēks un apzinos to. Dziros precēties ar burvīgu meitenīti. Šai pasaulē mīlestības pietiek visiem, ja vien viņi jaudā pameklēt to. Es te varu noderēt par pierādījumu."

## 8. Ņ UTA ROMĀNS AR ZINKU

Ņūts man nepateica, kā sauc vina iecerēto. Taču pēc pāris nedēlam visi zināja, ka viņu sauc Zinka — gluži vienkārši Zinka. Uzvārda viņai acīmredzot nebija.

Zinka bija kāda ukraiņu deju ansambļa dalībniece, lilipute. Ņūtam vēl pirms iestāšanās Kornelas universitātē nejauši bija gadījies noskatīties šā ansambļa dejas Indianapolisā. Pēc tam ansamblis ieradās arī Kornelā. Pēc viesizrādes mazais Ņūts jau gaidīja pie skatuves izejas ar duci garkātaino rožu "Amerikas daile".

Avīzēs šis notikums iekļuva pēc tam, kad mazā Zinka lūdza patvērumu ASV kā politiskā bēgle, un tad viņi ar Ņutu pazuda.

Taču pēc nedēļas mazā Zinka ieradās krievu sūtniecība. Viņa teica, ka amerikāņi esot pārāk lieli materiālisti. Viņa gribēja atgriezties dzimtenē.

Ņūts patvērās māsas mājā Indianapolisā. Avīzēm viņš sniedza īsu interviju. "Tās ir privātas darīšanas," viņš izsacījās. "Tā teikt, sirdslietas. Es neko nenožēloju. Notikušais skar tikai mani un Zinku, citiem tur nav daļas."

Kāds uzņēmīgs amerikāņu korespondents Maskavā, iztaujājis vienu otru ansambļa dalībnieku par Zinku, ncsmalkjūtīgi darīja zināmu atklātībai, ka Zinkai nebūt nav tikai divdesmit trīs gadi, kā viņa apgalvoja.

Viņai bija jau četrdesmit divi — pietiekams vecums, lai viņa varētu būt Ņūta māte.

## 9 V/CEPR&ZJDeNTS, KAS PĀRZ./NA VULKĀNUS

Es dirnēju pie savas grāmatas par dienu, kad tika nomesta bumba.

Apmēram pēc gada, divas dienas pirms Ziemassvētkiem, kādas citas tēmas dē] man vajadzēja braukt cauri Iliumai,

Ņujorkas štatā, kur Dr. Fēlikss Honikers bija veicis lielāko dalu sava darba un kur bija uzauguši mazais Ņūts, Frenks un Andžela.

Es apstājos Iliumā, lai apskatītu visu, kas man varētu noderēt.

Neviena dzīva Honikera Iliumā vairs nebija, toties milzums laužu, kas teicās labi pazinuši veco doktoru un viņa trīs ērmīgos bērnus.

Es norunāju sastapšanos ar Dr. Eizu Brīdu, Apvienoto tēraudlietuvju akciju sabiedrības viceprezidentu, kurš pārzināja zinātniski pētniecisko laboratoriju. Manuprāt, viņš arī bija mana karaša loceklis, lai gan jau pirmajā mirklī izjuta pret mani nepatiku.

"Patikai un nepatikai tur nav nekādas nozīmes," saka Bokonons. Šis brīdinājums gan aizmirstas pārāk ātri.

—  Dzirdēju, ka jūs esot bijis laboratorijas pārzinis gandrīz visu laiku, kad tur strādāja doktors Honikers, — es viņam sacīju pa tālruni.

—  Tikai uz papīra, — viņš atteica.

—  Nesaprotu.

—  Ja es patiešām būtu pārzinājis laboratoriju Fēliksa laikā, — viņš atbildēja, — tad tagad varētu pārzināt vulkānus, paisumu un bēgumu vai putnu un lemingu migrāciju. Šis cilvēks bija dabas parādība, ko neviens mirstīgais nespēja kontrolēt.

## 10 . SLEPENA/S AĢEAJTS X-9

Dr. Brīds apsolījās pieņemt mani otrā dienā agri no rīta. Viņš teicās piebraukt pie viesnīcas ceļā uz darbu un paņemt mani līdzi, tā vienkāršojot manu iekļūšanu stingri apsargātajā laboratorijā.

Tā nu man nakts bija jānosit Iliumā. Es atrados Iliumas nakts dzīves centrā, Del Prado viesnīcā. Hoteļa bārā "Koda rags" allaž bija sastopamas ielcncs.

Notika tā — "tam vajadzēja tā notikt", kā sacītu Bokonons —, ka man blakus sēdošā ielene un bārmenis, kas mani apkalpoja, kādreiz bija mācījušies vidusskolā kopā ar Frenklinu Honikeru, vaboļu spīdzinātāju, vidējo bērnu, pazudušo dēlu.

Ielenc, kura dēvējās par Sandru, piesolīja man tādus priekus, kādi esot pieejami vienīgi Pigala laukumā Parīzē un Portsaīdā. Es teicu, ka neinteresējos par šiem jautājumiem, un viņai pietika asprātības atbildēt, ka viņai tie ari nemaz tik loti neinteresējot. Vēlāk izrādījās, ka mēs abi esam pārspīlējuši savu neieinteresētību, kaut arī ne pārāk daudz.

Taču, pirms mēs sākām salīdzināt savu gaumi, mēs runājām par Frenku Honikeru, mēs runājām par veco Honikeru, mazliet parunājām par Eizu Bridu, tad runājām par Apvienoto tēraudlietuvju akciju sabiedrību, un mēs runājām par pāvestu un dzimstības kontroli, par Hitleru un ebrejiem. Mēs runājām par blēžiem. Mēs runājām par patiesību. Mēs runājām par gangsteriem; mēs runājām par komerciju. Mēs runājām par godīgiem nabaga cilvēkiem, kurus sēdina elektriskajā krēslā, un par nelietīgiem bagātniekiem, kuri tur nenonāk. Mēs runājām par ticīgiem, kuri nododas izvirtībai. Mēs runājām par daudz ko.

Mēs piedzērāmies.

Bārmenis izturējās loti laipni pret Sandru. Viņš to mīlēja. Viņš to cienīja. Viņš teica, ka Iliumas vidusskolā Sandra bijusi skolas krāsu izvēles komitejas priekšsēdētāja. Viņš paskaidroja, ka ikviena klase pirmajā gadā izraugās savas krāsas zīmotnēm un nēsā tās ar lepnumu līdz skolas beigšanai.

—  Kādas krāsas jūs izraudzījāties? — es apjautājos.

—  Oranžu un melnu.

—  Jaukas krāsas.

—  Man liekas gan.

—  Vai Frenklins Honikers arī piedalījās šai komitejā?

—  Viņš nekur nepiedalījās, — Sandra nievīgi atbildēja. — Nekad viņš nebija nevienā komitejā, nekad nepiedalījās nekādās spēlēs, nekad neveda meitenes uz kino. Manuprāt, viņš pat runājis netika ar meitenēm. Mēs viņu dēvējām par slepeno aģentu X-9.

—  X-9?

—   Nu jā, viņš vienmēr izlikās, it kā skrien no vienas slepenas satikšanās uz otru un viņam nav brīv ne ar vienu sarunāties.

—  Varbūt viņam patiešām bija loti sarežģītas slepenas darīšanas, — es ieminējos.

—  Kur nu…

—  Kur nu, — izsmejoši novilka bārmenis. — Viņš bija no tiem, kuri taisa spēļu lidmašīnas un vienā laidā masturbē.

## 11 . PROTEĪN s

—  Viņam vajadzēja teikt runu mūsu skolas izlaiduma vakarā, — Sandra sacīja.

—  Kam īsti? — es apjautājos.

—   Doktoram Honiķeram — vecajam.

—  Ko tad viņš sacīja?

—  Viņš neatnāca.

—  Tātad jūs palikāt bez apsveikuma runas?

—   Nē, runa bija. Doktors Brīds, tas, kuru jūs rīt satiksiet, atskrēja aizelsies un kaut ko norunāja.

—   Ko tad sacīja viņš?

—   Viņš izsacīja cerības, ka daudzi no mums gūšot panākumus zinātnes jomā, — Sandra atbildēja. Viņa nesaskatīja neko smieklīgu šais vārdos. Viņa gluži vienkārši atkārtoja atmiņā iespiedušos runu. To viņa stomīdamās atkārtoja pēc labākās sirdsapziņas. — Viņš teica: nelaime tā, ka visa pasaule…

Te viņa aprāvās un mirkli padomāja.

—   Nelaime tā, ka visa pasaule, — viņa stomīdamās turpināja, — ka visi cilvēki joprojām dod priekšroku māņticībai, nevis zinātnei. Ja ļaudis vairāk pievērstos zinātnei, viņš teica, tad nebūtu jākaujas ar tādām likstām kā tagad.

—  Viņš vel teica, ka zinātne ar laiku atklāšot dzīves galveno noslēpumu, — bārmenis papildināja. Tad pakasīja pakausi un sarauca pieri. — Es tā kā nesen lasīju avīzē, ka nu tas ir atklāts, bet kas tas bija?

—  Man tas paslīdējis garām, — es nomurmināju.

—  Es arī lasīju, — Sandra atsaucās. — Pirms pāris dienām.

—   Pareizi gan, — bārmenis piekrita.

—  Un kas tad ir šis dzīves noslēpums? — es jautāju.

—  Man piemirsās, — Sandra atzinās.

—  Proteīns, — bārmenis pavēstīja. — Viņi kaut ko atraduši tanī proteīnā.

—  Jā, jā, — Sandra sacīja, — tā tas ir.

## 12 pasaules pr/eku NosleGums

Tobrīd Del Prado viesnīcas bārā "Koda rags" mums pievienojās kāds vecāks bārmenis. Dabūjis zināt, ka rakstu grāmatu par dienu, kad nometa bumbu, viņš pastāstīja, kā pats pavadījis šo dienu, kā pavadījis to šinī pašā bārā, kurā mēs tobrīd sēdējām. Viņš runāja caur degunu kā komiķis V. K. Fīldss, un deguns viņam izskatījās kā izstādē godalgota zemene.

— Toreiz bāru nesauca par "Koda ragu", — viņš stāstīja. — Pie sienām nebija visu šo sasodīto tīklu un gliemežvāku. Tolaik bāru dēvēja par "Navaho cilts vigvamu". Pie sienām bija indiāņu segas un govju galvaskausi. Uz galdiņiem stāvēja mazi tamtamiņi. Kas gribēja pasaukt viesmīli, tas dauzīja tamtamiņu. Mani gribēja pierunāt, lai uzlieku galvā indiāņu kara rotu, bet es atteicos. Kādu dienu bārā iegriezās īsts navaho cilts indiānis un teica, ka navaho indiāņi vigvamos nedzīvojot. "Tad nu gan sasodīti dumi iznācis," es viņam teicu. Bet vēl agrāk bārs saucās "Pompeja", viss bija pilns ar apdauzītiem ģipša gabaliem, bet, sauc viņu kā saukdams, tos sasodītos elektrības vadus vēl līdz šim nav pārmainījuši. Arī tie sasodītie ļaudis palikuši, kādi bijuši, un tā sasodītā pilsēta tāpat. Todien, kad nometa to sasodīto Honikera bumbu uz japāņiem, te ievilkās tāds plikadīda un diedelēja ko dzeramu. Gribēja, lai pasniedzot viņam kokteili uz pasaules bojāejas rēķina. Tad es sajaucu viņam "Pasaules prieku noslēgumu". Paņēmu izdobtu ananasu, ielēju tur puspintes piparmētru liķiera, pievienoju putukrējumu un virsū uzliku kiršogu. "Dzer, tu nožēlojamais naģes dēls," es viņam teicu, "un nesaki, ka neesmu neko darījis tavā labā." Tad ieradās vēl viens un sacīja, ka uzteicis darbu laboratorijā, jo, lai pie kā strādājot zinātnieki, galu galā ieroči vien iznākot. Viņš, sak, negribot vairs palīdzēt politikāņiem izraisīt tos sasodītos karus. Viņu sauca Brīds. Es vēl ieprasījos, vai šis nav kāds radagabals tās sasodītās laboratorijas pārzinim. Kā nu ne, sasodīts, viņš saka. Es, saka, sasodīts, esmu tā laboratorijas pārziņa miesīgs dēls.

## 13. TRAMPL/NS

Ak Dievs, cik pretīga pilsēta ir šī Iliumā!

"Ak Dievs," saka Bokonons, "cik pretīga ir jebkura pilsēta pasaulē!"

Kvēpi spiedās cauri nekustīgajam miglas autam. Bija agrs rīts. Es braucu linkolnā kopā ar Dr. Eizu Brīdu. Jutos diezgan nelādzīgi, nebiju vēl atžilbis no pagājušās nakts plostošanas. Dr. Brīds vadīja mašīnu. Riteņi grabēja vien, braucot pār sen likvidētu tramvaja maršrutu sliedēm.

Brīds bija sārts večuks, lieliski ģērbies, acīmredzot visai pārticis. Viņš izskatījās kulturāls, optimistisks, lietišķs, nopietns cilvēks. Es turpretim jutos spurains, visādu kaišu apstāts un cinisks. Nakti biju pavadījis kopā ar Sandru.

Mana dvēsele šķita izdvešam tādu pašu dvingu kā apsviluša kaka kažoks.

Par visiem es domāju tikai pašu ļaunāko, un par Dr. Eizu Bridu Sandra man bija pastāstījusi šo to diezgan neglītu.

Pēc Sandras vārdiem, visa Iliumā esot vienis prātis, ka Dr. Brīdam bijuši intīmi sakari ar Fēliksa Honikera sievu. Daudzi uzskatot Bridu par Honikera triju bērnu tēvu.

—  Vai esat kādreiz bijis Iliumā? — Dr. Brīds pēkšņi ievaicājās.

—  Esmu šeit pirmo reizi.

—  Iliumā ir ģimenīga pilsēta.

-Jā?

—  Te gandrīz nemaz nav nakts dzīves. Katra cilvēka dzīves centrā ir viņa ģimene, viņa māja.

' — Tad te ir veselīga atmosfēra.

—  Jā gan. Jauniešu noziedzība arī loti maza.

—   Labi.

—  Iliumai, zināt, ir visai interesanta vēsture.

—  Tas ir loti interesanti.

—  Iliumā ir, tā sakot, tramplīns.

-Jā?

—  Tiem emigrantiem, kas devas uz rietumiem.

—  Ahā.

—  Te viņus apgādāja un saposa ceļam.

—  Loti interesanti.

—  Tur, kur tagad ir zinātniski pētnieciskā laboratorija, kādreiz atradās vecais pilsētas žogs. Pie tā mēdza kārt noziedzniekus no visa apgabala.

—  Laikam arī toreiz noziegumi neveda ne pie kā laba tāpat kā tagad.

—   Tur 1782. gadā pakāra kādu vīru, kas bija nogalinājis divdesmit sešus cilvēkus. Esmu bieži domājis, ka par to vajadzētu uzrakstīt grāmatu. Viņu sauca Džordžs Mainors Moklijs. Viņš dziedāja, stāvēdams uz soliņa zem karātavām. Pats bija sacerējis dziesmu šim gadījumam.

—   Par ko. viņš dziedāja?

—  Ja tas jūs patiešām interesē, tad ar tekstu varat iepazīties Vēstures biedrībā.

—  Es gribēju zināt, par ko dziesmā bija runa.

—  Ka viņš neko nenožēlo.

—  Ir jau arī tādi ļaudis.

—  Lai nu kāds padomā vien — veseli divdesmit seši cilvēki uz sirdsapziņas! — Dr. Brīds noteica.

—  Tas prātam nav aptverams! — es piekritu.

## 14 . KAD AUTOMAŠĪNĀS BIJA KR/STĀLA VĀZES

Mana sāpošā galva salēcās uz notirpušā kakla. Dr. Brīda spožais linkolns atkal bija pārbraucis sliedām.

Apvaicājos Dr. Bildam, cik cilvēku steidzas pulksten astoņos no rīta uz tēraudlietuvēm, un viņš atbildēja trīsdesmit tūkstoši.

Policisti dzeltenos lietusmēteļos stāvēja katrā ielu krustojumā, un viņu baltcimdoto roku kustības ik mirkli nonāca pretrunā ar luksoforu uguņu signāliem.

Luksofori kā žilbinoši rēgi vīdēja caur miglu un ar savu nepārtraukto ākstīgo rotaļu virzīja auto lavīnas. Zaļš — braukt. Sarkans — stāvēt. Dzeltens — maiņa, uzmanība.

Dr. Brīds pastāstīja, ka Dr. Honikers, būdams vēl gluži jauns, kādu rītu pametis savu mašīnu pilsētas automobiļu straumē.

—   Policija, meklēdama, kas aiztur kustību, atrada Fēliksa mašīnu ielas vidū, dzinējs darbojās, cigārs kvēloja pelnutraukā, vāzēs bija svaigas puķes…

—  Vāzēs?

—   Viņam piederēja marmons, tāds kā maza lokomotīve. Durvju iekšpusē bija iestiprinātas nelielas kristāla vāzes, un Fēliksa sieva mēdza tanīs ik rītu ielikt svaigas puķes. Un šī mašīna nu atradās automobiļu plūsmas vidū.

—  Kā "Marija Selesta"5 , — es piebildu.

Policisti pievāca mašīnu. Viņi zināja, kam tā pieder, piezvanīja Fēliksam un loti laipni paskaidroja, kur viņš to var saņemt. Fēlikss atbildēja, ka mašīnu viņi varot paturēt, viņam tā vairs nebūšot vajadzīga.

—  Un viņi paturēja arī?

—  Nē. Viņi piezvanīja Fēliksa sievai, tā ieradās un pievāca mašīnu.

—   Pie reizes — ka viņa sievu sauca?

—  Emīlija. — Dr. Brīds aplaizīja lūpas, viņa skatiens kļuva izklaidīgs, un viņš atkal atkārtoja tās sievietes vārdu, kura tik sen jau bija mirusi: — Emīlija.

—  Kā jums šķiet, vai varētu rasties iebildumi pret to, ka pieminu šo gadījumu savā grāmatā?

—   Nē, ja vien jūs nerakstāt, ar ko tas beidzās.

—  Ar ko beidzās?

—   Emīlija nebija paradusi vadīt marmonu. Cc|ā uz mājām notika katastrofa. Viņa savainoja iegurņa kaulus. — Kustība apstājās, Dr. Brīds aizvēra acis un ciešāk satvēra stūri.

—  Tāpēc viņa arī nomira, kad piedzima mazais Ņūts.

## 15". PRIECĪGUS ZIEMASSVĒTKUS

Apvienoto tēraudlietuvju akciju sabiedrības zinātniski pētnieciskā laboratorija atradās netālu no galvenās ieejas akciju sabiedrības Iliumas rūpnīcās, kvartāla atstatumā no dienesta autostāvvietas, kur Dr. Brīds atstāja savu Jinkolnu.

Es apvaicājos Dr. Brīdam, cik laužu strādā laboratorijā.

— Septiņi simti, — viņš atteica, — bet tikai nepilns simts nodarbojas ar zinātniskiem pētījumiem. Pārējie simti šā vai tā aizņemti saimniecības darbos, un galvenais no viņiem esmu cs.

Kad mēs pievienojāmies cilvēku straumei rūpnīcas ielā, kāda sieviete mums aiz muguras novēlēja Dr. Brīdam priecīgus

Ziemassvētkus. Dr. Brīds atskatījās, labvēlīgi vērdamies neskaitāmajās bālajās, plāceņiem līdzīgajās sejās, un atklāja, ka novēlētāja ir kāda mis Frensīna Pefko. Mis Pefko bija gadus divdesmit veca paglīta, veselīga meiča, ikdienišķa un parasta.

Ziemassvētku dienu cilvēkmīlestībai par godu Dr. Brīds lūdza mis Pefko pievienoties mums. Viņš iepazīstināja mani ar mis Pefko kā ar Dr. Nilsaka Horvātā sekretāri. Tad viņš pastāstīja, kas īsti ir šis Dr. Horvāts.

—   Slavens ķīmiķis, speciālists, — viņš teica. — Viens no tiem, kas dara tādas brīnišķīgas lietas ar apvalku.

—  Kas jauns apvalka ķīmijā? — es apvaicājos mis Pefko.

—  Dieviņ tētīt, neprasiet man, — viņa atbildēja. — Es tikai rakstu uz mašīnas, ko man diktē. — Un tad viņa atvainojās, ka pieminējusi Dievu.

—   Nu, es domāju, jūs saprotat daudz vairāk, nekā jums šķiet, — Dr. Brīds sacīja.

—   Kur nu! — Mis Pefko nebija paradusi tērzēt ar tik svarīgām personām kā Dr. Brīds un jutās neērti. Viņas gaita kļuva manierīga un stīva kā vistai. Smaids sastinga, viņa satraukti rakājās pa smadzenēm, meklēdama, ko pateikt, bet tur bez papīra salvetēm un lētām rotaslietām nekas nebija atrodams.

—  Hm… — Dr. Brīds labā omā nomurdēja. — Kā jums patīk pie mums, nu jau esat pietiekami ilgi uzturējusies mūsu vidū — laikam gadu, jā?

—   Jūs, zinātnieki, pārāk daudz domājat, — mis Pefko izspruka. Viņa iesmējās idiotisku smiekliņu. No Dr. Brida laipnības viņai smadzenēs bija izdeguši visi aizsargi. Viņa ne par ko vairs nespēja atbildēt. — Jūs visi domājat pārāk daudz.

Aizkususi, tumīga, grūtsirdīga izskata sieviete netīrā virsvalkā steberēja mums blakus, klausīdamās mis Pefko vārdos. Viņa pievērsās Dr. Brīdam, uzlūkodama viņu ar bezspēcīgu pārmetumu. Viņa arī nīda cilvēkus, kas pārāk daudz domā. Šobrīd viņa man likās cienīga pārstāvēt visu cilvēku dzimumu.

Tumīgās sievietes seja pauda, ka viņa uz vietas zaudēs prātu, ja kāds sāks vēl par kaut ko domāt.

—     Ceru, jūs sapratīsiet, — Dr. Brīds sacīja, — ka domu daudzurns visiem cilvēkiem ir apmēram vienāds. Tikai zinātnieki domā par visu citādi nekā pārējie.

—    E-ch, — neizteiksmīgi nomurdēja mis Pefko. — Kad doktors Horvāts man diktē, tad tas viss tikpat kā svešā valodā. Es droši vien neko nesaprastu arī tad, ja būtu beigusi augstskolu. Bet viņš varbūt runā par kaut ko tādu, kas apgriezīs visu pasauli otrādi tikpat kā atombumba.

Kad senāk pārnācu mājās no skolas, — mis Pefko turpināja, — un māte jautāja, kas todien noticis, es varēju viņai visu pastāstīt. Nu, kad pārnāku mājās no darba un viņa man prasa to pašu, tad vienīgais, ko varu atbildēt, — un mis Pefko nogrozīja galvu, un viņas krāsotās lūpas gļēvi atkārās, — nezinu, nezinu, nezinu.

—  Ja jūs kaut ko nesaprotat, — Dr. Brīds neatlaidās, — lūdziet doktoru Horvātu, lai viņš paskaidro. Viņš to loti labi prot. — Dr. Brīds pagriezās uz manu pusi. — Doktors Honikers mēdza sacīt: ja zinātnieks nespēj astoņus gadus vecam bērnam izskaidrot, ar ko pats nodarbojas, tad šis zinātnieks ir šarlatāns.

—  Tad es esmu stulbāka par astoņgadīgu bērnu, — mis Pefko sērīgi noteica, — jo es nezinu arī to, kas ir šarlatāns.

## 16 . atgr/eŠaajĀs &ĒrnudĀr2lĀ

Četri granīta pakāpieni veda augšā uz laboratoriju. Tā bija vienkārša sešstāvu ēka no vienkāršiem ķieģeļiem. Pie ieejas mēs pagājām garām diviem pamatīgi apbruņotiem sargiem.

Mis Pefko parādīja sargam uz speciālu sārtu caurlaides zīmotni, piespraustu pie kreisās krūts.

Dr. Brīds norādīja sargam, kas stāvēja labajā pusē, uz melnu zīmotni pilnīgi slepeni, iespraustu svārku mīkstajā atlokā. Tad viņš ceremoniāli aplika roku man ap pleciem, gandrīz nepieskardamies tiem, likdams sargiem saprast, ka es atrodos viņa augstajā aizbildnībā un uzraudzībā.

Es uzsmaidīju vienam sargam. Viņš neatbildēja. Valsts noslēpumu apsargāšanā nebija nekā smieklīga, nepavisam ne.

Dr. Brīds, mis Pefko un es piesardzīgi virzījāmies uz priekšu pa laboratorijas plašo vestibilu uz liftiem.

—   Palūdziet doktoru Horvātu kādreiz jums kaut ko paskaidrot,'— Dr. Brīds atkal uzrunāja mis Pefko. — Jus redzēsiet, cik labi un skaidri viņš atbildēs uz visu.

—  Viņam vajadzēs sākt no pirmās klases vai pat no bērnudārza kursa, mis Pefko atbildēja. — Es tik daudz ko esmu palaidusi garām.

—   Mēs visi esam daudz ko palaiduši garām, — Dr. Brīds sacīja. — Mums visiem nebūtu par ļaunu sākt no paša gala un vislabāk ar bērnudārza kursu.

Mēs vērojām, kā laboratorijas dežurante ieslēdz citu pēc cita dažādus uzskates līdzekļus, kas bija izlikti gar vestibila sienām. Dežurante bija gara un kalsnēja, ar ledainu, bālu seju. No viņas precīzajiem pieskārieniem iedegās spuldzes, griezās rati, virda šķidrums retortēs, džinkstēja zvani.

—   Burvestība, — noteica mis Pefko.

—   Man sāpīgi dzirdēt, ka mūsu laboratorijas saimes loceklis lieto šādu sapelējušu viduslaiku vārdu, — aizrādīja Dr. Brīds. — Katrs no šiem uzskates līdzekļiem ir pilnīgi saprotams. Tie ir iecerēti tā, lai tanīs nebūtu nekādas mistikas. Tic ir tieša burvestības antitēze.

—  Tie ir burvestības… kas?

—  Tiešs pretstats burvestībai.

—  Man tie tādi gan neliekas.

Dr. Brīds mazliet sapīka.

—  Šā vai tā, — viņš sacīja, — bet mēs neko negribam mistificēt. Vismaz tas jums jāatzīst.

J?IV -

## 17. meiteņu BIROJs

>

Dr. Brida sekretāre stāvēja pieņemamā istabā uz sava galda, piestiprinādama gofrēta kartona Ziemassvētku zvanu pie lustras.

—   Paklau, Naomi, — uzsauca Dr. Brīds, — mums šinī pusgada nav bijis neviena nelaimes gadījuma. Nesabojājiet statistiku, nokrizdama no galda!

Mis Naomi Pausta bija jautra, sausnēja veca lēdija. Manuprāt, viņa bija nokalpojusi pie Dr. Brida gandrīz-visu viņa un arī savu mūžu. Viņa iesmējās.

—   Es esmu neplīstoša. Un, ja pat es kristu, tad Ziemassvētku eņģeli uztvertu mani.

Viņiem arī šad tad nogājis greizi.

No zvana mēles nokarājās lejup divas sakrokotas lentes. Mis Fausta pavilka aiz vienas. Tā lēni attinās un k|uva par garu, aprakstītu strēmeli.

—   Ņemiet, — mis Fausta teica, pasniegdama galu Dr. Brīdam, — velciet un piespraudiet galu pie ziņojumu dēļa.

Dr. Brīds paklausīja un, atpakaļ kāpdamies, pētīja vēsti uz lentes.

"Miers virs zemes," — viņš priecīgi izlasīja to skali.

Mis Fausta nokāpa no galda ar otru lenti un atritināja to:

"Un cilvēkiem labs prāts!" — Tā skanēja otrs uzraksts.

—  Ziemassvētki šķiet izrediģēti, nudien! — Dr. Brīds iesmējās. — Bet istabai ir svētku izskats, patiesi svētku izskats.

—  Es neaizmiršu arī šokolādi meiteņu birojam, — mis Fausta sacīja. — Vai jūs nevarat lepoties ar mani?

Dr. Brīds iesita sev pa pieri, sarūgtināts par savu aizmāršību.

—  Paldies Dievam! Man tas bija izgaisis no prāta!

—  To nedrīkst aizmirst, — mis Fausta teica. — Tas jau kļuvis par tradīciju, ka doktors Brīds Ziemassvētkos apveltī meiteņu biroju ar šokolādi. — Viņa paskaidroja, ka tā sauc mašīnrakstītāju biroju laboratorijas pagraba telpās. — Meitenes strādā katram, kam ir diktofons.

Visu gadu, tā viņa stāstīja, biroja meitenes klausās zinātnieku bezmiesīgajās, diktofonā ierakstītajās balsīs, — diktofona lentes atnes kurjers. Tikai reizi gadā meitenes pamet savu dzelzsbetona klosteri un bauda Ziemassvētku priekus, kad Dr. Brīds apveltī viņas ar šokolādi.

— Viņas arī kalpo zinātnei, — Dr. Brīds apliecināja, — kaut arī varbūt ne vārda nesaprot. Lai Dievs viņas visas svētī!

## I8. PAT/ VĒRTĪGĀKĀ MANTA PASAULĒ

Kad iegājām Dr. Brīda kabinetā, es mēģināju sakopot domas, lai izdarītu kaut cik jēdzīgu interviju. Tomēr atklāju, ka mans gars vēl nemaz nebija atspirdzis. Kad sāku iztaujāt Dr. Brīdu par to dienu, kad nometa bumbu, atklāju arī to, ka mani ārējos sakarus pārzinošie smadzeņu centri ir alkohola un svilinātas kaķa vilnas dvingas apmigloti. Lai kuru jautājumu uzdevu, tas skanēja tā, it kā es uzskatītu atombumbas radītājus par kriminālnoziedzniekiem, kas piedalījušies visriebīgākajās slepkavībās.

Dr. Brīds bija pārsteigts un pēc tam apvainojās. Viņš atvirzījās tālāk no manis un īgni norūca:

—  Šķiet, jūs diezin kā neciešat zinātniekus.

—  Es to gan neteiktu, ser.

—  Liekas, jūs ar saviem jautājumiem gribat piespiest mani atzīt, ka zinātnieki ir bezjūtīgi, bez sirdsapziņas, aprobežoti, truli, vienaldzīgi pret pārējās cilvēces likteni, varbūt pat kaut kādi necilvēki.

—  Tas nu gan par stipru teikts.

—  Diezin vai daudz stiprāk par jūsu iecerēto grāmatu. Man šķita, ka jūs gribat godīgi un objektīvi uzrakstīt Fēliksa Honikera biogrāfiju, kas jaunam rakstniekam mūsu dienās un mūsu gadsimtā ir visai atbildīgs uzdevums. Izrādās, nekā tamlīdzīga,

\

jūs esat ieradies aizspriedumu pilns, uzskatīdams zinātniekus par psihopātiem. Kur jūs nemāt šādas idejas? No bulvāru literatūras?

—  No doktora Honikera dēla, ja gribat zināt avotu.

—   No kura dēla?

—  Ņūtona, — es atbildēju. Man bija līdzi mazā Nūta vēstule, un es to parādīju viņam. — Starp citu, cik liels viņš īstenībā ir?

—   Augumā viņš nepārsniedz lietussarga stendu, — Dr. Brīds atbildēja, lasīdams Ņūtona vēstuli un raukdams pieri.

—  Vai abi pārējie bērni normāli?

—   Protams! Man žēl jūs apbēdināt, bet zinātnieki parasti laiž pasaulē tādus pašus bērnus kā citi cilvēki.

Es visiem spēkiem pūlējos nomierināt Dr. Brīdu, pārliecināt vinu, ka esmu patiešām ieinteresēts sniegt pareizu Dr. Honikera portretu.

—   Mans vienīgais nolūks ir precīzi pierakstīt visu, ko jūs man pastāstīsiet par doktoru Honikeru. Nota vēstule ir tikai sākums maniem meklējumiem, un es salīdzināšu viiia zinas ar tām, ko jūs man sniegsiet.

—  Man apnikuši cilvēki, kuri nesaprot, kas ir zinātnieks, ko zinātnieks dara.

—  Pacentīšos atbrīvoties no šīs neizpratnes.

—  Vairums cilvēku mūsu valstī pat nesaprot, ko nozīmē īsti zinātniski pētījumi.

—  Būšu pateicīgs, ja jūs man to paskaidrosiet.

—  Tas nenozīmē meklēt labāku filtru cigaretēm, mīkstākas papīra salvetes sejai vai izturīgāku ēku krāsu — Dievs pasarg! Visi to vien dara kā runā par zinātniskiem pētījumiem, bet īstenībā neviens ar tiem nenodarbojas. Mēs esam viena no tām nedaudzajām akciju sabiedrībām, kas patiešām algo cilvēkus tīri pētnieciskam darbam. Kad citas akciju sabiedrības lielās ar savu zinātnisko darbu, tad jāsaprot, ka ir runa par komerciāli noskaņotiem, baltos virsvalkos tērptiem tehniķiem, kuri strādā pēc visādām pavārgrāmatu receptēm un grib izgudrot uzlabotu vējstikla slaucītāju nākamā gada oldsmobilim.

—  Bet šeit?…

—   Šeit un vēl dažās ārkārtīgi retās vietās cilvēkiem maksā par to, lai viņi paplašina cilvēces zināšanas un strādā tikai šim mērķim.

—  Tas ir ļoti augstsirdīgi no jūsu akciju sabiedrības puses.

—   Nekā augstsirdīga tur nav. ļaunas zināšanas — tā ir pati vērtīgākā manta pasaulē. Jo vairāk patiesību mēs atklājam, jo bagātāki kļūstam.

Ja es tolaik jau būtu bijis bokononists, tad, dzirdot šo konstatējumu, būtu sācis kaukt.

## 19. MUKLĀJIEM BEIGAS

—  Vai jūs gribat teikt, ka jūsu laboratorijā nevienam nenorāda, pie kada darba ķerties? — es jautaju Dr. Brīdam. — Vai neviens pat neieteic, pie kā strādāt?

—   Priekšlikumus iesniedz nepārtraukti, bet īsta zinātnieka dabā nav ievērot visādus priekšlikumus. Viņam galva pilna ar saviem projektiem, un tieši tas mums ir vajadzīgs.

—   Vai kādreiz kāds iesniedzis projektus doktoram īīonikeram?

—   Protams, it sevišķi admirāli un ģenerāli. Viņi uzskatīja Fēliksu par burvi, kurš ar sava zižļa mājienu var padarīt Ameriku neuzvaramu. Viņi nesa uz šejieni visādus stulbus projektus un dara to vēl tagad. Šo projektu galvenais trūkums irtas, ka mūsu pašreizējo zināšanu līmenī tic nav īstenojami. Pieņem, ka tāda kalibra zinātnieki kā doktors Honikers aizpildīs to nelielos robus. Atceros, ka īsi pirms Fēliksa nāves viņu vajāja kāds jūras kājnieku ģenerālis, lai viņš kaut ko darot ar muklājiem.

—  Muklājiem?

—   Teju pat divsimt gadu jūras kājnieki bradājot pa muklājiem, un viņiem tas apnicis, — Dr. Brīds turpināja. — Generālis kā viņu runasvīrs uzskatīja, ka vienam no progresa sasniegumiem jābūt jūras kājnieku atpestīšanai no muklājiem.

—  Kā viņi to iedomājās?

—  Ka muklāju vispār vairs nebūs. Muklājiem beigas.

—  Laikam gan, — es mēģināju teoretizēt, — to varētu izdcirīt, lietojot milzīgus daudzumus kaut kādu ķimikāliju vai tonnām smagus mehānismus…

—   Ģenerālis domāja par kādu tableti vai vieglu aparātiņu. Jūras kājniekiem bija apnikuši ne vien muklāji, bet arī visādas smagas uzkabes. Viņiem gribējās pārmaiņas pēc. panēsāt ko vieglu.

—  Ko uz to sacīja doktors Honikers?

—   It kā pa jokam un Fēlikss vienmēr mēdza runāt it kā pa jokam —, viņš sacīja, ka tas varētu būt sīks kādas vielas graudiņš — pat mikroskopisks nieciņš, kas padarītu bezgalīgos dumbrājus, purvus, dūksnājus, akačus, dīķus, plūstošās smiltis un staignājus tik cietus un nesatricināmus kā šis galds.

Dr. Brīds uzsita ar mūsaino, vecīgsnējo dūri pa rakstāmgaldu. Tā bija ovālas formas tērauda mēbele jūras ūdens zaļganu mā.

—  Viens pats jūrnieks tad varētu nest līdzi tādu daudzumu šīs vielas, ka spētu atbrīvot veselu staignājā iestrēgušu bruņotu divīziju. Pēc Fēliksa vārdiem, visu vajadzīgo vielas daudzumu viens jūrnieks varētu noglabāt zem mazā pirkstiņa naga.

—  Tas nav iespējams.

—   Tā teiksiet jūs, tā teiktu arī es, un īstenībā tā teiktu ikviens. Bet Fēliksam ar viņa rotaļīgo pieeju pie visa tas likās pilnīgi iepējams. Pats lielākais brīnums Fēliksā bija tas — un es no sirds ccru, ka jūs kaut kur to pieminēsiet savā grāmatā —, ka viņš vienmēr uztvēra vecas mīklas tā, it kā tas būtu pilnīgi jaunas.

—   Es patlaban jūtos kā Frensīna Pefko, — cs sacīju, — vai kā visas meiteņu biroja meičas kopā. Pat doktors Honikers man nekādi nevarētu ieskaidrot, kā tāds nieks, ko var paslēpt zem mazā pirkstiņa naga, var padarīt muklāju tik cietu kā jūsu rakstāmgalds.

—  Es taču jums sacīju, ka Fēlikss brīnišķīgi prata visu izskaidrot.

—  Arī tad.

—  Man viņš prata to izskaidrot, — Dr. Brīds sacīja, — un es esmu pārliecināts, ka pratīšu izskaidrot to jums. Tātad uzdevums ir, kā izvilkt jūras kājnieku no muklāja — vai ne?

-Jā.

—  Labi, — Dr. Brīds noteica, — tad klausieties uzmanīgi. Sāksim.

## 20 ledus-dev iŅi

—   Ir dažādi veidi, — Dr. Brīds iesāka, — kā zināmi šķidrumi var kristalizēties, var sasalt, dažādi veidi, kā to atomi var savienoties un cicši saslēgties noteiktā kārtībā.

Vecais doktors, žestikulēdams ar plankumainajām rokām, lūdza mani iedomāties, cik dažādi var salikt lielgabala lodes piramīdā kāda tiesas nama priekšā vai cik dažādi var sakraut apelsīnus kastē.

—  Tāpat tas ir ar kristālos pārvērstiem atomiem, un diviem dažādiem tās pašas vielas kristāliem var piemist pilnīgi atšķirīgas fizikālas īpašības.

Viņš pastāstīja man par kādu rūpnīcu, kur ražojuši prāvus etilēnskābes oksalāta kristālus. Šie kristāli, tā viņš sacīja, lietoti kaut kādā tehniskā procesā. Taču kādu dienu rūpnīcā pēkšņi atklājuši, ka parastā kārtā ražotie kristāli zaudējuši savas agrākās nepieciešamās īpašības. Atomi sākuši saslēgties un savienoties — tas ir, sasalt — citādā veidā. Šķidrums, kurš kristalizējās, nav mainījies, bet kristāli, kas no tā radušies, nav vairs derējuši rūpniecībā.

Kā tas noticis, tas ir palicis noslēpums. Teorētiski vainīgais bijis tas, ko Dr. Brīds nosauca par "iedīgli". Ar to viņš domāja kādu sīku daļiņu, kura noteikusi atomu nevēlamo savienošanos kristālā. Šis nezin no kurienes radies iedīglis iemācījis atomiem jaunu savienošanās un saslēgšanās, kristalizēšanās un sasalšanas veidu.

—   Tagad iedomājieties atkal lielgabala šāviņu piramīdu tiesas nama maurā vai apelsīnus kastē, — turpināja Dr. Brīds. Un viņš paskaidroja man, kā apakšējās kārtas šāviņu vai apelsīnu savienojums noteic visu turpmāko kārtu saslēgšanos un savienošanos. — Šī apakšējā kārta ir iedīglis, kas noteic, kā uzvedīsies ikviens nākamais šāviņš vai apelsīns — un tā līdz pat bezgalībai. Un nu iedomājieties, — Dr. Brīds pašapmierināti iesmējās, — ka pastāv daudz dažādu adens kristalizēšanās un sasalšanas veidu. Pieņemsim, ka tas ledus, pa kuru slidinās un kuru liek kokteiļos, ir tikai viens no ledus variantiem — teiksim, ledus-viens. Pieņemsim, ka ūdens uz zemeslodes vienmēr pārvērties ledū-viens, jo tam neviens nav mācījis pārvērsties ledū-divi, ledū-trīs, ledū-četri, un pieņemsim, — te viga vecīgsncjā dūre atkal iebelza rakstāmgaldam, — ka ir tāds veids — nosauksim to par ledu-deviņi: kristāls tik ciets kā šis galds un kūst tikai pie simt grādiem Fārcnheita vai, pareizāk, teiksim, pie simt trīsdesmit grādiem Fārcnheita.

—  Labi, tiktāl es vēl saprotu, — es sacīju.

Te Dr. Brīdu pārtrauca čuksti aiz durvīm, skali, uzstājīgi čuksti. Tur bija sapulcējies viss meiteņu birojs.

Meitenes gatavojās dziedāt pie kabineta durvīm.

Un viņas sāka dziedāt, līdzko mēs ar Dr. Brīdu parādījāmies uz kabineta sliekšņa. Visas meitenes, apmēram simts, bija pārvērtušās par koristēm, aplikušas balta papīra apkaklītes, ko saturēja papīra saspraudes. Viņas dziedāja skaisti.

Es jutu apmulsumu un sentimentālas skumjas. Mani vienmēr aizkustina šis reti dzirdamais dārgums — maigums un iejūtība, ar kādu spēj dziedāt gandrīz visas meitenes.

Meitenes dziedāja "Tu mazā, klusā Betlēme". Laikam tik drīz vis neaizmirsīšu, cik izteiksmīgi skanēja šīs rindas: Dzīst rētas, atplaukst cerības, Sirds jaunu dienu jauš.

## 21 . JŪRAS KĀJNIEKI DODAS U2. PR/EKSU

Kad vecais Dr. Brīds ar mis Faustas palīdzību bija apveltījis meitenes ar šokolādi, mēs atgriezāmies vina kabinetā.

Tad viqš uzprasīja man:

—   Kur mēs palikām? Ak tā! — Un vecais doktors lūdza mani iedomāties Amerikas Savienoto Valstu jūras kājnieku vienību kādā Dieva piemirstā dūksnājā.

—  Viņu kravas mašīnas, viņu tanki un lielgabali stieg dūksnājā, — viņš žēlīgā balsī stāstīja, — viņi grimst smirdošās, miasmu pilnās dūņās.

Viņš pacēla pirkstu un pameta man ar acīm.

—    Un nu iedomājieties, jaunais cilvēk, ka vienam jūrniekam ir līdzi sīciņa kapsula, kas satur ledus-deviņi iedīgli, jaunu paņēmienu, ka ūdens atomiem savienoties, saslēgties, sasalt. Un ja nu šis jūrnieks iemet šo iedīgli tuvākajā pelkē?…

—  Tā sasals? — es minēju.

—  Un viss duksnājs ap peļķi?

—  Arī sasals?

—  Un visas peļķes dūksnājā?

—  Tāpat sasals?

—  Un dīķi un strauti šai dūksnājā?

—  Tāpat sasals?

—  Skaidrs, ka sasals! — viņš izsaucās. — Un Amerikas Savienoto Valstu jūras kājnieki tiks ārā no dūksnājā un dosies uz priekšu!

## 22 . DZ.ELTENĀS PRESES PĀRSTAV/S

—  Vai tāda viela ir atrasta? — cs jautāju.

—  Tad nē jel, nē jel! — Dr. Brīds atkal zaudēja pacietību. — Fs jums to visu stāstīju tikai tāpēc, lai jums būtu zināms ieskats par to, cik ārkārtīgi savdabīga bija Fēliksa pieeja vecām problēmām. Es jums pateicu tikai to, ko Fēlikss teica jūras kājnieku ģenerālim, kurš viņam nelika miera ar muklājiem.

Fēlikss mēdza ēst pusdienas kafetērijā pilnīgā vientulībā. Pēc nerakstīta likuma nevienam nebija brīv sēsties pie viņa galdiņa, lai netraucētu viņa domu gaitu. Taču šis ģenerālis ielauzās iekšā, pievilka krēslu pie galdiņa un sāka runāt par muklājiem. Un es tikai atstāstīju jums to, ko Fēlikss uz ātru roku viņam atbildēja.

—  Tātad — tātad īstenībā šādas vielas nemaz nav?

Es taču nupat jums teicu, ka nav! — Dr. Brīds aizsvilās. — Drīz pēc tam Fēlikss nomira. Un, ja jūs būtu vērīgi klausījies, kā es jums raksturoju īstus zinātniekus, jūs nebūtu uzdevis tādu jautājumu. īsti zinātnieki strādā pie tā, kas viņus aizrauj, nevis pie tā, kas aizrauj citus.

—  Es tomēr joprojām domāju par to dūksnāju…

—   Nedomājiet vairs par to! Es minēju dūksnāju tikai kā piemēru, lai paskaidrotu jums visu.

—   Ja strauti, kas tek caur dūksnāju, pārvērtīsies ledū-deviņi, kas notiks ar upēm un ezeriem, kuros ieplūst šie strauti?

—  Tie sasals. Bet nekāda ledus-deviņi nav!

—   Un okeāni, kuros ieplūst sasalušās upes?

—  Protams, tie arī sasals, viņš atcirta. — Vai tikai jūs negrasāties pārdot presei sensacionālo vēsti par ledu-deviņi? Es jums vēlreiz saku: dabā tā nav!

—   Un avoti, kuri uztur sasalušās upes un ezerus, un visi apakšzemes ūdeņi, kas ieplūst šinīs avotos?

—   Sasals, velns parāvis! — viņš iebrēcās. — Nu, būtu es zinājis, ka man darīšana ar dzeltenās preses pārstāvi, — viņš piebilda, majestātiski pieceldamies no krēsla, — cs nebūtu šķiedis ne minūti, runādams ar jums!

—  Bet lietus?

—  Pieskardamies zemei, tas pārvērstos par cietiem graudiņiem, par ledu-deviņi, un arto pasaulei būtu beigas. Un tagad beigsim arī šo interviju. Ardievu!

23 . pĒdĒja porcija rauŠu

Vismaz vienā punktā Dr. Brīds maldījās: ledus-deviņi patiešām bija.

Ledus-deviņi eksistēja zemes virsū.

Ledus-deviņi bija pēdēja velte, ko Fēlikss Honikers atstāja cilvēcei, pirms aizgāja pelnītā mierā.

Neviens cilvēks nezināja, ko Honikers dara. Nekādas sava atklājuma pēdas vi ņš neatstāja. Tiesa, šīs vielas radīšanai bija nepieciešama sarežģīta aparatūra, bet zinātniski pētnieciskajā laboratorijā tāda jau atradās. Dr. Honikeram tikai vajadzēja griezties pie kaimiņiem, aizņemties te šo, te to, apnikt viņiem, kā jau kaimiņu būšanā atgadās, kamēr viņš, tā sakot, nebija izcepis pēdējo porciju raušu.

Viņš pagatavoja ledus-deviņi lāsteku. Zilgani baltā krāsā. Ar kušanas temperatūru simt četrpadsmit un četras desmitdaļas pēc Fārenhcita.[16]

Fēlikss Honikers ielika lāsteku mazā pudelītē un noglabāja pudelīti kabatā. Viņš aizbrauca uz savu vasaras māju Koda ragā .kopā ar visiem trim bērniem, lai pavadītu tur Ziemassvētkus.

Andželai bija trīsdesmi četri, Frenkam divdesmit četri un mazajam Nūtam astoņpadsmit gadu.

Vecais ķīmiķis nomira Ziemassvētku vakarā, paspējis pastāstīt par ledu-deviņi vienīgi saviem bērniem.

Viņa bērni sadalīja ledu-deviņi savā starpā.

## 24 KAS IR VAMPĪTERS

Te man jāpaskaidro, ko bokononisti sauc par vampīteru. Vampīters ir jebkura karaša ass. Neviens karass nav bez

vampītera, tā māca Bokonons, tāpat kā nav neviena riteņa bez savas ass.

Par5vampiteru varbūt itin viss: koks, klints, dzīvnieks, ideja, grāmata, melodija, Svētais Grāls. Taču, lai kāds būtu vampīters, visi karaša locekli griežas ap to diženā spirālveidīga miglāja haosā. Protams, katra karaša locekļa orbīta ap kopīgo vamplteru ir garīgas dabas. Lokus met viņu dvēseles, nevis miesas. Kā māca mūs dziedāt Bokonons:

Uz riņķi, uz riņķi, uz riņķi vien Skārda spārni griežas, svina kājas skrien…

Taču vamplleri nāk un vamplteri iet, tā māca mums Bokonons.

Kurā katrā brīdī karasam faktiski ir divi vamplleri: viens gūst aizvien lielāku nozīmi, otrs to pakāpeniski zaudē.

Esmu gandrīz pārliecināts, ka tolaik, kad runājos ar Dr. Brīdu Iliumā, mana karaša vampīters, kurš pamazām pieauga spēkā, bija šī ūdens kristāliskā forma, šis zilganbaltais dārgakmens. Šis liktenīgais posta iedīglis, ko sauca par ledu-deviņi.

Kamēr es runāju ar Dr. Brīdu Iliumā, Andželas, Frenklina un Ņūtona Honikeru īpašumā bija ledus-deviņi iedīgli, viņu. tēva radīti iedīgli, zināmā mērā viņa diženības atliekas.

Un es esmu stingri pārliecināts, ka galvenais mana karaša uzdevums ir uzmanīt, kas notiks tālāk ar šiem trim ledusdeviņi gabaliņiem.

## 25 . PATS OALVĒ/oA/S DR. HON/KERA DZ .nĒ

Tas ir viss, kas sakāms par mana karaša vamplteru. Pēc nepatīkamās Dr. Brīda intervēšanas Apvienoto tēraudlietuvju akciju sabiedrības zinātniski pētnieciskajā laboratorijā es nonācu mis Paustas rokās. Viņai bija pavēlēts parādīt man

durvis. Es tomēr pierunāju vinu vispirms parādīt man nelaiķa Dr. Honikera laboratoriju.

Ce|ā uz turieni es apvaicājos, vai vina labi pazinusi Dr. Honikeru. Vina sniedza man vaļsirdīgu un interesantu atbildi un savdabīgu smaidu piedevām.

—   Nedomāju, ka viņu viegli varētu iepazīt. Saprotiet, kad cilvēki mēdz teikt, ka viņi kādu labi vai slikti pazīst, tad galvenokārt domā par dažādiem noslēpumiem, kuri viņiem ir vai nav uzticēti. Viņi domā par intīmām lietām, visādiem ģimenes dzīves sīkumiem, mīlas afērām, — šī jaukā vecā lēdija paskaidroja. — Arī doktora Honikera dzīvē tas viss bija, ka jau ikviena cilvēka dzīvē, bet viņam tas nebija galvenais.

—  Kas tad viņam bija galvenais? — es jautāju.

—  Doktors Brīds pastāvīgi cenšas man iegalvot, ka doktoram Honikeram pats galvenais bijusi patiesība.

—   Liekas, jūs neesat ar viņu vienis prātis.

—   Nudien, nezinu, esmu vai neesmu. Man tikai grūti saprast, kā patiesība pati par sevi var piepildīt visu cilvēka dzīvi.

Mis Fausta bija jau nobriedusi bokononismam.

## 26 . kas ir dievs

—  Vai jums kādreiz ir gadījies runāt ar doktoru Honikeru? — es jautāju mis Faustai.

—  Nu protams. Mēs bieži sarunājāmies.

—  Vai jums nav palikusi prātā kāda saruna?

—  Jā, vienreiz viņš bija gatavs derēt, ka es nevarēšot pateikt viņam neko absolūti patiesu. Es viņam teicu: "Dievs ir mīlestība."

—  Un ko viņš atbildēja?

—  Viņš prasīja: "Kas ir Dievs? Kas ir mīlestība?"

—  Hm.

— Bet Dievs patiešām ir mīlestība, — mis Fausta piebilda, — vienalga, ko par to saka doktors Honikers.

## 27 . CILVĒKI NO MARSA

Dr. Fēliksa Honikera laboratorija atradās sestajā — pašā pēdējā ēkas stāvā.

Durvīm bija aizvilkta priekšā sarkana aukla, un vara plāksnīte pie sienas paskaidroja, kāpēc laboratorija uzskatāma par svētnīcu:

"ŠINĪ TELPĀ DR. HONIKERS, FIZIĶIS, NOBELA PRĒMIJAS LAUREĀTS, PAVADĪJA SAVUS PĒDĒJOS DIVDESMIT ASTOŅUS MŪŽA GADUS. TUR, KUR ATRADĀS VIŅŠ, BIJA MŪSDIENU ZINĀTNES PRIEKŠĒJĀ LĪNIJA. ŠĀ CILVĒKA NOZĪME VISAS CILVĒCES VĒSTURĒ IR NENOVĒRTĒJAMA."

Mis Fausta piedāvājās atāķēt sarkano auklu, lai es varu ieiet laboratorijā un tuvāk saskarties ar tās rēgiem, ja tie vēl tanī uzturas.

Es pieņēmu piedāvājumu.

— Te viss palicis, kā bijis, — mis Fausta sacīja, — vienīgi tolaik uz kāda galda mētājās gumijas lentes.

—  Gumijas lentes?

—  Nejautājiet man, kādai vajadzībai. Un vispār nejautājiet neko, kāpēc tas viss te vajadzīgs.

Vecais doktors bija atstājis laboratoriju šausmīgā nekārtībā. Manu uzmanību vispirms piesaistīja milzums pa grīdu izsvaidītu lētu rotaļlietu. Te bija papīra pūķis ar salauztu muguru. Rotaļu giroskops, savilkts līdz pēdējam ar aukliņu, it kā tūliņ grasītos dūkt un griezties. Tc bija vilciņš. Te bija caurule ziepju burbuļu pūšanai. Te bija akvārijs ar akmens pili tanī un diviem bruņurupučiem.

—  Viņam patika lētu rotaļlietu veikali, — mis Fausta sacīja.

—  To var redzēt.

—   Dažus savus slavenākos eksperimentus viņš izdarīja ar tādiem palīglīdzekļiem, kas neizmaksāja ne dolāru.

—  Ietaupīts penijs ir nopelnīts penijs.

Telpā bija arī daudz parasto laboratorijas piederumu, bet tie likās nenozīmīgi krāmi blakus lētajām, spilgtajām rotaļlietām.

Dr. Honikera pults bija apkrauta ar vēstulēm.

—  Šaubos, vai viņš vispār atbildējis uz kādu vēstuli, — mis Fausta teica. — Ja kāds gribēja saņemt atbildi, tad zvanīja pa telefonu vai ieradās šeit.

Uz galda stāvēja kāda fotogrāfija ietvarā. Fotogrāfija bija apgriezta otrādi, un es mēģināju uzminēt, kas tanī redzams.

—  Viņa sieva?

—  TOC \o "1-3" \h \z Nē.

—  Kāds no viņa bērniem?

—  Nē.

—  Viņš pats?

—  Nē.

Vajadzēja apskatīties. Uz fotogrāfijas bija necils kara laiku piemineklis kādas pilsētiņas tiesas nama priekšā. Uz memoriālās plāksnes bija dažādos karos kritušu pilsētiņas iedzīvotāju vārdi, un es nospriedu, ka piemineklis nofotografēts šās plāksnes dēļ. Vārdi bija salasāmi, un es jau gaidīju, ka starp tiem būs arī Honikera vārds. Taču tā tur nebija.

—  Ar to viņš arī aizrāvās, — mis Fausta sacīja.

—  Ar ko?

—  Ar fotografēšanu, kā salikti lielgabalu šāviņi dažādu tiesas namu priekšā. Acīmredzot šeit tie salikti kādā neparastā kārtībā.

—  Saprotu.

—  Viņš bija neparasts cilvēks.

—  Piekrītu.

—  Varbūt pēc miljoniem gadu visi būs tik gudri kā viņš un sapratīs to, ko viņš saprata. No parastā mūsdienu cilvēka viņš tā atšķīrās, it kā būtu ieradies no Marsa.

—  Varbūt viņš patiešām bija marsietis, — es piebildu.

—  Ja tā, tad būtu vieglāk izskaidrot, kāpēc visi viņa trīs bērni ir tik ērmīgi.

28 . MAJONĒZ.E

Kamēr mēs ar mis Faustu gaidījām liftu, lai tiktu uz pirmo stāvu, mis Fausta izsacīja vēlēšanos, lai tas nebūtu piektais lifts. Es nepaguvu apvaicāties pēc šādas vēlēšanās iemesla, kad piektais lifts apstājās pie mums.

Lifta apkalpotājs bija sīks, vecum vecs nēģeris, Laimens Enderss Noulzs vārdā. Viņš bija nepilnā prātā — tas tūliņ dūrās acīs, jo viņš katrreiz sita sev pa ziemeļpusi un brēca: "Jā, jā!" — līdzko viņam šķita, ka pateicis ko trāpīgu.

—   Esiet sveicināti, brāļi antropoīdi, lilijbaltās ķepiņas un plegzniņas! — viņš uzrunāja mūs. — Jā, jā!

—  Pirmais stāvs, lūdzu, — mis Fausta dzestri izrīkoja.

Noulzam vajadzēja tikai aizvērt durvis un nospiest pogu,

lai mēs nokļūtu pirmajā stāvā, bet viņš nemaz nedzīrās to darīt. Varbūt viņam tas nemaz ij nenāca prātā.

—    Man tika stāstīts, — vecis runāja, — ka šitie lifti esot maiju cilts arhitektūras paliekas. Līdz šim es to nemaz nezināju. Es viņam prasu: "Kas tad es tādā gadījumā esmu — majonēze, vai?" Jā, jā! Un, kamēr viņš to pārdomāja, es viņam zvēlu vēl ar vienu jautājumu pa pauri, un tad viņam smadzenes gan sāka strādāt. Jā, jā!

—   Vai mēs nevarētu braukt lejup, mister Noulz? — mis Fausta lūdzoši ieteicās.

—   Es viņam saku, — Noulzs turpināja, — ka laboratorijās notiek meklējumi. Meklēt var tikai kaut ko pazaudētu. Tātad viņi kaut ko pazaudējuši un nu grib atkal tikt tam uz pēdām. Un tad tāpēc nācās uzcelt veselu šitādu ēku ar majonēzes liftiem un piebāzt ar visādiem jukušiem tipiem? Ko viņi īsti grib atkal atrast? Ko viņi pazaudējuši? Jā, jā!

—  Loti interesanti, — nopūtās mis Fausta, — bet vai mēs nu nevarētu braukt lejup?

—    Nē, tikai lejup vien varam braukt! — ierēcās Noulzs. — Šis ir augšējais stāvs. Ja jūs gribētu braukt augšup, es to neparko nevarētu izdarīt, pat jūsu dēļ ne. Jā, jā!

—  Nu,tad brauksim lejup, — mis Fausta lūdzās.

—  Tūliņ, tūliņ. Šis džentlmenis nāca parādīt cieņu doktoram Honikeram?

Jā, — es atbildēju. — Vai jūs viņu pazināt?

—  Labāk pazīt nemaz nevar, — viņš attrauca. — Zināt, ko es teicu, kad viņš nomira?

—  Nē.

—  Es teicu: "Doktors Honikers nav miris."

—  Tā?

—  "Viņš pārgājis citā dimensijā." Jā, jā!

Viņš piespieda pogu, un mēs braucām lejup.

—  Vai Honikera bērnus jūs arī pazināt? — es apvaicājos.

—  Bērnus maitā trakumkaite, — viņš atbildēja. — Jā, jā!

## «29. A izgĀ3uŠi, BET NAV A/Z.M/RST/

Man bija vēl kaut kas darāms Iliumā. Es gribēju nofotografēt vecā doktora kapu. Atgriezos savā istabā, redzēju, ka Sandra ir aizgājusi, paņēmu fotoaparātu un izsaucu taksi.

Nepārtraukti bira sīka krusa, dzeldējoša un palsa. Domāju, ka vecā doktora kaps, apbiris ar krusas graudiem, labi izskatīsies fotogrāfijā, un tā noderēs par apvāku manai grāmatai Diena, kad pasaulei pienāca gals.

Kapu sargs paskaidroja man, kā atrast Honikeru ģimenes kapus.

—   Kļūdīties nav iespējams, — viņš sacīja, — viņiem pats augstākais piemineklis visā kapsētā.

Viņš nebija melojis. Piemineklis bija alabastra fails, divdesmit pēdas augsts, trīs pēdas diametrā. To klāja sarma.

— Ak Kungs! — es izsaucos, izkāpis no mašīnas ar fotoaparātu rokā. — Varen piemērots piemineklis atombumbas tēvam! — Man sanāca smiekli.

Palūdzu šoferi nostāties blakus monumentam, lai rastos ieskats par samēriem. Vēl palūdzu, lai viņš noslauka sarmu tā, ka var redzēt nelaiķa vārdu.

Viņš to izdarīja.

Un uz kolonnas ar scšcollīgicm burtiem, patiesi, bija tikai šis uzraksts vien:

MĀTE.

## 3 0. tikai iemigusi

— Māte? — šoferis neticīgi atkārtoja. Es noslaucīja sarmu vēl tālāk un atklāju pantiņu: Tur no debess, mīlā māt, Stāvi mums ik solī klāt.

Andžela Honikera

Zem šā pantiņa atradās otrs:

Tu neesi mirusi, Tikai iemigusi. Mēs neraudam vairāk. Saldi dusi!

Frenks Honikers

Un zem šiem pantiņiem kolonnā bija iestiprināts cementa kvadrāts ar bērna rociņas nospiedumu. Zem nospieduma bija paraksts:

Mazulis Ņuts

— Ja tā ir māte, — šoferis sacīja, — tad velns vien zina, ko viņi uzstādījuši uz kapa tēvam. — Un viņš izteica piedauzīgu minējumu, kāds varētu būt tēvam piemērots piemineklis.

Tēva kaps atradās turpat blakus. Viņa piemineklis — pēc testamentā izteiktās vēlēšanās, kā pēc tam dabūju zināt, —bija marmora kubs ar četrdesmit centimetru garām šķautnēm.

TĒVS — tā skanēja uzraksts.

31. vēl vIENs BrĪds

Ejot projām no kapsētas, šoferis piepeši sāka raizēties, vai viņa mātes kaps esot pienācīgi apkopts. Viņš apvaicājās, vai es necelšot iebildumus, ja mēs apmetīšot mazu līkumu, lai viņš varētu apskatīt kapu.

Uz viņa mātes kapa bija maza, nožēlojama plāksnīte — bet kāda gan atšķirība?

Tad šoferis jautāja, vai es necelšot iebildumus, ja mēs apmetīšot vēl vienu mazu līkumu — šoreiz līdz pieminekļu kaltuvei otrpus ielas.

Tolaik es vēl nebiju bokononists un piekritu ne visai labprāt. Kā bokononists es, protams, ar prieku būtu piekritis jebkuram priekšlikumam. Kā Bokonons saka: "Priekšlikums doties negaidītā ceļojumā ir paša Dieva pasniegtas deju stundas."

Pieminekļu kaltuve saucās "Avrams Brīds un dēli". Kamēr šoferis runājās ar īpašnieku, es klaiņoju starp pieminekļiem — pieminekļiem, kuri pagaidām vēl bija anonīmi.

Izstādes telpā es redzēju, kādus jokus dzen šai kaltuvē: virs marmora eņģeļa karājās āmulu vainags. Tēla pakājē atradās ciedru zaru kaudze, bet eņģeļa marmora kaklu rotāja eglīšu spuldžu virtene.

— Cik eņģelis maksā? — es uzprasīju kaltuves īpašniekam.

—  Tas nav pārdošanai. Tam jau ap simt gadu. To izkala mans vecvectēvs Avrams Brīds.

—  Tad jūsu uzņēmums jau tik vecs?

—  Jā gan.

—  Un jūs arī esat Brīds?

—  Ceturtā paaudze šai uzņēmumā.

—  Vai neesat rada doktoram Eizam Brīdam, zinātniski pētnieciskās laboratorijas direktoram?

—  Esmu viņa brālis. — Viņš sacīja, ka viņa vārds esot Mārvins Brīds.

—  Pasaule ir maza, — cs piezīmēju.

—   Kapsētā it sevišķi. .— Mārvins Brīds bija manierīgs un Vulgārs, blēdīgs un sentimentāls radījums.

32. DINAMĪTA NAUDA

—   Es nupat kā biju pie jūsu brā|a. Esmu rakstnieks. Iztaujāju viņu par doktoru Honikeru, — es teicu Mārvinam Brīdam.

—  Otru tādu ērmu jau meklēdams neatradīsi. To es nesaku par savu brāli, bet par Honikeru.

—  Vai jūs viņam pārdevāt to pieminekli sievas kapam?

—  Es to pārdevu viņa bērniem. Viņš pats par to nelikās ne zinis. Viņam pat prātā neienāca uzlikt plāksnīti uz sievas kapa. Bija jau pagājis kāds gads pēc viņas nāves, kad pie manis atnāca visi trīs bērni — gara, gara meitene, zēns un tas knauķis. Viņi gribēja pirkt pašu lielāko pieminekli, kāds vien dabūjams, un abiem vecākajiem bija pantiņi, ko paši uzrakstījuši. Tos viņi gribēja kalt akmenī. Jūs varat smieties par šo pieminekli, ja jums patīk, — Mārvins Brīds turpināja, — bet šiem bērniem tas bija tāds apmierinājums, kādu nevar iegūt ne par kādu naudu. Viņi pastāvīgi nāca uz kapsētu un nesa puķes sazin cik reižu gadā.

—  Piemineklis laikam maksāja prāvu summu.

—  Tas pirkts par Nobela prēmiju. Divas lietas pirktas par šo naudu: kotedža Koda ragā un piemineklis.

—   Par dinamīta naudu, — es nobrīnījos, iedomādamies par dinamīta neganto spēku un pieminekļa un vasaras mājas absolūto mieru.

—  Ko?

—  Nobels taču izgudroja dinamītu.

—  Jā, visādi atgadās…

Rijis es tolaik bokononists un sācis risināt neticami sarežģīto notikumu virteni, kuras dēļ dinamīta nauda nonāca tieši šinī pieminekļu kaltuvē, es katrā zinā būtu nočukstējis: "Dieva darbi, Dieva darbi!"

Dieva darbi, Dieva darbi, tā mēs, bokononisti, mēdzam teikt, kad vien domājam par to, cik sarežģīta un neizskaidrojama īstenībā ir mūsu dzīves mehānika.

Taču, būdams vēl kristīgais, es varēju tikai pateikt:

—  Jā, dzīve ir dažkārt patiešām jocīga.

—  Bet dažkārt nemaz nav, — Mārvins Brīds atbildēja.

## 33. NEPATEICĪGS C/LVĒKS

Apvaicājos Mārvinam Brīdam, vai viņš pazinis Emīliju Honikeru, Fēliksa sievu, Andželas, Frenka un Ņūla māti, sievieti, kas apglabāta zem šā kēmīgā obeliska.

— Vai es viņu pazinu? — Brida balss kļuva traģiska. — Vai es viņu pazinu, mister? Protams, pazinu. Es labi pazinu Emīliju. Mēs abi reizē gājām īliumas vidusskolā. Mēs abi bijām klases krāsu izvēles komitejas viceprezidenti. Viņas tēvam Iliumā piederēja mūzikas instrumentu veikals. Viņa prata spēlēt katru mūzikas instrumentu. Es biju tā ieķēries viņā, ka pametu futbolu un sāku mācīties spēlēt vijoli. Bet tad vasaras brīvdienās pārbrauca mājās mans vecākais brālis Eiza, kurš mācījās Masačūsetsas tehnoloģijas institūtā, un es, nelga, iepazīstināju viņu ar savu iecerēto meiteni. — Mārvins Brīds noknaukškināja pirkstus. — Viņš atņēma man Emīliju vienā rāvienā. Tad es sadauzīju vijoli —tā maksāja septiņdesmit piecus dolārus — pret gultas galvgaļa bumbu, aizgāju uz puķu veikalu, nopirku grozu, kurā liek duci rožu, ieliku tanī sadauzīto vijoli un aizsūtīju viņai ar Western Union kurjeru.

—  Viņa bija skaista, vai ne?

—   Skaista? — viņš atkārtoja. — Mister, kad cs ieraudzīšu viņā saulē savu pirmo sieviešu kārtas eņģeli, ja vien Dievam labpatiks man tādu atļaut skatīt, tad man mute būs vaļā nevis eņģeļa skaistuma, bet viņa spārnu dēļ, jo eņģeļa skaistumu esmu jau šai pasaulē redzējis. Visā Iliumā nebija neviena cilvēka, kurš nebūtu iemīlējies Emīlijā vai nu atklāti, vai slepenībā. Viņa būtu varējusi dabūt par vīru, ko vien gribētu. — Brīds nospļāvās pats uz savas grīdas. — Un viņa ņem un iziet par sievu pie šitā sīkalas holandieša, pie šā izdzimteņa! Viņa bija saderināta ar manu brāli, bet tad pilsētā parādījās šis ložņa, šis izdzimtenis. — Mārvins Brīds atkal noknaukškināja pirkstus. — Atņēma viņu manam lielajam brālim, ka nebija ko redzēt. Droši vien tā skaitās valsts nodevība, nepateicība, tumsonība, atpalicība un kaut kas antiintelektuāls — nosaukt nelaiki, turklāt tik slavenu vīru kā Fēliksu Honikeru par izdzimteni. Zinu jau labi, ka viņu uzskatīja par lēnprātīgu, mīkstsirdīgu fantazētāju, kas nespēj nodarīt pāri ne mušai, uzskatīja, ka nauda un vara, švītas drēbes, mašīnas un viss pārējais viņam bijis nebijis, ka viņš atšķiras no mums visiem, ir pārāks par mums visiem, tāds nevainīgs Dieva jērs, teju pat Jēzus Kristus, varbūt vienīgi Dieva dēls ne…

Mārvins Brīds nosprieda, ka nav vērts turpināt šo domu līdz beigām. Es tomēr lūdzu, lai viņš turpina.

; — Kāpēc tas tā ir? — viņš izsaucās. — Kāpēc tas tā ir? — Viņš piegāja pie loga, pa kuru pavērās skats uz kapsētas vārtiem. — Kāpēc tas tā ir? —viņš murmināja, lūkodamies uz vārtiem, uz slapjdraņķi un neskaidri saredzamo Honikeru obelisku.

Velns parāvis, kā var uzskatīt par nevainīgu jēru tādu cilvēku, kas palīdzējis radīt atombumbu? — viņš turpināja. — Un kā var dēvēt par labu tādu vīru, kurš pat pirksta nepakustināja, kad pati cēlsirdīgākā, pati skaistākā sieviete pasaulē, viņa paša sieva, gāja bojā aiz mīlestības trūkuma, aiz saprašanās trūkuma… — Viņš nodrebinājās. — Dažreiz man ienāk prātā, vai tikai viņš nebija jau piedzimis kā mironis. Nekad neesmu redzējis otru tādu cilvēku, kam tik maz interesē dzīve. Šad tad man šķiet, ka taisni tā ir mūsu lielākā nelaime: pārāk daudzi, kas ieņem augstus posteņus, paši ir dzīvi miroņi.

34 . vin-dits

Tieši šinī pieminekļu kaltuvē es pirmo reizi izjutu savu vinditu — tas ir bokononistu apzīmējums pēkšņai, tīri personiskai nosliecei uz bokononisma pusi, uz pārliecību, ka visuvarenais Dievs visu par tevi zina un ka viņam turklāt ir diezgan sarežģīti plāni attiecībā uz tevi personiski.

Manam vin-ditam bija sakars ar marmora eņģeli zem āmuļu vainaga. Šoferis bija ieņēmies prātā par katru cenu uzliki šo eņģeli uz savas mātes kapa. Viņš stāvēja pie eņģeļa ar asarām acīs.

Mārvins Brīds, izsacījis savas domas par Fēliksu Honikeru, joprojām vērās pa logu uz kapsētas vārtiem.

—   Varbūt šis holandiešu sīkaļa, šis naģes dēls, bija mūslaiku svētais, — viņš pēkšņi piebilda. — Taču lai velns mani parauj, ja viņš kaut reizi mūžā būtu darījis arī to, ko nebūtu gribējis, un lai velns mani parauj, ja viņš viemēr nedabūja visu, ko gribēja.

—  Mūzika, — viņš pēc brītiņa vēl piemetināja.

—   Piedodiet, es nesaprotu.

—     Tāpēc jau Emīlija pie viņa izgāja. Viņa dvēsele esot bijusi noskaņota uz pašu cildenāko mūziku pasaulē, uz zvaigžņu sfēru mūziku. — Viņš nogrozīja galvu. — Stulbums.

Tacl kapsētas vārti atsauca viņam atmiņā to brīdi, kad viņš pēdējo reizi bija redzējis Frenku, modeļu taisītāju, burkā salaisto vaboļu spīdzinātāju.

—   Jā, Frenks, — viņš noteica.

—  Kas ir ar Frenku?

—  Pēdējo reizi es redzēju to nabaga ērmīgo zeņķi, kad viņš nāca ārā pa kapsētas vārtiem. Tēva bēres vēl nebija galā. Veco vēl nebija paspējuši ielaist kapā, kad Frenks iznāca pa vārtiem. Viņš pacēla īkšķi, līdzko pamanīja pirmo mašīnu. Tas bija jauns pontiaks ar Floridas štata numuru. Mašīna piestājās, Frenks iekāpa tanī, un tā bija pēdējā reize, kad viņš Iliumā redzēts.

Dzirdēju, ka viņu meklējot policija.

—  Tā ir nejaušība, pārpratums. Frenks nav nekāds noziedznieks. Tur vajag citādu aknu. Viņš to vien prata kā taisīt visādus modeļus. Viņa vienīgā darbavieta bija "Džeka Vaļasprieku veikals", tur viņš tirgojās ar modeļiem, taisīja tos un deva padomus, kā tie taisāmi. Kad viņš aizlaidās no šejienes un aizbrauca uz Floridu, tad sāka strādāt kādā modeļu darbnīcā Sarasotā. Gadījās tā, ka šī darbnīca bija patvērums bandai, kura zaga kadiljakus un transportēja norakstītos karakuģos uz Kubu. Tādā kārtā Frenks iepinās šai padarīšanā. Manuprāt, policija nevar sadzīt viņu rokā tāpēc, ka viņa nav vairs starp dzīvajiem. Ar sindetikonu līmēdams klāt dūmeņus līnijkuģim Missouri, viņš dabūja noklausīties daudz ko tādu, kas nebija domāts viņa ausīm.

—  Vai nezināt, kur tagad ir Nūts?

—   It kā pie māsas Indianapolisā. Pēdējais, ko dzirdēju, ka viņš sapinies arto krievu liliputu skuķi un izmests no Kornelas universitātes pirmā kursa. Un vai tad kāds var iedomāties punduri par ārstu? Un meita šai pašā nelaimes piemeklētajā ģimenē ir izstiepusies taisni par traku, veselas sešas pēdas gara. Bet tas izdaudzinātais gudrības pods, viņas tēvs, izņēma meiteni no vidusskolas pēdējās klases, jo viņam vajadzēja mājās sieviešu cilvēku, kas par viņu rūpējas. Vienīgais prieks viņai bija klarnete, to viņa sāka spēlēt Uiumas vidusskolas orķestrī "Maršētāju simts".

Kad viņa pameta skolu, — Brīds turpināja, — neviens viņu nekad neaicināja viesos. Viņai jau tā nebija neviena drauga, bet tēvam ne prātā nenāca dot viņai naudu, lai viņa varētu apmeklēt kādu sarīkojumu. Zināt, ko viņa mēdza darīt?

—  Nē.'

—  Bieži vien vakaros viņa ieslēdzās savā istaba, uzlika kādu plati un spēlēja līdzi uz klarnetes. Un, manuprāt, tas ir mūsu gadsimta lielākais brīnums, ka šitāda sieviete dabūjusi sev vīru.

Cik jūs prasāt par šo eņģeli? — šoferis jautāja.

—  Es jau teicu, ka tas nav pārdošanai.

—  Laikam gan šeit nav vairs neviena, kas varētu izkalt šādu tēlu, — es prātoju.

—   Man ir brāļadēls, kas to var, — Brīds atbildēja. — Eizas dēls. Daudz vairs netrūka, lai no viņa iznāktu īsti liels zinātnieks, bet tad nometa to bumbu uz Hirosimu, puika uzteica darbu laboratorijā, piedzērās, atnāca pie manis un teica — viņš gribot strādāt par akmeņkali.

—  Viņš tagad strādā pie jums?

—  Viņš ir tēlnieks Romā.

ja jums dotu krietnu summu, tad jūs pārdotu pieminekli, vai ne? — šoferis nerimās.

—  Varbūt. Bet tai patiešām jābūt krietnai summai.

—  Un kur šeit varētu iegravēt vārdu? — šoferis interesējās.

—  Tur jau ir vārds — uz pjedestāla.

Mēs nevarējām vārdu redzēt, jo to aizsedza pieminekļa pakājē sakrautie zari.

—  Tātad šo pasūtījumu nepaņēma? — cs gribēju zināt.

—   Par to pat nesamaksāja. Stāsta tā: kāds vācu imigrants braucis uz rietumiem kopā ar sievu, bet viņa šeit, Iliumā, saslimusi ar bakām un nomirusi. Vīrs pasūtījis eņģeli kapa piemineklim un paradījis manam vecvectēvam, ka viņam ir nauda, ko samaksāt. Bet tad viņu aplaupījuši. Izvilkuši pēdējo centu.

Viņam palikusi vienīgi zeme, ko viņš nopircis Indiānas štatā, īpašums, ko pats nemaz nebija redzējis. Viņš devies uz turieni, solīdamies atgriezties un samaksāt par eņģeli.

—  Bet viņš neatgriezās? — es jautāju.

—  Nē. — Mārvins Brīds ar kāju pastūma zarus nost, lai mēs varētu saskatīt reljefos burtus uz pjedestāla. Tur bija iekalts tikai uzvārds. — Tas ir tāds pavisam ērmīgs uzvārds, — viņš turpināja. — Ja arī šim imigrantam bijuši kādi pēcnācēji, tad, manuprāt, tic jau amerikanizējuši savu uzvārdu. Droši vien saucas par Džonsiem, Bleķiem vai Tompsoniem.

—  Tur jūs maldāties, — cs nomurmināju.

Man šķita, ka telpa apsviežas otrādi, ka tās sienas, griesti un grīda mirklī pārvēršas par ieejām neskaitāmos tuneļos — tuneļos, kuri sazarojas uz visām pusēm cauri laikam. Un es redzēju vīziju bokononisma garā, ka visa cilvēce, kas klīst pa pasauli, — vīrieši, sievietes, bērni — ir vienoti laikā, ikvienā ta sekundē.

—  Tur jūs maldāties, — es teicu, kad vīzija bija izgaisusi.

—  Vai jūs pazīstat cilvēkus ar tādu uzvārdu?

-Jā.

Jo tas bija arī mans uzvārds.

35. vAlAsprIeku veIkals

>

Atceļā uz viesnīcu es pamanīju "Džeka Vaļasprieku veikalu", kur bija strādājis Frenklins Honikers. Lūdzu šoferi apturēt mašīnu un pagaidīt.

Iegājis ieraudzīju pašu Džcku, kurš valdīja pār visām šīm sīkaliņām lokomotīvēm, vilcieniem, lidmašīnām, tvaikoņiem, namiem, laternām stabos, kokiem, tankiem, raķetēm, automobiļiem, vārtsargiem, konduktoriem, policistiem, ugunsdzēsējiem, mammām, papiem, kaķiem, suņiem, karavīriem, vistām, pīlēm un govīm. Viņš bija vīrs ar līķa pelēku seju, nīgrs vīrs, nevīžīgs pēc izskata un drausmīgi kāsēja.

—  Kas par zēnu bija Frenklins Honikers? — viņš atkārtoja, un balss viņam aizrāvās ilgā kāsā. Viņš kratīja galvu, un bija redzams, ka viņš dievina Frenku par visu vairāk pasaulē. — Uz tādu jautājumu nevar atbildēt ar vārdiem. Es gan varu jums parādīt, kāds viņš īsti bija. — Viņš atkal sāka kāsēt. — Paskatieties; tad varēsiet pats spriest.

Viņš noveda mani pagrabstāvā. Tur viņš pats arī mājoja. Tur atradās divgulu gulta, skapītis un elektriskā krāsniņa.

Džeks atvainojās, ka gulta nav apklāta.

—   Pirms nedēļas mani pameta sieva. — Viņš atkal kāsēja. — Vēl neesmu pielāgojies jaunajai dzīvei.

Viņš pagrieza slēdzi, un pagrabtelpas viņējo galu apspīdēja žilbinoša gaisma.

Mēs tuvojāmies gaismai un atklājām, ka spuldze kā saule apmirdz mazu pasaku valsti, celtu uz saplākšņa salas, taisnstūrainas kā daudzas pilsētas Kanzasā. Jebkura nemiera apsēsta dvēsele, jebkura dvēsele, kura mēģinātu atklāt, kas atrodas aiz šās valsts zaļajiem ietvariem, vārda tiešā nozīmē pārkristu pāri pasaules malai.

Visas detaļas bija tik apbrīnojami saskanīgas, tik smalki izstrādātas un izkrāsotas, ka pat nevajadzēja piemiegt acis, lai noticētu, ka tas ir dzīvu cilvēku mājoklis — šie pakalni, ezeri, upes, meži, pilsētas un viss, kas tik dārgs katram krietnam savas dzimtenes pilsonim.

Un viscaur smalkā rakstā vijās dzelzceļa sliežu staipekņi.

—  Paskatieties uz namiņu durvīm, — Džeks godbijīgi aizrādīja.

—  Glīti nostrādātas. Precīzi.

—  Durvju rokturi ir īsti, un veserīši patiešām darbojas.

—Dievs Tēvs…

—  Jūs prasījāt, kas par zēnu bija Frenklins Honikers, tad, lūk, viņš uztaisīja to visu, — Džeks aizrāvās kāsā.

—  Viens pats?

—  Nu, es šo to palīdzēju, bet viss tika darīts pēc viņa plāna. Tas puika bija ģēnijs.

—  Tur nu neko nevar iebilst pretī.

—  Vina jaunākais brālis bija liliputs, zināt.

—  Zinu.

—  Viņš tur apakšā šo to salodēja.

—  Viss izskatās kā dzīvs.

—   Tas nebija viegls darbs, un to, protams, nevarēja veikt vienā dienā.

—  Romu jau arī neuzcēla vienā dienā.

—  Šim zēnam, zināt, īstenībā nemaz nebija ģimenes.

—  Esmu to dzirdējis.

—   Te bija viņa īstās mājas. Viņš te pavadīja tūkstošiem stundu. Dažreiz viņš pat neiedarbināja vilcienus, tikai sēdēja un skatījās tāpat kā mēs tagad.

—  Tc arī ir daudz, ko redzēt. Taisni kā ceļojums pa Eiropu, tik daudz visa kā, ja ieskatās ciešāk.

—   Viņš redzēja to, ko mēs ar jums neprotam saskatīt. Viņš piepeši ņem un noslauka kādu pakalnu, kas izskatās tik dabisks kā īstenībā. Vismaz mūsu acīm. Un pareizi rīkojas. Viņš ietaisa dīki pakalna vietā un tiltiņu pāri, un viss top desmitkārt skaistāks, nekā bijis.

—  Tāds talants katram nav piešķirts.

—  Taisnība! — Džeks dedzīgi izsaucās. Šis dedzīgums izraisīja jaunu kāsa lēkmi. Kad lēkme pārgāja, no viņa acīm vēl aizvien plūda asaras. — Zināt, es teicu tam zēnam, lai viņš iestājas koledžā un mācās par inženieri, būtu varējis strādāt Amerikas aviācijā vai kādā citā īsti prāvā, solīdā uzņēmumā, kas varētu realizēt visas viņa idejas.

—  Man šķiet, ka jūs arī bijāt viņam labs atbalsts.

—   Būtu jau gribējis, ja vien būtu varējis, — Džeks nogaudās, — bet man taču nebija kapitāla. Es viņam gādāju materiālu, cik nu varēju, bet lielākoties viņš to pirka pats par naudu, ko nopelnīja, strādādams manā veikalā. Ne centa viņš neizdeva par ko citu — ne viņš dzēra, ne smēķēja, ne gāja uz kino, ar meitenēm nepinās, uz mašīnām ķerts arī nebija…

—  Labi būtu, ja mūsu zemē bijis tādu vairāk.

Džeks paraustīja plecus.

—  Jā… Droši vien gangsteri Floridā pataisīja viņu aul<stu. Baidījās, ka nepalaiž muti.

—  Laikam jau gan.

Džeks pēkšņi neizturēja un sāka raudāt.

—  Tiem nolādētajiem maitasgabaliem taču nebija ne jausmas, ko viņi nogalina! — viņš elsoja.

## 36,. mjau

Kamēr iepazinos ar Iliumu un tās apkārtni — šī ekspedīcija aizņēma divas nedējas, ieskaitot Ziemassvētkus, — es atstāju bezmaksas lietošanā trūcīgam dzejniekam, vārdā Šermanam Krebsam, savu Ņujorkas dzīvokli. Mana otrā sieva bija mani pametusi aiz tā iemesla, ka optimistam neesot iespējams dzīvot kopā ar tādu pesimistu kā mani.

Krebss bija bārdains radījums, platīnblonds jēzuliņš ar spaniela acīm. Viņš nebija nekādos tuvos draugos ar mani. Iepazinos ar viņu pie paziņām kokteiļu vakarā, kur viņš teicās pārstāvam kā priekšsēdētājs amerikāņu dzejniekus un gleznotājus, kuri iestājās par tūlītēju kodolkaru. Viņš lūdza patvērumu, kuram nebija obligāti jābūt drošam pret bumbām, un gadījās, ka es varēju viņam tādu piedāvāt.

Kad atgriezos savā dzīvoklī, joprojām atrazdamies neizpirktā īliumas marmora eņģeļa mīklainā aplinku norādījuma ietekmē, tad atklāju, ka manā mājoklī nihilisti sarīkojuši īstu grautiņu. Krebss bija gan aizvācies, bet pirms tam uzdzinis rēķinu par tālsarunām līdz trīssimt dolāriem, sadedzinājis piecās vietās manu dīvānu, nobeidzis manu kaki un manu avokado kociņu un izlauzis aptiekas skapīša durtiņas.

Uz virtuves grīdas dzeltenā linoleja viņš bija uzrakstījis dzejoli — kā vēlāk atklājās — ar ekskrementiem:

Mana tīrā un glītā virtuve

Nebija pati pilnība.

Man tā likās kā "i" bez punkta.

Tagad uz "i" ir uzlikts

Punkts.

Vēl kāds cits vēstījums sievietes rokrakstā bija ar lūpu zīmuli uztriepts uz tapetēm virs manas gultas. Tas skanēja: "Nē, nē, nē, teica pīlīte mīlīte!"

Beigtajam kaķim bija kaklā pakārta zīmīte ar uzrakstu: "Miau!"

Krebsu kopš tā laika neesmu vairs sastapis. Un tomēr es jūtū, ka viņš piederēja pie mana karaša. Ja tas tā ir, tad viņš izpildījis rong-ronga uzdevumu. Rong-rongs, atbilstoši Bokonona mācībai, ir cilvēks, kas novērš pārējos no zināma domu virziena, ar savu personisko rong-rongīgo dzīvi novezdams šo domu virzienu līdz absurdam.

Varbūt es jau zemapziņa biju izjutis tieksmi pieņemt, ka marmora eņģeļa norādījumā nav jāmeklē nekāda jēga — un tātad pasaulē vispār nekam nav jēgas. Taču, kad ieraudzīju, ko izdarījis Krebss, it sevišķi, ko viņš izdarījis ar manu mīļoto kaķi, tad jebkura nihilisma izpausme kļuva man pretīga.

Kāds nezināms spēks nevēlējās, lai kļūstu par nihilistu. Un Krebsa misija, vienalga, vai viņš to zināja vai ne, bija — likt man vilties šai filozofijā. Labi darīts, mister Krebs, labi darīts!

37. MUSDlENĪGS ĢENERALMA30RS

Un tad kādu dienu, kādā svētdienā, es atklāju, kur mājo no taisnās tiesas izbēgušais modeļu radītājs, burkā iesprostoto vaboļu visuspēcīgais Dievs Jehova un Belcebuls vienā personā — vārdu sakot, kur atrodas Frenklins Honikers.

Viņš bija dzīvs!

Šo vēsti man sniedza speciāls Nezo York Sunday Times pielikums — kādas banānu republikas apmaksāta reklāma. Tam uz vāka bija profilā neiedomājami daiļa meitene, īsta siržu lauzēja.

Aiz meitenes buldozeri gāza nost palmas, izveidojot plašu prospektu. Prospekta galā slējās triju jaunu celtņu tērauda skeleti.

"Sanlorenco Republika zeļ!" — tā bija rakstīts uz vāka. "Veselīgā, laimīgā, progresīvā, brīvību mīlošā skaistā tauta neatvairāmi pievelk gan Amerikas uzņēmējus, gan tūristus."

Es nepūlējos izlasīt visu tekstu. Man pietika ar meiteni uz vāka — vairāk nekā pietika, jo es iemīlējos viņā no pirmā acu uzmetiena. Vina bija loti jauna un arī ļoti nopietna, viņa starot izstaroja izpratni un viedību.

Ada viņai bija šokolādes brūnumā. Mati atgādināja zeltainus linus.

Kā rakstīts uz vāka, viņu sauca Mona Amonsa Monzano. Viņa bija Sanlorenco salas diktatora audžumeita.

Es atvēru pielikumu, cerēdams ieraudzīt vēl kādas šīs brīnumainās jaukteņu madonnas fotogrāfijas.

Atradu tikai salas diktatora "Papus" Migela Monzano — gadus astoņdesmit veca gorillas fotogrāfiju.

Blakus "Papus" fotogrāfijai bija cita — nenobriedis jauneklis šauriem pleciem, smailu seju. Viņš bija tērpies žilbinoši baltā uniformā, ko rotāja kaut kas līdzīgs ar dārgakmeņiem noklātai plecu lentei. Acis viņam atradās stipri tuvu viena otrai, zem tām pletās tumši loki. Acīmredzot viņš visu savu mūžu bija ļāvis apgriezt matus tikai pakausī un gar ausīm, bet neļāvis aiztikt galvvirsu. Tāpēc viņš bija izaudzējis stīvu cekulu, neticami augstu, sacirtotu kubu.

Paraksts zem šā nepievilcīgā pusaudža apgalvoja, ka tas esot ģenerālmajors Frenklins Honikers, Sanlorenco Republikas Zinātņu un progresa ministrs.

Viņam bija divdesmit seši gadi.

## 38 pasaules haizivju oalvasp/lsēta

Sanlorenco bija piecdesmit jūdzes gara un divdesmit jūdzes plata sala, to dabūju zināt no Nezv York Sunday Times pielikuma. To apdzīvoja četri simti piecdesmit tūkstošu "Brīvās pasaules ideāliem nesatricināmi uzticīgu" sanlorenciešu.

Augstākais salas punkts — Makeiba kalna virsotne — pacēlās vienpadsmit tūkstošu pēdu virs jūras līmeņa. Galvaspilsēta Bolivara bija "…ultralaikmetīga pilsēta, uzcelta pie ostas, kura var dot patvērumu visai ASV flotei." Galvenās eksportpreces — cukurs, kafija, banāni, indigo un amatniecības izstrādājumi.

"Makšķerēšanas sporta cienītāji uzskata Bolivaru par pasaules haizivju galvaspilsētu."

Es brīnījos, kā Frenklins Honikers, kurš nebija beidzis pat vidusskolu, ticis tik lepnā amatā. Daļēju atbildi atradu Sanlorenco aprakstā, kuru bija sniedzis pats "Papus" Monzano.

Pēc "Papus" vārdiem, Frenks bija arhitekts, kas radījis "Sanlorenco ģenerālplānu", kurā ietilpa jauni ce|i, ciematu elektrifikācija, attīrīšanas sistēma, viesnīcas, slimnīcas, klīnikas, dzelzceļi — visa celtniecība. Un, kaut arī apraksts bija īss un jūtami rediģēts, "Papus" paguva piecas reizes atkārtot, ka Frenks ir "asins no Dr. Fēliksa Honikera asinīm".

Šai teikumā jautās kaut kas no kanibālisma.

Acīmredzot "Papus" gribēja uzsvērt, ka Frenks ir miesa no vecā burvja miesas un kauls no viņa kaula.

39. PATAMORSĀNA

Mazliet .skaidrāku šo ainu padarīja kāds cits apraksts tai pašā pielikumā, visai puķots apraksts ar nosaukumu "Ko Sanlorenco ir sniegusi kādam amerikānim". Droši vien to bija sacerējusi fiktīva persona, taču parakstījis ģenerālmajors Frenklins Honikers.

Šai aprakstā Frenks stāstīja, ka viņš bijis pilnīgi viens uz pusnogrimušas sešdesmit astoņu pēdu jahtas Kārību jūrā. Viņš nepaskaidroja, kā nokļuvis uz šīs jahtas un kāpēc palicis viens. Viņš gan pieminēja, ka ceļojuma mērķis bijusi Kuba.

"Greznais izpriecu kuģis gāja bojā un reizē ar to — mana bezmērķīgā dzīve," tika stāstīts aprakstā. "Četru dienu laikā tik vien biju ēdis kā divus sausiņus un vienu kaiju. Cilvēkēdāju haizivju peldspuras vagoja silto jūru ap mani, smailzobes barakudas kola viļņus putās.

Es pacēlu acis uz savu Radītāju, gatavs pakļauties jebkuram viņa lēmumam. Un manām acīm atklājās mirdzoša kalna virsotne virs mākoņiem. Varbūt tā bija fatamorgāna, mirāžas nežēlīgais viltus?"

Šai vietā pārtraucu lasīšanu un uzmeklēju vārdnīcā "fatamorgānu"; patiešām tā dažkārt dēvēja mirāžu sakarā ar feju Morganu Lefeiju, kura mājojusi ezera dzīlēs. Viņa kļuvusi slavena ar to, ka parādījusies Mesīnas līcī, starp Kalabriju un Sicīliju. īsi sakot, fatamorgāna bija dzejnieku izdomātas blēņas.

Tas, ko Frenks ieraudzījis no sava grimstošā izpriecu kuģa, nav bijusi ļaunā fatamorgāna, bet Makeiba kalna virsotne. Laipnie viļņi iznesuši Frenka jahtu Sanlorenco klinšainajā krastā, it kā pats Dievs būtu viņu te atvadījis.

Frenks laimīgi iznācis krastā un prasījis, kur viņš nokļuvis. Aprakstā nebija minēts par to ne vārdiņš, bet šim maitasgabalam kabatas termosā taču bija līdzi ledus-deviņi gabaliņš.

Tā kā Frenkam nav bijis pases, tad viņu iesēdinājuši Bolivaras pilsētas cietumā. Tur viņu apmeklējis "Papus" Monzano, kurš gribējis dabūt zināt, vai Frenks neesot asinsradinieks nemirstīgajam Dr. Fēliksam Honikeram.

"Es apstiprināju, ka esmu," Frenks sacīja aprakstā, "un kopš tā brīža man Sanlorenco bija visi ceļi vaļā."

40 CERĪBAS UN zŽĒlsirdĪbas MĀJOKLIS

Notika tā — "tam vajadzēja tā notikt", kā teiktu Bokonons —, ka man kāds žurnāls pasūtīja rakstu par Sanlorenco. Rakstam nebija sakara ne ar "Papu" Monzano, ne ar Frenku. Man bija jāraksta par Džuliānu Kāslu, amerikāņu miljonāru cukurrūpnieku, kas četrdesmit gadu vecumā, sekodams Dr. Alberta Šveicera paraugam, bija uzcēlis bezmaksas hospitāli džungļos un ziedoja savu mūžu svešas rases cietējiem.

Kāsla hospitālis saucās "Cerības un Žēlsirdības mājoklis džungļos". Šie džungļi atradās Sanlorenco savvaļas kafijas koku biežņā, Makeiba kalna ziemeļu nogāzē.

Kad es lidoju uz Sanlorenco, Džuliānam Kāslam bija sešdesmit gadu.

Divdesmit gadus no sava mūža viņš bija nodzīvojis absolūti nesavtīgi.

Iepriekšējos, savtīgajos mūža gados viņš bija tikpat labi pazīstams bulvāra laikrakstu lasītājiem kā Tomijs Manvils, Ādolfs Hitlers, Benito Musolīni un Barbara Hatona. Viņš bija kļuvis slavens ar uzdzīvi, žūpošanu, pārgalvīgu mašīnas vadīšanu un izvairīšanos no karaklausības. Viņam piemita vienreizējs talants izšķiest miljonus, atnesot cilvēcei vienīgi postu un nelaimi.

Viņš bija precējies piecas reizes un laidis pasaulē vienu dēlu.

Šis viņa vienīgais dēls, Filips Kāsis, bija tās viesnīcas direktors un īpašnieks, kurā es dzīros apmesties. Hotelis saucās Casa Mona par godu Monai Amonsai Monzano, blondajai nēģerietei uz Nezo York Sunday Times pielikuma vāka. Casa Mona bija pilnīgi jauna ēka, viena no tām trim celtnēm pielikumā aiz Monas profila.

Kaut arī cs nejutu, ka laipni viļņi mani ar nolūku nes uz Sanlorenco krastiem, cs tomēr jutu, ka to dara mīla.

Fatamorgāna, mirāža, kas lika iztēloties, ka mani mīl Mona Amonsa Monzano, ieguva baismīgu varu pār manu bezmērķīgo dzīvi. Es sapņoju, ka Mona sniegs man daudz vairāk laimes, nekā līdz šim sniegušas citas sievietes.

## 41 . DUBULTKARASS

Lidmašīnā, kas no Maiami devās uz Sanlorenco, sēdekļi bija pa trim rindā. Gadījās tā — tam vajadzēja tā gadīties —, ka man blakus sēdēja Horliks Mintons, jaunais Amerikas sūtnis Sanlorenco Republikā, un viņa sieva Klēra. Abi bija sirmi, lēnprātīgi un trausli.

Mintons pastāstīja, ka esot profesionāls diplomāts, taču par sūtni iecelts pirmo reizi. Līdz šim viņi ar sievu darbojušies Bolīvijā, Čīlē, Japānā, Francijā, Dienvidslāvijā, Ēģiptē, Dienvidāfrikas apvienībā, Libērijā un Pakistānā.

Tas bija samīlējušos pāris. Viņi kavēja laiku viens otram, nepārtraukti pārmīdami mazas veltes: ainavas, kuras vērts redzēt pa lidmašīnas logu, amizantas vai pamācošas rindiņas no izlasītā, nejaušas pagājušo laiku atmiņas. Viņi, manuprāt, noderēja par nevainojamu paraugu tam, ko Bokonons sauc par diprasu, tas ir, karašu, kas sastāv tikai no divām personām.

"īstu diprasu," kā māca Bokonons, "nekas nevar izjaukt, pat ne bērni, kas dzimuši no šādas savienības."

Tāpēc es izslēdzu Minlonus no sava personiskā karaša, no Frenka karaša, no Nūta karaša, no Eizas Brida karaša, no Andželas karaša, no Laimena Endersa Noulza karaša, no Šermana Krcbsa karaša. Mintonu karass bija ciešs, tikai no diviem vien sastādīts karass.

—  Jūs laikam esat ļoti apmierināts, cs sacīju Mintonam.

—  Ar ko tad?

—  Ar to, ka esat iecelts par sūtni.

No līdzjūtīgā skatiena, kādu pārmija abi Mintoni, es nopratu, ka esmu izrunājies galīgi aplam. Taču viņi neņēma man to ļaunā.

—  Jā, — Mintons nopūtās, — esmu loti apmierināts. — Viņš vārgi pasmaidīja. —Jūtos dziļi pagodināts.

Tā viņi reaģēja gandrīz uz katru tēmu, ko skāru. Man nekādi neizdevās viņus kaut mazliet iekvēlināt.

Piemēram:

—   Jūs laikam runājat daudzās valodās, — es teicu Mintonam.

—  Jā, sešās vai septiņās — mēs abi, — Mintons atbildēja.

—  Tas laikam loti patīkami?

—  Kas tad?

—   Ka jūs varat sarunāties ar tik daudziem dažādu nāciju pārstāvjiem.

—    Loti patīkami, — Mintons apstiprināja neizteiksmīgā balsī.

—  Loti patīkami, — atkārtoja viņa sieva.

Un abi atkal lasīja tālāk biezu, uz mašīnas rakstītu sējumu, ko bija izklājuši uz krēsla paroceņa.

—  Sakiet, lūdzami, — es pēc brītiņa atkal ierunājos, — jūs tik daudz esat ceļojuši, kā jums šķiet: vai cilvēki savā dziļākajā būtībā visur vienādi?

—  Mm? — Mintons jautājoši novilka.

—  Vai jums šķiet, ka cilvēki savā dziļākajā būtībā visur vienādi?

Mintons paskatījās uz sievu, lai pārliecinātos, ka viņa arī dzirdējusi manu jautājumu, tad pagriezās uz manu pusi.

—  Jā, visur pilnīgi vienādi.

—  Ahā, — cs noteicu.

Bokonons pie reizes min, kāvienā diprasa locekļi vienmēr mirst ar nedēļas starpību. Kad pienāca Mintonu laiks mirt, viņi nomira vienā un tai pašā sekundē.

42. VELOSIPĒDI AFGANISTĀNfl/

Lidmašīnas Icjgalā atradās neliels bārs, un es devos uz turieni kaut ko iedzert. Tur es sastapu vēl vienu tautieti — H. Lou Krosbiju no Evanstonas, llinoisas štatā, un vina sievu Heizlu.

Tas bija smagnējs pāris, tuvu pie piecdesmit. Abi runāja caur degunu. Krosbijs pastāstīja, ka viņam piederējusi velosipēdu rūpnīca Čikāga un ka no saviem darbiniekiem viņš cita nekā neesot pieredzējis kā vien galēju nepateicību. Tagad viņš gribēja pārcelt savu uzņēmumu uz pateicīgo Sanlorenco.

Vai jūs labi pazīstat Sanlorenco? — es apjautājos.

Šī būs pirmā reize, kad to redzēšu, bet viss, ko esmu par to dzirdējis, man ļoti patīk, — H. Lou Krosbijs atbildēja. — Viņiem ir disciplīna. Viņiem ir kaut kas tāds, uz ko var paļauties gads gadā. Viņu valdība nemudina cilvēkus, lai viņi iztaisās par visādiem īpatņiem pisantiem5 , kādi vēl pasaulē nav redzēti.

—  Tā?

Tur, tai Čikāgā, velns viņus rāvis, mēs vairs nevaram nodarboties ar velosipēdu ražošanu. Tur tagad galvenais — cilvēku savstarpējās attieksmes. Tie stulbeņi cita nekā nedara, tikai lauza galvas, kā darīt visus laimīgus. No darba nevienu nedrīkst izmest, lai ko nodarījis; un, ja kāds nejauši iztaisa velosipēdu, tā arodbiedrība tūliņ mūs apvaino nežēlībā un necilvēciskā rīcībā, bet valdība konfiscē velosipēdu nesamaksātu nodokļu dēļ un aizsūta to uz Afganistānu kādam aklam ubagam.

— Un jūs domājat, ka Sanlorenco būs labāki apstākli?

— Tur nav ko domāt, sasodīts, cs zinu, ka ir. Ļaudis tur ir tik trūcīgi, tik iebiedēti un tik vientiesīgi, ka degunu mākoņos vel necel.

Krosbijs apvaicājās, kā mani saucot un ar ko es nodarbojoties. Es to pateicu, un viņa sieva Heizla pēc mana uzvārda noprata, ka esmu no Indiānas. Viņa pati arī bija no Indiānas.

' Savdabīga nianse A. Bangas tulkojumā. Vina netulko šo salikteni, kas burtiski nozīme to skudru sugu, ko latviski sauc par "mīzenem". Amerikāņu slengā šis vārds apzīmē nicināmu un nožēlojamu personu. (Red.)

—   Ak Dievs, — viņa izsaucās, — tad jūs taču esat no hūžeriem[17]!

Es to apstiprināju.

—   Es arī esmu no hūžeriem, — viņa spiedza. — Par to nevienam nav jākaunas, ka viņš ir hūžers!

—  Es ari nekaunos. Es pat nezinu neviena, kas kaunētos.

—  Hūžeri ir zibeņzelli. Mēs ar Lou esam divreiz apbraukuši visu pasauli, un, kur vien esam bijuši, visur mūsu hūžeri pie teikšanas.

—  Prieks dzirdēt.

—  Vai pazīstat jaunās viesnīcas pārvaldnieku Stambulā?

—  Nē.

• — Viņš ir hūžers. Un tas militārais — nu, kas viņš īsti bija Tokijā…

—  Atašejs, — vīrs palīdzēja atcerēties.

Viņš ir hūžers, — Heizla turpināja. Un jaunais sūtnis Dienvidslāvijā…

—  Arī hūžers?

—  Un ne tikai viņš, bet arī žurnāla Life redaktors Holivudā. Un tas vīrs Čīlē…

—  Ari hūžers?

—  Varat iet, kur gribat, jūs visur uzdursieties uz hūžeriem.

—   "Ben Hura" autors arī bija hūžers.

—  Un Džcimss Vitkoms Railijs.

—    Vai jūs ari esat no Indiānas? — es apvaicājos viņas vīram.

—   Nē. Es esmu no prērijām. No "Linkolna zemes", kā to mēdz dēvēt.

Ja runājam par hūžeriem, tad Linkolns arī bija hūžers, — Heizla uzvaroši noteica. — Viņš uzauga Spenseras apgabalā.

—  Tas tiesa, — cs piebalsoju.

—   Es nezinu, kas tanīs hūžeros īsti ir, — Heizla turpināja, — bet kaut kas jau noteikti ir. Ja kāds gribētu sastādīt viņu sarakstu, tad tie būtu zili brīnumi.

—  Taisnība.

Viņa cieši satvēra mani aiz rokas.

—  Mums, hūžeriem, jāturas kopā.

—  Pareizi.

—  Sauciet mani par mammuci.

—  Ko?

—  Līdzko es sastopu kādu jaunu hūžeru, tā saku: "Sauciet mani par mammuci."

—  Ahā.

—  Es gribu dzirdēt, kā jūs to pateiksiet, — vina neatlaidās.

—  Mammuci?

Viņa pasmaidīja un palaida manu roku vaļā. Kāds pulksteņa rādītājs bija apmetis savu loku. Kad es nosaucu Hcizlu par mammuci, mehānisms apstājās, un nu Heizlai vajadzēja to uzvilkt no jauna nākamajam hūžeram, ar ko gadīsies sastapties.

Heizlas apsēstība, meklējot hūžerus visā pasaulē, ir klasisks piemērs aplamam karasam, šķietami vienotai laužu grupai, aplamai no Dieva ceļu viedokļa, klasisks piemērs tam, ko Bokonons sauc par granfalonu. Citi granfalona piemēri ir Komunistiskā partija, Amerikas revolūcijas meitas, akciju sabiedrība General Electric, Starptautiskais vecpuišu ordenis un jebkura nācija jebkurā laikā un jebkurā vietā.

Un Bokonons uzaicina mūs dziedāt kopā ar viņu:

Kas ir granfalons, to jums bez vārdiem rāda Gaisa baloniņš košs, kad tam novilkta āda.

## 43 . DEMONSTRĒŠA/oAS /NOLŪKOS

H. Lou Krosbijs uzskatīja, ka diktatūra bieži vien ir gluži laba valdīšanas sistēma. Viņš pats nebūt nebija nežēlīgs un nebija arī muļķis. Viņam patika izturēties pret ļaudīm ar parupju lauka jokdarību, taču daudz kas viņa vārdos par nedisciplinēto cilvēci bija ne vien amizants, bet arī patiess.

Tomēr vienā svarīgā punktā viņu pameta gan veselais saprāts, gan humora izjūta — proti, jautājumā par to, kāpēc īstenībā ļaudis dzīvo zemes virsū.

Viņš bija stingri pārliecināts, ka (audis dzīvo tāpēc, lai ražotu viņam velosipēdus.

—   Ceru, ka Sanlorenco patiešām viss būs tik labā kārtībā, kā jums par to stāstīts, — cs sacīju.

—   Man tikai jāaprunājas ar vienu cilvēku, tad tūliņ zināšu, vai tā ir vai nav, — viņštcica. —Ja "Papus" Monzano dos goda vārdu par visu, kas tai salā ir, ar to pietiks. Tas nozīmēs, ka tā tas ir un tā tas būs.

—  Man patīk tas, ka viņi visi runā angliski un ir kristīgie, — Heizla sacīja. — Tas padara visu daudz vienkāršāku.

—  Vai jūs zināt, kā viņi tur cīnās ar noziedzību? — Krosbijs jautāja.

—  Nē.

—  Viņiem tur vispār noziedznieku vairs nav. "Papus" Monzano pratis padarīt katru noziegumu tik atbaidīgu, ka cilvēkam nelabi metas, jau domājot vien par noziegšanos. Man stāstīja, ka tur varot nolikt maku ielas vidū un atgriežoties pēc nedēļas atrast to neskartu tanī pašā vietā.

—  Hm.

—  Vai zināt, kāds sods draud par zādzību?

—  Nē.

—  Akis, — viņš noteica. — Nekādas soda naudas, nosacītas soda atlaišanas vai mēneša cietumā. Par visu — āķis. Āķis par zādzību, par slepkavību, par dedzināšanu, par nodevību, par izvarošanu, par slepenu noskatīšanos. Kas pārkāpis likumu, jebkuru likumu, to gaida āķis. To katrs saprot, un tāpēc Sanlorenco ir uzvedīgākā valsts pasaulē.

—  Kas tas par āķi?

—  Viņi uzceļ karātavas, saprotat? Divi stabi ar šķērskoku. Un ņem pamatīgu dzelzs āķi kā pie makšķerēšanas un piestiprina pie šķērskoka. Tad ņem to, kas bijis tik stulbs, ka pārkāpis likumu, iedur viņam āķi no vienas puses vēderā tā, lai no otras puses iznāk ārā, un pakar — un tur viņš karājas, nolādēts likuma pārkāpējs, velns viņu rāvis!

—  Žēlīgais Dievs!

—  Es jau nesaku, ka tas ir labi, — Krosbijs sacīja, — bet neteikšu arī, ka tas ir slikti. Es šad tad domāju, vai kaut kas tamlīdzīgs pie mums nedarītu galu jauniešu noziedzībai. Tāds āķis jau nu gan būtu demokrātijai mazliet par traku. Publiska pakāršana būtu piemērotāka. Ja pakārtu pie laternas staba paša mājas priekšā vienu otru mazgadīgo no to sugas, kuri zog mašīnas, un pieliktu uzrakstu: "Mammiņ, te nu ir tavs puika!" — un izdarītu tā reizes divas trīs, tad, es domāju, mašīnu atslēgas kļūtu par tādām pašām pagātnes paliekām kā atliecamie sēdekli un pakāpieni pie mašīnām.

—  Mēs to redzējām vaska figūru muzejā Londonā, — Heizla ieteicās.

—  Ko jūs redzējāt?

—  To āķi. Apakšstāvā, Šausmu kambarī, vaska cilvēks karājās āķī. Tik stipri izskatījās pēc īsta cilvēka, ka man galīgi apšķebināja dūšu.

—   Hariju Trumenu gan tur nemaz nevarēja pazīt, — Krosbijs iebilda.

—  Piedodiet?

—   Vaska figūru muzejā, — Krosbijs paskaidroja. — Trumena figūru patiešām nevarēja pazīt.

—  Pārējos gan visus varēja pazīt, — Heizla atzina.

—   Vai pie āķa karājās kāda noteikta persona? — es apvaicājos.

—  Laikam gan ne. Kaut kāds cilvēks.

—  Gluži vienkārši demonstrēšanas nolūkos?

—  Jā. Priekšā bija aizvilkts melns samta aizkars, un, kad to atvilka, tad varēja viņu redzēt. Uz aizkara bija paziņojums, ka bērniem aizliegts skatīties.

—  Tik un tā viņi skatījās, — Krosbijs sacīja. — Daudz bērnu nāca iekšā, un visi skatījās.

—   Tāds aizliegums jau bērnus taisni iekairina, — Heizla piebalsoja.

—   Kā bērni reaģēja, kad ieraudzīja, ka pie āķa karājas cilvēks? — es jautāju.

—  O, vini reaģēja tāpat kā pieaugušie, — Heizla atsaucās. — Pienāk, paskatās, neko nesaka un iet skatīties nākamo eksponātu.

—  Un kas bija nākamais?

—   Dzelzs krēsls, kurā cilvēku izcepuši dzīvu, — Krosbijs paskaidroja. — Viņu izcepuši par to, ka nogalinājis savu dēlu.

—   Tikai pēc tam, kad viņu izcepuši, — Heizla bezrūpīgi piezīmēja, — noskaidrojies, ka dēlu nogalinājis pavisam kāds cits.

## 44 . komunistu lĪdzjutĒ3i

Kad atkal atsēdos savā vietā blakus Klēras un Horlika Mintonu diprasam, es jau biju ieguvis jaunu informāciju par viņiem. To man sniedza ICrosbiji.

Krosbiji nepazina Mintonu personiski, bet zināja par viņa reputāciju. Abi bija sašutuši, ka viņš iecelts par sūtni. Viņi pastāstīja, ka Valsts departaments jau reiz atbrīvojis Mintonu no darba par pārāk pielaidīgu izturēšanos pret komunismu un ka viņa iecelšanu amatā par jaunu panākuši komunistu līdzskrējēji vai vēl kas ļaunāks.

—  Lidmašīnas lejgalā ir ļoti patīkams mazs bārs, — es teicu Mintonam, apsēzdamies līdzās.

—   Hm? — Viņi abi joprojām lasīja biezo rokrakstu, kas atradās starp viņiem.

—  Loti jauks bārs.

—  Ahā. Prieks dzirdēt.

Abi turpināja lasīšanu, saruna ar mani viņiem acīmredzot likās neinteresanta. Pēkšņi Mintons pagriezās pret mani un ar saldskābu smaidu apvaicājās:

—   Kas viņš īsti tāds bija?

—  Kas tad?

—  Tas vīrs, ar ko jūs runājāt bārā. Mēs gribējām iet un kaut ko iedzert, bet pie pašām durvīm izdzirdām jūs abus runājam. Viņš runāja ļoti skali. Viņš teica, ka es simpatizējot komunistiem.

—  Viņš ir velosipēdu rūpnieks H. Lou Krosbijs, —'es atbildēju. Jutu, ka pietvīkstu.

—   Mani atlaida no darba par pesimismu. Ar komunismu tam nav nekāda sakara.

—  Viņu atlaida manis dēl, — iejaucās viņa sieva. — Vienīgais tiešais pierādījums pret viņu bija vēstule, ko es no Pakistānas aizsūtīju Nezv York Times redakcijai.

—  Par ko jūs rakstījāt?

—  Par daudz ko, — viņa atbildēja, — jo bija loti sašutusi par to, ka amerikāņi nevar iedomāties, kā iespējams piederēt pie citas, nevis amerikāņu nācijas un pat lepoties ar to.

—  Saprotu.

—  Tur bija kāds teikums, ko viņi pastāvīgi atkārtoja manas lojalitātes pārbaudes laikā, — Mintons nopūtās. "Amerikāņi," viņš citēja no sievas vēstules Times, "vienā laidā meklē pēc mīlestības tādā veidā, kādā tā nekad nevar izpausties, un tādās vietās, kur tās nekad nevar būt. Viņi sasnieguši kontinenta Rietumkrastu, bet laikam nav spējuši pārorientēties."

45. PAR KO AMERIKĀNUS NĪST

>

Klēras Minotnas vēstule tika publicēta senatora Makartija darbības bēdīgākajā posmā, un viņas vīru atbrīvoja no darba divpadsmit stundas pēc vēstules iespiešanas.

—  Kas tad tik briesmīgs bija šai vēstulē? — cs jautāju.

—   Pati augstākā nodevības forma, — Mintons paskaidroja, — ir atziņa, ka amerikāņus var arī nemīlēt, lai kur viņi ietu un lai ko darītu. Klēra centās pierādīt, ka Amerikas ārpolitikai drīzāk jāvadās no reālā naida pret amerikāņiem nekā no iedomātās mīlestības.

—  Laikam amerikāņus patiešām nīst daudzās vietās.

—   Dažādus cilvēkus nīst daudzās vietās. Klēra savā vēstulē tikai aizrādīja, ka amerikāni var tāpat nīst kā jebkuru citu cilvēku un muļķīgi domāt, ka amerikānim jābūt šai ziņā izņēmumam. Taču lojalitātes komisija nepievērsa tam uzmanību. Galvenais viņiem bija tikai viens fakts: mēs ar Klēru esam jutuši, ka amerikāņus nemīl.

—  Nu, tad es priecājos, ka šis notikums laimīgi beidzies.

—  Tā? — Mintons novilka.

—  Galu galā viss ir kārtībā, — es turpināju. —jūs dodaties uz sūtniecību, kur paši būsiet noteicēji.

Mintons pārmija ar sievu parasto diprasa skatienu, kurš pauda, ka viņi mani nožēlo. Tad Mintons noteica:

—  Jā. Varavīksnes viņā galā mūs gaida pods ar zeltu.

## 46 . KĀ BOKONONS MACA iz.tv&Ēties pret keiz.aru

>

Es aprunājos ar Mintoniem par Frenklina Honikera tiesisko stāvokli, jo viņš taču bija ne vien svarīga persona "Papus" Monzano valdībā, bet arī bēgulis, kas slapstās no Savienoto Valstu tiesu iestādēm.

—   Tam visam svītra pāri, — Mintons sacīja. — Viņš nav. vairs Savienoto Valstu pilsonis un šķiet darām daudz laba savā pašreizējā postenī, tā ka viss ir kārtībā.

—  Vai viņš atteicies no Amerikas pavalstniecības?

—    Ikviens, kas pasludina sevi par svešas valdības piekritēju, iestājas tās bruņoto spēku daļā vai ieņem kādu posteni šinī valdībā, zaudē agrāko pavalstniecību. Palasiet savu pasi. Cilvēks nedrīkst pārvērst savu dzīves gājumu par internacionālu bulvāru romānu, kā to izdarījis Frenks, un joprojām tverties zem tēvoča Sema spārniem.

—  Vai Sanlorenco viņš labi ieredzēts?

Mintons pasvārstīja rokā biezo manuskriptu, ko abi ar sievu bija lasījuši.

—  Pagaidām neko nezinu. Spriežot pēc šīs grāmatas — nē.

—  Kas tā ir par grāmatu?

—  Tas ir vienīgais zinātniskais darbs, kas jebkad uzrakstīts par Sanlorenco.

—  Gandrīz zinātniskais, — Klēra pārlaboja.

—  Gandrīz zinātniskais, — Mintons atkārtoja. — Pagaidām tas vēl nav publicēts. Tā ir viena no piecām kopijām. — Viņš pasniedza to man un teica, lai palasoties pēc patikas.

Es atvēru grāmatu un uz titullapas redzēju virsrakstu: Sanlorenco: zeme, vēsture, iedzīvotāji. Autors bija Filips Kāsis, boteja īpašnieks, dēls dižajam altruistam Džuliānam Kāslam, pie kura es braucu.

Atšķīru grāmatu uz labu laimi. Biju nejauši uztrāpījis to nodalu, kas vēstīja par ārpus likuma izsludinātu cilvēku šai salā — par svēto Bokononu.

Atšķirtajā lappusē bija citāts no Bokonona Grāmatām. Šie vārdi dūrās man acīs, iespiedās sirdī un bija man loti pa prātam. Tas bija Jēzus vārdu "Dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pienākas" pārfrāzēju ms.

Bokonons bija to izteicis šādi:

"Neliecies par ķeizaru ne zinis. Ķeizaram nav nc mazākās jausmas par to, kas īstenībā notiek."

## 47 . dINAMIsks spr/eDums

Biju tā iegrimis Filipa Kāsla grāmatā, ka pat nepacēlu acis, kad mēs uz desmit minūtēm nosēdāmies Sanhuanā, Puertoriko. Pat nepacēlu acis, kad man aiz muguras kāds satraukti nočukstēja, ka lidmašīnā iekāpis liliputs.

Pēc brītiņa atskatījos, kur ir šis liliputs, taču neko neredzēju. Tikai pa labi Krosbiju pārim priekšā sēdēja acīmredzot jauna pasažiere, sieviete ar zirga ģīmi un izbalinātiem matiem. Krēsls blakus viņai likās esam tukšs un tanī patiešām varēja paslēpties liliputs, jo es no savas vietas nevarēju pat viņa pakausi saskatīt.

Taču mani tik loti ieinteresēja Sanlorenco, zeme, vēsture, iedzīvotāji, ka es nesāku īpaši meklēt liliputu. Galu galā liliputi var izklaidēt cilvēku tukšos vai mierīgos brīžos, bet mani no visas tiesas satrauca Bokonona teorija, kuru viņš dēvēja par "dinamisko spriegumu", viņa labā un ļaunā pilnīga līdzsvara izpratne.

Kad es pirmo reizi Filipa Kāsla grāmatā izlasīju terminu "dinamiskais spriegums", tad iesmējos, manuprāt, augstprātīgu smieklu. Spriežot pēc jaunā Kāsla grāmatas, tas bija iemīļots Bokonona termins, bet es nodomāju, ka zinu to, ko Bokonons nezina, proti, ka šo terminu sen jau novazājis Čārlzs Atlass, kultūrisma neklātienes kursa autors.

Taču, pāršķirstīdams grāmatu, es atklāju, ka Bokonons skaidri zinājis, kas ir Čārlzs Atlass. Izrādās, Bokonons pats piekopis kultūrismu Atlasa gaumē.

Čārlzs Atlass bija pārliecināts, ka muskulatūru var attīstīt bez bumbu cilāšanas un atsperu spiešanas, pretstatot vienu muskuļu grupu otrai.

Bokonons bija pārliecināts, ka veselīgu sabiedrību var radīt, pretstatot labo ļaunajam un uzturot to starpā nemainīgi augstu spriegumu.

Kāsla grāmatā es izlasīju pirmo Bokonona dzejoli jeb "kalipso", kā viņš tos dēvēja. Tas skanēja:

"Papus" Monzano gan loti ļauns, "Papus" Monzano mūsu negods un kauns, Bet, ja nebūtu virjš tik loti slikts, Šis Monzano paps, Kā vecais blēdis Bokonons Varētu izskatīties labs?

48. GLUZJ KA SVĒTA/S AUGUSTINS

Bokonons, kā lasīju Kāsla grāmatā, bija dzimis 1891. gadā. Viņš bija nēģeris, anglikāņu draudzes loceklis, Anglijas pavalstnieks no Tobago salas.

Vina kristītais vārds bija Laionels Boids Džonsons.

Viņš bija jaunākais ņo turīgās ģimenes sešiem bērniem. Ģimene bija iedzīvojusies bagātībā, kad Bokonona vectēvs bija atradis pirātu noslēptās mantas ap ceturtdaļmiljona vērtībā, laikam Melnās Bārdas — Edvarda Tīča dārgumus.

Melnās Bārdas bagātību Bokonona ģimene bija ieguldījusi asfaltā, koprā, kakao, liellopos un mājputnos.

Jaunībā Bokonons bija mācījies anglikāņu skolā, teicami beidzis to un daudz vairāk interesējies par baznīcas rituālu nekā pārējie. Ar visu interesi par organizētas reliģijas ārējām izdarībām viņš jaunībā laikam bijis pamatīgs uzdzīvotājs, jo savā "Četrpadsmitajā kalipso" aicina mūs dziedāt kopā ar viņu:

Kad es biju jauns un priecīgs,

Tad dzēru un mīlēju tā,

Kā dzēra un meičiņas mīlēja

Svētais Augustīns jaunībā.

Uz vecumu Augustīns kļuva svēts,

Tāpēc neģībsti, māmiņ, tas nav nekas ļauns,

Ka pakausī nimbu man spīdošu raug —

Es vairs neesmu jauns.

## N>\KtoO /2.MESTĀ Z./VT//OA

1911. gadā.Laionela Boida Džonsona godkārās pretenzijas lika viņam doties arvienmasta burinieku "Lēdijas kurpīte" no Tobago uz Londonu. Viņa mērķis bija iegūt augstāko izglītību.

Viņš iestājās Londonas Ekonomikas un politisko zinātņu institūtā.

Viņa studijas pārtrauca Pirmais pasaules karš. Viņš pieteicās kājniekos, karoja teicami, tika paaugstināts par virsnieku un četras reizes apbalvots. Otrajā kaujā pie Ipras viņš saindējās ar gāzēm, pavadīja divus gadus hospitālī, un pēc tam viņu demobilizēja.

Un atkal viņš viens pats savā buriniekā "Lēdijas kurpīte" devās atpakaļ uz Tobago.

Astoņdesmit jūdzes no mājām viņu aizturēja un pārmeklēja vācu zemūdene U-99. Džonsonu saņēma gūstā, bet burinieku šie huņņi izmantoja par mērķi šaušanas mācībās. Taču pirms ieniršanas zemūdeni pārsteidza un sagūstīja angļu eskadras mīnukuģis "Krauklis".

Džonsonu un vāciešus paņēma uz mīnukuģa klāja, bet zemūdeni U-99 nogremdēja.

"Krauklim" bija jādodas uz Vidusjūru, bet to sasniegt neizdevās. Kuģis zaudēja manevrēšanas spējas, tas tikai bezpalīdzīgi zvalstījās viļņos vai meta lielus lokus. Beidzot viļņi to piedzina pie Zaļā raga salām.

Te Džonsons pavadīja astoņus mēnešus, gaidot kādu iepēju nokļūt rietumu puslodē.

Beidzot viņš iestājās par matrozi uz zvejas kuģa, kas nelegāli pārvadāja imigrantus uz Ņūbedfordu Masačūsetsas štatā. Kuģis cieta avāriju pie Ņūportas Rodailendā.

Ap šo laiku Džonsonam bija izveidojusies pārliecība, ka nezināmi spēki ar nolūku dzen viņu uz kaut kurieni. Tāpēc viņš uz laiku apmetās Ņūportā, lai noskaidrotu, vai šī nav likteņa pielemtā vieta. Viņš strādāja par dārznieku un namdari izdaudzinātajā Remfordu muižā.

Šai laika sprīdī viņam gadījās redzēt daudzus no Remfordu izcilajiem viesiem, starp kuriem bija arī Dž. P. Morgans, ģenerālis Džons Dž. Peršings, Frenklins Delano Rūzvelts, Enriko Karūzo, Vorcns Gamaliels Hārdings un Harijs Hudini. Tikmēr beidzās Pirmais pasaules karš, kurā krituši desmit miljoni un ievainoti divdesmit miljoni, starp tiem arī pats Džonsons.

Pēc kara Remfordu ģimenes mantinieks, jauns uzdzīvotājs, Remingtons Remfords IV, nolēma apceļot pasauli ar savu jahtu "Šeherczāde", iegriežoties Spānijā, Francijā, Itālijā, Grieķijā, Ēģiptē, Indijā, Ķīnā un Japānā. Viņš uzaicināja Džonsonu par kapteiņa pirmo palīgu, un Džonsons uzaicinājumu pieņēma.

Šai ceļojumā Džonsons dabūja redzēt daudz visādu brīnumu.

"Šehcrezāde" miglā uzskrēja uz rifiem pie ieejas Bombejas ostā, un' no visas ekipāžas izglābās vienīgi Džonsons. Viņš nodzīvoja Indijā divus gadus un kļuva par Mahatmas K. Gandija mācības piekritēju. Viņu arestēja, kad viņš vadīja demonstrantus, kuri, protestējot pret Anglijas virskundzību, gūlās uz sliedēm, lai apturētu vilcienus. Kad Džonsons bija nosēdējis noteikto laiku cietumā, viņu uz kroņa rēķina izsūtīja uz Tobago.

Te viņš uzbūvēja jaunu šoneri "Lēdijas kurpīte II". Viņš braukāja ar šoneri pa Kārību jūru, ilgodamies pēc vētras, kura izmestu viņu tanī krastā, ko liktenis viņam pielēmis.

1922. gadā viņš patvērās no viesuļvētras Portoprensā, Haiti salā, kuru tolaik bija okupējuši ASV juras kājnieki. Šeit Džonsons iepazinās ar talantīgu autodidaktu, ideālistu Ērlu Makeibu, kas bija dezertējis no amerikāņu jūras kājniekiem. Makeibs bija kaprālis. Viņš nupat kā bija piesavinājies savas rotas atvaļinājuma naudu. Viņš piedāvāja Džonsonam piecsimt dolāru, lai tas aizved viņu uz Maiami.

Abi devās uz Maiami.

Taču viesulis sadragāja šoneri uz Sanlorenco salas klintīm. Šoneris nogrima. Džonsons un Makeibs pilnīgi kaili izpeldēja krastā. Bokonons tā apraksta šo dēku:

Rangas iZmeta zivi Uz piekrastes. Zivs ierāva elpu — Tā "es kļuvu es.

Viņu aizgrāba šī noslēpumainā zīme tas, ka viņu izmeta kailu svešas zemes krastā. Viņš nolēma vairs neiejaukties nolikumu gaitā un gaidīt, kas vēl var notikt ar kailu cilvēku, ko sāļais vilnis izmetis uz sauszemes.

Tā bija viņa otrā piedzimšana.

Bībele liek mums Kā bērniem būt, Tāpēc es netaisos Pieaudzis kļūt.

Pie vārda "Bokonons" viņš tika loti vienkārši. Tā skanēja vārds "Džonsons" šīs salas angļu valodas dialektā.

Un ja runājam par dialektu…

Sanlorenco salas dialekts ir loti viegli saprotams, bet loti grūti uzrakstāms. Es teicu — viegli saprotams, bet to varu sacīt gan tikai par sevi. Citiem šķiet, ka šis dialekts ir tikpat nesaprotams kā basku valoda, tāpēc var gadīties, ka es to saprotu telepātiski.

Filips Kāsis savā grāmatā sniedz šā dialekta fonētisku paraugu un, manuprāt, izdarījis to teicami. Viņš izraudzījies šim nolūkam dzejoļa "Zvaigzne mirgo, zvaigzne zib" Sanlorenco versiju.

Oriģinālā šis nemirstīgais dzejolis skan tā:

Zvaigzne mirgo, zvaigzne zib, Ko man zvaigzne sacīt grib? Ko tā spīd un laistās tā Kā tējkanniņa vakarā? Zvaigzne mirgo, zvaigzne zib, Ko man zvaigzne sacīt grib?

Sanlorenco dialektā, pēc Kāsla apgalvojuma, šis dzejolis skan šādi:

Zhavaizi miragu, zhavaizi zri, Skamar zhavaizi sakira gri? Skatara siipod o loistira thon,

At tijos kaaninan svokorenhon? Zhavaizi rniragu, zhavaizi zri, Skamar zhavaizi sakira gri?

Drīz pēc tam, kad Džonsons kļuva par Bokononu, vina šonera glābšanas laiva tika izmesta krastā. Vēlāk šo laivu apzeltīja un pārvērta par salas galvenā pārvaldītāja gultu.

"Bokonons radījis leģendu," Filips Kāsis raksta savā grāmatā, "ka šī zelta laiva dosies atkal jūrā, kad pasaulei pienāks gals."

## 5 O. JAUKAIS LILIPUTS

Bokonona biogrāfijas lasīšanu pārtrauca H. Lou Krosbija sieva Heizla. Viņa apstājās ejā man līdzās.

—  Jūs neticēsiet, bet es nupat atklāju, ka lidmašīnā ir vēl divi hūžeri, — viņa sacīja.

—  Sasodīts!

—   Viņi gan nav dzimuši hūžeri, bet viņi tagad tur dzīvo. Viņi ir no Indianapolisas.

—  Loti interesanti.

—  Vai nevēlaties iepazīties ar viņiem?

—  Vai tas man būtu jādara?

Jautājums viņu pagalam pārsteidza.

—  Viņi taču ir hūžeri tāpat kā jūs!

—  Kā viņus sauc?

—  Sievieti sauc Konersa, bet vīrieti — Honikers. Viņi ir brālis un māsa, un viņš ir liliputs. Viņš tomēr ir jauks liliputs. — Viņa pameta man ar acīm. — Viņš ir mazs šķelmis.

—  Vai viņš jau sauc jūs par mammuci?

—   Es gandrīz jau gribēju lūgt, lai viņš to dara. Bet tad

aprāvos un nodomāju, ka tas varbūt ir nepieklājīgi no manas puses, viņš taču ir pundurītis. — Blēņas.

## 51. okei mammucl!

Tad nu cs devos aprunāties ar Andželu Honikeru Konersu un mazo Ņūtonu Honikeru, sava karaša locekļiem.

Andžela bija tā pati sieviete ar zirga ģīmi un balinātiem matiem, kuru biju ievērojis jau agrāk.

Ņūts patiešām bija ārkārtīgi sīka auguma jauneklis, taču nekā groteska viņa izskatā nebija. Loti proporcionāli veidots, viņš šķita esam Gulivers starp Brobdiņjagiem un acīmredzot — tikpat gudrs un acīgs.

Viņš turēja rokā kausu ar šampanieti — šampanietis bija ierēķināts viņa biļetē. Kauss salīdzinājumā ar viņu bija kā akvārijs normāla cilvēka rokā, taču viņš dzēra no tā ar elegantu nepiespiestību, it kā kauss būtu taisīts speciāli viņam.

Un šim mazajam nekrietnelim bagāžā atradās termoss ar ledus-deviņi gabaliņu, tāpat kā viņa neglītcnci māsai, un zem mums pletās Dieva radītais ūdens klāsts — Kārību jūra.

Kad Heizla bija izbaudījusi to prieku, ko sniedz hūžeru iepazīstināšana, viņa pameta mūs.

—   Atcerieties, — viņa, prom ejot, noteica, — ka nu jums vajag saukt mani par mammuci.

—  Okei, mammuci!— es atsaucos.

—  Okei, mammuci! — sacīja Ņūts. Viņa balstiņa bija diezgan smalka, mazajai rīklītei atbilstoša, taču viņš prata piešķirt balsij vīrišķīgu skaņu.

Andžela joprojām izturējās pret Ņūtu kā pret bērnu, ko viņš māsai piedeva ar tik cildenu labvēlību, ko nemaz nevarētu gaidīt no tik sīka radījuma.

Tiklab Ņūts, kā Andžela atcerējās mani, atcerējās manas vēstules un lūdza apsēsties tukšajā krēslā viņiem blakus.

Andžela atvainojās, ka nav atbildējusi uz manu vēstuli.

—  Es nevarēju atcerēties neko tādu, kas varētu interesēt lasītājus. Protams, es jau varēju kaut ko sagudrot par to dienu, bet nedomāju, ka tas jums būtu vajadzīgs. Vispār tā bija gluži parasta diena — kā visas pārējās.

—  Jūsu brālis man atsūtīja lielisku vēstuli.

Andžela bija pārsteigta.

—   Ņūts atsūtīja jums vēstuli? Bet ko tad Ņūts vispār varēja atcerēties? — Viņa pagriezās pret brāli. — Mīlulīt, tu taču neko neatceries no tās dienas, vai ne? Tu biji tolaik pavisam maziņš.

—  Es tomēr atceros, — viņš maigi atbildēja.

—  Žēl, ka netiku redzējusi to vēstuli. -— Viņa lika manīt, ka Ņūts vēl nav pietiekami pieaudzis, lai patstāvīgi sazinātos ar ārpasauli. Andžela bija tik sasodīti trula, ka nesaprata, ko Ņūtam nozīmē viņa mazais augums.

—  Mīlulīt, tev vajadzēja parādīt man to vēstuli, — viņa pārmetoši sacīja.

—  Piedod, man tas neienāca prātā, — Ņūts atbildēja.

—  Man jāatzīstas jums, — Andžela uzrunāja mani, — ka doktors Brīds atrunāja mani no sadarbošanās ar jums. Viņš sacīja, ka jūs neesat ieinteresēts pareizi atveidot mūsu tēva portretu.

Viņas sejas izteiksme liecināja, ka šā iemesla pēc es neesmu viņai simpātisks.

Cik spēju, nomierināju viņu, teikdams, ka diezin vai vispār grāmata tiks uzrakstīta un ka man vairs nav skaidra priekšstata, par ko tur īsti vajag vai nevajag rakstīt.

—   Bet, ja jūs tomēr kādreiz uzrakstīsiet šo grāmatu, tad labāk rakstiet, ka mūsu tēvs bija svētais, jo tāds viņš patiesībā arī bija.

Apsolījos, ka visiem spēkiem centīšos viņu tā attēlot. Apvaicājos, vai viņa ar Ņutu dodas uz Sanlorenco, lai sastaptos ar Frenku.

—   Frenks dziras precēties, — Andžela atbildēja. — Mēs braucam uz saderināšanās svinībām.

—  Tā? Kas tad ir šī laimīgā meitene?

—  Es jums parādīšu, — Andžela noteica un izvilka no somiņas kaut ko līdzīgu salokāmai harmonikai no plastikāta. Katrā harmonikas krokā atradās fotogrāfija. Andžela pāršķirstīja fotogrāfijas, un man acu priekšā pavīdēja mazais Nots Koda raga liedagā, Dr. Fēlikss Honikers Nobela prēmijas saņemšanas brīdī, pašas Andželas dvīņi — divas neglītas meitenes — un Frenks, kas tur aiz auklas rotaļu planieri.

Un tad viņa man parādīja to meiteni, kuru Frenks dziras precēt.

Tikpat labi viņa botu varējusi iespert man ar kāju pa cirkšņiem.

Fotogrāfijā, ko viņa man parādīja, bija redzama Mona Amonsa Monzano — sieviete, kuru es mīlēju.

## 52 . PAV/SAM &e2. sĀpĒm

Ja reiz Andžela bija atdarījusi savu plastikāta harmoniku, tad negribēja to salocīt, pirms nav parādījusi visas fotogrāfijas.

— Te ir visi tie, ko es mīlu, — viņa sacīja.

Tā nu man vajadzēja apskatīt visus, ko viņa mīl. Un visi, ko viņa bija ieslodzījusi plastikātā, notvērusi kā pārakmeņojušos kukaiņus dzintarā, bija lielākoties no mūsu karaša. Šai kolekcijā nebija neviena granfalonieša.

Daudzi uzņēmumi rādīja Dr. Honikeru, atombumbas tēvu, triju bērnu tēvu, ledus-deviņi tēvu. Varbūtējais milzenes un pundurīša radītājs bija pavisam mazs augumā.

No visas Andželas pārakmeņojumu kolekcijas man visvairāk patika uzņēmums, kur Dr. Honikers bija ievīstīts ziemas drēbēs — mēteli, šallē, galošās, un galvā viņam bija adīta cepure ar milzu pušķi.

Šis uzņēmums, tā Andžela paskaidroja, balsij aizķeroties, ticis izdarīts Haijanesā stundas trīs pirms tēva nāves. Kādas avīzes fotokorespondents bija pazinis šinī Ziemassvētku rūķim līdzīgajā vīrā dižo zinātnieku.

—  Vai jūsu tēvs nomira slimnīcā?

—   O nē! Viņš nomira mūsu kotedžā, lielā baltā klūdziņu krēslā, ar skatu uz jūru. Nūts un Frenks bija izgājuši pastaigāties sniegainajā liedagā…

—  Sniegs bija ļoti silts, — Nūts sacīja. — Likās, ka mēs staigājam pa apelsīnu koku ziediem. Tas bija tik dīvaini. Pārējās kotedžas stāvēja tukšas…

—  Mūsējā bija vienīgā, ko apkurināja, — Andžela piebilda.

—  Jūdzēm tālu nebija nevienas dvēseles, — Nūts domīgi kavējās atmiņās, — pludmalē mēs ar Frenku sastapām lielu melnu suni, Labradoras seteru. Mēs sviedām jūrā sprunguļus, un viņš nesa tos ārā.

—  Un es biju aizgājusi uz ciemu nopirkt spuldzītes eglītei, — Andžela sacīja. — Mēs vienmēr dedzinājām eglīti.

—  Vai jūsu tēvam patika, ka dedzina eglīti?

—  Viņš nekad neko nesacīja, — Nūts atbildēja.

—  Manuprāt, patika, — Andžela noteica. — Viņš tikai nemēdza izrādīt savas jūtas. Daži cilvēki ir tādi pēc dabas.

—  Ir arī citādi, — Nūts piezīmēja, paraustīdams plecus.

—   Vārdu sakot, kad mēs atgriezāmies mājās, — Andžela turpināja,"— tad atradām viņu krēslā mirušu. — Viņa papurināja galvu. — Domāju, ka viņš nebija jutis sāpes. Likās, viņš iemidzis. Ja viņš būtu jutis kaut mazākās sāpes, tad viņam būtu citāda sejas izteiksme.

Bet viņa noklusēja pašu interesantāko visā šinī notikumā. Viņa noklusēja to faktu, ka tanī pašā Ziemassvētku vakarā viņa, Frenks un mazais Nūts bija sadalījuši savā starpā tēva ledu-deviņi.

## 5 3. fabri-teka prezidents

Andžela uzstāja, lai aplūkoju visas fotogrāfijas.

—  Tā esmu es, kaut tam grūti noticēt, — viņa sacīja, norādot uz kādu sešas pēdas garu pusaudzi. Meitenei bija Iliumas vidusskolas orķestrantes formastērps un klarnete rokā. Mati bija uzsprausti zem formas cepures. Viņa smaidīja bikli un priecīgi.

Un tad Andžela, sieviete, kurai Dievs nebija piešķīris itin nekā, ar ko savaldzināt vīrieti, parādīja sava vīral'otogrāfiju.

—  Tas ir Harisons S. Konerss. — Es jutos kā apstulbis. Andželas vīrs bija pārsteidzoši skaists vīrietis, un, liekas, pats to apzinājās. Viņš bija eleganti ģērbies, un viņa acis pauda donžuāna laisko iekāri.

—  Ko… ar ko viņš nodarbojas? — es apvaicājos.

—  Viņš ir Fabri-Tcka prezidents.

—  Elektronika?

—   Es to nevaru pateikt, kaut arī zinātu. Viņš atrodas loti slepenā valsts dienestā.

—  Ieroči?

—  Vismaz kaut kas ar karu saistīts.

—  Kā jūs abi iepazināties?

—  Viņš strādāja tēva laboratorijā par asistentu un pēc tam pārcēlās uz Indianapolisu un noorganizēja Fabri-Teku.

—   Acīmredzot jūsu laulības bija laimīgas beigas ieilgušām romānam.

—   Nē, cs pat nezināju, vai viņš nojauš, ka vispār esmu pasaulē. Man viņš vienmēr likās patīkams, bet viņš nekad nepievērsa man uzmanību, kamēr tēvs bija dzīvs. Kādu dienu viņš ieradās Iliumā. Es sēdēju mūsu lielajā, vecajā namā, domādama, ka manai dzīvei pienācis gals. — Viņa pastāstīja par tām baismīgajām dienām un nedēļām pēc tēva nāves. —Tikai mēs ar mazo. Nūtu vien bijām šai lielajā, vecajā namā. Frenks bija pazudis bez vēsts, un rēgi taisīja desmitkārt skaļāku troksni nekā es ar Nūtu. Es būtu bijusi ar mieru visu mūžu citu neko nedarīt kā rūpēties par tēvu, vest viņu uz darbu un atpakaļ, ievīstīt viņu, kad auksts laiks, un atvīstīt, kad iestājas silts, piespiest viņu ēst, maksāt viņa rēķinus. Un nu pēkšņi man nav vairs, ko darīt. Tuvu draugu man nekad nav bijis, un nu nav nevienas dzīvas dvēseles pie manis, vienīgi Ņūts.

Un tad, — viņa turpināja, — pie durvīm pieklauvēja un ienāca Harisons Konerss. Skaistāku cilvēku par viņu es savu mūžu neesmu redzējusi. Viņš ienāca iekšā, mēs aprunājāmies par tēva pēdējām dienām un par bijušiem laikiem vispār…

Andžela tikko valdīja asaras.

— Pēc divām nedēļām mēs apprecējāmies.

54 KOMU/OISTI, AJfiC/ST/, MONARH/ST/,

## IZ.PLET/VV LĒCĒ3I UAJ DEZ.E&TIE&I

Atgriezies savā vietā un juzdamies visai nelāgi, ka Frenks atņēmis man Monu Āmonsu Monzano, es pabeidzu lasīt Filipa Kāsla manuskriptu.

Indeksā es sāku meklēt Monzano Monu Āmonsu, bet saņēmu norādījumu meklēt Āmonsu Monu. Tad es meklēju Āmonsu Monu un atradu, ka norādījumu uz lappusēm tur tikpat daudz kā pēc paša "Papus" Monzano vārda.

Āmonsai Monai sekoja Āmonss Nestors. Es vispirms pārlaidu skatienu tām nedaudzajām lappusēm, kur viņš bija pieminēts, un atklāju, ka viņš ir Monas tēvs, pēc tautības soms, pēc profesijas arhitekts.

Otrā pasaules kara laikā Nestoru Āmonsu bija sagūstījuši krievi, pēc tam atbrīvojuši vācieši. Atbrīvotāji tomēr nebija ļāvuši viņam atgriezties mājas, bet piespieduši strādāt vērmahta tehniskajā grupā, kas cīnījās pret dienvidslāvu partizāniem. Sākumā viņu sagūstīja četņiki, serbu partizāni monarhisti, pēc tam partizāni komunisti, kas uzbruka četņikiem. Komunistus negaidītā uzbrukumā pārsteidza izpletņu lēcēji itālieši, atbrīvoja Āmonsu un nosūtīja kuģī uz Itāliju.

no ~

Itālieši piespieda viņu celt nocietinājumus Sicīlijā. Tur viņš nozaga zvejas laivu un aizbēga uz neitrālo Portugāli.

Portugālē viņš iepazinās ar amerikāni Džuliānu Kāslu, kas slapstījās, lai viņu neiesauktu karā.

Dabūjis zināt, ka Āmonss ir arhitekts, Kāsis aicināja viņu uz Sanlorenco salu, lai viņš tur uzceltu hospitāli — Cerības un Žēlsirdības mājokli džungļos.

Āmonss pieņēma uzaicinājumu. Viņš uzcēla hospitāli, apprecēja iezemieti, vārdā Sīlija, laida pasaulē pašu pilnību — savu meitu Monu — un nomira.

## 55 . NEKAD nESASTĀD/ /NDEKSU PATS SAVA/ ORĀMATA/

Par Āmonsas Monas dzīvi indekss sniedza visai sarežģītu, sirreālistisku ainu, kurā cīnījās dažādi pretēji spēki, no kuru ietekmes viņa izmisīgi centās atbrīvoties.

"Āmonsa, Mona," tika teikts indeksā, "Monzano adoptētā meita, lai celtu viņa popularitāti, 194—199, 216; bērnība hospitālī Cerības un Žēlsirdības mājoklis, 63—81; bērna gadu romāns ar F. Kāslu, 72; tēva nāve, 89; mātes nāve, 92; satraukums par piešķirto nacionālā seksa simbola lomu, 80, 95, 166, 209, 247, 400^106, 566, 678; saderināšanās ar Filipu Kāslu, 193; iedzimta naivitāte, 67—71, 80, 95, 116, 209, 274, 400—406, 566, 678; dzīve pie Bokonona, 92—98, 196 -197; dzejoli par to, 2, 26, 114, 119, 311, 316, 477, 501, 507, 555, 689, 718, 799, 800, 841, 846, 908, 971, 974; pašas dzejoli, 89, 92, 193; atgriežas pie Monzano, 199; atgriežas pie Bokonona, 199; aizbēg no Bokonona, 99; aizbēg no Monzano, 197; mēģina sevi izķēmot, lai nebūtu vairs seksa simbols salas iedzīvotājiem, 80, 95, 116, 209, 243, 400—406, 566, 678; mācās pie Bokonona, 63—80; raksta vēstuli Apvienoto Nāciju Organizācijai, 200; ksilofona virtuoze, 71."

Parādīju indeksu Mintoniem un apvaicājos, vai viņiem nešķiet, ka tas pats par sevi jau ir aizraujoša biogrāfija, kas stāsta par meiteni, kura pret savu gribu kļuvusi par mīlas dievieti. Un negaidot, kā tas dzīvē bieži notiek, es saņēmu speciālistes paskaidrojumu: izrādās, ka Klēra Mintona kādreiz bijusi profesionāla indeksu sastādītāja. Pirmo reizi dzirdēju, ka tāda profesija vispār pastāv.

Viņa pastāstīja, ka palīdzējusi vīram pabeigt koledžu, strādādama šādu darbu, ka indeksu sastādīšana tiekot labi atalgota un ka labu sastādītāju nemaz tik daudz neesot.

Vēl viņa sacīja, ka indeksus paši savām grāmatām sastādot tikai īsti diletanti. Apjautājos, kā viņa novērtē Filipa Kāsla veikumu.

—   Autoram glaimojoši, lasītājam apvainojoši, — viņa sacīja. — Precīzāk izsakoties, — viņa piebilda speciālistes pielaidīgajā laipnībā, — pilnīga pašreklamēšanās. Es vienmēr jūtos neomulīgi, kad redzu autora paša sastādītu indeksu.

—  Neomulīgi?

—   Tāds paša grāmatas autora sastādīts indekss ir pārāk atmaskojošs, — viņa mani pamācīja. — Nekautrīga sevis izstādīšana apskatei — protams, to redz tikai trenēta acs.

—   Viņa var noteikt sastādītāja raksturu pēc indeksa, — sacīja viņas vīrs.

—  Oho! — es nobrīnījos. — Ko jūs varat pateikt par Filipu Kāslu?

Viņa pavīpsnāja:

—  Man to neērti stāstīt svešai personai.

—  Piedodiet.

—  Viņš acīmredzot iemīlējies šinī Monā Amonsā Monzano.

—   Manuprāt, tas būs sakāms par katru vīrieti Sanlorenco salā.

—  Pret tēvu viņam jauktas jūtas, — viņa turpināja.

—   Tas sakāms par katru cilvēku zemes virsū, — es viņu paķircināju.

—  Dzīvē viņš nejūtas drošs.

—  Kurš mirstīgais jūtas drošs? — es jautāju. Toreiz es vēl to nezināju, ka šāds jautājums ir īsti Bokonona garā.

—  Viņš nekad šo meiteni neapprecēs.

—  Kāpēc?

—  Es pateicu visu, ko varu teikt, — viņa atbildēja.

—  Eoti patīkami sastapt indeksu sastādītāju, kas cienī svešus noslēpumus, — es sacīju.

—    Nekad nesastādiet indeksu pats savām grāmatām, — viņa nobeidza sarunu.

Bokonons māca mums, ka diprass palīdz neatslābstošas mīlas vienotam pārim iemantot un izkopt dažkārt dīvainu, bet pareizu izpratni. Mintonu rūdītā indeksu izpēte šeit noderēja pār skaidru pierādījumu. Diprass, kā Bokonons vēl saka, rada cilvēkos arī zināmu iedomību. Mintoni šeit nebija izņēmums.

Mazliet vēlāk es sastapu sūtni Mintonu lidmašīnas ailē bez sievas, un viņš lika man saprast, cik tas viņam svarīgi, lai es izjustu cieņu pret ziņām, ko viņa sieva prot izdibināt no indeksiem.

—  Vai zināt, kāpēc Kāsis nekad neapprecēs to meiteni, kaut mīl viņu, kaut meitene arī mīl viņu un kaut viņi ir uzauguši kopā? — viņš čukstēja.

—  Nē, ser, nezinu.

—   Tāpēc, ka viņš ir homoseksuālis, — Mintons čukstēja. — Klēra arī to var pateikt pēc indeksa.

## 56 SA/MN/EC/SKA APRĒĶ/NA VĀVERU R/TEN/S

Kad Laionelu Boidu Džonsonu un kaprāli Ērlu Makeibu kailus izskaloja Sanlorenco krastā, tā cs lasīju, viņi sastapa ļaudis, kuru stāvoklis bija vēl bēdīgāks. Sanlorenco iedzīvotājiem bija tikai slimības, kuras viņi neprata ne nosaukt vārdā, ne ārstēt. Turpretim Džonsonam un Makeibam piederēja neaprēķināmas bagātības — izglītība, mērķtiecība, zinātkāre, nekaunība, bijības trūkums, veselība, humora izjūta un plašas zināšanas par ārpasauli.

Kā sacīts kādā kalipso:

Cik bēdīgus ļaudis es atradu, jā, Apdzīvojam šo salu! Ne viņiem bija mūzika, Ne viņiem bija alus. Lai kur viņi meklēja piemesties, Lai kur meklēja iekļūt iekšā — Visur Caslle Sugar Incorporated Vai katoļu baznīca priekšā.

Pēc Filipa Kāsla vārdiem, Sanlorenco mantiskā stāvokļa novērtējums 1922. gadā atbilda patiesībai. Kāsla Cukura akciju sabiedrību patiešām bija nodibinājis Filipa Kāsla vecvectēvs. 1922. gadā tai piederēja ikviens auglīgs zemes stūrītis salā.

"Kāsla Cukura akciju sabiedrība Sanlorenco salā nekad neatnesa pelņu," raksta jaunais Kāsis, "bet, tā kā tā nemaksāja neko strādniekiem par viņu darbu, tad varēja ik gadus savilkt galus kopā un atlicināt tik daudz naudas, lai atalgotu strādnieku mocītājus uzraugus.

Salā valdīja anarhija, atskaitot tos retos gadījumus, kad Kāsla Cukura akciju sabiedrība bija nolēmusi kaut ko piesavināties vai ko uzsākt. Šādos gadījumos par valdības formu kļuva feodālisms. Feodālus tēloja cukura plantācijas uzraugi, labi apbruņoti baltie no dažādām pasaules malām. Vasaļus vāca starp dižciltīgiem iezemiešiem, kuri par smieklīgām priekšrocībām un niecīgām dāvanām pēc pavēles nokāva, kropļoja vai spīdzināja savas cilts piederīgos. Šajā velnišķajā vāveres ritenī notverto iezemiešu garīgās vajadzības apmierināja bars balamutīgu garīdznieku.

1923. gadā uzspridzinātā Sanlorenco katedrāle tika uzskatīta par vienu no ļaunās pasaules brīnumiem, kuru radījušas cilvēku rokas," rakstīja Kāsis.

57. neladz Īgs sapnis

Ka Džonsons un kaprālis Makeibs varēja tikt pie salas pārvaldīšanas, tas nav nekāds brīnums. Sanlorenco bija iekarojuši daudzi, jo tas bija pārāk viegli. Iemesls bija loti vienkāršs: Dievs savā neizmērojamā gudrībā bija radījis šo salu pilnīgi nevērtīgu.

Fernando Kortess bija pirmais, kas dokumentāli apstiprināja savu neauglīgo uzvaru pār šo salu. 1519. gadā Kortess ar saviem ļaudīm izkāpa krastā, lai apgādātos ar dzeramo ūdeni, deva salai nosaukumu, pakļāva to karalim Karlosam V un nekad vairs neatgriezās. Turpmākās ekspedīcijas meklēja te zeltu ūn dimantus, rubīnus un garšvielas, neko neatradušas, laika kavēklim sadedzināja dažus iezemiešus ķecerības iznīdēšanas vārdā un brauca tālāk.

"Kad Francija pieteica savas tiesības uz Sanlorenco 1682. gadā," Kāsis raksta, "spānieši necēla iebildumus. Kad dāņi 1699. gadā pieteica savas tiesības uz Sanlorenco, franči necēla iebildumus. Kad holandieši pieteica savas tiesības uz Sanlorenco 1704. gadā, dāņi necēla iebildumus. Kad Anglija pieteica savas tiesības uz Sanlorenco 1706. gadā, holandieši necēla iebildumus. Kad Spānija 1720. gadā atkal pieteica tiesības uz Sanlorenco, neviens anglis necēla iebildumus. Kad 1786. gadā Āfrikas nēģeri nolaupīja Britānijas vergu kuģi, izkāpa Sanlorenco krastā un pasludināja salu par neatkarīgu valsti, par ķeizaristi ar ķeizaru priekšgalā, neviens spānietis necēla nekādus iebildumus.

Par ķeizaru kļuva Tum-bumva, vienīgais cilvēks, kurš uzskatīja, ka salu ir vērts aizstāvēt. Tum-bumva bija maniaks, viņš piespieda savus pavalstniekus uzcelt Sanļorenco katedrāli un fantastiskus nocietinājumus salas ziemeļu krastā, kur patlaban atrodas tā dēvētā republikas prezidenta privātā rezidence.

Šie nocietinājumi nekad nav pieredzējuši uzbrukumu, un neviens cilvēks ar skaidru saprātu arī nevarētu paskaidrot, kāpēc tiem vajadzētu uzbrukt. Tie nekad neko neaizsargāja.

Stāsta, ka tūkstoš četrsimt cilvēku gājuši bojā, tos celdami, pie tam puse publiski sodīta ar nāvessodu par nepietiekamu centību."

Kāsla Cukura akciju sabiedrība tika nodibināta Sanlorenco 1916. gadā, Pirmā pasaules kara izsauktās augstās cukura konjunktūras laikā. Tolaik nekādas valdības salā nebija. Akciju sabiedrība iedomājās, ka pat Sanlorenco mālainie un smilšainie klajumi var nest pelnu, ja cukura cenas ir tik augstas. Iebildumus neviens necēla.

Kad Makeibs un Džonsons ieradās 1922. gadā un pasludināja, ka ņem varu savās rokās, Kāsla Cukura akciju sabiedrība tūļīgi atkāpās, it kā pamodusies no nelādzīga sapņa.

## 58. ĪPAŠA VE/DA T/RĀN/JA

"Jaunajiem Sanlorenco iekarotājiem piemita vismaz viena pilnīgi jauna īpašība," rakstīja jaunais Kāsis, "Makeibs un Džonsons sapņoja padarīt Sanlorenco par utopiju.

Šai nolūkā Makkeibs pārkārtoja visu salas ekonomiku un likumdošanu.

Džonsons radīja jaunu reliģiju." Kāsis atkal citēja kalipso:

Es gribēju, lai pasaule Mums jēdzīgāka liktos, Lai visi būtu laimīgi, jā, Tāpēc patiesību slikto Uz otru pusi es apgriezu, Un skaties — itin drīzi Šī bēdu ieleja kļuva par Pa-ra-dī-zi.

Lasot jūtu, ka mani kāds parausta aiz piedurknes. Es pacēlu acis.

Ejā man blakus stāvēja mazais Ņūts Honikers.

—   Vai neieiesim vēlreiz bārā un nepacelsim glāzītes? — viņš aicināja mani.

Mēs pacēlām glāzītes un apsviedām tās, un Ņūtam tiktāl atraisījās mēle, ka viņš sāka man stāstīt par savu draudzeni Zinku, krievu liliputi dejotāju. Viņu mīlas ligzdiņa, tā viņš stāstīja, bijusi tēva kotedža Koda ragā.

—  Var būt, ka man nekad nebūs kāzu, taču medusmēnesis man ir jau bijis.

Viņš aprakstīja idilliskās stundas, kuras viņi pavadījuši viens otra apskāvienos, ieritinājušies Fēliksa Honikera vecajā klūdziņu krēslā, ar skatu uz jūru.

Un Zinka dejojusi viņam.

—  Iedomājieties sievieti, kas dejo tikai man.

—   Redzu, ka jūs neko nenožēlojat.

—   Viņa salauza man sirdi. Tas nav sevišķi patīkami. Taču tāda bija maksa. Šai pasaulē var saņemt tikai to, par ko samaksāts.

Un viņš uzsauca galantu tostu:

—  Par mīļākajām un sievām!

## 59 PtESP&ĀDZ.Ē3lET 30STF\S>!

Es vēl sēdēju bārā kopā ar Nūtu, H. Lou Krosbiju un pāris svešām personām, kad iztālēm varēja jau redzēt Sanlorenco salu. Krosbijs runāja par pisantiem.

—  Vai jūs zināt, kas ir pisants?

—  Šo'terminu esmu dzirdējis, — es atbildēju, — bet acīmredzot tas man neizsauc tik spilgtas asociācijas kā jums.

Krosbijs bija pamatīgi iemetis un — kā visi žūpas — pilns ilūziju, ka var runāt vaļsirdīgi, ja vien runā izjusti. Viņš ļoti vaļsirdīgi un izjusti izsacījās par Ņūta augumu, ko līdz šim bārā neviens nebija pieminējis.

—  Es nerunāju par tādu sīkaliņu kā vinš. — Krosbijs uzkāra savu cūkas šķiņķim līdzīgo roku uz Nota pleca. — Tas nav augums, kas padara cilvēku par pisantu. Tas ir vina domu veids. Es esmu redzējis četrkārt lielākus vīrus par šo sīkalinu, un vini bija pisanti. Esmu redzējis arī mazus, lai nu arī ne tik mazus kā šis te, taču pietiekami sīkus, Dieva vārds — un tos varēja saukt par īstiem vīriem.

—  Pateicos, — laipni sacīja Nūts, pat acu neuzmetis milzenīgajai rokai uz sava pleca. Nekad nebiju redzējis cilvēku, kurš tā prastu saglabāt līdzsvaru, par spīti tādam pazemojošam fiziskam defektam. Es notrīsēju aiz sajūsmas.

—   jūs runājāt par pisantiem, — cs atgādināju Krosbijam, cerēdams, ka viņš atbrīvos Nūtu no savas rokas smaguma.

—  Pareizi, velns parāvis. — Krosbijs saslējās.

—  Un jūs nepaskaidrojāt mums, kas pisants īsti ir.

—   Pisants ir tāds tips, kurš domā, ka ir pārāks par visiem, un tāpēc nekad neturēs muti ciet. Lai ko kāds teiks, pisants katrā ziņā runās pretī. Jūs sacīsiet, ka jums kaut kas patīk, un, Dieva vārds, viņš tūliņ sāks jums pierādīt, ka jūs esat kļūdījies un tas jums nemaz nevar patikt. Tāda pisanta klātbūtnē jūs pastāvīgi jutīsieties kā pēdējais stulbenis. Viņš visu zinās labāk pārjums, lai ko jūs teiktu.

—  Ne visai pievilcīgs raksturojums, — es sacīju.

—  Mana meita gribēja precēties ar tādu pisantu, — Krosbijs drūmi piebilda.

—  Un apprecējās arī?

—  Es viņu nospiedu kā blakti. — Krosbijs uzsita ar dūri pa leti, atcerēdamies šā pisanta vārdus un darbus. — Jēziņ! — viņš pēkšņi iesaucās. — Mēs taču visi esam mācījušies augstskolā! — Viņš blenza mazajā Notā. —Jūs mācījāties augstskolā, vai ne?

—  Kornelā, — Nots sacīja.

—  Kornelā! — Krosbijs līksmi izsaucās. —Ak Kungs, cs taču arī esmu mācījies Kornelā!

—  Viņš arī, — Ņūts pamāja uz manu pusi.

—   Trīs kornelieši vienā lidmašīnā! — sauca Krosbijs, un mums nācās nosvētīt vēl vienus granfalona svētkus.

Kad mēs mazliet aprimām, Krosbijs apjautājās Ņūtam, ar ko viņš nodarbojas.

—  Ar krāsām.

—  Krāsojat mājas?

—  Nē, gleznoju.

—  Velns ar ārā!

—   Lūdzu, ieņemiet savas vietas un piesprādzējiet drošības jostas! — stjuarte atgādināja. — Mēs tuvojamies Sanlorenco Monzano lidostai Bolivaras pilsētā.

—  Sasodīts! Pagaidiet vienu mazu brītiņu, — Krosbijs iesaucās, lūkodamies lejup uz Ņūtu. — Es pēkšņi atcerējos, ka esmu kaut kur dzirdējis jūsu uzvārdu.

—   Mans vecais bija atombumbas tēvs. — Ņūts nesacīja, ka Fēlikss Honikers bijis viens no tēviem. Viņš sacīja, ka Fēlikss bijis tēvs.

—  Tiesa? — Krosbijs prasīja.

—  Tiesa.

—   Liekas, tas tomēr bija kaut kas cits. — Krosbijs visiem spēkiem centās atcerēties. — Kaut kas par dejotāju.

—   Mums vajadzēs iet un apsēsties savās vietās, — Ņūts, mazliet sasprindzis, ieteicās.

—   Kaut kas par krievu dejotāju. — Krosbijs bija tiktāl piesūcies, ka nekautrējās skali domāt. — Atceros, ka lasīju avīzē, it kā šī dejotāja esot bijusi arī spiedze.

—   Lūdzu, džentlmeņi, — stjuarte sacīja, — jums patiešām jāiet atpakaļ un jāpiesprādzē jostas.

Ņūts nevainīgām acīm vērās H. Lou Krosbijā.

—   Vai jūs noteikti zināt, ka tur tika minēts Honikera uzvārds? — Un, lai nerastos nekādi pārpratumi, viņš nosauca savu uzvārdu pa burtiem.

■; — Varbūt, ka esmu kļūdījies, — H. Lou Krosbijs noteica.

6 0. &EZ.TIESĪGA TAUTA

No gaisa raugoties, sala bija pārsteidzoši pareizs taisnstūris. Draudīgas klinšu adatas bezjēdzīgi slējās augšup no jūras. Tās izveidoja loku ap salu.

Salas dienvidos atradās ostas pilsēta Bolivara.

Tā bija vienīgā pilsēta salā.

Tā bijā galvaspilsēta.

Tā bija uzcelta purvainā līdzenumā. Monzano lidostas skrejceļi nosliecās uz piekrastes pusi.

Bolivaras ziemeļpusē krauji slējās augšup kalni, aizpildot ar neizskatīgajiem kupriem visu atlikušo salas dalu. Tos sauca Sangre de Cristo (Kristus asinis), bet man tie atgādināja ap sili saspiedušos cūku baru.

Bolivara agrāk bija saukusies dažādi: Kaz-makaz-ma, Santa Maria, Sanlui, Sentdžordža un Glorijas osta. Tagadējo nosaukumu Makeibs un Džonsons bija tai devuši 1922. gadā par godu Simonām Bolivaram, lielajam Latīņamerikas ideālistam un varonim.

Kad Džonsons un Makeibs bija ieradušies šai pilsētā, tā bija celta no žagariem, skārda, kastēm un māliem — uz kapsētas, kur skānā samazgu, atkritumu un dulku biezenī atdusējās kāds triljons laimīgu mēslu vaboļu un maitēdāju.

Gandrīz tādu pašu ieraudzīju šās pilsētas seju arī es, vienīgi piekrasti rotāja maska — jauno celtņu fasādes.

Džonsonam un Makeibam nebija izdevies izvilkt iedzīvotājus no nabadzības un netīrības.

Tas nebija izdevies arī "Papum" Monzano.

Tas nevarēja izdoties nevienam, jo Sanlorenco sala bija tikpat neauglīgs klajums kā Sahāras tuksnesis vai Ziemeļpols.

Tai pašā laikā iedzīvotāju biezība pārsniedza pat Indiju un Ķīnu. Uz katras dzīvošanai nepiemērotās kvadrātjūdzes mājoja četrsimt piecdesmit cilvēku.

"Tolaik, kad Džonsons un Makeibs mēģināja realizēt savus ideālus un reorganizēt Sanlorenco, lika pasludināts, ka visus salas ienākumus sadalīs vienādās dalās starp pieaugušajiem iedzīvotājiem," Filips Kāsis rakstīja. "Pirmo un pedcjo reizi, kad to izdarīja, katrs saņēma nepilnus septiņus dolārus."

## 61. viena kaprāļa vērt/&a

>

Monzano lidostas muitnīcas telpās mūs lūdza parādīt bagāžu un apmainīt to naudu, ko esam nolēmuši šeit izdot, pret vietējo valūtu — kaprāļiem: "Papus" Monzano apgalvoja, ka viena kaprāļa vērtība ir piecdesmit Amerikas centu.

Telpa bija spodra un jauna, tikai sienas no vienas vietas izraibinātas ar dažādiem plakātiem.

Katrs, kas Sanlorenco salā sludinās bokononismu, mirs pie āķa! — ziņoja viens plakāts.

Otrs plakāts rādīja pašu Bokononu — izģindušu vecu nēģeri ar cigāru mutē un lādzīgu, gudru, ironisku seju.

Zem attēla bija rakstīts: Desmit tūkstošu kaprāļu liels atalgojums par dzīvu vai mirušu!

Es ciešāk ielūkojos plakātā un redzēju, ka lejasdaļā iespiests kaut kas līdzīgs policijas anketai, ko Bokonons bija izpildījis apmēram 1929. gadā. Tā laikam bija publicēta, lai Bokonona vajātāji varētu iepazīties ar viņa pirkstu nospiedumiem un rokrakstu.

Taču mani vairāk ieinteresēja tās atbildes, kādas 1929. gadā Bokonons bija sniedzis uz attiecīgajiem jautājumiem. Kur vien bija iespējams, viņš pauda kosmisku redzes viedokli, tas ir, uzsvēra tādus jēdzienus kā cilvēka dzīves īsumu un mūžības ilgumu.

Viņš pavēstīja, ka viņa amats esot: "Būt dzīvam."

Viņš pavēstīja, ka viņa galvenā nodarbošanās esot: "Būt mirušam."

Mēs esam kristīga tauta! Jebkura spēle ar kājām tiks sodīta ar āķi! — tā ziņoja cits plakāts. Es no tā neko nesapratu, jo vēl nezināju, ka bokononisti izjūt dvēseļu radniecību, pieskardamies cits citam ar kāju pēdām.

Bet, tā kā cs vēl nebiju paguvis izlasīt visu Kāsla grāmatu, tad pats lielākais noslēpums man bija tas, kādā kārtā kaprāļa Makciba sirdsdraugs Bokonons kļuvis par ārpus likuma stāvošu personu.

## 62 KĀPĒC HEIZ.LA fiJEVZ.TKftUCf\S

Sanlorenco salā mēs izkāpām septiņi. Ņūts un Andžela, sūtnis Mintons ar sievu, H. Lou Krosbijs ar sievu un es. Pēc mantu pārbaudes muitā mūs izvadīja ārā uz viesiem paredzētu tribīni.

No turienes mēs ieraudzījām neparasti klusu pūli.

Uz mums blenza pāri par pieci tūkstoši Sanlorenco iedzīvotāju. Vinu āda bija auzu pārslu krāsā. Vini bija loti vāji. Neviena resna cilvēka es nevarēju saskatīt. Katram trūka dažu zobu. Daudziem kājas bija līkas vai satūkušas.

Un neviena dzidru acu pāra.

Sieviešu krūtis bija kailas un ļenganas. Vīriešu vaļīgie gurnu auti tikai daļēji apsedza kaut ko tādu, kas atgādināja veclaiku pulksteņu pendeļus.

Suņu bija daudz, taču neviens nerēja. Arī mazu bērnu bija daudz, bet neviens neraudāja. Šur tur kāds iekāsējās — nekāda cita trokšņa nedzirdēja.

Pūlim priekšā stāvēja militārais orķestris. Tas nespēlēja. Orķestra priekšā stāvēja godasardze ar karogiem. Tā turēja divus karogus — Amerikas zvaigžņoti svītroto un Sanlorenco karogu. Tam koši zilā fonā mirdzēja ASV jūras kājnieku kaprāļa zīmotnes. Abi karogi bezspēcīgi nokarājās šai bezvēja dienā.

Man šķita, ka iztālēm dzirdama vara bungu rīboņa. Taču nekādu tamlīdzīgu skaņu nebija. Gluži vienkārši manā sirdī atbalsojās Sanlorenco nokaitētās svelmes metāliskās šķindas.

— Cik es esmu priecīga, ka mēs esam kristīgā zemē, — Heizla Krosbija pačukstēja savam vīram, — citādi es justos mazliet satraukta.

Aiz mums atradās ksilofons.

Uz tā bija dzirkstošs uzraksts. Burti bija izveidoti no granātiem un kristāla.

Tas bija viens vārds: Mona.

63. dievbijĪga un brĪva

Mūsu tribīnes kreisajā pusē bija sarindotas sešas vecas kaujas lidmašīnas ar propelleriem — ASV militārā palīdzība Sanlorenco Republikai. Katrai lidmašīnai uz korpusa bija bērnišķā asinskārē attēlota žņaudzējčūska, kura grasījās nožņaugt velnu. No velna ausīm, deguna un mutes plūda asinis. Sātana asiņainie pirksti vairs nespēja noturēt trejzaru dakšas.

Pie katras lidmašīnas stāvēja pilots auzu pārslu krāsā un arī klusēja.

Tad šai valgajā klusumā ielauzās uzmācīga sīkšana, it kā tur sīktu ods. Tā bija sirēna. Sirēna vēstīja, ka tuvojas "Papus" limuzīns, spīdoši melns kadiljaks.

Limuzīns apstājās mūsu priekšā, saceldams putekļus.

No limuzīna izkāpa "Papus" Monzano, viņa adoptētā meita Mona Amonsa Monzano un Frenklins Honikers.

"Papus" pavēloši pamāja ar ļengano roku, un pūlis uzsāka Sanlorenco himnu pēc populārās meldijas "Māja klajumā". Vārdus bija rakstījis 1922. gadā Laionels Boids Džonsons, tas ir, Bokonons. Tic skanēja ta:

Šī zeme pieder mums, Šī jūra pieder mums, Mūsu vīri kā haizivis droši,

Mūsu sievu daiļums zied, Bērni tēvu pēdās iet Pretim nākotnei uzvaroši! San, Sanlorenco! Laime piedzimt tevi un dzīvot! Mūsu ienaidnieks lai zin, Ka viņš velti zobus trin Uz tautu dievbijīgo un blīvo!

## 64 . M/ERS UN LĪKSME

Pūlis atkal sastinga mēmā klusumā.

"Papus", Mona un Frenks pievienojās mums uz tribīnes. Viņu solus pavadīja vientuļu bungu klaboņa. Bungas apklusa, kad "Papus" pameta bundziniekam ar pirkstu.

"Papum" pār plecu siksnā karājās maksts. Tanī atradās spožs 45. kalibra kolts. "Papus" bija vecs, vecs vīrs — kā daudzi mana karaša locekli. Viņš izskatījās nopietni slims. Viņš gāja sīkiem, šļūcošiem solīšiem. Kaut viņš joprojām bija miesās pilnīgs, taču viņa tauki acīm redzami kusa tik ātri, ka vienkāršais mundieris jau vaļīgi nokarājās. Izvelbto krupja acu baltumi bija dzelteni. Rokas drebēja.

Viņa personiskais miesassargs bija ģenerālmajors Frenklins Honikers baltā mundierī. Frenks ar savām tievajām rokām un šaurajiem pleciem atgādināja bērnu, kuram nav ļāvuši doties pie miera ierastajā laikā. Pie viņa krūtīm laistījās medaļa.

Es ar pūlēm varēju piesaistīt uzmanību "Papum" un Frenkam — ne jau tāpēc, ka viņiem kāds būtu aizstājies priekšā, bet tāpēc, ka nespēju novērst acu no Monas. Es biju pārsteigts, satriekts, aizgrābts, zaudējis prātu aiz prieka. Visi mani alkatīgie, neprātīgie sapņi par to, kādai jābūt sievietei, iemiesojās Monā. Viņā, lai Dievs svētī viņas dvēseli, siltu kā uzsildīts krējums, bija miers un līksme mūžīgi mūžos.

Šī meitene — viņai bija tikai gadu astoņpadsmit — izstaroja valdzinošu bezrūpību. Likās, viņa saprot visu un iemieso visu, kas jāsaprot. Bokonona Grāmatās arī minēts viņas vārds. Bokonons kādā vietā saka par viņu: "Mona ir vienkārša kā viss esošais."

Viņa bija tērpusies baltā grieķu tunikā.

Mazajās brūnajās kājās vieglas sandales.

Bāli zeltainie garie mati plūda vaļējās šķipsnās.

Viņas gurni atgādināja liru.

Ak Dievs…

Miers un līksme mūžīgi mūžam.

Viņa bija vienīgā skaistule visā Sanlorenco. Viņa bija tautas dārgums. Kā rakstīja Filips Kāsis, "Papus" bija viņu adoptējis, lai viņas dievišķīgais tēls mīkstinātu viņa valdīšanas nežēlību.

Ksilofonu novietoja uz tribīnes malas. Un Mona sāka spēlēt. Viņa spēlēja "Kad diena galā". Nepārtrauktais tremolo uzplūda, dzisa un atkal uzplūda.

Daile apreibināja pūli.

Un tad pienāca laiks "Papum" apsveikt mūs.

## 65 IZDEVĪGS LA/KS sanlore/oco apmeklĒŠana/

"Papus" bija autodidakts un agrāk kalpojis pie kaprāļa Makciba par namzini. Viņš nekad nebija spēris soli ārpus Sanlorenco. Viņš tīri ciešami runāja Amerikas angļu valodā.

Viss, ko kāds no mums sacīja uz tribīnes, atbalsojās pūlī kā suņū rejas caur milzīgiem pastardienas skaļruņiem.

Skaņas, iedamas caur skaļruņiem, blaurīgi izdrāzās pa īso, plato bulvāri aiz pūla muguras, atsitās pret triju jauno celtņu stikla sienām bulvāra galā un klukstēdamas atgriezās atpakaļ.

— Esiet sveicināti! — "Papus" teica. — Jūs esat pie labākajiem draugiem, kādi vien Amerikai var būl. Ameriku daudz kur nesaprot, sūtņa kungs, bet šī nav tā vieta. — Un viņš palocījās pret misteru H. Lou Krosbiju, velosipēdu rūpnieku, noturējis viņu par jauno sūtni.

—  Es zinu, ka jums te ir laba republika, mister prezident, — Krosbijs atbildēja. — Viss, ko esmu dzirdējis par to, skan lieliski. Man tikai jāsaka…

—  Kas?

—   Es neesmu sūtnis. Labprāt gribētu tāds būt, taču esmu tikai vienkāršs, parasts komersants. — Viņam bija neērti nosaukt īsto sūtni. — Tas virs tur ir tā svarīgā persona.

—  Ahā! — "Papus" pasmaidīja par savu kļūdu. Taču smaids pēkšņi nozuda. Viņš ievaidējās aiz kādām iekšējām sāpēm, saliecās un aizvēra acis, visiem spēkiem cenzdamies uzveikt šīs sāpes.

Frenks Iīonikers neveikli un neprasmīgi mēģināja viņu atbalstīt.

—  Vai pārgāja?

—  Atvainojiet, — "Papus" beidzot nočukstēja, pūlēdamies saslieties, acīs viņam bija saskrējušas asaras. Viņš notrausa tās un izslējās pilnīgi. — Piedodiet!

Likās, viņš uz mirkli piemirsis, kur atrodas un ko no viņa gaida. Tad viņš atcerējās. Viņš spieda Horlikam Mintonam roku.

—  Jūs te esat draugu vidu.

—  Esmu par to pārliecināts, — Mintons laipni atbildēja.

—  Starp kristīgajiem, — "Papus" turpināja.

—  Priecājos.

—  Starp antikomunistiem.

—  Priecājos.

—  Te nav komunistu. Viņiem pārāk lielas bailes no āka.

—  Domāju gan, — Mintons atsaucās.

—  Jūs esat ieradies visai izdevīgā laikā, — "Papus" paziņoja. — Rīt būs vislaimīgākā diena mūsu salas vēsturē. Rīt mums būs paši lielākie nacionālie svētki. Par demokrātiju kritušo simt mocekļu piemiņas diena. Šai dienā mēs svinēsim arī ģenerālmajora Frenklina Honikera saderināšanos ar Monu Amonsu Monzano, pašu dārgāko būtni man un visai Sanlorenco Republikai.

—  Vēlu jums daudz laimes, mis Monzano, — Mintons dedzīgi sacīja. — Apsveicu arī jūs, ģenerāli Honiker.

Jaunais pāris pateikdamies palocījās.

Tad Mintons sāka runāt par tā sauktajiem Par demokrātiju kritušajiem simt mocekļiem un atļāvās izteikt brēcošus melus:

—   Nav neviena amerikāņu skolēna, kas nezinātu par Sanlorenco iedzīvotāju cildeno upuri Otrā pasaules kara laikā. Simt drošsirdīgie Sanlorenco pilsoņi, kurus mēs rīt pieminēsim, ir atdevuši visu, ko spēj atdot brīvību mīlošs cilvēks. Amerikas Savienoto Valstu prezidents lūdza mani būt par viņa personisko pārstāvi rītdienas ceremonijā un iemest jūras viļņos vainagu — amerikāņu tautas velti Sanlorenco tautai.

—   Sanlorenco tauta pateicas personiski jums, Savienoto Valstu prezidentam un augstsirdīgajai amerikāņu tautai par uzmanību, — atbildēja "Papus". — Mēs jutīsimies pagodināti, ja jUs iemetīsiet vainagu jūrā rītdienas saderināšanās svinībās.

—  Man tas būs liels gods.

"Papus" uzaicināja mūs visus rītdien parādīt viņam godu ar savu klātbūtni vainaga iemešanas ceremonijā un saderināšanās svinībās. Mums vajadzēja ierasties pilī pēcpusdienā.

—   Kādi viņiem būs bērni! — "Papus" teica, pievērsdams mūsu uzmanību Frenklinam un Monai. — Kādas asinis! Kāds skaistums!

Viņam atkal uzbruka sāpes.

Viņš atkal aizvēra acis, sarāvies čokurā aiz sāpēm.

Viņš gaidīja, kamēr sāpes pāries, bet tās nepārgāja.

Moku pilnā lēkmē viņš aizvērsās no mums uz pūla un mikrofona pusi. Viņš mēģināja kaut ko pavēlēt pūlim ar rokas mājienu, bet nevarēja. Mēģināja kaut ko pateikt, bet arī nevarēja.

Beidzot yiņš izdabūja vārdus pār lūpām.

—   Ejiet uz mājām! — viņš aizelsdamis uzsauca. — Uz mājām!

Pūlis izklīda kā lapas vējā.

"Papus" pagriezās pret mums, joprojām baismīgi saviebies aiz sāpēm…

Tad viņš sabruka.

## 66 PATS ST/PRĀKA/S PASAULĒ

Viņš tomēr nebija miris.

Taču viņš patiesi izskatījās pēc miroņa, vienīgi šad tad pār šo šķietami nekustīgo stāvu pārskrēja krampjainas trīsas.

Frenks skali apgalvoja, ka "Papus" neesot miris, ka viņš nevarot mirt. Viņš bija izmisumā.

—  "Papu", jūs nedrīkstat mirt! Jūs nedrīkstat!

Frenks atpogāja "Papus" apkakli un virskreklu, berzēja viņam rokas.

—  Dodiet viņam gaisu! Dodiet "Papum" gaisu!

Lidotāji skrēja šurp no iznīcinātājiem, lai palīdzētu mums. Vienam bija tik daudz attapības, ka viņš aizsteidzās pēc lidostas ātrās palīdzības mašīnas.

Orķestris un godasardze, kuri nebija saņēmuši nekādas pavēles, palika satraukti stāvam.

Es ar skatienu pameklēju Monu un ieraudzīju, ka vina, joprojām līdzsvarota, bija atkāpusies pie tribīnes margām. Nāve vai nāves iespēja viņu neuztrauca.

Viņai blakus stāvēja lidotājs. Viņš neskatījās uz Monu, bet burtiski staroja sviedrainā svētlaimē, ko es izskaidroju ar Monas tuvumu.

"Papus" pamazām atguva samaņu. Ar roku, kura raustījās kā notverts putns, viņš norādīja uz Frenku.

—  Jūs… — viņš iesāka.

Mēs visi apklusām, lai labāk sadzirdētu viņa vārdus.

Viņa lupas kustējās, bet mēs neko nedzirdējām, tikai tādu kā guldzoņu.

Kādam ienāca prātā brīnišķīga ideja — tagad atceroties tā liekas baismīga. Kāds, laikam lidotājs, nocēla mikrofonu no statīva un pielika "Papum" pie sēcošajām lupām, lai pastiprinātu viņa balsi.

Un jauno celtņu sienas meta atpakaļ pirmsnāves gārdzienu un ērmīgu svilpienu un kaucienu atbalsis.

Tad izlauzās vārdi.

— jūs, — viņš aizsmacis teica Frenkam, — jūs, Frenklin Honiker, jūs būsiet nākamais Sanlorenco prezidents. Zinātne — jums pieder zinātne. Zinātne ir stiprāka par visu pasaulē. Zinātne, — "Papus" atkārtoja, — ledus. — Viņš izbolīja dzeltenās acis un atkal zaudēja samaņu.

Es palūkojos uz Monu.

Viņas sejas izteiksme nebija mainījusies.

Toties lidotājam, kas stāvēja viņai blakus, seja bija kā sasalusi aizgrābtīgā grimasē, it kā viņam nupat izsniegtu Kongresa medalu par drošsirdību.

Es paskatījos lejup un ieraudzīju to, kas nebija domāts manām acīm.

Mona bija nometusi sandali. Viņas mazā brūnā kāja bija kaila.

Un ar šo kāju viņa mīcīja, mīcīja un mīcīja, nepieklājīgi mīcīja caur zābaku lidotāja kājas pēdu.

## 6,7. ka-ha-ki-ris

)

"Papus" nenomira — toreiz ne.

Viņu aizveda lidostas lielajā, sarkanajā gaļas pārvadāšanas furgonā.

Mintonus aizveda uz viņu sūtniecību ar amerikāņu limuzīnu. Nūtu un Andžclu Sanlorenco limuzīnā aizveda uz Frenka mājokli.

Krosbijus un mani aizgādāja uz hoteli Casa Mona vienīgajā

Sanlorenco taksi, katafalkam līdzīgā 1939. gada krcislcrā ar atliecamiem sēdekļiem. Uz auto sāniem bija uzrakstīts: "Kāsla un Co transporta aģentūra". Mašīna piederēja Filipam Kāslam, Casa Mona īpašniekam, kura izcili nesavtīgo tēvu es biju ieradies intervēt.

Mēs ar Krosbijiem bijām uztraukti. Mūsu nemiers izpaudās jautājumos, uz kuriem mēs pieprasījām tūlītējas atbildes. Abi Krosbiji gribēja zināt, kas ir Bokonons. Viņi bija sašutuši, ka šai salā ir cilvēks, kas iedrīkstas nostāties pret "Papu" Monzano.

Man savukārt nezin kādēļ iegribējās zināt, kas ir šie Par demokrātiju kritušie simt mocekļi.

Vispirms saņēma atbildi Krosbiji. Viņi nesaprata Sanlorenco dialektu, un man vajadzēja uzņemties tulka lomu. Viņu galvenais jautājums mūsu šoferim skanēja tā:

—  Velns parāvis, kas īsti ir šis pisants Bokonons?

—  Ļoti slikts cilvēks, — šoferis atbildēja. Īstenībā viņš sacīja tā: — Kaleit slokat kirivaks.

—  Komunists? — noprasīja Krosbijs, noklausījies tulkojumu.

—  O jā.

—  Vai viņam ir līdzskrējēji?

—  Kas, ser?

—  Vai kāds domā, ka viņam taisnība?

—  O nē, ser, — šoferis bijīgi atbildēja. — Tik traku te nav.

—  Kāpēc viņu vēl nav noķēruši? — Krosbijs neatlaidās.

—   Viņš grūti notverams, — šoferis paskaidroja. — Varen slīpēts.

— Tad laikam viņu kāds slēpj un uztur, citādi viņš sen būtu noķerts.

—  Neviens viņu neslēpj, neviens viņu neuztur. Neviens nav tik dumjš, lai tā rīkotos.

—  Jūs tā domājat?

—  Protams, — šoferis atteica. — Ikviens, kas to trako veci ēdinātu vai guldinātu, tiktu uzvilkts pie āķa. Neviens negrib karāties āķi.

Pēdējo vārdu viņš izrunāja tā — "ka-hā-ķi-ris".

## 68 . s//oart mok/ro/ou

Es apvaicājos šoferim, kas bijuši šie Par demokrātiju kritušie simt mocekli. Bulvāris, pa kuru mēs patlaban braucām, saucās viņu vārdā.

Šoferis pastāstīja, ka Sanlorenco pieteikusi karu Vācijai un Japānai stundu pēc uzbrukuma Pērlhārborai.

Sanlorenco Republika iesaukusi armijā simt cilvēku, kas cīnīsies par demokrātiju. Šo simtu iesēdinājuši kuģī, kas devies uz ASV, kur rekrūšus vajadzēja apbruņot un apmācīt.

Kuģi bija nogremdējusi vācu zemūdene, līdzko tas bija izbraucis no Bolivaras ostas.

—  Tiparaš, sor, — viņš sacīja, — jor zemo-karasijou kretšon sinart mokironu.

— Tie paši, ser, — viņš sacīja dialektā, — ir Par demokrātiju kritušie simt mocekļi.

## 69 MILZU moz.a/ka

Mēs ar Krosbijiem jutāmies dīvaini, kā jau pirmie viesi jaunā viesnīcā. Mēs bijām pirmie, kuri ierakstījās Casa Mona viesu grāmatā.

Krosbiji piegāja pie reģistratūras pirms manis, bet H. Lou Krosbiju tā pārsteidza pilnīgi tukšā viesu reģistrācijas grāmata, ka viņam nebija dūšas pirmajam ierakstīties. Viņam vajadzēja kādu brītiņu padomāt.

— Rakstiet jūs, — viņš teica man. Un tad, nojauzdams, ka uzskatu viņu par māņticīgu, viņš paskaidroja, ka vēloties nofotografēt cilvēku, kas veidoja milzu mozaīku uz svaigi apmestās vestibila sienas.

Mozaīka attēloja Monu Āmonsu Monzano. Portrets bija divdesmit pēdas augsts. Veidotājs bija jauns, muskuļains vīrietis. Viņš sēdēja uz pārvietojamu kāpņu augšējā pakāpiena. Mugurā viņam bija tikai baltas audekla bikses.

Viņš bija baltais.

Patlaban viņš veidoja no zelta stīdziņām smalkus matiņus Monas pakausī virs viņas gulbja kakla.

Krosbijs piegāja, lai nofotografētu mākslinieku, un atgriezās, lai paziņotu, ka tādu pisantu viņš satiekot pirmo reizi mūžā. Krosbija seja bija tomātu sulas krāsā, kad viņš mums to pavēstīja:

—-Tam jau ne velna nevar pateikt, ko viņš tūliņ neapgrieztu otrādi.

Tad nu es aizgāju pie mākslinieka, bridi pavēroju viņa darbu un sacīju:

—  Es jūs apskaužu.

—   Es jau to zināju, — viņš nopūtās, — ka vajag tikai pagaidīt — un tūliņ kāds gadīsies, kas mani apskaudīs. Es sev vienmēr teicu, ka vajag tikai paciesties — agri vai vēlu kāds skauģis noteikti gadīsies.

—  Vai jūs esat amerikānis?

—  Man ir tā laime. — Viņš turpināja darbu; viņam nebija interese palūkoties, kas cs īsti tāds esmu. — Vai jūs ari gribat mani fotografēt?

—  ļums būtu iebildumi?

—  Es domāju, tātad eksistēju, tātad esmu fotografējams.

—  Diemžēl man nav klāt aparāta.

—  Tad ejiet atnesiet to, velns parāvis! Jūs taču nepiederat pie tiem cilvēkiem, kuri uzticas savai atmiņai, vai ne?

—   Tomēr nedomāju, ka varēšu aizmirst to seju, kuru jūs veidojat.

—  Aizniirsīstiet, kad nomirsiet, un arī es tad aizmirsīšu. Kad būšu miris, aizmirsīšu visu un iesaku jums to pašu.

—  Vai viņa jums pozēja, vai jūs strādājāt pēc fotogrāfijas vai vēl kā citādi?

—  Es strādāju vēl kā citādi.

—  Ko?

—  Es strādāju vēl kā citādi. — Viņš piesita plaukstu sev pie deniņiem. —Tas viss atrodas manā apskaužamajā galvā.

—  Jūs viņu pazīstat?

—  Man ir tā laime.

—  Frenks Honikers ir laimīgs cilvēks.

—  Frenks Honikers ir sūdu bambals.

—  Jūs patiešām esat vaļsirdīgs.

—  Es esmu arī bagāts.

—  Man prieks to dzirdēt.

—  Ja gribat uzklausīt pieredzējuša cilvēka domas, tad nauda nebūt nav tā, kas vienmēr dara cilvēku laimīgu.

—  Pateicos par informāciju. Jūs man ietaupījāt daudz raižu. Es nupat kā gribēju sākt iedzīvoties naudā.

—  Ar ko?

—  Ar rakstīšanu.

—  Es arī reiz uzrakstīju grāmatu.

—  Kā tā saucās?

—  Sanlorenco, — viņš sacīja. — Zeme, vēsture, iedzīvotāji.

## 70 . BOKONONA adz.Ēkn/

>

—  Cik saprotu, jūs esat Filips Kāsis, Džuliāna Kāsla dēls, — es teicu māksjiniekam.

—  Man ir tā laime.

—  Es ierados, lai satiktos ar jūsu tēvu.

—  Vai jūs tirgojaties ar aspirīnu?

—  Nē.

—   Ļoti žēl. Tēvam izbeidzas aspirīns. Varbūt jums ir kādas brīnumzāles? Tēvam patīk šad tad taisīt brīnumus.

—  Es netirgojos ar zālēm. Esmu rakstnieks.

—  Kāpēc jūs domājeit, ka rakstnieki netirgojas ar zālēm?

—  Padodos. Atzīstu sevi par vainīgu.

—  Tēvam nepieciešama kāda grāmata, ko lasīt priekšā cilvēkiem, kuri mirst briesmīgās mokās. Jūs gan laikam neko tādu neesat uzrakstījis.

—  Vēl ne.

—  Manuprāt, ar to arī var iedzīvoties naudā. Tas ir otrs derīgs padoms, ko jums dodu.

—   Varbūt man izdotos pārtaisīt divdesmit trešo psalmu, mazliet pārgrozīt, lai nevienam nenāktu prātā, ka es neesmu tā autors.

—   Bokonons jau mēģināja to pārtaisīt, — Kāsis pavēstīja, — bet nāca pie slēdziena, ka tur ne vārds nav grozāms.

—  Jūs viņu arī pazīstat?

—  Man ir tā laime. Viņš bija mans skolotājs, kad es biju vēl puika. — Viņš maigi pamāja uz mozaīkas pusi. — Mona arī ir viņa audzēkne.

—  Vai viņš bija labs skolotājs?

—  Mēs ar Monu protam lasīt, rakstīt un risināt vienkāršus uzdevumus, ja jūs to gribat zināt, — Kāsis atbildēja.

## 71. laime but amer/kĀn/m

H. Lou Krosbijs pienāca, lai vēlreiz paskatītos uz Kāslu, šo pisantu.

—  Par ko jūs sevi uzskatāt — par bītņiku vai ko citu? — viņš ņirdzīgi uzprasīja.

—  Es uzskatu sevi par bokononistu.

—  Tas taču ir pret šīs zemes likumiem, vai ne?

—   Man nejauši ir tā laime būt amerikānim. Es varu saukt sevi par bokononistu, kad vien man ienāk prātā, un līdz šim neviens nav man piesējies.

—  Es uzskatu, ka jāpakļaujas tās zemes likumiem, kurā cilvēks patlaban atrodas.

—  Pārāk veca gudrība.

Krosbijs pietvīka.

—  Brauc ellē, Džck!

—  Brauc pats, Džasper, — Kāsis laipni atbildēja, — un pievāc savus Ziemassvētkus un Mātes dienu arī.

Krosbijs lieliem soliem metās pāri visam vestibilam pie reģistratora un teica:

—   Es gribu iesniegt sūdzību par šo cilvēku tur, par to pisantu, par to tā saucamo mākslinieku. Jums te ir maza, jauka zeme, kas cenšas pievilkt tūristus un jaunus ieguldījumus rūpniecībā. Bet tas tips tā runāja ar mani, ka es acis te vairs nerādīšu, un katram draugam, kas man ko vaicās par Sanlorenco, teikšu, lai nerādās ne uz šo pusi. Varbūt jums turbūs glīta bilde uz sienas, bet, Dieva vārds, šito, kas vinu taisa, šitādu pisantu, šitādu nekauņu, šitādu draņķi savu mūžu neesmu redzējis.

Klerks kļuva bāls kā līķis.

—  Ser…

—  Es klausos, — noteica Krosbijs, degdams sašutumā.

—  Ser, tas ir viesnīcas īpašnieks.

## 72 . pisantu hiltona

H. Lou Krosbijs ar sievu izrakstījās no viesnīcas Casa Mona. Krosbijs nosauca to par "pisantu Hiltonu" un pieprasīja pajumti amerikāņu vēstniecībā.

Tā nu es paliku vienīgais iemītnieks šai hotelī ar simt istabām.

Mana istaba bija patīkama. Pa tās un visu pārējo telpu logiem varēja redzēt Par demokrātiju kritušo simt mocekļu vārdā nosaukto bulvāri, Monzano lidostu un Bolivaras ostu aiz tās. Casa Mona atgādināja grāmatu skapi ar biezām sienām un mugurpusi un zili zaļu stiklu priekšpusē. Pilsēta ar savu trūcību un postu atradās aiz viesnīcas sienām un nebija redzama.

Istabā bija kondicionēts gaiss. Tā bija gandrīz vai vēsa. Ienācis šai vēsumā no āra svelmes, es sāku šķaudīt.

Pie gultas uz naktsgaldiņa bija noliktas svaigas puķes, bet gulta nebija uzklāta. Trūka pat spilvena, bija tikai pliks, gluži jauns porolona matracis. Skapī nebija pakaramo un tualetes telpā — neviena tualetes papīra.

Izgāju gaitenī pameklēt istabeni, kas varētu pagādāt man pašu nepieciešamāko. Gaitenī neviena neredzēju, taču tā galā bija vaļējas durvis un no turienes atplūda kaut kādas skaņas.

Piegāju'pie durvīm un ieraudzīju plašu apartamentu, kura grīda bija apklāta ar maisa drēbi. Sienas patlaban krāsoja, bet krāsotāji tobrīd nestrādāja. Viņi sēdēja uz plaukta, kas stiepās logu pusē gar sienu.

Viņi bija noāvuši kājas. Aizvēruši acis. Viņi sēdēja ar sejām un kailo kāju pēdām viens pret otru.

Viņi bija sakļāvuši kāju pēdas kopā.

Katrs bija aptvēris savas potītes un sastindzis kā nekustīgs trijstūris.

Es nokāsējos.

Abi novēlās no plaukta un nokrita uz notrieptās maisa drēbes. Viņi tā arī palika četrrāpus, izslējuši dibenus gaisā un piespieduši degunus pie grīdas.

Viņi gaidīja, ka viņus tūliņ nogalinās.

—  Atvainojiet, — es apjucis sacīju.

—  Nesakiet neko, — viens žēli lūdzās. — Lūdzu, lūdzu, nesakiet!

—  Ko neteikt?

—  To, ko jūs redzējāt!

—  Es neko neredzēju.

—   Ja jūs pateiksiet, — viņš sacīja un, piespiedis vaigu pie grīdas, lūdzoši vērās manī, — mēs mirsim pie ka-hā-ķi-ra!

—  Mīļie draugi, — cs atteicu, — vai nu es ienācu par ātru, vai par vēlu, bet es atkārtoju, ka neredzēju neko tādu, par ko būtu vērts stāstīt. Lūdzu, piecelieties!

Viņi piecēlās, joprojām nenolaizdami acu no manis. Abi trīcēja un rāvās čokurā. Man ar lielām pūlēm izdevās viņus pārliecināt, ka patiešām nevienam neko nestāstīšu par redzēto.

Tas, ko es redzēju, bija bokononistu rituāls, bokomaru jeb apziņas sapludināšana.

Mēs, bokononisti, ticam, ka, saskardamics ar kāju pēdām, protams, ja tās ir tīras un koptas, cilvēki neizbēgami sajutīs mīlestību cits pret citu.

Šīs ceremonijas pamats izsacīts šādā kalipso:

Mēs saliksim pēdas kopā, jā, Jā, mūsu sirdis tam ķīla, Mēs mīlēsim dziļi viens otru, jā, Kā pirmmāti zemi mīlam.

## 73. MELNĀ NĀVE

Atgriezies savā istabā, es ieraudzīju, ka Filips Kāsis, mozaīkas veidotājs, vēsturnieks, savas grāmatas indeksa sastādītājs, pisants un viesnīcas īpašnieks patlaban novieto tualetes papīra veltnīti manā vannas istabā.

—  Liels paldies, — cs sacīju.

—  Nav par ko.

—  Šī nu patiešām ir viesmīlīga viesnīca. Kur vēl atradīs tādu īpašnieku, kas tā rūpējas par savu viesu labklājību?

—   Kur vēl atradīs hoteli, kur apmeties tikai viens viesis?

—  Jums bija veseli trīs.

—  Tās dienas jau pieder pagātnei.

—  Zināt, varbūt cs iejaucos, kur nevajag, bet grūti saprast, kā cilvēkam ar jūsu interesēm un talantu var iepatikties viesnīcas īpašnieka loma.

Viņš neizpratnē sarauca pieri.

—  Es laikam neizturos pret viesiem tā, kā vajadzīgs?

—  Es pazinu vienu otru no Kornelas viesnīcu apkalpošanas skolas,"un man nezin kāpēc šķiet, ka viņi pret tādiem Krosbijiem būtu izturējušies citādi.

Viņš sagrauzts palocīja galvu.

—   Zinu. Zinu. — Viņš atvēcināja rokas. — Pats nesaprotu, kāda velna pēc uzcēlu šo hoteli — laikam gribējās ar kaut ko piepildīt dzīvi. Ar kaut ko nodarboties, kaut kā izbēgt no vientulības. — Viņš nogrozīja galvu. — Vajadzēja vai nu kļūt par vientuļnieku, vai atvērt viesnīcu — citas izejas nebija.

—  Jūs laikam pavadījāt bērnību tēva hospitālī?

—  Pareizi. Mēs abi ar Monu tur uzaugām.

—  Un jus nevilināja doma iekārtot savu dzīvi tā, kā to darīja jusu tēvs?

Jaunais Kāsis pasmaidīja bālu smaidu, izvairīdams no tiešas atbildes.

—    Mans tēvs ir savādnieks, — viņš sacīja. — Manuprāt, viņš jums patiks.

—   Domāju gan. Nav daudz tādu cilvēku, kas tikpat nesavtīgi kā viņš.

—   Reiz, kad man bija gadu piecpadsmit, — Kāsis turpināja, — tuvumā sadumpojās grieķu kuģa komanda. Kuģis devās no Honkongas uz Havannu ar pītu mēbeļu kravu. Dumpinieki sagrāba kuģi, bet neprata to vadīt un sadragāja uz klintīm netālu no "Papus" Monzano pils. Cilvēki noslīka, dzīvas palika tikai žurkas. Tās un pītās mēbeles jūra izmeta krastā.

Šķita, ka ar to stāsts beidzas, bet cs nedroši ievaicājos:

—  Un tad?

—  Tad daļa iedzīvotāju dabūja par velti pītas mēbeles, bet daļa — buboņu mēri. Tēva hospitālī desmit dienu laikā nomira ap pusotra tūkstoša cilvēku. Vai esat kādreiz redzējis, kā mirst ar buboņu mēri?

—  Šī nelaime gājusi man secen.

—  Limfu dziedzeri cirkšņos un padusēs uztūkst tik lieli kā greipfrūti.

—  To var ticēt.

—   Pēc nāves līķis kļūst melns — tiesa, nēģeri melnāki nekļūst. Kad mēris bija te guvis virsroku, mūsu Cerības un Žēlsirdības mājoklis džungļos atgādināja Osvencimu vai Būhenvaldi. Līķi bija sakrauti tādās milzu grēdās, ka buldozeram nebija pa spēkam samest tos kopējā kapā. Tēvs strādāja dienām ilgi, acu neaizdarījis, taču gandrīz nevienu neizdevās izglābt.

Kāsla drausmīgo stāstu pārtrauca mana tālruņa zvans.

—  Sasodīts, cs nemaz nezināju, ka telefons jau pieslēgts, — Kāsis noteica.

Es pacēlu klausuli.

—  Hallo?

Zvanīja ģenerālmajors Frenklins Honikers. Viņš runāja aizelsies un likās briesmīgi pārbiedēts.

—  Klausieties! Nekavējoties brauciet šurp pie manis! Mums nepieciešams aprunāties! Var gadīties, ka tas ir ārkārtīgi svarīgs pagrieziens jūsu dzīvē.

—  Vai nevarat pateikt, par ko būs runa?

—  Tikai ne pa telefonu, pa telefonu ne! Jums jāatbrauc pie manis! Jums jābrauc tūliņ! Lūdzu!

—  Labi.

—  Es nedzenu jokus. Jums tas būs ārkārtīgi svarīgi. Tik svarīga brīža jūsu mūžā vēl nav bijis. — Viņš pakāra klausuli.

—  Kas noticis? — Kāsis apvaicājās.

—  Man nav ne jausmas. Frenks Honikers grib ar mani tūliņ runāt.

—  Nesteidzieties! Atpūtieties! Viņš ir idiots.

—  Viņš teica, ka runa esot par kaut ko svarīgu.

—   Vai viņš zina, kas ir svarīgs un kas nav? Es no banāna mizas varētu izgriezt gudrāku cilvēku par viņu.

—  Labi, stāstiet tālāk!

—  Kur es paliku?

—  Pie buboņu mēra. Buldozers netika galā ar līķiem.

—  Ak jā! Vienu nakti es paliku nomodā un palīdzēju tēvam. Mēs to vien darījām kā meklējām, vai kāds nav palicis dzīvs. Mēs apskatījām gultu pēc gultas, un visur bija tikai līķi.

Un pēkšņi tēvs sāka ķiķināt, —Kāsis turpināja. — Viņš nekādi nevarēja rimties. Izgāja pagalmā ar kabatas lukturīti rokā un ķiķināja vienā laidā. Viņš lika luktura gaismai slīdēt pār pagalmā sakrautajām līķu grēdām. Tad viņš uzlika man roku uz galvas, un vai zināt, ko šis apbrīnojamais cilvēks teica?

—  Nē.

—  Dēls, — tēvs man sacīja, — kādu dienu tas viss piederēs tev.

74 . kaĶa sŪpulis

>

Es braucu pie Frenka ar vienīgo Sanlorenco taksi.

Mēs braucām garām atbaidīgas nabadzības ainām. Mēs vēlamies augšup pa Makeiba kalna nogāzi. Gaiss kļuva vēsāks. Uzplūda migla.

Frenks dzīvoja namā, kas reiz bija piederējis Monas tēvam Nestoranr Āmonsam, arhitektam, kas bija uzcēlis Cerības un Žēlsirdības mājokli džungļos.

Āmonss pats bija taisījis šā nama projektu.

Nams nokarājās pāri ūdenskritumam; terase kā konsole iestiepās miglā, kas cēlās no ūdenskrituma. Tas bija mākslīgs loti vieglu tērauda balstu un siju režģis. Režģa spraugas bija dažādi segtas te ar vietējā granīta plāksni, te ar stiklu, te ar buraudekla aizkaru.

Skita, ka nams celts nevis cilvēku patvērumam, bet lai parādītu cēlāja untumus.

Kalpotājs pieklājīgi apsveica mani un pateica, ka Frenks vēl neesot atgriezies mājās. Vi nu gaidīja ierodamies kuru katru brīdi. Frenks bija licis uzņemt mani un iekārtot, cik labi vien iespējams, lūgt, lai palieku uz vakariņām un pārnakšņoju šeit. Kalpotājs, kurš stādījās priekšā kā Stcnlijs, bija pirmais resnais Sanlorenco iemītnieks, kuru tiku redzējis.

Stenlijs ieveda mani manā istabā; mēs devāmies caur nama centru lejup pa skaldīta akmens kāpnēm, kurām gar malām stiepās gan vaļēji, gan segti četrstūri tērauda ietvaros. Mana gulta bija biezs porolona matracis uz akmens plaukta — arī plaukts bija no skaldīta akmens. Istabas sienas bija no buraudekla. Stenlijs parādīja, kā tās var pacelt un nolaist pēc vēlēšanās.

Apvaicājos Stenlijam, kas vēl ir mājās, un viņš atbildēja, ka mājās esot vienīgi mazais Nūts. Viņš sacīja, ka Nūts sēžot uz nokarenās terases un gleznojot. Andžela esot aizgājusi iepazīties ar Cerības un Žēlsirdības mājokli džungļos.

Es izgāju uz skurbinošās terases, kura nosliecās pār ūdenskritumu, un ieraudzīju mazo Nūtu, kurš gulēja iemidzis zemā, dzeltenā atzveltnī.

Glezna, pie kuras Ņūts bija strādājis, atradās uz molberta pie alumīnija margām. Glezna šķita iekļaujamies debesu, jūras un ielejas miglainajā fonā.

Ņūta glezna bija maza, melna un raupja.

Uz bieza, melna pamata pletās vesels švīku režģis. Švīkas izveidoja kaut ko līdzīgu zirnekļa tīklam, un es nodomāju, vai šai bezmēness naktī nav izkārti žāvēšanai tie lipīgie aplamību tīkli, kas ietin cilvēku dzīvi.

Es nemodināju liliputu, kurš bija radījis šo baigo gleznu. Aizsmēķēju un klausījos šķietamās balsīs ūdenskrituma šalkās.

Mazo Ņutu pamodināja kāds sprādziens tālu lejā. Skar>a pārvēlās pāri ielejai un aizplūda uz debesīm. Tur šāva lielgabals Bolivaras piekrastē, kā man paskaidroja Frenka namzinis. Tas šāva katru dienu pulksten piecos.

Mazais Ņūts krēslā pagrozījās.

Vēl pusmiegā būdams, viņš paberzēja ar melni notrieptajām rokām muti un zodu, atstādams tur melnus traipus. Tad viņš izberzēja acis un notriepa melnus arī plakstus.

—  Hallo, — viņš miegainā balsī ierunājās.

—  Hallo, — cs atsaucos. — Man patīk jūsu glezna.

—  Vai jūs zināt, kas uz tās redzams?

—  Manuprāt, katrs to izpratīs savādāk.

—  Tas ir kaķa šūpulis.

—  Ahā, — es noteicu. — Ļoti labi. Švīkas ir aukliņas, vai ne?

—  Tā ir viena no vecākajām rotaļām pasaulē — kaķa šūpulis no aukliņām. Pat eskimosiem tā pazīstama.

—  Na nu!

—  Teju pat simttūkstoš gadu vai pat vairāk pieaugušie tirina saviem bērniem pie deguna šādu auklu pinumu.

—  Hm.

Ņūts joprojām gulēja saritinājies atzveltnī. Viņš izpleta rokas, it kā turētu starp pirkstiem no auklām izveidotu kaķa šūpuli.

—  Vai tad kāds brīnums, ja bērni izaug aptaurēti. Tāds kaķa šūpulis — tas ir tikai X-u mudžeklis kāda rokās, un mazuļi skatās uz to, skatās un skatās…

—  Un kas tad ir?

—   Tas, ka nekāda sasodīta kaķa un nekāda sasodīta šūpuļa nemaz nav!

## 75 . /NODODIET MAAJUS SVEICIENUS al&ertam Šve/ceram

Tad ieradās Andžela Honikera Konersa, Ņūta izstīdzējusi māsa, kopā ar Džuliānu Kāslu, Filipa tēvu — Cerības un Žēlsirdības mājokļa dibinātāju. Kāslam bija maisveidīgs balta audekla uzvalks un virvē sagriezusies kaklasaite. Viņam bija spurainas ūsas. Pauris pliks. Augums izģindis. Manuprāt, viņš bija svētais.

Uz šīs nokarenās terases viņš iepazinās ar ISfūtu un mani. Taču viņš jau iepriekš noraidīja jebkuru sarunu par viņa svēto misiju un runāja ar sašķiebtu muti kā gangsteris filmās.

—  Cik saprotu, tad jūs esat doktora Alberta Šveicera sekotājs, — es viņam sacīju.

—  Iztālēm, — viņš atvieza zobus slepkavīgā smīnā. — Nekad šo džentlmeni neesmu sastapis.

—   Bet viņš noteikti zina par jūsu darbu tāpat kā jūs par viņējo.

—  Varbūt jā, varbūt nē. Vai esat viņu sastapis?

—  Nē.

—  Vai cerat kādreiz sastapt?

—  Iespējams.

—  Labi, — Džuliāns Kāsis sacīja, ja kādreiz savos ceļojumos sastopaties ar doktoru Šveiceru, tad varat pateikt viņam, ka viņš nav mans varonis. — Un viņš aizkūpināja prāvu cigāru.

Kad cigārs bija kārtīgi aizkūpināts, Kāsis pamāja uz manu pusi ar sarkani kvēlojošo cigāra galu.

—  Varat viņam pateikt, ka viņš nav mans varonis, — Kāsis atkārtoja, — bet varat pateikt arī, ka, pateicoties viņam, Jēzus tapis par manu varoni.

—  Domāju, viņam būs prieks to dzirdēt.

—  Man tur ne silts, ne auksts, vai viņš priecājas vai nepriecājas. Tā ir mana un Jēzus privāta lieta.

## 76 . dŽ.ul/Āajs KĀSLS PIEKRĪT AJUTRM, KA PASAULĒ AJEKAM AJAV 3"ĒЈAS

Džuliāns Kāsis un Andžela piegāja pie Ņūta gleznas. Kāsis salieca lokā rādītāja pirkstu un īkšķi un palūkojās pa spraugu uz gleznu.

—  Ko jūs par to teiksiet? — es viņam jautāju.

—  Tā ir melna. Kas tur ir — elle?

—  Tur ir tas, ko jūs redzat, — Nūts atbildēja.

—  Tad tā ir elle, — Kāsis izgrūda.

-— Man nupat paskaidroja, ka tas esot kaķa šūpulis, — es sacīju.

—  Autora paskaidrojumi vienmēr palīdz, — Kāsis atzina.

—   Es gan nedomāju, ka tā ir glīta, — Andžela sūdzējās. — Man liekas, tā ir pavisam neglīta, bet es gan neko nesaprotu no modernās mākslas. Dažreiz man gribas, lai Ņūts kaut mazliet pamācītos, tad viņš skaidri zinātu, vai viņš glezno pareizi.

—  Tātad jūs esat autodidakts? — Džuliāns Kāsis jautāja Ņūtam.

—  Vai mēs visi tādi neesam? — Ņūts savukārt jautāja.

—  Loti laba atbilde, — Kāsis ar cieņu noteica.

Es uzņēmos izskaidrot kaķa šūpuļa dziļāko jēgu, jo Ņūtam acīm redzami negribējās atkārtot veco meldiņu.

Kāsis nopietni nolieca galvu.

—  Tātad šī glezna pauž, ka pasaulē nekam nav jēgas. No sirds piekrītu.

— Jus patiešam piekrītat? — es brīnījos. — Bet jus taču nupat kā runājāt kaut ko par Kristu.

—  Par ko?

—  Par Jēzu Kristu.

—  Ak tā, — Kāsis noteica. — Par viņu. — Viņš paraustīja plecus. — Cilvēkam taču jārunā par kaut ko, jāvingrina balss saites, lai tās labi darbojas, ja gadījumā jāsaka kaut kas patiesi svarīgs.

—   Saprotu. — Es nopratu, ka man nebūs viegli uzrakstīt populāru rakstu par šo cilvēku. Vajadzēs koncentrēt uzmanību uz viņa Dievam patīkamajiem darbiem un pilnīgi ignorēt vina velnišķīgās domas un vārdus.

—   Varat mani citēt, — viņš sacīja. — Cilvēks ir nekrietns, viņš neko vērtīgu nespēj izdarīt un neko vērtīgu nezina. — Viņš pieliecās un paspieda mazā Ņūta ar krāsu notriepto roku. — Tiesa?

Nūts pamāja, kaut gan šķiet, viņam likās, ka Kāsis mazliet pārspīlē.

—  Tiesa.

Tad šis svētais piegāja pie Nūta gleznas un nocēla to no molberta. Viņš apveltīja mūs ar starojošu smaidu.

—  Krāms — kā viss pārējais šai pasaulē.

Un viņš nometa gleznu lejā. Glezna uzšāvās augšup gaisa strūklā, apstājās, kā bumerangs atsitās atpakaļ un nozuda ūdenskritumā.

Mazais Nūts nesacīja ne vārda.

Andžela ierunājās pirmā:

—  Tu esi notraipījis visu seju, dārgumiņ. Ej nomazgājies!

## 77. aspIrĪNs un boko-maru

—  Sakiet, doktor, — es ievaicājos, — kā ar "Papus" Monzano veselību?

—  Kā lai es to zinu?

—  Es domāju, ka jūs viņu ārstējat.

—   Mēs abi pat nesarunājamies, — Kāsis pasmīnēja. — Pēdējo reizi pirms trim gadiem viņš man sacīja, ka mani neuzkarot uz āka tikai tāpēc, ka esmu Amerikas pavalstnieks.

—  Ar ko tad jūs esat viņu nokaitinājis? Jūs icradāties šeit, uzcēlāt par savu naudu bezmaksas hospitāli viņa pavalstniekiem…

—   "Papum" nepatīk, kā mēs vispār izturamies pret pacientiem, — Kāsis sacīja, — it īpaši, kā izturamies, kad tie mirst. Cerības un Žēlsirdības mājoklī džungļos tos, kas to vēlas, mēs izvadām pēdējā gaitā pēc bokononistu rituāla.

—  Kāds ir šis rituāls?

* — Loti vienkāršs. Viņi atkārto to, ko lasa priekšā. Vai gribat atkārtot manus vārdus?

—  Es taču vēl neesmu tik tuvu nāvei.

Viņš baigi piemiedza aci.

—  Jūs pareizi darāt, ka uzmanāties. Dažreiz šāda rituāla ietekmē miršana tiek paātrināta. Taču domāju, ka mēs tiktāl jūs nenovestu, ja mūsu pēdas nebūtu saskārušās.

—  Pēdas?

Viņš paskaidroja man Bokonona nostādni attiecībā uz kāju pēdu saskaršanos.

—  Nu es saprotu, kas nesen notika viesnīcā. — Es pastāstīju par abiem krāsotājiem uz palodzes.

—  Zināt, šis līdzeklis iedarbojas, — Kāsis sacīja. — Cilvēki, kuri tā rīkojas, patiešām sāk labāk izturēties cits pret citu un pret visu pasauli.

—  Hm.

—  Boko-maru.

—  Atvainojiet?

—  Tā sauc šo kāju ceremoniju, — Kāsis paskaidroja. — Es saku, tā iedarbojas. Un man prieks, ja kaut kas iedarbojas. Iedarbīgu līdzekļu nav nemaz tik daudz.

—  Laikam nav vis.

—  Es nevarētu vadīt hospitāli, ja nebūtu aspirīna un bokomaru.

—   Cik es saprotu, tad salā joprojām daudz bokononistu, par spīti likumam, par spīti "ka-hā-ķi-rim".

Viņš sāka smieties:

—  Vai jums tas vēl nav skaidrs?

—  Kas tad?

—  Ka ikviens Sanlorenco iedzīvotājs ir īsts bokononists par spīti "ka-hā-ki-rim".

## 87 . TĒRAUDA LOKĀ

—    Kad Bokonons un Makeibs pirms daudziem gadiem ieņēma šo nožēlojamo salu, — Kāsis sacīja, — viņi padzina visus priesterus. Un Bokonons, šis jokdaris un ci niķis, izgudroja jaunu reliģiju.

—  Zinu, — es teicu.

—  Un, kad kļuva skaidrs, ka ne ar kādām valsts vai saimnieciskām reformām nevar atvieglināt šejieniešu bēdīgo dzīvi, tad reliģija kļuva par vienīgo līdzekli, kā iedvest ļaudīm cerību. Patiesība k|uva par ļaužu ienaidnieci, jo patiesība bija briesmīga, un Bokonons sprauda sev mērķi apgādāt ļaudis ar aizvien jo skaistākiem meliem.

—  Kā tas gadījās, ka viņu izsludināja ārpus likuma?

—   To viņš pats izdomāja. Viņš lūdza Makeibu izsludināt ārpus likuma viņu pašu un viņa reliģiju, lai ieviestu ticīgo dzīvē vairāk spraiguma, vairāk kvēles. Pie reizes viņš uzrakstīja par to nelielu pantiņu.

Un Kāsis nocitēja pantiņu, kas nav ievietots Bokonona Grāmatās'.

Es saku ardievas valdībai, Un tāpēc ardievas saku, Ka īsta reliģija arvien Ar nodevību iet blakus.

—    Bokonons arī āķi izdomāja kā piemērotu sodu par bokononismu. Viņš bija redzējis šādu āķi Tiso kundzes muzeja moku kambaros. — Kāsis baismīgi savaibstījās un pamirkšķināja ar acīm. — Arī spraiguma vairošanai.

—  Vai daudzi mira pie āķa?

—   Sākumā ne, sākumā ne. Sākumā tā bija tikai izdoma. Tika veikli izplatītas baumas par sodiem, un neviens nevarēja skaidri pateikt, kūre tad ir miris tādā veidā. Makeibs ne mazumu amizējās, izdomādams visādus briesmu stāstus, ar ko iebiedēt bokononistus — īstenībā visu tautu.

Bet Bokonons tikmēr slēpās omulīgā mājoklī džungļos, — Kāsis turpināja, — kur viņš rakstīja un sludināja augu dienu un ēda gardumus, ko viņa mācekli piegādāja.

Makeibs organizēja lielas grupas bezdarbnieku — un bezdarbnieki īstenībā bija visi —, kuru uzdevums bija vajāt Bokononu. Ik pēc pusgada viņš svinīgi ziņoja, ka Bokonons ielenkts tērauda lokā, kurš saslēdzas ap viņu bez žēlastības.

Bet tad šā nežēlīgā tērauda loka komandieri, sūrās neveiksmes satriekti, bija spiesti ziņot Makeibam, ka Bokonons izdarījis neiespējamo.

Viņš bija izbēdzis, izgaisis, palicis dzīvs, lai joprojām sludinātu savu mācību. Brīnumu brīnumi!

## 79. KĀPĒC MAKE/&A DVESELE mociet inĀjĀs

— Makeibam un Bokononam neizdevās pacelt to, ko sauc par dzīves līmeni, — Kāsis turpināja. — Taisnību sakot, dzīve palika tikpat īsa, tikpat lopiska un nožēlojama kā vienmēr.

Taču cilvēki jau mazāk domāja par šo baigo patiesību. Jo vairāk izplatījās dzīvā leģenda par nežēlīgo tirānu pilsētā un lēnprātīgo svēto džungļos, jo laimīgāka kļuva tauta. Visi bija nodarbināti, katrs tēloja savu lomu šai saprotamajā lugā, un ikviens cilvēks pasaulē varēja šo lugu saprast un aplaudēt tai.

—  Tātad dzīve kļuva par mākslas darbu, — es jūsmoju.

—  Jā. Bija tikai viens traucēklis.

—  Tā?

—   Drāma nocietināja abu galveno aktieru — Makeiba un Bokonona dvēseles, jaunībā vini bija stipri līdzīgi viens otram, pa pusei eņģeli, pa pusei pirāti. Taču luga prasīja, lai pirāts Bokonona dvēselē un eņģelis Makeiba dvēselē tiktu izdeldēti. Tiklab Makeibs, kā Bokonons samaksāja ar nežēlīgām ciešanām par tautas laimi: Makeibs izbaudīja tirāna mokas, bet Bokonons — svētā mokas. Abi būtībā sajuka prātā.

Kāsis salieca kreisās rokas rādītājpirkstu.

—  Un tad cilvēki patiešām sāka mirt pie "ka-hā-ķi-ra".

—  Bet Bokononu vel līdz šim nav notvēruši? — cs jautāju.

—  Tāds stulbums Makcibu netika piemeklējis. Viņš pat nekad no tiesas nav pūlējies notvert Bokononu, kas būtu bijis loti viegli izdarāms.

—  Kāpēc viņš nepūlējās to darīt?

—  Makeibam pietika atjautības saprast, ka bez šā svētā vīra viņam nebūs, ar ko karot, un viņš pats pārvērtīsies par nulli. Arī "Papus" Monzano to saprot.

Un cilvēki joprojām mirst pie āka?

—  Tas ir neizbēgami.

—  Nē, es gribu zināt, vai "Papus" patiešām soda viņus šādā veidā?

—  Viņš liek pakārt vienu ik pa diviem gadiem, — tā sakot, lai katls vienmēr vārās. — Kāsis nopūtās, vērdamies vakara debesīs. — Dieva darbi, Dieva darbi…

—  Ko, lūdzu?

— Tā mēs, bokononisti, mēdzam teikt, kad jūtam, ka notiek kaut kas noslēpumains.

—  Jūs arī? es biju pārsteigts. — Jūs arī esat bokononists?

Viņš mierīgi palūkojās manī.

—  Un jūs arī. Drīz jūs to sapratīsiet.

## 80. UDE/OSKR/TUMA flLT&ĒTf\3l

Andžela, Ņūts, es un Džuliāns Kāsis sēdējām uz nokarenās terases. Mēs dzērām kokteiļus. No Frenka nebija ne vēsts.

Šķita, ka Andžela un Nūts ir pamatīgi iemetēji. Kāsis sacīja, ka uzdzīve jaunībā prasījusi viņam vienu nieri, tāpēc viņam nelaimīgā kārtā jāapmierinās ar ingvera alu.

Andžela, iztukšojusi vairākas glāzes, sāka sūdzēties, ka pasaule piekrāpusi viņas tēvu.

—  Viņš atdeva tik daudz, bet saņēma pretī tik,maz.

Fs gribēju izspiest no viņas kādu piemēru pasaules skopumam un dabūju zināt dažus precīzus skaitļus.

—   Apvienotā tēraudlietuvju akciju sabiedrība maksāja viņam četrdesmit piecus dolārus par ikvienu patentu, ko saņēma par viņa izgudrojumiem, — Andžela sacīja, — bet tādu summu maksāja par jebkuru patentu. — Viņa bēdīgi pašūpoja galvu. — Četrdesmit pieci dolāri — un kas tie bija par patentiem!

—  Hm, — cs noteicu. —Taču, jādomā, viņš saņēma arī algu.

—  Pati lielākā summa, ko viņš jebkad saņēma, bija divdesmit astoņi tūkstoši gadā.

—  Es teiktu, ka tā ir tīri glīta summa.

Andžela iedegās sašutumā.

—  Vai jūs zināt, cik saņem kinozvaigznes?

Dažreiz diezgan daudz.

—  Un vai jūs zināt, ka doktors Brīds saņēma gadā par desmit tūkstošiem dolāru vairāk nekā tēvs?

—  Tā, protams, ir netaisnība.

—  Man šī netaisnība jau līdz kaklam.

Viņas balss kļuva tik spiedzīga, ka cs mainīju tēmu. Apvaicājos Džuliānam Kāslam, kas, pēc viņa domām, noticis ar ūdenskritumā iemesto Nota gleznu.

—  Tur lejā ir neliels ciematiņš, — viņš man atbildēja. — Piecas vai desmit būdas, ne vairāk. Starp citu, tur piedzimis "Papus" Monzano. Ūdenskritums ieplūst milzīgā akmens baseinā. Baseina izejai zemnieki aizvilkuši priekšā vistu aploka stiepļu tīkla gabalu. Caur to izplūst viss ūdens no baseina.

—  Tātad jūs domājat, ka Nūta glezna aizkērusies šai tīklā? — es vaicāju.

—  Šī zeme ir trūcīga, kā varbūt esat pamanījis, — Kāsis sacīja.

—  Tīklā nekas ilgi neturas. Varu iedomāties, ka Nūta gleznu jau kaltē saulē kopā ar manu cigāra galu. Četras kvadrātpēdas ar līmi piesūcināta audekla, četras notēstas un noēvelētas rāmja līstes, dažas spraudes un vēl cigārs. Visumā tīri labs loms kādam īstam plikatam.

—  Dažreiz taisni brēkt gribas, — Andžcla nerimās, — kad padomāju, cik maksāja vienam otram citam un cik maz tēvam — un cik daudz viņš deva. — Viņa nebija vairs tālu no raudām.

—  Neraudi, — Nūts mīli lūdza.

—  Dažreiz grūti novaldīties, — viņa aizbildinājās.

—  Ej paspēlē klarneti, — Ņūts ierosināja. — Ta tev vienmēr palīdz.

Man sākumā šķita, ka tas ir diezgan smieklīgs padoms, taču pēc Andželas reakcijas nopratu, ka padoms dots nopietni un nāks viņai par labu.

—  Šādā noskaņojumā spēle dažkārt ir vienīgā, kas man palīdz, — viņa sacīja Kāslam un man.

Taču viņa kautrējās tūliņ skriet pēc klarnetes. Mums vajadzēja viņu krietni palūgties, bez tam viņa izdzēra vēl divas glāzes.

—   Viņa patiešām spēlēs lieliski, — mazais Nūts mums apsolīja.

—  Man loti gribas paklausīties, — Kāsis sacīja.

—  Labi, — Andžela beidzot noteica un zvāļodamās piecēlās. — Labi, es spēlēšu.

Kad viņa izgāja, Ņūts atvainojās viņas vietā:

—  Viņai grūta dzīve. Viņai nepieciešams atpūsties.

—  Viņa laikam slimojusi? — es ieprasījos.

—   Viņas vīrs ir nekrietns draņķis, — Nūts atteica. Bija redzams, ka viņš necieš Andželas jauno, skaisto vīru, ārkārtīgi veiksmīgo Harisonu S. Konersu, Fabri-Teka prezidentu.

—  Gandrīz nekad nerādās mājās, un, kad ierodas, tad piedzēries un notriepts ar lūpu krāsu.

—  Pēc viņas stāsta man šķita, ka viņu laulība izcili laimīga, — es sacīju.

Mazais Nūts izslēja plaukstas sešu collu atstatu un izpleta pirkstus.

—  Kaķi redzat? Šūpuli redzat?

## 81. &alta l/sava ģuļamvaooaju pavadoaja dēlam

Es nezināju, kādas skaņas gaidāmas ny Andželas Honikeras klarnetes. Neviens nevarēja iedomāties, ko mēs dzirdēsim.

Es gaidīju kaut ko patoloģisku, bet nebiju gaidījis, ka šai patoloģijai būs tāds dziļums, tāds spēks, tāds gandrīz neizturams skaistums.

Andžela apslapēja un ar elpu sasildīja klarnetes iemuti, taču ncizdvesa ne skaņu. Viņas acis kļuva stiklainas, garie, kaulainie pirksti liegi virināja instrumenta mēmos taustiņus.

Es bažīgi gaidīju, atcerēdamies, ko stāstīja Mārvins Brīds, — kad Andžela nespējusi izturēt vienmuļo dzīvi ar tēvu, tad noslēpusies savā istabā un spēlējusi līdzi gramofona platei.

Nūts uzlika ilgspēlējošu plati uz liela atskaņotāja blakusistabā. Viņš ienāca ar plates apvāku rokā un pasniedza to man.

Plate saucās "Klavieres jautrā namā". Klavieru solo spēlēja Mīds Lekss Luiss.

Kamēr Andžela, it kā dziļāk iegremdējusies transā, ļāva Luisam vienam nospēlēt pirmo numuru, es izlasīju, kas uz apvāka bija rakstīts par Luisu.

"Dzimis Luisvilā, Kentuki štatā, 1905. gadā," es lasīju, "misters Luiss pievērsās mūzikai tikai 16 gadu vecumā, un tad tēvs nopirka viņam vijoli. Pēc gada jaunajam Luisam izdevās noklausīties Džimija Jansija klavierspēli. "Tas," kā Luiss atceras, "bija tieši tas, kas vajadzīgs." Drīz vien Luiss sāka mācīties spēlēt uz klavierēm bugi-vugi un centās pārmantot visu iespējamo no sava vecākā biedra Jansija, kurš līdz pat savai nāvei bija mistera Luisa tuvākais draugs un elks. Tā kā Luisa tēvs bija guļamvagonu pavadonis," es lasīju tālāk, "tad Luisu ģimene dzīvoja dzelzceļa tuvumā. Vilcienu ritms drīz vien iegāja jaunā Luisa asinīs, un viņš sacerēja bugi-vugi klavieru solo, kas jau kļuvis zināmā mērā klasisks un pazīstams ar nosaukumu "Izklaides vilciena blūzs"."

Es pacēlu galvu. Pirmais solo numurs jau bija beidzies, atskaņotāja adata lēni taustījās uz nākamā numura pusi. Tas, kā bija rakstīts uz apvāka, saucās "Pūķa blūzs".

Mīds Lekss Luiss nospēlēja pirmās četras taktis solo, tad pievienojās Andžela Honikera.

Acis viņai bija aizvērtas.

Es jutos satricināts.

Viņa bija lieliska.

Viņa improvizēja pavadījumu guļamvagonu pavadoņa dēla mūzikai, pārejot no maigas lirikas uz elsojošu kaisli, uz pārbiedēta bērna spalgajiem kliedzieniem, uz heroīna lietotāja murgiem.

Viņas glisando vēstīja par debesīm un elli un visu, kas atradās starp tām.

Tā varēja spēlēt vienīgi šizofrēniķe vai velnu apsēstā.

Man mati sacēlās stāvus, it kā Andžela ar putām uz lūpām vārtītos pa grīdu un tekoši murmulētu seno babiloniešu valodā.

Kad viņa apklusa, es uzsaucu Džuliānam Kāslam, kuru arī šīs skaņas bija satriekušas:

—  Ak Kungs, un tā ir dzīve! Vai tad iespējams kaut nieku no tās saprast?

—   Nepūlieties, — Kāsis atbildēja. — Labāk izliecieties, ka visu sapratāt.

—  Tas… tas ir loti labs padoms. — Es atslābu.

Kāsis nocitēja vēl vienu pantu:

Tīģerim jāiet medībās, Putnam jāceļas spārnos,

Cilvēkam jāsēž un jādomā — kāpēc, kāpēc, kāpēc?

Tīģeris dodas gulēt,

Putns nolaižas zemē,

Cilvēks izliekas sapratis — kāpēc, kāpēc, kāpēc.

—  No kurienes tas ņemts? — es prasīju.

—  No Bokonona Grāmatām, kur gan citur.

—  Man labprāt gribētos dabūt kādu eksemplāru.

—  Grāmatas ir pārāk grūti, dabūjamas, — Kāsis sacīja. — Tās nekad nav tikušas iespiestas. Tās pārraksta ar roku. Un, protams, pilnīga eksemplāra nemaz nav, jo Bokonons ik dienas kaut ko papildina.

Mazais Nūts iespurcās:

—  Reliģija!

—  Ko, lūdzu? — Kāsis apvaicājas.

—  Kaķi redzat? — Nūts noprasīja. — Šūpuli redzat?

## 82 . z.a-ma-k/-&o

Ģenerālmajors Frenklins Honikers uz vakariņām neieradās.

Viņš piezvanīja un pieprasīja, lai ar viņu runāju es, nevis kāds cits. Viņš teica man, ka dežurējot pie "Papus" gultas un ka "Papus" mirstot lielās mokās. Frenka balsī jautās bailes un vientulība.

—  Paklau, — cs sacīju, — kāpēc es nevaru doties atpakaļ uz viesnīcu, un mēs satiktos, kad krīze būs aiz muguras?

—   Nē, nē, nē! Palieciet turpat! Jums jābūt tur, kur cs jūs varu tūliņ dabūt rokā. — Viņam bija paniskas bailes, kaut tikai es neizspruktu. Tā kā es nezināju, kāpēc esmu viņam tik loti vajadzīgs, tad arī man uzmācās paniskas bailes.

—  Vai jūs nevarat patiekt, kāpēc jums vajag mani satikt? — es jautāju.

—  Pa telefonu nevaru.

—  Vai tam kāds sakars ar jūsu tēvu?

—  Tam sakars ar jums.

—  Ar to, ko esmu darījis?

—  Ar to, kas jums būs jādara.

Es izdzirdēju, ka kaut kur tur, pie Frenka, iekladzinājās vista. Tad atvērās durvis un no kaut kurienes atskanēja ksilofons. Atkal spēlēja "Kad diena galā". Tad durvis aizvērās un mūzika nebija vairs dzirdama.

—   Būtu jums pateicīgs, ja jūs man liktu vismaz nojaust, ko jūs no manis gaidāt, lai varu apmēram sagatavoties, — es sacīju.

—  Za-ma-ki-bo.

—  Ko tas nozīmē?

—  Tas ir bokononistu vārds.

—  Es nezinu nekādus bokononistu vārdus.

—  Vai Džuliāns Kāsis pie jums?

-Jā.

—   Pavaicajiet viņam, — Franks teica. — Man jāiet. — Un viņš nolika klausuli. Tad es apvaicājos Džuliānam Kāslam, ko nozīmē za-ma-ki-bo.

—  Vai gribat vienkāršu vai izskaidrojošu atbildi?

—  Sāksim ar vienkāršo.

—  Fatums. Nenovēršams liktenis.

## 83 . DR. SLIHTERS fon> KĒHNIGSVALDS TUV03AS LĪDZ.SVA&A PUNKTAM

—  Vēzis, — sacīja Džuliāns Kāsis pie vakariņu galda, kad es pateicu, ka "Papus" mirst lielās mokās.

—  Kur viņam ir vēzis?

—  Gandrīz visur. Jūs teicāt, ka viņš paģībis uz tribīnes?

—  Nūja, ka paģība, — Andžela apstiprināja.

—  Tas no zālēm, — Kāsis paskaidroja. — Viņš jau sasniedzis lo stāvokli, kad zāles un sāpes zināmā mērā līdzsvarojas. Palielināta zāļu deva viņu nogalinās.

—   Droši vien es arī izdarīšu pašnāvību, — nomurmināja Ņūts. Viņš sēdēja uz ērmīga augsta saliekamā krēsla, ko mēdza nemt līdzi, kad devās viesos. Krēsls sastāvēja no alumīnija caurulēm un audekla. — Daudz labāk nekā sēdēt uz vārdnīcas, atlanta vai telefona abonentu saraksta, — Nūts piezīmēja, uzsliedams krēslu.

—  Kaprālis Makeibs arī tā izdarīja, — Kāsis sacīja. — Iecēla savu namzini par pēcteci un nošāvās.

—  Arī vēzis? — es painteresējos.

— Skaidri nezinu, drīzāk domāju, ka vēža viņam nebija. Manuprāt, viņu gluži vienkārši sabeidza nepārtrauktās ļaundarības. Taču tas viss notika pirms manas ierašanās.

—  Varen jautra saruna, — Andžela noteica.

—   Domāju, jūs visi būsiet vienis prātis, ka mēs dzīvojam jautrā laikā, — Kāsis atbildēja.

—   Nu, — es sacīju, — manuprāt, jums vairāk iemeslu būt jautrā omā nekā daudziem citiem, — jūs taču esat darījis tik daudz laba.

—  Zināt, man kādreiz bija jahta.

—  Un tad?

—   Jahtas īpašniekam arī vairāk iemeslu būt jautrā omā nekā daudziem citiem.

Kas tad ārstē "Papu", ja ne jūs? — es prasīju.

—  Viens no mana medicīniskā personāla — doktors Šlihters fon Kēnigsvalds.

—  Vācietis?

—   Laikam. Viņš četrpadsmit gadus nokalpojis esesiešos. Sešus gadus bijis nometnes ārsts Osvencimā.

—Un tagad izpērk savu vainu Cerības un Žēlsirdības mājoklī?

—  Jā, — Kāsis atbildēja, — un gūst lielus panākumus, glābj cilvēkus pa labi un pa kreisi.

—  Lieliski.

— Jā. Un, ja viņš turpinās šada pašā tempa, tad no nāves izglābto skaits sasniegs vina paša nogalināto skaitu apmēram 3010. gadā.

Tā manam karasam piebiedrojās vēl viens cilvēks: Dr. Šlihters fon Kēnigsvalds.

84. APTUMŠOJUMS

Pēc vakariņām bija pagājušas trīs stundas, bet Frenka joprojām nebija mājās. Džuliāns Kāsis atvadījās un atgriezās Cerības un Žēlsirdības mājoklī džungļos.

Mēs ar Andžclu un Nūtu sēdējām uz nokarenās terases. Lejā liegi vizēja Bolivaras ugunis. Virs Monzano lidostas administrācijas ēkas slējās augsts, apgaismots krusts. To lēni grieza riņķī kāds motors, izplatot elektrificētu svētību uz visām debess pusēm.

Salas ziemeļu pusē arī bija dažas spilgti apgaismotas vietas. Kalni neļāva tās skaidri saskatīt, taču debesīs bija redzama to uguņu atblāzma. Apvaicājos Frenka namzinim Stenlijam, no kurienes nāk šī blāzma.

Viņš nosauca šos gaismas avotus, rādīdams ar pirkstu pretēji pulksteņa rādītāja virzienam:

—  Cerības un Žēlsirdības mājoklis džungļos, "Papus" pils un Jēzus forts.

—  Jēzus forts?

—  Tur ir apmācību nometne mūsu kareivjiem.

—  Un to nosauca Jēzus Kristus vārdā?

—  Jā. Un par ko gan ne?

Jauni gaismas staru kūļi aši pacēlās debesīs ziemeļu pusē. Pirms vēl paguvu apvaicāties, no kurienes rodas šī gaisma, izrādījās, ka to met mašīnas aiz kalna kores. Ugunis tuvojās mums. Piebrauca patruļa. Tās sastāvā bija piecas armijas tipa amerikāņu smagās mašīnas. Ložmetējnieki stāvēja kaujas gatavībā pie saviem ieročiem.

Patruļa apstājās pie iebraucamā ceļa, kas veda uz Frenka māju. Kareivji tūliņ izlēca no mašīnām. Viņi nekavējoties stājās pie darba un sāka rakt dārzā novietnes ložmetējiem un nelielus ierakumus. Es izgāju ārā kopā ar Frenka namzini apvaicāties komandierim, kas te notiek.

—  Mums uzdots apsargāt nākamo Sanlorenco prezidentu, — virsnieks atbildēja vietējā izrunā.

—  Viņa taču te nav, — es sacīju.

—  Par to man nekas nav zināms, — viņš atteica. — Man pavēlēts sagatavot ierakumus. Tas ir viss, ko es zinu.

Es pastāstīju šos jaunumus Andželai un Ņūtam.

—  Kā jūs domājat, vai viņam patiešām draud briesmas? Andžela vaicāja.

—  Man te viss svešs, — es atteicu.

Tobrīd sabojājās elektrība. Visā Sanlorenco nodzisa ugunis.

## 85 . V/ENA V ienĪga forma

Frenka kalpotāji ienesa petrolejas lampas, pateica, ka elektrība Sanlorenco bojājas bieži un par to nav ko uztraukties. Man tomēr bija grūti apspiest uztraukumu, kopš Frenks bija pieminējis manu za-ma-ki-bo.

Viņš bija licis man sajust, ka mana paša griba tikpat nenozīmīga kā Čikāgas lopkautuvēs nokļuvuša sivēna griba.

Man atkal ienāca prātā marmora eņģelis Iliumā.

Sāku ieklausīties, ko dara kareivji dārzā, kā viņi klabinās, šķindinās, murmina.

Man bija grūti koncentrēties un klausīties Andželā un Nūtā, kaut arī viņi stāstīja daudz ko interesantu. Viņi pastāstīja, ka tēvam esot dvīņubrālis. Viņi gan to nekad neesot sastapuši.

Viņu saucot par Rūdolfu. Viņam piederot mūzikas automātu darbnīca Šveicē, Cīrihē, — tādas esot pēdējās ziņas par viņu.

—  Tēvs gandrīz nekad viņu nepieminēja, — Andžela sacīja.

—  Tēvs nevienu gandrīz nekad nepieminēja, — Ņūts pārlaboja.

Viņi pastāstīja, ka tēvam esot bijusi arī māsa. To saukuši par Sīliju. Viņa audzējusi milzu šnaucerus Šelterailendā, Ņujorkas štatā.

—   Viņa vienmēr sūtīja mums apsveikumus uz Zicmasvētkiem, — Andžela atcerējās.

—  Ar milzu šnaucera attēlu, — Nūts papildināja.

—   Nudien dīvaini, ka dažādiem vienas ģimenes locekļiem tik dažāds liktenis, — Andžela piezīmēja.

—  Loti pareizi un labi pateikts, — es piekritu. Tad es atvainojos šai spožajai sabiedrībai un apjautajos namzinim Stenlijam, vai gadījumā viņiem nav mājās kāds Bokonona Grāmatu eksemplārs.

Stenlijs izlikās nesaprotam, par ko es runāju. Tad viņš noburkšķēja, ka Bokonona Grāmatas esot draņķība. Pēc tam apgalvoja, ka ikviens, kas tās lasot, miršot pie āķa. Un beidzot atnesa vienu eksemplāru no Frenka naktsgaldiņa.

Tas bija smags sējums, kā pamatīga vārdnīca, ar roku pārrakstīts. Es aizstiepu lo uz savu gulamtelpu, uz savu porolona matraci virs skaldītā akmens.

Grāmatā indeksa nebija, tāpēc meklēt za-ma-ki-bo nozīmi nebija viegli, un tovakar cs to arī neatradu.

Šo to es uzzināju, bet nekāda liela labuma no tā nebija. Es, piemēram, iepazinos ar bokononistu kosmogoniju, kur Borasizi, saule, apskauj Pabu, mēnesi, cerībā, ka Pabu dzemdēs ugunīgu bērnu.

Taču nabaga Pabu dzemdē tikai saltus mazuļus, kuri nedod siltumu, un Borasizi šķebīgi aizmet tos. Tās ir planētas, kuras riņķo ap savu neželīgo tēvu, turēdamās drošā attālumā.

Pēc tam padzen arī nabaga Pabu, un tā aiziet dzīvot pie savas mīļotās meitas Zemes. Zeme ir mēnesnīcas mīlule, jo uz tās mājo cilvēki, tic lūkojas augšup uz Pabu, jūsmo par to un jūt līdzi.

Bet ko domāja pats Bokonons par šo savu kosmogoniju? — Foma! Meli, — viņš rakstīja. — Viena vienīga fomal

## 86 . D/V/ KA&ATflS TE&MOS/

Grūti ticēt, ka es butu varējis iemigt, bet laikam biju iemidzis, jo ka citādi mani būtu varējuši pamodināt dārdi un gaismas straume.

Izvēlos no gultas pēc pirmā dārdicna un metos uz nama centru brīvprātīga ugunsdzēsēja stulbajā ekstāzē.

Es uzskrēju taisni virsū Andželai un Nūtam, kuri arī bija izlēkuši no savām gultām.

Mēs apstājāmies kā iemieti, truli ieklausīdamies murgainajā žvankstoņā, pamazām atšķirdami radio skaņas, elektriskā trauku mazgājamā aparāta rūkoņu, sūkņa klakstoņu — to visu bija atdzīvinājusi ieslēgusies elektriskā strāva.

Mēs visi trīs nu bijām pietiekami pamodušies, lai saprastu mūsu stāvokļa komismu, saprastu, ka esam cilvēkiem raksturīgā smieklīgā kārtā reaģējuši uz pilnīgi nekaitīgu parādību, noturēdami to par nāves briesmām. Un, lai pierādītu savu varu par maldinošo likteni, es izslēdzu radio.

Mēs visi iesmējāmies.

Un tad mēs, glābdami savu cilvēka cieņu, steidzāmies izrādīties par pašiem labākajiem cilvēcisku vājību pazinējiem, par cilvēkiem ar vislielāko humora izjūtu.

Nūts pasteidzās pirmais; viņš tūliņ pamanīja, ka man rokās pase, naudas maks un pulkstenis. Man nebija ne jausmas, ko īsti esmu paķēris nāves bailēs un pat — ka vispār esmu ko paķēris.

Es līksmi atbildēju ar pretsitienu, apvaicādamies, kāpēc viņi abi ar Andželu tur rokās vienādus kabatas termosus, pelēkus, ar sarkanām svītrām, apmēram trīs kafijas tasīšu tilpumā.

Viņiem pašiem bija pārsteigums, ka paķēruši termosus. Viņi vai apstulba, ieraudzījuši tos rokās.

Taču no paskaidrojuma viņus paglāba nejauks blīkšķis pagalmā. Man tūliņ uzdeva noskaidrot, kas tam par cēloni, un es ar tikpat nepamatotu drosmi kā pirmītējo pārbīli devos izlūkošanā un ieraudzīju Frenku Honikeru, kurš rosījās ap elektrisko ģeneratoru, kas bija uzstādīts uz kravas mašīnas.

Šis ģenerators bija elektriskās strāvas avots. Degvielas motors sprakšķēja un kūpēja. Frenks pūlējās to noregulēt.

Dievišķīgā Mona stāvēja viņam blakus. Nopietna kā vienmēr, viņa vēroja Frenka darbu.

—  Nu es gan jums pateikšu ko jaunu! — viņš uzsauca man un tūliņ veda mani atpakaļ namā.

Andžela un Nūts joprojām stāvēja viesistabā, bet nezin kā un nezin kur bija paguvuši noslēpt dīvainos termosus.

Šinīs termosos droši vien bija dala no Dr. Fēliksa Honikera atstātā mantojuma, dala no mana karaša vampītera, ledusdeviņi gabaliņi.

Frenks pavilka mani sānis.

—  Cik lielā mērā jūs esat pamodies?

—  It kā nemaz nebūtu gulējis.

—  Ceru, ka jūs patiešam esat galīgi pamodies, jo mums abiem vajag tūliņ aprunāties.

—  Tad runājiet!

—  Mums jārunā zem četrām acīm. — Frenks lūdza Monu justies kā savās mājās. — Mēs pasauksim tevi, kad vajadzēs.

Es ilgu pilns nolūkojos uz Monu un nodomāju, ka savā mūžā ne pēc viena tā neesmu tiecies ka tagad pēc viņas.

## 87. PRIMĀ ZELLIS

Frenks Honikers, šis kārnais puišelis, juceklīgi runāja žēlīgā balsī, kas raustījās kā gana stabules skaņas. Kādreiz armijā biju dzirdējis izteicienu: runā, kā ezi ierijis. Tā runāja ģenerālmajors Honikers. Nabaga Frenkam jau nebija nekādas prakses runāšanā ar cilvēkiem, bērnību viņš bija pavadījis, tēlodams slepeno aģentu X-9.

Tagad, pūlēdamies runāt ar mani draudzīgi, no sirds, viņš vienā laidā daudzināja nodeldētas frāzes, piemēram, "jūs esat prīmā zellis" vai "runāsim skaidru valodu kā vīrs ar vīru".

Un viņš noveda mani savā tā saucamajā "migā", lai mēs tur varētu "saukt melnu par melnu, baltu par baltu, un, kas tad jūk, lai jūk".

Mēs nogājām lejā pa klintī iekaltiem pakāpieniem un nonācām dabiskā alā, virs kuras un aiz kuras šalca ūdenskritums. Te atradās vairāki rasējamie galdi, trīs nekrāsoti, kaili skandināvu krēsli un grāmatu skapis ar grāmatām par arhitektūru vācu, franču, somu, itāliešu un angļu valodā.

Visu apgaismoja elektrība, kura pulsēja reizē ar raustīgo ģeneratoru.

Pats pārsteidzošākais šinī alā bija sienas, izgleznotas ar bērnudārza audzēkņa drosmi, izgleznotas ar pirmatnējā cilvēka gleznošanas līdzekļiem — mālu, zemi, ogli. Nebija vajadzības apjautāties Frenkam, cik seni ir šie zīmējumi. Es varēju noteikt to vecumu pēc sižeta. Tie neattēloja mamutus, zobenzobu tīģerus vai neuzvedīgus alu lāčus.

Visos zīmējumos bez gala atkārtojās Mona Āmonsa Monzano bērnībā.

—  Vai te… vai te strādāja Monas tēvs? — es ievaicājos.

—  Nu jā. Viņš bija tas soms, kas uzcēla Cerības un Žēlsirdības mājokli džungļos.

—  Zinu.

—  Es neievedu jūs šeit, lai runātu par viņu.

—  Tad varbūt par savu tēvu?

—     Nē, par jums. — Frenks uzlika man roku uz pleca un ieskatījās acīs. Iespaids bija baismīgs. Frenkam šķita, ka viņš izpauž draudzīgas, biedriskas jūtas, bet man viņa galva atgādināja ērmīgu pūcēnu, kas apžilbis no gaismas un uzspurdzis augstā, baltā stabā.

—  Tad varbūt jūs pateiktu visu skaidri un gaiši.

—  Jā, nav ko grābstīties pa gaisu, — viņš piekrita. — Varu teikt par sevi, ka es labi pazīstu cilvēkus un jūs esat prīmā zellis.

—  Paldies!

—  Manuprāt, mēs sapratīsimies.

—  Par to es nešaubos.

—  Mums tie meldiņi saskanēs.

Es jutos pateicīgs, kad viņš noņēma roku man no pleca. Viņš sakrampēja savu roku pirkstus, izveidodams zobratu pārvadu. Laikam viena roka attēloja mani, bet otra — viņu.

—  Mēs esam vajadzīgi viens otram. — Un viņš sakustināja pirkstus, attēlodams zobratu darbību.

Es klusēju, kaut arī rādīju laipnu seju.

—  Vai jūs mani saprotat? — Frenks beidzot jautāja.

—  Mums laikam abiem kaut kas kopīgi darāms, vai ne?

—  Pareizi! -— Frenks sasita plaukstas. —Jūs esat sabiedrisks cilvēks, paradis rādīties publikai, bet es — tehnisks darbinieks, paradis strādāt aiz kulisēm, iedarbināt visādus mehānismus.

—  Kā jūs zināt, kas es par cilvēku? Mēs taču nule kā iepazināmies.

—   Pēc jūsu apģērba, pēc runas. — Viņš atkal uzlika roku man uz pleca. — Jūs esat prīmā zellis.

—  To jūs jau teicāt.

Frenkam traki gribējās, lai es pats pabeidzu viņa domu un jūsmoju par to, bet es vēl maldījos minējumos.

—    Vai man jāsaprot, ka… ka jūs piedāvājat man kādu posteni Sanlorenco?

Viņš atkal sasita rokas. Viņš bija ielīksmots.

—  Pareizi! Ko jūs teiktu par tādu atalgojumu — simttūkstoš dolāru gadā?

—  Žēlīgais Dievs! — es izsaucos. — Un kas man būs jādara par to?

—  Faktiski it nekas. Jūs dzersiet katru vakaru no zelta kausiem, ēdīsiet no zelta traukiem un dzīvosiet pats savā pilī.

—  Kas tad es tāds būšu?

—  Sanlorenco Republikas prezidents.

## 88 KĀPĒC FRENKS NEVAR BŪT PREZIDENTS

—  Es? Prezidents? — cs izdvesu.

—  Neviena cita te taču nav.

—  Muļķības!

—   Nesakiet neko, pirms neesat visu labi pārdomājis, — Frenks uzmeta man bažīgu skatienu.

—  Nē!

—  Jus vēl neesat to labi pārdomājis.

—  Pietiekami labi, lai zinātu, ka tas ir stulbums. Frenks atkal sakrampēja pirkstus.

—  Mēs strādātu kopā. Es jūs vienmēr atbalstītu.

—  Labi. Tātad, ja mani nolaistu no kājas, tad jūs piedzīvotu to pašu.

—  Nolaistu no kājas?

—  Nošautu! Nogalinātu! Frenks samulsa.

—  Kam kāda vajadzība jūs nošaut?

—  Tam, kas pats gribēs tikt par prezidentu. Frenks papurināja galvu.

—   Neviens visā Sanlorenco negrib tikt par prezidentu, — viņš mani mierināja. — Tas ir pret viņu reliģiju.

—   Un pret jūsējo arī? Es domāju, ka jūs būsiet nākamais prezidents..

—  Es… —viņš iesāka un aprāvās. Viņš izskatījās nelaimīgs.

—  Kas ar jums ir?

Viņš pagriezās pret ūdenskritumu, kurš aizsedza alu kā ar aizkaru.

—  Briedums, kā es to saprotu, — viņš sacīja, — ir apzināšanās, ko cilvēks var un ko nevar.

Viņš nebija tālu no Bokonona sniegtās brieduma definīcijas. "Briedums," Bokonons māca, "ir rūgta vilšanās, pret kuru nav zāļu, ja vien mēs neuzskatām smieklus par zālēm, kas ārstē no visām kaitēm."

—  Es zinu, ka manas spējas ir ierobežotas, — Frenks turpināja. — Ar manu tēvu bija gluži tāpat.

—  Tā?

—   Man ir daudz visādu loti labu ideju tāpat kā tēvam, — Frenks to sacīja man un ūdenskritumam, — bet viņš neprata rast saskari ar cilvēkiem, un ar mani ir tas pats.

## 8 9. ČIKS

—  Nu, vai pieņemsiet šo posteni? — Frenks bažīgi prasīja.

—  Nē, — es atteicu.

—  Vai jūs nezināt kādu, kurš vēlētos to pieņemt? Frenks bija klasiska ilustrācija tam, ko Bokonons apzīmē ar

vārdu čiks. Bet čiks bokononistu uztverē nozīmē veselas tautas likteni, nodotu dulbja rokās. Un dulbis — tas ir miglā apmaldījies bērns.

Es sāku skali smieties.

—  ļums nāk smiekli?

—  Neliecieties ne zinis, ja es sāku smieties, — es lūdzu. —Tas man tāds bēdīgi slavens bzdings.

—  Vai jūs smejaties par mani? Es pakratīju galvu.

—   Nē.

—  Goda vārds?

—  Goda vārds!

—  Par mani visi vienmēr smējušies.

—  Tas jums būs tikai tā licies.

—  Vini mani visādi apsaukāja. Tas man nevarēja likties.

—  Dažreiz tāda apsaukāšana notiek bez kāda ļauna nolūka, — es viņu mierināju. Taču apzvērēt to ar goda vārdu es nebūtu varējis.

—  Vai zināt, ko viņi mēdza brēkt man nopakaļ?

—  Nē.

—  Viņi mēdza brēkt: "Ei, X-9, uz kurieni tu dodies?"

—  Tas jau nav nekas slikts.

—  Tā viņi mēdza mani apsaukāt, — Frenks sacīja, kavēdamies drūmās atmiņās. — "Slepenais aģents X-9".

Es neteicu, ka esmu par to jau dzirdējis.

—  "Uz kurieni tu dodies, X-9"? — Frenks atkal atkārtoja.

Es iztēlojos šos ķircinātājus, iztēlojos, kur viņus tagad aizdzinis un aizmetis liktenis. Zobgali, kas bija apsaukājuši Frenku, tagad droši vien dirnēja nāvīgi garlaicīgos posteņos Apvienoto tēraudlietuvju akciju sabiedrībā, Iliumas elektrocentrāles pārvaldē, telegrāfa pārvaldē…

Un te, manā priekšā, Dievs mans liecinieks, stāv slepenais aģents X-9, turklāt ģenerālmajors, un piedāvājas padarīt mani par karali… alā, kurai par priekškaru kalpo tropisks ūdenskritums.

—  Viņi būtu bijuši varen pārsteigti, ja es būtu pateicis, uz kurieni dodos.

—  Jūs gribat teikt, ka jums jau toreiz bija nojauta, ko jūs īsti sasniegsiet? — Tas bija jautājums Bokonona stilā.

—  Es gluži vienkārši devos uz "Džeka Vaļasprieku veikalu", — viņš atbildēja, nenojauzdams, ka atņem manam jautājumam jebkuru nozīmi.

—  Ahā.

—   Viņi visi zināja, ka eju uz turieni, tikai nezināja, kas tur notiek. Viņi būtu brīnījušies ne pa jokam — it sevišķi skuķi —, ja būtu zinājuši, kas tur īstenībā notika. Skuķi domāja, ka es šinīs lietās neko nesajēdzu.

—  Kas tad tur īstenībā notika?

—  Mēs uzdarbojāmies ar Džeka sievu katru nakti. Tāpēc es ari pastāvīgi snaudu skolā. Tāpēc es ari nekad nevarēju neko sasniegt ar visām savām spējām.

Viņš nokratīja šīs rūgtās atmiņas.

—   Paklau! Kļūstiet par Sanlorenco prezidentu! Ar jūsu dotībām jums šis postenis taisni piemērots. Nu, lūdzu!

## 9O. TIKAI VIENS ĀKIS

Nakts stunda un ala, un ūdenskritums — un marmora eņģelis Iliumā…

Un 250 000 cigarešu, un 3000 litru alkoholisku dzērienu, un divas sievas, un nevienas sievas…

Un nekur mani negaida mīla…

Un kancelejas žurkas dzīve bez mazākā gaismas stariņa.

Un Pabu, mēness, un Borasizi, saule, un viņu bērni…

Visi apstākli it kā sazvērējušies radīja vienotu kosmisku vin-ditu, spiestin uzspieda man bokononisku uztveri, ticību, ka pats Dievs vada manas dzīves gaitas un atradis man piemērotu darbu.

Un es iekšēji saronēju, tas ir, padevos sava vin-dila šķietamajai prasībai.

Domās es jau apņēmos kļūt par nākamo Sanlorenco prezidentu.

Arēji es tomēr vēl bija ausīgs un aizdomu pilns.

—  Tur taču vajag būt vēl kādam āķim, — es neatlaidos.

—  Nav nekā.

—  Vēlēšanas taču būs?

— Vēlēšanas te nekad nav bijušas. Mēs tikai paziņosim, kas ir jaunais prezidents.

—  Un neviens neko neiebildīs?

—   Neviens nekad neko neiebilst. Nevienam nav nekādas intereses. Viņiem viss vienalga.

—  Bet tomēr kādam āķim jābūt!

—  Kaut kas tāds ir gan, — Frenks atzinās.

—  Tā jau cs domāju! — Es sāku raisīties vaļā no sava vindita. — Kas tas īsti ir? Kas aiz visa tā slēpjas?

—  Zināt, īstenībā, nekas neslēpjas, jo jūs varat atteikties, ja negribat to darīt. Taču tas būtu varcn jauki.

—  Kas tad īsti?

—  Redzat, ja jūs būsiet prezidents, tad labi būtu, ja jūs apprecētu Monu. Tomēr jūs neviens nespiež, ja jūs negribat. Noteicējs esat jūs.

— Un viņa būs ar mieru?

Ja viņa bija ar mieru precēt mani, kāpēc tad viņa lai neprecētu jūs? Vienīgais, kas jums jādara, ir — pavaicāt viņai.

—  Bet kāpēc lai viņa būtu ar mieru?

—  Bokonona Grāmatās ir pareģots, ka viņa precēs nākamo Sanlorenco prezidentu, — Frenks teica.

## 91. MONA

Frenks ieveda Monu viņas tēva alā un atstāja mūs divatā. Mums bija grūti sākt sarunu. Es jutos bikluma pārņemts. Monas tērps bija caurspīdīgs. Tas laistījās zilganā nokrāsā. Tērps bija pavisam vienkāršs, viduklī viegli savilkts ar tieviņu saitīti. Visu pārējo veidoja pati Mona. Viņas krūtis bija kā granāta augli vai kā nu jums labpatīk izteikties, bet īstenībā tās bija jaunas sievietes krūtis.

Kājas viņai bija kailas. Kāju nagi nopulēti spodri jo spodri. Un kājās plānas zelta sandales.

— Kā — kā jums klājas? — es ierunājos. Sirds man dauzījās krūtīs. Ausīs šalkoja asinis.

—  Kļūdīties nav iespējams, — viņa man apgalvoja.

Es nezināju, ka tas ir parastais bokononistu sveiciens, kad viņi sastopas ar biklu cilvēku. Es atbildēju ar dedzīgu runu par kļūdīšanās iespējām.

—  Ak Dievs, jums nav ne jausmas, cik daudzreiz esmu jau kļūdījies, — es vāvuļoju. — Jūsu priekšā ir pasaules čempions kļūdīšanās ziņā. Vai zināt, ko Frenks man nupat teica?

—  Par mani?

—  Par visu ko, bet īpaši par jums.

—  Viņš teica, ka jūs varat mani dabūt, ja gribat.

-Jā.

—  Ta ir patiesība.

—  Es… es… es…

-Jā?

—  Es pat nezinu, ko sacīt.

—  Boko-maru palīdzēs, — viņa deva padomu.

—  Ko?

—   Novelciet kurpes, — viņa izrīkoja. Un ar neatdarināmu grāciju nometa sandales.

Es esmu vīrietis ar pieredzi un, pēc mana aprēķina, bijis intīmās attiecībās vismaz ar piecdesmit trim sievietēm. Varu apgalvot, ka esmu redzējis visus iespējamos sieviešu izģērbšanās paņēmienus. Esmu noskatījies visus variantus, kā atveras priekškars pirms pēdējā cēliena.

Un tomēr tā vienīgā sieviete, kura lika man neviļus izgrūst vaidu, neko vairāk nedarīja, tikai nometa sandales.

Es mēģināju atraisīt kurpju saites. Neviens līgavainis nevarēja būt neveiklāks par mani. Vienu kurpi es nodabūju no kājas, bet otras saites sametās mezglā. Nolauzu nagu, knibinādams vaļā mezglu, beidzot novilku kurpi neatraisītu.

Tad es norāvu zeķes.

Mona jau sēdēja, izstiepusi kājas, atbalstījusi apaļīgās rokas pret grīdu, atmetusi galvu, aizvērusi acis.

Un man bija jāizdara pirmo… pirmo… pirmo reizi, ak žēlīgais Dievs…

Boko-maru.

## 92 DZ.E3VO/EKS APDZ./ED SAVU pjrmo &oko-maku

To nav sacerējs Bokonons. To sacerēju es.

Maigais gars,

Tu neredzamā migla, kas…

Mana dvēsele

Un mana sirds

Meklē, klejo

Un no mīlas sirgst,

Meklē otru garu.

Kur tu esi,

Saldā migla,

Kur mēs tikties varam?

Ne ar zemi, bet ar pēdu

Pēdai jāsaskaras.

Pēdas — spārnu vēdas

Garam.

Mute, ko ar muti dara? Nāc, lai skūpstu! Mmm-mmm-mmm…

## 93. KĀ ES $AAJDR/Z. VA/ PAZ.AUDĒ3U SAVU MOA)U

—  Vai nu tev vieglāk runāt ar mani? — Mona jautāja.

—  It kā es tevi būtu pazinis jau tūkstoš gadu, — es atzinos. Man gribējās raudāt. — Es tevi mīlu, Mona.

—  Es arī tevi mīlu. — Vina pateica to pavisam vienkārši.

—  Ir gan tas Frenks muļķis!

—  Nu?

—  Ka viņš atteicās no tevis.

—  Viņš mani nemīlēja. Viņš būtu mani precējis tikai tāpēc, ka "Papus" tā gribēja. Viņš mīl citu.

—  Ko tad?

—  Kādu sievieti, ko viņš pazinis Iliumā.

Jādomā, šī laimīgā bija "Vaļasprieku veikala" īpašnieka Džeka sieva.

—  Viņš pats tā teica?

—   Jā, šonakt, kad atbrīvoja mani no dotā vārda, lai varu precēties ar tevi.

—  Mona… -Jā?

—  Vai… vai tev ir vel kāds? Viņa bija pārsteigta.

—  Daudzi, — viņa beidzot atbildēja.

—  Kuru tu mīli?

—  Es mīlu visus.

—  Tāpat… tāpat kā mani? -Jā.

Viņai laikam nebija ne jausmas, ka tas varētu mani aizskart. Es piecēlos no grīdas, apsēdos un sāku aut kājas.

—  Un tu laikam… tu rīkojies… tu dari to, ko mēs nupat darījām… arī ar citiem?

—  Boko-maru?

—  Boko-maru.

—  Protams.

—  Kopš šīs dienas tu to darīsi tikai ar mani, — es paziņoju. Viņai acīs saplūda asaras. Viņa laikam bija aizrāvusies ar šo

izlaidību, viņa dusmojās, ka es gribu viņu kaunināt.

—   Es daru cilvēkus laimīgus. Mīla ir kaut kas labs, nevis slikts.

—  Es kā tavs vīrs gribu visu tavu mīlu tikai sev. Viņa blenza manī platām acīm.

—  Tu esi sin-vats\

—  Kas?

—  Sin-vats\ — viņa iesaucās. — Cilvēks, kurš grib pievākt sev visu otra cilvēka mīlu. Tas ir loti slikti!

—  Bet laulības dzīvei tas ir ļoti labi. Tas ir vienīgais, kas laulībā vajadzīgs.

Viņa vēl aizvien sēdēja uz grīdas, bet es apāvies stāvēju viņai līdzās. Es jutos loti liels, lai gan nekāds lielais augumā nebiju, un loti spēcīgs, lai gan arī nekāds spēcīgais nebiju, un ar cieņu kā svešs cilvēks klausījos savā balsī. Tai bija jauna, metāliski valdonīga skaņa.

Un, klausoties savā pamācošajā tonī, man atausa gaisma, kas ar mani notiek, kas notiek patlaban. Es jau sāku iejusties valdnieka lomā.

Es teicu Monai, ka redzēju viņas, tā sakot, vertikālo bokomaru ar lidotāju uz tribīnes manas ierašanās dienā.

—  Tu nedrīksti ar viņu vairs sastapties, — es sacīju. — Kā viņu sauc?

—  Nezinu, —viņa atčukstēja. Viņa lūkojās uz zemi.

—  Un kā ar jauno Filipu Kāslu?

—  Tu domā par boko-maru?

—  Par to un visu pārējo. Cik man zināms, jūs uzaugāt kopā?

-Jā.

—  Bokonons macīja jūs abus?

—  Jā. — Šīs atmiņas lika viņas sejai atkal starot.

—  Jādomā, tolaik jūs boko-marojāties bez sava gala?

—  O jā! — viņa līksmi atsaucās.

—  Arī ar viņu tu nedrīksti vairs satikties. Skaidrs?

—  Nē.

—  Nē?

—  Es neprecēšos ar sin-vatu. — Viņa piecēlās. — Ardievu!

—  Ardievu? — Es biju satriekts.

—   Bokonons māca mūs, ka nemīlēt visus vienādi ir loti slikti. Un ko māca tava reliģija?

—  Man… man nav reliģijas.

—  Bet man ir.

Te mana vara beidzās.

—  Redzu, ka tev ir, — cs sacīju.

—   Ardievu, cilvēk bez reliģijas! — Viņa pagriezās uz akmens kāpņu pusi.

—  Mona! Viņa apstājās. -Jā?

—  Vai es varu pāriet tavā ticība, ja gribu?

—  Protams.

—  Es gribu to.

—  Labi. Es tevi mīlu.

—  Un es mīlu tevi, — es nopūtos.

## 94. PATS AuGSTĀKAIS KALAJS

Tā es saderinājos rītausmā ar visdaiļāko sievieti pasaulē. Un tā es biju ar mieru kļūt par nākamo Sanlorenco prezidentu.

"Papus" vēl nebija miris, un Frenkam šķita, ka man vajadzētu saņemt "Papus" svētību, ja tas būtu iespējams. Un, līdzko uzlēca saule — Dorasizi, mēs rekvizējām nākamā prezidenta apsargātāju džipu un abi ar Frenku braucām uz "Papus" pili.

Mona palika Frenka namā. Es viņu noskūpstīju svētīdams, un viņa iemiga svētā miegā.

Mēs ar Frenku braucām pāri kalniem, cauri kafijas koku biežņām, un pa labi no mums liesmoja sauleslēkts.

Un šinīs liesmās man atklājās paša augstākā sakis kalna — Makeiba — valziviskais diženums. Kalns bija baismīgs kūkums, zila valzivs, ar ērmīgu akmens tapu mugurā. Salīdzinājumā ar valzivs apjomu šī tapa varēja būt iestrēgušas harpūnas kāts un šķita tik nesaderīga ar kalnu, ka es iejautājos Frenkam, vai tā nav cilvēka roku darināta.

Viņš atbildēja, ka tas esot dabisks izveidojums. Vēl vairāk — viņš paskaidroja, ka, cik viņam zināms, neviens cilvēks neesot bijis Makeiba virsotnē.

—   Nemaz neizskatās, ka tur tik grūti uzkāpt, — es piezīmēju. Ja neņem vērā akmens tapu pašā augšā, tad kalns nelikās grūtāks uzkāpšanai par kaut kādām tiesu palātas kāpnēm. Un ari pati tapa, tuvāk ielūkojoties, šķita sašķelta ar ērtām plaisām un izciļņiem.

—  Vai tas kalns svēts, vai? — es ieprasījos.

—  Varbūt kādreiz bijis. Kopš Bokonona vairs ne.

—  Kāpēc tad neviens tanī nav uzkāpis?

—  Nevienam nav gribējies.

—  Varbūt es tanī uzkāpšu.

—  Kāpiet vesels. Neviens jūs nedomās atturēt.

Mēs braucām klusēdami tālāk.

— Kas īsti bokononistiem ir svēts? — es pēc brītiņa ievaicājos.

—  Cik man zināms, Dievs tas nav.

—  Tātad it nekas?

—  Tikai viens.

Es mēģināju uzminēt:

—  Okeāns? Saule?

—  Cilvēks, — Frenks atbildēja. — Tas ir viss. Tikai cilvēks.

## 95". es &EDZ.V f\KI

Beidzot mēs piebraucām pie pils.

Tā bija zema, melna un baiga.

Uz mūriem joprojām rēgojās senlaicīgi lielgabali. Mežvīns un putnu ligzdas bija aizpildījušas šaujamlūkas, atveres sienās un pat mūru robus.

Brustvērs ziemeļu pusē saslēdzās ar baismīga bezdibeņa krauju, kura sešsimt pēdu dziļumā ieslīdēja taisni remdenajā jūrā.

Skats izraisīja to pašu jautājumu, ko vienmēr, ieraugot tādus akmens milzeņus: kā sīkās cilvēciskās būtnes varēja pakustināt tādus milzu bluķus? Un kā vienmēr, tā ari šoreiz klinšu koloss pats atbildēja uz šo jautājumu: aklas bailes bija virzījušas šos gigantiskos akmeņus.

Pils bija celta pēc Tum-bumvas — Sanlorenco ķeizara, garīgi slima cilvēka, izbēguša verga vēlēšanās. Tum-bumva esot atradis šādu zīmējumu kādā bērnu bilžu grāmatiņā.

Tā laikam gan būs bijusi baiga grāmata.

Pirms sasniedzām pils vārtus, mums bija jābrauc cauri rupji saslietai arkai, ko veidoja divi telegrāfa stabi, kurus savienoja sija.

No sijas vidus nokarājās milzīgs dzelzs āķis. Uz tā bija uzraksts: "Šis āķis ir rezervēts pašam Bokononam."

Es atskatījos vēlreiz uz āķi, un šis asais dzelzs priekšmets atgādināja man, ka es patiešām grasos šeit valdīt. Es likšu noraut šo āķi!

Un es priecināju sevi ar domu, ka būšu stingrs, taisnīgs un labs valdnieks un ka mana tauta zels un plauks.

Fatamorgāna.

Mirāža!

z.vaa~>/ajš3 grāmata uaj> V/STA CEPURU KĀR&Ā

Mēs ar Frenku tūliņ netikām iekšā pie "Papus". Viņa pastāvīgais ārsts Dr. Šlihters fon Kēnigsvalds nomurkšķēja, ka mums būšot kāda pusstunda jāgaida.

Tā mēs ar Frenku palikām gaidot "Papus" apartamentu priekštelpā, lielā istabā bez logiem. Tās platība bija ap trīsdesmit kvadrātpēdu, tanī atradās vairāki vienkārši soli un kāršu galdiņš. Uz tā stāvēja elektrisks ventilators. Sienas bija no akmens. Pie tām nebija ne gleznu, ne kādu citu izrotājumu.

Tomēr sienās bija iestiprināti dzelzs riņķi apmēram septiņas pēdas augstu no grīdas un pēdas sešas atstatu cits no cita. Apvaicājos Frenkam, vai te kādreiz nav bijis moku kambaris.

Viiiš atbildēja, ka patiešām bijis un ka lūka, uz kuras vāka es stāvēju, nosedzot akmenī izcirstu pazemes cietumu.

Telpā atradās mēms sargkareivis. Te bija ari kristietis garīdznieks, lai sniegtu "Papum" garīgu iepriecinājumu, kad pēc tā radīsies vajadzība. Viņš bija novietojis sev blakus uz sola vara zvaniņu, ar ko iezvana pusdienas, caurumainu cepuru kārbu, Bībeli un miesnieka nazi.

Viņš pastāstīja, ka cepuru kārbā esot dzīva vista. Tā sēžot mierīgi, jo viņš esot tai iedevis miega zāles.

Kā visi Sanlorenco iedzīvotāji, kas pārsnieguši divdesmit plecus gadus, viņš izskatījās vismaz sešdesmit gadus vecs. Viņš pastāstīja, ka viņa vārds esot Dr. Vokss Humana un ka viņš tā nosaukts par godu ērģeļu stabulei, kura nositusi viņa māti, kad 1923. gadā uzspridzināta Sanlorenco katedrāle. Par savu tēvu viņš neko nezinot. To viņš piemetināja bez kādas kautrēšanās.

Es apvaicājos, kādu kristiešu sektu viņš pārstāv, un vaļsirdīgi piebildu, ka vista un miesnieka nazis, ciktāl es pazīstu kristietību, ir man kaut kas jauns.

—  Ka zvaniņš var noderēt, to es vēl saprotu, — es piebildu.

Izrādījās, ka viņš ir saprātīgs cilvēks. Doktora diplomu, ko

viņš man parādīja, viņam bija izsniegusi Rietumu puslodes Teoloģijas universitāte Litlrokā, Arkanzasas štatā. Ar šo universitāti viņš nodibinājis sakarus caur sludinājumu žurnālā Popular Mechanics. Universitātes devīze esot kļuvusi arī viņējā, un ar to izskaidrojama vista un nazis. Devīze skanēja tā:

IEMIESO RELIĢIJU DZlVĒ!

Viņš sacīja, ka viņam vajadzējis uztaustīt ccļu uz kristietību, jo katolicisms un protestantisms esot šeit aizliegti tāpat kā bokononisms.

—  Un, ja es šinīs apstākļos gribu būt kristietis, tad man jāizdomā daudz kas no jauna.

To viņš pateica vietējā dialektā:

—  Von jefī zins parsla-nolos grivan kret-istan, mat svaig vhizdamai dauzi ja-unras.

No "Papus" guļamistabas iznāca Dr. Šlihters fon Kēnigsvalds. Viņš izskatījās ļoti vācisks un ļoti noguris.

—  Nu jūs varat ieiet pie "Papus", — viņš sacīja.

—  Mēs pacentīsimies viņu nenogurdināt, — Frenks nosolījās.

—  Ja .jūs varētu viņu nobeigt, — fon Kēnigsvalds atbildēja, — es domāju, viņš būtu jums tikai pateicīgs.

## 97. SMIRDOŠAIS kristietis

"Papus" Monzano un viņa nežēlīgā slimība gulēja gultā, kas izskatījās pēc zelta laivas — stūre, dulli, airi, viss, viss bija apzeltīts.

Šī gulta tiešām bija Bokonona vecā šonera "Lēdijas kurpīte" glābšanas laiva; tais sensenos laikos tā bija atgādājusi Bokononu un kaprāli Makeibu Sanlorenco salā.

Istabas sienas bija baltas. Taču "Papus" dega tik baismīgos karstumos, ka sienas no viņa ciešanām likās kvēlojam tumši sarkanas.

Viņš bija atsegts līdz jostasvietai, un viņa mezglotais vēders spīdēja no sviedriem. Vēders raustījās kā bura vējā.

Ap viņa kaklu ķēdītē karājās kāds bises patronai līdzīgs priekšmets. Es domāju, ka šinī cilindrītī ir kāds amulets. Es maldījos. Tur atradās ledus-deviņi šķemba.

"Papus" tikko varēja parunāt. Zobi viņam klabēja un elpa raustījās. Viņš gulēja, agonijā atmetis galvu uz laivas priekšgala.

Blakus gultai atradās Monas ksilofons. Viņa laikam iepriekšējā vakarā bija mēģinājusi ar mūziku remdināt "Papus" sāpes.

—   "Papu"? — Frenks iečukstējās.

-— Ardievu, — "Papus" nogārdza. Viņa izbolītās acis neko vairs neredzēja.

—  Es atvedu draugu.

—  Ardievu!

—  Viņš būs nākamais Sanlorenco prezidents. Viņš būs labāks prezidents par mani.

—  Ledus! — "Papus" izvaidēja.

—  Vienā laidā prasa ledu, — fon Kēnigsvalds sacīja, — bet, kad atnes, tad atsakās.

"Papus" pārgrieza acis. Viņš palaida vaļīgāk kaklu, atbrīvoja pakausi no ķermeņa svara. Tad sasprindzināja kaklu no jauna.

—  Vienalga, — viņš iesāka, — kas ir prezidents… — Viņš nepabeidza.

—  Sanlorenco, — es pabeidzu viņa vietā.

—  Sanlorenco, — viņš atkārtoja. Viņš izmocīja greizu smaidu. — Vēlu laimes! — viņš izķērca.

—  Pateicos, ser!

—   Nav par ko! Bokonons. Notveriet Bokononu!

Es mēģināju kaut kā izlocīties. Atcerējos, ka tautai par prieku Bokononu pastāvīgi vajag vajāt, bet nekad nevajag noķert.

—  Es viņu notveršu, — es atbildēju.

—  Sakiet viņam…

Es pieliecos tuvāk, lai dzirdētu, ko "Papus" grib pavēstīt Bokononam.

—  Sakiet viņam: žēl, ka neesmu viņu nonāvējis.

—  Pateikšu.

—  Jums viņš jānonāvē.

—  Jā, ser!

"Papus" tiktāl atguva balsi, ka izrunāja jau pavēloši:

—  Es to saku nopietni.

Es neko neatbildēju. Man negribējās nogalināt nevienu.

—   Viņš māca cilvēkiem melus, melus, melus. Nonāvējiet viņu un māciet cilvēkiem patiesību.

—  Jā, ser!

—  Jūs ar Honikeru māciet viņiem zinātni.

—  Mēs to darīsim, ser, — es nosolījos.

—  Zinātne ir burvestība, kas iedarbojas.

Viņš apklusa, aprima, aizvēra acis. Tad izdvesa:

—  Pēdējos atvadu vārdus.

Fon Kēnigsvalds iesauca Dr. Voksu Humānu. Dr. Humana izņēma no kārbas narkotizēto vistu un grasījās sniegt mirējam pēdējo svaidīšanu kristīgā garā, kā viņš to saprata.

"Papus" atvēra vienu aci.

—  Tu ne! — viņš atvieza zobus. — Ārā!

—  Ser? — pārjautāja Dr. Humana.

—   Es esmu bokononistu ticības piekritējs, — "Papus" nosēca. — Ārā, tu smirdošais kristieti!

## 98. PĒDĒJĀ SVAIDĪŠANA

Un tā man bija piešķirts gods noskatīties pēdējo svaidīšanu pēc bokononistu ticības.

Mēs mēģinājām sameklēt kādu starp kareivjiem vai nama kalpotājiem, kas atzītos, ka zina šo rituālu un būtu ar mieru izpildīt to kopā ar "Papu". Nevienu brīvprātīgo mēs neatradām. Nav jau arī brīnums, jo ālds un pazemes cietums bija pārāk tuvu.

Tad Dr. fon Kēnigsvalds sacīja, ka ķeršoties pats pie šā darba. Viņš gan nekad to neesot darījis, taču simtiem reižu noskatījies, kā to dara Džuliāns Kāsis.

—  Vai jūs esat bokononists? — es apvaicājos.

—   Es piekrītu tikai vienai Bokonona izteiktai domai. Es piekrītu, ka visas reliģijas un arī bokononisms ir vieni vienīgi meli.

—   Vai jums kā zinātniekam nebūs neērti izpildīt šādu rituālu? — es painteresējos.

— Es esmu ļoti slikts zinātnieks. Esmu ar mieru darīt visu, lai tikai cilvēciska būtne justos labāk, pat ja tas ir pavisam nezinātniski. Neviens zinātnieks, kas ir sava vārda cienīgs, neko tādu neteiks.

Un viņš iekāpa zelta laivā pie "Papus". Viņš apsēdās laivas pakaļgalā. Šaurā telpa spieda viņu pabāzt zeltīto stūri padusē. Viņam kājās bija tikai sandales, tās viņš novilka. Tad viņš atvilka segu, kamēr gultas kājgalī parādījās "Papus" kailās pēdas. Viņš piekļāva savas pēdas pie "Papus" pēdām, un abi nu atradās klasiskā boko-maru pozīcijā.

## 99. ties ratina maras

—  Dēvs radī māls, — norūca Dr. fon Kēnigsvalds.

—  Ties ratiņa maras, — atkārtoja "Papus" Monzano.

—  Dievs radīja mālus, — to viņi sacīja katrs savā izrunā. Es sniegšu šo litāniju parastā valodā.

—  Dievs jutās vientuļš, — sacīja Dr. fon Kēnigsvalds.

—  Dievs jutās vientuļš.

—  Un Dievs sacīja mālu pikai: "Piecelies!"

—  Un Dievs sacīja mālu pikai: "Piecelies!"

—   "Skaties, ko esmu radījis," sacīja Dievs, "kalnus, jūru, debesis un zvaigznes."

—  Un es biju šī mālu pika, kurai tika pavēlēts piecelties un palūkoties visapkārt.

—  Es laimīgais, es laimīgā mālu pika!

—  Es laimīgais, es laimīgā mālu pika! — Pa "Papus" seju plūda asaras.

—  Es, mālu pika, piecēlos un redzēju, cik dižu darbu Dievs bija veicis.

—  Es, mālu pika, piecēlos un redzēju, cik dižu darbu Dievs bija veicis.

—  Vareni veikts, Dievs!

—  Vareni veikts, Dievs! — "Papus" to teica no visas sirds.

—  Neviens cits to nebūtu varējis izdarīt! Un es jau nekad ne!

—  Neviens cits to nebūtu varējis izdarīt! Un es jau nekad ne!

—  Es jūtos tik nenozīmīgs salīdzinājumā ar Tevi.

—  Es jūtos tik nenozīmīgs salīdzinājumā ar Tevi.

—  Tikai noskatoties uz pārējām mālu pikām, kurām nav dots piecelties un visu to redzēt, es jūtos cik necik nozīmīgs.

—  Esmu saņēmis tik daudz, bet pārējās mālu pikas tik maz.

—  Esmu saņēmis tik daudz, bet pārējās mālu pikas tik maz.

—  Pciltēs tav par to kod! — izsaucās fon Kēnigsvalds.

—  Parades tov prašan kodar! — nosēca "Papus". Abi viņi sacīja: "Paldies Tev par to godu!"

—  Tagad mālu pika var atkal likties uz dusu.

—  Tagad mālu pika var atkal likties uz dusu.

—  Un cik daudz atmiņu šai mālu pikai!

—  Un cik daudz atmiņu šai mālu pikai!

—  Cik interesanti bija sastapties ar citām no māliem pieceltajām pikām!

—  Cik interesanti bija sastapties ar citām no māliem pieceltajām pikām!

—  Es mīlēju visu, ko tiku redzējis.

—  Es mīlēju visu, ko tiku redzējis.

—  Arlabunakti!

—  Arlabunakti!

—  Nu es došos uz debesīm.

—  Nu es došos uz debesīm.

—  Es gaidu ar nepacietību…

—  Es gaidu ar nepacietību…

—  …lai beidzot redzētu, kāds bijis mans vampīters…

—  …lai beidzot redzētu, kāds bijis mans vampīters…

—   …un kas bijuši mana karaša locekli…

—  …un kas bijuši mana karaša locekli…

—   …un kas ir tas labais, ko mans karass darījis Tev par slavu un godu.

—   …un kas ir tas labais, ko mans karass darījis Tev par slavu un godu.

—  Āmen!

—  Āmen!

## 100. UN FRENKS AJOSLĒPJAS PAZ.EMĒ

Taču "Papus" vēl nenomira un tobrīd ncnonāca debesīs.

Es apjautājos Frenkam, kādu brīdi vislabāk izraudzīties, lai pavēstītu tautai, ka esmu prezidents. Viņš negribēja neko ne palīdzēt, ne izdomāt un atstāja visu manā ziņā.

—  Jūs taču solījāt mani atbalstīt, — es pārmetu.

—  It visā, kas attiecas uz tehniku, — Frenks runāja uzsvērti strupi. Man acīmredzot neklājās graut viņa profesionālo nostādni, neklājās uzmākties ar cita rakstura darbiem.

—  Saprotu.

—  Kā jūs domājat rīkoties ar ļaudīm, tas man vienalga. Tā ir jūsu darīšana.

Frenka strupā atteikšanās no jebkādas līdzdalības manās attieksmēs ar ļaudīm aizvainoja un nokaitināja mani, un es sacīju viņam tīšuprāt ironiski:

—  Esiet tik laipns un pasakiet — kādi tīri tehniski plāni no jūsu puses paredzēti šai izcilajā dienā?

ES saņēmu stingri tehnisku atbildi:

—  Izlabot bojājumus elektrostacijā un noorganizēt lidmašīnu parādi.

—  Jauki! Tātad mans pirmais sasniegums prezidenta postenī būs atkal atdot elektrību savai tautai.

Frenks nekādu ironiju nemanīja. Viņš militāri salutēja:

—  Pacentīšos, ser! Darīšu visu, kas manos spēkos, ser! Garantēt gan nevaru, cik ātrā laikā izdosies dabūt gaismu.

—  Taisni tas man ir vajadzīgs — gaiša zeme.

—  Darīšu, ko varēšu, ser, — Frenks atkal salutēja.

—  Un lidmašīnu parāde? — es apjautājos. — Kas ar to domāts?

Saņēmu otru tikpat kokainu atbildi:

—  Šodien pulksten vienos dienā visas sešas Sanlorenco gaisa karaspēka lidmašīnas apmetis loku ap pili un izšaus uz ūdenī novietotiem mērķiem. Tas ietilpst svinīgajā ceremonijā par godu Simt mocekļiem, kas krituši par demokrātiju. Amerikas sūtnis nodomājis tai pašā reizē iemest vainagu jūrā.

Tad es nolēmu ieteikt Frenkam pasludināt manu uzkāpšanu tronī tūliņ pēc vainaga iemešanas un gaisa parādes.

—  Kādas ir jūsu domas? — es apjautājos Frenkam.

—  Jūs esat saimnieks, ser.

—  Laikam vajadzēs arī teikt runu, — es sacīju. — Un varbūt sarīkot kaut ko līdzīgu zvēresta nodošanai, lai viss noritētu ar cieņu, oficiāli.

—  Jūs esat saimnieks, ser. — Ik reizi, kad viņš izsacīja šos vārdus, tie šķita skanam aizvien jo tālāk, it kā Frenks dotos lejup pa kāpnēm dziļā pazemē, bet es būtu spiests palikt augšā.

Un es sarūgtināts nopratu, ka mana piekrišana kļūt par saimnieku atbrīvojusi Frenku, dodot iespēju darīt to, ko viņš visvairāk vēlas, rīkoties tāpat kā viņa tēvam: saņemt visus pagodinājumus un labumus, izvairoties no jebkuras personiskas atbildības. Un ar šo rīcību viņš it kā garīgi noslēpās no manis pazemē.

## 101 . tĀpat ka mani PRIEKŠTEČI, ES PASLUD/AJU &OKOAJO/VU ĀRPUS L/KUMA

Un es uzrakstīju savu runu apaļā, tukšā istabā kāda torņa apakšstāvā. Telpā bija tikai galds un krēsls. Un runa, ko uzrakstīju, arī bija apaļa, tukša un pieticīga pēc formas.

Tanī bija cerība. Tanī bija pazemība.

Un es atklāju, ka nav iespējams iztikt bez Dieva palīdzības. Senāk es nekad nebiju meklējis atbalstu Dievā un nekad nebiju ticējis, ka tāds atbalsts vispār ir.

Tagad es atklāju, ka nepieciešams ticēt — un noticēju.

Bez tam man bija vajadzīga cilvēku palīdzība. Pieprasīju uz ceremoniju aicināto viesu sarakstu un atklāju, ka Džuliāns Kāsis un viņa dēls nav ielūgti. Nekavējoties aizsūtīju kurjerus ar ielūgumu, jo Kāsi i pazina manu tautu labāk nekā jebkurš cits, ja neskaita Bokononu.

Un nu par Bokononu.

Es prātoju, vai neaicināt viņu iestāties manā valdībā un tādā kārtā sagādāt tautai kaut ko zelta laikmetam līdzīgu. Un es nodomāju pavēlēt, ka baismīgais āķis pie pils vārtiem jānoņem, visai tautai gavilējot.

Bet pēc tam es sapratu, ka zelta laikmetam jānāk ar citām veltēm, nevis ar svētu vīru pie varas, ka visiem jādod daudz labas barības, ērti dzīvokli, labas skolas, laba veselība, labas izpriecas un, protams, darbs visiem, kas grib strādāt, — un to mēs ar Bokononu nespējam viņiem sniegt.

Tātad labais un ļaunais atkal jātur šķirti: labais džungļos un ļaunais — pilī. Lai cik bēdīgs, bet tas bija vienīgais iepriecinājums, ko mēs varējām sniegt tautai.

Pie durvīm klauvēja. Kalpotājs paziņoja, ka viesi sāk ierasties.

Un tā es iebāzu savu runu kabatā un devos pa spirālveida kāpnēm uz savu torni. Uzkāpu visaugstākajā pils nocietinājumā un pārlaidu skatienu saviem viesiem, saviem kalpotājiem, savai klintij un savai remdenajai jūrai.

## 102 . brĪvĪbas ienaidnieki

Kad atceros visus tos cilvēkus, kuri stāvēja visaugstākā torņa laukumā, tad prātā nāk Bokonona simt deviņpadsmitais kalipso, kur viņš aicina mūs dziedāt kopā ar viņu:

"Kur mani vecie draugi nu?" — Tā nopūšas bēdīgs vīrs. Es viņam ausī iečukstu: "Visi miruši, nabaga vīrs."

Torņa augšā bija sūtnis Horliks Mintons ar sievu, h. Lou Krosbijs, divriteņu rūpnieks ar sievu Heizlu, Dr. Džuliāns Kāsis, humānists un filantrops, viņa dēls Filips, rakstnieks un viesnīcnieks, sīkaliņš Ņūtons Honikers, gleznotājs, viņa muzikālā māsa misis Konersa, mana dievišķīgā Mona, ģenerālmajors Frenklins Honikers un divdesmit izraudzītu Sanlorenco ierēdņu un militāru personu.

Miruši —gandrīz visi viņi jau miruši.

Kā saka Bokonons — "teikt atvadas nekad nav kļūda".

Manā tornī bija ar vietējām delikatesēm bagātīgi apgādāta bufete: cepti kolibri, ietērpti mundieriņos no viņu pašu zili zaļajām spalvām; mēļi krabji, izņemti no čaulām, smalki sakapāti, sacepti kokosa e|]a un atlikti čaulās atpakaļ; ar banānu pastu pildītas pundurbarakudas un uz neraudzētām, nesālītām kukurūzas vafelēm salikti vārīta albatrosa kumosiņi.

Albatrosu, tā man stāstīja, nošāvuši no šā paša torņa, kurā tagad atradās bufete.

No dzērieniem piedāvāja divus, abus bez ledus: pepsikolu un vietējo rumu. Pepsikolu pasniedza plastmasas alus glāzēs. Rums bija ieliets kokosa riekstu čaulās. Es nevarēju noteikt, pēc kā tik salkani smaržo rums, lai gan smarža man atgādināja kaut ko no agras jaunības laikiem.

—  Acetons, — Frenks atklāja smaržas nosaukumu.

—  Acetons?

—  To lieto lidmašīnu modeļu līmes pagatavošanai.

Rumu es nedzēru.

Sūtnis Mintons, tēlodams diplomātu un gardēdi, vienā laidā cilāja savu kokosrieksta čaulu, uzsaukdams tostus un izlikdamies mīlam visus cilvēkus un visus dzērienus, kas viņus stiprina. Taču es nemanīju, ka viņš dzertu. Starp citu, viņš bija atnesis līdzi kādu kārbu, ko pirms tam nebiju redzējis. Likās, šai kārbā ielikts milzu trombons, taču vēlāk izrādījās, ka tanī glabājas vainags, kuru vajadzēja iemest jūrā.

Vienīgais, ko redzēju dzeram šo rumu, bija H. Lou Krosbijs, kuram acīmredzot pilnīgi trūka ožas. Viņš jutās loti omulīgi un dzēra acetonu no čaulas, uzsēdies uz lielgabala tā, ka viņa resnais dibens aizsedza stobra galu. Viņam bija prāvs japāņu binoklis, un viņš lūkojās uz mērķiem, kuri bija uzstādīti netālu no krasta uz vilnu šūpotiem plostiem.

No kartona izgrieztie mērķi attēloja cilvēkus.

Visām sešām Sanlorenco gaisa karaspēka lidmašīnām vajadzēja šaut un mest bumbas uz šiem mērķiem.

Katrs mērķis bija kādas reālas personas karikatūra, un šīs personas vārds bija uzkrāsots mērķim abās pusēs.

Apvaicājos, kas zīmējis karikatūras, un dabūju zināt, ka to darījis Dr. Vokss Humana, kristietis mācītājs. Viņš stāvēja man blakus.

—  Es nemaz nezināju, ka jums ir arī šāds talants.

—  O jā! Man jaunībā bija pat grūti izšķirties, par ko kļūt.

—  Domāju, ka esat izdarījis pareizu izvēli.

—  Es lūdzu norādījumus no augšienes.

—  Jus esat tos dabūjis.

H. Lou Krosbijs pasniedza binokli sievai.

—  Re, kur Džo Staļins, pats tuvākais krastam, un pa labi no viņa — Fidels Kastro.

—  Un tur ir Hitlers, — Heizla sajūsmā ķiķināja. — Un arī Musolīni un kāds vecs japānis.

—  Un re, kur Kārlis Markss.

—   Un vecais ķeizars Vilhelms ar kasku galvā, — dūdoja Heizla. — Es gan nebiju gaidījusi, ka dabūšu to vēl kādreiz redzēt.

—  Un tur vecais Mao. Vai tu redzi Mao?

—  Ak, nu viņš gan reiz dabūs! — Heizla priecājās. — Dabūs tā, ka visu mūžu pieminēs. To viņi, nudien, vareni izdomājuši.

—  Jā, faktiski viņi savākuši kopā visus brīvības ienaidniekus pasaulē, — noteica H. Lou Krosbijs.

## 103. MEDICINISKS SLĒDZIENS PAR RAKSTNIeku streIka sekĀm

Neviens no viesiem nezināja, ka es kļūšu par prezidentu. Neviens arī nezināja, ka "Papus" jau tik tuvu nāvei. Frenks oficiāli paskaidroja, ka "Papus" mierīgi atpūšoties un sūtot visiem savus labākos novēlējumus.

Pēc Frenka paziņotčis dienas kārtības sūtnis Mintons iemetīs jūrā vainagu par godu Simt mocekļiem, pēc tam lidmašīnas šaus uz mērķiem, un tad viņš, Frenks, teiks dažus vārdus.

Viņš neteica klātesošajiem, ka pēc viņa teikšu runu es.

Tāpēc pret mani izturējās gluži vienkārši kā pret atbraukušu žurnālistu, un es nodevos draudzīgai granfalonerijai.

—  Hallo, mammucīt! — es sveicināju Heizlu Krosbiju.

—  Ko, tas taču mans dēliņš! — Heizla slēdza mani smaržīgos apkampienos un pavēstīja visiem pārējiem: — Šis zēns ir no hūžeriem!

Abi Kāsli stāvēja savrup. Viņi jau sen bija uzskatīti par nevēlamiem viesiem "Papus" pilī, un tagad viņus mocīja ziņkāre, kāpēc viņi šoreiz ielūgti.

Jaunais Kāsis nosauca mani par Tēmas racēju.

—  Sveicināts, Tēmas racēj! Kas jauns vārdu frontē?

—  To pašu es varu prasīt arī jums.

—  F,s domāju izsludināt vispasaules rakstnieku streiku, kamēr pasaule beidzot nāks pie prāta. Vai atbalstīsiet mani?

—   Vai rakstniekiem tiesības streikot? Tas ir apmēram tas pats, kā kad streikotu policija vai ugunsdzēsēji.

—  Vai augstskolu pasniedzēji.

—   Vai augstskolu pasniedzēji, — es piekritu un tad papurināju galvu. — Nē, mana sirdsapziņa neatļautu atbalstīt šādu streiku. Ja cilvēks kļuvis par rakstnieku, tad, manuprāt, viņš uzņēmies svētu pienākumu — ar visiem spēkiem radīt skaistumu, gara apskaidrību un iepriecinājumu.

—   Bet man nedod miera doma, kas tas būtu par satricinājumu pasaulei, ja pēkšņi vairs neparādītos neviena jauna grāmata, jauna luga, jauns stāsts, jauns dzejolis…

—  Bet vai tad jūs priecātos, ja cilvēki apmirtu kā mušas? — es prasīju.

—   Drīzāk viņi mirtu kā traki suņi — riedami, plēsdamies cits ar citu un kozdami paši sev astēs.

Es uzrunāju Kāslu, vecāko:

—  Sakiet, ser, — no kā mirs cilvēki, ja viņiem atņems mierinājumu, ko sniedz literatūra?

—   īr divas iespējas, — viņš atbildēja, — vai nu sirds pārakmeņošanās, vai nervu sistēmas atrofija.

—  Ne viena, ne otra nav patīkama, — es sacīju.

—  Jā, — piekrita Kāsis, vecākais. — Tāpēc, Dieva dēļ, rakstiet abi, lūdzu, rakstiet!

## 104 . SULfATRIPTOZOLS

Mana dievišķīgā Mona nepienāca pie manis un ne ar vienu ilgpilnu skatienu neaicināja pie sevis. Viņa tēloja namamāti, iepazīstinādama Andželu un mazo Nūtu ar Sanlorenco iedzīvotāju pārstāvjiem.

Kad es tagad pārdomāju šīs meitenes būtību — atsaucu atmiņā viņas vienaldzību pret "Papus" lēkmi vai mūsu saderināšanos —, tad svārstos starp cildinošiem un pazemojošiem vērtējumiem.

Vai viņa iemiesoja augstāko sievietes dvēseliskumu?

Jeb vai viņa bija bezjūtīga, salta, īsi sakot, zivs asinis, bezdomu ksilofona, skaistuma un boko-maru kulta verdzene?

To es nekad nedabūšu zināt.

Bokonons māca mums:

īsts mīlētājs ir melis — Viņš apmāna sevi pats, Bet taisnības teicējs nemīļš Un salts kā glodenes acs!

Tātad man it kā būtu dots pareizs norādījums. Man jāatceras mana Mona kā pati pilnība.

—  Sakiet, — es uzrunāju jauno Filipu Kāslu Par demokrātiju kritušo simt mocekļu piemiņas dienā, — vai esat šodien runājis ar savu draugu un cienītāju Lou Krosbiju?

—  Viņš mani nepazina, jo esmu ģērbies uzvalkā, ar kaklasaiti un kājās man kurpes, — jaunais Kāsis atbildēja. — Mēs tīri jauki patērzējām par velosipēdiem. Iespējams, ka mums vēl būs kāda saruna.

Es atklāju, ka Krosbija ideja ražot velosipēdus Sanlorenco iedzīvotājiem man vairs neliekas smieklīga. Kā nākamajam salas valdniekam man bija ļoti vajadzīga velosipēdu fabrika. Es pēkšņi jutu cieņu pret to, ko pārstāvēja H. Lou Krosbijs un ko viņš varēja darīt.

—  Kā jums šķiet, vai Sanlorenco iedzīvotāji būs par industrializāciju? — es jautāju abiem Kāsliem.

—  Sanlorenco iedzīvotāji, — atbildēja tēvs, — interesējas tikai par trim lietām: zvejošanu, kopošanos un bokononismu.

—   Vai jūs nedomājat, ka viņi varētu sākt interesēties par progresu?

—  Šis tas no progresa viņiem pazīstams. Īstenībā viņi jūsmo tikai par vienu progresa sasniegumu.

—  Un par ko?

—  Par elektrisko ģitāru.

Es atvainojos un pievienojos Krosbiju pārim.

Frenks Honikers viņiem patlaban stāstīja, kas ir Bokonons un pret ko viņš uzstājas:

—  Viņš ir pret zinātni.

—  Kā cilvēks var būt pret zinātni, ja viņš ir pie pilna prāta? — Krosbijs brīnījās.

—  Es sen jau būtu mirusi, ja nebūtu penicilīna, — Heizla sacīja, — un mana māte tāpat.

—  Cik gadu jūsu mātei? — es apvaicājos.

—  Simt seši. Vai tas nav brīnums, ko?

—  Patiešām, — cs piekritu.

—   Un es sen būtu atraitne, ja nebūtu to zāļu, ar kurām ārstēja vīru, — Heizla turpināja. Viņai vajadzēja apvaicāties virām pēc zāļu nosaukuma. — Bucīt, kā sauc tās zāles, kas tev toreiz izglāba dzīvību?

—  Sulfatiazols.

Un tad es izdarīju kļūdu — paņēmu no garām nestās paplātes sendviču ar albatrosa gaļu.

## 105. SĀPES REMD/AJOŠS L/DZ.EKUS

Un tad notika tā — "tam vajadzēja tā notikt", kā teiktu Bokonons —, ka albatrosa gaļa izrādījās man tik kaitīga, ka man kļuva nelabi, līdzko noriju pirmo kumosu. Es biju spiests mesties lejup pa vītņu kāpnēm un meklēt tualeti. Tikko paspēju ieskriet vienā blakus "Papus" apartamentiem.

Kad es, mazliet atvieglināts, grīļodamies iznācu no tās, es saskrējos ar Dr. Šlihteru fon Kēnigsvaldu, kurš izspruka no "Papus" istabas. Viņam bija mežonīgs skatiens, viņš sagrāba mani aiz rokām un sauca:

—  Kas tas ir? Kas viņam bija pakārts kaklā?

—  Piedodiet, es nesaprotu.

—  Viņš norija to. "Papus" norija to, kas bija cilindrītī, un nu viņš ir pagalam.

Es atcerējos cilindrīti, kas ķēdītē karājās "Papum" kaklā, un minēju uz labu laimi:

—  Ciānkālijs?

—   Ciānkālijs? Vai tad ciānkālijs vienā mirklī var pārvērst cilvēku akmenī?

—  Akmenī?

—  Marmorā! Dzelzī! Savu mūžu neesmu redzējis, ka līķis tā sastingst. Sitiet, kur gribat, un tas rīb kā bungas! Nāciet paskatīties! — Fon Kēnigsvalds iestūma mani "Papus" guļamistabā.

Gultā, šai zelta laivā, atradās baigs priekšmets. Jā, "Papus" bija miris, bet par viņa līķi nekādi nevarēja sacīt: "Atdusas mierā."

"Papus" galva bija atliekta atpakaļ līdz pēdējai iespējai. Ķermeņa svars balstījās uz pakauša un kāju pēdām, bet pats augums bija izliekts kā tilts, kura arka slējās pret griestiem. Līķis atgādināja zirga loku.

Bija skaidrs, ka nāves iemesls ir kaklā pakārtā cilindrīša saturs. Vienā rokā viņš turēja šo cilindrīti, kam bija noņemts vāciņš. Otras rokas īkšķis un rādītājpirksts atradās starp zobiem, it kā viņš nupat būtu ielicis mutē kādu nieciņu pulverīša vai kā cita.

Dr. fon Kēnigsvalds izvilka dulli no tā ligzdas zeltītās laivas vidusdaļā. Viņš uzsita ar tērauda dulli "Papum" pa vēderu, un tas patiešām nodunēja kā bungas.

Un "Papus" lūpas, nāsis un acis klāja zilganbalta sarma.

Tagad šādi simptomi nav nekas jauns, Dieva vārds. Bet toreiz tos nepazina. "Papus" Monzano bija pirmais cilvēks, kas miris no ledus-deviņi.

Es pierakstu šo faktu, jo tas varbūt var noderēt. "Pierakstiet visu no vietas," — tā māca Bokonons. Protams, īstenībā viņš grib mums aizrādīt, cik veltīgs darbs ir rakstīt vai lasīt vēsturiskus sacerējumus. "Vai bez precīzi pierakstītiem pagātnes notikumiem var gaidīt, ka vīrieši un sievietes izvairīsies no visai nopietnām kļūdām nākotnē?" viņš ar ironiju jautā.

Tātad atkārtoju: "Papus" Monzano bija pirmais cilvēks vēsturē, kas miris no ledus-devnii.

106 . ko saka &0k0/o0folsti, /z.dar0t PAŠAJĀV/&U

Dr. fon Kēnigsvalds, šis cilvēkmīlētājs, kura labdarību saraksts bija tik niecīgs salīdzinājumā ar briesmīgo parādu no Osvencimas laikiem, bija otrais, kas nomira no ledus-deviņi.

Viņš ru nāja par līķa sastingšanu, par tēmu, ko es ierosināju.

—  Līķa sastingums neiestājas dažās sekundēs, — viņš sacīja. — Es tikai uz mirkli novērsos no "Papus". Viņš murgoja…

—  Par ko?

—   Par sāpēm, Monu, ledu — par visu ko. Un tad "Papus" teica: "Nu es sagraušu visu pasauli."

—  Ko viņš gribēja ar to sacīt?

—  Tā parasti saka bokononisti, kad viņi izdara pašnāvību. — Fon Kēnigsvalds piegāja pie mazgājamās bļodas, lai nomazgātu rokas. — Kad es atskatījos, — viņš turpināja, turēdams rokas virs ūdens, — "Papus" bija miris, pārakmeņojies kā statuja, kādu jūs viņu tagad redzat. Es pārvilkti ar pirkstiem viņam pār lūpām. Tās izskatījās tik dīvainas.

Viņš iegremdēja rokas ūdenī.

—  Kāda viela varēja… — Šis jautājums palika neizteikts.

Fon Kēnigsvalds pacēla rokas augšup, un ūdens no bļodas

pacēlās tām līdzi. Tas nebija vairs ūdens, bet ledus-deviņi puslode.

Fon Kēnigsvalds pieskārās ar mēles galiņu pie šā zilganbaltā noslēpumainā priekšmeta.

Sarma uzplauka viņam uz lūpām. Viņš sastinga, sagrīļojās un nogāzās gar zemi.

Zilganbaltā puslode sašķīda gabalos. Ledus šķembas izklīda pa grīdu.

Es atrāvu durvis vaļā un auroju pēc palīdzības.

Saskrēja kareivji un kalpotāji.

Pavēlēju tūliņ atsaukt Frenku, Andželu un Nūtu uz "Papus" guļamistabu.

Beidzot es dabūju redzēt ledu-deviņil

## 107 . Pf\MIEL03lET savas ac/sf

Ielaidu Dr. Fēliksa Honikera trijus bērnus "Papus" Monzano guļamistabā. Tad aizvēru durvis un atspiedos pret tām ar muguru. Fs jutu cildenu sarūgtinājumu. Es zināju, kas ir ledusdeviņi. Bieži biju redzējis to sapņos.

Nebija šaubu, ka ledu-deviņi "Papum" iedevis Frenks. Un tikpat ticami bija, ka ari Andžela ar Nūtu izdāļājuši ledu-deviņi, ja jau Frenks to bija izdarījis.

Es uzbrēcu visiem trim, saukdams viņus pie atbildības par šo drausmīgo noziegumu. Teicu, ka nu viņu trikiem beigas, ka zinu visu par viņiem un ledu-deviņi. Gribēju viņus iebiedēt, likdams saprast, ka ledus-deviņi ir spējīgs iznīcināt jebkuru dzīvību zemes virsū. Runāju tik iespaidīgi, ka viņiem prātā nenāca apvaicāties, kā es esmu ieguvis ziņas par ledu-deviņi.

— Pamielojiet nu savas acis! — es teicu.

Bet, kā jau Bokonons sacījis, "Dievs nekad savā mūžā nav uzrakstījis labu lugu". Uz skatuves "Papus" guļamistabā netrūka ne atbilstošu dekorāciju, ne butaforiju, un mans pirmais monologs bija vietā un laikā.

Taču pati pirmā Honikeru replika sagandēja visu dižo ainu.

Mazais Nūts laida pār lūpu.

## 108 . FRENKS  PASAKA MUMS, KAS DARĀMS

Arī mums, pārējiem, kļuva nelabi.

Ņūts reaģēja pavisam pareizi.

—  Esmu pilnīgi vienis prātis ar jums, — es sacīju Nūtam. Un tad uzbrēcu Andželai un Frenkam: — Nūts savas domas jau pateica, bet man gribētos dzirdēt, kas jums abiem sakāms!

— A-ā, — Andžela izteica, rīstīdamās un izkārusi mēli. Viņa bija pelēka kā logu tepe.

—   Vai jūsu domas sakrīt? — es uzprasīju Frenkam. — Vai jums, ģencrālmajor, arī gribas teikt "a-ā"?

Frenks bija atviezis zobus, bet cieši sakodis, un viņa elpa lauzās ārā grūdieniem un svilpieniem.

—   Kā tas suns, — mazais Nūts nočukstēja, skatīdamies uz fon Kēnigsvaldu.

—  Kas par suni?

Ņūts atbildēja čukstus, gandrīz vai bez elpas. Taču šai telpā ar akmens sienām bija tik laba akustika, ka mēs sadzirdējām čukstu tik skaidri, it kā būtu noskanējis kristāla zvārgulītis.

—  Ziemassvētku vakarā, kad tēvs nomira.

Nūts runāja pats ar sevi. Un, kad es lūdzu pastāstīt, kas noticis ar suni tonakt, kad viņa tēvs nomiris, Nūts paskatījās uz mani tā, it kā cs būtu ielauzies viņa sapnī. Viņam šķita, ka es tur neiederos.

Toties viņa brālis un māsa iederējās šai sapnī. Un viņš uzrunāja Frenku, it kā joprojām būdams murgos:

—  Tu viņam to iedevi, vai ne? Tad tā tu tiki pie šī lepnā posteņa? — Nūts vai ar apbrīnu piebilda. — Ko tu viņam iestāstīji — ka tavā rīcībā kaut kas stiprāks par ūdeņraža bumbu?

Frenks neatbildēja uz šo jautājumu. Viņš laida pētošu skatienu apkārt pa telpu. Sakostie zobi atslāba un sāka aši klabēt, acis mirkšķinājās to taktī. Seja atguva krāsu. Un Frenks sacīja tā:

—  Paklau, mums jānovāc visas šīs drazas.

## 109. FRENKS AIZSTĀVAS

— Ģenerāl, — es uzrunāju Frenku, — tas laikam būs pats pārliecinošākais paziņojums, ko jebkurš ģenerālmajors izsacījis šai gadā. Ko jūs kā mans tehniskais padomnieks ieteiksiet mums darīt, lai mēs, lietojot jūsu gleznaino izteicienu, "novāktu visas šīs drazas"?

Frenks sniedza precīzu atbildi. Viņš pasita knipi. Es sapratu, ka viņš noraida savu piederību pie tiem, kam jāatbild par šo drazu cēloni, un pieaugošā lepnumā un enerģijā identificē sevi ar tiem, kas šķīstī pasauli, glābj to, uzkopj.

—  Slotas, atkritumu liekšķeres, autogēns, elektriskā plītiņa, spaini, — viņš izrīkoja, vienā laidā sizdams knipjus.

—    Vai jūs domājat ar autogēnu iznīcināt līķus? — es jautāju. .

Frenka tehniskais domāšanas veids bija tā pārņēmis viņu savā varā, ka viņš faktiski jau dejoja savu knaukšķošo pirkstu taktī.

—  Saslaucīsim lielos gabalus kopā un izkausēsim spainī uz elektriskās plītiņas. Tad notīrīsim ar autogēnu visu grīdu — collu pēc collas, ja gadījumā kur aizķērušies kādi mikroskopiski kristāli… Ko mēs darīsim ar līkiem… un ar gultu… — Viņam vajadzēja mazliet padomāt.

—  Apbedīšanas sārts! — viņš pēkšņi iesaucās, iepriecināts par savu izdomu. — Likšu tūliņ sakraut milzīgu apbedīšanas sārtu zem āķa, iznesīsim līķus un gultu un novietosim uz sārta!

Viņš grasījās iet ārā, lai dotu rīkojumu sakraut sārtu un atnest visu nepieciešamo telpas iztīrīšanai.

Andžela aizturēja viņu.

—  Kā tu varēji? — viņa gribēja zināt.

Frenks pasmaidīja stiklainu smaidu.

—  Viss būs pilnīgā kārtībā.

—    Kā tu varēji dot to tādam cilvēkam kā "Papus" Monzano? — Andžela neatlaidās.

—  Vispirms novāksim šīs drazas, tad parunāsim.

Bet Andžela bija ieķērusies viņā un nelaida vajā.

—  Kā tu varējil — viņa sauca un purināja brāli aiz rokas.

Frenks atlauza māsas pirkstus un atbrīvojās. Stiklainais

smaids nozuda, un mirkli seja saviebās ļauni ņirdzīgā grimasē — mirklī, kad viņš noteica ar visdziļāko nicināšanu:

—  Es nopirku sev posteni par tadu pašu cenu, par kādu tu nopirki sev glaunu vīru un Nūts vienu nedēlu Koda ragā ar savu krievu liliputi!

Stiklainais smaids atgriežas. Frenks izgāja, aizcirzdams durvis.

## 110. Četrpadsm/tĀ grĀmata

"Dažreiz nav nemaz cilvēka spēkos aptvert, kas īsti ir pūlpa," Bokonons mūs māca. Vienā Bokonona Grāmatā viņš pats izskaidro šo vārdu kā mēslu lietu, bet otrā — kā Dieva dusmas. ' Frenka vārdi, kurus viņš izteica, aizcirzdams durvis, lika man noprast, ka Sanlorenco Republika un trīs Honikeri nav vienīgie ledus-deviņi īpašnieki. Acīmredzot tas bija nokļuvis arī citur. Uz Amerikas Savienotajām Valstīm to bija nogādājis Andželas vīrs, kura fabriku Indianapolisā ietvēra elektrizēti dzeloņstiepļu žogi un apsargāja asinskāri vācu aitu suņi. Un Padomju Krievijai to iegūt bija palīdzējusi Ņūta mazā Zinka, apburošā trollu meitenīte no ukraiņu deju ansambļa.

Man trūka vārdu.

Noliecu galvu un aizvēru acis; es gaidīju atgriežamies Frenku ar vienkāršajiem darbarīkiem, lai iztīrītu vienu guļamistabu vienīgo no visām guļamistabām pasaulē, kas bija piesārņota ar ledu-deviņi.

Kaut kur mēļā, samtainā aizmirstībā es dzirdēju Andželu kaut ko sakām. Viņa neaizstāvēja sevi. Viņa aizstāvēja mazo Nūtu.

— Nūts viņai neko nedeva. Viņa to nozaga.

Tas mani neinteresēja.

"Kādas var būt nākotnes cerības," es domāju, "ja pasaulē ir cilvēki kā Fēlikss Honikers, kuri dod tādas rotaļlietas kā ledus-deviņi tik tuvredzīgiem bērniem, no kādiem sastāv gandrīz visa cilvēce?"

Un es atcerējos Četrpadsmito Bokonona Grāmatu, ko biju no viena gala līdz otram izlasījis iepriekšējā vakarā.

Četrpadsmitās Grāmatas nosaukums skan: "Vai saprātīgs cilvēks, ņemot vērā pagājušo gadsimtu pieredzi, var cerēt uz cilvēces laimīgu nākotni?"

Izlasīt Četrpadsmito Grāmatu var ātri. Tā sastāv no viena vārda un punkta: "Nē."

## 111 . pārtraukums

Frenks atgriezās ar slotām un liekškerēm, autogēnu un prīmusu, veco, labo spaini un gumijas cimdiem.

Mēs uzvilkām cimdus, lai rokas nesaskartos ar ledu-deviņi. Frenks novietoja prīmusu uz dievišķās Monas ksilofona un uzlika godīgo veco spaini uz prīmusa.

Un mēs savācām lielākos ledus-deviņi gabalus, metām tos krietnajā spainī, un tie izkusa. Tie pārvērtās par labo veco, mīļo veco, krietno veco pazīstamo ūdeni.

Mēs ar Andželu slaucījām grīdu, mazais Nūts lūkojās zem mēbelēm, vai neesam kādu gabaliņu palaiduši garām. Frenks sekoja mums ar autogēna šķīstījošo liesmu.

Mūs bija pārņēmusi vēlu strādājošo naktssargu un apkopēju bezdomu apskaidrība. Šai piegānītajā pasaulē mēs iztīrījām kaut vai mūsu mazo stūrīti.

Un es dzirdēju sevi ikdienišķā balsī apvaicājamies Nūtam, Andželai un Frenkam par to Ziemassvētku vakaru, kad nomira viņu tēvs, un par suni.

Un bērnišķā pārliecībā, ka viņi visu vērš par labu, iztīrīdami telpu, Honikeri izstāstīja man šo notikumu.

Tas bija tāds.

Tai liktenīgajā Ziemassvētku vakarā Andžela bija aizgājusi uz ciemu pēc spuldzītēm Ziemassvētku eglītei, bet Nūts ar Frenku — pastaigāties pa ziemīgi tukšo liedagu, kur viņiem piesējies melns seters. Suns, mīlīgs kā visi seleri, sekojis Frenkam un Ņūtam uz mājam.

Fēlikss Honikers bija nomiris — nomiris baltajā klūdziņu krēslā ar skatu uz jūru, — nomiris, kamēr bērni bija projām. Visu dienu vecais vīrs bija ķircinājis bērnus ar mājieniem par ledu-deviņi, rādījis tiem nelielu pudelīti, uz kuras etiķetes uzzīmējis galvaskausu un sakrustotus kaulus un uzrakstījis: "Bīstami! Ledus-deviņil Sargāt no mitruma!"

Visu dienu vecais vīrs bija jautrā omā ķircinājis bērnus:

—    Sasprindziniet taču mazliet smadzenes! Es jums jau teicu: kušanas punkts ir simt četrpadsmit komats "četri pēc Fārcnheita, un vēl cs teicu, ka tas sastāv tikai no skābekļa un ūdeņraža. Kā to var izskaidrot? Padomājiet taču! Nebīstieties pārpūlēt smadzenes! Lūzt jau tās nelūzīs!

—  Viņš mums vienmēr teica, lai sasprindzinot smadzenes, — Frenks sacīja, atcerēdamies senos laikus.

—  Es pat nemaz ij nepūlējos sasprindzināt smadzenes jau nezin no kādiem laikiem, — Andžela atzinās, atspiezdamās uz slotas kāta. — Es pat klausīties nevarēju, kad viņš sāka runāt par ko zinātnisku. Es tikai māju ar galvu un izlikos, ka pūlos sasprindzināt smadzenes, bet manas nabaga smadzenes nekādi nebija sasprindzināmas zinātniskos jautājumos tāpat kā izstaipījusies gumija zcķturos.

Acīmredzot, pirms atsēsties atpūtas krēslā, vecais vīrs bija rosījies virtuvē un rotaļājies ar ūdeni, katliem, bļodām un ledu-deviņi. Viņš laikam bija te pārvērtis ūdeni ledū-deviņi, te ledu-deviņi no jauna pārvērtis ūdenī, jo no plauktiem bija nocelti visi katli un podi. Turpat atradās termometrs, laikam vecais vīrs bija mērījis temperatūru.

Droši vien viņš bija nodomājis tikai kādu laiciņu pasēdēt atpūtas krēslā, jo bija pametis virtuvi brēcošā nekārtībā. Daļa no šīs nekārtības bija panna, pilna līdz malām ar ledu-deviņi. Bez šaubām, viņš bija nolēmis arī šo ledu izkausēt un atstāt zemes virsū tikai to zilganbalto vielu, kas atradās mazajā pudelītē.

Taču kā. Bokonons saka: "Ikviens cilvēks var pasludināt pārtraukumu, bet neviens cilvēks nevar pateikt, kad šis pārtraukums beigsies."

## 112, ŅŪTA MĀTES SOMIŅA

—  Man vajadzēja gan tūliņ ienākot saprast, ka viņš ir miris, — Andžela sacīja, atspiedusies atkal uz slotas. — Krēsls bija pavisam kluss. Parasti tas runāja — čīkstēja, pat kad tēvs gulēja.

Taču Andžela bija nodomājusi, ka tēvs iemidzis, un sākusi post eglīti.

Frenks un Nūts bija pārnākuši ar melno setcru. Viņi bija iegājuši virtuvē pameklēt sunim ko ēdamu. Visur rēgojās vecā vīra atstātās ūdens peļķes.

Arī uz grīdas bijis ūdens. Nūts paņēmis rīklupatu un uzslaucījis to. Viņš uzsviedis slapjo lupatu uz skapīša.

Lupata nejauši iekļuvusi traukā ar ledu-deviņi. Frenks nodomājis, ka pannā ir glazūra tortei, paņēmis pannu un piebāzis Nūtam pie deguna, lai tas redzētu, ko izdarījis ar savu lupatu.

Ņūts atrāvis lupatu no pannas virspuses un ieraudzījis, ka lupatai ir dīvains, metālisks, čūskādai līdzīgs spīdums, it kā tā būtu pagatavota no smalkām zelta stīdziņām.

—   Zināt, kāpēc es runāju par zelta stīdziņām? — Ņūts stāstīja "Papus" guļamistabā. — Lupata atgādināja mātes somiņu, kāda tā ir pataustot.

Andžela sentimentālā balsī paskaidroja, ka bērnībā Nūts taisni dievinājis šo mātes somiņu. Nopratu, ka tā bijusi vakara tualetei piemērota somiņa.

— Tā bija tik neparasta pataustot, neko tamlīdzīgu vairs nekad neesmu redzējis, — Nūts sacīja, atcerēdamies savu seno pieķeršanos šai somiņai. — Interesanti, kur tā palika?

—  Interesanti, kur daudz kas palicis, — atsaucās Andžela. Šis jautājums, skumjš un samulsis, kā atbalss ieskanēja pagātnē.

Bet lupatu, kura atgādināja zeltīto somiņu, Nūts bija pastiepis sunim, suns to nolaizījis un sastindzis.

Nūts bija gājis pie tēva pastāstīt, kas noticis ar suni, un atklājis, ka arī tēvs ir sastindzis.

## 113. vĒsture

Musu darbs "Papus" Monzano guļamistaba beidzot bija galā.

Taču līķus vēl vajadzēja nogādāt uz bēru sārtu. Nolēmām, ka tas jādara augstākā mērā svinīgi, tāpēc jāatliek, kamēr būs galā Par demokrātiju kritušo simt mocekļu piemiņas dienas ceremonija.

Pēdējais, ko mēs izdarījām — mēs pacēlām fon Kēnigsvaldu stāvus, lai padarītu nekaitīgu to vietu uz grīdas, kur viņš gulēja. Un tad mēs viņu tāpat stāvus ieslējām "Papus" drēbju skapī.

Skaidri nezinu, kāpēc mēs viņu paslēpām. Jādomā, lai ainu padarītu vienkāršāku.

Kad Andžela, Frenks un Nūts mēģināja stāstīt, kā viņi tai Ziemassvētku vakarā sadalījuši savā starpā visu ledus-deviņi krājumu zemes virsū, viņu spēki it kā izsīka, līdzko viņi nonāca pie šā punkta. Viņi pat nevarēja atcerēties, kurš bija nācis uz domām, ka viņiem tiesības to piesavināties. Viņi runāja par to, kas bija šis ledus-deviņi, daudzināja tēva atgādinājumu sasprindzināt smadzenes, bet ne ar vārdu nepieminēja šīs rīcības morālo pusi.

—  Kas izdarīja dalīšanu? — es neatlaidos.

Taču visiem trim Honikeriem tas bija tik pamatīgi izgaisis no atmiņas, ka viņiem bija pārāk grūti uz to atbildēt.

—   Nūts tas nebija, — Andžela beidzot noteica. — To es skaidri zinu.

—  Tātad tu vai es, — prātoja Frenks, lauzīdams galvu.

—   Tu noņēmi trīs stikla burkas no plaukta, — Andžela atcerējās. —Termosus mēs sameklējām tikai otrā dienā.

—  Pareizi, — Frenks piekrita. — Un tad tu paņēmi knaibles un knaibīji ledu-deviņi pannā gabaliņos.

—  Pareizi, — Andžela atsaucās. — To cs izdarīju. Un tad kāds atnesa pinceti no vannas istabas.

Nūts pacēla roķeli.

—  To izdarīju es.

Andžela un Nūts paši nobrīnījās, cik uzņēmīgs viņš toreiz ir bijis.

—  Es ņēmu ar pinceti Iedus gabaliņus un liku burkās, — Nūts sacīja. Viņš neslēpa, ka toreiz juties visai lielīgs.

—  Un ko jūs izdarījāt ar suni? — es nošļucis jautāju.

—  Iebāzām krāsnī, — Frenks paskaidroja. — Nekas cits nebija darāms.

"Vēsture!" raksta Bokonons. "Lasi un raudi!"

## 114 . KAD jutu lodi SAVĀ SIRDĪ"

Un es no jauna uzkāpu pa vītņu kāpnēm uz savu torni, atkal ierados savas pils augstākajā laukumā un atkal ieraudzīju savus viesus, savus kalpotājus, savu klinti un savu remdeno jūru.

Honikeri nāca man līdzi. Mēs aizslēdzām "Papus" guļamistabu un pateicām saimes ļaudīm, ka "Papus" jūtas daudz labāk.

Kareivji krāva milzīgo sārtu zem āka. Viņi nezināja, kādam nolūkam sārts domāts.

Daudz, daudz noslēpumu mums bija šai dienā.

Dieva darbi, Dieva darbi.

Man šķita, ka ceremoniju var jau sākt, un es sacīju Frenkam, lai liek manīt sūtnim Mintonam, ka viņš var teikt savu runu.

Sūtnis Mintons pienāca pie balustrādes jūras pusē ar vainagu, kas joprojām slēpās kārbā. Un viņš teica pārsteidzošu runu par godu Simt mocekļiem, kas krituši par demokrātiju. Viņš cildināja mirušos, viņu zemi, dzīvi, no kuras tie aizgājuši, izrunādams vārdus "Par demokrātiju kritušie simt mocekli" vietējā izrunā. Šis teikums no viņa lūpām skanēja graciozi un viegli.

Pārējo runas daļu viņš teica Amerikas angļu valoda. Runa bija rakstīta uz papīra — droši vien frāžaina un kokaina. Taču, kad viņš redzēja, ka klausītāju ir tik maz un lielākoties pašu ļaudis, amerikāni, tad viņš atmeta oficiālo toni.

Viegls jūras vējš plivināja viņa jau plānos matus.

—  Es gribu darīt kaut ko pavisam nepiemērotu sūtnim, — viņš sacīja. — Es grasos pateikt jums, ko patiešām izjūtu.

Varbūt Mintons bija ieelpojis pārāk daudz acetona vai varbūt viņam bija nojauta, kas ar visiem notiks, atskaitot mani. Šā vai tā, bet viņa runa bija pārsteidzoši bokononiska.

—  Mēs esam sapulcējušies šeit, draugi, — viņš iesāka, — lai godinātu Jor zemo-karasijou kretšen sinart mokironu, mirušu bērnu piemiņu, visu karā bojā gājušo bērnu piemiņu. Parasti šādās piemiņas dienās šos bērnus dēvē par vīriem. Es nevaru tos nosaukt par vīriem tā vienkāršā iemesla pēc, ka šai pašā kara, kurā krita šie Jor zemo-karasijou kretšen sinart mokironu, krita arī mans dēls.

Un mana dvēsele prasa, lai cs sēroju par bērnu, nevis par vīrieti.

Es negribu teikt, ka bērni, ja viņiem karā jāmirst, nedara to kā vīri. Viņiem par mūžīgu godu un mums par mūžīgu kaunu jāatzīst, ka viņi patiešām mirst kā vīri, tā padarot iespējamas patriotisku svētku vīrišķīgās gaviles.

Un tai pašā laikā viņi ir un paliek noslepkavoti bērni.

Un es ierosinu: ja mēs gribam no sirds parādīt godu simt bojā gājušajiem Sanlorenco bērniem, tad vislabāk mēs varam atzīmēt šo dienu, izpaužot nicināšanu pret tiem, kas viņus nonāvēja, tas ir, pret cilvēces stulbumu un ļaunprātību.

Varbūt, pieminot karus, mums vajadzētu nomest drēbes, nokrāsoties sēru krāsā, iet visu dienu četrrāpus un rukšķēt kā cūkām. Tas gan vairāk atbilstu šim gadījumam nekā cildenas runas, karogu plīvas un šaušana no labi ieeļļotiem lielgabaliem.

Es negribētu būt nepateicīgs par to lielisko parādi, ko mēs tūliņ redzēsim un kas patiešām būs aizraujošs skats…

Viņš ielūkojās visiem cieši acīs un pavisam klusu, it kā nejauši piebilda:

—  Un lai dzīvo visi aizraujošie skati!

Mums bija jāsasprindzina dzirde, lai saklausītu, ko Mintons runāja tālāk.

—   Bet, ja šodien patiešām ir pieminas diena simt karā noslepkavotiem bērniem, vai tādā dienā ir piemēroti aizraujoši skati?

Jā, mēs atbildētu, bet ar tādu noteikumu: lai mēs, šās dienas svinētāji, apzinīgi un nenogurstoši pūlētos mazināt stulbumu un ļaunprātību gan sevī, gan visā cilvēcē.

Viņš attaisīja vainaga kārbas āķus.

—  Vai redzat, ko esmu atnesis?

Viņš atdarīja kārbu un parādīja mums zelta vainagu uz sarkana pamata. Vainags bija izveidots no stieplēm un mākslīgām, ar automašīnu laku apsmidzinātām lauru lapām.

Vainagam bija pārsietā krēmkrāsas zīda lenta ar uzrakstu: Pro patria.

Te Mintons nocitēja rindas no Edgara Lī Māstersa "Spūnriveras antoloģijas". Vārsmas droši vien bija pilnīgi nesaprotamas klātesošajiem Sanlorenco pilsoņiem un laikam arī H. Lou Krosbijam un viņa Heizlai, tāpat arī Andželai un Frenkam.

Rs biju pirmais, kas krita kaujā pie Misionāru kalniem. Kad es jutu, kā lode ieurbjas manā sirdī, Man gribējās, kaut jel es būtu palicis mājās Un gājis cietumā par cūku zagšanu, Nevis bēdzis un iestājies armijā. Labāk tūkstošreiz sēdēt lauku cietumā Nekā gulēt zem šīs spārnainās akmens sievas, Kas stāv uz pjedestāla ar uzrakstu PRO PATRIA. Zinājis vismaz, ko tas nozīmē…

—  Ko tas īsti nozīmē? — atkārtoja sūtnis Horliks Mintons. — Tas nozīmē: "Par dzimteni." Vienalga, par kādu dzimteni, — viņš atkal it kā netīšām nočukstēja.

—   Šo vainagu es nesu kā dāvanu no vienas zemes ļaudīm otras zemes ļaudīm. Vienalga, kas tā par zemi. Domāsim par ļaudīm…

—  Un par karā noslepkavotiem bērniem…

—  Un par visām zemēm.

—  Domāsim par mieru.

—  Un par brālīgu mīlestību.

—  Domāsim par labklājību.

—  Padomāsim, par kādu paradīzi varētu kļūt šī pasaule, ja cilvēki būtu labi un gudri.

—  Un, kaut arī cilvēki ir stulbi un nežēlīgi, šī diena tomēr ir jauka, — nobeidza savu runu sūtnis Horliks Mintons. — Un cs no visas sirds un visu Amerikas Savienoto Valstu miera mīlētāju laužu vārdā nožēloju, ka Jor zemo-karasijou kretšen sinart mokironu gājuši bojā tik jaukā dienā.

Un viņš nometa vainagu lejā no balustrādes.

Gaisā k|uva dzirdama dūkoņa. Tuvojās Sanlorenco gaisa karaspēka sešas lidmašīnas, planēdamas pār manu remdeno jūru. Tās grasījās sašaut mērķus, par kuriem II. Lou Krosbijs bija izsacījies, ka te "faktiski savākti kopā visi brīvības ienaidnieki".

## 115 tas NOTIKA TA

Mēs nostājāmies pie balustrādes virs jūras, lai noskatītos parādi. Lidmašīnas neizskatījās lielākas par piparu graudiņiem. Mēs tās saskatījām tikai tāpēc, ka vienai vilkās nopakaļ dūmu svītra.

Mēs nospriedām, ka tā tam jābūt.

Es stāvēju blakus H. Lou ICrosbijam, un notika tā, ka viņš ēda sviestmaizi ar uzgrieztu albatrosu un dzēra vietējo rumu. Viņa lūpas spīdēja no albatrosa taukiem, un no tām plūda acetona līmes dvaka. Man atkal kļuva nelabi.

Atkāpos un nostājos viens pie balustrādes sauszemes pusē, tvarstīdams pēc gaisa. Mani šķīra no pārējiem ap sešdesmit pēdas vecā akmens bruģa.

Nopratu, ka lidmašīnas dosies lejup līdz pils pakājei un es palaidīšu garām visu apšaudes skatu. Taču nelabā jutona bija izskaudusi jebkuru ziņkāri. Es tikai pagriezu galvu uz to pusi, no kurienes jau skanēja gaudīgie auri. Un, līdzko ložmetēji sāka tarkšķēt, viena lidmašīna, tā, kurai nopakaļ stiepās dūmi, pēkšņi, liesmu apņemta, apmeta kūleni.

Tā izzuda no mana redzes loka, triekdamās pret klinti. Bumbas un degviela eksplodēja.

Pārējās lidmašīnas kaucot aizlidoja, un drīz vien to rūkoņa pārvērtās oda sīkšanā.

Un tad atskanēja nobrukuma dārdi — un viens no "Papus" pils torņiem, eksplozijas uzspridzināts, iegāzās jūrā.

Cilvēki pie balustrādes jūras pusē izbrīnā raudzījās uz tukšo cokolu, kur nupat vēl bija slējies tornis. Un tad es izdzirdēju citus nobrukumus sasaucamies kā instrumentus orķestrī.

Sasaukšanās ritēja loti strauji, tanī ievijās aizvien jaunas balsis. Tur sāka gausties pils balsti, sūdzēdamies, ka tiem uzkrauta pārmērīga nasta. Un tad plaisa pāršķēla platformu kā zibens — desmit pēdas no maniem krampjos sarautajiem kāju pirkstiem.

Tā nošķīra mani no pārējiem.

Pils vaidēja un skaļi brēca.

Pārējie saprata, ka viņiem draud briesmas. Viņi varēja kopā ar akmeņu tonnām nogāzties lejā. Kaut arī plaisa nebija platāka par pēdu, viņi varonīgi metās tai pāri milzu lēcieniem.

Tikai mana nosvērtā Mona pārkāpa plaisai pāri ar vienu soli.

Plaisa čērkstot sak[āvās kopā, tad kā ņirdzot atvērās vēl platāka. Uz apdraudētā izciļņa kā slazdā joprojām stāvēja H. Lou Krosbijs ar savu Heizlu un sūtnis Mintons ar savu Klēru.

Filips Kāsis, Frenks un es pārliecāmies pāri bezdibenim un pārvilkām savā pusē Krosbiju pāri. Tad mēs lūdzoši izstiepām rokas pēc Mintoniem.

Viņu sejas pauda nesatricināmību. Varu tikai minēt, ko viņi domāja. Manuprāt, visvairāk viņi domāja par savu pašcieņu, par savu jūtu atbilstošu izpausmi.

Panika nebija viņu stilā. Šaubos, vai ari pašnāvība bija viņu stilā. Viņus nokāva viņu labā audzināšana, jo bojāejai nolemtais pils sektors atkāpās no mums kā okeāna tvaikonis no ostas.

Laikam ceļotājiem Mintoniem ari bija ienākusi prātā šī aina, jo viņi pamāja mums laipnu sveicienu.

Viņi sadevās rokās.

Viņi pagriezās pret jūru.

Viņi sakustējās; un tad viņi nogāzās lejup dārdošā lavīnā un pazuda uz visiem laikiem!

## 116. GRANDIOZAIS Ā-BUMM

Nobrukuma robotā brūce nu bija tikai dažas collas no maniem krampjos sarautajiem kāju pirkstiem. Es palūkojos lejup. Mana remdenā jūra bija aprijusi visu. Gauss putekļu auts slīdēja uz jūras pusi — vienīgā atmiņa par nobrukušajiem mūriem.

Pils, nometusi masīvo, pret jūsu pavērsto portāla masku, smīnlgi atņirdzās pret ziemeļiem kā spitālīgais, rādot apdrupušus zobus. Tie bija sadrīksnoto baļķu gali. Tieši zem manis atklājās milzu zāle. Tās grīda iestiepās tukšumā, bez balstiem — kā nirējiem domāts tramplīns.

Uz mirkli pazibēja doma — mesties lejup uz šo platformu, pasisties augšup kā bezdelīgai no tās, elpai aizraujoties, un ar sakrustotām rokām bez skaņas ietriekties mūžībā, siltā kā asinis.

No šā sapņa mani atsauca īstenībā putns, kurš šaudījās man virs galvas. Viņš it kā jautāja, kas noticis. "Putī-fuīt?" viņš taujāja.

Mēs palūkojāmies uz putnu, tad cits uz citu.

Mēs atsprāgām no bezdibeņa trakās bailēs. Un, līdzko es atkāpos no akmens, uz kura stāvēju, tas sagrīļojās. Tam nebija vairs ne tik daudz noturības kā vilcinām. Tas sāka virpuļot pa grīdu uz platformas pusi.

Akmens novēlās uz platformas un nošķieba to slīpu. Un pa šo slīpo nogāzi sāka ripot mēbeles no apakšējās telpas.

Vispirms izskrēja ksilofons, aši lēkādams uz sīkajiem ritenīšicm. Tam sekoja naktsgaldiņš trakā sacensībā ar autogēnu. Drudžainā steigā tiem pakaļ dzinās krēsli.

Un kaut kas neredzams šai apakšējā telpā, kas nepagalam nebija gribējis kustēties, tagad padevās un sāka slīdēt uz priekšu.

Tas slīdēja lejup pa nogāzi. Parādījās zeltītais priekšgals. Tā bija laiva, kurā gulēja mirušais "Papus".

Laiva sasniedza nogāzes malu. Priekšgals sašķiebās. Laiva pārkārās pār bezdibeni. Tad tā krita, kūleņus mezdama.

"Papus" izsprāga ārā un krita atsevišķi.

Es aizvēru acis.

Bija dzirdama skaņa, it kā lēni aizvērtos milzu durvis visu debesu lielumā, it kā klusu aizdarītos paradīzes vārti. Tas bija grandiozais A-bumm.

Es atvēru acis — un visa jūra bija ledus-deviņi.

Valgā zaļā zeme bija pārvērtusies zilganbaltā pērlē.

Debesis satumsa. Borasizi, saule, k|uva par slimīgi dzeltenu bumbu, mazu un ļaunu.

Debesis pildījās ar milzu tārpiem. Šie tārpi bija viesuli.

## 117. PATVĒRUMS

Es palūkojos uz debesīm, kur nupat bija aizlidojis putns. Gigantisks tārps ar mēļu rīkli peldēja man virs galvas. Tas dūca kā bite. Tas grīļojās. Piedauzīgi saraudamies un piepūzdamies, tas gremoja gaisu.

Mēs, cilvēki, bēgām kur kurais, metāmies lejup no mana sadragātā cietokšņa, tuntuļojām pa kāpnēm uz sauszemes pusi.

H. Lou Krosbijs un viņa Heizla sāka saukt: — Mēs esam amerikāņi! Amerikāņi! — it kā viesuli interesētos, pie kāda granfalona pieder viņu upuri.

Krosbijus es pazaudēju no redzes loka. Viņi bija devušies lejup pa citām kāpnēm. Viņu klaigas, pārējo bēgļu solu dunoņa un smagā tusnīšana kā murdoņa plūda pa pils gaiteni. Mans vienīgais pavadonis bija mana dievišķīgā Mona, kura klusu sekoja.

Kad es apstājos, viņa paslīdēja man garām un atvēra durvis uz "Papus" apartamentu priekštelpu. Tās griesti un sienas bija nozudušas, taču akmens grīda palikusi. Un tās vidū bija lūk^, kura nosedza ieeju pazemē. Un zem tārpu pilnās debess, raustlgajā mēļajā gaismā, kas plūda no orkānu rīklēm, kuri gribēja mūs aprīt, es paceļu lūku.

Šai akmens akai, kura veda uz pazemi, bija sienā dzelzs kāpšļi. Es aizdarīju lūku mums virs galvām. Mēs devāmies lejup pa dzelzs kāpšļiem.

Un lejā mēs atklājām valsts noslēpumu. "Papus" Monzano bija ierīkojis sev ērtu bumbu patvertni. Tai bija ventilācijas šahta ar velosipēdu mehānismu, kas iedarbināja ventilatoru. Vienā sienā bija iebūvēta ūdens tvertne. Tas bija saldūdens, šķidrs, nesainclēts ar ledu-deviņi. Tur bija ķīmiska tualetes telpa, īsviļņu radio, Sīrsa un Roubeka katalogs[18], kastes ar delikatesēm, alkoholiskiem dzērieniem un sveces, bez tam tur bija iesieti žurnāla National Geographic numuri, divdesmit gadu komplekts.

Un tur bija visas Bokonona Grāmatas.

Un divas blakus novietotas gultas.

Es aizdedzināju sveci. Es atdarīju cāļa viras konservus un uzliku kārbu uz elektriskās plītiņas. Un es pielēju divas glāzes ar Virdžīnijas salu rumu.

Mona nosēdās uz vienas gultas. Es atsēdos uz otras.

— Tagad es sacīšu to, ko neskaitāmas reizes vīrietis teicis sievietei, — es paziņoju. — Es tomēr nedomāju, ka jel kādreiz šiem vārdiem būtu bijusi tik dziļa nozīme kā patlaban.

—  Tā?

Es izpletu rokas.

—  Beidzot mēs esam vieni.

## 118 . DZELZS Jaunava un pazemes CIETUMS

Bokonona Sestā Grāmata veltīta sāpēm un sevišķi tām mokām, ko cilvēki sagādā cits citam. "Ja mani kādreiz tikai pakārs pie āka," Bokonons brīdina mūs, "tad tā īstenībā būs visai humāna rīcība."

Tad viņš stāsta par moku solu, par "spāniešu zābaku", par dzelzs jaunavu, par stiepšanu uz rata un par pazemes cietumu.

Daudz bendem visādu rīku, lai moceklis skaļāk bļauj, Un vienīgi pazemes cietums mums nāvi apdomāt ļauj.

Tā tas arī bija tai akmens sprostā, kur mēs ar Monu atradāmies. Vismaz domām laika pietika. Un manas pirmās domas bija tās, ka ērtības, kādas mums sagādātas šai cietumā, nekādi nemazina pilnīgo pamestības sajūtu.

Pirmajā dienā un pirmajā pazemē pavadītajā naktī viesuli gandrīz nepārtraukti raustīja mūsu lūku. Pie katras brāzmas gaisa spiediens alā pēkšņi kritās, ausīs zvanīja un galvā dūca.

Pa radio mēs dzirdējām tikai sprakškus un sīkšanu, vairāk neko. Visā īsviļņu diapazonā man neizdevās saklausīt ne vārda, neviena telegrāfa signāla. Ja arī dzīvas būtnes vēl kaut kur eksistēja, tad pa radio tās neko nepārraidīja.

Un pasaule klusē vēl šodien.

Tad es pieņēmu: viesuli, iznēsādami visur zilganbalto ledusdeviņi sarmu, saplosa gabalu gabalos visu, kas vien atrodas zemes virsū. Ja vēl kas palicis dzīvs, tas drīz vien nomirs no slāpēm, no bada, no trakuma vai pilnīgas apātijas.

Es griezos pie Bokonona Grāmatām, vēl vienmēr domādams sava neziņā, ka tās var sniegt kādu garīgu mierinājumu. Steidzīgi pāršķīru pirmā sējuma titullapu, nevērojot brīdinājumu, kas tur rakstīts:

"Neesi muļķis! Šķir tūliņ šo grāmatu ciet! Tur ir tikai viena vienīga foma\"

Foma, protams, nozīmē — meli.

Un tad es izlasīju šādas rindas:

"Vispirms Dievs radīja zemi un tad aplūkoja to no savas kosmiskās vientulības.

Un Dievs sacīja: "Radīsim dzīvas būtnes no māla, lai māls var redzēt, ko mēs esam radījuši."

Un Dievs radīja visas dzīvās būtnes, kādas ir zemes virgū, un arī cilvēku. Un tikai šī mālu pika prata runāt. Dievs pieliecās tuvāk, kad no māla radītais cilvēks izslējās, palūkojās visapkārt un ierunājās. Viņš samirkšķināja acis un pieklājīgi apvaicājās Dievam: — Kāda tam visam ir jēga?

—   Vai tad visam pastāvošajam ir nepieciešama jēga? — Dievs jautāja.

—  Protams, — cilvēks atteica.

—  Tad atrod šo jēgu, — to es atstāju tavā ziņā, — Dievs noteica.

Un Viņš devās tālāk."

Manuprāt, tās bija blēņas.

"Protams, tās ir blēņas!" raksta Bokonons.

Un es pievērsos savai dievišķīgajai Monai, meklēdams iepriecinājumu daudz dziļākos noslēpumos.

Mezdams mīļus skatienus uz viņu pāri spraugai, kas atdalīja mūsu gultas, es iztēlojos, ka viņas burvīgo acu dzīlēs glabājas sens, kopš mūsu ciltsmātes Ievas laikiem glabāts noslēpums.

Neaprakstīšu to neglīto seksuālo scēnu, kāda norisinājās starp mums.

Pietiek, ja sacīšu, ka mana izturēšanās bija pretīga un izraisīja pretestību.

Šī meitene neinteresējās par cilvēku dzimuma turpināšanu, viņai riebās šī doma. Kad nejēdzīgā kņada beidzās, tiklab viņai, kā arī man bija skaidrs, ka es esmu pie visa vainīgs, jo izdomājis,tādu aplamu paņēmienu — elšot un svīstot radīt jaunas cilvēciskas būtnes.

Es atgriezos savā gultā un, zobus griezdams, nodomāju, ka Monai patiešām nav ne mazākās jausmas, kāpēc ļaudis noņemas ar mīlas padarīšanām. Bet tad viņa man loti maigi sacīja:

—  Būtu taču loti bēdīgi iegādāties tagad bērniņu. Vai tev tā nešķiet?

—  Jā, — es īgni piekritu.

—  Redzi, šādā kārtā rodas mazi bērni, ja tu to varbūt nezini.

## 119. moNa pateicas man

"Šodien es būšu Bulgārijas izglītības ministrs," raksta Bokonons, "bet rīt — Trojas Helēna." Šo vārdu jēga ir kristālskaidra: katram jābūt tam, kas viņš ir. Par to es domāju, sēdēdams pazemē, un Bokonona Grāmatas man loti palīdzēja.

Bokonons aicināja mani dziedāt kopā ar viņu:

Mums ir jā — trallallā, mums ir jā — trallallā, mums ir — jā,

Mums ir trakoti-trā, mums ir trakoti-trā, mums ir trakoti trallallā!

Mums ir jātrako tā, mums ir jātrako tā, mums ir jātrako, trallallā,

Tā ka pāri no mums, tā ka pāri no mums, tā ka nepaliek pāri nekā!

Es sacerēju melodiju šiem vārdiem un klusām svilpoju to, mīdams velosipēdu, kurš savukārt grieza ventilatoru, kas gādāja mums gaisu, veco, labo gaisu.

—   Cilvēks ieelpo skābekli un izelpo ogļskābi, — es sacīju Monai.

—  Tā?

—  Zinātne.

—  Ahā…

—   Tas ir viens no dzīves noslēpumiem, ko cilvēks ilgi nevarēja saprast: vieni dzīvnieki ieelpo to, ko otri izelpo, un otrādi.

—  Es to nezināju.

—  Tagad tu to zini.

—  Pateicos.

—  Nav par ko.

• Kad biju piepedālējis mūsu alu pilnu ar tīru un svaigu gaisu, tad nokāpu no velosipēda un uztrausos pa dzelzs kāpšļiem augšā, lai palūkotos, kāds ārā laiks. To es darīju vairākkārt dienā. Šai ceturtajā dienā caur šauro paceltās lūkas spraugu konstatēju, ka laiks zināmā mērā nostabilizējies.

Taču šī stabilitāte bija viena vienīga trauksmaina kustība, jo viesuli joprojām plosījās un plosās vēl šobaltdien. Taču to rīkles vairs nekampa un nerija visu, kas atradās zemes virsū. Viesuli visur bija pacēlušies pieklājīgā augstumā, apmēram pusjūdzi no zemes. Un šis atstatums tik maz mainījās, ka šķita — Sanlorenco nosargāta pret tiem ar viesuldrošu stikla jurnolu.

Mēs nogaidījām vēl trīs dienas, kamēr pārliecinājāmies, ka viesuli patiesi ir tik nekaitīgi, kā izskatās. Tad mēs piepildījām blašķes ar ūdeni no mūsu tvertnes un devāmies augšup.

Gaiss bija sauss, karsts un mironīgi kluss.

Kādreiz biju dzirdējis, ka mērenajā klimatā īstenībā ir seši, nevis četri gadalaiki: vasara, rudens, noslēgšanās, ziema, atslēgšanās, pavasaris. To es tagad atcerējos, izslējies visā augumā blakus lūkai, vērodams, ieklausīdamies un ostīdams gaisu.

Nekas nebija saožams. Nekas nekustējās. No katra mana sola sausi čirkstēja zilganbaltā sarma. Un katra čirkstoņa skali atbalsojās. Noslēgšanās laiks bija beidzies. Zeme bija stingri noslēgta.

Bija iestājusies ziema, šodien un uz visiem laikiem.

Es palīdzēju Monai tikt ārā no pazemes. Brīdināju viņu, ka nedrīkst aizskart ar rokām zilganbalto sarmu un nedrīkst likt pēc tam rokas pie mutes.

—   Nāve nekad nav bijusi tik tuvu un tik vienkārša, -— es sacīju. — Pietiek pieskarties zemei, pēc tam savām lūpām — un beigas.

Vina pašūpoja galvu un nopūtās:

—  Ļoti ļauna māte.

—  Kas?

—  Zemes māte — vina nav vairs tā labā māmuļa, kas viņa bija.

—  Allo, allo! — es saucu pils drupās. Baismīgās vētras bija izlauzušas ejas caur milzīgajām akmeņu grēdām. Mēs ar Monu pa pusei mehāniski mēģinājām meklēt, vai kāds nav palicis dzīvs, — pa pusei mehāniski, jo nekādas dzīvības zīmes nekur nemanījām. Drupās nepavīdēja pat nevienas grauzējas žurkas purns.

Vienīgais cilvēka roku darbs, kas palicis neskarts, bija arka pie pils ieejas. Mēs ar Monu tuvojāmies tai. Uz tās pamata ar baltu krāsu bija uzrakstīts kāds Bokonona kalipso. Burti bija glīti, krāsa svaiga. Tas bija pierādījums, ka tomēr vēl kāds cits pārdzīvojis negaisu.

Kalipso skanēja:

Reiz trakajai pasaulei pienāks gals un varbūt pat itin drīz, Dievs Kungs tad visu, ko aizdevis mums, atpakaļ pieprasīs. Savas lamas un sašutumu, ja vēlies, pār vinu gāz Dievs uzklausīs visu, ko teiksi, un smaidot ar galvu mās.

## 120 . visiem, ko tas varĒta skart

Es atcerējos kādu bērnu grāmatiņu sērijas Zinību grāmata reklāmu. Tanī zēns un meitene, paļāvīgi vērdamies savā tētī, vaicāja: "Tēt, kāpēc debesis zilas?" Acīmredzot atbilde bija atrodama Zinību grāmatā.

Ja mans tētis būtu blakus, kad mēs ar Monu iznācām no pils drupām, es būtu daudz ko jautājis, turēdamies pie viņa rokas: "Tēt, kāpēc visi koki nolauzti? Tēt, kāpēc putni ir pagalam? Tēt, kāpēc debesis tik bēdīgas un it kā tārpu pilnas? Tēt, kāpēc jūra tik sastingusi un klusa?"

Taču tad man ienāca prātā, ka es pats varētu labāk atbildēt uz šiem āķīgajiem jautājumiem nekā jebkurš cits, ja vien pasaulē vispār būtu vēl kāds dzīvs cilvēks. Ja tas gribētu zināt, es pastāstītu, kas noticis — kur un kādā veidā.

Bet kāda tam jēga?

Es prātoju, kur gan varētu būt miroņi. Mēs ar Monu bijām pārdroši atkāpušies jau kādu jūdzi no mūsu pazemes un neredzējām neviena līķa.

Mani mazāk interesēja dzīvie, jo skaidri zināju, ka vispirms sastapšos ar veselu grēdu līķu. Nekur necēlās dūmi no iespējamiem sārtiem, bet tos arī būtu grūti saskatīt pret virmojošo apvārsni.

Tikai viens dūrās man acīs: mēļš oreols ap dīvaino tapu Makeiba kalna kuprī. Tā šķita aicinām mani, un es iztēlojos stulbu kinematogrāfisku ainu, kā mēs rokrokā ar Monu kāpjam šai smailē. Bet kāda tam būtu jēga?

Mēs nonācām pie kraujamās Makeiba kalna pakājes. Un Mona it kā bezmērķīgi palaida vaļā manu roku, nogāja no ceļa un pakāpās uz vienas kraujas. Es sekoju.

Es panācu viņu pašā korē. Viņa kā apburta lūkojās lejup platā, dabiskā piltuvē. Viņa neraudāja.

Te bija gan par ko raudāt.

Šai piltuvē gulēja līķi veseliem tūkstošiem. Uz ikviena miroņa lūpām bija ledus-deviņi zilganbaltā sarma.

Tā kā ķermeņi nebija izmētāti vai pakrituši, kā pagadījās, tad, jādomā, (audis bija te salasījušies, līdzko aprimās baismīgie viesuli. Un, tā kā ikvienam mironim pirksts bija mutē vai pie lūpām, tad es sapratu, ka visi šie cilvēki bija apzinīgi sapulcējušies šai bēdīgajā vietā un noindējušies ar ledudeviņi.

Tur bija vīrieši, sievietes un bērni, daudzi boko-maru pozā. Visu sejas bija pievērstas piltuves centram, kā lo dara skatītāji amfiteātrī-.

Mēs ar Monu palūkojāmies, uz kurieni raugās šīs sastingušās acis, — pievērsāmies piltuves centram. Tur bija apaļš laukumiņš, kurā varētu nostāties viens runātājs.

Mēs piesardzīgi tuvojāmies laukumiņam, vairīdamies no baismīgajām statujām. Laukumiņā atradās akmens. Zem akmens bija nolikta ar zīmuli rakstīta zīmīte:

"Visiem, ko tas var skart. Šie cilvēki ap jums ir gandrīz visi, kuri palika dzīvi Sanlorenco salā pēc vētras, kas radās, jūrai strauji aizsalstot. Vini sagūstīja kādu viltus svēto, vārdā Bokonons. Viņi atveda to šeit, nostādīja vidū un pieprasīja, lai viņš paskaidro, ko īsti visuvarenais Dievs nodomājis un kas viņiem jādara. Šis āksts paskaidroja, ka Dievs acīmredzot grib tikt no viņiem vaļā, jo tie viņam apnikuši, un ka pieklājība prasītu, lai viņi paši nomirtu. To, kā jūs redzat, viņi arī izdarīja."

Zīmīti bija parakstījis Bokonons.

## 121 l. es kmĒ30s ar at&/ld/

—  Kas par ciniķi! — es izdvesu. Pacēlu acis no zīmītes un blenzu uz līķiem pilno ieplaku. — Vai viņš ir kaut kur šeit?

—   Es viņu neredzu, — Mona lēnīgi sacīja. Viņa nebija nomākta vai_ sarūgtināta. Man pat šķita, ka viņa teju sāks smieties. — Viņš vienmēr mēdza izteikties, ka saviem padomiem neklausīšot, jo zinot, cik tie vērti.

—   Būtu nu viņš te parādījies! — es ar rūgtumu izsaucos. — Kāda nelietība — ieteikt visiem šiem cilvēkiem izdarīt pašnāvību!

Tad Mona sāka smieties. Es nekad nebiju dzirdējis viņu smejamies. Viņas smiekli bija pārsteidzoši dobji un skarbi.

—  Vai tev tas šķiet smieklīgi?

Viņa gurdi atvēcinājās.

—   Tas viss ir tik vienkārši. Daudziem tas ir atrisinājums, turklāt tik viegls.

Un viņa devās pa nogāzi augšup starp sastingušajiem ķermeņiem, joprojām smiedamās. Puscclā viņa apstājās un pagriezās pret mani. Viņa sauca man lejup:

—  Vai tu gribētu atdzīvināt kaut vienu no viņiem, ja varētu? Atbildi tūliņ!

—  Tu esi pārāk gauss! — viņa pēc mirkļa rotaļīgi iesaucās. Un, vēl aizvien irgodamās, pieskārās ar pirkstu pie zemes, izslējās, pielika pirkstu pie lūpām un nomira.

Vai es liku raudājis? Man stāstīja, ka — jā. H. Lou Krosbijs ar savu Hcizlu un mazais Nūts sastapa mani, kad es steberēju pa ceļu. Viņi brauca vienīgajā Bolivaras taksī, ko negaiss bija pasaudzējis. Viņi teica, ka es esot raudājis. Heizla arī raudāja, bet aiz prieka, ka esmu palicis dzīvs.

Viņi ievilka mani mašīnā.

Heizla apskāva manus plecus.

—  Nekas, nu tu esi pie sava mammuča. Nebēdā vairs ne par ko.

Es pūlējos aizmirsties. Aizvēru acis. Mani pārņēma dziļš, idiotisks atvieglinājums, ka varēju piekļauties šai mīkstmiesīgajai, izblīdušajai tāpenei.

## 122 JAUNĀ  ĢIMENE

Viņi aizveda mani uz to vietu pie paša ūdenskrituma, kur kādreiz bija atradies Frenklina Honikera nams. No tā bija atlikusi tikai ala zem ūdenskrituma, līdzīga iglu — ledus būdai zem zilganbaltā ledus-deviņi jumta.

Ģimene sastāvēja no Frenka, mazā Nūta un abiem Krosbijiem. Viņi bija patvērušies pils cietumā, daudz šaurākā un nepatīkamākā nekā mūsu akmens aka. Viņi bija pametuši cietumu, kad viesuļi sāka rimties, kamēr mēs ar Monu vēl nosēdējām pazemē trīs dienas.

Gadījās, ka pie pils vārtiem zem arkas viņus gaidīja taksometrs. Viņi atrada bundžu ar baltu krāsu, un Frenks uzkrāsoja uz durvīm baltas zvaigznes, bet uz jumta granfalona burtus: ASV.

—  Un krāsas trauku jūs pamētāt zem arkas, — es sacīju.

—  Kā jūs to zināt? — Krosbijs prasīja.

—  Kāds bija atnācis un uzrakstījis dzejoli.

Es nevaicāju, kā gājuši bojā Andžela Honikera Konersa un Filips un Džuliāns Kāsli, jo tad man būtu vajadzējis runāt arī par Monu, bet tam man trūka spēka.

Man it īpaši negribējās runāt par Monas nāvi tāpēc, ka Krosbiju pāris un mazais Nūts bija brauciena laikā kaut kā nedabiski jautri.

Heizla atklāja viņu labās omas noslēpumu:

—  Pagaidi, gan tu redzēsi, kā mēs dzīvojam. Mums ir visādas labas lietas, ko ēst. Un, kad ievajagas ūdens, mēs uzkuram uguni un kausējam ledu. Jaunā Robinsonu ģimene — tā mēs sevi dēvējam.

## 123. PAR PELĒM un cIlvekIem

Pagāja ērmīgs pusgads — veseli seši mēneši, kuros es rakstīju šo grāmatu. Heizla pilnīgi pareizi nosauca mūsu nelielo grupu par jauno Robinsonu ģimeni, jo mēs bijām pārcietuši viesuļvētru, nošķirti no pasaules, un pēc tam dzīve mums patiešām kļuva visai vienkārša. Tai piemita zināms valdzinājums kā Volta Disneja filmām.

Tiesa, ne augu, nc dzīvnieku vairs nebija. Taču ledus-deviņi lieliski saglabāja iesalušās cūkas un govis, sīkos meža dzīvniekus, putnus un ogas, kamēr mums iegribējās tos atkausēt un izvārīt. Bez tam Bolivaras drupās varēja atrakt visādus konservus veselām tonnām. Un mēs laikam bijām vienīgie cilvēki, kas palikuši dzīvi visā Sanlorenco salā.

Par uzturu nebija jābēdā, tāpat par drēbēm un patvērumu, jo laiks bija nemainīgi sauss, nedzīvs un karsts. Mūsu veselība bija nemainīgi laba. Laikam arī visi vīrusi bija izmiruši vai snauda.

Mēs tā bijām samierinājušies ar visu, tā pielāgojušies, ka neviens pat nepabrīnījās un neiebilda, kad Heizla sacīja:

—  Labi gan, ka moskītu vairs nav.

Vina sēdēja uz trijkājainas taburetes klajumā, kur kādreiz bija atradies Frenka nams. Viņa šuva kopā sarkanas, baltas un zilas drēbes sloksnes. Kā Betsija Rosa viņa šuva Amerikas karogu. Nevienam nebija dūšas pateikt viņai, ka sarkanais izskatās oranžs, zilais — jūras vi|ņu krāsā un ka piecstūraino zvaigžņu vietā viņa ir izgriezusi sešstūrainās Dāvida zvaigznes.

Viņas vīrs, kas arī agrākajos laikos bija labs pavārs, sautēja ragū čuguna katliņā virs ugunskura. Viņš pastāvīgi gatavoja mums ēdienu; tas viņam patika.

—  Labs izskats un laba smarža, — es konstatēju.

Viņš pamirkšķināja man ar aci:

—  Uz pavāru nešaut! Viņš darā visu, kas viņa spēkos.

Mūsu omulīgo sarunu pavadīja Frenka samontētā automātiskā raidītāja nepārtrauktie tikšķi un takšķi. Tas dienu un nakti atkārtoja savus SOS.

—  Glābiet mūsu dvē-ēseles, — murmulēja Heizla, šūdama un dungodama raidītājam līdzi. — Glābiet mūsu dvē-ēseles!

—  Kā veicas ar rakstīšanu? — viņa man apvaicājās.

—  Labi, mammuci, gluži labi.

—  Kad palasīsiet mums ko priekšā?

—  Kad pabeigšu, mammuci, kad pabeigšu.

—  No hūžeriem cēlušies daudzi slaveni rakstnieki.

—  Es zinu.

—  Un jūs būsiet viens no šiem daudzajiem jo daudzajiem. — Viņa, cerību pilna, pasmaidīja. — Vai grāmatiņa būs jautra?

—  Es ceru, mammuci.

—  Man patīk kārtīgi izsmieties.

—  Es zinu, ka jums patīk.

—   Te mums katram sava specialitāte, katrs kaut ko dara citu labā. Jās rakstāt grāmatas, lai mūs uzjautrinātu, Frenkam ir savas zinātniskās padarīšanas, mazais Nūts zīmē mums visiem, es šuju, bet Lovijs vāra ēst.

—Jo vairāk roku, jo darbs labāk veicas. Sena ķīniešu paruna.

—  Viņi bija daudzējādā ziņā gudri, šie ķīnieši.

—  Jā, lai viņu piemiņa saglabājas mūžu mūžos.

—  Žēl, ka neesmu tuvāk iepazinusi viņus.

—  Tas bija grūti izdarāms pat pašos ideālākajos apstākļos.

—  Vispār man žēl, ka esmu mācījusies tik maz.

—  Mums visiem kaut kā žēl, mammuci.

—  Ko tur, izlietu ūdeni vairs nesasmels!

—   Kā sacīja dzejnieks, mammuci: "Pelēm un cilvēkiem aizmirst ir grūt' tos bēdīgos vārdus: "Tas varēja būt…"."

—  Cik skaisti pateikts un cik patiesi!

## 124. FRESKA SKUDRU FERMA

Es ar šausmām gaidīju, kad Heizla pabeigs šūt karogu, jo viņa bija iepinusi arī mani savos stulbajos plānos. Viņa bija iedomājusies, ka esmu apņēmies uznest šo idiotisko priekšmetu Makeiba kalna smailē.

—  Ja mēs ar Loviju būtu jaunāki, tad izdarītu to paši. Tagad vienīgais, ko varam darīt, ir — nodot karogu jums un novēlēt visu labāko.

—   Mammuci, es nezinu, vai tā būs piemērota vieta karogam.

—  Kur tad citur to var likt?

—  Vajadzēs palauzīt galvu. — Es atvainojos un nokāpu alā paskatīties, ko tur dara Frenks.

Neko jaunu vioš nebija izgudrojis. Viņš pētīja paša izveidotu skudru fermu. Viņš bija atracis Bolivaras drupu trīs dimensiju pasaulē dažas dzīvas palikušas skudras un radījis savu divu dimensiju pasauli, iespiezdams zemes piku ar skudrām starp diviem stikliem. Skudras neko nevarēja darīt bez Frenka zinas, jo viņš visu redzēja un komentēja.

Eksperiments drīz vien atrisināja mīklu, kādā kārtā skudras palikušas dzīvas šinī bezūdens pasaulē. Cik zināms, tie bija vienīgie kukaiņi, kas palikuši dzīvi, un tas notika tāpēc, ka viņi sablīvējās ciešās bumbiņās ap ledus-deviņi graudiņiem. Viņu ķermeņi centrā izdalīja pietiekami daudz siltuma, lai pārvērstu ledu par rasas pilīti, kaut arī puse skudru aizgāja bojā. Rasu varēja dzert. Līkīši bija ēdami.

—  Ēdam, dzeram, līksmojam, rītdien gaida kaps! —cs teicu Frenkam un viņa sīkaliņiem kanibāliem.

Viņš daudzināja vienu un to pašu. Viņš sapīcis skaidroja, ko visu cilvēki varētu mācīties no skudrām.

Es arī atbildēju tikpat trafareti:

—  Daba ir dižena, Frenk. Daba ir dižena.

—  Zināt, kāpēc skudrām viss padodas? — viņš vai simto reizi prasīja. — Tāpēc, ka viņas sa-dar-bo-jas.

—  Sasodīti labs vārds: sa-dar-bī-ba.

—  Kas viņas iemācījis taisīt ūdeni?

—  Un kas mani iemācījis?

—  Tā ir stulba atbilde, un jūs to labi zināt.

—  Atvainojos.

—  Bija laiks, kad es visas stulbās atbildes uztvēru nopietni. Tas laiks ir aiz muguras.

—  Tātad robeža pārkāpta.

—  Es esmu stipri audzis pa šo laiku.

—   Uz dažu zaudējumu rēķina pasaules mērogā. — Es varēju pilnīgi mierīgi sacīt šādus vārdus Frenkam, jo viņš tik un tā neklausījās.

—   Bija laiks, kad kurš katrs varēja mani viegli apvest ap stūri, jo es nebiju diezin kā pārliecināts pats par sevi.

—   Jo vairāk samazināsies cilvēku skaits zemes virsū, jo vieglāk atrisināsies jūsu personiskās problēmas, — es mēģināju uzvedināt viņu uz domām. Taču tikpat labi es varēju runāt ar kurlu.

—  Nē, bet pasakiet man, paskaidrojiet — kas mācījis šīs skudras, kā var tikt pie ūdens? —viņš neparko neatlaidās.

Es vairākkārt piedāvāju parasto izskaidrojumu, proti, ka Dievs tās mācījis. Diemžēl no turpmākās sarunas kļuva skaidrs, ka Frenks šo teoriju nepieņem un arī nenoraida. Viņš tikai tiepīgi atkārtoja savu jautājumu, skaizdamies aizvien jo vairāk.

Es pametu Frenku, kā to mācīja Bokonona Grāmatas. "Sargies no cilvēka, kurš neatlaidīgi pūlas iegūt zināšanas, bet, ieguvis tās, pārliecinās, ka nav kļuvis ne par matu gudrāks," — tā raksta Bokonons. "Viņš sāk nāvīgi ienīst visus tos, kuri tikpat maz zina kā viņš, bet tikuši pie savas neziņas bez kādām pūlēm."

Aizgāju uzmeklēt mūsu mākslinieku mazo Nūtu.

## 125 TASMĀNIEŠI

Mazais Ņūts kādu ceturtdaljūdzi no mūsu alas gleznoja plašu ainavu un lūdza mani braukt viņam līdzi uz Bolivaru un pameklēt tur krāsas. Pats viņš aizbraukt nevarēja, jo kājas viņam nesniedzās līdz pedāļiem.

Mēs braucām, un ceļā es apvaicājos Ņūtam, vai viņam ir vēl kādas seksuālas dziņas. Es noskumis atzinos, ka man nekas tāds nav palicis, pat ne sapņi.

3S0 -

—  Es mēdzu sapņot par sievietēm divdesmit, trīsdesmit, pat četrdesmit pēdu augstumā, — Ņūts sacīja. — Bet tagad? Ak Dievs, es pat nevaru atcerēties, kāds izskatījās mans ukraiņu liliputu skuķis.

Es atcerējos, ka biju kādreiz lasījis par Tasmanijas iezemiešiem, kuri pastāvīgi staigājuši kaili. Kad septiņpadsmitajā gadsimtā viņus atklāja baltie, viņi nenieka vēl nezināja par zemkopību, lopkopību, mājokļu celšanu un laikam pat uguni vēl nepazina. Balto cilvēku acīs viņi aiz savas nezināšanas šķita tik nevērtīgi, ka pirmie kolonisti, angļu katordznieki, medīja viņus kā dzīvniekus laika kavēkļa dēļ. Un'iezemiešiem dzīve tad likās tik nepievilcīga, ka viņi pārstāja vairoties.

Es sacīju Ņūtam, ka laikam aiz mūsu stāvokļa bezcerības mēs esam zaudējuši vīrietību.

Ņūts izsacīja diezgan asprātīgu hipotēzi:

—  Man šķiet, ka visi gulta baudāmie prieki daudz vairāk, nekā mēs iedomājamies, ir saistīti ar iepriecinošo apziņu, ka mēs varam turpināt cilvēku dzimumu.

—  Protams, ja mūsu vidū būtu dzemdēt spējīga sieviete, tad stāvoklis varbūt radikāli mainītos. Taču mūsu nabaga vecā Heizla jau sen nav spējīga laist pasaulē pat ne idiotu.

Izrādījās, ka Ņūts tīri labi zina, kas ir idiots. Viņš kādreiz bija apmeklējis speciālu skolu attīstībā traucētiem bērniem, un viņa klasē bijuši vairāki idioti.

Mūsu klasē vislabāk rakstīja kāda meitene, vārdā Mirna. Es domāju par viņas rokrakstu, nevis par to, ko viņa rakstīja. Ak Dievs — jau gadiem ilgi viņa nav man nākusi prātā!

—  Vai tā bija laba skola?

—  Atceros vienīgi mūsu direktora vārdus, kurus viņš pastāvīgi daudzināja. Viņš vienā laidā auroja skaļrunī, ja bijām pastrādājuši kādas palaidnības, un vienmēr sāka ar vienu un to pašu: "Man jau sen līdz kaklam…"

—  Šie vārdi labi raksturo manu pašreizējo noskaņojumu.

—  Varbūt šāds noskaņojums ir jums dabisks.

—  Jūs spriežat kā bokononists, Ņūt.

—  Kāpēc gan ne? Cik man zināms, bokononisms ir vienīgā reliģija, kas vispār pieminējusi liliputus.

Kad nenodarbojos ar rakstīšanu, tad mēdzu iegremdēties Bokonona Grāmatās, bet biju palaidis garām atsaukšanos uz liliputiem. Biju pateicīgs Nūtam, ka viņš pievērsa tiem manu uzmanību, jo īsajā četrrindē Bokonons ietilpinājis to nežēlīgi paradoksālo domu, ka pastāv bēdīga nepieciešamība melot par reālo dzīvi un vēl bēdīgāka neiespējamība sameloties par to.

Paskaties vien uz punduri — viņš, cēli izslējies, iet. Viņš zina, ka cilvēks ir tik liels, cik liels savās domās šķiet.

## 126 spēlēJIET, maIGas FLautas/'

— Cik nomācoša reliģija! — es izsaucos. Novirzīju mūsu sarunu utopiju jomā un sāku prātot, kas varētu būt bijis, kam būtu jābūt un kas vēl varētu būt, ja pasaule pēkšņi atkustu.

Taču Bokonons ir padomājis arī par to, jo veltījis utopijām veselu grāmatu, proti: Septīto Grāmatu, kurai devis virsrakstu: "Bokonona Republika". Grāmatā ir šādi baismīgi aforismi:

"Pasauli valda tā roka, kura apgādā aptiekas ar precēm."

"Vispirms noorganizēsim mūsu Republikā aptiekas un pārtikas veikalus pietiekamā daudzumā, gāzes kameras un nacionālo sporta veidu. Pēc tam varam rakstīt savu konstitūciju."

Nolamāju Bokononu par melnādaino krāpnieku un atkal pārmainīju tēmu. Sāku runāt par atsevišķu cilvēku izcilo, varonīgo rīcību. It īpaši uzteicu Džuliānu Kāslu un viņa dēlu, jo viņi izraudzījušies cildenu nāvi. Viesuli vēl plosījušies pilnā sparā, kad viņi devušies kājām uz džungļiem, uz Cerības un Žēlsirdības mājokli, lai sniegtu cerību un parādītu žēlsirdību, cik tas viņu spēkos. Es redzēju diženumu arī nabaga Andželas nāvē. Viņa bija atradusi savu klarneti Bolivaras drupās un sākusi spēlēt, nedomādama par to, ka iemutis var būt saindēts ar ledu-deviņi.

—  Spēlējiet, maigās flautas! — es dobji nomurmināju.

—   Nu, varbūt jums arī laimēsies atrast kādu glītu paņēmienu, kā nomirt, — sacīja Ņūts.

Tā varēja runāt vienīgi bokononists.

Es izpļāpāju Nūtam savu sapni — uzkāpt Makeiba virsotnē ar kādu cildenu simbolu rokās un uzspraust to tur. Es pat uz mirkli palaidu vaļā stūri, lai parādītu, ka man šobrīd nav rokās neviena simbola.

—   Bet, velns parāvis, kāds varētu būt īstais simbols, Nūt? Velns parāvis, kādam tam jābūt? — Es atkal ķēros pie stūres. — Te nu ir šis pasaules gals, te esmu es, viens no pēdējiem dzīvajiem cilvēkiem šai pasaulē, un te ir pats augstākais kalns šai pasaules da|ā. Un tagad es zinu, uz kurieni mani vedis mans karass, Ņūt. Dienām un naktīm, varbūt pusmiljonu gadu tas ir darbojies šai virzienā, lai uzdzītu mani tanī kalnā. — Es noskurināju galvu, gandrīz vai apraudādamics. — Bet, Dieva dēļ, pasakiet — kas man tur jāuzsprauž?

Es pametu visapkārt neko neredzošu skatienu, tik aklu, ka, tikai nobraucis kādu jūdzi, atjēdzos, ka biju ielūkojies taisni acīs vecam nēģerim, dzīvam melnādainam vīram, kurš sēdēja ceļa malā.

Tad cs nobremzēju. Apturēju mašīnu. Aizsedzu acis ar rokām.

—  Kas ir? — Nūts jautāja.

—  Es pirmīt redzēju Bokononu.

## 127. BEIGAS

Viņš sēdēja uz klints bluķa. Viņa kājas bija basas, un tās klāja ledus-deviņi zilganā sarma. Viņa vienīgais apģērba gabals bija balts gultas pārklājs ar ziliem pušķiem. Uz pārklāja bija uzšūts uzraksts Casa Mona.

Viņš nelikās mūs redzam. Vienā rokā viņš turēja zīmuli. Otrā bija papīra lapa.

—  Bokonons?

-Jā.

—  Vai drīkstu vaicat, par ko jus domājat?

—  Es domāju, jaunais cilvēk, par pēdējo teikumu, ar ko noslēgt Bokonona Grāmatas. Ir pienācis laiks uzrakstīt šo teikumu.

—  Neizdodas, vai?

Viņš paraustīja plecus un pasniedza man papīru.

Tur bija rakstīts:

*'JA ES BŪTU JAUNĀKS, TAD UZRAKSTĪTU CILVECES STULBUMA VĒSTURI UZKĀPTU MAKEIBA KALNĀ, NOGULTOS UZ. MUGURAS AR ŠO VĒSTULl PAGALVĪ PAŅEMTU NO ZEMES ZILGANBALTO INDI, kas padara cilvĒkus par statujĀm, UN ES PATS KĻŪTU PAR $TATUJU UN GULĒTU UZ MUGURAS, DRAUSMĪGI ATVIEZIS ZOBUS UN RĀDĪDAMS GARU DEGUNU - PAšI ZINĀT KAM.


3 Kanādiešu izpriecu jahta, kura avarēja jahtu sastrēguma.

[1] Busairusa — pilsēta Ohaio štata, Kokomo — pilsēta Indiānas štatā. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

[2] asv aptiekas ir reizē ari vienkāršas kafejnīcas un sīktirgotavas.

[3] visas temperatūras še — pec Fārenheila. Lai dabūtu Celsija grādus, jāatskaita 32 un iznākums jādala ar 1,8.


3 Domāta brīvā vieta pie Apaļā galda, kur drīkst sēdēt tikai tas, kuram lemts atrast Svēto Grālu, un kas citiem gribētājiem nes nāvi.

[6] viena kvarta — 0, 946 litri.

[7] Privātā universitāte Ņujorka, sevišķi izcila ir tās žurnālistikas skola.


[9] viljams koupers (1731—1800) — angļu dzejnieks.


[11] asv armijā augstākstāvošie jāuzrunā "ser".

[12] balts marmora mauzolejs, kuru 17. gadsimtā uzcēla mongoļu imperators šahs Džahans savai mīļākajai sievai.

[12] Ugunszeme — arhipelāgs, kuru no Dienvidamerikas dienvidu gala atdala Magelāna šaurums. Debjūka pilsēta Aiovas štatā, ASV.

\on -

[13] viscildenākais no apaļā galda bruņiniekiem, Lanselota un Elenas dēls, kam lemts algot Svēto Grālu.

[14] saskaņā ar leģendu — karaļa artura pils atrašanās vieta, iespčjams, ka Anglija, netālu no Ekziteras.

[15] Šeit un turpmāk vārsmas atdzejojusi vizma Belševica.

[16] ap 45°c. (red.)

[17] indiānas štata iedzīvotāju iesauka.

[18] pazīstama amerikas universālveikala kalalogs.