# Fokuss Pokuss

Kurts Vonnegūts

Kurts Vonnegūts

Fokuss Pokuss

Ja ticam uz vārda, šo romānu 2001. gadā raksta kāds izbijis amerikāņu pulkvedis, Vjetnamas kara veterāns, atpalikušu bērnu un cietumnieku skolotājs, gādīgs vīrs un azartisks mīlnieks. Pulkveža domāšanu stipri iespaidojuši “Tralfamadoras gudro protokoli” stāsts par saprātīgiem enerģijas pavedieniem, kas ir vairākus triljonus gaismas gadu gari un grib visumā izplatīt mirstīgas pašvairojošās dzīvības formas… Kurts Vonnegūts apgalvo, ka viņš esot tikai šīs grāmatas redaktors…

No anglu valodas tulkojis Jānis Elsbergs

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Redaktore Māra Rūmniece

Māksliniece Solvita Ozola

"Tapals", 2002

Kurts Vonnegūts

FOKUSS POKUSS

.

## REDAKTORA PRIEKŠVĀRDS

Šīs grāmatas autoram nebija pieejams vienāda lieluma un kvalitātes rakstāmpapīrs. Viņš rakstīja kādā bibliotēkā, kurā atradās apmēram astoņsimt tūkstoši sējumu, kas neinteresēja nevienu citu. Lielākā dala nekad nebija un droši vien arī nekad netiks lasīti, tā ka nekas nevarēja viņu atturēt no balto pēclapu izplēšanas savām vajadzībām. Tomēr viņš to nedarīja. Nav zināms, kāpēc viņš to nedarīja. Lai kāds būtu iemesls, šo grāmatu viņš rakstīja ar zīmuli uz visa kā sākot ar brūnu ietinamo papīru un beidzot ar vizītkaršu muguriņām. Neierastās līnijas, kas atdala teksta fragmentus vienas nodaļas ietvaros, norāda, kur beidzies viens papīra gabaliņš un sācies nākamais. Jo īsāks tekstiņš, jo mazāks gabaliņš.

Varētu domāt, ka autors, atkritumos meklēdams jebkādu aprakstāmu papīra strēmeli, ir gribējis, lai viņu uzskata par gauži pazemīgu vai ārprātīgu, jo viņš tolaik gaidīja stāšanos tiesas priekšā. Taču tikpat iespējams, ka viņš sāka šo darbu impulsīvi, ij nenojauzdams, ka no tā iznāks grāmata, vienkārši skribelēdams uz visa, kas gadījās pie rokas. Varbūt viņam iepatikās šādi turpināt, no strēmeles uz strēmeli, it kā katra būtu jāpiepilda kā pudele. Varbūt, vienu piepildījis, neatkarīgi no tās izmēra, viņš juta gandarījumu, ka nu ir uzrakstījis visu, kas uzrakstāms par šo vai to.

Autors numurēja lapeles, tā ka nav šaubu par to secību, kā arī par viņa cerību, ka reiz kāds, manuskripta necienīgās ārienes neatbaidīts, tomēr lasīs to kā grāmatu. Faktiski, viņš pat šur un tur piemin, beigu daļā arvien pašpārliecinātāk, ka viņš raksta tieši grāmatu.

Grāmatā atrodami vairāki kapakmena zīmējumi. Autors uzzīmēja tikai vienu šādu akmeni. Citi ir pārzīmēti no oriģināla, droši vien ar caurspīdīgu papīru, saulainā laikā piespiežot to pie bibliotēkas loga. Katru kapakmeni viņš apveltīja ar uzrakstu, vienā gadījuma tikai ar jautājuma zīmi. Uzraksti reproducējot iznāca grūti salasāmi, tāpēc grāmatā tic iespiesti drukātā veidā.

Tikai autors ir atbildīgs par dažu vārdu rakstīšanu ar lielo burtu, kurus apzinīgam redaktoram labpatiktu redzēt ar mazo burtu. Tāpat Jūdžins Debss Hartke nezināmu iemeslu dēļ visur, izņemot teikuma sākumu, rakstīja skaitļus ar cipariem, nevis ar vārdiem: piemēram, "2", nevis "divi". Varbūt viņam likās, ka skaitļi zaudē savu spēku, ja tos izšķīdina alfabētā.

Uz gandrīz visām viņa dīvainībām es pēc ilgām pārdomām attiecināju frāzi, kurai, kā man reiz teica kāds cits autors, esot jābūt vissvētākajai izcila redaktora leksikā. Šī frāze ir: "Lai paliek!"

K. V.

Šai gramata aprakstīti tikai izdomāti notikumi, un tā ir veltīta Jūdžina Viktora Debsa piemiņai.

JŪDŽINS VIKTORS DEBSS 1855-1926, Kamēr ir kāda zemāka šķira, es esmu no tās. Kamēr ir kādas noziedzīgas aprindas, es esmu tām piederīgs. Kamēr kaut viens ir cietumā, es neesmu brīvs.

## I.

MANI SAUC Jūdžins Debss Hartke, un es esmu dzimis 1940. gadā. Šādi mani nosauca, pildot manas mātes tēva Bendžamina Vilsa novēlējumu. Viņš bija sociālists, Ateists un vienkāršs Batlera universitātes dārznieks Indianapolisā, Indiānas štatā, un viņš vēlēja man dot jūdžina Debsa vārdu. Indiānas štata Terehotas pilsētas iedzimtais Debss bija sociālists, pacifists un arodbiedrību aktīvists, kas vairākas reizes kandidēja uz Amerikas Savienoto Valstu prezidenta amatu, dabūdams vairāk balsu nekā jebkurš cits trešās partijas kandidāts šīs zemes vēsturē.

Debss nomira 1926. gadā, kad man bija mīnus 14 gadu.

Tagad ir 2001. gads.

Ja viss būtu noticis tā, kā daudzi ļaudis bija iedomājušies, tad Jēzus Kristus atkal būtu mūsu vidū un amerikāņi būtu pacēluši savu karogu uz Veneras un Marsa.

Nekā nebija!

Vismaz Pasaules gals reiz pienāks, šo notikumu daudzi gaida ar lielām cerībām. Tas pienāks ļoti drīz, taču ne 2000. gadā, kas ir jau atnācis un aizgājis. No tā es secinu, ka Visvarenais Dievs nav sevišķi stiprs Numeroloģijā.

Vecaistēvs Bendžamins Vilss nomira 1948. gadā, kad man bija tikai plus 8 gadi, bet viņš jau bija pārliecinājies, ka esmu iemācījies no galvas Debsa visslavenāko izteikumu, proti: "Kamēr ir kāda zemāka šķira, es esmu no tās. Kamēr ir kādas noziedzīgas aprindas, es esmu tām piederīgs. Kamēr kaut viens ir cietumā, es neesmu brīvs."

Tomēr es, Debsa vārdabrālis, esmu kļuvis tikai un vienīgi par nelaimes čupiņu. No 21 līdz 35 gadu vecumam es biju profesionāls karavīrs, Savienoto Valstu Armijas virsnieks. Šo 14 gadu laikā es botu nogalinājis kaut vai Jēzu Kristu, visā Viņa vai Viņas, vai Tā, vai Sazin Kā Godībā, ja vien man to būtu pavēlējis darīt augstākstāvošs virsnieks. Vjetnamas kara pēkšņajā, pazemojuma un negoda pilnajā noslēgumā es biju pulkvežleitnants un man bija daudzi 1000-i pašam savu padoto.

Risinoties šim karam, kura pamatā bija vienīgi ieroču rūpniecības intereses, laikam taču pastāvēja mikroskopiska iespēja, ka Jēzus Kristus tomēr atgriezās un es izsaucu uz viņu baltā fosfora sprostuguni vai napalma aviobumbu triecienu.

Es nekad nebiju gribējis kļūt par profesionālu karavīru, lai gan no manis iznāca tīri labs virsnieks, ja kaut kas tāds vispār ir iespējams. Ideja, ka man vajadzētu studēt Vestpointā, bija tikpat negaidīta kā Vjetnamas kara beigas; tā uzradās, tuvojoties manam vidusskolas izlaidumam. Es biju pilnīgi nobriedis doties uz Mičiganas universitāti studēt angļu valodu, vēsturi un politoloģiju un strādāt vietējā studentu dienas avīzē, gatavojoties žurnālista karjerai.

Taču gluži pēkšņi mans tēvs, ķīmijas tehnologs, kas ražoja plastmasas ar 50 000 gadu pussabrukšanas periodu un bija pilns ar ekskrementiem kā Ziemassvētku tītars, paziņoja, ka

man vajadzētu doties uz Vestpointu. Pats viņš nekad nebija dienējis Armijā. Otrā Pasaules kara laikā viņam bija pārāk liela vērtība kā civilam ķimikāliju dižspeciālistam, lai viņš tiktu ietērpts zaldāta drānās un 13 nedēlu laikā pārvērsts par pašnāvniecisku, slepkavīgu jampampiņu.

Es jau biju uzņemts Mičiganas universitātē, un tad kā no zila gaisa nokrita šis piedāvājums dabūt man ieteikumu Savienoto Valstu Militārajai akadēmijai.[1] Šis piedāvājums uzradās mana tēva dzīves grūtā brīdī, kad viņam bija pagalam aptrūcics, ar ko plātīties mūsu vientiesīgo kaimiņu priekšā. Tiem noteikti liktos, ka norīkojums uz Vestpointu ir kaut kas brīnišķīgs, gluži kā iekļūšana profesionālas beisbola komandas sastāvā.

Tad nu viņš teica man vārdus, kurus cs vēlāk atkārtoju kājnieku vienībām, kad tās kāpa no kuģa vai lidmašīnas, ierodoties Vjetnamā: Tā ir lieliska iespēja.

Par ko es tiešām būtu gribējis kļūt, ja pasaule būtu bez vainas? Par džeza pianistu. Saprotiet, džeza. Es ar to nedomāju rokenrolu. Es domāju to nekad-divreiz-vienādi-ncnospēlējamo mūziku, ko pasaulei dāvājuši Amerikas melnie [audis. Es spēlēju klavieres pats savā balto jauniešu ansamblī savā balto jauniešu vidusskolā Ohaio štata Midlendsitijas pilsētā. Mēs saucām sevi par "Dvēseļu tirgoņiem".

Vai mēs bijām labs ansamblis? Mums nācās spēlēt balto cilvēku estrādes mūziku, citādi neviens nekad mūs nenolīgtu. Tomēr šad un tad mēs lāvāmies džeza stihijai. Nelikās, ka publikā kāds pamanītu atšķirību, bet mēs gan to jutām. Mēs iemīlējāmies sevī. Mēs bijām ekstāzē.

Tēvam nemūžam nevajadzēja piespiest mani studēt Vcstpointā.

Lai nu paliek tas, ko viņš nodarīja videi ar savām dabiski ncsairstošām plastmasām. Paskatieties, ko viņš nodarīja man! Viņš bija īsts nelga! Un mana māte vienmēr piekrita katram tēva lēmumam, tāpēc arī viņu nākas saukt par vienu lielu negudreli.

Viņi abi gāja bojā pirms 20 gadiem neticamā negadījumā kādā kanādiešu suvenīru bodītē pie Niagāras ūdenskrituma, kuru šās ielejas indiāni agrāk sauca par Pērkonbebru. Bodītei iegāzās jumts.

Šajā grāmatā nav nevienas rupjības, ja neskaita vārdus "elle" un "Dievs", ja nu lasītājs baidās, ka nesamaitāts bērniņš varētu kādu še ieraudzīt. Piemēram, lai apzīmētu Vjetnamas kara beigas, es reizumis lietošu šādu izteicienu: "Kad ekskrements iekļuva gaisa kondicionētājā."

No vecātēva Vilsa mācībām es visu savu pieauguša cilvēka mūžu esmu godājis tikai vienu: cilvēkiem, kas nevēlas iegūt nepatīkamu informāciju, tavas rupjības un jēlības dod tiesības novērst savu uzmanību no tevis.

Vērīgākie kareivji, kas manā pakļautībā dienēja Vjetnamā, mēdza izteikt izbrīnu, ka es nekad nelamājos, tādējādi atšķirdamies no visiem citiem, kurus viņiem gadījies Armijā sastapt. Viņi jautāja, vai es tāds esot savas reliģiskās pārliecības dēl.

Es allaž atbildēju, ka ar reliģiju tam nav nekāda sakara. Patiesībā es, tāpat kā manas mātes tēvs, esmu Ateists, bet to cs paturēju pie sevis. Kāpēc gan būtu citi jāatrunā no šādas vai tādas Pēcnāves dzīves gaidīšanas?

Es nelamājos, mēdzu sacīt, tāpēc ka jūsu un jums apkārt esošo cilvēku dzīvības var izrādīties atkarīgas no tā, cik pareizi jūs saprotat, ko cs jums saku. Skaidrs? Skaidrs?

Es atvaļinājos 1975. gadā, kad ekskrements iekļuva gaisa kondicionētājā, tomēr pa ceļam uz mājām, dažas dienas piestājot Filipīnās, pamanījos, pats to neapzinādamies, sēt pēcnācēja sēklu. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka vēlākā māte, jauna avīzes Des Moines Register kara korespondente, lieto elementāru pretapaugļošanās līdzekli.

Atkal kļūdījos!

Uz mīnas var uzskriet visur.

Tomēr lielākā mīna, ko Liktenis licis man ceļā, bija kāda jauna, skaista un šarmanta sieviete, kuru sauca Mārgareta Patona. Viņa lāvās manai aplidošanai un piekrita bildinājumam drīz pēc tam, kad es absolvēju Vcstpointu, un laida pasaulē 2 manus bērnus, nebrīdinājusi, ka viņas ģimenei no mātes puses nāk līdzi smaga, iedzimta psihiska slimība.

Tad sajuka prātā viņas māte, kas dzīvoja pie mums, un pēc tam ari viņa pati. Arī mūsu bērniem ir pilnīgs pamats bažām, ka viņi var pusmūžā nojūgties.

Nu jau pieaugušie bērni nemūžam nepiedos mums, ka esam vairojušies. Traka nejēdzība.

Es saprotu, ka, dēvēdams savu pirmo un vienīgo sievu par tik necilvēcīgu ietaisi kā mīnu, riskēju pats atgādināt kādu pekles mašīnu. Tomēr daudzām citām sievietēm nav bijis grūti veidot ar mani cilvēciskas attiecības, turklāt visai dedzīgi, un arī mana interese par viņām ir krietni pārsniegusi tīri mehānisko. Gandrīz vienmēr mani ir apbūrušas viņu dvēseles, prāta spējas un dzīves stāsti tikpat, cik viņu jutekliskā pievilcība.

Taču pēc manas atgriešanās no Vjetnamas kara un pirms Mārgareta vai viņas māte sāka man, bērniem un kaimiņiem rādīt sava iedzimtā trakuma varenos simptomus, šī mātes un

meitas komanda izturējās pret mani kā pret trulu, bet nepieciešamu elektroierīci, tādu kā putekļu sūcējs.

Arī labas lietas notiek negaidīti, varētu teikt, ka tās krīt kā "manna no Debesīm", kaut gan ne gluži tik lielā daudzumā, lai sacītu, ka dzīvē iet kā pa sviestu vai uz to pusi. Tūlīt pēc kara, kad man nebija ne jausmas, ko iesākt ar atlikušo mūžu, man gadījās sastapt savu bijušo komandieri, kas bija kļuvis par Tārkingtonā koledžas rektoru Ņujorkas štata Scipio pilsētiņā. Man tolaik bija tikai 35 gadi, sieva vēl pie pilna prāta un sievasmāte tikai drusciņ tērēta. Viņš piedāvāja man skolotāja vietu. Es pieņēmu piedāvājumu.

Kaut arī akadēmiskajās kāpnēs biju pakāpies tikai līdz Vestpointā iegūtajam bakalaura grādam, šai darbā es varēju stāties ar tīru sirdsapziņu, jo visiem Tārkingtonas audzēkņiem bija šādi vai tādi garīgās attīstības traucējumi, tic bija vai nu vienkārši stulbi, vai apātiski vai tamlīdzīgi. Vecais komandieris mierināja mani, ka, lai par kādu mācību priekšmetu būtu runa, man allaž izdošoties noturēties viņiem solīti priekšā.

Turklāt viņš bija iecerējis, lai es mācu fiziku tieši to priekšmetu, kurā man Akadēmijā bija vislabākās sekmes.

Mana vislielākā cūcene, vislielākā Debesu mannas porcija, bija tā, ka Tārkingtonai vajadzēja kādu, kas spēlētu Luca kariljonu, lielo zvanu ģimeni koledžas torņa augšgalā. Apakšgalā atrodas bibliotēka, kurā es patlaban rakstu.

Es pajautāju vecajam komandierim, vai zvanus spēlē ar auklām.

Viņš paskaidroja, ka agrāk tā bijis gan, bet tagad tie esot elektrificēti un spēlējami ar klaviatūru.

-     Kāda ir šī klaviatūra? vaicāju.

-    Tāda pati kā klavierēm, viņš atbildēja.

Ļoti nedaudziem cilvēkiem rodas tik skanīgas iespējas. Un klavieres taču cs mācēju spēlēt. Tad nu cs teicu: Sit saujā savam jaunajam zvaniķim!

Neapšaubāmi manas dzīves vislaimīgākie brīži ir bijuši tie, kad es katru rītu un katru vakaru spēlēju Luca kariljonu.

Es sāku strādāt Tārkingtonā pirms 25 gadiem un kopš tā laika neesmu pametis šo skaisto ieleju. Šeit ir mājas.

Es te strādāju par skolotāju. Kādu laiciņu es biju Priekšnieks, kad pirms 20 mēnešiem, 1999. gada jūnijā, Tārkingtonā koledža oficiāli pārtapa par Štata Tārkingtonā cietumu.

Tagad es pats esmu cietumnieks, lai gan varu šeit saimniekot visai brīvi. Vēl neesmu ne par ko notiesāts. Es gaidu, kad mani tiesās kā nojaušu, Ročesterā par to, ka es esot izplānojis masveida bēgšanu no Ņujorkas štata stingrā režīma ieslodzījuma vietas tepat Atēnā, ezera otrā krastā.

Turklāt izrādās, ka man ir tuberkuloze un ka mana nabaga slimā sieva Mārgarcta un viņas māte ir pēc tiesas lēmuma ievietotas Ņujorkas štata Batāvijas pilsētas trakomājā; man pašam nemūžam nebūtu pieticis dūšas to izdarīt.

Tagad cs esmu tik bezspēcīgs un nonicināts, ka varētu beidzot iepatikties cilvēkam, kura vārds man ir dots, Jūdžinam Debsam, ja viņš vēl būtu dzīvs.

## 2 .

OPTiMiSTiSKAKoS LAiKOS, kad vēl nebija vispārzināms, ka cilvēki bendē nost šo planētu paši ar savas izdomas spējas blakusproduktiem un ka jebkurā gadījumā ir sācies jauns Ledus Laikmets, zirgi vilka kulbas ar kravām un kolonistiem pāri prērijām, kas vēlāk kļuva par Amerikas Savienotajām Valstīm, pēc tam arī pāri Klinšu kalniem, līdz pat Klusajam okeānam. Šīs kulbas sauca par "koncstogām", jo pašas pirmās bija taisītas Konestogas ielejā Pensilvānijā.

Līdz ar citām precēm tās apgādāja kontinenta apguvējus ar cigāriem, un tāpēc vēl mūsu dienās, 2001. gadā, cigārus dažkārt dēvē par "stogijiem" šis vārds atvasināts no Konestogas.

Ap 1830. gadu visizturīgākās un iecienītākās kulbas ražoja Mohigas Ratu rūpnīcā tepat Scipio, Ņujorkas štatā, Mohigas ezera iežmaugā. Tas ir visdziļākais un visaukstākais no garajiem un šaurajiem Pirkstu ezeriem, tas ir arī vistālāk rietumos. Tātad izsmalcinātie cigāru smēķētāji varētu beigt dēvēt savas smirdbumbas par "stogijiem" un turpmāk saukt tās par "mogijiem" vai "higijiem".

Mohigas Ratu rūpnīcas dibinātājs bija Arons Tārkingtons, izcils izgudrotājs un fabrikants, kurš tomēr nemācēja ne lasīt,

ne rakstīt. Tagad speciālisti varētu pateikt, ka šī neprasme cēlusies no iedzimta ģenētiska defekta, ko sauc par disleksiju. Pats viņš par sevi teica, ka esot kā imperators Kārlis Lielais: "pārāk aizņemts, lai mācītos lasīt un rakstīt". Tomēr viņš nebija tik aizņemts, lai nevarētu likt savai sievai katru vakaru 2 stundas lasīt viņam priekšā. Viņam bija lieliska atmiņa, un ik nedēlu viņš lasīja savas rūpnīcas strādniekiem lekcijas, kas bija piebārstītas ar gariem citātiem no Šekspīra, Homēra un Bībeles un tamlīdzīgiem avotiem.

Viņš dzemdināja 4 bērnus, dēlu un 3 meitas, kas visi mācēja lasīt un rakstīt. Tomēr viņi joprojām bija disleksijas gēna nēsātāji, tāpēc dažiem no viņu pēctečiem nebija iespējams tikt sevišķi tālu tradicionālās izglītības gaitās. Patiesībā 2 no Arona Tārkingtonā bērniem bija tik tālu no disleksijas, ka paši rakstīja grāmatas, kuras es esmu izlasījis tikai tagad un kuras neviens droši vien nekad vairs nelasīs. Arona vienīgais dēls Eliass uzrakstīja tehniskas dabas pārskatu par Onondagas kanāla tapšanu, kas savienoja Mohigas ezera ziemeļu galu ar Eri kanālu uz dienvidiem no Ročesteras. Un jaunākā meita Felisija sarakstīja romānu "Karpatija" par jaunu, apņēmīgu, augstdzimušu Mohigas ielejas sievieti, kas iemīlējusi šā paša kanāla slūžinieku, pa pusei indiāni.

Tagad šis kanāls ir aizbērts, noasfaltēts un pārtapis par 53. šoseju, kura sazarojas ezera galvgalī, turpat, kur agrāk bija slūžas. Viens atzars ved uz dienvidrietumiem cauri Irokēzu Nacionālā meža mūžīgajai krēslai uz kailo pakalnu, kuru kā kronis rotā Ņujorkas štata stingrā režīma ieslodzījuma vietas nocietinājumi Atēnā, ciematiņā ezera otrā krastā, iepretī Scipio.

Pacietiet mani. Tā ir vēsture. Es mēģinu izskaidrot, kā šī ieleja, šis zaļais nostūris, kļuva tāds, kāds tas ir šodien.

Visas 3 Ārona Tārkingtonā meitas ieprecējās turīgās uzņēmēju ģimenēs Klīvlendā, Ņujorkā un Vilmingtonā, Delavēras štatā, nevilšus darīdamas disleksijas draudus pandēmiskus topošajā baņķieru un rūpnieku valdošajā šķirā, kuru manos laikos jau lielākoties aizvietojuši vācieši, korejieši, itālieši, angļi un, protams, japāņi.

Arona dēls Eliass palika Scipio un pārņēma sava tēva īpašumus, pievienodams tiem alus darītavu un ar tvaiku darbināmu paklāju austuvi, pirmo šādu rūpnīcu visā štatā. Scipio nebija pieejama hidroenerģija, un līdz tvaika mašīnu ieviešanai tās rūpniecības izaugsme balstījās nevis uz lētu enerģiju un vietējiem izejmateriāliem, bet tikai uz atjautu un pamatīgu darba tikumu.

Eliass Tārkingtons palika vecpuišos. Viņš lika smagi savainots 54 gadu vecumā Getisburgas kaujā, būdams civils novērotājs ar cilindru galvā, lai. Viņš bija tur ieradies, lai redzētu 2 savu izgudrojumu debiju: 1 bija pārvietojamā lauka virtuve un otrs smagās artilērijas pneimatiskais atsitiena mehānisms. Starp citu, šo lauka virtuvi vēlāk ar nedaudziem pārveidojumiem pārņēma Bārnuma un Beilija cirks, bet pēc tam vācu Armija 1. Pasaules kara laikā.

Eliass Tārkingtons bija garš, kārns vīrs ar vaigu bārdu. Pie Getisburgas viņam iešāva krūšu labajā pusē, bet dzīvs viņš palika.

Vīrs, kas viņu sašāva, bija 1 no nedaudzajiem konfederātu zaldātiem, kas sasniedza unionistu rindas Piketa trieciena laikā. Šis kareivis, Džonijs Rebs, nomira ekstāzē, ienaidnieku ielenkumā, būdams pārliecināts, ka nošāvis Ābrahamu Linkolnu. Šeit, bijušajā koledžas un tagadējā cietuma bibliotēkā, es esmu atradis kādu nodzeltējušu avīzi, kurā vēstīts, ka viņa pēdējie vārdi bijuši: "Ejiet mājās, Zilvēderi. Vecais Sātans ir beigts."

Man pašam 3 gados Vjetnamā, protams, nācās uzklausīt daudzu mirstošu amerikāņu kājnieku pēdējos vārdus. Nevienam no viņiem tomēr nebija ilūziju, ka, dodot Visaugstāko Upuri, tiktu veikts kaut kas jēdzīgs.

Kāds nieka 18 gadus vecs puisis, mirdams manās rokās, sacīja: Stulbs joks, stulbs joks…

## 3.

ELIASS TĀRKINGTONS, smagi ievainotais Ābrahama Linkolna līdzinieks, tika aizvests mājās ar 1 no viņa paša kulbām uz Scipio, uz viņa muižu ar skatu uz pilsētiņu un ezeru.

Viņš nebija labi izglītots, vairāk mehāniķis nekā zinātnieks, un tā viņš pavadīja savus pēdējos 3 gadus, mēģinādams radīt to, ko ikviens Ņūtona Likumu zinātājs uzskatītu par neiespējamu, proti, mūžīgo dzinēju. Viņš sameistaroja vismaz 27 šādus aparātus, muļķīgi cerēdams, ka pēc tam, kad viņš tiem dos pirmo grūdienu vai spērienu, tie darbosies līdz pat Pastardienai.

Apmēram gadu pēc ierašanās Tārkingtonā es atradu 19 no šiem bezkaunīgi spītīgajiem aparātiem to radītāja mītnes bēniņos. Manā laikā tur dzīvoja koledžas rektors. Es nonesu tos lejā uz 20. gadsimtu. Kopā ar dažiem audzēkņiem es notīrīju tos un atjaunoju visas detaļas, kas 100 gadu starplaikā bija samaitājušās. Nevar noliegt, ka tie bija smalki darinājumi, ar granāta un ametista gultņiem, eksotisku koku strēlēm un statņiem, ziloņkaula veltņu lodītēm, ar sudraba teknēm un atsvariem. Likās, ka mirstošais Eliass cerējis pārspēt zinātni ar dārgu materiālu burvju spēku.

Visilgākais, cik man ar audzēkņiem izdevās piedabūt darboties labāko no šiem dzinējiem, bija 51 sekunde. Ir nu gan mūžība!

Atjaunotie aparāti man rādija un šādu skatījumu es mācīju arī saviem audzēkņiem cik ātri viss uz Zemes panīkst bez pastāvīga enerģijas avota. Tie mums arī atgādināja par pilsētiņā izzudušo amatniecības tradīciju. Mūsu laikos neviens tur vairs neprata izgatavot tik smalkas un skaistas lietas.

Jā, un tās 10 mašīnas, kuras mēs kopīgi atzinām par visinteresantākajām, mēs izvietojām pastāvīgā izstādē šīs bibliotēkas vestibilā zem uzraksta, kuru tagad varētu attiecināt uz visu izpostīto planētu:

Lasīdams vecas tālaika avīzes, vēstules un dienasgrāmatas, es esmu atklājis, ka strādnieki, kas pēc Eliasa Tārkingtonā norādēm darināja šos aparātus, jau no paša sākuma zinājuši, ka tic nedarbosies, lai kāds būtu iemesls. Taču ar kādu mīlestību viņi apstrādāja materiālus, no kā tic tapa! Kā jums tīk šāda augstās mākslas definīcija: "Panākt maksimālo no veltīguma izejmateriāliem"?

Savā testamentā Eliass Tārkingtons iecerēja vēl 1 mūžīgo dzinēju, kuru sauca "Mohigas Ielejas Brīvais Institūts". Pēc viņa nāves šīs jaunās skolas rīcībā vajadzēja nodot viņa muižu ar 3000 hektāriem zemes Scipio pievārtē, kā arī pusi ratu rūpnīcas, paklāju austuves un alus darītavas akciju. Otra puse piederēja viņa māsai svešumā. Uz nāves gultas viņš pareģoja, ka Scipio kādu dienu kļūs par dižu metropoli, kuras bagātība pārvērtīs viņa mazo koledžu par universitāti, kas būs līdzvērtīga Hārvardas, Oksfordas un Heidelbergas sāncense.

Bija paredzēts, ka koledža piedāvās bezmaksas izglītību jebkuram dzimumam, vecuma grupai, rasei vai ticībai piederīgām personām, kas dzīvo 40 jūdžu rādiusā ap Scipio. Studentiem no tālākiem novadiem būtu jāmaksā neliela mācību maksa. Iesākumā koledžā būtu tikai 1 darbinieks, kas strādātu ar pilnu slodzi, proti, rektors. Skolotājus sameklētu turpat Scipio. Viņi katru nedēlu atlicinātu no darba dažas stundas, lai mācītu to, ko zina. Piemēram, ratu rūpnīcas galvenais inženieris Andrē Lucs bija dzimis Beļģijas pilsētā Lježā un bija tur strādājis par zvanu lējēja mācekli. Viņš varētu mācīt ķīmiju. Viņa sieva, francūziete, varētu mācīt franču valodu un akvareļu glezniecību. Alus darītavas vecākais brūveris Hermans Šulcs, dzimis Leipcigā, varētu mācīt botāniku, vācu valodu un flautas spēli. Episkopālās baznīcas mācītājs Dr. Alans Klūzs, Hārvarda universitātes beidzējs, varētu mācīt latīņu, grieķu, senebreju valodu un Bībeli. Mirstošā novēlētāja ārsts Daltons Polks varētu mācīt bioloģiju un Šekspīru. Un tādā garā.

Un tā notika.

1869. gadā koledžā tika uzņemti pirmie studenti, kopskaitā 9, un visi bija vietējie, scipiieši. Četri bija parastajā koledžas vecumā. Viens bija unioniešu veterāns, kas Šailo kaujā bija zaudējis abas kājas. Viens bija atbrīvots, melnādains vergs, 40 gadus vecs. Viena bija 82-gadīga vecmeita.

Pirmais rektors bija tikai 26 gadus vecs skolotājs no Atēnas, kuru no Scipio šķīra 2 kilometru ūdensceļš. Tolaik tur vēl nebija cietums tikai šīfera lauztuve, kokzāģētava un dažas trūcīgas lauku sētas. Viņu sauca Džons Peks. Viņš bija Tārkingtonu brālēns. Tomēr viņa pārstāvētais ģimenes atzars bija un joprojām ir disleksijas neskarts. Mūsdienās viņam ir daudz pēcteču, 1 no tiem pat raksta Savienoto Valstu viceprezidenta runas.

Jauniņais Džons Peks ar sievu, 2 bērniem un sievasmāti ieradās Scipio ar laivu, Pekām ar sievu sēžot pie airiem. Bērni bija novietoti pakaļgalā, bet bagāža un sievasmāte otrā laivā, ko viņi vilka līdzi.

Viņi apmetās Eliasa Tārkingtonā agrākās rezidences trešajā stāvā. Pirmie 2 stāvi bija paredzēti auditorijām, bibliotēkai, kurai Tārkingtoni jau bija sakrājuši 280 grāmatas, lasītavām un ēdamistabai. Daudzi pagājības dārgumi tika uznesti bēniņos, lai atbrīvotu vietu jaunajām rosmēm. Tur uznesa arī neizdevušos mūžīgos dzinējus. Tiem bija lemts krāt putekļus un zirnekļu tīklus līdz 1978. gadam, kad es tos atradu, uzminēju, kas tie tādi ir, un nonesu atpakaļ lejā.

Vienu nedēlu pirms pašas pirmās nodarbības latīņu valodas ar episkopāliešu mācītāju Alanu Klažu pasniedzēja lomā rezidencē ieradās beļģis Andrē Lucs ar loti smagu kravu 3 ratos: ar kariljonu, kas sastāvēja no 32 zvaniem. Viņš bija tos izlējis ratu rūpnīcas metāllictuvē savā brīvajā laikā, pats par saviem līdzekļiem. Tie bija izgatavoti no kopā sakausētiem unioniešu un konfederātu šauteņu stobriem, lielgabalu lodēm un durkļiem, kas bija savākti pēc Getisburgas kaujas. Tie bija pirmie un noteikti ari pēdējie zvani, kas jelkad izlieti Scipio.

Manuprāt, Scipio vispār nekas vairs nekad netiks izliets. Šeit netiks piekoptas nekādas industriālas mākslas formas.

Andrē Lucs uzdāvināja jaunajai koledžai šo zvanu lērumu, lai gan nebija, kur tos pakārt. Viņš teica, ka darījis to, jo bijis pārliecināts, ka 1 dienu koledža pārtaps par dižu universitāti ar zvanu torni un visu pārējo. Lucs mira no emfizēmas, ko bija izraisījuši kausēto metālu izgarojumi, kurus viņš bija elpojis kopš 10 gadu vecuma. Viņam nebija laika sagaidīt vietu, kur iekārt sava neilgā mūža visjaukāko rezultātu, proti, šos zvanus zvanus zvanus…

Zvani nevienam nebija pārsteigums. Tie bija tapuši 18 mēnešu gaitā. Metāllējēji, kuru darbu Lucs uzraudzīja, bija dalījušies

viņa sapnī, darinot kaut ko tik nepraktisku un skaistu kā zvani zvani zvani…

Tad nu visi šie zvani, izņemot 1 no vidējās oktāvas, tapa notriepti ar ellu, lai pasargātu no rūsas, un salikti 4 rindās muižas lielajā stallī, 200 metrus no savrupmājas. Vienīgais zvans, kam bija lemts dziedāt bez kavēšanās, tika iekārts savrupmājas kupolā, tā ka aukla sniedzās līdz pat pirmajam stāvam. Ar šo zvanu studentus aicināja uz nodarbībām, to varēja izmantot arī ugunsgrēka izziņošanai.

Kā izrādījās, pārējie zvani dusēja šķūnī veselus 30 gadus, līdz tos visus, ieskaitot kupola zvanītāju, kā 1 ģimeni pakāra pie asīm brīnišķīgās bibliotēkas torņa zvanītavā, ko koledžai bija uzdāvinājusi Mēlenkampu ģimene no Klīvlendas.

Mēlenkampi bija arī Tārkingtoni, jo viņu laimes un bagātības pamatu lējējs bija apprecējis analfabēta Arona Tārkingtonā meitu. Līdz šim 11 no viņiem ir bijuši disleksiski un visi mācījušies Scipio koledžā, jo neviena cita augstākā mācību iestāde viņus nepieņēma.

Pirmais absolvents no Mēlenkampiem bija Henrijs, kas iestājās 1875. gadā, kad viņam bija 19 un koledžai tikai 6 gadi. Tas notika tolaik, kad skolai vēl nebija dots Tārkingtonā koledžas vārds. Es esmu atradis satrupējušu tās koledžas Valdes sapulces protokolu, kurā tika nolemts mainīt nosaukumu. Trīs no 6 Valdes locekļiem bija apprecējuši Arona Tārkingtonā meitas, tostarp Henrija Mēlenkampa vecaistēvs. Pārējie 3 bija Scipio mērs, advokāts, kurš pārstāvēja Tārkingtonā meitu intereses ielejā, un vietējais kongresmenis, kurš, protams, bija māsu padevīgs kalps, jo tām, kopā ar koledžu, piederēja viņa apgabala svarīgākie ražošanas uzņēmumi.

Un, kā vēstīja protokols, kas izjuka man rokās, kad es to lasīju, nosaukuma maiņu ierosināja jauniņā Henrija Mēlenkampa vecaistēvs, sacīdams, ka "Mohigas Ielejas Brīvais Insti-

U tūts" pārāk izklausoties pēc nabagmājas vai slimnīcas. Man ir aizdomas, ka viņam nebūtu bijis nekādu iebildumu pret nosaukumu, kas liek domāt par nabagmāju, ja vien vina paša mazdēls nelaimīgā kārtā nebūtu tur nonācis.

Tai pašā 1875. gadā iepretī Scipio, ezera otrā krastā, pakalnā pie Atēnas sāka iekārtot koloniju nepilngadīgiem noziedzniekiem no lielpilsētu graustiem. Tika uzskatīts, ka svaigais gaiss un Dabas brīnumainās spējas izdziedinās viņu dvēseles un miesas līdz tādam līmenim, lai viņiem šķistu dabīgi kļūt par kārtīgiem pilsoņiem.

Kad es sāku strādāt Tārkingtonā, tajā bija tikai 300 audzēkņu šis skaits nebija mainījies 50 gadus. Taču laucinieciskā darba nometne ezera otrā krastā, Atēnā, bija pārtapusi par brutālu dzelzs un betona cietoksni kailā kalngalā par Ņujorkas štata pieaugušo stingrā režīma ieslodzījuma vietu, kur aiz atslēgas tika turēti štata 5000 bīstamāko noziedznieku.

Pirms 2 gadiem Tārkingtonā joprojām bija tikai 300 studenti, bet cietuma iemītnieku skaits neciešamas pārapdzīvotības apstākļos bija pieaudzis līdz 10 000. Un tad, 1 aukstā ziemas naktī, tur norisinājās lielākā cietumnieku bēgšana Amerikas vēsturē. Līdz tam laikam neviens nekad nebija no Atēnas izbēdzis.

Pēkšņi visi varēja doties, kur sirds kāro, un arī, ja bija vajadzība, paķert līdzi kādu ieroci no cietuma arsenāla. Ezeru starp cietumu un mazo koledžu klāja bieza ledus kārta, tā ka šķērsot to bija tikpat viegli kā lielveikala autostāvvietu.

Un pēc tam?

Jā, un tolaik, kad Andrē Luca zvani beidzot varēja ieskanēties kā kariljons, Tārkingtonā koledžai bija ne tikai jauna bibliotēka, bet arī smalkas kopmītnes, dabaszinātņu korpuss, mākslas korpuss, kapela, teātris, ēdamzāle, administrācijas ēka, 2 jauni auditoriju korpusi un sporta komplekss, kuru apskauda visas augstskolas, ar kurām Tārkingtonā bija sākusi sacensties vieglatlētikā, proti, Hobarta, Ročesteras universitāte, Kornela, Savienības koledža, Amhērsta un Baknela.

Šīs būves bija nosauktas to bagāto ģimeņu vārdos, kuras, tāpat kā Mēlenkampi, bija šādi izrādījušas savu lielo pateicību par visu, ko koledža bija spējusi sniegt viņu atvasēm, kuras parastās koledžās uzskatītu par neskolojamām. Lielākā dala no viņiem nebija Mēlenkampu vai Tārkingtonu radinieki un tātad šo dzimtu disleksijas gēna mantinieki. Bieži vien Tārkingtonā sūtītie jaunieši nemaz necieta no disleksijas. Viņus bija piemeklējušas dažnedažādas citas ligas, ieskaitot nespēju salasāmi rakstīt ar tinti un rakstāmspalvu, lai gan viņu izdomātais teksts bija pilnīgi sakarīgs, vai arī tādu valodas raustīšanu, ka nodarbības laikā viņi nespēja izdvest ne vārdu, vai petit mal vieglu epilepsiju, kas varēja kuru katru brīdi, lai kur viņi atrastos, uz dažām sekundēm vai minūtēm pilnīgi laupīt viņiem apziņu, un tādā garā.

Gluži vienkārši Mēlenkampi bija pirmie, kas izaicināja jauno, mazo koledžu darīt visu, kas tās spēkos, lai sniegtu gara gaismu šķietami neglābjamajam plutokrātiskās jaunatnes paraugvārgulim, proti, Henrijam. Rezultātā Henrijs ne tikai beidza Tārkingtonu ar izcilību, bet arī turpināja studijas Oksfordā, aizvedis uz turieni līdzi vīriešu kārtas kompanjonu, kas lasīja viņam priekšā un pierakstīja domas, kuras Henrijs varēja izteikt tikai mutiski. Henrijs kļuva par 1 no spožākajiem runu teicējiem amerikāņu krāšņās dindardandaru oratormākslas zelta laikmetā, un viņš bija vēlēts kongresa loceklis un vēlāk Savienoto Valstu senators no Ohaio štata veselus 36 gadus.

Šis pats Henrijs Mēlcnkamps ir vārdu autors 1 no gadsimtu mijas populārākajām balādēm: "Mērij, Mērij, kur aizgāji tu?"

Balādes melodiju bija komponējis Henrija draugs Pols Dresers, romānista Teodora Dreizera brālis. Šis bija 1 no tiem retajiem gadījumiem, kad Dresers sacerēja dziesmu ar cita autora, nevis pats saviem vārdiem. Un pēc tam Henrijs šai pašai melodijai uzrakstīja vai, pareizāk sakot, nodiktēja jaunus vārdus, kuros bija apjūsmota studentu dzīve šai ielejā.

Tādējādi "Mērij, Mērij, kur aizgāji tu?" meldiņā tika dziedāta koledžas himna līdz pat tam brīdim pirms 2 gadiem, kad tā kļuva par cietumu.

Vēsture.

Nejaušība pēc nejaušības tā tapa šodienas Tārkingtonā. Kurš gan uzdrīkstēsies pareģot, kas šeit būs 2021. gadā, tikai 20 gadus no šī brīža? Visumam ir 2 galvenie virzītājspēki: Laiks un Gadījums.

Kā teikts manā iecienītākajā no nepieklājīgām anekdotēm: Pieturi cepuri! Var gadīties, ka beidzam pavisam citur.

Ja Henrijs Mēlenkamps nebūtu nācis no mātes miesām disleksisks, Tārkingtonā koledža nemaz netiktu nodēvēta par Tārkingtonā koledžu. Tā būtu turpinājusi saukties par Mohigas Ielejas Brīvo Institūtu un kā tāda būtu nobeigusies vienlaikus ar ratu rūpnīcu, paklāju austuvi un alus darītavu, kad dzelzceļi un šosejas, kas savieno Austrumus un Rietumus, tika izbūvētas uz ziemeļiem un dienvidiem no Scipio lai nebūtu jāceļ tilts pār ezeru un jācērtas cauri biezajam, tumšajam un neskartajam lapkoku mežam, kas tagad ir Irokēzu Nacionālais mežs uz austrumiem un dienvidiem no šejienes.

Ja Henrijs Mēlenkamps nebūtu nācis no mātes miesām disleksisks un ja šī māte nebūtu bijusi Tārkingtonā un tik pazīstama mazajā koledžā Mohigas ezera krastā, tad šī bibliotēka nemūžam netiktu uzcelta un piepildīta ar 800 000 iesietu sējumu. Kad es šeit biju skolotājs, tas bija par 70 000 iesietu sējumu vairāk nekā Svortmoras koledžā! Mazo koledžu konkurencē šī bibliotēka atpalika tikai no Oberlinas, kurā bija 1 000 000 iesietu sējumu.

Un kas tagad, pateicoties Laikam un Gadījumam, ir šī celtne, kur es sēžu un rakstu? Mīļie draugi un kaimiņi, tā ir ne vairāk, ne mazāk kā lielākā cietuma bibliotēka nozieguma un soda vēsturē!

Šeit ir ļoti vientulīgi. Halo-o? Halo-o?

To pašu es būtu varējis sacīt arī tad, kad te bija koledžas bibliotēka ar 800 000 iesietu sējumu: Šeit ir loti vientulīgi. Halo-o? Halo-o?

Es tikko noskaidroju par Hārvarda universitātes bibliotēku. Tur tagad esot 13 000 000 iesietu sējumu. Ir gan, ko lasīt!

Un gandrīz visas šīs grāmatas sarakstītas par valdošo šķiru vai tās vajadzībām.

Ja Henrijs Mēlenkamps nebūtu nācis no mātes miesām disleksisks, tad nemūžam nebūtu bijis torņa, kur iekārt Luca kariljonu.

Šie zvani nekad nebūtu pieskandinājuši ne Mohigas ieleju, ne kādu citu vietu. Tie droši vien būtu atkal pārkausēti un pārtaisīti atpakaļ par ieročiem 1. Pasaules kara laikā.

Ja Henrijs Mēlenkamps nebūtu nācis no mātes miesām dislcksisks, šī augstienīte pie Scipio būtu bijusi pilnīgi tumša lai aukstajā ziemas naktī pirms 2 gadiem, kad Mohigas ezers bija aizsalis ciets kā autostāvvietas asfalts un 10 000 Atēnas cietumnieku pēkšņi nonāca brīvībā.

Gadījās tā, ka viņi šeit ieraudzīja aicinošu uguntiņu pasaulīti.

## 4 .

NEATKARĪGI NO TĀ, vai Henrijs Mēlenkamps nāca no mātes miesām disleksisks vai nedisleksisks, es piedzimu Vilmingtonā, Delavēras štatā, 18 mēnešus pirms šī valsts iesaistījās 2. Pasaules kara kaujās. Kopš tā laika neesmu bijis Vilmingtonā. Tomēr tur glabājas mana dzimšanas apliecība. Es biju mājsaimnieces un, kā jau esmu teicis, ķīmijas tehnologa vienīgais bērns. Mans tēvs tolaik strādāja rūpnīcā E. I. Du Pont de Nemours & Company, kurā ražoja visu ko, arī spēcīgas sprāgstvielas.

Kad man bija 2 gadi, mēs pārvācāmies uz Midlendsitiju Ohaio štatā, kur kāda veļas mašīnu fabrika, ko sauca RoboMagic Corporation, bija sākusi ražot bumbvedēju B-17 bumbu palaides relejus un ložmetēju šarnīrus. Plastmasas rūpniecība tolaik vēl bija bērna autiņos, un Tēvs bija aizsūtīts uz RoboMagic noskaidrot, kurus no Du Pont sintētiskajiem materiāliem varētu lietot ieroču sistēmās metāla vietā, lai padarītu tās vieglākas.

Kara beigās fabrika jau bija pilnīgi pametusi veļas mašīnu biznesu, mainījusi nosaukumu uz Darrytron, Limited un ražoja pašu izstrādātas ieroču, lidmašīnu un automobiļu plastmasas detaļas. Mans tēvs bija kļuvis par firmas viceprezidentu pētniecības un attīstības jomā.

Kad man bija ap 17 gadu, Du Pont nopirka Barrytron, lai tiktu klāt dažiem tās patentiem. Cik atminos, 1 no plastmasām, kuru radīšanā Tēvs piedalījās, piemita spēja izkliedēt radaru signālus, tā ka ar šo plastmasu pārklātu lidmašīnu mūsu ienaidnieki varētu noturēt par zosu kāsi.

Šis materiāls, kas kopš tā laika lietots, ražojot praktiski nesalaužamus skrituļdēlus, ķiveres, slēpes un motociklu dubļsargus, bija iegansts, lai manas zēnības gados pastiprinātu Barrytron drošības pasākumus. Lai komunisti neuzzinātu, kā to taisa, vairs nepietika ar 1 žogu, kam dzeloņstieples gar augšmalu. Aiz tā tika uzsliets vēl 1 žogs, un spraugā starp abiem cauru diennakti patrulēja bruņoti sargi garos zābakos un bez humora izjūtas, bet ar stiegriem, badīgiem dobermaņiem.

Kad Du Pont pārņēma Barrytron, dubulto žogu, dobermaņus, manu tēvu un visu pārējo, es pēdējo gadu gāju vidusskolā un biju nobriedis doties uz Mičiganas universitāti Annārboras pilsētā un mācīties par žurnālistu lai kalpotu Džona K. Publiska tiesībām visu zināt. Vēl divi no mūsu 6-nieka "Dvēseļu tirgoņiem" klarnetists un kontrabasists arī grasījās studēt Mičiganā.

Bijām nodomājuši turēties kopā un turpināt muzicēt. Kas zina, varbūt mēs kļūtu tik populāri, ka brauktu pasaules turnejās, pelnītu milzu naudu un, kad sāktos Vjetnamas karš, būtu superzvaigznes miera mītiņos un publiski mīlētos.

Vestpointas kadeti nemuzicēja. Deju un maršu pūtēju orķestrī spēlēja regulārajā Armijā iesaukti ierindnieki, zemākās šķiras pārstāvji.

Viņiem bija pavēlēts spēlēt stingri pec notīm, tieši ka rakstīts, neatkarīgi no tā, kā viiļi izjuta šo muziķu vai vispār jebko.

Ja jau par to runājam, Vestpointā nebija nekādu studentu avīžu vai žurnālu. Nav vērts prātot, ko kadeti juta vai domāja par šo vai to. Nav interesanti.

Man klājās labi, taču tēva dzīvē viss gāja galīgi šķērsām. Du Pont ņēmās viņu vērtēt, tāpat kā visus citus Barrytron darbiniekus, lai nolemtu paturēt vai atlaist. Turklāt viņam bija sakars ar kādu precētu sievieti, kuras vīrs pieķēra viņu akta laikā un kārtīgi noslānīja.

Dabiski, maniem vecākiem tā bija delikāta tēma, tāpēc es nekad ar viņiem par to nerunāju. Tomēr par to runāja visa pilsēta, un Tēvam bija zila acs. Viņš nenodarbojās ar sportu, tāpēc nācās izgudrot pasaciņu par nokrišanu pa pagraba kāpnēm. Māte tolaik svēra apmēram 90 kilogramus, un viņa nemitīgi sunīja Tēvu par to, ka viņš Barrytron akcijas pārdevis 2 gadus par ātru. Ja viņš būtu noturējis akcijas līdz Du Pont pārņemšanai, viņš par tām būtu dabūjis 1 000 000 dolāru tolaik, kad būt miljonāram vēl bija kaut kas sevišķs. Ja man būtu bijuši kādi attīstības traucējumi, viņš būtu varējis atļauties sūtīt mani Tārkingtonā.

Atšķirībā no manis viņš piederēja pie tiem vīriešiem, kam vajadzīgs kāds ārkārtējs iemesls, lai pārkāptu laulību. Kā man stāstīja nedraugi skolā, Tēvs kā īsts komēdijas zaķapastala esot izlēcis pa logu un mucis pāri pagalmam ar biksēm, kas nobrukušas pie potītēm, un ticis suņa sakosts, un sapinies vejas auklā, un tā joprojām. Varbūt tas bija pārspīlējums. Es viņam neprasīju.

Mani loti uztrauca mūsu mazās ģimenītes labās slavas problēma, kuru sarežģīja tas, ka Māte salauza degunu 2 dienas pēc tam, kad Tēvs dabūja zilu aci. Ārpasaulei radās iespaids, ka viņa Tēvam kaut ko pateikusi par zilās acs tēmu un tas par atbildi viņai iekrāvis. Es nedomāju, ka viņš jelkad varētu Mātei iesist, vienalga kā deļ.

Pastāv, protams, zināma iespēja, ka viņš tomēr Mātei iesita. Līdzīgos apstākļos sievai iesistu arī vēl vārgāki vīrieši. Tomēr īstā patiesība tapa vēsturniekiem uz visiem laikiem nepieejama, kad abi dalībnieki, kā jau esmu teicis, pirms 20 gadiem gāja bojā, iegāžoties kādas kanādiešu suvenīru bodītes griestiem pie Niagāras ūdenskrituma. Viņi esot nomiruši uzreiz. Viņi ij neattapa, kas notiek, un tā aiziet ir vislabāk.

Vjetnamā neviens to neapšaubīja, un laikam tam piekristu jebkurš karotājs. Atceros 1 puisi, kas uzkāpa uz kājnieku mīnas. Varbūt tā bija mūsu pašu mīna. Viņa labākais draugs vēl no jauniesaukto nometnes laikiem jautāja, kā lai viņš palīdz, un puisis atbildēja: Izslēdz mani kā lampiņu, Seni.

Mirstošais puisis bija baltais. Tas, kurš gribēja palīdzēt, skaitījās melnais, lai gan patiesībā bija visai gaišs. Arī viņa vaibsti, nācās atzīt, bija gandrīz kā baltajam.

Kāda sieviete, ar kuru es pirms dažiem gadiem mīlējos, jautāja, vai mani vecāki vēl esot dzīvi. Mēs bijām izģērbušies, un nu viņai vajadzēja papildu informāciju par mani.

Es teicu, ka viņi abi traģiski gājuši bojā ārzemēs, un tā bija taisnība. Kanāda ir ārzemes.

Taču tad es izdzirdu sevi stāstām fantastisku stāstu par to, kā viņi piedalījušies safari ceļojumā Tanganjikā, vietā, par kuru es gandrīz neko nezināju. Es stāstīju šai sievietei, un viņa man ticēja, ka manus vecākus un gidu nošāvuši malu mednieki, kas slaktējuši ziloņus to ilkņu dēļ un noturējuši viņus par medību inspektoriem. Es stāstīju, ka malu mednieki uzlikuši viņu līkus uz skudru pūžņiem, tā ka viņu skeleti tikuši ātri un tīri noskrubināti. Viņus varēts identificēt tikai pēc zobiem.

Agrāk man bija viegli un pat likās aizraujoši tik vērienīgi melot. Vairs neliekas. Un tagad es prātoju, ka šis netīkamais ieradums man droši vien izveidojies jau agrā jaunībā, tāpēc ka mani vecāki bija tāds apkaunojums, sevišķi māte, kas kļuva tik resna, ka varētu uzstāties cirkā. Es stāstīju par saviem vecākiem kā par daudz pievilcīgākiem cilvēkiem nekā patiesībā, lai (audis, kas par viņiem neko nezināja, būtu labākās domās par mani.

Un manā pēdējā Vjetnamas gadā, kad es dienēju Publiskās informācijas daļā, es jutos tikpat dabiski kā vienkārši elpodams, stāstot presei un papildspēkiem, kas nule kāpa no kuģiem un lidmašīnām, ka mēs nepārprotami virzāmies uz uzvaru un ka mājās palicējiem vajag būt lepniem un laimīgiem par tiem labajiem darbiem, ko mēs šai zemē veicam.

Tā melot es iemācījos vidusskolā.

Vidusskolā es iemācījos vēl kaut ko, kas man lieti noderēja Vjetnamā: ka alkohols un marihuāna, ja tos lieto ar mēru, kā arī skala, lielākoties prasta mūzika padara stresu un garlaicību daudz, daudz panesamāku. Tā ir īsta Debesu manna, ka es esmu nācis šai pasaulē ar spēju ieturēt mēru, lietojot garastāvokļa uzlabošanas vielas. Es domāju, ka manos pēdējos 2 vidusskolas gados vecāki nemaz nenojauta, ka es loti bieži biju pa pusei pālī. Vienīgais, par ko viņi dažkārt sūdzējās, bija mūzika, kad es klausījos radio vai plates, vai arī kad mūsu pagrabā notika "Dvēseļu tirgoņu" mēģinājumi. Mamma un Tētis teica, ka tā esot džungļu mūzika un pārāk skaļa turklāt.

Vjetnamā mūzika vienmēr bija pārāk skaļa. Gandrīz visi allaž bija pa pusei pālī, ieskaitot kapelānus. Vairākus no visbēdīgākajiem negadījumiem, kurus man tur pēdējā gada laikā nācās izskaidrot presei, bija izraisījuši cilvēki, kas bija padarījuši sevi plānprātīgus vai maniakālus, pārlietojoties to, kas,

ieņemta ar mēru, būtu bijusi visnotaļ noderīga ķimikālija. Visus šos negadījumus es, protams, raksturoju kā cilvēciskas kļūdas. Prese saprata. Kurš gan šai Pasaulē nav savureiz kļūdījies?

Atentāts pret kādu austriešu erchercogu izraisīja 1. Pasaules karu un droši vien arī 2. Pasaules karu. Tikpat skaidrs ir tas, ka mana tēva zilā acs ir novedusi mani tai nožēlojamā stāvoklī, kādā es patlaban atrodos. Viņš tikai meklēja kādu veidu, gandrīz jebkādu veidu, kā atgūt cienu sabiedrības acīs un pievērst sev vēlīgu uzmanību no Barrytron jaunā īpašnieka firmas Du Pont. Tagad, protams, Du Pont ir pārpirkusi vācu firma I. G. Farben, tā pati, kas ražoja, iepakoja, lika savu etiķeti un nosūtīja pēc piederības cianīda gāzi, kuru Holokausta laikā lietoja, lai nogalinātu visu vecumu civilistus, ieskaitot zīdāmus bērnus.

Ir nu gan planētina.

Tad nu Tēvs, kura savainotā acs izskatījās pēc spraugas sarkandzeltenā omletē, jautāja man, vai, absolvējot vidusskolu, es varētu saņemt kādas īpašas atzinības. Viņš gan to neatzina, taču juta svelotu vajadzību darbā ar kaut ko plātīties. Viņš bija tik izmisis, ka mēģināja izspiest kādu vīna lāsi no etiķa no manas nepiedalīšanās vidusskolas sporta sacīkstēs, skolēnu pašpārvaldē un skolas veicinātās ārpusklases nodarbībās. Mana vidējā atzīme bija pietiekami augsta, lai es tiktu Mičiganas universitātē un lai mani palaikam iekļautu sekmīgāko sarakstā, bet, lai tiktu Nacionālajā Goda Biedrībā', ar to bija par maz.

1 ASV koledžu un vidusskolu Goda biedrībās honour societies) uzņem audzēkņus ar izcilām sekmēm un, sevišķi vidusskolās, tādus, kam ir ievērojami sasniegumi citās jomās.

Tas bija tik nožēlojami! Mani darīja traku arī tas, ka viņš mēģināja man uzkraut daļu atbildības par ģimenes labās slavas problēmām, kuras bija izraisījis vienīgi viņš pats. Man vienmēr ir bijis žēl, ka tu nespēlē futbolu, viņš teica, it kā tagad varētu gūt 1 vārtus un viss atkal būtu kārtībā.

-     Nu jau par vēlu, es sacīju.

-    Ar to savu džungļu mūziku tu, neko nedarīdams, esi notrallinājis veselus 4 gadus, viņš teica.

Tagad, nieka 43 gadus vēlāk, man nāk prātā, ka es būtu varējis viņam pateikt vismaz savu dzimumdzīvi man izdevās organizēt labāk nekā viņam. Pateicoties džungļu mūzikai, es vienmēr varēju dabūt kādu gultā, tāpat kā citi "Dvēseļu tirgoņi". Tas bija ne tikai meitenes, bet arī zināma visnotaļ pieaugušu sieviešu pasuga, kas uzlūkoja mūs uz skatuves kā brīnišķīgus brīvus garus, kas atdarina melnādainos, smēķē marihuānu, muzicēdami ļoti mīl sevi un gandrīz visu laiku smejas, Dievs vien zina par ko.

Nu manas mīlas gaitas laikam ir cauri. Pat ja es tiktu ārā no cietuma, es negribētu aplipināt ar tuberkulozi kādu paļāvīgu sievieti. Viņa līdz nāvei baidītos dabūt AIDS, bet es viņai tā vietā pielaistu delamo. Vai tas nebūtu mīli?

Tātad man tagad būs jāiztiek ar atmiņām. Kā protēzi savai atmiņai esmu sācis taisīt sarakstu par visām sievietēm, atskaitot manu sievu un prostitūtas, ar kurām esmu "gājis līdz galam", kā mēs sacījām vidusskolā. Nevienu no padsmitnieka gadu uzvarām es nespēju atcerēties pietiekami skaidri, lai atšķirtu faktus no fantāzijas. Tas bija kā sapnī. Tāpēc sāku savu sarakstu ar Šērliju Kernu, ar kuru mīlējos 20 gadu vecumā. Šērlija ir mans atskaites punkts.

Cik vārdu būs šajā sarakstā? Vēl nevaru pateikt, bet vai gan šis skaitlis, lai kāds tas izrādītos, nebūtu piemērota, mīklaina epitāfija, ko varētu iekalt manā kapakmenī?

Man tiešām ir loti žēl, ja esmu izpostījis dzīvi kādai no tām sievietēm, kas noticēja, kad es teicu, ka viņu mīlu. Varu tikai cerēt lai cik vāja botu šī cerība, ka Šērlijai Kernai un visām pārējām joprojām klājas labi.

Ja kādai no viņām tomēr neklājas labi, tad varbūt neliels mierinājums būs tas, ka manis paša dzīvi izpostīja Zinātnes sasniegumu izstāde.

Tēvs jautāja man, vai ir kāds ārpusklases pasākums, kurā es vēl varētu piedalīties. Līdz manam izlaidumam bija palikušas tikai 8 nedēļas! Tā kā viņš zināja, ka dabaszinātnes mani nebūt neinteresē tik loti kā viņu, es ironiski bildu, ka mana pēdējā iespēja kaut ko sasniegt būtu piedalīšanās Novada Zinātnes sasniegumu izstādē. Fizikā un ķīmijā mana atzīme bija B loti labi -, tomēr šie priekšmeti man bija pie vienas vietas, kas visai tālu no sirds un prāta.

Taču Tēvs ar neveselīgu jūsmu piecēlās no krēsla. Noiesim pagrabā, viņš teica. Ir darbiņš darāms.

Kāds darbiņš? es jautāju. Bija gandrīz pusnakts.

Un viņš atbildēja: Tu piedalīsies un uzvarēsi Zinātnes sasniegumu izstādē.

Un es to izdarīju. Vai, pareizāk sakot, Tēvs piedalījās un uzvarēja Zinātnes sasniegumu izstādē, man tikai vajadzēja parakstīt zvērestu, ka izstādīto darbu esmu izstrādājis 1 pats, kā arī bija jāiegaumē izskaidrojums, kas ar šo darbu tiek pierādīts. Tas bija par kristāliem kā tic aug un kāpēc tie aug.

Viņa sāncenši bija vāji. Galu galā viņš bija 43-gadīgs ķīmijas tehnologs, kas savā nozarē nostrādājis 20 gadus, un mērojās spēkiem ar padsmitniekiem, kas nāca no aprindām, kurās loti nedaudzu vecākiem bija augstākā izglītība. Tolaik šai novadā galvenā uzņēmējdarbības nozare joprojām bija lauksaimniecība kukurūzas, kā arī cūku un liellopu audzēšana. Barrytron bija vienīgais uzņēmums ar sarežģītu tehnoloģiju, un tajā tikai daži darbinieki, tādi kā mans Tēvs, saprata ražošanas procesa būtību un norises gaitu. Lielākā dala rūpnīcas strādnieku bija apmierināti, darīdami to, ko viņiem liek, un viņus neinteresēja, kā tieši top tas brīnums, kas iepakots, etiķetēm un adresēm nolīmēts, nonāk noliktavā uz promvešanu.

Vēl man nāk prātā kritušie amerikāņu zaldāti, lielākoties padsmitnieki, kas, iepakoti, etiķetēm un adresēm nolīmēti, nonāca savās promvedamo noliktavās Vjetnamā. Cik daudzi ļaudis zināja vai interesējās, kā tieši ražo šos īpatnējos izstrādājumus?

Maz.

Kāpēc Tēvu un mani neizsvilpa kā krāpniekus, kāpēc mūsu eksponātu neizsvieda no Zinātnes sasniegumu izstādes, kāpēc es tagad esmu ieslodzītais, kas gaida tiesu, nevis populārs reportieris avīzē The New York Times, kas nu jau pieder korejiešiem? Tagad es domāju, ka tam ir sakars ar līdzjūtību. Man liekas, ka pilsētas sabiedrībā valdošais viedoklis bija šāds mūsu mazā ģimene ir cietusi diezgan. Šā vai tā mūsu novadā neviens īpaši neinteresējās par zinātni.

Turklāt citi eksponāti bija tik nejēdzīgi un nožēlojami, ka pat vislabākie līdz ar to krietnajiem radītājiem liktu mūsu novadam izskatīties muļķīgi štata mēroga konkursā Klīvlendā. Mūsu eksponāts neapšaubāmi izskatījās smalks un glauns. Varbūt vēl 1 liels pluss, pēc tiesnešu domām, bija tāds, ka, viņuprāt, tas varētu cienīgi konkurēt ar citiem Klīvlendas izstādes dalībniekiem: parastam cilvēkam mūsu eksponātu bija ārkārtīgi grūti saprast, kur nu vēl ieinteresēties par to.

Kamēr sabiedrība lēma, vai sist mani krustā par krāpšanu, vai kronēt kā ģēniju, es paliku filozofiskā omā, pateicoties marihuānai un alkoholam. Varbūt Tēvs arī bija ierāvis. Dažkārt ir grūti pateikt. Vjetnamā es dienēju pie 2 ģenerāliem, kuri dzēra viskija kvartu ik dienas, bet to bija grūti pamanīt. Viņi vienmēr izskatījās nopietni un cienīgi.

Tad nu mēs ar Tēvu aizbraucām uz Klīvlendu. Viņš bija pacilātā garastāvoklī. Es zināju, ka mūs gaida izgāšanās. Es nezinu, kāpēc viņš nesaprata, ka mūs gaida izgāšanās. Vienīgais padoms, ko viņš man deva, bija turēt taisnu muguru, kamēr izskaidroju savu eksponātu, un nesmēķēt vietās, kur tiesneši to varētu pamanīt. Viņš runāja par parastajām cigaretēm. Viņš nezināja, ka es smēķēju citādas.

Es negrasos atvainoties par to, ka savās drūmākajās vidusskolas dienās biju apdullinājies. Vinstons Čērčils vadīja drūmākās 2. Pasaules kara dienas, pielējies ar brendiju un apkvēpinājies ar Kubas cigāriem.

Hitlers, pateicoties Vācijas attīstītajām tehnoloģijām, protams, bija 1 no pirmajiem cilvēkiem, kas ar amfetamīna palīdzību pārvērta savas smadzenes sviestā. Stāsta, ka viņš pat esot gremojis paklājus. Nam, ņam.

Māte nebrauca mums ar Tēvu līdzi uz Klīvlendu. Viņai bija kauns atstāt mājas, viņa bija tik milzīga un resna. Tādēļ man pēc skolas jo bieži nācās iet iepirkties. Arī lielākā dala saimniecības darbu bija uzticēti man, jo viņai bija visai grūti pārvietoties. Iemaņas mājsaimniecībā man lieti noderēja Vestpointā un arī vēlāk kad nojūdzās mana sievasmāte un pēc tam arī sieva. Saimniekošana pat sniedza atpūtu, kad varēju redzēt, ka esmu paveicis kaut ko nenoliedzami labu, un man, to darot, nebija jādomā par savām nebūšanām. Un kā iemirdzējās manas mātes acis, ieraugot, ko esmu viņai pagatavojis!

Manas mātes dzīves stāsts ir 1 no nedaudzajiem īstiem veiksmes stāstiem šai grāmatā. Viņa iestājās Svara Vērotājos 60 gados, manā tagadējā vecumā. Kad pie Niagaras ūdenskrituma viņai uzgāzās griesti, viņa svēra tikai 52 kilogramus!

Šī bibliotēka ir pilna ar stāstiem par šķietamiem triumfiem, un tas manī vieš pamatīgas aizdomas. Lasīt par izciliem sasniegumiem nozīmē ļauties maldinājumam, jo, cik esmu novērojis, pat vidusun augstākajai šķirai piederīgu balto cilvēku vidū neveiksme ir norma. Sevišķi negodīgi tas ir pret jaunatni atstāt viņus pilnīgi nesagatavotus ākstu lomām un milzu bedrēm, kurās nāksies iekrist, un vispār neiedomājamām ķibelēm.

Ohaio Zinātnes sasniegumu izstāde notika Klīvlendas skaistajā Mēlenkampu zālē. Teātra krēsli bija izvākti un to vietā ienesti galdi eksponātiem. Tas bija mājiens par manu tolaik vēl tālo nākotni zāli pilsētai bija dāvinājuši tie paši Mēlenkampi, oglrūpnieku un kuģinieku ģimene, kas deva Tārkingtonā koledžai tās bibliotēku. Tas notika sen, pirms viņi pārdeva savus kuģus un raktuves kādam britu un Omānas konsorcijam ar bāzi Luksemburgā.

Tomēr tagadne vien bija pietiekami slikta. Jau tad, kad mēs ar Tēvu uzstādījām savu eksponātu, citi konkursa dalībnieki mūs uzlūkoja kā jokdarus, varbūt kā Lorelu un Hārdiju: Tēvs bija resnais un pārgudrais, es biju kārnais un neaptēstais. Patiesībā uzstādīšanu veica Tēvs 1 pats, bet es mīņājos blakus un izskatījos garlaikots. Mana vienīgā vēlēšanās bija iziet ārā, paslēpties aiz kāda koka vai vienalga kur un uzsmēķēt. Mēs pārkāpām pašu galveno izstādes noteikumu, proti, ka jaunajiem dalībniekiem viss jāizdara pašiem, no sākuma līdz galam. Vecākiem, skolotājiem un citiem bija rakstiski aizliegts sniegt jebkādu palīdzību.

Tas bija tā, it kā es piedalītos Ziepjukastes rallijā Akronā, Ohaio, drāzdamies lejup pa nogāzi ar it kā paša taisītu braucamo, kas patiesībā būtu mana tēta Ferrari Gran Turismo.'

Mēs netaisījām savu eksponātu pagrabā. Kad pašā sākumā Tēvs teica, ka mums jānoiet pagrabā un ka tur esot darbiņš darāms, mēs tiešām nogājām pagrabā. Bet mēs tur palikām tikai kādas 10 minūtes, kamēr viņš domāja un domāja, arvien vairāk iejūsminādamies. Es neteicu neko.

Patiesībā 1-reiz es tomēr ierunājos. Tu neiebilsti, ja es uzpīpēšu? es jautāju.

-     Pīpē vien, viņš atteica.

Tas man bija īsts izrāviens. Tas nozīmēja, ka varēšu mājās smēķēt, kad vien man iepatiksies, un viņš neko neteiks.

Tad mēs gājām atpakaļ uz dzīvojamo istabu. Viņš apsēdās pie Mātes galda un sāka gatavot eksponātam nepieciešamo lietu sarakstu.

-     Ko tu tur raksti, Tēt? cs jautāju.

-    Tss! viņš atbildēja. Es esmu aizņemts. Netraucē.

Tad nu es viņu netraucēju. Man tāpat bija citas lietas, par ko domāt, vairāk nekā pietiekami. Es biju visai pārliecināts, ka man ir gonoreja. Katrā ziņā tā bija urīnkanālu infekcija, kas man sagādāja lielas neērtības. Vēl nebiju gājis pie ārsta, jo ārstam pēc likuma vajadzētu ziņot par mani Veselības departamentam, un par to tiktu informēti arī vecāki, it kā viņiem tāpat nepietiktu sirdsēstu.

' Amerikas Ziepjukastes rallijs (Soapbox Derby, All-American), ikgadēja sacīkste 11-15 gadu veciem braucējiem ar paštaisītiem bezmolora auto, kas notiek kopš 1934. gada Akronas pilsētā, Ohaio. Sacīkšu trase ir 297 metrus gara nogāze.

Lai kas lā bija par infekciju, tā pārgāja pati, man neko lietas labā nedarot. Tā nevarēja būt gonoreja, kas nekad pati pēc savas gribas nepārstāj tevi ēst. Kāpēc lai tā brīvprātīgi rimtos? Tā taču tik brīnišķīgi pavada laiku. Kāpēc lai izbeigtu dzīres? Paskat vien, cik mazie veselīgi un priecīgi.

Divreiz vēlākā mūža laikā es tiešām inficējos ar nepārprotamu gonoreju, 1-reiz Hondurasas galvaspilsētā Tegusigalpā un otrreiz Vjetnamā, Saigonā, tagadējā Hošiminā. Abos gadījumos es izstāstīju ārstiem par infekciju, kas vidusskolas laikā pārgājusi pati.

Viņi teica, ka varbūt tas bijis raugs. Man vajadzējis atvērt konditoreju.

Tad nu Tēvs sāka nest mājās no darba eksponāta sastāvdaļas, kuras Barrytron izgatavoja pēc vina pasūtījuma: pamatni, ekspozīcijas vitrīnu, paskaidrojošas plāksnītes un zīmītes, kuras taisīja tipogrāfijā, kas saņēma daudzus pasūtījumus no Barrytron. Pašus kristālus gādāja kāda ķimikāliju piegādes firma Pitsburgā, kas arī daudz sadarbojās ar Barrytron. Atceros, ka viens kristāls pat tika atsūtīts no Birmas.

Ķimikāliju firmai droši vien nācās krietni nopūlēties, lai savāktu mums šo iespaidīgo kristālu kolekciju, jo lielākā da|a noteikti neietilpa viņu parastajā sortimentā. Lai iepriecinātu tik lielu klientu kā Barrytron, viņi varbūt pat gāja pie kāda, kas kolekcionēja un pārdeva kristālus to skaistuma un retuma pēc: nevis kā ķimikālijas, bet kā dārgakmeņus.

Lai kā būtu bijis, kad Tēvs izklāja šo muzejiskas vērtības kristālu kolekciju uz mūsu dzīvojamās istabas kafijas galdiņa, viņš starodams bilda šādu brīnišķīgu kopsavilkumu: Dēls, mēs nekādi nevaram zaudēt.

Nu, bet Žans Pols Sartrs Bartleta "Populāru citātu vārdnīcā" izsakās tā: "Citi cilvēki ir elle." Citi cilvēki pirms 43 gadiem ātri tika galā ar Tēva un manu neuzvaramo Klīvlendas eksponātu.


Atceros, kāds man 1-reiz teica, ka ģenerāla Kastera slavenie pēdējie vārdi bijuši: "Kur tie vella indijāņi ronas?"

Kādu brītiņu tieši mēs ar Tēvu un nevis mūsu skaistie kristāli bijām Mēlenkampu zāles visaizraujošākais eksponāts. Mēs bijām lielisks psihiskas novirzes paraugs. Citi dalībnieki un viņu audzinātāji sapulcējās apkārt un ņēmās mūs tirpināt. Viņi labi zināja, kuru pogu, kā smejies, nospiest, lai mēs vai nu mainītu krāsu, vai pagrieztos, vai sarautos, vai mironīgi pasmaidītu lai darītu jebko.

Viens dalībnieks apjautājās Tēvam, cik viņam gadu un kurā vidusskolā viņš mācās.

Tobrīd gan mums būtu vajadzējis savākt savu mantību un manīties projām. Tiesneši vēl nebija pievērsuši mums uzmanību un reportieri arī ne. Mēs vēl nebijām pielikuši plāksnītes, kas paustu, kā mani sauc un kura novada skolas es pārstāvu. Mēs vēl nebijām pateikuši neko, kas būtu atcerēšanās vērts.

Ja mēs botu tūlīt un nekavējoties visu iepakojuši un klusi nozuduši, atstājot aiz sevis tikai tukšu galdu, tad Amerikas

zinātnes vēsturē varbūt būtu iegājuši tikai kā tādi, kas nav ieradušies slimības vai kā cita dēļ. Tur jau bija 1 tukšs galds, kas tā ari palika tukšs, tikai 5 metrus no mūsējā. Mēs ar Tēvu zinājām, kāpēc tam bija lemts palikt tukšam. Potenciālais dalībnieks ar savu māti un tēvu bija ievietots Limas slimnīcā, tepat Ohaio, nejaukt ar Limu Peru! Vini šai pilsētiņā dzīvoja. Viņi bija tikko atpakaļgaitā izbraukuši no savas mājas celiņa, lai, kā viņiem likās, dotos uz Klīvlendu ar eksponātu bagāžniekā, kad šai bagāžniekā ietriecās kāds piedzēries šoferis.

Avārija nebūtu izrādījusies ne pustik briesmīga, ja eksponātā nebūtu ietilpušas vairākas pudeles ar dažādām skābēm. Pudeles saplīsa, aizdedzināja benzīnu, un abus braucamos 1 mirklī pārņēma liesmas.

Es domāju, ka eksponāts bija iecerēts, lai parādītu vairākas svarīgas šo skābju īpašības, no kurām daudzi cilvēki baidās un par kurām viņi negrib ne iedomāties, bet kas ik dienas veic daudzas Cilvēcei noderīgas funkcijas.

Laudīm, kas mūs uzlūkoja un iztaujāja, nepatika tas, ko viņi redzēja un dzirdēja, un viņi aizsūtīja pēc tiesneša. Viņi gribēja, lai mūs diskvalificē. Ja vien mēs būtu bijuši tikai krāpnieki… Mēs bijām smieklīgi!

Man nāca vēmiens. Es sacīju Tēvam: Tēt, no Dieva puses, tīsim ies labāk prom no šejienes. Mēs esam nogāzuši podu.

Bet Tēvs attrauca, ka mums nav, par ko kaunēties, un ka mēs jau nu nebrauksim mājās, asti kājstarpē iežmieguši.

Vjetnama!

Un nu pienāca 1 no tiesnešiem un ātri pārliecinājās, ka es ne nieka nesajēdzu no sava eksponāta. Tad viņš paveda Tēvu sānis, lai panāktu politisku vienošanos, kā vīrs ar vīru. Viņš negribēja, lai mūsu novadā izceltos sarūgtinājums. Viņi taču bija atsūtījuši mani uz Klīvlendu kā savu čempionu. Viņš arī negribēja pazemot Tēvu, cienījamu sabiedrības locekli, kas acīmredzot nebija pietiekami rūpīgi izlasījis noteikumus. Viņš nepazemošot mūs ar oficiālu diskvalifikāciju, kas varētu radīt nepatīkamu publicitāti, ja Tēvs savukārt neuzstāšot, lai mūsu eksponāts pilntiesīgi piedalītos sacensībā ar pārējiem, it kā tas būtu pilnīgi likumīgs.

Viņš teica, ka vērtēšanas laikā viņš un pārējie žūrijas locekli vienkārši bez komentāriem paies mums garām. Viņi nevienam neizpaudīs, ka mums nav nekādu izredžu uz balvām.

Tā tapa salīgts.

Vēsture.

## 5.

TĀ GADA SACENSĪBĀ uzvarēja kāda meitene no Sinsinati. Sagadījās tā, ka arī viņas eksponāts bija iz kristalogrāfijas jomas. Taču viņa tos bija vai nu izaudzējusi pati, vai savākusi paraugus avotu gultnēs, alās un ogļu šahtās 100 kilometru rādiusā ap savu māju. Es atceros, viņu sauca Marija Alise Frenča, un viņa tika līdz Nacionālajam Finālam Vašingtonā, kur gan palika 1 no pēdējām.

Es dzirdēju, ka Sinsinati visi tik loti lepojušies ar viņu un bijuši tik pārliecināti par viņas un kristālu uzvaru vai vismaz loti augstu vietu, ka, viņai izbraucot uz Finālu, mērs esot izsludinājis "Marijas Alises Frenčas dienu".

Tagad, kad man ir tik daudz laika domāt par visiem cilvēkiem, ko esmu sāpinājis, es prātoju, vai mēs ar Tēvu neesam netieši līdzvainīgi Marijas Alises Frenčas šaušalīgajā Vašingtonas neveiksmē. Nebūt nav izslēgts, ka Klīvlendas tiesneši piešķīra viņai pirmo vietu tāpēc, ka viņas eksponāts morāliskā ziņā tik loti kontrastēja ar mūsējo.

Varbūt vērtēšanas gaitā zinātnes apsvērumi tika palikti sānis un mūsu saceltā nesmukuma dēl viņai tika dota lieliskā iespēja ilustrēt likumu, kas ir pārāks par visiem zinātnes likumiem: ka godīgums ir vislabākā politika.

Bet kas zina?

Daudzus, daudzus gadus pēc tam, kad Vašingtonā tika salauzta Marijas Alises Frenčas sirds, es biju kļuvis par skolotāju Tārkingtonā un man bija kāds vīriešu kārtas audzēknis no Sinsinati, Marijas Alises Frenčas dzimtās pilsētas. Šā audzēkņa mātes radi nupat bija pārdevuši Sinsinati pēdējo palikušo dienas laikrakstu, pilsētas vadošo TV staciju, kā arī vairākas radiostacijas un nedēļas avīzes. Viņi tos bija pārdevuši Brunejas sultānam, kurš tika uzskatīts par visbagātāko cilvēku uz Zemes.

Kad šis audzēknis ieradās pie mums, izskatījās, ka viņam ir 12 gadu. Patiesībā viņam bija 21, bet balss lūzums nebija iestājies, un viņš bija 150 cm garš. Pateicoties darījumam ar Sultānu, runāja, ka viņa īpašumā esot 30 000 000 dolāru, taču viņš baidījās pats no savas ēnas.

Viņš mācēja lasīt, rakstīt un arī rēķināt līdz pat algebras un trigonometrijas līmenim, un to visu bija apguvis pašmācības ceļā. Viņš bija arī laikam visspēcīgākais šahists koledžas vēsturē. Taču uzvesties sabiedrībā viņš nemācēja, un droši vien nebija lemts to iemācīties, jo viss šai dzīvē viņam likās ļoti šaušalīgs.

Reiz es pajautāju, vai viņš ir dzirdējis par mana vecuma sievieti no Sinsinati, kuru sauc Marija Alise Frenča.

Viņš atbildēja: Es nevienu nepazīstu, es neko nezinu. Lūdzu, nerunājiet vairs ar mani. Pasakiet arī citiem, lai nerunā vairs ar mani.

Man nav tapis zināms, ko viņš iesāka ar savu milzu naudu ja viņš vispār ko iesāka. Kāds teica, ka viņš esot apprecējies. Grūti noticēt!

Kāda bagātību medniece būs viņu dabūjusi savos slazdos.

Gudra meitene. Tagad viņa dzīvo zaļi.

Nu atpakaļ uz Zinātnes sasniegumu izstādi Klīvlcndā. Kad Tēvs bija vienojies ar tiesnesi, es devos uz tuvāko izeju. Man vajadzēja svaigu gaisu. Man vajadzēja pavisam jaunu planētu vai arī nāvi. Jebkas būtu labāk, nekā atrasties šeit.

Izeju bija aizšķērsojis brīnumaini tērpies vīrs. Viņš bija gluži atšķirīgs no visiem citiem ļaudīm zālē. Neticami, viņš bija tas, par ko arī es vēlāk kļuvu: regulārās Armijas pulkvežleitnants ar daudzām ordeņlentītēm pie krūtīm. Viņš bija parādes uniformā ar zeltītu akselbanti, desantnieku vienības uzšuvēm un zābakiem. Tolaik mēs ne ar 1 valsti nekarojām, tāpēc šādi uzcirtušās militārpersonas parādīšanās starp civilistiem bija satriecoša, sevišķi tik agrā stundā. Viņš bija nosūtīts uz turieni vervēt topošos zinātniekus savai alma mater, Savienoto Valstu Militārajai akadēmijai Vestpointā.

Akadēmija bija nodibināta drīz pēc Neatkarības kara, jo valstī tolaik bija gaužām maz virsnieku ar zināšanām matemātikā un inženierzinātnēs, kas bija ļoti vajadzīgas tālaika modernajai karošanai, lielākoties karšu un lielgaballožu taisīšanai. Tagad, kad ir radari, raketes, lidmašīnas, kodolieroči un viss pārējais, atkal radusies šī pati problēma.

Un tur nu es biju, Klīvlendā, un man pie krūtīm kā mērķis bija piesprausta liela, apaļa nozīmīte ar uzrakstu:

DALĪBNIEKS

Pulkvežleitnants, kuru sauca Sems Veikfīlds, mani ne tikai iedabūja Vestpointā. Vjetnamā, kur viņš bija ģenerālmajors, viņš piešķīra man Sudraba zvaigzni par izcilu drosmi un varonību. Viņš atvaļinājās no dienesta, kad līdz kara beigām vēl bija palicis vesels gads, un kļuva par Tārkingtonā koledžas (tagadējā Tārkingtonā cietuma) rektoru. Un, kad es pats tiku vaļā no Armijas, viņš nolīga mani, lai es mācītu fiziku un zvanītu zvanus zvanus zvanus…

Lūk, kādi bija paši pirmie vārdi, ar kādiem mani uzrunāja Sems Veikfīlds, kad man bija 18, bet viņam 36 gadi:

Kur tu tā steidzies, Dēls?

## 6

— KUR TU TĀ steidzies, Dēls? viņš apjautājās un piebilda: Ja tev būtu brītiņš laika, es gribētu ar tevi parunāties.

Es apstājos. Tā bija lielākā kļūda manā mūžā. Tur bija arī vairākas citas izejas, un man vajadzēja doties uz kādu no tām. Tobrīd jebkura cita izeja veda uz Mičiganas universitāti, žurnālistiku, muzicēšanu un dzīvi, kuras laikā es varētu runāt un ģērbties, kā vien man, saso… vai ziniet, labpatīk. Loti iespējams, ka jebkura cita izeja būtu novedusi pie sievas, kas nebūtu nojūgusies gluži kā man par spīti, un pie bērniem, kas mani mīlētu un cienītu.

Es zinu, jebkura cita izeja būtu novedusi arī pie 1 otras nelaimes, jo dzīve nav rožu dārzs. Tomēr nedomāju, ka tā būtu mani novedusi Vjetnamā un pēc tam Tārkingtonā koledžā, lai mācītu neiemācāmo, un pēc tam novedusi līdz atlaišanai no Tārkingtonas, un vēl pēc tam līdz neiemācāmā mācīšanai cietumā ezera otrā krastā līdz pat vislielākajam cietuma dumpim Amerikas vēsturē. Un tagad es pats esmu cietumnieks.

Taču es apstājos pie vienīgās izejas, kuru bija aizšķērsojis Sems Veikfīlds.

Mana spēlīte bija cauri.

Sems Veikfīlds apjautajas, vai es jelkad esmu apsvēris militāras karjeras priekšrocības. Tas bija cilvēks, kas ievainots

<V7 2. pasaules karā, vienīgajā karā, kura es botu piedalījies labprāt, un pēc tam Korejā. Viņam vēl bija priekšā atvaļināšanās no dienesta Vjetnamas kara laikā, kļūšana par Tārkingtonā koledžas rektoru un pēc tam pašam savu smadzeņu izškaidīšana.

Es atbildēju, ka esmu jau uzņemts Mičiganas universitātē un ka mani neinteresē Armija. Viņam galīgi neveicās. Vairums puišu, kas bija tikuši līdz štata līmeņa Zinātnes sasniegumu izstādei, no sirds gribēja mācīties Kalifornijas vai Mičiganas Tehnoloģiju institūtā vai kādā citā vietā, kas ir pulka draudzīgāk noskaņota pret brīvām domām nekā Vestpointā. Tāpēc viņš bija izmisis. Viņš braukāja apkārt pa visu valsti, zvejodams Zinātnes sasniegumu izstāžu mieles. Viņš neko nejautāja par manu eksponātu. Viņš nejautāja par manām atzīmēm. Viņš gribēja manu fizisko personu, lai kāda tā būtu.

Un tad pienāca Tēvs, lūkodamies manī. Pēc brīža es attapos, redzēdams, ka Tēvs un Sems Veikfīlds smejas un krata 1 otram roku.

Tēvs bija tik laimīgs, cik laimīgu es viņu gadiem nebiju redzējis. Viņš man sacīja: Mājās visi domās, ka tas ir daudz labāk par balvu kaut kādā Zinātnes izstādē.

Kas ir labāk? es jautāju.

-Tu esi tikko ieguvis ieteikumu Savienoto Valstu Militārajai akadēmijai, viņš teica. Tagad man ir dēls, ar ko es varu lepoties.

Septiņpadsmit gadus vēlāk, 1975.-ajā, es biju pulkvežleitnants un stāvēju Saigonā uz Amerikas vēstniecības jumta, atturēdams visus, kas nebija amerikāņi, no iekāpšanas helikopteros, ar kuriem traki noraustījušies cilvēki tika transportēti uz jūrā noenkurotiem kuģiem. Mēs bijām zaudējuši karu!

ZAUDĒTĀJI

Es nebiju pats draņķīgākais jaunais zinātnieks, ko Sems Veikfīlds pierunāja iestāties Vestpointā. Kāds mans kursabiedrs, nācis no mazas vidusskolas Vaiomingā, bija agri apliecinājis savu talantu, pagatavodams elektrisko krēslu žurkām ar mazām siksniņām, melnu kapucīti un visu pārējo.

Viņu sauca Džeks Patons. Viņš nebija rados ar Patonu Stingro Dūri slaveno 2. Pasaules kara ģenerāli. Viņš k|uva par manu svaini. Es apprecēju viņa māsu Mārgaretu, kas ar vecākiem atbrauca no Vaiomingas uz brāļa izlaidumu. Tieši tad es viņā iemīlējos. Dejas solis mums nudien saskanēja.

Džeku Patonu nogalināja snaiperis Hue pilsētā. Viņš bija sapieru bataljona pulkvežleitnants. Es nebiju klāt, bet runā, ka viņš esot dabūjis lodi tieši starp acīm. Tā tik ir precizitāte! Tas, kas viņu nošāva, bija īsts uzvarētājs.

Tomēr, kā esmu dzirdējis, šis snaiperis nepalika uzvarētājos sevišķi ilgi. Reti kurš paliek. Daži no mūsējiem izdibināja, kur viņš ir. Dzirdēju, ka viņam nav bijis vairāk kā 15 gadu. Viņš bija puika, ne vīrs, bet, ja grib spēlēt vīru spēles, tad arī jāmaksā par to pēc vīru mēriem. Man stāstīja: kad viņš bijis nogalināts, viņa mazie sēklinieki un loceklis iesprausti viņam mutē par biedinājumu katram, kas sagribētu izvēlēties snaipera arodu.

Likums un kārtība. Taisnīgums ātrs un nepārprotams.

Atļaujiet man steigšus paskaidrot, ka nevienai man pakļautai vienībai netika ļauts kropļot ienaidnieku līkus, nedz arī es būtu piemiedzis acis, ja būtu par to dzirdējis. Viens manis komandētā bataljona vads bija pasācis, pēc savas iniciatīvas, atstāt uz ienaidnieka līķiem pīķa dūžus, tā laikam bija tāda kā vizītkarte. Stingri ņemot, tā nebija līķu apgānīšana, tomēr es darīju tam galu.

Protams, tas, ko kājnieks ar savām pieticīgajām tehniskajām iespējām var nodarīt līķim, ir tīrais nieks, salīdzinot ar gluži parastajiem un pierastajiem, un neizbēgamajiem efektiem, ko panāk gaisa bombardēšana un artilērija. Reiz kādā Kambodžas rīsa laukā izsistā sprādziena bedrē es redzēju bārdaina sirmgalvja atdalīto galvu, kas, mušām klāta, atdusējās uzšķērsta bifeļa zarnās. Lidmašīna, kuras bumba izsita bedri, bija tobrīd lidojusi tik augstu, ka nemaz nebija no zemes saskatāma, taču nomestās bumbas veikums nudien bija iespaidīgāka vizītkarte par pīka dozi, tas nu man jāatzīst.

Es nedomāju, ka Džeks Patons būtu gribējis, lai tiktu kropļots viņa nošāvēja līķis, bet skaidri to nevar zināt. Kad viņš vēl bija dzīvs, 1 ziņā vismaz viņš jau bija kā mironis: viņš bija gluži mierā pilnīgi ar visu.

Viss, un ar to es domāju tiešām visu, viņam bija tīrais joks, tā vismaz viņš teica. Viņa mīļākais izteiciens līdz pat pašam galam bija: "Jāsmejas līdz nāvei." Ja pulkvežleitnants Patons ir debesīs es gan nedomāju, ka sevišķi daudzi profesonāli karavīri lolo cerības tur nokļūt, vismaz pēdējā laikā ne, tad varbūt viņš šo pašu brīdi kādam stāsta, kā Hue pēkšņi aprāvusies viņa dzīve, un piebilst, bez smaida ēnas, ka viņam par to jāsmejas līdz nāvei. Tur jau tā lieta: Patons mēdza izteikties par jelkādu šķietami nopietnu vai skaistu, vai briesmīgu, vai svētu notikumu, ka viņam esot jāsmejas līdz nāvei, bet faktiski viņš nesmējās. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts arī vēlāk, stāstot par to. Es nedomāju, ka viņa dzīves laikā kādam vispār ir gadījies dzirdēt to, ko viņam it kā bijis jādara visu laiku, proti, jāsmejas līdz nāvei.

Viņš teica, ka viņam bijis jāsmejas līdz nāvei, kad viņš godalgots skolas zinātnes konkursā par žurku elektrisko krēslu, tomēr viņš nesmējās. Daudzi gribējuši, lai viņš sarīko publisku krēsla darbības izrādi ar žurku, kam iešlircinātas miega zāles, ļaudis gribējuši, lai viņš noskuj nabaga žurku, piesprādzē pie krēsla un, kā stāstīja Džeks, lai aicina to teikt pēdējos vārdus, varbūt izsakot nožēlu par noziedzīgo dzīvesveidu, kādu tā piekopusi.

Nāves soda izpilde tomēr nenotika. Patonas vidusskolas vadībai, atšķirībā no fizikas skolotājiem, acīmredzot pietika veselā

SO saprāta, lai nosodītu šādu ieceri kā pārāk nežēlīgu pret muļķa dzīvnieciņu. Un Džeks Patons piebilda, kā allaž bez smaida: Tur nu bij jāsmejas līdz nāvei.

Viņš teica, ka viņam bijis jāsmejas līdz nāvei, kad es apprecējos ar vina māsu Mārgaretu. Viņš teica, ka man ar Mārgaretu nevajagot apvainoties. Viņam esot jāsmejas līdz nāvei ikreiz, kad cilvēki precas.

Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Džeks nezināja par nenormālību, kas viņa ģimenē iedzimusi no mātes puses. Esmu pārliecināts, ka arī viņa māsa, mana nākamā līgava, to nezināja. Kad es apprecējos ar Mārgaretu, likās, ka ar viņas māti viss vēl bija kārtībā, ja neņēma vērā viņas dejošanas māniju, kas palaikam bija drusku biedējoša, tomēr nekaitīga. Dejošana līdz pārgurumam nebija ne tuvu tik ārprātīga kā Ziemelvjctnamas iebombardēšana atpakaļ Akmens laikmetā vai kā jebkuras vietas iebombardēšana atpakaļ Akmens laikmetā.

Mana sievasmāte Mildreda uzauga Peru miestiņā, Indiānas štatā, bet viņa nekad nerunāja par Peru, pat pēc nojūgšanās ne, vienīgi pieminēja, ka Kouls Porters, superglaunu estrādes dziesmu komponists pagājušā gadsimta pirmajā pusē, arī ir dzimis Peru.

Mana sievasmāte aizbēga no Peru, kad viņai bija 18 gadu, un nekad tur neatgriezās. Viņa izcīnījās cauri Vaiomingas universitātei Laramī pilsētā, padomājiet vien. Man liekas, tas bija tālākais punkts no Peru, ko viņa varēja sasniegt, neatstājot Piena Ceļu. Tur viņa iepazinās ar savu nākamo vīru, kas tolaik bija šīs universitātes Veterinārijas fakultātes students.

Tikai pēc Vjetnamas kara, kad Džeks jau sen bija miris, mēs ar Mārgaretu sapratām, ka viņas māte gribējusi tikt tālu prom no Peru, tāpēc ka tur daudzi cilvēki zināja par viņas izcelsmi no trako dzimtas. Un tad viņa apprecējās, paturēdama savas ģimenes drausmo vēsturi pie sevis, un viņa vairojās.

Manis paša sieva apprecējās un vairojās, ij nenojauzdama par briesmām, kādas draud viņai pašai un arī bērniem.

Mūsu bērni, uzauguši vienā mājā ar savu nekrietno un ārprātīgo vecmāmiņu, aizbēga no šīs ielejas, tiklīdz radās izdevība, tieši tāpat kā vecmāmiņa bija aizbēgusi no Peru. Taču viņi nav vairojušies un, zinādami, kādas lamatas slēpjas viņu gēnos, diezin vai kādreiz to darīs.

Džeks Patons nekad neapprecējās. Viņš nekad nav apgalvojis, ka gribētu bērnus. Tātad varbūt viņš tomēr zināja par saviem trakajiem radiniekiem Peru. Es gan tam īsti neticu. Viņš vispār bija pret cilvēku vairošanos, jo cilvēki, kā viņš izteicās, "ir 1000 reizes stulbāki un ļaunāki, nekā viņiem pašiem liekas."

Es pats galu galā, kā redzams, esmu sācis domāt tāpat.

Atceros, kā pirmajā studiju gadā Džeks pēkšņi nolēma, ka kļūs par karikatūristu, lai gan nekad agrāk neko tādu domājis nebija. Viņš nespēja pārvarēt savus impulsus. Varu iztēloties, kā viņš Vaiomingā, vidusskolas laikā, pēkšņi ņēma un nolēma taisīt elektrisko krēslu žurkām.

Pirmā karikatūra, ko viņš uzzīmēja, un tā bija arī pēdējā attēloja 2 degunradžu kāzas. Gluži parasts mācītājs, cilvēks, aicināja draudzi: ja kāds zinot iemeslu, kāpēc šiem 2 nevajadzētu tikt savienotiem svētā laulībā, tad lai runājot tagad, citādi būs mūžam ar to samierināties.

Tas notika sen pirms manas iepazīšanās ar viņa māsu Mārgaretu.

Mēs bijām istabas biedri un palikām tādi visus 4 gadus. Tad nu viņš parādīja man karikatūru un teica, ka varot saderēt, viņam izdošoties to pārdot Playboy.

Es apjautājos, par ko jāsmejas. Zīmēja viņš ne labāk kā degunradzis. Viņam nācās man paskaidrot, ka līgava un līgavainis ir degunradži. Man bija licies, ka tie ir 2 dīvāni vai varbūt sasistas mašīnas. Ja padomā, tas gan būtu bijis visai smieklīgi: kā 2 sasistas mašīnas dod mūža solījumu. Viņas būtu apņēmušās stabili nogruntēties.

-    Par ko jāsmejas? neticīgi pārjautāja Džeks. Kur palikusi tava humora izjūta? Ja kāds neapturēs šīs kāzas, tad viņi sāks pāroties un viņiem dzims sīki degunradželi!

-    Nūja, es atteicu.

-    Apžēliņ… viņš noelsās. Kas gan var būt pretīgāks un stulbāks par degunradzi? Tas, ka radījums spēj vairoties, vēl nenozīmē, ka viņam obligāti jāvairojas!

Es aizrādīju, ka degunradzim degunradzicnc droši vien liekas brīnišķīga.

-    Tur jau tā lieta, viņš nopūtās. Katram lopam liekas, ka viņa sugas lopi ir brīnišķīgi. Cilvēki arī precas tāpēc, ka iedomājas sevi brīnišķīgus esam, un tad viņi grib taisīt brīnišķīgus bērnus, lai gan patiesībā viņi ir tikpat riebīgi kā degunradži. Tas, ka mēs iedomājamies, ka esam varen brīnišķīgi, vēl nenozīmē, ka mēs tiešām tādi esam. Mēs spējam būt pat ārkārtīgi drausmīgi, bet nemūžam to neatzīstam, lai nebūtu sāpīgi.

Atceros, kā manu un Džeka Vcstpointas studiju trešajā gadā mums bija pavēlēts 3 stundas solot pa pagalmu gluži kā īstā sardzes apgaitā pilnā uniformā un ar ieročiem. Tas bija sods par to, ka nebijām nosūdzējuši kādu citu kadetu, kurš bija špikojis elektrotehnikas eksāmenā. Goda kodekss prasīja, lai mēs ne tikai nemelotu un nekrāptos paši, bet arī izspiegotu visus, kas to dara.

Mēs nebijām redzējuši kadetu špikojam. Mēs pat nebijām atradušies ar viņu vienā telpā. Taču mēs bijām kopā ar viņu un vēl vienu kadetu, kad viņš Filadelfijā pēc Armijas un flotes sporta sacīkstēm piedzērās. Viņš tā pietempās, ka izstāstīja, kā pagājšgad jūnijā špikojis eksāmenā. Mēs ar Džeku likām viņam aizvērties un teicām, ka negribam neko par to zināt un negrasāmies nevienam par to stāstīt, jo jebkurā gadījumā tā droši vien nav taisnība.

Taču otrs kadets, kurš vēlāk tapa Vjetnamā fraģēts, mūs visus nodeva. Mēs skaitījāmies tādi paši nelieši kā špikotājs, jo esot mēģinājuši slēpt vioa nodarījumu. Blakus minot, "fraģēt" ir jauns angļu valodas vārds, kas radies Vjetnamas kara gaitā. Tas nozīmē iesviest šķembu granātu kāda neieredzēta virsnieka naktsmītnē. Es negribu lepoties, bet visā mana Vjetnamas dienesta laikā neviens nav piedraudējis mani fraģēt.

Špikotājs tika izslēgts, kaut arī viņš studēja pēdējā kursā un līdz izlaidumam bija palikuši tikai 6 mēneši. Toties man ar Džeku nācās 3 stundas vakarā solot ledusaukstā lietū. Mums nebija atļauts sarunāties 1 ar otru vai ar kādu citu. Tomēr mūsu bezjēdzīgās apgaitas loks vienā punktā krustojās. Vienā šādā sastapšanās reizē Džeks man klusi bilda: Kā tu justos, ja uzzinātu, ka Ņujorkai ir tikko uzmesta atombumba?

Līdz mūsu nākamajam satikšanās mirklim bija jāgaida 10 minūtes. Es apsvēru dažas elementāras atbildes, piemēram, ka es būtu šausmās, ka man nāktu raudiens, un tādā garā. Tomēr es sapratu, ka viņš nemaz negrib dzirdēt manu atbildi. Džeks gribēja, lai uzklausu viņējo.

Tur jau viņš nāca ar savu atbildi. Viņš ieskatījās man acīs un bez mazākā smaidiņa teica: Tad nu gan būtu jāsmejas līdz nāvei.

Pēdējoreiz es dzirdēju Džeku sakām, ka būtu jāsmejas līdz nāvei, Saigonā, kur sastapu viņu kādā bārā. Viņš izstāstīja, ka nupat ticis apbalvots ar Sudraba zvaigzni, tādējādi tapdams par manu līdzinieku, jo man tāda jau bija. Viņš bijis kopā ar 1 sava bataljona vadu, mīnēdams taciņas uz kādu ciematu, kura iemītnieki it kā sadarbojušies ar ienaidniekiem, un tad sākusies apšaude. Viņš izsaucis gaisa spēku atbalstu, un no lidmašīnām uz ciematu nomests napalms, kas ir Hārvarda universitātē radīta benzīna želeja. Ciematā nogalināti visi iedzīvotāji, nešķirojot pēc dzimuma un vecuma. Pēc tam viņam pavēlēts izskaitīt līķus, pieņemot, ka tie visi bijuši ienaidnieki, lai iegūto līķu skaitu varētu iekļaut tāsdienas ziņu biļetenā. Par šo kauju viņš saņēma Sudraba zvaigzni. Man bija jāsmejas līdz nāvei, viņš sacīja, taču nepasmaidīja vis.

Viņam būtu bijis jāsmejas līdz nāvei, ja viņš būtu redzējis mani ar pistoli rokā uz mūsu Saigonas vēstniecības jumta. Es biju nopelnījis Sudraba zvaigzni par to, ka biju sadzinis rokā un personiski nogalinājis 5 ienaidnieka zaldātus, kas bija noslēpušies pazemes tunelī. Kad es stāvēju uz jumta, ienaidnieka vienības atklāti darbojās virszemē, tām nebija vajadzības ne no viena slēpties, bez pretestības ieņemot apkārtējās ielas. Turpat lejā viņi bija, ja man būtu sagribējies vēl kādu bariņu apšaut. Pif-paf! Pif-paf!

Es biju augšā, lai atturētu tos vjetnamiešus, kuri bija mūsu pusē, no iekāpšanas helikopteros, kas bija paredzēti tikai amerikāņiem, civiliem vēstniecības darbiniekiem un viņu ģimenēm, lai nogādātu uz mūsu kuģiem selgā. Ienaidnieki būtu varējuši notriekt helikopterus, aplenkt mūs un sagūstīt vai piebeigt, kā vien viņiem iepatiktos. Taču viņiem attiecībā uz mums vienmēr bija tikai viena vēlēšanās lai mēs aizvāktos projām. Viņi, protams, sagūstīja vai nogalināja tos vjetnamiešus, kurus es nelaidu helikopteros, kamēr tajos nebija sakāpuši visi amerikāņi līdz pēdējam līdz pulkvežleitnantam Jūdžinam Debsam Hartkem.

Todien vēlāk:

Helikopters ar pēdējo amerikāni, kas atstāja Vjetnamu, pievienojās helikopteru baram, kas, iztriekti no stāvvietām uz zemes, riņķoja virs Dienvidķīnas jūras, un tiem gāja uz beigām degviela. Gluži vai 20. gadsimta Dabas Vēstures ainiņa: debesis piepildīja blarkšķoši, cilvēku taisīti pterodaktili, kas, pēkšņi palikuši bez mājvietas, nemācēja peldēt, ar bada nāvi vai noslīkšanu zobu galā.

Zem mums, izvērsta, cik tālu sniedza skats, pletās vissmagāk apbruņotā armāda cilvēces vēsturē, un to nespēja apdraudēt neviens. Ienaidniekam nebija iebildumu, ka mēs pievācam visu dziļo, zilo jūru. Uz veselībinām!

Mans helikopters pa rāciju saņēma rīkojumu kopā ar 2 citiem turēties virs kāda mīnu tralera, kam bija nosēšanās platforma 1 pterodaktilam, viņu pašu, kas pacēlās, lai mūsējais varētu nolaisties. Mēs nolaidāmies, izkāpām ārā, un matroži pārgrūda mūsu lielo, dumjo, neveiklo putnu pār bortu. Šī procedūra tika atkārtota vēl 2 reizes, un tad paša kuģa dīvainais radījums varēja atgriezties savā laktā. Vēlāk es ieskatījos tajā. Tas bija pielādēts ar elektroniskiem aparātiem, kas laikus atklātu mīnas un zemūdenes jūrā, kā arī raketes un lidmašīnas debesīs.

Un pēc tam pati Saule, iegrimdama dziļajā, zilajā jūrā, pavadīja pēdējos amerikāņu helikopterus projāmcelā no Saigonas.

Jūdžins Debss I lartke 35 gadu vecumā atkal bija tikpat izlaidīgs attiecībā uz alkoholu, marihuānu un vieglprātīgām sievietēm, kāds viņš bija pēdējo 2 vidusskolas gadu laikā. Un viņš bija zaudējis visu cieņu pret sevi un savas valsts vadību, tāpat kā pirms 17 gadiem Ohaio Zinātnisko sasniegumu izstādē Klīvlendā viņš bija zaudējis cieņu pret sevi un savu tēvu.

Viņa aizbildnis Sems Veikfīlds, vīrs, kurš savervēja viņu Vestpointai, jau pirms gada bija pametis Armiju, lai uzstātos pret karu. Pateicoties ietekmīgiem radiem, viņš bija kļuvis par Tārkingtonā koledžas rektoru.

Trīs gadus vēlāk Sems Veikfīlds izdarīs pašnāvību. Lūk, jums vēl viens zaudētājs, lai gan viņš bija kļuvis par ģenerālmajoru un

5~6> pēc tam par koledžas rektoru. Es domāju, ka viņu pievārēja pārgurums. Es to saku ne tikai tāpēc, ka viņš man visu laiku likās loti noguris, bet ari tāpēc, ka viņa pirmsnāves zīmīte nebūt nebija oriģināla, tā pat nebija sevišķi personiska. Tā vārds vārdā atkārtoja pirmsnāves zīmīti, ko tālajā 1932. gadā, kad man bija mīnus 8 gadi, tikai 75 kilometrus uz ziemeļiem no šejienes atstāja kāds cits zaudētājs: Džordžs īstmens, Kodak fotoaparātu izgudrotājs un firmas, nu jau bankrotējušas, Eastman Kodak dibinātājs.

Abās zīmītēs bija tikai un vienīgi šādi vārdi: "Mans darbs ir padarīts."

Sema Veikfīlda gadījumā šis padarītais darbs, ja vien viņš negribēja pieskaitīt Vjetnamas karu, bija 3 jaunas ēkas, kuras droši vien tiktu uzceltas šā vai tā, lai kas būtu Tārkinglonas rektors.

Es nerakstu šo grāmatu ļaudīm, kas jaunāki par 18 gadiem, bet nedomāju, ka jauniem (audīm varētu kaitēt atgādinājums, lai viņi gatavojas neveiksmei, nevis veiksmei, jo lielākoties tieši neveiksmes ir tas, kas viņus dzīvē sagaida.

Kaut vai par basketbolu runājot, jāzaudē ir gandrīz visiem. Liela dala Atēnas ieslodzīto un tagad arī šī daudz mazākā iestādījuma iemītnieku ir ziedojuši savus bērnības un jaunības gadus vienīgi basketbolam, bet tik un tā viņi nejēdzīgos čempionātos ir izkrituši jau pirmajās priekšsacīkšu kārtās dankš pa pieri, un laukā.

Turpinājumā atļaujiet nejaušajam jaunajam lasītājam bilst, ka, ja nebūtu ticis pakļauts Vestpointas disciplīnai, es droši vien būtu sabeidzis veselību, izlidojis no Mičiganas universitātes un nosprāgtu kādā graustu kvartālā. Te es runāju par fizisko, nevis garīgo veselību, jo jaunam cilvēkam labākais veids, kā iemācīties cienīt pašam vai pašai savus kaulus, nervus un muskuļus, ir iestāties kādā no 3 galvenajām militārajām akadēmijām.

Es iestājos Vestpointā kā jauns smcrdelis ar sliktu stāju un iekritušām krūtīm, bez jelkādas sporta pieredzes, ja nemin dažus kautiņus pēc dejām, kurās bija spēlējusi mana grupa. Kad absolvēju un ieguvu regulārās Armijas jaunākā leitnanta dienesta pakāpi, un sviedu cepuri gaisā, un nopirku sarkanu Corvette auto par savu kadeta algu, ko Akadēmija bija man sataupījusi, tad mana mugura bija taisna kā olekts un plaušas jaudīgas kā Vulkāna ēzes plēšas; es biju džudo un brīvās cīņas komandu kapteinis un veselus 4 gadus nebiju smēķējis nekādas cigaretes, nedz norijis kaut lāsīti alkohola! Es arī vairs nebiju dzimumdziņas apsēsts. Nekad mūžā nebiju labāk juties.

Atceros, kā izlaidumā jautāju savai mātei un tēvam: Vai tas vispār esmu es?

Viņi loti lepojās ar mani, un es pats ar sevi ļoti lepojos.

Es pagriezos pret Džeku Patonu, kas stāvēja turpat blakus ar savu lamataino māsu un māti, un normālo tēvu, un pajautāju viņam: Ko tu tagad par mums domā, leitnant Paton? Viņš bija mūsu klases lielākais auns, proti, viņam bija viszemākā vidējā atzīme: tieši tāpat kā savulaik ģenerālim Džordžam Patonam, kurš, atkārtoju, nebija Džeka radinieks, bet kļuva par varenu karavadoni 2. Pasaules karā.

Un Džeks, protams, drūmi atbildēja ar šādiem vārdiem: Jāsmejas līdz nāvei.

## 7.

ES ESMU DAUDZ. lasījis Tārkingtonā koledžas absolventu žurnālu "Musketieris", sākot no paša pirmā numura, kas iznāca 1910. gadā. Žurnāls bija šādi nosaukts par godu Musketes kalnam, būtībā prāvam pauguram, nevis kalnam, koledžas teritorijas rietumu malā. Tagad paugura pakājē, blakus stallim, ir apglabāti daudzi cietumnieki, kuru bēgšanu apturēja lodes.

Katrs ierosinājums kaut ko uzlabot koledžas iekārtojumā izsauca protesta vētru. Tārkingtonas absolventi, šeit atgriežoties, gribēja visu redzēt tieši tādu, kādu viņi atcerējās. Un vismaz 1 lieta tiešām nekad nemainījās, proti, studentu skaits, kas kopš 1925. gada ir tieši 300. Tikmēr otrā ezera krastā cietuma iemītnieku skaits, aiz mūriem neredzams, protams, auga, tas bija tikpat neapturams kā Pērkonbebra Niagāras ūdeni.

Spriežot pēc vēstulēm "Musketiera" redakcijai, pārmaina, kas, manuprāt, izraisīja vissīvāko pretestību, bija Luca kariljona modernizācija drīz pēc 2. Pasaules kara. Tā notika par godu Ernesta Habla Hiskoka piemiņai. Šis Tārkingtonas absolvents 21 gada vecumā bija ložmetējnieks flotes gaisa spēku bumbvedējā, kura pilots 2. Pasaules kara kaujā pie Midveja salām ar visu bumbu kravu taranēja japāņu aviācijas bāzes kuģa starta klāju.

Kaut es būtu varējis iet bojā tik jēgpilnā karā!

Es? Valdības uzdevumā es strādāju šovbiznesā, mēģinādams tikt pie lielas TV auditorijas, nogalinot īstus cilvēkus ar īstu munīciju; citiem reklāmas speciālistiem tas nebija atļauts.

Citiem reklāmas speciālistiem nācās nodarboties ar acu apmānīšanu.

Dīvaini, bet izrādījās, ka aktieru tēlojums mazajā ekrānā izskatās daudz ticamāks. īstiem cilvēkiem īstās nelaimēs nezin kādēļ nav noieta.

Mums vēl daudz jamacas par TV specifiku!

Hiskoka vecāki, kas bija šķīrušies un katrs apprecējies otrreiz, bet palikuši draugi, deva savu artavu zvanu mehanizēšanā, lai tos varētu spēlēt viens cilvēks ar klaviatūru. Pirms tam vairākiem nācās vilkt auklas, un, kad zvani bija iešūpināti, tic pārstāja šūpoties tikai paši, pēc inerces. Apklusināt tos nevarēja.

Vecajos laikos 4 zvani bija guvuši ievērību kā sevišķi noskaņojušies, tie bija iesaukti par Piparu, Citronu, Šķībo Džonu un Belcebulu. Hiskoki visus zvanus aizsūtīja uz Beļģiju, uz to pašu zvanu lietuvi, kurā Andrē Lucs reiz bija māceklis. Tur tie tika mehanizēti un nevainojami uzskaņoti, tieši tādi, kādus tos spēlēju es.

Sendienās kariljona skaņas nekādi nevarēja nosaukt par mūziku. Tālaika zvanu skandinātāji savās vēstulēs "Musketierim" atminējās šo piedzīvojumu ar tādu pašu apmātu mīlestību un bezmēra pateicību, kāda skanēja cietumnieku balsīs, kad viņi man stāstīja, kā jutušies, lietojot heroīnu ar amfetamīna piejaukumu vai eņģeļa pīšļus1 ar LSD, vai sniedziņu vienu pašu, vai vēl sazin ko. Es domāju par šiem vecajos laikos mā-

1 Eņģeļa pīšļi (angel dust) fenciklidlna (PSP) žargona apzīmējums.

čībās atpalikušajiem bērniem, kas, raustīdami auklas, lika zvaniem zvanīt saldi un sūri, un pērkondimdoši tieši virs galvas, un esmu pārliecināts, ka viņi izjuta tādu pašu nepelnītu laimi, kādu daudzi jo daudzi ieslodzītie rada ķimikālijās.

Un vai gan es pats neesmu jau teicis, ka manas dzīves laimīgākie brīži bijuši tie, kad cs spēlēju kariljonu? Bez jebkāda pamata realitātē es julos kā daždien narkomāns kā uzvarētājs, uzvarētājs, uzvarētājs!

Kad mani iecēla par zvaniķi, es pielīmēju pie klaviatūras telpas durvīm šādu zīmīti: "Tors".[3] Tieši tā es jutos, spēlēdams zvanus un raidīdams pērkona dārdus lejup pa kalnu un cauri Scipio rūpnīcu graustiem, un pāri ezeram uz cietuma mūriem otrā pusē.

Mana spēlēšana atbalsojās skaņas atsitās pret pamestajām fabrikām un cietuma sienām un sadūrās ar skaņām, kas bridi vēlāk nāca no zvanu torņa. Kad Mohigas ezers bija aizsalis, šis skaņu strīdiņš bija tik skaļš, ka cilvēki, kas pirmoreiz atradās šai apvidū, domāja, ka cietumam ir pašam savi zvani un viņu zvaniķis par mani ņirgājas.

Un es auroju pa vidu trakajām zvanu un atbalšu sadursmēm: Smejies, Džek, smejies!

Kad notika ieslodzīto dumpis, koledžas rektors no zvanu torņa šāva bēgļus. Ielejas akustika lika cietumniekiem vairākkārt maldīties, iekāms viņi aptvēra, no kurienes skan šāvieni.


## 8.

MANOS LAIKOS zvani vairs nešūpojās. Tie bija stingri iemetināti šahtās. Zvanu mēles bija aizvāktas. Tagad zvanos triecās stienīši, kurus savukārt trieca strāva no Niagāras ūdenskrituma. Skanu varēja vienā mirklī apturēt ar slāpētāju, kas bija klāts ar neoprēnu.

Telpā, kurā kāds ducis vai pat vairāk nepilnvērtīgo auklu raustītāju mēdza piedārdināt savus paurus ar ellīgi skalu kakofoniju, manam priekam pie sienas atradās vien 3 oktāvu klaviatūra. Auklu caurumi griestos bija aizbāzti un aizšpahtelēti.

Tagad tur nekas vairs nedarbojas. Klaviatūras telpu un zvanu torni izbēgušie cietumnieki ir izkropļojuši ar lodēm un pat ar granātmetēja raidītiem šāviņiem, cenšoties likvidēt snaiperi, kas, starp zvaniem stāvēdams, nošāva 11 viņējos un ievainoja vēl 15. Snaiperis bija Tārkingtonā koledžas rektors. Lai gan viņš jau bija pagalam, kad cietumnieki tika viņam klāt, šie bija tik saniknoti, ka sita rektoru krustā audzēkņu zirgu stalla bēniņos Musketes kalna pakājē.

Tātad viens Tārkingtonas rektors, proti, mans aizbildnis Sems Veikfīlds, izšķaidīja sev smadzenes ar 45. kalibra koltu, bet viņa pēctecis tika sists krustā, lai gan neko no tā nemanīja.

Kurš gan noliegs, ka tā ir loti smaga vēsture?

Runājot par vieglāku vēsturi: vairs nelietotās zvanu mēles tika izmēru secībā, bez paskaidrojošas plāksnītes piekārtas bibliotēkas vestibilā pie sienas, virs mūžīgajiem dzinējiem. Par koledžas vecāko kursu audzēkņu tradīciju kļuva iestāstīšana sīkajiem, ka zvanu mēles ir dažādu zīdītāju pārakmeņojušies dzimumlocekli. Par vislielāko mēli, kas reiz bija karājusies vislielākajā zvanā Belcebulā, apgalvoja, ka tā esot paša Mobija Dika, Lielā Baltā Vaļa, dzimumloceklis.

Daudzi jauniņie tam noticēja, un tad viņus vēroja cik ilgi noturēsies viņu ticība, tieši tāpat kā viņus noteikti vēroja mazotnē, lai redzētu, cik ilgi viņi ticēs Lieldienu zaķim un Ziemassvētku vecītim.

Vjetnama.

Lielāko dalu protesta vēstuļu "Musketierim" par Luca kariljona modernizāciju rakstīja ļaudis, kam bija kaut kā izdevies noturēt tās bagātības un varu, ar ko viņi bija piedzimuši. Tomēr 1 pienāca no kāda vīra, kurš atzinās, ka sēž cietumā par krāpšanu un ka izpostījis savu un ģimenes dzīvi, padodamies dubultai atkarībai: alkoholam un azartspēlēm. Viņa vēstule bija gluži kā šī grāmata: kā pēdējais vārds pirms karātavām.

Viņš rakstīja, ka vienīgais, ko viņš vēl vēlas piedzīvot, kad būs atmaksājis savu parādu sabiedrībai, ir atgriešanās Scipio, lai varētu paraustīt zvanu auklas.

"Un nu jūs man atņemat šo iespēju," viņš pauda.

Viena vēstule bija no kādas vecas auklu raustītājas, kas, loti iespējams, tagad jau ir mirusi. Viņa bija no 1924. gada izlaiduma un vēlāk apprecējusi kādu vīru, ko sauca Martinuss de Vets un kam piederēja zelta raktuves Krugersdorpā, Dienvidāfrikā.

Viņa zināja zvanu vēsturi, zināja, ka tie taisīti no ieročiem, kas salasīti pēc Getisburgas kaujas. Viņa neiebilda pret to, ka zvanus tagad spēlēs ar elektrību. Tomēr nepareizi, viņasprāt, esot greizi skanošos Piparu, Citronu, Šķībo Džonu un Belccbulu vest uz Beļģiju un griezt uz virpas, līdz tie vai nu uzskaņojas, vai nonāk metāllūžņos.

Viņa jautāja: "Vai tad Tārkingtonas audzēkņu sirdīs un dvēselēs, tāpat kā savulaik manējā, dienu no dienas vairs neskanēs zvanu tornī klandošie mirēju vaidi no Getisburgas svētās, asinīm slacītās zemes?"

Diskusija par zvaniem iedvesmoja daudz šādas krāšņas prozas, krietna tiesa no tās, protams, tika diktēta sekretārei vai kādam aparātam. Gluži iespējams, ka misis de Veta bija absolvējusi Tārkingtonu, nemācēdama rakstīt daudz labāk par lielāko dalu mazizglītoto cietumnieku otrpus ezeram.

Ja mans sociālistiskais vectētiņš, kas bija tikai Batlera universitātes dārznieks, būtu varējis izlasīt misis de Vctas vēstuli un redzējis Dienvidāfrikas atpakaļadresi, tad viņš būtu guvis drūmu apmierinājumu. Šī sieviete būtu kristālskaidrs tāda cilvēka paraugs, kas dzīvo zaļi uz pārstrādājušos un trūcīgi atalgotu melno kalnraču rēķina.

Nabadzīgo un beztiesīgo laužu ekspluatāciju viņš saskatītu arī cietuma uzblīšanā ezera otrā krastā. Cietumu viņš uzlūkotu kā vietu, kur Šķiru Cīņas gaitā iespundēt viszemāko kārtu potenciālos vadoņus. Izvēle bija visai baisa: vai nu cietums, vai piekāpšanās jebkādiem darba apstākļiem un atalgojumam, ko piedāvā alkatīgie saimnieki.

Tomēr tai laikā, kad es nonācu Tārkingtonā koledžā, šāds viņa viedoklis par cietumu ezera otrā krastā jau būtu kļuvis maldīgs, jo trūcīgie un beztiesīgie ļaudis, lai cik tic būtu pakļāvīgi, vairs nebija vajadzīgi izdarīgajiem uzņēmējiem. To, ko agrāk darīja šie ļautiņi, tagad paveica varonīgas un panesīgas mašīnas.

Tāpēc Atēnas vārtiem piemērots uzraksts būtu nevis "Darbs dara brīvu'", bet gan, piemēram, "Neraža gan, ka piedzimi. Nevienam tu neesi vajadzīgs" vai varbūt: "Ienāciet un palieciet šeit, jūs, Sabiedrības nastas!"

' Šāds uzraksts atrodas virs Aušvices koncentrācijas nometnes vārtiem.

## 9.

KARA VAROŅA, nelaiķa Ernesta Habla Hiskoka bijušais kopmītnes biedrs, kas arī bija karojis un kā juras kājnieks Ivo Dzirnas kaujā zaudējis roku, rakstīja, ka Hiskoks pats būtu gribējis tikai to, lai viņa piemiņai par godu koledžas Valde nolemtu, ik mācību gadu sākot, atstāt audzēkņu skaitu tādā līmenī, kāds bijis vina laikā.

Tāpēc, ja nu Ernests Habls Hiskoks tagad raugās no Debesīm vai citurienes kas zina, kur pēc nāves nonāk kara varoni viņš būtu vīlies, redzot mīļotās koledžas teritoriju ar dzeloņstieplēm un sargtorņiem visapkārt. Zvani ir sašaudīti pēc velna. Audzēkņu skaits, ja vien ieslodzītos tā var dēvēt, tagad ir 2000.

Kad šeit bija tikai 300 "audzēkņu", katram un katrai bija sava guļamistaba, vannasistaba un vairāki skapji, kas savukārt bija dala no dzīvokļa ar 2 guļamistabām, 2 vannasistabām un abiem iemītniekiem kopīgas dzīvojamās istabas. Katrā dzīvojamā istabā bija dīvāni, atzveltnes krēsli, kamīns, kuru tiešām varēja kurināt, jauna modeļa mūzikas sistēma un lielekrāna televizors.

Štata cietumā Atēnā, kā es atklāju, kad sāku tur strādāt, kameras bija būvētas 2 ieslodzītajiem, bet katrā dzīvoja 6 vīri.

Katrām 50 kamerām bija kopīga atpūtas istaba ar tenisa galdu un 1 televizoru. Turklāt pa šo televizoru rādīja tikai lentēs ierakstītus raidījumus, ieskaitot ziņas, kam pienācās būt vismaz 10 gadus veciem. Tādējādi bija iecerēts pasargāt cietumniekus no satraukumiem par to, kas notiek ārpasaulē.

Lai ko viņi redzētu, viss tagad jau būtu tā vai šā atrisināts. Viņi varēja mielot acis, ar ko vien vēlējās, ar noteikumu, lai tam nebūtu nekādas jēgas.

Cik loti šie vēstuļu rakstītāji mīlēja ne tikai koledžu, bet visu Mohigas ieleju gadalaiku maiņas, ezeru, pirmatnīgo mežu otrā krastā! Bija tikai nedaudzas atšķirības agrāko un mana laika audzēkņu priekos. Manā laikā audzēkņi vairs neslidoja uz ezera, viņi slidoja apjumtā slidotavā, kuru 1971. gadā koledžai dāvināja Izraēla Koena ģimene. Tomēr viņi joprojām ezera sacentās burāšanā un kanoe airēšanā. Viņi joprojām gāja zaļumos slūžu drupās ezera augšgalā. Daudzi audzēkņi joprojām veda savus zirgus līdzi uz skolu. Manā laikā daži atveda veselus 3, nevis tikai 1 zirgu, jo modē bija polo spēle. 1976. un pēc tam arī 1980. gadā Tārkingtonā koledžas komanda uzvarēja polo čempionātos.

Tagad stallī, protams, nav neviena zirga. No cietuma izbēgušie ieslodzītie tika aplenkti, bet veselas 4 dienas turējās pretī badam, uzvilkdami šīs bibliotēkas zvanu tornī Amerikas karogu, apēzdami zirgus un arī koledžas suņus un atmezdami pa gabalam saviem ķīlniekiem, proti, koledžas Valdei.

Visu laiku slavenākais sportists no Tārkingtonas absolventu vidus laikam gan ir kāds mana laika jātnieks Louels Čangs. Savienoto Valstu jāšanas sporta komandas sastāvā viņš izcīnīja bronzas medaļu Seulas olimpiādē Dienvidkorejā 1988. gadā. Viņa mātei piederēja puse Honolulu, bet viņš nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, ne rēķināt. Fizika gan viņam padevās. Viņš prata izskaidrot sviras principus un lupas lauztus starus, un to, kā spēkstacijās ražo elektrību, siltumu un tamlīdzīgas būšanas, un viņš arī spēja precīzi paredzēt, kā izdosies ikkatrs manis veiktais eksperiments, kamēr es uzstāju, lai viņš kaut ko aprēķina un nosauc precīzus skaitļus.

1984. gadā viņš ieguva humanitāro un dabas zinību asociēto grādu. Tas bija vienīgais grāds, ko varēja iegūt mūsu koledžā, nepārprotams atgādinājums citām institūcijām un nākamajiem darbadevējiem, un pašiem audzēkņiem, ka mūsu absolventu intelektuālie sasniegumi ir, protams, cienījami, tomēr neietilpst tradicionālajā hierarhijā.

Louels mani pirmoreiz mūžā uzdabūja uz zirga, kad man bija 43 gadi. Viņš iedrošināja mani. Es teicu, ka negrasos izdarīt pašnāvību, kāpdams mugurā kādam no šiem ugunīgajiem polo ponijiem, jo man taču jāuztur sieva, sievasmāte un 2 bērni. Tad nu viņš no savas tālaika draudzenes Klaudijas Rūzveltes aizņēmās rāmu, pacietīgu, vecu ķēvi.

Lai cik smieklīgi tas būtu, Louela tālaika draudzene bija fantastiska aritmētiķe, bet citādi mulke. Viņai varēja pajautāt, cik ir 5111 reiz 10022 dalīts ar 97, un Klaudija atbildētu: Iznāk 528 066,41. Nu, un tad?

Tik tiešām nu, un tad? Mācība, ko es pats esmu jo bagātīgi guvis, strādādams par skolotāju koledžā un pēc tam cietumā, bija tāda, ka lielākajai daļai cilvēku informācija vajadzīga tikai izklaidei. Ja fakti nav smieklīgi vai šausminoši, vai finansiāli ienesīgi, tad pie joda tos!

Kad aizgāju strādāt uz cietumu, es tur iepazinos ar kādu daudzkārtēju slepkavu, ko sauca Altons Darvins, un viņš arī prata rēķināt galvā. Viņš bija melnais. Atšķirībā no Klaudijas

Rūzvcltes, viņš prata loti daiļrunīgi izteikties. Viņa nogalinātie cilvēki bija konkurenti, parādnieki, policijas ziņotāji un tie, kuri pārpratuma pēc noturēti par tādiem vai arī nejauši gadījušies lodei ceļā, kārtojot narkotiku biznesa darīšanas. Viņa runas veids bija elegants un asprātīgs.

Viņš nebija nogalinājis ne tuvu tik daudzus cilvēkus kā es. Taču, ko padarīsi, viņam nebija tādu priekšrocību, kādas bija man, proti, pilnīga Valdības atbalsta.

Turklāt viņš savus asinsdarbus bija pastrādājis naudas dēj. Es nekad tik zemu nekritu.

Kad uzzināju, ka viņš prot rēķināt galvā, es sacīju: Jūs gan esat apdāvināts!

Nav godīgi, vai ne? viņš atteica. Nācis pasaulē ar šitādu milzu priekšrocību attiecībā pret citiem, parastiem cilvēkiem! Kad tikšu no šejienes ārā, es nopirkšu mīlīgu, svītrainu telti un nolikšu pie tās plakātu: "Viens dolārs. Nāc un skaties: Nigers rēķina!" Viņam nebija paredzēts jelkad tikt no turienes ārā. Viņam bija piespriests mūža ieslodzījums bez apžēlošanas tiesībām.

Starp citu, Darvina fantāzijai par uzstāšanos ar aritmētikas šovu pēc iznākšanas no cietuma bija reāls iedvesmas avots: 1 no viņa vecvectēviem Dicnvidkarolīnā pēc 1. Pasaules kara. Tolaik visi lidmašīnu piloti bija baltie, un daži no viņiem nodarbojās ar paraugdemonstrējumiem lauku gadatirgos. Viņus dēvēja par "jumtu jaucējiem".

Un 1 no šiem jumtu jaucējiem nosēdināja un piesprādzēja Darvina vecvectēvu 2-vietīgajā lidmašīnā, lai gan vecvectēvs nemācēja braukt pat ar auto. Pats jumtu jaucējs bija noliecies otrā vietā tā, ka publika nevarēja viņu redzēt, tomēr viņš spēja rīkoties ar vadības iekārtu. Un, kā stāstīja Darvins, ļaudis no malu malām sabrauca skatīties, "kā Nigers lido ar lidmašīnu".

Kad mēs iepazināmies, viņam bija tikai 25 gadi, tikpat cik Louelam Čangam, kad tas Seulas olimpiādē izcīnīja bronzas medaļu jāšanā. Kad man bija 25 gadi, es vēl nebiju nevienu nogalinājis un nebiju arī pārgulējis ar tik daudzām sievietēm kā Darvins. Toties viņš jau 20 gadu vecumā par skaidru naudu nopirka Ferrari. Man nebija savas mašīnas līdz pat 21 gada vecumam, un tā nebija salīdzināma ar Ferrari, lai gan vispār tai ševroletam Corvette nebija ne vainas.

Un es arī samaksāju skaidrā naudā.

Kad mēs cietumā runājāmies, viņam patika mēļot par to, ka mēs it kā esot no dažādām planētām. Viņa planēta bija cietums, bet es ar lidojošo šķīvīti esot ieradies no kādas citas, daudz lielākas un gudrākas planētas.

Šis pieņēmums deva viņam iespēju ironiski komentēt vienīgās seksuālās aktivitātes, kādas ieslodzījumā bija iespējamas. Uz jūsu planētas taču ir mazi bērniņi, vai ne? viņš jautāja.

-   Jā, mums ir mazi bērniņi, es atbildēju.

-   Pie mums te ļaudis visvisādi mēģina uztaisīt bērniņus, viņš klāstīja, bet viņiem nekādi neizdodas. Kā jūs domājat: ko viņi dara nepareizi?

No viņa es pirmoreiz dzirdēju apzīmējumu TP. Viņš man teica, ka dažkārt ilgojoties dabūt TP. Es nospriedu, ka viņš ar to domā TB, kas bija "tuberkulozes" saīsināts nosaukums, un tā bija cietumā visai izplatīta kaite tik izplatīta, ka arī man tagad ir.

Tomēr izrādījās, ka TP nozīmē "termiņu pārskatu" un ieslodzītie šādi dēvē slimību AIDS.

Viņš jau 1991. gadā, mums iepazīstoties, teica, ka dažkārt viņam sagriboties TP, un tas bija sen pirms tam, kad es dabūju TB.

Alfabēta zupa!

10

Darvins alkatīgi prašņāja, lai stāstu par šo ieleju, kurā viņam bija piespriests pavadīt visu atlikušo mūžu un droši vien arī tikt apglabātam, bet kuru viņš nekad nebija redzējis. Ne tikai ieslodzītos, bet arī apmeklētājus turēja pēc iespējas lielākā neziņā par cietuma precīzo ģeogrāfisko novietojumu, lai potenciālajam izbēdzējam nebūtu ne jausmas, ko izbēgušam sagaidīt vai uz kuru pusi doties.

Šī ieleja bija strupceļš, un apmeklētājus no Ročesteras veda autobusos ar aptumšotiem logiem. Pašus ieslodzītos tur nogādāja, roku un kāju dzelžos saslēgtus, 10-vietīgās bezlogu tērauda kastēs, kas bija piemetinātas kravas auto šasijām. Autobusi un tērauda kastes netika atvērti, iekāms tie nebija iebraukuši cietuma mūru lokā.

Galu galā šeit turēja ārkārtīgi bīstamus un attapīgus noziedzniekus. Šie drūmie transporta līdzkli sāka kursēt no Ročesteras un atpakaļ, šķiet, 1977. gadā, pāris gadus pēc tam, kad Scipio apmetos es ar savu ģimenīti. Tos bieži varēja manīt arī 1991. gadā, kad Atēnā sāku strādāt es, bet cietuma pārvaldi, cerēdami uz peļņu, jau bija pārņēmuši japāņi.

Tieši ap to laiku japāņi bija sākuši nedaudz pārveidot šos braucamos, proti, vecās tērauda kastes viņi pārlika uz jauniem japāņu kraviniekiem.

Tātad, stāstīdams Altonam Darvinam un citiem uz mūžu ieslodzītajiem visu, ko viņi gribēja zināt par ieleju, es pārkāpu sen pastāvošus cietuma noteikumus. Man likās, ka viņiem ir tiesības zināt par lielisko mežu, kas tagad taču bija arī viņu mežs, un par skaisto ezeru, kas tagad bija arī viņu ezers, un par mazo, jauko koledžu, no kuras skanēja zvanu mūzika.

Un, protams, tādējādi tika baroti viņu sapņi par bēgšanu. Taču kas gan bija šie sapņi, ja ne tas, ko jebkurā citā kontekstā mēs varētu dēvēt par "svētu cerību"? Man nenāca ne prātā, ka viņi tiešām varētu tikt ārā un likt lietā manis sniegtās zināšanas par apkaimi, un arī viņiem tas nenāca ne prātā.

Tieši to pašu es darīju arī Vjetnamā, ļaudams uz nāvi ievainotiem karavīriem sapņot, ka drīz viņi būs veseli un brauks mājās.

Kāpēc gan ne?

Man, tāpat kā visiem citiem, ir loti žēl, ka Darvins un pārējie tiešām nobaudīja brīvības garšu. Viņu parādīšanās nesa postu visiem, ieskaitot viņus pašus. Daudzi bija īsti maniakāli slepkavas. Darvins gan nebija to skaitā, taču, kad cietumnieki pa ezera ledu devās uz Scipio, viņš izkliedza pavēles gluži kā Imperators, it kā bēgšana butu bijusi viņa ideja. Patiesībā viņam ar to nebija nekāda sakara, viņš pat nezināja, ka tāda ir gaidāma.

Tic, kas ielauzās cietumā un atvēra kameras, bija atbraukuši no Ročesteras, lai atbrīvotu 1 vienīgu ieslodzīto. Viņi savāca savu draugu un tinās projām no ielejas. Viņiem nebija ne mazākās vēlēšanās iekarot Scipio, nedz cīnīties ar tās nelielo Armiju, kuras rīcībā bija 6 valsts policisti, 3 neapbruņoti koledžas apsargi, kā arī nezināms daudzums privātu šaujamieroču.

Altona Darvina personā es pirmoreiz redzēju tīras, iedzimtas vadonības izpausmes. Šim vīram nebija nekādas dienesta pakāpes ar atšķirības zīmēm, nekādas iepriekš pastāvējušas organizācijas, nedz arī visiem saprotama darbības plāna. Cietumā viņš bija zināms kā vienkāršs, neievērojams cilvēks. Taču, tiklīdz viņš tika ārā, pēkšņa apmātība ar savu diženumu padarīja viņu par vienīgo, kurš zināja, kas tagad jādara, proti, jāuzbrūk Scipio, kur slava un bagātības gaidot visus, kas drošsirdīgi sekos viņam.

Aiz manis! viņš kliedza, un daži tiešām viņam sekoja. Es domāju, ka viņš bija psihopāts, kas mīlēja sevi un nevienu citu, alkdams darbību pašas darbības pec, vienaldzīgs pret jebkādām ilgtermiņa sekām, klasisks Likteņa Cilvēks.

Lielākā dala nesekoja viņam pat lejup pa nogāzi līdz ezeram. Viņi atgriezās cietumā, kur viņiem bija pašiem savas gultas, patvērums no slikta laika, pārtika un ūdens, tobrīd nebija tikai apkures un elektrības. Viņi izvēlējās būt labie zēni, pareizi paredzēdami, ka sliktie zēni kādu laiciņu brīvi pablandīsies pa ieleju, bet tad viņus no visām pusēm aplenks likuma un kārtības spēki, un pēc 1 vai 2 dienām uz viņiem jau šaus bez brīdinājuma. Galu galā viņus varēja atšķirt pēc krāsas.

Mohigas ielejā viņu ādas krāsa nozīmēja to pašu, ko cietumnieka drānas.

Apmēram puse no tiem, kas izskrēja Darvinam līdzi uz ledus, griezās atpakaļ pirms nonākšanas Scipio. Tas notika, kamēr uz viņiem vēl nebija atklāta uguns un neviens vēl nebija kritis. Viens no tiem, kas atgriezās cietumā, sacīja man, ka viņam palicis nelabi, iedomājoties, kāda slepkavošana un izvarošana ies vaļā pēc dažām minūtēm, kad bēgli sasniegs pretējo krastu.

-   Es iedomājos par tiem bērneļiem, kas, cieši aizmiguši, gu| savās gultiņās, viņš teica. Pistoli, ko bija pievācis cietuma arsenālā, viņš atdevis blakus gājējam skaistā Mohigas ezera vidū. Šim nebija pistoles, viņš teica. Kad iedevu, tad bija.

-   Ko jūs teicāt viens otram? Novēlējāt labu veiksmi? es pajautāju.

-  Neko mēs neteicām, viņš atbildēja. Neviens neko neteica, tikai tas, kurš skrēja pa priekšu.

-   Un ko teica viņš? es jautāju.

Sarunas biedrs ar tukšu skatienu acīs citēja: "Aiz manis! Aiz manis! Aiz manis!"

Dzīve ir slikts sapnis, viņš teica. Vai jus to zināt?

Altona Darvina harisniātiskais diženuma pašapmāns nevarēja vien rimties. Viņš pasludināja sevi par jaunas valsts prezidentu. Savu štābu viņš ierīkoja koledžas Valdes sēžu zālē Samozas korpusā un iekārtojās pie garā galda.

Es aizgāju viņu apsērst otrajā dienā pēc lielās bēgšanas, tieši pusdienlaikā. Viņš pavēstīja, ka viņa jaunā valsts iecerējusi izcirst pirmatnīgo mežu ezera otrā krastā un pārdot koksni japāņiem. Naudu viņš izlietošot, lai atjaunotu Scipio pamestās rūpnīcas. Viņš vēl nezināja, ko tur ražot, bet cītīgi domāja par to. Viņš laipni aicināja mani izteikt savus priekšlikumus.

Viņš teica, ka neviens neuzdrīkstēšoties viņam uzbrukt, baidīdamies, ka var cicst ķīlnieki. Viņš bija sagūstījis visu koledžas Valdi, izņemot rektoru Henriju "Teksu" Džonsonu un viņa sievu Zuzū. Es biju atnācis pajautāt Darvinam, vai viņš nezina, kas noticis ar Teksu un Zuzū. Viņam nebija ne jausmas.

Izrādījās, ka Zuzū nogalinājuši nezināmi ļaundari, varbūt iepriekš izvarojot, varbūt ne. To mēs nekad neuzzināsim. Nebija piemērots brīdis tiesu medicīnas ekspertīzēm. Tekss tikmēr ar šauteni un munīcijas rezervēm kāpa bibliotēkas zvanu tornī. Viņš uzkāpa pašā augšā un pārvērta torni par snaipera ligzdu.

Lai cik draņķīgi turpinātos notikumi, Altons Darvins ne brīdi neuztraucās. Viņš tikai pasmējās, kad uzzināja, ka desantnieki ezera otrā krastā ir, kājām iedami, aplenkuši cietumu, bet mūsu pusē nostiprinās pozīcijās uz rietumiem un dienvidiem no Scipio. Štata policija kopā ar brīvprātīgajiem jau bija nobloķējusi ceļu ezera augšgalā. Altons Darvins smējās tā, it kā būtu izcīnījis lielu uzvaru.

Vjetnamā es biju sastapis tādus cilvēkus. Džekam Patonam arī piemita šāda veida drosme. Es spēju būt tikpat drošsirdīgs kā Džeks. Īstenībā esmu visai pārliecināts, ka uz mani ir šauts vairāk un ka esmu nogalinājis vairāk cilvēku. Tomēr man gandrīz visu laiku bija nelabi no uztraukuma. Džeks ne par ko neuztraucās. Tā vismaz vioš teica.

Es jautāju, kā tas viņam izdodas. Viņš atbildēja: Man laikam kāda skrūvīte izkritusi. Es vienkārši nespēju raizēties par to, kas pēc brīža notiks ar mani vai ar kādu citu.

Altonam Darvinam bija izkritusi tā pati skrūvīte. Viņš bija notiesāts par daudzām slepkavībām, bet ne brīdi neizrādīja ne mazāko nožēlu.

Savā Vjetnamas laikā es arī, tiekoties ar žurnālistiem, izturējos tā, it kā mūsu sakāves būtu uzvaras. Taču man bija pavēlēts tā rīkoties. Tā nebija mana dabiskā nosliece.

Altons Darvins, tieši tāpat kā Džeks Patons, vienā un lai pašā balss tonī runāja gan par nopietnām lietām, gan par sīkumiem ar vienādiem žestiem un sejas izteiksmēm. Nekas nebija īpaši nozīmīgāks par jelko citu.

Atceros, kā Altons Darvins man stāstīja, cik lielas raizes viņam darot tas, ka daudzi cietumnieki, kas kopā ar viņu bija pa ledu ieradušies Scipio, tagad dezertē un tāpat, pa ledu, atgriežas cietumā vai arī padodas policijas postenim pie ezera, cerēdami uz žēlastību. Tie, kas uztraucās, bija dezertieri. Viņi negribēja mirt un negribēja, lai viņus sauc pie atbildības, kaut arī daudzi bija gan atbildīgi par Scipio notikušajām slepkavībām un izvarošanām.

Es jau sāku apsvērt dezertieru problēmu, kad Altons Darvins tieši tādā pašā tonī ievaicājās: Es protu slidot. Vai jūs tam ticat?

-   Kā, lūdzu? es pārjautāju.

-   Es vienmēr esmu mācējis braukt ar skritulslidām, viņš teica, bet līdz pat šim rītam man nebija izdevības slidot uz ledus.

Torīt, kad telefoni un elektrība jau bija atslēgti un visapkārt mētājās neapglabāti līķi, un visa Scipio atrodamā pārtika bija nozudusi kā pēc siseņu uzlidojuma, viņš bija aizgājis uz Koena slidotavu un pirmoreiz mūžā kāpis uz īstajām slidām. Pēc dažiem nedrošiem soliem viņš attapās, slaidi slidodams riņķī, riņķī, riņķī vien.

-   Slidošana ar skritulenēm un uz ledus ir pilnīgi viens un tas pats! viņš paziņoja, it kā būtu nonācis pie zinātniska atklājuma, kas šķietami bezcerīgo situāciju tūdaļ parādīs jaunā gaismā.

-   Tās pašas muskuļu grupas! viņš uzsvēra.

Tieši to viņš darīja arī pēc stundas, kad tika nāvīgi ievainots. Viņš bija atgriezies slidotavā un slidoja riņķī, riņķī, riņķī vien. Es biju atstājis viņu sēžu zālē un domāju, ka viņš joprojām tur arī sēž. Taču viņš bija aizgājis uz slidotavu, lai slīdētu riņķī, riņķī, riņķī vien.

Atskanēja šāviens, un viņš nokrita.

Daži līdzgaitnieki piegāja viņam klāt. Viņš tiem kaut ko pateica un nomira.

Tas bija lielisks šāviens, ja vien Darvins tiešām bija tas, uz kuru tēmēja koledžas rektors. Varbūt viņš tēmēja uz mani, jo zināja, ka mēdzu gulēt ar Zuzū, kamēr viņa nav mājās.

Ja viņš tiešām šāva uz Daiviņu, nevis mani, tad viņam bija izdevies atrisināt vienu no sarežģītākajām problēmām snaipera darbā, to pašu problēmu, ko atrisināja Lī Hārvejs Osvalds,

nošaudams prezidentu Kenediju, proti, kur tēmēt, kad atrodies augstu virs mērķa. Atzīstu: lielisks šāviens.

Vēlāk es apjautājos, kādi bijuši Altona Darvina pēdējie vārdi, un man teica, ka tie bijuši pilnīgi bezjēdzīgi. Viņa pēdējie vārdi bijuši: Skatieties, Nigers lido ar lidmašīnu!

## 10.

DAŽKĀRT ALTONS DARVINS tērzēja ar mani par to planētu, uz kuras viņš atradies, pirms tika tērauda kastē atvests uz Atēnu. Narkotikas bija pārtika, viņš skaidroja. Es darbojos pārtikas biznesā. Cilvēki uz 1 planētas ēd zināma veida pārtiku un alkst pēc tās, un viņiem ir labāk, kad paēduši, bet tas taču nenozīme, ka cilvēki uz citām planētām nevarētu ēst kaut ko citu. Es esmu pārliecināts, ka uz dažām planētām ir cilvēki, kas ēd akmeņus un kādu laiciņu pēc maltītes jūtas brīnišķīgi. Un tad pienāk laiks atkal ēst akmeņus.

To 15 gadu laikā, kad es Tārkingtonā strādāju par skolotāju, es loti maz domāju par cietumu, kas liels un launīgs čurnēja otrā ezera krastā un visu laiku auga augumā. Kad mēs devāmies zaļumos ezera augšgalā vai braucām uz Ročesteru saimnieciskās darīšanās, es bieži redzēju aptumšotos autobusus un kraviniekiem uzmontētās tērauda kastes. Kādā no kastēm varbūt gadījās Altons Darvins. Tomēr jāpatur prātā, ka šīs tērauda kastes lietoja arī, lai pārvadātu preces, tā ka tur varbūt atradās tikai diētiskā pepsikola un tualetes papīrs, un nekas cits.

Lai tur būtu kas būdams, tā nebija mana darīšana līdz brīdim, kad tiku atlaists no darba Tārkingtonā.

Dažkārt, kad, spēlējot zvanus, atbalsis bija īpaši skalas, parasti ziemas rāmākajās dienās, man radās sajūta, it kā es apšaudītu cietumu. Vjetnamā dažkārt gadījās otrādi. Ja biju kopā ar artilēristiem un lielgabali blieza lodes kaut kādoš džungļos pa vilks sazina kādiem mērķiem, tas loti atgādināja mūziku tie bija interesanti trokšņi interesantu trokšņu pēc, un tikai.

Atceros, kā vēl studiju gados kādos vasaras manevros mēs ar Džeku Patonu aizmiguši gulējām teltī, un blakus sāka šaut lielgabali.

Mēs pamodāmies, un Džeks sacīja: Šitie spēlē mūsu meldiņu, Jūdžin. Šitie spēlē mūsu meldiņu.

Pirms iestājos darbā Atēnā, es biju ielejā redzējis tikai 3 cietumniekus. Lielākā dala Scipio laužu nebija redzējuši pat 1. Es arī nebūtu redzējis pat 1, ja vien kāds kravinieks ar tērauda kasti nebūtu salūzis tieši ezera augšgalā. Es tobrīd biju tur izbraucis zaļumos, pie ūdeņiem, ar savu sievu Mārgaretu un sievasmāti Mildredu. Tolaik Mildreda jau bija izkūkojusi prātu, bet Mārgareta vēl pie pilna un likās gluži iespējams, ka tāda arī paliks.

Es biju tikai 45 gadus vecs un muļķīgi pārliecināts, ka turpināšu mācīt koledžā, līdz sasniegšu obligātās pensionēšanās vecumu, proti, 70 gadus, kas pienāks 2010. gadā, 9 gadus no šā brīža. Kas īstenībā notiks ar mani pēc vēl 9 gadiem? Par to raizēties būtu tāpat kā uztraukties par sieru, ko neesi ielicis ledusskapī. Kas gan ar dārgu, smirdīgu sieru var notikt tāds, kas ar to jau nav noticis?

Mana sievasmate nebija bīstama ne sev, ne citiem, un viņa dievināja makšķerēšanu. Es biju uzlicis uz viņas āķa slieku un iemetis to kādā pēc skata daudzsološā vietā. Viņa sagrāba makšķeres kātu ar abām rokām, kā vienmēr pārliecināta, ka tūdaliņ notiks brīnums.

Šoreiz viņa nemaldījās.

Es pavēros augšup pa krasta nogāzi un ieraudzīju cietuma kravinieku, kam no motora vāka cēlās dūmi. Ar kravinieku brauca tikai 2 apsargi, 1 no tiem šoferis. Viņi izlēca ārā. Viņi jau bija pa rāciju izsaukuši no cietuma palīgspēkus. Abi bija baltie. Tas notika, pirms japāņi pelņas nolūkos pārņēma Atēnu, pirms visas norādes uz Ročesteras ceļa tika nomainītas pret 2-valodīgām: anglu-japāņu.

Izskatījās, ka kravinieks varētu aizdegties, tāpēc sargi atslēdza durtiņas tērauda kastes aizmugurē un lika cietumniekiem nākt ārā. Un tad viņi pakāpās atpakaļ, notēmējuši automātus pret mazajām durvīm.

Cietumnieki iznāca ārā. Viņu bija tikai 3, viņi klumburēja ar saslēgtām kājām, ap vidukli katram bija ķēde, pie kuras pieslēgti roku dzelži. Divi bija melnie un 1 baltais vai varbūt gaišs latīņamerikānis. Tas notika, pirms Augstākā tiesa atzina, ka ieslodzīt cilvēku vietā, kur viņa vai viņas rase ir izteiktā mazākumā pret kādu citu rasi, ir tiešām nežēlīgi un necilvēcīgi.

Nevienā valsts cietumā ieslodzītos vēl nešķiroja pēc rasēm. Taču vēlāk, kad es sāku strādāt Atēnā, tur atradās tikai tādi, kurus mēdz saukt par Melnajiem.

Mana sievasmāte nepagriezās skatīties uz kūpošo mašīnu un visu pārējo. Viņa bija apsēsta ar to, kas kuru katru brīdi varētu notikt makšķerauklas galā. Mēs ar Mārgaretu gan blenzām. Mums tolaik cietumnieki bija kā pornogrāfija kaut kas visai parasts, ko kārtīgiem cilvēkiem tomēr neklājas kārot skatīties, lai gan soda nodrošinājums bija šīs ielejas vislielākais bizness.

Kad mēs ar Mārgaretu vēlāk to pārrunājām, viņa nepiekrita, ka tas atgādinot pornogrāfiju. Viņai šis skats licis domāt par lopiem, ko ved uz kautuvi.

Mēs savukārt ieslodzītajiem droši vien atgādinājām Paradīzes iemītniekus. Bija brīnumjauka pavasara diena. Uz dienvidiem no mums notika burāšanas sacīkstes. Kāds pateicīgs tētis, kas bija pamatīgi apšņācis Kalifornijas lielāko krājaizdevu sabiedrību, nesen bija uzdāvinājis koledžai 30 mazas jahtiņas.

Mūsu jaunais mersedess bija novietots turpat krastmalā. Tas maksāja vairāk nekā mana gada alga Tārkingtonā. Auto man uzdāvināja kāda audzēkņa, Pjēra Legranda, māte. Šīs māmiņas tēvs reiz bijis Haiti diktators, kas ticis gāzts un mukdams paķēris līdzi valsts kasi. Tāpēc jau Pjēra māmiņa bija tik bagāta. Pjēru neviens nevarēja ciest. Viņš mēģināja sadraudzēties ar skolasbiedriem, apdāvinādams tos ar dārgām mantām, taču tas neizdevās, un tad viņš mēģināja pakārties Musketes kalnā pie ūdenstorņa sijas. Es tur gadījos tuvumā, krūmos ar tenisa komandas trenera sievu.

Tad nu es pārgriezu striķi ar savu šveiciešu Armijas nazi. Tā es tiku pie mersedesa.

Pēc 2 gadiem Pjēram veicās labāk, nolecot no Sanfrancisko Zelta Vārtu tilta, un koledžā jokoja, ka tagad man jādodot mersedess atpakaļ.

Tātad šajā ainiņā, kura, kā jau teicu, 3 cietumniekiem droši vien atgādināja Paradīzi, slēpās daudzi sirdsēsti. Cietumnieki nevarēja zināt, ka mana sievasmāte ir izkūkojusi prātu, jo tā sēdēja pret viņiem ar muguru. Viņi un, protams, arī es nevarēju zināt, ka iedzimtā ārprātība pēc nieka 6 mēnešiem gluži kā klinšu nogruvums sadragās manu skaisto sievu un pārvērtīs viņu par tikpat baismīgu raganu kā māte Mildreda.

Ja pie ezera būtu bijuši Ildzi mūsu 2 bērni, tad Paradīzes ilūzija būtu pilnīga. Viņi būtu ilustrācija vēl vienai paaudzei, kam dzīve liekas tikpat jauka kā mums. Būtu pārstāvēti abi dzimumi. Mūsu meitu sauc Melānija, bet puika ir Jūdžins Debss Hartke, jaunākais. Taču viņi vairs nebija nekādi mazuli. Melānijai bija 21 gads, un viņa Anglijā, Kembridžas universitātē, studēja matemātiku. Jūdžinam bija 18 gadu, viņš pēdējo gadu mācījās Dierfīldas akadēmijā privātā vidusskolā Masačūsetsā. Un viņam bija pašam sava rokenrola grupa, un viņš varbūt jau bija sacerējis kādas 100 dziesmas.

Tomēr Melānija būtu samaitājusi mūsu ezermalas brīnumbildi. Viņa ir loti resna, tāpat kā mana māte, kad tā vēl nebija iestājusies Svara Vērotājos. Droši vien iedzimtība. Ja viņa būtu turējusies ar muguru pret cietumniekiem, tad vismaz būtu nomaskēts viņas deguns. Tas ir kā kartupelis gluži kā dižajam nelaiķa komiķim, alkoholiķim, V. K. Fīldsam. Paldies Dievam, Melānija vismaz nav alkoholiķe.

Taču viņas brālis gan ir.

Tagad es būtu gatavs galu sev padarīt par to, ka tiku dižojies viņam, ka manos senčos vīriem nekad nav bijis jābaidās no alkohola, jo visi pratuši dzert ar mēru. Mēs neesam vis nekādi vārguli un pamulķi attiecībā uz apreibināšanos!

Jūdžins, jaunākais, vismaz ir skaists, vaibstus mantojis no mātes. Kad viņš šai ielejā pavadīja bērnību, daudzi nespēja noturēties, nepateikuši man, paša puikas klātbūtnē, ka viņš esot visskaistākais bērniņš, kādu šiem nācies redzēt.

Man nav ne jausmas, kur viņš tagad ir. Viņš jau pirms daudziem gadiem pārtrauca sakarus ar mani un visiem citiem šai ielejā.

Viņš mani ienīst.

Mani ienīst arī Melānija, lai gan viņa man atrakstīja vēstuli vēl pirms nieka 2 gadiem. Vina dzīvo Parīzē kopā ar kādu citu sievieti. Viņas abas māca angļu valodu un matemātiku 1 turienes amerikāņu vidusskolā.

Mani bērni nemūžam nepiedos, ka es neievietoju savu sievasmāti psihiatriskajā slimnīcā, bet turēju mājās viņiem par lielu apkaunojumu. Viņi nevarēja aicināt ciemos draugus. Taču, ja es būtu ielicis Mildredu psihenē, es nebūtu varējis atļauties sūtīt Melāniju un Jūdžinu, jaunāko, tik dārgās skolās. Dzīvošana Tārkingtonā man bija par brīvu, toties alga maza.

Turklāt man Mildredas trakums nelikās tik neizturams kā viņiem. Armijā es biju iemācījies sadzīvot ar cilvēkiem, kas augu dienu gvelž muļķības. Vjetnama bija 1 vienīga, liela halucinācija. Ja spēji pielāgoties tai, tad pielāgosies jebkam.

Taču visvairāk bērni neieredz mani par to, ka es vairojos, savienodamies tieši ar viņu māti. Viņi dzīvo nemitīgās bailēs, ka pēkšņi nojūgsies tāpat kā Mildreda un Mārgareta. Diemžēl viņiem ir pamats baidīties.

Ironiskā kārtā ir izrādījies, ka man ir ārlaulības dēls, par kuru es tikai nesen uzzināju. Tā kā viņam ir cita māte, viņam nav jāuztraucas par varbūtēju nojūgšanos. Taču kāds no viņa bērniem, ja tādi būs, varētu mantot manas mātes noslieci uz korpulenci tas gan.

Un tad viņi varēs iestāties Svara Vērotājos tāpat kā Māte.

Kā redzams, iedzimtība šajās dienās stipri nodarbina manus prātus, un tā tam arī jābūt. Tāpēc esmu par to palasījies vienā grāmatā, kur ir runa ari par embrioloģiju. Un, ka es jums saku: ļaudis, kas baidās atvērt grāmatu, nezinādami, kas viņus tur sagaida, baidās pamatoti. Manas smadzenes nupat satricināja 1 eseja par cilvēka acs veidošanos.

Nekāda Laika un Gadījuma sakritība nespētu radīt tik brīnišķīgu videokameru, kaut vai tiem dotu 1 000 000 000 000 gadus, kad sakrist! Vai tas nav 1 neuzminams noslēpums?

Kad sāku strādāt Atēnā, es cerēju sastapt vismaz 1 no 3 ieslodzītajiem, kas tai sendienā bija redzējis Mildredas, Mārgaretas un manu pikniku. Kā jau esmu teicis, 1 no viņiem bija baltais vai varbūt latīņamerikānis. Tātad viņš droši vien tika pārvietots uz balto vai latīņamerikāņu cietumu, pirms es ierados Atēnā. Abi pārējie nepārprotami bija melni, taču man nav izdevies atrast nevienu no viņiem. Man būtu paticis uzzināt, kādi mēs viņiem likāmies; cik pašapmierināti mēs izskatījāmies.

Viņi droši vien ir miruši. Viņi varēja te dabūt AIDS vai tuberkulozi, varēja tikt noslepkavoti vai izdarīt pašnāvību. Ik gadus pret katru Tārkingtonas absolventu, kas ieguva humanitāro un dabas zinību asociēto grādu, varēja likt 30 mirušus Atēnas iemītniekus.

Apžēlošana.

Ja es būtu atradis kādu no ieslodzītajiem, kas bija liecinieks mūsu piknikam, mēs būtu varējuši parunāt par zivi, kas piekodās manai sievasmātei, kamēr viņš skatījās. Viņš redzēja makšķerkātu saliecamies, izdzirdēja spoli gaudojam kā mazu sirēniņu. Taču viņam nebija lemts ieraudzīt milzoni, kas bija piekodies un rāvās prom uz dienvidiem, uz Scipio pusi. Pirms to varēja ieraudzīt, viņš bija iegrūsts kāda cita kravinieka tumšajā kastē.

Uz spoles es biju uzlicis loti stipru auklu. Tā bija domāta dziljūras zvejai, tunčiem un haizivīm, lai gan, cik mums bija zināms, Mohigas ezerā mitinājās tikai zuši, asari un grunduli. Vismaz neko citu Mildredai agrāk nebija gadījies noķert.

Atceros, kā 1-reiz viņai piekodās asarītis, kas bija par sīku, lai to būtu vērts paturēt. Tad nu es palaidu zivteli vaļā, lai gan āķis tai bija izdūrics cauri 1 acij. Pēc dažām minūtēm tas pats asarēns piekodās vēlreiz. Tas bija redzams pēc sakropļotās acs. Padomājiet vien! Tik brīnumainas acis, bet smadzeņu nemaz.

Es pieliku Mildredas makšķerei tik stipru auklu, lai viņai nekad nenorautos neviena zivs. Reiz Hondurasā es tāpat palīdzēju kādam ģenerālleitnantam, kura adjutants tolaik biju.

Mildredas zivs nespēja pārraut vai pārkost auklu, un makšķerkātu Mildrcda vaļā nelaida. Viņas svars bija niecīgs, toties zivs pamatīga. Mildreda nokrita ūdenī uz ceļiem, smiedamās un klaigādama.

Nemūžam neaizmirsīšu viņas vārdus: "Tas ir Dievs! Tas ir Dievs!"

Bridu viņai palīgos. Kātu viņa neatdeva, tāpēc es satvēru auklu un sāku to, pārņemdams rokas, ievilkt.

Ak, kā ūdens mutuļoja un šļakstījās!

Kad biju ievilcis zivi seklumā, tā pēkšņi pārtrauca cīņu, laikam iztērējusi visas spēka rezerves. Spēlīte bija cauri.

Pacēlu zivi aiz žaunām un izsviedu krastā. Tā bija milzīga līdaka. Mārgareta šausmās paskatījās un noteica: Tas tik ir krokodils…

Es palūkojos augšup pa nogāzi, lai redzētu, ko cietumnieki un sargi domā par tik lielu zivi. Viņi bija prom. Augšā stāvēja tikai salūzušais kravinieks. Tērauda kastes durtiņas bija plaši vaļa. Kurš katrs varēja ielīst iekšā un aizvērt durvis, ja vien viņam vai viņai rastos vēlēšanās uzzināt, kā jūtas cietumnieki.

Tiem, kuri aizraujas ar tiesu medicīnu: līdaka nebija piekodusics uz sliekas. Tā bija aprijusi asari, kurš bija aprijis slieku.

Es iedomājos, ka manai sievasmātei mājupceļā ar jauno mersedesu būs interesanti uzzināt šo detaļu. Taču viņa nevēlējās runāt par noķerto zivi. Tā bija pārbiedējusi viņu līdz nāvei, un nu viņa gribēja to aizmirst.

Gadiem ritot, es palaikam pieminēju šo zivi, bet viņa par atbildi tikai klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmusi. Es nospriedu, ka viņai tiešām izdevies izmest to no prāta.

Bet tad, cietuma dumpja naktī, kad mēs 3-atā dzīvojām vecā mājā Atēnas ciematiņā blakus cietumam, mūs pamodināja briesmīgs sprādziens.

Ja ar mums kopā tobrīd būtu bijis Džeks Patons, viņš būtu man sacījis: Jūdžin! Jūdžin! Viņi atkal spēlē mūsu meldiņu!

Ar sprādzienu tika uzsperti gaisā Atēnas galvenie vārti, turklāt no ārpuses, nevis no iekšpuses. Pirms 6 mēnešiem uz Atēnu bija tērauda kastē atvests Džefrijs Tērners, kuru uzskatīja par jamaikiešu narkotiku karteļa barvedi un kura prāvu pusotru gadu rādīja televīzijā. Viņam bija piespriests 25-kārtīgs mūža ieslodzījums, kas esot jauns rekords. Tagad viņa labi trenēto darbinieku vienība, kuras lielumu lēsa no vada līdz rotai, bija ieradusies pie cietuma ar sprāgstvielām, 1 tanku un vairākām bruņumašīnām, kuras viņi bija pievākuši Nacionālās Gvardes arsenālā, kas atradās pie šosejas kādus 10 kilometrus uz dienvidiem no Ročesteras, iepretī Medovdeilas kino kompleksam. Kā ir atklājies, viens no viņiem bija pārvācies uz Ročesteru, iestājies Nacionālajā Gvardē, zvērējis aizstāvēt Konstitūciju un visu pārējo, bet viņa vienīgais nolūks bija nospert arsenāla atslēgas.

Japāņu sargi bija pilnīgi nesagatavoti, fiziski un garīgi, pretoties šādam spēkam, sevišķi tāpēc, ka visi uzbrucēji bija tērpušies amerikāņu Armijas uniformās un vicināja Amerikas karogus. Tad nu viņi noslēpās vai pacēla rokas, vai iespruka pirmatnīgajā mežā. Viņi taču neatradās savā valstī, un cietumnieku apsargāšana viņiem nebija svēta misija vai kas tamlīdzīgs. Tas bija tikai bizness.

Telefona un elektrības vadi tika pārgriezti, lai viņi nevarētu saukt palīgā vai vismaz iedarbināt sirēnu.

Iebrukums ilga pusstundu. Kad tas beidzās, Džefrijs Tērners bija prom un kopš tā laika nav redzēts. Iebrucēji arī bija nozuduši. Viņu uniformas un kara tehniku pēc tam atrada 1 kilometru uz ziemeļiem no ezera kādā pamestā lopu fermā, kas piederēja vācu nekustamā īpašuma spekulantiem. Tur bija redzamas daudzu automobiļu riepu pēdas, kas lāva policijai secināt, ka šis nelikumīgais spēks veicis 100-procentīgi veiksmīgu atkāpšanos ar necilām, savstarpēji šķietami nesaistītām privātām automašīnām, kas, bez šaubām, atstājušas fermu ar noteiktām laika atstarpēm.

Tikmēr cietumā katrs, kas negribēja palikt tajā iekšā, varēja brīvi iet ārā, iepriekš paņemot, ja bija tāda vēlēšanās un ja paspēja laikus, kādu šauteni vai automātu, vai pistoli, vai asaru gāzes granātu no plaši atvērtā cietuma arsenāla.

Policija arī ziņoja, ka uzbrucēji acīmredzot kaut kur guvuši lielisku militāru sagatavotību, varbūt kādā privātā kaujinieku skolā tepat Amerikā vai arī Bolīvijā, vai Kolumbijā, vai Peru.

Lai vai kā: mūs ar Mārgaretu un Mildredu pamodināja sprādziens, kas sadragāja cietuma galvenos vārtus. Mēs gan nekādi nevarējām iedomāties, kas tur patiesībā notiek.

Mēs gulējām katrs savā guļamistabā. Mārgareta bija pirmajā stāvā, Mildreda un es otrajā. Es pieslējos sēdus, man ausīs dunēja, un tūdaļ pat manā istabā ienāca Mildreda, pilnīgi kaila, acīm plati va|ā.

Vina ierunājās pirmā. Viņa lietoja tādu žargona vārdu milzīguma apzīmēšanai, ko es nekad agrāk nebiju no viņas dzirdējis. Tas nebija viņas un pat ne manas paaudzes žargons. Tas bija vārds no manu bērnu paaudzes žargona. Droši vien vina to bija kaut kur padzirdējusi, viņai tas iepaticies un noglabājies atmiņas rezervēs kādam sevišķi svarīgam gadījumam.

Lūk, ko viņa teica, kamēr no cietuma puses skanēja haotiskas kājnieku ieroču apšaudes troksnis: Tu atceries, kādu ahūnu zivi es noķēru?

## II.

SAVULAIK ES BIJU pilnīgi nobriedis pavadīt šai ielejā visu atlikušo mūžu, bet ne jau cietumā. Es gara acīm skatīju savu obligāto aiziešanu pensijā no darba Tārkingtonā koledžā 2010. gadā. Tad es būtu mēreni pārticis cilvēks ar sociālo apdrošināšanu un koledžas pensiju. Es domāju, ka sievasmāte tad jau noteikti būtu mirusi, tā ka man būtu jārūpējas tikai par Mārgaretu. Es noīrētu mazu namiņu pilsētiņā. Tur bija daudz neapdzīvotu māju.

Tomēr šis sapnis būtu izgāzies pat tad, ja nenotiktu cietuma dumpis un ja nebūtu izputējusi sociālās apdrošināšanas sistēma, un ja koledžas mantzinis nebūtu aizlaidies lapās ar visu pensiju fondu, un tādā garā. Jo, kā jau esmu teicis, 1991. gadā mani atlaida no darba Tārkingtonā koledžā.

Tur nu es biju, vēlīnā pusmūžā, palaists savā vaļā pilnīgi izlaupītā, izputējušā valstī, kuras īpašumi bija izpārdoti ārzemniekiem, valstī, kurā plosījās nekontrolējamas sērgas, māņticība, analfabētisms un hipnotiska televīzija, bet trūcīgajiem nebija pieejama tikpat kā nekāda veselības aprūpe. Kur lai dodas? Ko lai dara?

Cilvēks, kas panāca manu atlaišanu, bija Džeisons Vailders, slavens konservatīvas avīzes komentētājs, lektors un televīzijas diskusiju raidījuma vadītājs. To darīdams, viņš izglāba man dzīvību. Ja nebūtu vina, cirtuma dumpja laikā es būtu atradies nepareizajā ezera krastā, Scipio, nevis Atēnā.

Man nāktos stāties pretī visiem tiem cietumniekiem, kas mēnessgaismā šķērsoja ezera ledu, un es nevarētu mēmā izbrīnā vērot viņus no aizmugures kā Roberts E. Lī Piketa trieciena laikā Getisburgas kaujā. Cietumnieki mani nepazītu, un es pats savā mūžā būtu redzējis tikai 3 atēniešus.

Es būtu mēģinājis kaut kā cīnīties, lai gan man, atšķirībā no koledžas rektora, nebūtu šaujamieroču. Es tiktu nogalināts un apglabāts, tāpat kā rektors un viņa sieva Zuzū, Altons Darvins un visi pārējie. Es tiktu apglabāts blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Dzīvu Džeisonu Vailderu es pirmoreiz sastapu tai pašā Valdes sapulcē, kad tiku atlaists. Tobrīd viņš bija tikai apskaities tēvs. Vēlāk viņš kļuva par Valdes locekli un par visvērtīgāko ķīlnieku, ko cietumnieki sagūstīja Scipio. Drauds nogalināt Vailderu sasaistīja rokas 82. Gaisa desanta divīzijai, kas bija ar skolēnu autobusiem atvesta no Dienvidbronksas. Desantnieki nobloķēja izeju no ielejas ezera augšgalā, okupēja ezera krastu no Scipio uz dienvidiem un ierakās Musketes kalna dienvidu nogāzē. Taču tuvāk nākt viņi neuzdrošinājās, baidīdamies izraisīt Džeisona Vaildera nāvi.

Protams, bija arī citi ķīlnieki, ieskaitot pārējos Valdes locekļus, bet viņš bija vienīgā slavenība. Es īsti nevarēju uzskatīt sevi par ķīlnieku, lai gan droši vien taptu nogalināts, ja būtu mēģinājis bēgt. Es biju tāds kā apkārt klimslošs, kaujās neiesaistījies gudrais, kas varēja aplenktajā Scipio staigāt, kur vien iepatikās. Tāpat kā iepriekš Atēnas cietumā, es mēģināju maksimāli godīgi atbildēt uz ikvienu jautājumu, lai ko un lai kas man jautātu. Secinājumu izdarīšanu un turpmāko rīcību es atstāju jautātāja ziņā.

Manuprāt, tāda ir skolotāja darba būtība. Es nedomāju, ka to varētu saukt par valsts nodevības plānošanu. Vienīgais, ko jelkad esmu vēlējies gāzt, ir aprobežotība un savtīgas iedomas.

Mani atlaida bez iepriekšēja brīdinājuma tieši izlaiduma dienā. Bija pats pusdienlaiks, un es spēlēju zvanus, kad 1 meitene, kura tikko bija beigusi pirmo kursu, atnesa vēsti, ka Valde, kas tobrīd noturēja sapulci Samozas zālē, administrācijas ēkā, vēloties mani redzēt. Šī meitene bija Kimberlija Vailderc, Džeisona Vaildera atpalikusī meita. Viņa bija stulba. Es nodomāju, ka Valdes rīcība, izvēloties vinu par ziņnesi, ir dīvaina, bet neko draudīgu tajā nesaskatīju. Nevarēju iedomāties, kādā veidā vina vispār gadījusies pa rokai šādam uzdevumam. Izrādījās, ka viņa jau bija liecinājusi Valdei par manu šķietamo patriotisma trūkumu un pēc tam lūgusi, lai tieši viņai uztic godpilno uzdevumu atvest mani uz manis likvidāciju.

Viņa bija 1 no nedaudziem pirmkursniekiem, kas vēl bija sastopami koledžas teritorijā. Pārējie bija aizbraukuši mājās, un viņu vietas kopmītnēs bija aizņēmuši potenciālo humanitāro un dabas zinību asociētā grāda ieguvēju radinieki. Neviens no Kimbcrlijas radiem gan negrasījās absolvēt. Viņa bija palikusi Valdes sēdes dēļ. Un viņas slavenais tēvs bija ar helikopteru ieradies viņai palīgos. Par helikoptera nolaišanās laukumu izmantoja futbola stadionu. Nu tas izskatījās pēc pterodaktilu ligzdas.

Citi bija ar parastām lidmašīnām ieradušies Ročesterā, kur tos sagaidīja koledžas sarūpēti, īrēti limuzīni. Atceros, kā 1 absolventa pamāte teica, ka viņai licies nonākusi Jokohamā, nevis Ročesterā, tik daudz tur bijis japāņu. Izrādījās, ka izlaiduma diena sakritusi ar sardzes maiņu Atēnā. Lielākā dala jauno sargu bija lauku zēni no Hokaido salas, kas nerunāja angliski un pirmoreiz ieradās Savienotajās Valstīs; ik pēc 6 mēnešiem viņus veda ar lidmašīnu pa taisno no Tokijas uz Ročesteru un no turienes ar autobusu uz Atēnu. Savukārt tos, kas jau bija nokalpojuši 6 mēnešus pie vārtiem, pie sienām, gaiteņos, ēdamzālēs, sargtorņos un tamlīdzīgās vietās, pa taisno nogādāja mājās.

Kāpēc tad tu vēl neesi mājās, Kimberlij? es pajautāju.

Viņa atbildēja, ka gribot kopā ar tēvu noklausīties izlaiduma runu, kuru teikšot viņas tēva labs draugs Dr. Martins Pīls Blankenšips, bijušais Rodsa stipendiāts', tāpat kā Vailders, un Čikāgas universitātes ekonomists, kas vēlāk, slēpodams Šveices kalnos, krita un kopš tā laika ir pilnīgi paralizēts.

Dr. Blankenšips atbrauca uz Scipio tāpēc, ka izlaiduma klasē mācījās viņa māsasmeita. Tā bija Hortense Melona. Man nav ne jausmas, kā Hortensei ir klājies. Viņa mācēja spēlēt arfu. To es atceros. Un viņai bija mākslīgi augšzobi. īstos zobus viņai izsita laupītājs, kad viņa gāja mājās no kādas draudzenes pilngadības svētku balles viesnīcā Waldorf-Astoria, kas nu jau ir nodegusi. Tagad tai vietā ir tukšs laukums, ko nopirkuši japāņi.

Es dzirdēju, ka viņas tēvs, tāpat kā daudzu citu tārkingtoniešu vecāki, pazaudējis milzu naudu lielākajā krāpšanā Volstrītas vēsturē, jo bija sapircies kompānijas Microsecond Arbitrage akcijas.

Es, protams, biju pamanījis Kimberlijas okškerēšanos, bet ne to, ka viņa bija īsta staigājoša skaņu ierakstu studija. Visu mācību gadu mūsu celi bija krustojušies neparasti bieži. Kad

' liritu valstsvīrs un finansists Sesils Džons Kodss (Rhodes, 1853-1902) ar savu mantojumu iedibināja stipendiju, kuru ik gadus maksāt (bijušo) koloniju jauniešiem studijām Oksfordas universitāte. Rodss kļuva bagāts Kimberlijas dimanta raktuvēs Dicnvidāfrikā. Viņa vārdā tika nosaukta Rodēzija (tag. Zimbabve).

vien es runājos ar kādu, lai kur koledžas teritorijā atrastos, atkal un atkal ievēroju, ka tuvumā slaistās Kimberlija. Uzskatīju, ka viņa ir drusku ķerta un noklausās sarunas, alkdama pēc vielas baumām. Viņa pat nemācījās pie manis, lai gūtu kredītpunktus, kaut arī kā brīvklausītāja piedalījās gan fizikas stundās humanitārā virziena klasē, gan mūzikas stundās eksaktā virziena klasē. Ko gan es varēju viņai nozīmēt un ko viņa man? Mēs nekad nebijām ne par ko sarunājušies.

Atceros, kā es reiz spēlēju biljardu jaunajā atpūtas centra Pahlavi Paviljonā, un viņa dīdījās tik tuvu, ka man bija grūti darboties ar kiju, un es pajautāju: Tev patīk manas smaržas?

-   Ko? viņa teica.

-  Tu tik bieži uzrodies man tuvumā, es sacīju, ka es iedomājos, ka tev varbūt patīk manas smaržas. Ja tā, tad tas man loti glaimo, jo tas ir tikai mans dabiskais aromāts. Es nelietoju smaržas.

Es varu citēt precīzi, jo šie vārdi bija ierakstīti kasetēs, ko Valdes locekļi man atskaņoja.

Kimberlija paraustīja plecus, it kā nesaprastu, par ko es runāju. Vai viņa lielā samulsumā atstāja Paviljonu? Tieši otrādi! Viņa mazdrusciņ pavirzījās sānis, lai es varu brīvāk rīkoties ar kiju, bet tik un tā palika gandrīz vai pielīmējusies man.

Es spēlēju ar 8 bumbām pret romānistu Polu Sleizingeru, koledžas tāgada rezidējošo rakstnieku.1 Viņš bija galīgi uz sēkla, un viņa grāmatas vairs nebija pārdošanā. Tas allaž bija vienīgais iemesls, kāpēc rakstnieki vispār piekrita strādāt Tārkingtonā. Viņš bija tik vecs, ka bija piedalījies 2. Pasaules karā nudien! Viņš bija apbalvots ar Sudraba zvaigzni, tāpat kā es, bet tas noticis, kad man bija tikai 3 gadi.

Viņš jautāja, kas tā ir par skuķeni, un es atbildēju, un viņa ierakstīja: Nepievērs uzmanību! Viņa ir tikai kārtējā Valdošās Šķiras pārstāve.

' Writer-in-residerice literārās jaunrades (creative u/riling) pasniedzēja amats daudzās ASV koledžās un universitātēs; daudzu rakstnieku iztikas avots.

Tad nu koledžas Valde vēlējās uzzināt, kādi, konkrēti, ir mani iebildumi pret Valdošo Šķiru.

Tolaik es to neteicu, bet tagad mīļuprāt pasaku Valdošās Šķiras galvenais trūkums ir tas, ka pārāk daudzi tās locekli ir tādi jampampini kā Kimberlija.

Vienubrīd es turējos pie teorijas, ka viņas okšķerēšana ir saistīta ar manu reputāciju kā koledžas Džonam F. Kenedijam, ciktāl bija runa par ārlaulības dzimumsakariem.

Ja Prezidents Kenedijs Debesīs taisa to sieviešu sarakstu, ar kurām viņš ir pārgulējis, tad esmu pārliecināts, ka tas ir 2 vai 3 reizes garāks par sarakstu, kuru es taisu cietumā. Taču jāatceras, ka viņa rīcībā bija ieņemamā amata spozme, kā arī neierobežots slepeno dienestu un Baltā nama darbinieku atbalsts. Neviens no manā sarakstā atrodamajiem vārdiem neko neizteiktu plašākai publikai, kamēr viņa sarakstā bija daudzas kinozvaigznes. Viņš mīlējās ar Merilinu Monro. Es to nedarīju vis. Merilina acīmredzot cerēja apprecēties ar Kenediju un kļūt par Pirmo Lēdiju. Visiem, izņemot viņu, tas likās uzjautrinoši.

Galu galā viņa izdarīja pašnāvību. Dzīve izrādījās pārāk mulsinoša.

Kad Kimberlija izlaiduma dienā parādījās zvanu tornī, es viņu tikpat kā nepazinu. Taču viņa bija tik pļāpīga, it kā mēs būtu draugi no senseniem laikiem. Viņa joprojām ierakstīja manis teikto, kaut gan ar to, kas jau bija kasetēs, pilnīgi pietika, lai mani iegāztu.

Viņa jautāja, vai man šķitusi laba tā runa, ko rezidējošais rakstnieks Pols Sleizingers teicis kapelā. Tā bija laikam visantiamerikāniskākā runa, kādu jebkad esmu dzirdējis. Viņš to teica tieši pirms Ziemassvētku brīvdienām un kopš tā laika nav Scipio redzēts. Viņš bija tikko ieguvis tā saukto Ģēnija Stipcndiju, ko piešķir Makartura fonds, uz 5 gadiem, 50000 dolārus ik gadus. Viņš teica runu un tai pašā vakarā notinās uz Kīvestas kūrortu Floridā.

Es atceros, ka viņš pareģoja verdzības atgriešanos, faktiski, tā nemaz neesot bijusi izskausta. Viņš teica, ka tik daudzi ļaudis gribot braukt uz šejieni tāpēc, ka te esot ļoti viegli aplaupīt trūcīgos ļaudis, kam nav absolūti nekādas Valdības aizstāvības. Viņš runāja par brūkošiem tiltiem un plīstošiem, gadiem neremontētiem ūdensvadiem. Viņš runāja par naftas noplūdēm, radioaktīvo piesārņojumu, par saindētiem gruntsūdeņiem, izlaupītām bankām un likvidētām korporācijām. Un neviens nekad ne par ko netiek sodīts! viņš'teica. Būt amerikānim nozīmē to, ka jums nekad nevienam nav jālūdz piedošana.

Tā viņš runāja un runāja. Lai ko viņš pateiktu, viņš varēja droši rēķināties ar 50000 dolāriem gadā veselus 5 gadus.

Es sacīju Kimberlijai, ka, manuprāt, Sleizingers ir pateicis dažas apdomāšanas vērtas lietas, bet kopumā viņš attēlojis mūsu valsti kā daudz sliktāku, nekā tā patiesībā ir, un ka Amerika tik un tā ir daudz pārāka par visām citām valstīm uz Zemes.

No šīs atbildes viņa diezin vai guva sevišķu apmierinājumu.

Kāda man pašam tagad liekas šī atbilde? Ta bija stulbāka par stulbu.

Viņa taujāja par manis paša lekciju kapelā, kuru biju nolasījis pirms mēneša. Viņa nevarēja ierasties un tāpēc nebija ierakstījusi. Viņa gribēja dzirdēt apliecinājumu tam, ko citi bija atstāstījuši. Lekcijā biju kavējies jautrās atmiņās par savas mātes tēvu Bcndžaminu Vilšu, veco sociālistu.

Viņa apsūdzoši bilda, ka es esot nosaucis visus bagātniekus par dzērājiem un plānprātiņiem. Tas bija sagrozīts vecātēva teiciens, ka Kapitālisms allaž ir tas, ko skaidrā vai piedzērušies, pie pilna vai nepilna prāta, šodien izdomā darīt tie, kam ir vara pār mūsu visu naudu. Tad nu es precizēju šo citātu un uzsvēru, ka tas bija mana vecātēva, nevis manis paša viedoklis.

-    Es dzirdēju, ka jūsu runa bijusi vēl briesmīgāka par Slcizingcra runu, teica Kimberlija.

-   Es loti ceru, ka tā nebija vis, es atbildēju. Es mēģināju parādīt, cik novecojuši ir mana vecātēva uzskati. Es gribēju, lai publika smejas. Un publika smējās.

-    Es dzirdēju, ka jūs esot teicis, ka Jēzus Kristus neesot amerikānisks, viņa sacīja, un lente kasetītē tinās uz priekšu.

Tad nu izskaidroju arī šo pārpratumu. Tas bija sācies tāpat, ar vecātēva patcicienu. Viņš bija atkārtojis Kār]a Marksa doto ideālas sabiedrības pamatprincipu: "No katra pēc viņa spējām, katram pēc viņa vajadzībām." Un tad viņš man bija jokodamies sacījis: Jūdžin, tas taču izklausās pēc Kalna sprediķa. Kas gan var būt vēl neamerikāniskāk?

-   Un vai tiešām visus ebrejus vajadzētu ielikt koncentrācijas nometnē Aidaho? jautāja Kimberlija.

-   Vai tiešām… ko? Ko? es apjucis jautāju. Beidzot, beidzot, un daudz, daudz par vēlu es aptvēru, ka šī dumjā meitene ir bīstama kā kobra. Ja viņa izplatītu valodas, ka es esot antisemīts, tad tā būtu katastrofa, sevišķi tāpēc, ka loti daudzi ebreji, kas bija saprecējušies ar neebrejiem, tagad sūtīja savus bērnus uz Tārkingtonu.

-   Nekad mūžā es neko tādu neesmu teicis! es apliecināju.

-   Nu, varbūt tas nebija Aidaho… viņa bilda.

-   Vaiominga? es pajautāju.

-    Laikam Vaiominga, viņa atsaucās. Visus viņus aiz atslēgas, jā?

-   Es tagad pieminēju "Vaiomingu" tikai tāpēc, ka es apprecējos Vaiomingā, es teicu. Es nekad neesmu bijis Aidaho vai pat domājis par Aidaho. Es tikai mēģinu noskaidrot, kas tev tik briesmīgi sajaucis galvu. Tas galīgi neizklausās pēc manis!

-   Bet ebreji?

-   Tas jau atkal nāk no mana vecātēva, es skaidroju.

-   Viņš ienīda ebrejus, vai ne?

-   Nē, nē, nē, es teicu. Viņš loti cienīja daudzus ebrejus.

-  Tomēr viņš gribēja, neatlaidās Kimberlija, viņus visus sabāzt koncentrācijas nometnēs, vai ne?

Sākums šim visbīstamākajam pārpratumam bija mans stāstījums par to, kā reiz manā bērnībā, Ohaio pilsētā Midlendsitijā, kādu svētdienas rītu mēs ar Vecotēvu braucām viņa mašīnā, un Vecaistēvs, nevis es, izsmēja visas tradicionālās reliģijas.

Atceros, kā, braucot garām katoļu baznīcai, viņš teica: Tu domā, ka tavs tētis ir labs ķīmiķis? Paskat, tur šamie viegli pārvērš sodas cepumus par ga|u. Vai tavs tētis to spēj?

Kad braucām garām Vasarsvētku draudzes dievnamam, viņš teica: Paskat, turienējie domas giganti tic, ka vienā grāmatā, ko bariņš priesteru sakombinējuši 300 gadus pēc Kristus dzimšanas, esot patiess ikkatrs vārds. Es ceru, ka tu, kad izaugsi liels, nebūsi tik lētticīgs attiecībā uz drukātu vārdu.

Blakus minot, vēlāk man gadījās dzirdēt, ka tā sieviete, ar kuru manos vidusskolnieka gados bija salaidis mans tēvs un kuras dē| viņš lecis pa logu ar biksēm pusmastā, tapis suņa sakosts un sapinies veļas auklā, un tādā garā, tā esot bijusi Vasarsvētku draudzes locekle.

Tas, ko Vecaistēvs torīt sacīja par ebrejiem, patiesībā bija tikai kārtējais joks par kristiešiem. Viņam nācās man izskaidrot, tāpat kā man nācās izskaidrot Kimbcrlijai, ka Bībele sastāv no 2 atsevišķām daļām, Jaunās Derības un Vecās Derības. Reliģiozie ebreji tic tikai tai daļai, kuru uzskata par savu vēsturi, proti, Vecajai Derībai, kamēr kristieši ņem par pilnu abas daļas.

Man žēl ebreju, teica Vecaistēvs. Viņiem jānodzīvo sava dzīve tikai ar pusi Bībeles.

Un tad viņš piebilda: Tas jau ir kā mēģināt aizbraukt no šejienes uz Sanfrancisko ar ce|u karti, kas beigtos pie Dubukas, Aiovā.

Nu jau es biju nikns. Kimberlij, es teicu, vai tik tu neesi Valdei sastāstījusi, ka es esmu kaut ko tādu teicis? Vai tāpēc viņi grib mani redzēt?

Varbūt! viņa valšķīgi attrauca. Es nodomāju, ka tā ir stulba atbilde. Patiesībā tā bija precīza. Valde gribēja ar mani apspriest daudz ko vairāk par manas kapelas lekcijas izkropļojumiem.

Kimberlija man šķita vienlaikus pretīga un nožēlojama. Viņa uzskatīja sevi par lielu varoni un mani par indes tārpu! Tagad, kad beidzot biju atšifrējis viņas spēlīti, viņa ar sajūsmu izrādīja man savu lepnumu un bezbailību. Viņa gan nezināja, ka reiz es biju izmetis vīrieti, tikpat dūšīgu kā viņa, no helikoptera. Kas gan spētu aizkavēt mani izmest viņu pa torņa logu? Man ienāca prātā doma to izdarīt. Es biju tik aizvainots! Tad viņa redzētu, ka nedrīkst mani aizvainot!

Tas vīrs, ko es izmetu no helikoptera, bija iespļāvis man sejā un iekodis rokā. Es viņam parādīju, ka nedrīkst mani aizvainot.

Viņa bija nožēlojama, kā jau mulkīte no ģimenes, kurā visi citi ir gudri, un nu viņa iedomājās, ka beidzot izdarījusi kaut ko superprātīgu, ievākdama ziņas par cilvēku, kuram ir noziedzīgas domas. Es vēl nezināju, ka to darīt viņu pamudinājis tēvs, Rodsa stipendiāts, Prinstonas Phi Beta Kappa izcilnieks. Man likās, ka viņa tikai iegaumējusi tēva uzskatus, kurus tas jo bieži izteica laikrakstu slejās un TV raidījumos, un noteikti

9S arī mājās, par to, ka daži skolotāji slepus ienīst savu valsti un nīdē jaunatnē ticību nākotnei un valsts vadībai.

Es domāju, ka viņa pati uz savu roku nolēmusi sameklēt šādu ļaundari un panākt tā atlaišanu, pie viena pierādot, ka vina galu galā nav nemaz tik stulba un ka viņa tiešām ir Tēta mīlā meitiņa.

Aplam.

Kimberlij, es teicu, lai atturētos izmest viņu pa logu, tas ir smieklīgi.

Aplam.

Labi… es sacīju. Vismaz nokārtosim to aši.

Aplam.

Es domāju, ka iesoļošu Valdes sēdē ar staltu muguru, kvēlodams taisnā sašutumā, kā jau koledžas iecienītākais skolotājs un vienīgais no darbiniekiem, kas apbalvots par nopelniem Vjetnamas karā. Ja tiek līdz problēmas saknei, tad tieši tāpēc jau mani atlaida, lai gan neticu, ka viņi paši to apzinājās kā iemeslu: man bija briesmīgas, personiskas zināšanas par to, kāds negods bija Vjetnamas karš.

Neviens no Valdes locekļiem nebija piedalījies šai karā un Kimberlijas tēvs ari ne, un neviens no viņiem nebija pieļāvis sava dēla vai meitas aizsūtīšanu uz turieni. Ezera otrā krastā, protams, cietumā un arī pilsētiņā bija daudz tādu niecību, kuru dēli bija tur aizsūtīti.

## 12 .

ŠĶĒRSODAMS PagaLMU ceļā uz Samozas zāli, es sastapu tikai 2 cilvēkus. Viena bija profesore Merilina Šova, bioloģijas nodaļas vadītāja. Viņa bija vienīgā no pārējiem skolotājiem, kas arī bija dienējusi Vjetnamā. Viņa tur bija medmāsa. Otrs sastaptais bija Normans Evercts, vecais koledžas dārznieks, gluži kā mans vecaistēvs. Viņam bija dēls, kam pēc uzskriešanas Vjetnamā uz mīnas bija paralizētas abas kājas un kas pastāvīgi mitinājās Kara veterānu slimnīcā Skenektedijā.

Absolventi, viņu ģimenes, kā ari koledžas darbinieki tobrīd Paviljonā ēda pusdienas. Ikvienam pasniedza vēzi, kas bija izvārīts dzīvs.

Man nekad nenāca prātā piesist Merilinai kanti, lai gan viņa bija visai pievilcīga un vientuļa. Nezinu, kāpēc tā. Varbūt es izjutu kaut ko līdzīgu asinsgrēka tabu, it kā mēs būtu brālis un māsa, jo abi bijām pieredzējuši Vjetnamu.

Nu jau viņa ir mirusi, apglabāta blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot. Acīmredzot viņai trāpīja nomaldījusies lode. Vai gan kāds būtu visā nopietnībā tēmējis tieši uz viņu?

Tagad atceroties, es prātoju, ka varbūt biju viņā iemīlējies, lai gan mēs, cik vien iespējams, vairījāmies runāt 1 ar otru.

Varbūt tiešām man vajadzētu viņu iekļaut kādā loti īsā sarakstiņā: pie tām sievietēm, kuras esmu mīlējis. Tātad tur būtu, jā, būtu Merilina un Mārgareta mūsu laulības pirmajos apmēram 4 gados, pirms es pārnācu mājās ar triperi. Man bija siltas jūtas arī pret Harietu Gummcri, Des Moines Register kara korespondenti, kura, kā izrādās, pēc mūsu mīlas sakara Manilā ir dzemdējusi manu dēlu. Es domāju, ka par mīlestību varētu saukt arī manas jūtas pret Zuzū Džonsoni, kuras vīrs tika sists krustā. Un man bija dziļa, pilnībā abpusēja, daudzslāņaina draudzība ar Mjurielu Peku, kas bija viesmīle Melnā Kaķa kafejnīcā todien, kad es tiku atlaists, bet vēlāk kļuva par koledžas angļu valodas skolotāju.

Saraksta beigas.

Mjuriela arī ir apglabāta blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Harieta Gummere arī ir mirusi, tikai Aiovā.

Hei, meitenes, pagaidiet mani! pagaidiet!

Es nemaz neceru labot pasaules rekordu, saskaitot, ar cik sievietēm esmu mīlējies, neatkarībā no tā, vai mīlēju viņas, vai ne. Cik man zināms, šis rekords pieder un manis pēc var uz visiem laikiem piederēt Žoržam Simenonam, franču kriminālromānu rakstniekam. Kā pauda viņa nekrologs laikrakstā The Nezv York Times, viņš gadiem ilgi esot katru dienu kopojies ar 3 dažādām, arvien citām sievietēm.

Mēs ar Merilinu Šovu Vjetnamā nesastapāmies, tomēr mums tur bija 1 kopīgs draugs: Sems Veikfīlds. Ja viņš nebūtu mūs abus nolīdzis darbam Tārkingtonā, kur mēs kļuvām par lieliskiem atpalikušu jauniešu skolotājiem, es nezinu, kas ar mums būtu noticis. Tagad, kad mēs Pagalmā gājām 1 otram garām gluži kā kuģi naktī un es biju ceļā uz atlaišanu, es - neticami, bet fakts! biju pilntiesīgs fizikas profesors, un viņa bija pilntiesīga Bioloģijas Profesore!

Kad es vēl biju šeit skolotājs, es pajautāju GRIOT™, vispopulārākajai kompjūterspēlei Pahlavi Paviljonā, kas ar mani būtu varējis notikt pēc kara pretstatā tam, kas noticis patiesībā. GRIOT™, kā zināms, spēlē šādi: kompjūterā ievada datus par personas vecumu, rasi, izglītības līmeni, tagadējo nodarbošanos un lietotajiem preparātiem, ja tādi ir. Personai nav obligāti jābūt reālai. Kompjūters neprasa, vai tā ir reāla vai izdomāta persona. Kompjūteram viss ir vienalga. Arī iespēja kādu aizvainot tam ir pilnīgi vienaldzīga. Jūs ievadāt datus par reālu vai izdomātu dzīvi, un kompjūters izspļauj stāstiņu par to, kas ar šo cilvēku varētu notikt nākotnē. Šis stāstiņš balstās uz ziņām par to, kas noticis ar īstiem cilvēkiem, kam ir līdzīgi dati.

GRIOT™ nedarbosies, ja tai trūks vajadzīgās informācijas. Ja jūs, piemēram, izlaidīsiet rasi, ekrāna parādīsies vārdi "etniskā izcelsme?", un tālāk ne soli. Ja kompjūters to neuzzinās, nekas neturpināsies. Tāpat ar izglītību.

Es neizpaudu GRIOT™, ka esmu šeit ticis pie sirdij tuva darba, tikai izstāstīju savas mūža gaitas līdz Vjetnamas kara beigām. Par Vjetnamas karu un tā veterānu īpatnībām kompjūteram viss bija zināms. Es domāju, ka par staigājošu graustu mani novērtēja, ņemot vērā, cik ilgi tur biju nodienējis. Kompjūters pareģoja, ka es sākšu sist savu sievu un k|ūšu par alkoholiķi, un beigšu dzīvi kādā graustu kvartālā.

Ja man tagad būtu pieejams GRIOT™, es tam pajautātu, kas varētu būt noticis ar Merilinu Šovu, ja Sems Veikfīlds nebūtu viņu izglābis. Taču izbēgušie cietumnieki sašķaidīja Paviljona spēļu kompjūteru, tiklīdz es viņiem parādīju, kā tas darbojas.

Viņi to ienīda, un man grūti viņus vainot. Es uzreiz nožēloju, ka vispār iemācīju viņiem šo spēli. Cits pēc cita viņi ievadīja savu rasi, vecumu, vecāku nodarbošanos, ja tā bija zināma, un cik ilgi viņi gājuši skolā un kādus preparātus lietojuši, un tādā garā, un GRIOT™ viņus nosūtīja pa taisno atpakaļ uz cietumu uz ilgiem gadiem.

Man nav ne jausmas, cik GRIOT™ tolaik varēja zināt par Vjetnamas kara medmāsām. Ražotāji apgalvoja, ka neviena no pārdošanā esošajām programmām neesot vecāka par 3 mēnešiem, un tādējādi ikviena spēles versija nopirkšanas brīdī esot pilnīgi kompetenta spriest par to, kas jau noticis ar to vai šo personu. Cik noprotams, programmētāji nemitīgi atjaunināja GRIOT™ ar jaunākajām ziņām par santehniķiem, ortopēdiem, Vjetnamas kara jūrniekiem, meksikāņu nelegālajiem imigrantiem, narkotiku kontrabandistiem, paralītikiem, par visiem, kas vien iedomājami kontinenta, proti, Savienoto Valstu un Kanādas, robežās.

Tagad gan rodas jautājums, vai GRIOT™ joprojām ir tikpat sīki un laikmetīgi informēts kā agrāk, jo tās ražotājfirmu Parker Brothers ir pārņēmuši korejieši. Jaunie īpašnieki ir pārvietojuši visu ražošanas procesu uz Indonēziju, kur pieejams gandrīz vai bezmaksas darbaspēks. Viņi apgalvo, ka Amerikas jaunumus saņemšot ar satelītu palīdzību.

Vilks viņus zina.

Man nav vajadzīga GRIOT™ palīdzība, lai zinātu, ka Merilinai Šovai karā bijis daudz grūtāk nekā man. Visi karavīri, ar ko viņai bija darīšana, bija ievainoti, un visi gaidīja to, kas biežāk par biežu nebija iespējams: lai Mcrilina saliek viņus pa gabaliem kopā.

Es zinu, ka viņa bija precējusies un ka mājās palikušais vīrs no viņas šķīrās un apprecējās ar kādu citu, kamēr viņa vēl bija Vjetnamā, un ka viņai tas bijis vienalga. Varbūt viņai tur bija romāns ar Semu Veikftldu. Neesmu jautājis.

Tas šķietas iespējams. Pēc kara Sems viņu meklēja un pēdīgi sameklēja Ņujorkas universitātē, kur viņa mācījās kompjūterzinības. Viņa vairs negribēja strādāt par medmāsu. Sems ieminējās, ka varbūt viņai vajadzētu pamēģināt pastrādāt par skolotāju. Viņa jautāja, vai Scipio ir Anonīmo Alkoholiķu biedrības nodala, un Sems apliecināja, ka ir.

Kad viņš nošāvās, Merilina, profesore Šova, norāvās apmēram uz nedēlu. Viņa pazuda, un man uzdeva viņu sameklēt. Es atradu viņu pilsētiņas centrā, dzērumā aizmigušu uz biljarda galda Melnā Kaķa kafejnīcas dibenzālē. Viņa bija notecinājusi siekalu uz filca virsmas. Vienu roku viņa bija uzlikusi uz bumbas, it kā grasītos to kaut kur mest, tiklīdz nāktu pie samaņas.

Cik man zināms, kopš ta laika viņa nav dzērusi ne piles.

GRIOT™, vismaz agrākajos laikos, pirms korejieši apsolīja Indonēzijā padarīt Parker Brothers ejošākus-skrejošākus, nepiedāvāja katru reizi 1 un to pašu biogrāfiju pēc 1-iem un tiem pašiem faktiem. Gluži kā pati dzīve, tas sniedza dažādas iespējas, izspļaujot stāstu nobeigumus, laimīgus vai nelaimīgus, proti, tādus, kādi nu tobrīd bija izsecināmi no dotajiem datiem.

Kad pirms 15 gadiem GRIOT™ nosūtīja mani uz graustu kvartālu, es liku tam mēģināt vēlreiz. Nu jau veicās labāk, tomēr ne tik labi kā īstajā koledžas dzīvē. Tas pareģoja man palikšanu Armijā un kļūšanu par instruktoru Vestpointas akadēmijā, nelaimīgu un dzīves garlaikotu. Tas atkal pareģoja, ka es zaudēšu sievu un pārāk daudz dzeršu, un ka man būs virkne mīļāko, kuras es nomocīšu ar savu mūžīgo depresiju. Un es atkal nomiršot no aknu cirozes.

Tomēr izbēgušajiem cietumniekiem GRIOT™ nepiedāvāja nekādas citas iespējas, tikai to pašu cietumu. Ja ari pareģoja amnestiju, tad tikai, lai ātri vien nogādātu atpakaļ būri.

Tas pats notika, ja GRIOT™ pateica, ka cietumnieks esot latlņamerikānis. Uz ko labāku jau varēja cerēt baltie, ja tie mācēja lasīt un rakstīt un nekad nebija ārstējušies psihiatriskajā slimnīcā vai ar negodu patriekti no dienesta bruņotajos spēkos. Ja tomēr tā gadījās, tad vini tiklab varēja būt melnie vai latīņamerikāņi.

Melnie zirdziņi, vismaz GRIOT™ izpratnē, bija aziati un indiāņi.

Kad Augstākā Tiesa pieņēma lēmumu, ka cietumnieki jāsadala pēc rasēm, daudzos novados nepietika noziedznieku, kas būtu aziāti vai indiāņi, lai atmaksātos tiem atvēlēt atsevišķas ieslodzījuma vietas. Havaju salās, piemēram, starp cietumniekiem bija tikai 2 indiāņi, un Vaiomingā, manas sievas dzimtajā štatā, bija tikai 1 aziāts.

Šādos gadījumos, Augstākās Tiesasprāt, indiāņi un/vai aziāti atzīstami par Goda Baltajiem, un ar viņiem attiecīgi jāapietas.

Tomēr šajā štatā bija papilnam gan 1, gan otru, sevišķi pēc tam, kad indiāņi sāka pelnīt beznodoklu bagātības, pa slepenām takām nēsādami narkotikas pāri Kanādas robežai. Tad nu indiāņiem bija pašiem savs cietums blakus vietai, ko viņu senči sauca par Pērkonbebru un ko mēs dēvējam par Niagāras ūdenskritumu. Aziātiem savukārt ir savs cietums Dierparkā, Longailendā, parocīgi iekārtots nieka 50 kilometrus no viņu heroīna pārstrādes rūpaliem Ņujorkas ķīniešu rajonā.

Kad uzdrošināmies iedomāties, cik milzīgs šai valsti ir narkotiku bizness, tad rodas aizdomas, ka gandrīz vai katrs staigā mūžam apreibinājies, gluži kā es to darīju pēdējos 2 vidusskolas gados un kā ģenerālis Grants Pilsoņu kara laikā, un tieši tāpat kā Vinstons Čērčils 2. Pasaules kara laikā.

Tad nu mēs ar Merilinu Šovu Pagalmā paslīdējām 1 otram garām gluži kā kuģi naktī. Tā bija mūsu pēdējā tikšanās. Neviens no mums vēl nezināja, ka tā būs pēdējā reize, taču vina pateica ko tādu, kas tagad, atskatoties, man škietas visai aizkustinoši. Viņas teiktais bija atsauce uz mūsu iepazīšanās sarunu kokteilvakarā, kas sensenajos laikos bija uzrīkota par godu tieši mums 2 jaunajiem skolotājiem.

Es biju viņai izstāstījis, kā Klīvlendas Zinātnes sasniegumu izstādē iepazinos ar Semu Vcikfīldu un kādi bija pirmie vārdi, ko viņš man teica. Tagad, kad es steidzos pretī savam liktenim, viņa atkārtoja šos vārdus: Kur tu tā steidzies, Dēls?

## 13.

VALDES, KAS MAni pirms 10 gadiem atlaida, priekšsēdētājs bija Roberts V. Mēlenkamps no Vestpalmbīčas, pats Tārkingtonas absolvents un 2 citu tārkingtoniešu tēvs, no kuriem 1 reiz bija mans audzēknis. Starp citu, viņam bija lemts visai drīz zaudēt savas bagātības, kas pastāvēja tikai uz papīra firmā Microsecond Arbitrage, Incorporated. Šī blēžu banda apgalvoja, ka tā nodarbojas ar pārtikas, būvmateriālu, drēbju, degvielas, zāļu, dažādu izejvielu un tehnikas un visa kā cita izdevīgu uzpirkšanu, iekāms par šiem krājumiem uzzina cilvēki, kam tic ir patiešām nepieciešami. Un tad šīs firmas kompjūteri it kā piedāvāja cilvēkiem, kam bija reālās vajadzības pēc tā vai šā, citam citu pārsolīt, tādējādi nodrošinot galvu reibinošu pelnu. Firma it kā spēja šādā veidā daudzkāršot klientu ieguldījumus, tāpēc ka tās kompjūteri esot ar satelītu palīdzību savienoti ar biržām visos pasaules nostūros.

Taču izrādījās, ka šie kompjūteri bija savienoti tikai paši ar sevi, kā arī ar tādiem labticīgiem klientiem kā Tārkingtonas Valdes priekšsēdētājs. Kompjūteru izdrukas liecināja, ka viņš var gluži vai lidināties septītajās debesīs, pateicoties darījumiem, ko izdarījis Ugunszemē, Ugandā un vēl Dievs sazina kur, un tā viņš jutās, kad piekrita Amerikas konservatīvisma dūzim Džeisonam Vailderam, ka ir pienācis laiks mani atlaist. Microsecond Arbitrage bija viņa eņģeļu pīšļi, viņa LSD, viņa heroīns, viņa Pērkonbebra vīna biķeris un kokaīns.

Es jutu atkarību no nobriedušām sievietēm un mājsaimniecības. Ka skaidro mans tiesas piešķirtais advokāts, šos apstākļus varētu uzskatīt par baciļiem, no kā izaudzēt ticamu prasību atzīt mani par nepieskaitāmu. Visbrīnumainākais apstāklis viņam šķita tas, ka es nekad neesmu masturbējis.

-   Kāpēc ne? viņš jautāja.

-   Manas mātes tēvs lika man apsolīt, ka es nekad to nedarīšu, jo tas mani darīšot slinku un traku, es atbildēju.

-   Un jūs viņam noticējāt? viņš jautāja. Viņš bija nieka 23 gadus vecs, nupat beidzis Ņujorkas štata Sirakjusas universitāti.

Un es teicu: Advokāta kungs, mūsdienās laiki mainās strauji, un progress ir neapturams kā satrakojies meža kuilis, tāpēc visām vecvecāku mācībām ir lemts būt aplamām.

Roberts V. Mēlenkamps vēl nebija uzzinājis, ka viņš ar visu savu sievu un bērniem ir tapis tikpat pliks un nabags kā kurš katrs Atēnas cietumnieks. Tāpēc šai tālajā 1991. gadā, kad es iegāju Valdes zālē, viņš vērsās pie manis prātīga, konservatīva, cildena un varena valstsvīra tonī. Viņš pamāja uz Džeisonu Vailderu, kurš tobrīd bija tikai kādas Tārkingtonas audzēknes tētis, nevis Valdes loceklis. Vaildcrs sēdēja lielā, ovālā galda otrā galā, izkārtojis sev priekšā kartona mapi, magnetofonu, kasetes un kādu momentfoto uzņēmumu.

Es, protams, zināju, kas viņš tāds ir, un spēju arī iztēloties viņa domāšanas veidu, jo laiku pa laikam biju lasījis viņa komentārus laikrakstos un pa televizoru skatījies viņa raidījumu. Tomēr šī bija mūsu pirmā sastapšanās. Valdes locekli abpus galdam bija saspiedušies, lai atstātu viņam vairāk vietas gaidāmajai izrādei.

Viņš tur bija vienīgā slavenība. Droši vien viņš ir vienīgā īstā slavenība, kas jebkad spērusi kāju pār Valdes sēžu zāles slieksni.

Sēdē bija vēl 1 dalībnieks, kas nebija Valdes loceklis. Tas bija koledžas rektors Henrijs "Tekss" Džonsons, ar kura sievu Zuzū, kā jau esmu teicis, es mēdzu mīlēties, ikreiz, kad viņš bija patālāk prom no mājām. Mēs ar Zuzū pirms mēneša bijām pārtraukuši savas intīmās attiecības uz visiem laikiem, taču nebijām tik loti saķildojušies, lai nesarunātos 1 ar otru.

-   Lūdzu, sēdieties, Jūdžin, teica Mēlenkamps. Misters Vailders, kurš, kā jūs droši vien zināt, ir Kimberlijas tēvs, vēlas jums darīt zināmus visai satraucošus jaunumus.

-   Jā, es atsaucos kā krietns karavīrs, kas gatavs pildīt pavēles. Es gribēju palikt šai darbā. Šeit bija manas mājas. Kad pienāktu mans laiks, es gribēju šeit aiziet pensijā un pēc tam tikt šeit apglabāts. Tas notika, pirms tapa zināms, ka ledāji atkal virzās uz dienvidiem un ka visi šeit apglabātie, ieskaitot to bandu pie stalla, galu galā ar visu Musketes kalnu nonāks Pensilvānijā vai Rietumvirdžīnijā. Vai Mcrilendā.

Kur gan citur es būtu varējis kļūt par pilntiesīgu profesoru vai pat par jebkura ranga koledžas pasniedzēju, ja manā rīcībā bija tikai Vestpointā iegūtais dabaszinātņu bakalaura grāds? Es nevarētu mācīt vidusskolā un pat pamatskolā ne, jo nebiju apguvis nepieciešamos pedagoģijas kursus. Manā vecumā, kas tobrīd bija 51, kurš gan līgtu mani jebkādam darbam, sevišķi ņemot vērā, ka man uz kakla bija plānprātīga sieva un sievasmāte.

Valdi un Džeisonu Vailderu es uzrunāju šādi: Kungi un dāmas, es domāju, ka lielāko dalu no gaidāmā jau zinu. Es nupat biju kopā ar Kimberliju, un sarunā ar viņu jau guvu priekšstatu par to, ko man vajadzēs pateikt. Es varu tikai cerēt, ka jūs, uzklausīdami viņas apsūdzības pret mani, nepiemirsīsiet, ko paši esat par mani uzzinājuši šais 15 gados, kurus esmu uzticīgi nokalpojis Tārkingtonai. Es nešaubos, ka no šās pašas Valdes locekļu vidus, atrastos pietiekami daudz liecinieku, kas varētu mani raksturot. Ja nē, ataiciniet audzēkņus un viņu vecākus. Izvēlieties viņus pēc nejaušības principa. Jūs zināt un es zinu, ka viņi visi runās par mani labu.

Es godbijīgi palocīju galvu Džeisona Vaildera virzienā. Es priecājos personīgi iepazīties ar jums, ser. Es regulāri lasu jusu rakstus un skalos jūsu televīzijas raidījumu. Uzskatu, ka jūsu teiktais allaž rosina uz auglīgām pārdomām, un tāpat domā arī mana sieva un viņas māte; abas ir invalīdes. Es gribēju iedabūt savā sakāmajā šīs 2 uzturamās būtnes, gadījumam, ja Vailders un pāris jaunāko Valdes locekļu nebūtu par tām dzirdējuši.

Patiesībā, es visai smagi lēju. Kaut arī Mārgareta ar māti bieži lasīja viena otrai priekšā, uz maiņām, parasti kabatas lukturīša gaismā, ielīdušas teltī, ko viņas mēdza taisīt istabas vidū no palagiem, krēsliem un visa kā cita, tomēr avīzi viņas nelasīja nekad. Viņām nepatika arī televīzija, ja neskaita "Sēžama ielu", kas gan it kā bija bērnu raidījums. Cik atceros, Džeisonu Vailderu viņas TV ekrānā redzēja tikai vienreiz, un mana sievasmāte tad sāka viņam dejot, it kā viņa runāšana būtu mūsdienīga mūzika.

Kad ierunājās kāds no Vaildera raidījuma viesiem, viņa sastinga. Kad Vailders atsāka runāt, viņa atkal sāka dejot.

To nu es viņam negrasījos stāstīt.

-   Iesākumā es vēlos pateikt, sacīja Vailders, ka izjūtu pret jums ārkārtīgi lielu cieņu, profesor Hartke, sakarā ar jūsu izcilo veikumu Vjetnamas karā. Ja amerikāņu lauta nebūtu zaudējusi drosmi un pārtraukusi jūs atbalstīt, tad tagad mēs dzīvotu daudz citādākā un labākā pasaulē, sevišķi tas attiecas uz Āziju. Man ir arī zināms, ar kādu sirsnību un izpratni jūs gādājat par savu sievu un viņas māti, un uz šīm rūpēm es labprāt attiecinātu to pašu cildinājumu, ko izpelnījusies jūsu darbība Vjetnamā: "pienākums jums ir bijis svētāks par visu". Tāpēc man ir loti žēl, ka jābrīdina jūs stāsts, ko grasos jums stāstīt, varbūt nebūs vis tik vienkāršs vai viegli noliedzams, kā jums, iespējams, licies pēc manas meitas teiktā.

-   Lai kas tas būtu, ser, es teicu, ķersimies pie lietas!

Tad nu viņš ķērās pie lietas. Viņš teica, ka vairāki viņa draugi bijuši Tārkingtonas audzēkņi vai arī sūtījuši te mācīties savus bērnus, tāpēc uz vinu šis koledžas panākumi, izglītojot bērnus ar attīstības traucējumiem, atstājuši lielu iespaidu jau sen, pirms viņš uzticējis mums savu meitu. Viņš stāstīja, ka viņa kāzās gan vedējtēvs, gan vedējmāte bija savulaik šeit, Scipio, ieguvuši humanitāro un dabas zinību asociēto grādu. Vedējtēvs vēlāk kļuvis par ASV vēstnieku Islandē. Vedējmāte esot Čikāgas simfoniskā orķestra padomes locekle.

Viņam licies, ka Tārkingtonas loti neparastās metodes varētu derīgi pielietot bēdīgi slavenajās lielpilsētu valsts skolās, un viņš plānojis nākt klajā ar šo ideju, tiklīdz būs vairāk uzzinājis par mūsu metodēm. Starp citu, skolotāju un audzēkņu proporcija Tārkingtonā tolaik bija 1 pret 6, kamēr lielpilsētu valsts skolās šī attiecība bija 1 pret 65.

Atceros, ka tolaik bija sarīkota liela kampaņa, lai piedabūtu japāņus nopirkt lielpilsētu skolas, tieši tāpat, kā viņi jau bija nopirkuši cietumus un slimnīcas. Tomēr japāņi bija pārāk slīpēti. Skolām, kas pilnas ar negribētu vecāku negribētiem bērniem, viņi negrasljās pieskarties ne ar 10 pēdas garu mietu.

Vailders klāstīja, ka cerējis uzrakstīt par Tārkingtonu grāmatu, kas sauktos "Mazais brīnums pie Mohigas ezera" vai arī "Kā mācīt neiemācāmo". Tad nu viņš izsniedzis meitai diktofonu un uzdevis viņai izsekot koledžas labākos skolotājus, lai ierakstītu, ko viņi runā un kā viņi runā. Profesor Hartke, es gribēju uzzināt, kur slēpjas viņu izcilības noslēpums, viņiem pašiem nezinot, ka tiek pētīti. Es gribēju, lai viņi dzīvo savu dzīvi, ar visiem trūkumiem, bez jebkādas izlikšanās.

Tā es uzzināju par ierakstiem. Šis baismīgais jaunums izskaidroja Kimberlijas mūžīgo ložņāšanu man apkārt, viņas nepārtraukto ložņāšanu! Labi vismaz, ka Vailders aiztaupīja man sasprindzinājumu, minot, ko gan Kimberlija būs ierakstījusi savā aparātā. Viņš nospieda sev priekšā noliktā magnetofona pogu, un cs izdzirdēju, kā privātā sarunā saku Polam Sleizingeram, ka, manuprāt, divas galvenās valūtas uz šīs planētas ir jenas un felācijas. Tas bija noticis pašā akadēmiskā gada sākumā, mācības pat vēl nebija sākušās! Tā bija Ievada nedēļa pirmkursniekiem, un es biju tikko izstāstījis potenciālajam 1994. gada izlaidumam, ka vietējie veikali un firmas par pirkumiem un pakalpojumiem labprātāk pieņem japāņu jenas, nevis dolārus, tāpēc audzēkņiem vajadzētu lūgt vecākiem kabatas naudu jenās.

Es viņiem arī stingri pieteicu, lai nekādā gadījumā neiet uz Melnā Kaķa kafejnīcu, kuru pilsētnieki uzskatot par savu privātu klubu. Tā bija vienīgā vieta, kur viņi varēja iet un justies droši, ka tur neviens neatgādinās, cik loti viņi ir atkarīgi no bagātajiem pusaudžiem koledžā uz kalna, bet to es nepiebildu. Es arīdzan nepateicu, ka tur dažkārt iV sastopamas prostitūtas un ka šis apstāklis agrāk koledžā izraisījis vairākus venērisko slimību uzliesmojumus.

Pirmkursniekiem mans sakāmais bija vienkāršs: Tārkingtonieši pilsētiņā tiek laipni gaidīti visur, izņemot Melnā Kaķa kafejnīcu.

Ja arī Kimberlija bija ierakstījusi šo derīgo padomu, viņas tēvs man to tomēr neatskaņoja. Viņš pat neatskaņoja to, ko Sleizingers bija teicis man, tas notika kafijas pauzes laikā, vārdus, kas rosināja mani nosaukt šīs planētas divas galvenās valūtas. Sleizingers izrādījās kūdītāja lomā.

Es atminos viņa teikto: Tātad šie grib, lai viņiem maksā jenās? Viņš Scipio bija tāds pats jauniņais kā ikkatrs pirmkursnieks, un mēs bijām tikko iepazinušies. Es nebiju lasījis nevienu viņa grāmatu, un neviens no kolēģiem, cik zināju, arī neko nebija lasījis. Viņš bija pēdējā brīža izvēle rezidējošā rakstnieka vielai un bija atnācis uz Ievada nedēļas nodarbību, tāpēc ka jutās vientuļš un viņam nebija nekā cita, ko darīt. Viņam nemaz nevajadzēja tur būt, un viņš bija tik ļoti, ļoti vecs!

Viņš tur sēdēja starp daudzajiem padsmitniekiem, it kā pats būtu kāda bagātnieka bērniņš, kas nesen izkritis Izglītības Līmeņa Testā, un viņš taču bija tik vecs, ka varētu būt pirmkursnieku vecaistēvs!

Viņš bija cīnījies 2. Pasaules karā! Lūk, cik vecs viņš bija.

Tad nu es viņam teicu: Ņems jau arī dolārus, ja citādi nevarēs, bet tad jums nāksies tos vest ar ķerru.

Un tad viņš apjautājās, vai pārdevēji un kasieri pieņemot arī felācijas. Viņš gan lietoja sarunvalodas apzīmējumu šai darbībai.

Taču lente sākās tikai ar manu atbildi, kad es itin kā no zila gaisa pavēstīju, jokodams, protams, tikai ierakstā tas neizklausījās pēc joka, ka vispār jau Pasaulē visu var nopirkt, ja vien pircējam ir papilnam jenas vai arī vēlēšanās veikt felāciju.

## 14 .

TĀDĒjāĀDi MAni 2-reiz 1 stundas laikā apsūdzēja cinismā, kas bija Pola Sleizingcra, nevis mans cinisms. Un pats viņš bija Kīvestā, tālu prom no sodītājiem, ar Makartura fonda piešķirto Ģēnija Stipendiju uz 5 gadiem nodrošināts pret bezdarbu. Šādi runādams par jenām un felācijām, es tikai laipni sarunājos ar svešinieku. Es atbalsoju viņa teikto, lai viņam būtu vieglāk justies jaunajos apstākļos kā mājās.

Ja jau par to ir runa, tad profesors Deimons Sterns, vēstures nodaļas vadītājs un mans labākais vīriešu kārtas draugs koledžā, par savu valsti izteicās tikpat briesmīgi kā es ar Sleizingeru, turklāt viņš to darīja katru dienu, pilnas klases priekšā. Es mēdzu sēdēt viņa stundās un smieties un aplaudēt. Baisa patiesība bieži vien ir arī loti smieklīga, sevišķi, ja tā attiecas uz mantrausību un liekulību. Kimberlija noteikti bija ierakstījusi ari viņa teikto un atskaņojusi savam tēvam. Kāpēc gan Deimons netika atlaists vienlaikus ar mani?

Es nospriedu varbūt tāpēc, ka viņš atšķirībā no manis bija spējīgs komiķis. Viņš gribēja, lai audzēkņi no viņa stundām aiziet labā, nevis sliktā omā, tāpēc stāstīja tikai par senu laiku nejēdzībām un briesmeklībām. Tie bija notikumi, par kuriem audzēkņi varēja tikai un vienīgi smieties, smieties un vēlreiz smieties.

Toties mēs ar Sleizingeru runājām par pēdējām desmitgadēm šai 20. gadsimtā, kurā mēs abi reiz bijām guvuši bīstamas traumas, gan fiziskas, gan psihiskas, tadas, par kuram varētu smieties vienīgi psihopāti.

Es ari būtu varējis izsprukt kā komiķis, ja Kimberlija būtu ierakstījusi tikai šo izteikumu par jenām un felācijām. Tas bija brangs, aktuāls Mohigas ielejas humors, jo japāni, kas pārņēma cietuma pārvaldi otrpus ezeram, izraisīja visai dabisku iedzīvotāju interesi arī par dažādu nacionālo valūtu relatīvo vērtību. Japāņi bija gatavi maksāt savus vietējos rēķinus vai nu dolāros, vai jenās. Šie rēķini bija par dažādiem sīkumiem, saimniecības precēm, higiēnas un tamlīdzīgiem piederumiem, kurus cietums, steidzamu vajadzību reizēs, parasti pasūtīja pa tālruni. Lielākas pamatpreču partijas no Ročesteras vai vēl tālākiem miestiem piegādāja japāņiem piederoši vairumtirdzniecības uzņēmumi.

Tā Scipio ienāca apgrozībā japāņu nauda. Tomēr pašus cietuma pārvaldniekus un sargus pilsētiņā manīja reti. Viņi dzīvoja kazarmās uz austrumiem no cietuma, un viņu dzīve no šīs ezera puses bija tikpat neredzama kā cietumnieku eksistence.

Cik nu šai ezera pusē pirms lielā dumpja vispār kāds interesējās par cietumu, ļaudis visumā bija apmierināti ar japāņu saimniekošanu. Jaunie īpašnieki bija gandrīz līdz 0 samazinājuši piesārņojumu un korupciju. Par cietumnieku soda nodrošinājumu viņi no štata iekasēja tikai 75 procentus no tās summas, ko agrāk štats maksāja pats sev par identisku pakalpojumu sniegšanu.

Vietējā avīze "Ielejas aizstāvis" aizsūtīja uz cietumu korespondentu, lai noskaidro, ko japāņi dara citādi. Viņi joprojām lietoja kraviniekiem uzmontētās tērauda kastes un rādīja vecus TV raidījumus, ieskaitot ziņas, cauru diennakti, bez noteiktas secības. Vislielākā pārmaiņa bija tāda, ka Atēna pirmoreiz savā vēsturē bija kļuvusi brīva no narkotikām un bagātie cietumnieki nevarēja sev nopirkt nekādas privilēģijas. Jaunos sargus bija loti grūti apmuļķot vai uzpirkt, jo viņi tikpat kā nemaz nezināja angļu valodu un vinu vienīgā vēlēšanās bija pabeigt savu 6 mēnešu aizjūras dienestu un braukt atkal mājās.

Dienests Vjetnamā parasti bija 2 reizes ilgāks un 1000 reižu bīstamāks. Kas gan var vainot politiski ietekmīgās izglītotās šķiras, ka viņi atstāja savējos mājās?

Bija vēl kāds japāņu jaunievedums, kuru gan korespondents nepieminēja, proti, sargi darba laikā valkāja ķirurģiskās maskas un gumijas cimdus, pat tie, kas sēdēja torņos vai patrulēja gar mūri. Tas, protams, nebija domāts, lai neizplatītu cietumā infekcijas. Tas bija domāts, lai nodrošinātos pret riebīgo cietumnieku riebīgo slimību aizvešanu uz dzimteni.

Kad es tur sāku strādāt, es atteicos valkāt cimdus un masku. Kā gan es varētu, šādi tērpies, kādam kaut ko iemācīt? Tad nu man tagad ir tuberkuloze. Un klepiņš: khe, khe, khe.

Pirms es paspēju Valdei protestēt, ka nekādā gadījumā nebūtu neko teicis par jenām un felācijām, ja būtu apzinājies kaut mazāko iespēju, ka mani varētu dzirdēt kāds no audzēkņiem, fona trokšņi ierakstā mainījās. Es aptvēru, ka tūlīt izdzirdēšu sevis teikto kādā citā vietā. Skanēja galda tenisa bumbiņu paukšķi, un kāds kāršu spēlmanis teica: Nu, kā var šitādus mēslus iedalīt? Kāda dāma izteica lūgumu, lai viņai atnes karameles saldējumu, tikai bez riekstiem. Viņa piebilda, ka ieturot diētu. Skanēja ari tāda kā attāla artilērijas dunoņa, kas patiesībā bija keglu bumbu riba Pahlavi Paviljona pagrabā.

Ak, Jēziņ, kā es tovakar Paviljonā biju piemeties! Es biju zaudējis paškontroli. Tiešām kauns, ka audzēkņi varēja redzēt mani šādā izskatā. Es to nožēlošu līdz savai mirstamai stundai. Khe.

Tas notika kādā vēsā vakarā 1990. gada novembra beigās, apmēram 6 mēnešus pirms Valde mani atlaida. Es zinu, ka tas nenotika decembrī, jo koledžā vēl mitinājās Sleizingers un atklāti runāja par pašnāvību. Viņš vēl nebija saņēmis Ģēnija Stipendiju.

Kad es pēcpusdienā pārnācu no darba, lai uzkoptu māju un izvārītu vakariņas, mani sagaidīja drausmīga nekārtība. Mārgareta un Mildreda, tolaik jau abas kā raganas, bija saplēsušas palagus strēmelēs. Palagus es biju torīt izmazgājis un grasījos vakarā klāt uz mūsu gultām. Vai viņām tas bija svarīgi?

Viņas palepojās, ka iztaisījušas zirnekļtīklu. Labi vismaz, ka tā nebija ūdeņraža bumba.

Baltās kokvilnas strēmeles krustu šķērsu visos virzienos stiepās pāri priekšnamam un dzīvojamai istabai. Kāpņu balsts bija savienots ar ārdurvju iekšējo kliņķi, un kliņķis bija savienots ar dzīvojamās istabas lustru, un tā tālāk ad infinitum.

Šī diena jau no paša sākuma nebija diez ko rožaina. Savu mersedesu es biju atradis ar plakanām visām 4 riepām. Kāda pilsēteles vidusskolnieku bandiņa, salietojušies alkoholu vai vēl sazin ko, bija naktī atlīduši gluži kā vjetkongi un ņēmušies, kā viņi to apzīmēja, 'lobīt'. Viņi uzklupa visām dārgajām automašīnām, kas zem klajas debess atradās koledžas teritorijā, poršiem, jaguāriem, saabiem, BMW un tamlīdzīgām, un ne tikai izlaida no riepām gaisu, bet izņēma arī kameras. Es jau biju dzirdējis, ka mājās viņiem esot lielas bundžas, pilnas ar kamerām, un viņi ari taisot no riepu ventiļiem kaklarotas par pierādījumu, cik bieži gājuši lobīt. Un viņu nagos krita ari mans mersedess. Katru reizi tas krita viņu nagos.

Tāpēc, kad es, iekšā iedams, sapinos Mārgarctas un Mildredas zirnekļtīklā, mana nervu sistēma nonāca tuvu sabrukuma punktam. Es biju tas, kuram nāksies visu šo jezgu savest kārtībā. Es biju tas, kuram nāksies klāt uz gultam citus palagus un otrā dienā nopirkt jaunus saplēsto vietā. Man vienmēr ir patikusi mājsaimniecība vai vismaz man pret to ir bijis mazāk iebildumu nekā daudziem citiem cilvēkiem. Taču šis darbiņš jau nu bija pāri mēram!

No rīta es biju atstājis māju nevainojamā kārtībā! Mārgareta ar Mildredu tomēr neuzjautrinājās, vērojot manu ģīmi, kad es piņķerējos laukā no viņu zirnekļtīklā. Viņas bija paslēpušās kādā vietā, no kuras nevarēja mani ne redzēt, ne dzirdēt. Viņas bija iedomājušās, ka spēlē paslēpes un es viņas meklēšu.

Manī kaut kas salūza. Šoreiz es negrasījos spēlēt paslēpes. Es negrasījos novākt zirnekļtīklu. Es negrasījos taisīt vakariņas. Lai jau viņas pēc stundas vai vienalga cik ilga laika lien laukā no savām paslēptuvēm. Lai viņas brīnās, tāpat kā es brīnījos, kad sapinos zirnekļtīklā, kas gan ir noticis ar viņu allaž tik uzticamo un piedodošo Visumu?

Es izgāju saltajā vakarā, un man nebija prātā cita mērķa kā vien vecā, labā aizmiršanās. Attapos, stāvēdams pie sava labākā drauga, jautrā vēstures profesora Dcimona Sterna, mājas. Zēna gados Viskonsinā viņš bija iemācījies braukt ar vienriteni. Viņš to bija iemācījis arī savai sievai un bērniem.

Gaismas bija ieslēgtas, bet neviena nebija mājās. Ģimenes 4 vienriteņi stāvēja priekšnamā, un mašīna bija prom. Viņi nekad necieta no lobīšanas. Viņi bija gudri. Viņi brauca ar 1 no pēdējām folksvāgena vabolītēm, kas vēl ripoja pa ceļiem.

Es zināju, kur viņiem stāv dzeramie. Pašapkalpojos un mājinieku draudzīgā siltuma atbūtnē izmetu pāris prāvus burbona mēriņus. Es jau kādu mēnesi nebiju dzēris ne glāzītes.

Vēderā iesitās karstums. Izgāju atpakaļ vakara krēslā. Es automātiski meklēju kādu nobriedušu sievieti, kas visu savestu kārtībā, kļūdama kopā ar mani par 2-muguru zvēru.

Koledžas audzēkne tam nederētu, ja kāda no viņām vispār gribētu ielaisties ar tādu kā es pavecu un relatīvi trūcīgu tipu. Es pat nevarētu viņai apsolīt labākas atzīmes, nekā viņa būtu pelnījusi. Tārkingtonā nelika atzīmes.

Taču es nekādā gadījumā nebūtu gribējis tik jaunu skuķi. Mani spēj ierosināt tikai nobriedušas sievietes, kas nejūtas īsti savā ādā un kuras pārņēmušas dziļas šaubas ne tikai par sevi pašu, bet arī par dzīves jēgu kā tādu. Kaut arī man nav nācies personiski viņu sastapt, nāk prātā nelaiķe Merilina Monro kādus 3 gadus pirms viņa izdarīja pašnāvību.

Khe, khe, khe.

Ja vispār Dievam ir Pirksts, tad tāds ir arī velnam, ja vien piekrītat, ka velnišķīga ir šāda nolemtība mīlēties ar psihiski nestabilām sievietēm, ar kurām neesi precējies. Man pašam liekas ja laulības pārkāpšana ir velnišķība, tad katra maltīte arī ir velnišķība. Gan pēc 1, gan pēc otras es jūtos daudz labāk nekā iepriekš.

Tieši tāpat kā izbadējies cilvēks sajūt, kad tuvumā kāds gatavo garšīgu ēdienu, es tovakar sajutu, ka tuvākajā apkaimē kaut kur atrodama nobriedusi, bet izmisusi sieviete. Nevarēja nebūt!

Par Zuzū Džonsoni nebija runas. Viņas vīrs bija mājās, un abi pieņēma viesus svinīgās vakariņās par godu dažiem pateicīgiem vecākiem, kas bija uzdāvinājuši koledžai lingvistisko

kabinetu. Kad tā ierīkošana būs pabeigta, tad audzēkņi varēs sēdēt izolētās kabīnēs un klausīties vairāk nekā 100 valodu un dialogu tekstus, ko ierunājuši attiecīgo tautu iedzimtie.

Gaisma dega mākslas korpusā, Normana Rokvela zālē, tēlniecības studijā, vienīgajā koledžas ēkā, kas bija nosaukta vēsturiskas personas, nevis dāvinātājas ģimenes vārda. Tā bija viena no daudzajām Mēlcnkampu dāvanām, un varbūt viņi sajuta, ka tāpat jau pārāk daudz kas nosaukts viņu vārdā.

No tēlniecības studijas skanēja dūkoņa un rīboņa. Kāds tur, otrajā stāvā, spēlējās ar celtni, braukalējot šurpu turpu pa sliedēm. Lai kas tur būtu, tā noteikti bija spēlēšanās, jo neviens nekad tur netaisīja tik lielas skulptūras, ko varētu pārvietot tikai ar šo jaudīgo celtni.

Pēc cietuma dumpja daži izbēgušie sprieda, ka derētu kādu pakārt pie celtņa krāna un tad vizināt šurpu turpu, līdz karamais nožņaudzas. Viņiem vēl nebija padomā noteiktas kandidatūras. Taču tad Niagāras Elektroenerģijas kompānija, kas piederēja Korejas Evaņģēliskās asociācijas Unifikātu baznīcai, mums visiem atslēdza elektrību.

Tovakar pie Rokvela zāles es jutos kā patruļas laikā Vjetnamā. Tik loti bija saasinājusies mana uztvere. Tik loti ātri mans prāts spēja no visniecīgākajiem fragmentiem iztēloties pilnīgu ainu.

Es zināju, ka tēlniecības studija pēc 6:30 vakarā tiek stingri aizslēgta, pats esmu vairākkārt paraustījis durvis, cerībā, ka varēšu tur ievest kādu mīļāko. Biju apsvēris iespēju kaut kā semestra sākumā tikt pie atslēgas un biju arī saimniecības da|ā noskaidrojis, ka tiesības uz studijas atslēgu ir tikai viņiem, kā arī koledžas Rezidējošajam Māksliniekam, kas togad bija viņa tēlniece Pamela Forda Hola. Tā bija noteikts tāpēc, ka iepriekšējā mācību gadā studiju bija papostījuši vandali vai nu pašu audzēkni, vai pilsētnieki.

Viņi bija nodauzījuši degunus un pirkstus grieķu skulptoru kopijām, kā arī izkārnījušies spainī ar mitriem māliem. Un tādā garā.

Tātad ar celtni tur braukalēja Pamela Forda Hola. Un celtņa nemierīgā kustība noteikti nozīmēja nclaimīgumu, nevis darbu pie kāda šedevra. Vai gan viņai būtu jēga no celtņa vai pat no ķerras, ja viņa strādāja tikai ar pūkas vieglo poliuretānu? Un viņa bija nesen šķīrusies, bez bērniem. Un, tā kā viņa zināja manu reputāciju, esmu pārliecināts, ka agrāk viņa speciāli vairījās no manis.

Uzkāpu pie studijas milzīgajām slīddurvīm. Šīs durvis bija automatizētas. Lai mani ielaistu, viņai vajadzēja tikai nospiest pogu.

Celtnis mitējās braukalēt šurpu turpu. Tā bija laba zīme!

Viņa caur durvīm jautāja, ko man vajagot.

-   Es gribēju pārliecināties, vai ar tevi tur viss kārtībā, es atbildēju.

-   Kas tu esi, ja jau tā rūpējies, vai ar mani te viss kārtībā?

-   Jūdžins Hartke.

Viņa pavēra durvis spraudziņā un paskatījās manī, bet neko neteica. Tad viņa atvēra durvis platāk, un es ieraudzīju, ka viņa tur rokā atkorķētu pudeli, kurā, kā atklājās, bija kazeņu liķieris.

-   Sveiks, karavīr! viņa sacīja.

-   Sveika… es loti piesardzīgi atsaucos.

Un tad viņa teica: Kur tu tik ilgi biji?

## 15-.

nudien, TOVAKAR Pamela mani piedzirdīja ne pa jokam, un mēs mīlējāmies. Un tad es Pahlavi Paviljonā audzēkņu priekšā ņēmos plurkstēt par Vjetnamas karu. Un Kimberlija Vaildere mani ierakstīja.

Es pirmoreiz mūžā dzēru kazeņu liķieri. Es gribētu, lai tā paliek pēdējā reize. Tas nāca man par sliktu. Tas ierosināja mani rauduloties par karu. Proti darīt to, ko biju apzvērējies it nekad nedarīt.

Ja es tagad varētu pasūtīt, kādu dzērienu vēlos, tad tas būtu Saldais Robs Rojs Manhatans ar skotu viskiju. Arī ar šo dzērienu mani iepazīstināja sieviete, un tas man lika smieties, nevis raudāt, un es iemīlējos sievietē, kas man to piedāvāja.

Tas notika Manilā, kad Saigonā ekskrements iekļuva gaisa kondicionētājā. Viņu sauca Harieta Gummere, viņa bija kara korespondente no Aiovas. Viņa laida pasaulē manu dēlu, bet man to nepaziņoja.

Kā dēlu sauc? Robs Rojs.

Kad beidzām mīlēties, Pamela uzdeva man to pašu jautājumu, ko pirms 15 gadiem Manilā man bija uzdevusi Harieta. Abas gribēja zināt 1 un to pašu. Abas man jautāja, vai es karā esmu kādu nogalinājis.

Es sacīju Pamelai to pašu, ko biju teicis Harietai: Ja es būtu iznīcinātājs, lidmašīna, nevis cilvēks, tad mani no 1 vietas varētu apzīmēt ar maziem cilvēciņiem.

Man vajadzēja doties uz mājām, tiklīdz biju to pateicis. Taču es aizgāju uz Paviljonu. Man vajadzēja vairāk publikas runai par šo diženo tēmu.

Tad nu es pievienojos audzēkņu grupai, kas sēdēja galvenajā zālē pie lielā kamīna. Vēlāk, pēc cietuma dumpja, šo kamīnu lietoja, lai ceptu zirgu un sunu galu. Patlaban es iespraucos starp audzēkņu grupu un uguni, tā ka viņi nekādi nevarēja mani ignorēt, un es uzrunāju viņus: Ja es būtu iznīcinātājs, lidmašīna, nevis cilvēks, tad mani no 1 vietas varētu apzīmēt ar maziem cilvēciņiem.

Un es turpināju.

Cik man bija sevis žēl! Tas bija visneizturamākais, kad Džeisons Vailders atskaņoja manis teikto. Es biju tik piedzēries, ka uzvedos kā upuris!

Tās neaprakstāmās nežēlības, muļķības un posta ainas, ko es tovakar aprakstīju, nebija šausmīgākas par ultrareālistiskajām pārraidēm par Vjetnamu, kas kļuvušas par stabilu TV izklaides repertuāra dalu. Kad stāstīju audzēkņiem par šāviņa nocirstu cilvēka galvu, ko biju redzējis atdusamies bifeļa zarnās, tad viņu pēc šī galva tiklab varēja but no vaska un zarnas varēja būt nākušas no jebkāda liela dzīvnieka, kaut vai no īsta Āzijas bifeļa.

Kāda starpība vai galva bija vai nebija no vaska un vai zarnas izgāztas Āzijas bifelim vai citam zvēram?

Nekādas starpības.

-   Profesor Hartkc, lēnīgi un prātīgi ierunājās Džeisons Vailders, kad kasete bija izskanējusi, kāpēc gan jus stāstāt šādus stāstus jauniem cilvēkiem, kam taču vajag mīlēt savu valsti?

Es tik loti gribēju palikt savā darbā un mājoklī, ko tas man nodrošināja, ka mana atbilde bija galīgi stulba. Es viņiem stāstīju par vēsturi, es teicu. Un man bija gadījies drusku par daudz iedzert. Parasti es tik daudz nedzeru.

-   Par to es nešaubos, viņš teica. Man ir stāstīts, ka jums esot daudz problēmu, bet alkoholam tajās neesot nekādas pastāvīgas lomas. Tāpēc pieņemsim, ka jūsu uzstāšanās Paviljonā bija labi iecerēta vēstures stunda, pār kuru jūs nejauši zaudējat kontroli.

-   Tieši tā tas bija, ser, es sacīju.

Viņa rokas muzikāli kustējās līdzi loģiskajam domu ritumam, un viņš turpināja savu sakāmo. Viņš bija arī pianists. Viņš teica: Pirmkārt, jūs nebijāt nolīgts mācīt vēsturi. Otrkārt, jauniešiem, kas mācās Tārkingtonā, nav vajadzīgas papildu pamācības, ko nozīmē justies sakautam. Viņi nebūtu šeit, ja pirms tam nebūtu cietuši 1 vienīgas neveiksmes. Nu jau gadsimtu Mohigas ielejas brīnums, kā es to saprotu, ir bijis piedabūt šos bērnus, kas cietuši tikai neveiksmes, sākt domāt par uzvaru un pārstāt domāt, cik tas viss ir bezcerīgi.

-   Bija tikai šis izņēmuma gadījums, es sacīju, un es to nožēloju.

Khe. Viens khe.

Vailders sacīja, ka skolotāju, kam pret visu ir negatīva nostāja, viņš vispār neuzskatot par skolotāju. Es šādu personu drīzāk saukļu par "neskolotāju". Šāds neskolotājs dara jauniešu galvas tukšākas, nevis pilnākas.

Es nedomāju, ka man pret visu būtu negatīva nostāja, es bildu.

-    Kas ir pirmais, ko audzēkņi ierauga, kad viņi ieiet bibliotēkā? viņš jautāja.

-    Grāmatas? es minēju.

-    Viņi ierauga to mūžīgo dzinēju lērumu, viņš teica. Man arī tā bija, un tad es izlasīju uzrakstu, kas ir pie sienas virs tiem aparātiem. Es nezināju, ka jūs esat šā uzraksta autors.

Viņš runāja par uzrakstu:

NEAPJĒGSMES SAREŽĢīTAIS veltĪjums.

-    Es zināju tikai to, ka negribu, lai mana meita vai jebkurš cits bērns katru reizi, ieejot bibliotēkā, ieraudzītu tik negatīvu paziņojumu, viņš klāstīja. Un tad es uzzināju, ka par to atbildīgs esat jūs.

-    Kas tad šai uzrakstā ir tik negatīvs? es nesapratu.

-     Vai gan ir kāds vārds, kas negatīvāks par vārdu "veltīgums"? viņš jautāja.

-    "Neapjēgsme", es teicu.

-    Nu, re! viņš izsaucās. Izrādījās, ka esmu palīdzējis viņam gūt virsroku.

-    Nesaprotu… es bildu.

-    Tur jau tā lieta! viņš uzsvēra. Jūs acīmredzot nesaprotat, cik viegli ir apdzēst Tārkingtonas vidusmēra audzēkņa cerības stariņu, cik loti jūtīgi viņš vai viņa ir pret mājieniem, ka tādam nav vērts censties un izglītoties. Vārds "veltīgi" pauž, lūk, ko: Met mieru, met mieru, met mieru!

-    Un ko pauž vārds "neapjēgsme"? es jautāju.

-    Ja jūs to piekarat pie sienas tik redzamā vietā, viņš sacīja, tad tas ir kā ņirdzīga atbalss no tā, ko loti daudzi tārkingtonieši dzirdējuši pirms nonākšanas šeit: "Tu esi stulbs! Tu esi stulbs! Tu esi stulbs!" Taču viņi, protams, nav stulbi.

-     Nekad neesmu teicis, ka būtu, es protestēju.

-    Pats neapjēgdams, ko darāt, jūs iesakņojat viņu zemo pašapziņu, viņš sacīja. Turklāt jūs aizvainojat viņus ar tādu humoru, kas piedien kazarmām, nevis cienījamai izglītības iestādei.

-     Jūs domājat teikto par jenām un felācijām? es jautāju. Es nemūžam nebūtu to teicis, ja būtu zinājis, ka mani dzird kāds no audzēkņiem.

-    Es atkal runāju par bibliotēkas vestibilu, viņš atbildēja.

-      Nemaz nevaru iedomāties, kas vēl tur būtu varējis jūs aizvainot, es sacīju.

-    Aizvainots biju nevis es, viņš teica, bet mana meita.

-     Padodos… es sacīju. Tā nebija nekaunība. Tas bija izmisums.

-Tajā pašā dienā, kad Kimberlija dzirdēja jūs runājam par jenām un felācijām, viņš stāstīja, vēl pirms mācību sākuma kāds no vecāko kursu audzēkņiem aizveda viņu un citus jauniņos uz bibliotēku un svinīgi paziņoja, ka tur izliktās zvanu mēles esot pārakmeņojušies dzimumlocekli. Arī tas noteikti bija no jums aizgūts kazarmu humors.

Vismaz šoreiz man nebija pašam jāaizstāvas. Vairāki Valdes locekli apliecināja Vailderam, ka šī pirmkursniekiem stāstāmā pasaciņa par dzimumlocekļiem ir tradīcija, kas koledžā pastāvējusi jau 20 gadus, pirms es tur sāku strādāt.

Tomēr tā bija vienīgā reize, kad viņi mani aizstāvēja, lai gan 1 no viņiem, Madlēna Astora, dzimusi Pībodija, reiz bija mana audzēkne un 5 citi bija manu agrāko audzēkņu vecāki. Madlēna vēlāk nodiktēja vēstuli, kurā izskaidroja man, ka Džeisons Vailders solījis atmaskot koledžu savā slejā un TV raidījumā ja Valde mani neatlaidīs.

Tāpēc viņi nav uzdrīkstējušies mani aizstāvēt.

Viņa turklāt teica, ka, būdama, tāpat kā Vailders, katoliete, viņa bijusi šokēta, dzirdot mani ierakstā sakām, ka Hitlers bijis katolis un ka nacisti zīmējuši krustus uz saviem tankiem un lidmašīnām, jo uzskatījuši sevi par kristiešu Armiju. Vailders bija atskaņojis šo ierakstu tūlīt pēc tam, kad biju atbrīvots no atbildības par pirmkursnieku maldināšanu attiecībā uz zvanu mēlēm un dzimumlocekļiem.

Jau atkal es biju pamatīgā ķezā tikai tāpēc, ka biju atkārtojis kāda cita teikto. Šoreiz to nebija teicis mans vecaistēvs vai kāds cits, kam Valde vairs nevarētu kaitēt, kā, piemēram, Pols Sleizingers. Pirms pāris mēnešiem vēstures stundā to bija stāstījis mans labākais draugs Deimons Sterns.

Ja Džeisons Vailders domāja, ka es esmu neskolotājs, tad viņam vajadzētu dzirdēt Dcimonu Sternu! Tomēr jāatkārto Sterns nekad neatklāja briesmīgo patiesību par mūsdienu cilvēku šķietami cildenajiem darbiem. Visi sūrie dzīves fakti, ko viņš pauda, attiecās uz senseniem laikiem, pirms apmēram 1950. gada.

Un man gadījās pasēdēt viņa stundā, kad viņš stāstīja par Hitleru kā īstenu katoli. Viņš pateica ko tādu, kas man agrāk nebija ienācis prātā, ko tādu, par ko lielākā dala kristiešu, kā vēlāk atklāju, neko negribēja dzirdēt: ka nacistu svastika bijusi iecerēta kā kristiešu krusta variants kā krusts, ko veido cirvji. Sterns teica, ka kristieši vai no ādas līduši laukā, lai noliegtu, ka svastika ir tas pats viou krusts, vini apgalvojuši, ka tas esot primitīvs simbols no tumšiem un aizvēsturiskiem pagānu laikiem.

Un nacistu visaugstākais militārais apbalvojums bija Dzelzs Krusts.

Un nacisti zīmēja parastus krustus uz visiem saviem tankiem un lidmašīnām.

Kad pēc šīs stundas gāju laukā, es laikam izskatījos drusku apdullis. Vai gan es uzskrēju virsū kuram katram? Nē Kimberlijai Vaildcrei.

-     Ko viņš šodien stāstīja? viņa pajautāja.

-    Hitlers bija kristietis, es teicu. Svastika bija kristiešu krusts.

Viņa to ierakstīja magnetofonā.

Es nenosudzēju Valdei Deimonu Sternu. Tārkingtonā nebija Vestpointā, kur nodevība bija goda lieta.

Kā Madlēna pauda savā vēstulē, vina piekrītot Vaildcram arī par to, ka man nevajadzējis fizikas stundās mācīt, ka krievi, nevis amerikāni pirmie iztaisījuši tādu ūdeņraža bumbu, kas bijusi pietiekami ērti pārvietojama, lai to varētu lietot kā ieroci. "Pat ja tā ir patiesība," viņa rakstīja, "kam gan es neticu, jums nekādā gadījumā nevajadzēja viņiem to stāstīt."

Tālāk viņa piebilda, ka mūžīgais dzinējs esot gan iespējams, tikai zinātniekiem vajagot cītīgāk ar to pastrādāt.

Viņas prāta spējas kopš humanitāro un dabas zinību asociētā grāda iegūšanas bija nepārprotami vājinājušās.

Es mēdzu stundās izteikties, ka ikvienu, kurš ticot mūžīgajam dzinējam, vajadzētu kā vēzi izvārīt dzīvu.

Es arī ietiepīgi turējos pie Metriskās Sistēmas. Biju slavens ar muguras pagriešanu audzēkņiem, kam gadījās stundā pieminēt pēdas, mārciņas vai jūdzes.

Viņiem tas riebās.

Cietumā, ezera otrā krastā, es, protams, neuzdrošinājos tā mācīt.

Toties lielākā daļa ieslodzīto bija darbojušies narkotiku biznesā un vai nu paši bija no Trešās Pasaules valstīm, vai arī tirgojās ar turieniešiem. Tā ka viņiem Metriskā Sistēma nebija nekas jauns.

Es nevis smirdēju par Deimonu Sternu, bet pateicu Valdei, ka par nacistiem kā kristiešiem biju dzirdējis pa valsts radio. Es paudu jo dziļu nožēlu par to, ka biju to pieminējis sarunā ar audzēkni. Es labprāt nokostu sev mēli, es teicu.

Un kāds Hitleram sakars ar fiziku vai mūziku? jautāja Vailders.

Es būtu varējis atbildēt, ka Hitlers droši vien nezināja par fiziku vairāk kā Valdes locekli, taču mūziku viņš nudien mīlējis. Esmu kaut kur dzirdējis, ka ik reizi, kad sabombardēta kāda koncertzālē, viņš licis to nekavējoties atjaunot kā stratēģiskas nozīmes objektu. Domāju, ka to es varbūt tiešām esmu dzirdējis pa valsts radio.

Es atbildēju šādi: Ja es būtu zinājis, ka apbēdinu Kimberliju tik loti, kā jūs stāstāt, tad noteikti būtu atvainojies. Man nebija ne jausmas, ser. Viņa to nekādi neizrādīja.

Vāju mani bija darījusi maldīgā iedoma, ka ar Valdi kopā es esmu tāpat kā ar ģimeni, ka visi tārkingtonieši, viņu vecāki un aizbildņi ir sākuši uzlūkot mani par savu tēvoci. Mīļo stundiņ cik daudzu ģimeņu noslēpumus es esmu gadu gaitā uzzinājis un paturējis pie sevis! Es klusēju kā kaps. Es biju uzticams kā vecs dzimtas kalps! Taču tikai tas jau es Valdei biju un droši vien ari audzēkņiem.

Es nebiju tēvocis. Es biju Kalpu Kārtas pārstāvis.

Viņi man lāva iet.

Zaldātus atvaļina. Strādniekus atlaiž. Kalpiem ļauj iet.

-    Vai jūs mani atlaižat? es neticīgi jautāju Valdes priekšsēdētājam.

-    Man loti žēl, Jūdžin, viņš teica, bet mums nāksies (aut jums iet.

Koledžas rektors Tekss Džonsons sēdēja turpat, uz aiznākamā krēsla, bet klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Izskatījās, ka viņam nelabi. Es maldīgi nospriedu, ka viņš saņēmis pārmetumus par to, ka atstājis mani koledžā tik ilgi, ka es tiku profesora godā. Nelabi viņam bija no daudz personiskākām ķibelēm, kurām tik un tā bija liels sakars ar profesoru Jūdžinu Debsu Hartki.

Viņš tika nolīgts par rektoru pēc tam, kad Sems Veikfīlds pastrādāja savu pašnāvības nedarbu. Pirms tam viņš bija Rolinsa koledžas rektors Floridas pilsētiņā Vinterparkā. Henrijam "Tcksam" Džonsonam bija bakalaura grāds biznesa administrēšanā, kas iegūts Teksasas Tehniskajā universitātē Labokas pilsētā. Viņš apgalvoja, ka esot cēlies no kāda Alamo kaujā krituša vīra. Starp citu, Deimons Sterns, kas allaž uzraka mazzināmus vēstures faktus, izstāstīja man, ka Alamo kaujas iemesls bijusi verdzība. Drošsirdīgie vīri gājuši nāvē par atdalīšanos no Meksikas, jo Meksikā vergu turēšana bijusi aizliegta ar likumu. Viņi cīnījušies par tiesībām uz vergiem.

Tā kā Teksa sieva bija mana mīļākā, es zināju, ka viņa senči bijuši nevis teksasieši, bet lietuvieši. Viņa tēvs, lietuvietis, kura uzvārds noteikti nebija Džonsons, bijis kāda krievu kravas kuģa kapteiņa otrais palīgs, kas paņēmis vagu, kad kuģis pietauvojies Korpuskristi ostā ārkārtas remontam. Zuzū man stāstīja, ka Teksa tēvs bijis ne tikai nelegālais imigrants, bet arī kādreizējā Lietuvas komunistu vadoņa brāļadēls.

Tiktāl par Alamo.

Valdes sēdē es pievērsos viņam un teicu: Teks… Dieva dēļ, saki jel kaut ko! Tu taču sasodīti labi zini, ka es esmu tavas skolas labākais skolotājs! Ne jau es to apgalvoju. To audzēkņi saka! Vai te Valdes priekšā sauks visu skolotāju štatu vai arī es esmu vienīgais? Teks!…

Viņš raudzījās taisni uz priekšu. Izskatījās, ka viņš pārvērties par cementa bluķiTeks! Kur ir tavas vadītāja spējas?

Es uzdevu to pašu jautājumu priekšsēdētājam, kuru bija izputinājusi Microsecond Arbitrage, bet viņš to vēl nezināja. Bob… es iesāku.

Viņš saviebās.

Saņēmis šo mājienu ar slotaskātu, es sāku no jauna, saprazdams, ka esmu kalps, nevis radinieks: Mister Mēlenkamp,

\2>0 ser… es teicu, jūs sasodīti labi zināt, tāpat kā visi citi šeit klātesošie, ka, veselu gadu ar diktofonu izsekojot pat visu laiku vispatriotiskāko un dievbijīgāko amerikāni, jūs varēsiet pēc tam pierādīt, ka viņš ir briesmīgāks nodevējs par Benediktu Arnoldu[4] un sātana pielūdzējs turklāt. Kuram gan negadās kādā jūtu vai izklaidības uzplūdā pateikt vārdus, kurus pēc tam gribas ņemt atpkal? Tāpēc es jautāju vēlreiz, vai es esmu vienīgais, kam tas tiek nodarīts, un, ja vienīgais, tad kāpēc?

Viņš sastinga.

-   Madlēn? es vērsos pie Madlēnas Astoras, kas vēlāk man uzrakstīs tik stulbu vēstuli.

Viņa teica viņai nepatīkot, ka es esot stāstījis audzēkņiem par jauna Ledus Laikmeta tuvošanos, lai gan es to biju lasījis The New York Times. Arī šis mans izteikums bija iemūžināts Vaildera kasetē. Tam vismaz bija kāds sakars ar dabaszinātnēm un to vismaz es nebiju padzirdējis no Pola Sleizingera, vecātēva Vilsa vai Deimona Sterna. Tas vismaz biju īstais es.

-    Audzēkņiem šeit pietiek, par ko uztraukties, viņa teica. Atceros, kā man bija.

Viņa turpināja, sacīdama, ka vienmēr ir bijuši cilvēki, kas mēģinājuši kļūt slaveni, sludinādami Pasaules galu, bet šis gals tā arī nav pienācis.

Citi sēdētāji ap galdu piekrītoši māja ar galvām. Es šaubos, vai kaut 1 no viņiem sajēdza jel ko no dabaszinātnēm.

-    Kad es šeit mācījos, jūs arī pareģojāt Pasaules galu, viņa stāstīja, tikai toreiz nāves briesmas draudēja no kodolpiesārņojuma un skābajiem lietiem. Bet te nu mēs esam. Es jūtos labi. Vai tad visi citi nejūtas labi? Tukšas runas!

Viņa paraustīja plecus. Runājot par visu pārējo, viņa teica, es nožēloju, ka vispār to uzzināju. Man no tā palika nelabi. Ja mums atkal jāiet tam cauri, es baidos, ka atstāšu šo telpu.

Tētīt visužčlīgais! Ko gan viņa varēja domāt ar "visu pārējo"? Kas tas varēja būt, kam viņi jau vienreiz gājuši cauri un grasījās iet cauri vēlreiz, jau ar mani? Vai tad es jau nebiju dzirdējis vissliktāko?

Nē.

## 16».

•VISS PĀRĒJAIS" atradās Manilas kartona mapē, kas gulēja priekšā Džeisonam Vailderam. Tā Manila atkal ņēmās spēlēt lielu lomu manā dzīvē. Šoreiz gan neviens man nepasniedza Saldo Robu Roju.

Mapē bija Vaildera nolīgtā privātdetektīva ziņojums par manu dzimumdzīvi. Tajā bija runa tikai par otro semestri, tāpēc tēlniecības studijas epizodes tajā nebija. Špiks bija reģistrējis 3 no 7 vēlākajiem aktiem ar Rezidējošo Mākslinieci, 2 ar juvelierfirmas darbinieci, kas bija atbraukusi pieņemt pasūtījumu absolventu gredzeniem, un kādus 30 ar rektora sievu Zuzū Džonsoni. Otrajā semestrī viņš nebija palaidis garām neko no mana un Zuzū sakara! Tikai 1 gadījumā speciālists bija pārpratis: reiz es biju uzkāpis stalla bēniņos, kur agrāk, kad tornis vēl nebija uzcelts, glabājies Luca kariljons un kur pirms 2 gadiem sita krustā Teksu Džonsonu. Es tur uzkāpu ar kāda studenta krustmāti. Viņa bija arhitekte un gribēja tuvāk apskatīt kādu siju salaidumvietu. Detektīvs bija nospriedis, ka mēs tur augšā esam mīlējušies. Nekā nebija.

Topēcpusdien mēs mīlējāmies daudz vēlāk, darbarīku šķūnītī pie stalla, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Vēl apmēram 10 minūtes man nebija lemts uzzināt Vaildera mapes saturu. Vailders un daži citi gribēja paturpināt apspriest to, kas viņus tiešām manā sakarā uztraucot, proti, tas, ko es it kā esot darījis ar audzēkņu prātiem. Mana jādclīgā nosliece uz nobriedušām sievietēm viņus, ja neskaita koledžas rektoru, sevišķi neinteresēja, tikai kā parocīgs iegansts, ar kuru mani varēja atlaist, nebaidoties, ka radīsies kutelīgais jautājums, vai netiek pārkāptas manas Konstitūcijas Pirmajā labojumā paredzētās tiesības1 .

Varētu teikt, ka laulības pārkāpšana bija tā lode, ko viņi ietrieca man smadzenēs pēc tam, kad soda vads mani jau bija padarījis par Šveices sieru.

Slepenajam lietuvietim Teksam Džonsonam mapes saturs nozīmēja ko vairāk par rīku, ar ko noblēdīt man profesora tiesības. Viņam tas bija briesmīgāks pazemojums nekā man.

Labi vismaz, ka ziņojumā bija teikts, ka mans sakars ar viņa sievu ir beidzies.

Tekss piecēlās. Viņš lūdza atvainot. Viņš teica, ka labprāt nebūtu klāt, kad Valde otrreiz caurskatīs to, ko Madlēna bija nosaukusi par "visu pārējo".

Viņam lāva iet, un viņš gāja, acīmredzot apņēmies vairs neteikt ne vārda. Bet tad, roku jau uz durvju kliņķa turēdams, viņš aizžņaugtā balsī izmeta divus vārdus, kas bija kāda Gustava Flobēra romāna nosaukums. Romāns bija par sievu, kam apnicis viņas vīrs un kam bija kāds ārkārtīgi muļķīgs mīlas sakars, pēc kura viņa izdarīja pašnāvību.

Bovarī kundze, viņš teica. Un prom bija.

' Šis ASV konstitūcijas 1791. gadā pieņemtais labojums paredz vārda un ticības brīvību.

Tagadnē viņš bija ragnesis, un nākotnē viņu gaidīja krustā sišana. Nez, vai viņa tēvs būtu Korpuskristi ostā pametis kuģi, ja būtu zinājis, cik nelāgu galu Amerikas Brīvās Iniciatīvas apstākļos ņems viņa vienīgais dēls?

"Bovarī kundzi" es lasīju Vestpointā. Manos laikos visiem kadetiem tā bija jāizlasa, lai mēs varētu izglītotiem cilvēkiem parādīt, ka arī esam izglītoti, ja vien nāktos stāties šāda izaicinājuma priekšā. Mēs ar Džeku Patonu to lasījām vienlaicīgi uz vienu un to pašu nodarbību. Es pēc tam pajautāju, ko viņš par to domā. Kā jau bija paredzams, viņš atteica, ka viņam bijis jāsmejas līdz nāvei.

To pašu viņš teica arī par "Otello", "Hamletu" un "Romeo un Džuljetu".

Atzīstos, ka līdz pat šai dienai neesmu ticis pie īstas skaidrības, cik gudrs vai stulbs Džeks Patons patiesībā bija. Līdz ar to esmu arī palicis neziņā, kā bija jāsaprot dzimšanas dienas dāvana, ko viņš man Vjetnamā atsūtīja, īsi pirms snaiperis Hue pilsētā raidīja savu izcili trāpīgo šāvienu un nogalināja viņu. Dāvanu papīrā bija iesaiņots kāds onānžurnāls, ko sauca "Melnais Zekturis". Bet vai viņš man to sūtīja tāpēc, ka bildēs bija sievietes, kas tērpušās vienīgi melnos zeķturos, vai arī tāpēc, ka tur bija visai interesants zinātniski fantastisks stāsts "Tralfamadoras Gudro protokoli"?

Par to vēlāk.

Man nav ne jausmas, cik Valdes locekļu bija lasījuši "Bovarī kundzi". Diviem no viņiem to būtu vajadzēts lasīt priekšā. Tā ka es nebiju vienīgais, kas brīnījās, kāpēc gan Tekss Džonsons, turēdams roku uz durvju kliņķa, sacīja: "Bovarī kundze".

Ja es būtu Teksa vietā, tad droši vien, cik ātri iespējams, atstātu koledžas teritoriju un noslīcinātu bēdas neakadēmiskā kompānijā, Melnā Kaķa kafejnīcā. Tieši tur es pats topēcpusdien nonācu. Atskatoties pagātnē, būtu gan bijis smieklīgi, ja mēs abi, draudzīgi piemetušies, sēdētu Melnā Kaķa kafejnīcā.

Iedomājieties, kā es būtu teicis viņam vai viņš man, abi piedzērušies kā lopi: Es tevi mīlu, tu, vecais kunasdēls. Vai tu to zini?

Vienam no Valdes locekļiem bija visai personisks zobs uz mani. Tas bija Sidnejs Stouns, kurš, kā runāja, esot nieka 10 gados ticis pie kapitāla, kas pārsniedz 1 000 000 000 dolāru, galvenokārt nodarbojoties ar starpniecību, iztirgojot amerikāņu īpašumus ārzemniekiem. Viņa lielākais meistarstiķis, šķiet, bija mana tēva bijušā darbadevēja, firmas E. I. Du Pont de Nemours & Company, pārdošana vācu I. G. Farben.

-     Profesor Hartke, viņš sacīja, es droši vien daudz ko varētu piedot, ja man pieliktu pie deniņiem revolveri, bet tikai ne to, ko jūs nodarījāt manam dēlam. Viņš pats nebija tārkingtonietis. Viņš bija beidzis Hārvardas Biznesa augstskolu un Londonas Ekonomikas augstskolu.

-     Frcdam? es jautāju.

-Ja nu jums tas vēl nebija zināms, viņš teica, atgādinu, ka man Tārkingtonā mācās tikai 1 dēls. Man vispār ir tikai 1 dēls. Varēja paredzēt, ka šis 1 dēls kādu dienu, ij pirkstu nepakustinādams, varēs mantot 1 000 000 000 dolāru.

-     Ko tad es Fredam nodarīju? es jautāju.

-    Jūs zināt, ko esat Fredam nodarījis, viņš atteica.

Mans nodarījums Fredam bija tāds, ka es viņu pieķēru koledžas grāmatnīcā zogam alus kausu ar Tārkingtonas reklāmu. Freda Stouna rīcība nebija tikai parasta zādzība. Viņš paņēma alus kausu no plaukta, ar žestu tēloja, ka uzdzer uz vienīgo klātesošo, proti, manu un kasiera, veselību, un tad izgāja ārā.

Es nupat nācu no pedagoģiskās padomes sēdes, kurā jau nez kuro reizi tika apspriesta koledžas zagļu problēma. Grāmatnīcas vadītājs mums ziņoja, ka tikai 1 līdzīga profila uzņēmumā ir lielāks preču zādzību procents nekā viņējā, un šis izcilnieks esot Hārvardas kooperatīvais veikals Kembridžā.

Tad nu es devos Fredam pa pēdām pagalmā. Viņš gāja pie sava Kazoasaki motocikla audzēkņu autostāvvietā. Es no mugurpuses piegāju viņam klāt un klusi, cik vien pieklājīgi spēdams, uzrunāju: Fred, es domāju, tev vajadzētu nolikt to alus kausu atpakaļ, kur paņēmi. Vai arī samaksāt par to.

-    Ak tā? viņš atsaucās. Tā tu domā? Un viņš sašķaidīja kausu sīkās lauskās pret Vonnegūta Memoriālās Strūklakas malu. Ja tu tā domā, viņš teica, tad pats vari nolikt atpakaļ.

Es ziņoju par šo gadījumu Teksam Džonsonam, un viņš man pavēlēja to aizmirst.

Tomēr manas dusmas nerimās. Tāpēc es par to aizrakstīju vēstuli zēna tēvam, taču līdz pat Valdes sēdei atbildi nebiju saņēmis.

-     Es nemūžam nepiedošu jums, ka jūs apsūdzējāt manu dēlu zādzībā, sacīja tēvs. Viņš citēja Šekspīru. Man vajadzēja iztēloties, ka to man saka Freds.

-      "Kas manu maku zog, tas zog tik nieku, viņš sacīja, vienalga: manu, tavu, tūkstoš citu; bet tas, kurš manu labo vārdu laupa, viņš turpināja, gan nekļūst bagāts pats, bet mani dara tik tiešām nabagu.'"

-    Ja es maldījos, ser, tad lūdzu piedošanu, es sacīju.

-    Par vēlu, viņš atteica.

## 17.

PAR VALDES locekli cs nešaubījos, ka tas ir mans draugs. Viņam mani ierakstos dzirdamie izteikumi būtu likušies uzjautrinoši un interesanti. Taču viņš nebija klāt. Viņu sauca Eds Bergerons, un mēs bijām daudz un sirsnīgi tērzējuši par vides piesārņojumu, klientu krāpšanu biržās un bankās, un tādā garā. Viņš viegli varētu pārspēt mani pesimismā.

Viņa bagātība bija tikpat sena kā Mēlenkampu kapitāls, un tās pamatā bija mantotas naftas atradnes, ogļu raktuves un dzelzceļi, ko viņš bija pārdevis ārzemniekiem, lai pilnībā nodotos dabas pētniecībai un aizsardzībai. Viņš bija Dzīvās Dabas Glābšanas federācijas prezidents, un viņa Galapagu salās uzņemtās fotogrāfijas bija publicētas National Geographic. Žurnāls bija uzticējis viņam arī vāka foto, kurā bija redzama jūras iguāna, kas gul saulītē, pārstrādādama jūraszāles, bet viņai blakus bija kārns pingvīns, kuram prātā noteikti bija domas par gluži citām dienas aktualitātēm, lai vai kas todien būtu noticis.

Eds Bergerons bija ne tikai mans brālis iekš pastarā pesimisma, bet arī Vaildera TV raidījuma veterāns un vairākkārt piedalījies diskusijās par vides aizsardzību. Man nav izdevies šai bibliotēkā atrast nevienu ierakstu ar šiem skaļajiem, sīvajiem ķīviņiem, bet cietumā gan 1 kasete bija. Ik pēc 6 mēnešiem tā parādījās TV ekrānos, kas ne brīdi netika izslēgti.

Atceros, šai ierakstā Vailders izteicās, ka zaļo vājā vieta esot tāda, ka viņi nekad savos aprēķinos par oglekļa kurināmā izskaušanu vai atkritumu pārstrādi (pretstatā to noslīcināšanai okeānā) neiekļaujot darbavietu un dzīves līmeņa saglabāšanas izmaksas, un tādā garā.

Eds Bergerons viņam atbildēja: Labi! Tad es varu uzrakstīt epitāfiju šai reiz tik veselīgajai, zili zaļajai lodei. Ar to viņš domāja šo planētu.

Vailders viņam uzsmaidīja augstprātīgu, viltīgu, aizbildniecisku un glumu raidījuma vadītāja smaidu. Ja vien es nemaldos, viņš sacīja, zinātnieku aprindu vairākums teiktu, ka epitāfiju rakstīt vēl ir dažus 1000-us gadus par agru. Šī saruna notika, liekas, kādus 6 gadus pirms manas atlaišanas, tātad ap 1985. gadu, un es nezinu, par kādām zinātnieku aprindām viņš runāja. Visu nozaru zinātnieki, ieskaitot pat hiropraktikas un pedikīra speciālistus, liecināja, ka mēs strauji bendējam nost šo planētu.

-    Vai vēlaties dzirdēt šo epitāfiju? jautāja Eds Bergerons.

-     Laikam nāksies… bilda Vailders, ne mirkli nemitēdamies smaidīt. Tomēr man jums jāatgādina, ka jūs nebūt neesat pirmais, kurš apgalvo, ka cilvēces dziesmiņa esot nodziedāta. Es esmu pārliecināts, ka pat Ēģiptē, iekāms tika uzcelta pirmā piramīda, bija ļaudis, kas piesaistīja sekotājus, sludinādami: "Pasaules gals ir klāt!"

-     Atšķirība starp mūsdienām un tiem laikiem, kad Ēģiptē vēl nebija uzceltas piramīdas… iesāka Eds.

-    Un kad ķīnieši vēl nebija izgudrojuši iespiešanu, un kad Kolumbs vēl nebija atklājis Ameriku, iejaucās Džeisons Vailders.

-    Tieši tā, teica Bergerons. Atšķirība ir tāda, ka mums ir tā nelaime zināt, kas patiesībā notiek, un tas nemaz nav smieklīgi. Un rezultātā ir radusies vesela pasuga tādu nolaizītu, pašapmierinātu šarlatānu kā jūs, kas, bagāto un bezsirdīgo dabas piesārņotāju nopirkti, sludina, ka atmosfēras, ūdens un augsnes stāvoklis, no kura ir atkarīga visa dzīvība, esot tikpat diskutējams kā eņģeļu daudzums, kas var dancot uz tenisbumbiņas pūciņas!

Viņš bija nikns.

Kad šī vecā kasete tika rādīta Atēnā pirms lielās bēgšanas, tā izraisīja visai lielu interesi. Es to noskatījos un noklausījos kopā ar vairākiem saviem audzēkņiem. Pēc tam viens no viņiem man jautāja: Profesor, kam taisnība bārdām vai ūsai? Vailderam bija ūsas. Bergeronam bija bārda.

Bārdām, es atbildēju.

Varbūt tas bija pats pēdējais vārds, ko es kādam ieslodzītajam teicu pirms cietuma dumpja un pirms mana sievasmāte nolēma, ka beidzot pienācis laiks parunāt par viņas lielo līdaku.

Savu epitāfiju šai planētai Bergerons ieteica milzu burtiem iegravēt Lielā Kanjona sienā, lai ļaudis no lidojošajiem šķīvīšiem to ātrāk atrastu. Cik atceros, tā bija šāda: MĒS VARĒJĀM TO IZ.GLĀBT, BET BIJĀM SASODĪTI KNAUZERI. "Sasodīti" vietā gan viņš minēja citu vārdu.

Taču man nebija lemts vēl kādreiz satikt Edu Bergeronu vai ko dzirdēt par viņu. Viņš atkāpās no Valdes locekļa amata drīz pēc manas atlaišanas, tādējādi izvairīdamies no nonākšanas cietumnieku gūstā. Būtu bijis interesanti dzirdēt, ko viņš teiktu par šiem savdabīgajiem gūstītājiem vai arī kā uzrunātu tos. Reiz, kad savā stundā biju sarīkojis tikšanos ar viņu, Eds man un koledžas audzēkņiem pauda, ka cilvēks tagad esot stihija. Cilvēks esot virpulvētra, cilvēks esot krusa, cilvēks esot plūdi… Tātad viņš būtu varējis sacīt, ka Scipio ir Pompeja un ieslodzītie ir lavas straume.

Viņš neatkāpās no Valdes locekļa amata manas atlaišanas dēļ. Viņu bija 1 pēc otras piemeklējušas vismaz 2 personiskas traģēdijas. Kāda firma, ko viņš bija mantojis, ražoja dažādas preces no azbesta, kura putekļi izrādījās kancerogēnāki par gandrīz visiem līdz tam zināmajiem vēža izraisītājiem, izņemot epoksīda cementu un dažas radioaktīvas vielas, kuras nejauši mēdz palaist gaisā un ūdenskrātuvēs pie kodolieroču rūpnīcām un atomelektrostacijām. Viņš man teica, ka jūtoties drausmīgi, lai gan pats neesot bijis šais azbesta materiālu ražotnēs. Viņš tās atdeva gandrīz par velti, jo Singapūras firma, kas iekāroja tās pirkt, līdz ar ražošanas iekārtām, ēkām un lērumu saražotās produkcijas, kuru nevarēja šai valstī pārdot, komplektā dabūja arī visas tiesas prāvas. Singapūrieši izdarīja to, uz ko Eds pats nespēja piespiesties, proti, pārdeva visas tās grīdas flīzes un jumta segumus, un visu pārējo jaunattīstības valstīm Āfrikā.

Un tad viņa dēls Brūss, kas beidza Tārkingtonu 1985. gadā un bija homoseksuāls, iestājās ledus šova Ice Capades kordebaletā. Edam pret to visu nebija nekādu iebildumu, jo viņš saprata, ka daži cilvēki piedzimst homoseksuāli, un jautājums izsmelts. Un uzstāšanās šai trupā darīja Brūšu laimīgu. Viņš bija ne tikai lielisks slidotājs, bet varbūt arī vislabākais dejotājs, kāds jebkad mācījies Tārkingtonā. Brūss dažkārt nāca ciemos un dejoja ar manu sievasmāti vienkārši prieka pēc. Viņš teica, ka Mildreda esot vislabākā dejas parntnere, kāda viņam jelkad bijusi, un Mildreda atbildēja ar līdzīgu komplimentu.

Viņai es neko neteicu, kad 4 gadus pēc Brūsa izlaiduma viņš tika atrasts nožņaugts ar paša jostu un sadurts apmēram 100 vietās kādā motelī Dubukas pievārtē. Tā nu atkal bija atduršanās Dubukā.

## 18 .

ŠEKSPĪRS.

VILJAMS ŠEKSPĪRS laikam gan ir visgudrākais vīrs no tiem, kuri man jelkad bijuši zināmi. Pilnīgi atklāti runājot, tas nav nekāds dižais kompliments. Mēs esam ārkārtīgi iedomīgi dzīvnieki, bet patiesībā stulbāki par stulbiem. Pavaicājiet jebkuram skolotājam. Nav pat jājautā tieši skolotājam. Pajautājiet kuram katram. Suni un Kaķi ir gudrāki par mums.

Ja es saku, ka Tārkingtonā koledžas Valdes locekli bija dumiķi un ka ļaudis, kas mūs ievilka Vjetnamas karā, bija dumiķi, tad es ceru, ka ir saprotams pats sevi es uzskatu par lielāko dumiķi no visiem. Paskatieties, kur es tagad atrodos un cik |oti es pūlējos, lai nonāktu tieši šeit un nekur citur. Bingo!

Un, ja es jūtu, ka mans tēvs bija suņa izdalījums un arī mana māte bija suņa izdalījums, tad kas gan es varu būt, ja ne vēl viens suņa izdalījums? Pavaicājiet maniem bērniem, likumīgajiem un nelikumīgajiem. Viņi zina.

Ceret uz Valdes žēlastību būtu ka ceret uz ķīnieti jel piedodiet rasistisku klišeju! ņemot vērā tos seksa materiālus, kurus Vailders bija noslēpis mapītē. Kad es aizstāvējos pret viņu, man nebija ne jausmas, cik spēcīgi apbruņots viņš ir, tāda ir viena no pamatsituācijām vissmieklīgākajos farsos.

Es iebildu, ka tas ir skolotāja pienākums: ar vidusskolas vecuma audzēkņiem runāt atklāti par jebkurām cilvēces problēmām, nevis tikai oficiāli noteiktā mācību priekšmeta ietvaros. Tieši tā mēs iegūstam viņu uzticību un iedrošinām arī viņus izteikties, es skaidroju, lai viņi saprastu, ka mācību priekšmeti negul katrs savā glītā atvilktnītē, bet sniedzas tām pāri un nav atdalāmi no tā 1 lielā priekšmeta, kas mums uz Zemes ir jāmācās, proti, no pašas dzīves.

Es teicu, ka tās šaubas par Brīvās Iniciatīvas Sistēmas ētisko pusi, kuras es, stāstīdams par sava vecātēva uzskatiem, varētu būt radījis audzēkņu galvās, ilgākā periodā, iespējams, pat nostiprinātu viņu patieso atbalstu šai sistēmai. Šaubas mudinātu viņus apdomāt pašiem savus argumentus, kāpēc Brīvā Iniciatīva ir vienīgā sistēma, pie kuras vērts turēties. Cilvēki nekad nav stiprāki, es sacīju, kā tad, kad viņi ir izdomājuši paši savu pamatojumu, kāpēc viņi tic tam, kam tic. Tādā gadījumā viņi stingri stāv paši uz savām kājām.

Vai jūs teicāt vai neteicāt, ka Savienotās Valstis esot kakuča gabals? jautāja Vailders.

Man vajadzēja padomāt. Kimberlija to nebija ierakstījusi lentē. Varbūt es teicu apmēram tā, es atbildēju, ka visas valstis, kas lielākas par Dāniju, ir kakuča gabali, bet tas, protams, bija joks.

Tagad es 100-procentīgi atbalstu šo izteikumu. Visas valstis, kas lielākas par Dāniju, ir kakuča gabali.

Džeisons Vailders bija dzirdējis gana. Viņš palūdza, lai Valdes locekli gar galdu pasniedz man mapi. Un piebilda: Pirms jūs skatāties, kas tur iekšā, jums vajadzētu zināt, ka šī Valde man apsolīja, ka nekas no mapes satura nekad netiks pieminēts ārpus šīs telpas. Tas ir vienīgais eksemplārs un paliks jūsu īpašumā ar noteikumu, ka jūs nekavējoties iesniedzat atlūgumu.

-    Dievs Tēvs… es noelsos. Kas tur tāds var būt? Un kāpēc Tekss Džonsons tik steidzīgi atstāja šo telpu?

-    Viņam bija sāpīgi lasīt pašu apakšējo dokumentu, sacīja Vailders.

-    Kas tur var būt? es brīnījos. Es nudien nekādi nespēju iedomāties, kā es būtu varējis Teksu sāpināt. Kad es mīlējos ar viņa sievu, gribēju tikai, lai mēs 2 būtu laimīgāki. Es nedomāju par Zuzū kā par kāda cita sievu. Kad es mīlējos ar sievieti, vismazāk man ir prātā tas, ar ko viņa varētu būt precējusies. Es nevaru runāt Zuzū vārdā, bet man vismaz nav bijusi ne mazākā vēlēšanās sāpināt Teksu. Kad Zuzū nicīgi izteicās par viņu, man nācās piepūlēties, lai atcerētos, kas viņš tāds ir, un tad es viņu vēl aizstāvēju.

Mapes apakšējais dokuments pirmajā acu uzmetienā man atgādināja kādu laiku grafiku, kaut ko līdzīgu Scipio-Ročesteras autobusu sarakstam, un nodomāju, ka tas nav pārāk smalks mājiens, lai es aizvācos no šīs pilsētiņas, cik drīz vien iespējams. Un tad es aptvēru, ka tas, kurš veic visas šīs ierašanās un atiešanas, esmu es pats un ka tā saucamais depo ir koledžas rektora māja.

Laiku un datumu precizitāti apliecināja Tcrcnss V. Stīls, jaunākais, kuru es biju pazinis vienkārši kā Teriju. Es agrāk nezināju viņa pilno vārdu un ticēju, ka viņš bija tas, par ko uzdevās, proti, saimniecības daļas nolīgtais jaunais dārznieks. Patiesībā viņš bija privātdetektīvs, ko Vailders bija nolīdzis, lai ievāktu ziņas par mani. To mazumiņu, ko viņš man bija par sevi izstāstījis, varēja būt izdomājis GRIOT™, bet kaut kas varēja būt arī taisnība. Kas zina? Kam tas svarīgi?

Atceros, viņš man stāstīja viņa sieva atklājusi, ka esot lesbiete un iemīlējusies kādas vidusskolas dietoloģē. Pēc tam abas sievietes pazudušas kopā ar 3 viņa bērniem. GRIOT™ būtu spējis ko tādu sagudrot.

Manu tikšanos ar Zuzū grafiks bija detektīva parakstīts un notāra apliecināts. Es pazinu šo notāru. Visi viņu pazina. Tas bija Lails Hūpers, ugunsdzēsēju priekšnieks un Melnā Kaka kafejnīcas īpašnieks. Viņu arī nogalināja drīz pēc cietuma dumpja. Kad biju ieraudzījis šo dokumentu ar viņa zīmogu, man vairs nevajadzēja citus paskaidrojumus, lai saprastu, ka mana profesora vieta jau ir aizskalota tualetē.

Vailders sacīja, ka pārējie mapē atrodamie dokumenti esot detektīva savāktas oficiālas liecības. Tās pierādīja, ka es esmu bijis nekaunīgs laulības pārkāpējs kopš tā brīža, kad ar savu ģimeni ierados Scipio. Es ceru, ka jūs man piekritīsiet, viņš sacīja, ka jūsu uzvedība šai ielejā pilnīgi iekļautos pat visšaurākajā morāla pagrimuma definīcijā.

Es noliku mapi atpakaļ uz galda par zīmi, ka man nav vajadzības sīkāk pētīt tās saturu. Mans žests bija kā pokera kāvās salikšana. To darīdams, es uzliku mapi skolas mantziņa gadskārtējam ziņojumam, kurš pirms sapulces bija pa kopijai nolikts uz galda pie katras sēdvietas. Aiziedams es netīšām paņēmu ziņojumu līdzi un uzzināju no tā ko jaunu. Koledža bija pārdevusi visus savus pilsētiņas īpašumus, ieskaitot alus darītavas, ratu rūpnīcas un paklāju austuves drupas, kā ari zemi zem Melnā Kaka kafejnīcas. Pārdevusi tai pašai japāņu korporācijai, kam piederēja cietums.

Un tad mantzinis bija no ieņemumiem atrekinajis samaksu nekustamā īpašuma aģentiem un juristiem, bet visu pārējo ieguldījis, viņaprat, visvertīgakajas akcijās Microsecond Arbitrage.

-    Šis manā dzīvē nav laimīgs brīdis, teica Vailders.

-     Manā arī ne, teicu es.

-    Lai cik tas mums visiem būtu skumji, viņš sacīja, "raksta Rakstītājs un uzrakstījis tālāk iet."1 ' Citēta Omara Haijāma 51. rubaja E. Ficdžcralda brīvajā tulkojumā (1859), kuru savukārt latviskojot iznāk:

"Raksta Rakstītājs un uzrakstījis Tālāk iet: nedz tavas Žēlabas, nedz Viltus To neatsauks, lai svītrotu kaut rindu, Un tavas Asaras ne vārda ncnoskalos."

[1] Kārla Egles tulkojums.

-    Labi rūkts, es bildu.

Tagad ierunājās Valdes priekšsēdētājs Roberts Mēlenkamps. Viņš bija analfabēts, bet tārkingtoniešu vidū un noteikti arī mājās leģendārs ar savu fenomenālo atmiņu. Gluži tāpat kā viņa sencis, koledžas dibinātāja tēvs, arī viņš spēja iemācīties no galvas jebko, ko viņam skali nolasīja priekšā 3 reizes. Atēnā daži ieslodzītie, lasītnepratēji, arī to spēja.

Nu viņš gribēja citēt Šekspīru. Es vēlos, lai tas tiktu ieprotokolēts, viņš teica, ka arī man šī ir ārkārtīgi sāpīga epizode. Un tad viņš citēja gabaliņu no Šekspīra "Romeo un Džuljetas", kurā Merkucio, Romeo drosmīgais un atjautīgais draugs, apraksta brūci, ko guvis duelī:

-      "Nē, tā nav tik dziļa kā aka, ne tik plata kā baznīcas durvis; bet manai vajadzībai pietiks. Prasiet pēc manis rītu, un jūs atradīsiet gluži rāmu vīru. Bet šai pasaulē, nudien, esmu dabūjis piparus. Lai mēris parauj jūsu abas dzimtas!"[5]

Šīs 2 dzimtas, protams, bija Montcki un Kapuleti, Romeo un Džuljetas naidīgie radinieki, kuru plānprātīgais naids netieši izraisīja Merkucio došanos uz Paradīzi.

Šo gabaliņu es izlasīju Bartleta "Populāru citātu vārdnīcā". Ja vairāk laužu atzītu, ka savas gudrības pērles viņi smeļas šajā grāmatā, nevis oriģinālā, daudz kas klātu skaidrāks.

Ja tiešām ir bijis tāds Merkucio un ja tiešām pastāv Paradīze, tad varbūt Merkucio tagad blankstās tur apkārt kopā ar Vjetnamā kritušajiem jauniesauktajiem, padsmitniekiem, un pārrunā, kāda ir sajūta mirt citu cilvēku liekulības un muļķības dēļ.

## 19.

DAŽUS MĒNESUS VĒLĀK, kad jau biju sācis strādāt Atēnā, es uzzināju, ka firma Microsecond Arbitrage izputinājusi Robertu Mēlenkampu līdz pēdējam kreklam un ka viņam nācies pārdot savas jahtas, zirgus, E1 Grēko gleznas un visu pārējo, un es nospriedu, ka viņš droši vien vairs nav Valdē. Bija parasts, ka Tārkingtonas Valdes locekļi ik gadus ziedo koledžai pamatīgas naudas summas. Citādi kāpēc gan Valdē būtu pieciesta Louela Čanga māte, kuras dēl visu sapulcēs sacīto nācās tulkot ķīniski?

Īstenībā es nedomāju, ka misis Čanga būtu kļuvusi par Valdes locekli, ja kāds cits no Valdes Džons V. Federss, jaunākais, kas bija baltais un Mēlenkampa bijušais klasesbiedrs Tārkingtonā, nebūtu uzaudzis Honkongā un tāpēc nevarētu Čangai tulkot. Viņa tēvs importēja ziloņkaulu un degunradžu ragus, ko daudzi austrumnieki uzskatīja par labiem līdzekļiem dzimumdziņas spēcināšanai. Bija aizdomas, ka viņš tirgojas ari ar lielām opija partijām. Federss bija varbūt pats augstprātīgākais cilvēks, ko esmu saticis, no tiem, kas tērpti civilā. Viņš iedomājās, ka ķīniešu valodas zināšanas liecina par kodolfizika cienīgu prāta asumu, it kā šai valodā neprastu runāt ari 1 000 000 000 citu cilvēku, kuru vidū noteikti bija arī kāds 1 000 000 aunapieru.

Kad es pirms 2 gadiem stallī apciemoju gūstā nonākušos Valdes locekļus, biju pārsteigts, ieraugot viņu pulkā Mēlen-

kampu. Viņam bija atļauts palikt Valdē arī bez graša pie dvēseles. Misis Čangas vairs nebija Valdē. Federss gan bija. Kā jau esmu teicis, par Valdes locekli bija kļuvis Vailders. Bija arī daži jauni Valdes locekļi, kurus cs nepazinu.

Gūsta pārbaudījumu izturēja visi Valdes locekli. Vienīgā pieejamā pārtika viņiem bija zirga gala, kas cepta mēbclmalkas ugunī Paviljona lielajā kamīnā. Visgrūtāk gāja Federsam, kas pārcieta sirdslēkmi bez ārsta palīdzības. Vissmagākajos brīžos viņš runāja ķīniski.

Pret mani nebūtu izvirzīta apsūdzība, ja es, līdzjūtības vadīts, nebūtu apciemojis gūstekņus. Viņi nemaz nebūtu uzzinājuši, ka biju Scipio tuvumā. Taču es ierados pie viņiem un, kā izskatījās, varēju brīvi nākt un iet, kā man labpatīkas, un melnais, kas patiesībā mani sargāja, izturējās pret mani ar cieņu, un gūstekņi izdarīja pārsteidzīgu secinājumu, ka šo lielo dumpi esmu sagudrojis es.

Tas bija rasistisks secinājums, kas balstījās uzskatā, ka melnie vispār neko nejēdz sagudrot. Es to pateikšu arī tiesā.

Vjetnamā es tiešām biju sagudrotājs. Jā, tas joprojām mani nomāc. Pēdējā turienes gada laikā, kad mana munīcija bija nevis lodes, bet vārdi, es izgudroju tādus attaisnojumus visiem mūsu pastrādātajiem asinsdarbiem un sētajai nāvei, ka pārspēju pats sevi! Es biju ģēnijs letālu fokusu, pokusu jomā!

Vēlaties zināt, kā es iesāku savas uzrunas jaunpienākušajām vienībām, kuras vēl nebija ievadītas gaļas mašīnā? Es atiezu plecus un izgāzu krūtis, lai ir labi redzamas visas manas

IV9 -

ordeņlentītes, un bauroju megafonā: Vīri! Es vēlos, lai jūs ieklausāties mani lai jūs uzmanīgi ieklausāties! Un viņi klausījās, viņi klausījās.

Pēdējā laikā es prātoju, cik daudzus cilvēkus es tiešām esmu nogalinājis ar parastajiem ieročiem. Tiesa, es neticu, ka sirdsapziņa mani vedinātu uz šādām domām. Tās sākās no sieviešu saraksta, kuru es taisu, mēģinādams atcerēties visus vārdus, sejas, vietas un datumus, un gluži loģiski radās arī šāds jautājums: Kāpēc gan netaisīt arī nogalināto sarakstu?

Tāpēc domāju, ka ķeršos vien klāt. Tas nevarēs būt vārdu saraksts, jo es nekad neesmu zinājis vārdu nevienam, ko esmu nogalinājis. Tam nāksies palikt tikai vietu un datumu sarakstam. Ja savā sieviešu sarakstā es neiekļauju vidusskolas laiku un prostitūtas, tad manis atņemto dzīvību sarakstā nevajadzētu iekļaut varbūtējos vai neapstiprinātos gadījumus un tos, kuri pēc manas pavēles nogalināti uzlidojumos vai artilērijas apšaudēs, un noteikti ari ne tos, viņu vidū daudzus amerikāņus, kuru bojāeju netieši izraisījuši mani bezgalīgie fokusi, pokusi, mana muldēšana p|ur, lur, |ur.

Tāds kā aptuvenais daudzums man jau sen maisās pa galvu. Varu būt visai drošs, ka esmu nogalinājis vairāk laužu nekā mans svainis. Un es nebiju vēl sevišķi ilgi nostrādājis Atēnā, kad atskārtu, ka gandrīz noteikti esmu darījis galu vairāk ļaudīm nekā daudzkārtējais slepkava Altons Darvins vai jebkurš cits no turienes ieslodzītajiem. Tas mani neuztrauca tolaik un arī tagad neuztrauc. Man tas tikai liekas interesanti.

Tas ir kā vecā filmā. Vai ar mani kaut kas nebūtu kārtībā?

Pie manis ir ieradies advokāts, vēl gluži puika. Tā kā man nav naudas, Federālā valdība maksā viņam par manis aizstāvēšanu tiesā. Turklāt mani nedrīkst spīdzināt un citādi piespiest liecināt pret sevi. Kāda Utopija!

Ticiet, jel, man starp maniem ieslodzījuma biedriem šeit un 1000-u 1000-iem ezera otrā pusē valda nedalīta sajūsma par Tiesību Bilu.[6]

Es izstāstīju advokātam par saviem 2 topošajiem sarakstiem. Kā gan viņš varētu mani aizstāvēt, ja es viņam neko nestāstītu?

-     Kāpēc jūs tos taisāt? viņš jautāja.

-     Lai Pastarajā Tiesā paātrinātu lietas izskatīšanu, es atbildēju.

-    Man likās, ka jūs esat Ateists, viņš teica. Viņš cerēja, ka prokurors to neuzodīs.

-     Nekad nevar zināt, es bildu.

-    Es pats esmu jūds, viņš sacīja.

-     Es zinu, un man jūsu žēl, es atteicu.

-     Kāpēc jums manis žēl? viņš jautāja.

Un es atbildēju: Jūs mēģināt nodzīvot savu dzīvi tikai ar pusi Bībeles. Tas jau ir kā mēģināt aizbraukt no šejienes uz Sanfrancisko ar ceļu karti, kas beigtos pie Dubukas, Aiovā.

Es pateicu viņam, ka vēlos, lai šos 2 sarakstus man liek līdzi kapā, lai Pastarajā Tiesā, ja tāda vispār būs, es varētu sacīt Tiesnesim: Tiesnesi, es esmu atradis veidu, kā jums ietaupīt drusciņu mūžības dārgā laika. Jums nav jāmeklē ziņas par mani Grāmatā, Kurā Viss Ir Ierakstīts. Lūk, šeit ir manu briesmīgāko grēku saraksts. Sūtiet mani pa taisno uz Elli vai gan mums jāstrīdas?

Viņš vēlējās redzēt sarakstus. Tad nu es viņam parādīju, ko līdz tam biju sarakstījis. Viņš bija sajūsmā, sevišķi par to nekārtīgumu. Saraksti bija izraibināti ar dažnedažādām piezīmēm uz malām par šo vai to sievieti vai šo vai to līki.

-    Jo nckārtīgāk, jo labāk, viņš sacīja.

-    Kā tā? es jautāju.

Un viņš sacīja: Skaidri domājošai zvērināto tiesai, paskatoties uz tiem, nāksies noticēt, ka jums ir smagi psihiski traucējumi, kas droši vien ilgst jau krietnu laiku. Viņi šā vai tā jau ir pārliecināti, ka visi Vjetnamas veterāni ir traki. Tāda nu ir viņu reputācija.

-      Bet šie saraksti taču nebalstās uz halucinācijām! es protestēju. Es taču neapgalvoju, ka to man ziņo tranzistors, ko CIP vai citplanētieši iemontējuši man galvā, kamēr es gulēju. Tas viss tiešām ir noticis.

-    Vienalga, viņš mierīgi atteica. Vienalga.

## 20.

KAD ROBERTS MĒLENKAMPS, izputējušais-un-vēl-to-nezinošais, bija tik vareni noskandējis: "Lai mēris parauj jūsu abas dzimtas!", Džeisons Vailders piebilda viņam gan neliekoties, ka manā gadījumā būtu runa par 2 dzimtām.

Es neticu, ka te mums ir runa par jebko, kas būtu 2, viņš sacīja. Es uzdrīkstēšos minēt, ka pat misters Hartke tagad droši vien piekristu, ka šai Valdei nav nekādas otras iespējas kā vien pieņemt viņa atlūgumu. Vai man taisnība, mister Hartke?

Es piecēlos kājās. Šī ir otrā sliktākā diena manā mūžā, es teicu. Pirmā bija tā, kad mūs patrieca no Vjetnamas. Šekspīrs ir citēts jau 2 reizes. Tā ir gadījies, ka arī es viņu varu citēt. Man nekad nav padevusies mācīšanās no galvas, taču vidusskolā man bija 1 angļu valodas skolotāja, kas uzstāja, lai visi viņas audzēkņi iemācītos no galvas šīs visslavenākās rindas. Es nekad neesmu domājis, ka man var gadīties runāt un izjust tās kā nozīmīgas īstajā dzīvē, bet nu tāda reize ir pienākusi. Lūk: "Būt vai nebūt? Tāds ir jautājums. Kas prāta cienīgāk: vai ciest tās šautras, ar ko mūs tirdī saniknotais liktens, vai ieročus grābt pretī moku jūrai un viņas beigt ar varu? Nāve: miegs, ne vairāk; un sacīt aizmiegot, ka gals

ir sirdsēstieni un sāpinājumiem, kas miesas da|a, tas ir sasniegums jo karstu ilgu vērts; jā, nomirt, aizmigt un miegā varbūt sapņot… Nebūs viegli, jo sapņi tic, kas nākt var nāves miegā, kad mirstīgās ir nokratītas važas, liek vilcināties mums…"1

Ar to, protams, šis monologs nebeidzās, bet tas bija viss, ko skolotāja, kuru sauca Marija Pratta, lika mums iegaumēt. Kāpēc lai pārcenstos? Šai gadījumā ar to pilnīgi pietika, lai sētu nemieru, ka nupat vēl viens Vjetnamas veterāns darīs sev galu skolas teritorijā.

Es izķeksēju no kabatas zvanu torņa atslēgu un nometu to apaļā galda vidū. Galds bija tik liels, ka tam, kurš gribēs dabūt atslēgu, nāksies kāpt tam virsū vai arī sameklēt kādu garu nūju.

Labu veiksmi ar zvaniem! es teicu. Un prom biju.

Samozas zāli es atstāju pa to pašu ceļu kā Tekss Džonsons. Apsēdos uz soliņa pagalma malā iepretī bibliotēkai, blakus Absolventu celiņam. Arā bija jauki.

Te gāja garām Deimons Sterns, mans labākais draugs no kolēģiem, un apjautājās, ko es šeit darot.

Es atbildēju, ka sauļojos. Es nevienam nepateicu, ka esmu atlaists, līdz tam brīdim, kad attapos sēžam Melnā Kaķa kafejnīcā pie bāra letes. Tāpēc profesors Sterns jutās brīvi, pļāpādams dzīvespriecīgus niekus. Viņam piederēja vienritenis, un viņš mācēja ar to braukt un sacīja, ka apsverot iespēju braukt arto izlaiduma ceremonijas akadēmiskajā procesijā, līdz kurai bija atlikusi tikai 1 stunda.

1 Jūlija Rozes tulkojums (nedaudz rediģēts).

-      Šeit noteikti var atrast nopietnus argumentus gan par, gan pret, es sacīju.

Viņš bija uzaudzis Viskonsinas pilsētiņā Šclbijā, kur gandrīz visi, ieskaitot vecmāmiņas, mācēja braukt ar vienriteni. Lieta tāda, ka pirms 60 gadiem kāda cirka trupa bija izputējusi, uzstādāmās tieši Šclbijā, un bija pametusi tur lielu dalu sava inventāra, ieskaitot vairākus vienriteņus. Tad nu arvien vairāk cilvēku iemācījās ar tiem braukt un pasūtīja jaunus vienriteņus sev un savām ģimenēm. Tā Šelbija kļuva un, cik man zināms, līdz šai baltai dienai ir palikusi Pasaules Vienriteņbraukšanas Galvaspilsēta.

-     Dari to! es sacīju.

Tu mani pārliecināji, Deimons sacīja. Viņš bija laimīgs. Viņš aizgāja, un manas domas, vējiņa un saulstaru nestas, aiztraucās atpakaļ uz laiku, kad es vēl biju uniformā, taču jau atgriezies no kara, un man piedāvāja darbu Tārkingtonā. Tas notika kādā ķīniešu restorānā Hārvarda laukumā Kembridžā, Masačūsetsā, kur es pusdienoju kopā ar savu sievasmāti un sievu, kas abas vēl bija pie pilna prāta, un ar saviem 2 likumīgajiem bērniem: Melāniju, kam bija 11 gadu, un Jūdžinu, jaunāko, kam bija 8. Mans ārlaulības dēls Robs Rojs bija ieņemts tikai pirms 2 nedēļām Manilā un tobrīd droši vien nebija lielāks par gaisa šautenes skroti.

Es biju aizkomandēts uz Kembridžu, lai liktu iestājeksāmenu Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta fizikas fakultātes maģistrantūrā. Man vajadzēja iegūt maģistra grādu un tad atgriezties Vestpointā kā pasniedzējam, bet joprojām karavīram karavīram līdz galam.

Mana ģimene, ja neskaita skroti, sagaidīja mani pie šā ķiniešu restorāna, kad es tur ierados pilnā uniformā, ar visām ordeņlentītēm un pārējo. Mani mati galvasvirsū bija ezītī, bet sānos un aizmugurē noskūti līdz ādai. Ļaudis skatījās, it kā es būtu ārprātīgs. Tikpat labi es būtu varējis tērpties vienīgi melnā zeķturī.

Lūk, cik smieklīgi akadēmiskajā vidē bija kļuvuši vīri uniformā, lai gan liela dala Hārvardas un MTI ienākumu nāca no jaunu ieroču veidu izgudrošanas un izstrādes. Es jau būtu bijis beigts, ja vien Hārvardas Ķīmijas fakultāte nebūtu sniegusi cilvēcei savu cildeno velti napalmu jeb lipīgo želejveida benzīnu.

Mans pazemojošais gājiens jau bija gandrīz galā, kad es izdzirdēju aiz muguras balsi: Ak tu dieniņ! Vai tad jau ķekatu laiks?

Es neatbildēju uz šo apvainojumu, nesniedzu nevienam studentiņam, kas bēguļo no iesaukuma, jaunu vielu pārdomām plīsušas bungādiņas vai satriektas balsenes veidolā. Es gāju tālāk, jo mans prāts bija aizņemts ar daudz dziļākiem nclaimīguma iemesliem. Mana sieva ar abiem bērniem bija pārvākusies no Braga forta uz Baltimoru, kur grasījās Džona Hopkinsa universitātē studēt fizioterapiju. Pie viņiem bija pārcēlusies arī nesen atraitnēs palikusī māte. Māju Baltimorā Māiļ>areta ar Mildredu bija nopirkušas par mana sievastēva atstāto naudu. Tā bija viņu, nevis mana māja. Es Baltimorā nevienu nepazinu.

Ko gan, sasodīts, es varētu iesākt Baltimorā? Viss notika tieši tā, it kā es būtu Vjetnamā gājis bojā un Mārgareta tagad sāktu jaunu dzīvi pati uz savu roku. Arī saviem bērniem es likos ārprātīgs. Arī viņi uzlūkoja mani tā, it kā man mugurā būtu tikai melns zekturis.

Un vai gan sieva un bērni lepotos ar mani, ja es pateiktu, ka MTI Fizikas fakultātes maģistrantūras iestājeksāmenā es spēju atbildēt tikai uz katru ceturto jautājumu?

MīĻi gaidīts mājās!

Kad es jau grasījos iet iekšā ķīniešu restorānā, no tā iznāca 2 skaistas meitenes. Viņas arī izrādīja nicinājumu pret mani, manu frizūru un manu uniformu. Tad nu es viņām sacīju: Kas par lietu? Nekad neesat redzējušas vīrieti, kam mugurā tikai melns zekturis?

Melni zckturi bija man prātā laikam gan tāpēc, ka man loti pietrūka Džeka Patona. Es biju karā palicis dzīvs, bet viņš ne, un tikai dažas dienas pirms nāves viņš bija man atsūtījis dāvanu, proti, jau minēto onānžurnālu, ko sauca "Melnais Zekturis".

Tad nu mēs sēdējām tajā restorānā, un es sūcu jau trešo Saldo Robu Roju. Mārgareta un viņas māte izturējās tā, it kā es būtu 6 pēdas zem zemes Arlingtonas Nacionālajā kapsētā, un visu pasūtīja pašas. Viņas lika servēt kā mājās kopīgu terīni un pārējo. Neviens nepajautāja, kā man veicies eksāmenā. Neviens nepajautāja, kāda ir sajūta, atgriežoties no kara.

Viņi tērgavāja savā starpā par tūrisma objektiem, ko todien bija redzējuši. Viņi nebija ieradušies, lai būtu kopā ar mani un atbalstītu. Viņi bija atbraukuši apskatīt burinieku Old Ironsides un zvanu torni, kur revolūcijas varonis Pols Reviers vicinājis lukturi, signalizēdams par britu tuvošanos, un tādā garā.

Jā, un, runājot par senlaiku arhitektūru, šai pašā burvīgajā vakarā man tika paziņots, ka manai sievai, manu bērnu mātei, ir visai daudz senču un citu radinieku no mātes puses, kam viss nav kārtībā bēniņos. Man un arī Mārgarctai tas bija jaunums. Mēs zinājām, ka Mildreda uzaugusi Indiānas pilsētiņā Peru, taču vienīgais, ko viņa jelkad tika par šo Peru sacījusi, bija, ka tur dzimis arī dziesminieks Kouls Porters un ka viņa bijusi loti priecīga, kad tikusi no turienes prom.

Mildreda bija mums teikusi, ka viņai bijusi nelaimīga bērnība, taču no tā mēs nevarējām izsecināt, ka viņa un tātad arī mana sieva un bērni cēlušies no bēdīgi slavenas turienes plānprātiņu dzimtas.

Izrādījās, ka mana sievasmāte, apskatīdama Olā Ironsides, nejauši sastapusi kādu vecu draugu no savas dzimtās pilsētiņas. Un nu šis vecais draugs ar sievu sēdēja restorānā pie blakus galdiņa. Kad es devos uz tualeti, turp devās ari vecais draugs un izstāstīja man, cik grūti vidusskolas gados klājies Mildredai, kad gan viņas māte, gan mātes māte ārstējušās Štata Psihiatriskajā slimnīcā Indianapolisā.

-    Viņas mātesbrālis, kuru viņa loti mīlēja, viņš turpināja, nokratīdams pēdējās piles no sava krāniņa gala, arī nojūdzās, kad viņa gāja pēdējā klasē. Viņš pielaida uguni gandrīz visai pilsētai… Ja es būtu viņas vietā, es jau tad būtu kā plēsts aizlaidies uz Vaioniingu.

Kā jau teicu, tas man bija jaunums.

-     Jocīgi… viņš turpināja. Izskatījās, ka nevienam no viņiem nekas nekaiš līdz pat pusmūžam…

-   Ja es nesmejos, es atbildēju, tad tikai tāpēc, ka šorīt ar nepareizo kāju izkāpu no gultas.

Tiklīdz es biju atgriezies pie sava galdiņa, kāds garāmejošs jauneklis nespēja noturēties pretī impulsam pieskarties maniem īsajiem matiem. Es uzsprāgu kā pūpēdis! Viņš bija ticviņš, gariem matiem, kaklā viņam karājās miera simbols. Viņš izskatījās pēc dziedātāja Boba Dilana. Es nezinu, un man vienalga varbūt tas tiešām bija Bobs Dilans. Lai kas viņš bija, es ietriecu viņu viesmīlī, kas nesa smagi nokrautu paplāti.

Ķīniešu ēdieni aizlidoja uz visām pusēm!

Ellīga jezga!

Es izskrēju laukā. Visi un viss bija pret mani. Es atkal biju Vjetnamā!

Taču man priekšā iznira Kristum līdzīgs tēls. Viņš bija uzvalkā, ar kaklasaiti, bet ar garu bārdu un mīlas un žēluma pilnām acīm. Izskatījās, ka viņš zina par mani visu, un zināja ar'. Tas bija Sems Veikfīlds, kas bija atvaļinājies kā ģenerālis, taču iestājies Miera Kustībā un kļuvis par Tārkingtonā koledžas rektoru.

Viņš teica man to pašu, ko sen, tik sen bija man teicis Klīvlendā, Zinātnes sasniegumu izstādes laikā: Kur tu tā steidzies, Dēls?

## 21

ATCEROTIES ATGRIEŠANOS NO Vjetnamas, man vienmēr nāk prātā Brūss Bergerons, mans bijušais audzēknis Tārkingtonā. Esmu jau pieminējis Brūšu. Pēc humanitāro un dabas zinību asociētā grāda iegūšanas viņš kļuva par ledus šova Ice Capades kordebaleta dalībnieku un tika noslepkavots Dubukā. Viņa tēvs bija Dzīvās Dabas Glābšanas federācijas prezidents.

Kad Brass mācījās pie manis, kādā mūzikas stundā es atskaņoju Čaikovska "1812. gada uvertīru". Izskaidroju klasei, ka šis skaņdarbs tapis, domājot par konkrētu vēsturisku notikumu Napoleona sakāvi Krievijā. Uzdevu skolēniem padomāt par kādu svarīgu savas dzīves notikumu un par to, kāda mūzika to vislabāk varētu raksturot. Viņi varēja par to domāt veselu nedēlu, bet nedrīkstēja tikmēr nevienam stāstīt ne par notikumu, ne par mūziku. Es vēlējos, lai mūzika viņu smadzenēs vārās un burbuļo, un vāciņš lai cieši virsū.

Notikums, kam Brūss Bergerons savā galvā pielāgoja mūziku, bija iesprūšana liftā, kad viņam bijuši kādi 6 gadi. Viņš bijis kopā ar savu haitiešu auklīti cclā uz Jaungada izpārdošanu Bloomingdale's universālveikalā Ņujorkā. Viņiem bijis paredzēts iet uz Amerikas Dabas vēstures muzeju, taču auklīte bez darbadevēju atļaujas gribējusi vispirms aizsūtīt uz Haiti paku ar nocenotu gultas vclu.

Lifts apstājās starp stāviem, tieši zem tā stāva, kur notika gultas veļas izpārdošana. Tas bija automātiskais lifts. Liftnieka nebija. Nu tas bija iesprūdis. Kad kļuva skaidrs, ka lifts negrasās kustēt, kāds nospieda zvana pogu, un pasažieri izdzirdēja šo zvanu džinkstam tālu lejā. Kā stāstīja Brūss, tā bijusi pirmā reize viņa mūžā, kad viņš nonācis tādā ķezā, ar kuru pieaugušie nespēja uzreiz tikt galā.

Liftā bija iebūvēta 2-virzienu rācija, un nu mikrofonā atskanēja sievietes balss, kas lika visiem palikt mierīgiem. Brūss atcerējās, ka viņa īpaši uzsvērusi: lai neviens nemēģinot kāpt ārā pa griestu lūku. Ja kāds to darīšot, tad Bloomingdale's nevarēšot uzņemties atbildību par to, kas ar viņu notiks.

Gāja laiks. Laiks gāja un gāja. Mazajam Brūsam likās, ka viņi iesprostoti jau veselu gadsimtu. Droši vien pagāja kādas 20 minūtes.

Mazais Brūss bija pārliecināts, ka atrodas pašā centrā kādā Amerikas vēsturē nozīmīgam notikumam. Viņš iedomājās, ka par to stāsta televīzija un klausās ne tikai viņa vecāki, bet arī Savienoto Valstu prezidents. Viņš domāja, ka izglābšanas brīdī viņus sagaidīs orķestris un sajūsmināts pūlis.

Mazais Brūss cerēja uz svētku mielastu un uz medaļu par panikas necelšanu un par to, ka nebija prasījies uz tualeti, kaut gribējās gan.

Lifts pēkšņi parāvās dažus centimetrus augšup un apstājās. Tad, itin kā atkārtotā lēkmē, palēcās vēl metru augstāk. Durvis atvērās, un viņi ieraudzīja gultas veļas izpārdošanas rosību aiz muguras parastiem pircējiem, kas vienkārši gaidīja nākamo liftu un kam nebija ne jausmas, ka ar šo noticis kas nelāgs.

Viņi gaidīja, kad iekšā esošie cilvēki iznāks ārā, lai viņi varētu iet iekšā.

Tur pat nebija neviena no veikala administrācijas, kas bažīgi paustu nožēlu par notikušo un pārliecinātos, vai ar viņiem viss kārtībā. Visas darbības, kam bija sakars ar gūstekņu atbrīvošanu, bija notikušas tālu tur, kur atradās mehānismi, kur skanēja trauksmes zvans, kur sēdēja sieviete, kas lika necelt paniku un nekāpt laukā pa lūku.

Tas bija viss.

Auklīte nopirka dažus palagus, un tad vina ar mazo Brūšu devās uz Amerikas Dabas vēstures muzeju. Auklīte piekodināja nestāstīt vecākiem, ka viņi bijuši arī uz Bloomingdale's, un viņš nekad to neizpauda.

Viņš joprojām nebija to vecākiem pateicis, kaut arī izpļāpāja mūzikas stundā.

-     Tu zini, ko tu tikko nevainojami aprakstīji? es viņam jautāju.

-    Nē, viņš atbildēja.

Un es sacīju: Tieši tāda bija atgriešanās mājās no Vjetnamas kara.

## 22 .

ES LASĪJU PAR 2. Pasaules karu. Ij civilisti, ij karavīri un pat mazi bērni lepojās, ka viņiem tajā bijusi kāda loma. Likās, ka nevienam cilvēkam, kas dzīvojis tajā laikā, nebija iespējams nejusties iesaistītam. Jā, un itin visi kaut drusku izjuta zaldātu, matrožu un juras kājnieku ciešanas un nāvi.

Taču Vjetnamas karš pieder vienīgi tiem, kas tajā cīnījušies. It kā nevienam citam ar to nebūtu bijis nekāda sakara. Visi citi bija šķīsti kā pirmais sniegs. Tikai mēs bijām stulbi un nešķīsti, tāpēc ka bijām šādā karā gājuši. Kad mēs zaudējām, tad tā mums arī vajadzēja, ja jau vispār bijām sākuši. Tovakar Hārvardas laukuma ķīniešu restorānā, kad es uz mirkli sajuku prātā, visi, izņemot mani, bija lieli veiksminieki.

Pirms manas uzsprāgšanas Mildredas vecais draugs no Peru, Indiānas štatā, runāja tā, it kā mēs strādātu katrs savā biznesa jomā, it kā es būtu ortopēds vai skārda vairumtirgotājs, nevis cilvēks, kas viņa vietā riskējis ar dzīvību un upurējis savu veselo saprātu un cilvēcību.

Gadījās tā, ka viņš pats bija kaitīgo atkritumu savākšanas un pārstrādes speciālists Indianapolisā. Itin jauka joma, piemērota apgūšanai ķīniešu restorānā, kad visiem irbuļu galos lengājas, vilks sazina, kas.

Viņš stāstīja, ka viņa darbā ar estētiku nākas saskarties tikpat daudz kā ar toksiskumu. Tieši šādus vārdus viņš lietoja: "estētika" un "toksiskums".

Viņš teica: Nevienam nepatīk iekāpt vai iegrūst pirkstus vai citu ko miskastē vai vispār atkritumos, kaut vai tur nebūtu nekā bīstamāka par apgrauztām ribiņām.

Viņš jautāja man, vai es nevēloties nobaudīt kaut ko no viņa ģimenes galda, jo viņi esot pasūtījuši par daudz.

-     Nē, paldies, ser, es atbildēju.

-   Vispār jums to skaidrot ir tas pats, kas zvejniekam stāstīt par zivīm, viņš piebilda.

-    Kāpēc tā? es jautāju. Biju centies neklausīties viņā, taču, lai novērstu uzmanību, raudzījos gluži aplamā vietā savas sievasmātes sejā. Acīmredzot šī potenciāli trakā radība, kam nebija citur, kur doties, bija kļuvusi par pastāvīgu mūsu saimniecības dalu. Tas jau bija nodarīts.

-    Nu… jūs taču esat bijis karā, viņš sacīja. Tas, kā viņš to pateica, neatstāja šaubu, ka, viņaprāt, tas ir bijis tikai mans karš. Es domāju, jums, karavīriem, taču noteikti nācās noņemties arī ar tīrīšanu un savākšanu…

Un tieši tobrīd tas puika pabužināja manu ezīti. Manas smadzenes uzsprāga kā nitroglicerīna blašķe.

Advokātu krietni uzmundrināja manis taisītie saraksti, kā arī tas fakts, ka man patīk tīrīt māju un es nekad neesmu masturbējis. Vakar viņš man pajautāja, kāpēc es nekad nelamājos. Kad viņš atnāca, es mazgāju šīs bibliotēkas logus, lai gan neviens man nebija licis to darīt.

Tad nu es paudu viņam sava vecātēva uzskatu, ka rupjību un zaimošanu daudzi cilvēki saprot kā atļauju neuztvert runāto nopietni.

Es atkārtoju seno stāstu, ko man bija iemācījis Vecaistēvs Vilss, par pilsētu, kur katru dienu pusdienlaikā šāva lielgabals. Kādu dienu vietējais artilērists bija pēdējā brīdī sasirdzis un nespēja izšaut lodi.

Tad nu pašā pusdienlaikā valdīja klusums. Kad Saule sasniedza zenītu, visi pilsētnieki satrūkās kā zibens ķerti. Viņi satriekti vaicāja cits citam: Nu ir klīsteris… Kas tas bija?

Advokāts gribēja zināt, kāds tam sakars ar nelamāšanos. Es atbildēju, ka tādā rupjības laikmetā kā šis "klīsteris" var iztrūcināt tikpat spēcīgi kā lielgabalšāviens.

Tolaik, 1975. gadā Hārvarda laukumā, Sems Veikfīlds atkal k|uva par mana likteņa stūrmani. Viņš pavēlēja man palikt ārā uz ietves, kur es jutos drošībā. Es drebēju kā apses lapa. Es gribēju riet kā suns.

Viņš iegāja restorānā un kaut kā visus nomierināja, un piedāvājās tūdaļ un nekavējoties no savas kabatas samaksāt par visiem postījumiem. Viņam bija ļoti bagāta sieva, Andrea, kas pēc vīra pašnāvības kļuva par Tārkingtonas Meiteņu prorektori. Andrea nomira 2 gadus pirms cietuma dumpja un tāpēc netika apglabāta tur, kur daudzi citi, blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Viņa ir apglabāta blakus vīram Pensilvānijas pilsētiņā Brinmaurā. Ledājs šā vai tā var aiznest viņus abus uz Rictumvirdžīniju vai Merilendu. Bon Voyage!

Andrea Veikfīlda bija otrais cilvēks, ar kuru es runāju pēc atlaišanas no Tārkingtonas. Deimons Sterns bija pirmais. Es atkal runāju par 1991. gadu. Gandrīz visi citi tobrīd ēda vēžus. Andrea pienāca klāt, tikko Absolventu celiņā sastapusi Sternu.

-    Man likās, ka tu būsi Paviljonā un ēdīsi vēzi… viņa sacīja.

-     Neesmu izsalcis, es atteicu.

-    Es nevaru ciest, ka tos vāra dzīvus, viņa sacīja. Zini, ko man Sterns tikko izstāstīja?

-    Noteikti kaut ko interesantu… es bildu.

-    Anglijā, Henrija VIII valdīšanas laikā, viņa teica, dzīvi tikuši vārīti naudas viltotāji.

-    Šovbizness, es attraucu. Vai viņus vārīja publiski?

-    To viņš neteica… Bet ko tu te dari? viņa jautāja.

-     Baudu Saulīti, es atbildēju.

Viņa man noticēja. Apsēdās man blakus. Viņai jau bija mugurā akadēmiskais talārs pasniedzēju izlaiduma gājienam. Kapuce liecināja, ka viņa reiz absolvējusi Sorbonnas universitāti Parīzē, Francijā. Viņas kā prorektores pienākumos ietilpa neplānoto grūtniecību, narkomānijas un tamlīdzīgu jautājumu risināšana, taču viņa arī mācīja franču un itāļu valodu un eļļas glezniecību. Viņa bija no senas un patiesi izcilas Filadelfijas dzimtas, kas devusi civilizācijai visai daudzus izglītības darbiniekus, juristus, ārstus un māksliniekus. Viņa varbūt tiešām bija no tiem, kam sevi pieskaitīja Džeisons Vailders un vairāki Tārkingtonas Valdes locekļi, proti, šīs planētas visaugstāk attīstītās sugas pārstāve.

Viņa bija daudz gudrāka par savu vīru.

Man vienmēr gribējās viņai pavaicāt, kā gan kvēkerei gadījies apprecēt profesionālu karavīru, taču nekad nesadūšojos.

Nu jau ir par vēlu.

Pat viņas tālaika vecumā, kas bija ap 60, par 10 vairāk nekā man, Andrea bija labākā daiļslidotāja no visiem pasniedzējiem. Es domāju, ka Andrea Vcikfīlda daiļslidošanā rada visu viņai vajadzīgo erotismu, ja vien izdevās atrast piemērotu partneri. Ģenerālis Veikfīlds bija gauži draņķīgs slidotājs. Andreas labākais ledus partneris Tārkingtonā droši vien bija Brūss Bergerons puisītis, kurš iesprūda Bloomingdale's liftā, kurš izauga par jaunekli, kas nevarēja tikt nevienā koledžā, neskaitot Tārkingtonu, un kļuva par vīrieti, kas iestājās ledus šova kordebaletā un pēc tam gāja bojā no slepkavas rokas, kas vai nu ienīda visus homoseksuālus, vai arī pārāk mīlēja šo 1.

Mes ar Andreu neesam ne reizes pargulejuši. Vina priekš manis bija pārāk pašapmierināta un arī par vecu.

-    Es gribu tev pateikt, ka, manuprāt, tu esi Svētais, sacīja Andrea.

-     Kā tā? jautāju.

-    Tu esi tik labs pret savu sievu un sievasmāti. -Tādam būt ir vieglāk par to, ko es darīju, kalpodams Prezidentiem, Ģenerāliem un Henrijam Kisindžeram.

-    Taču tagad tas ir brīvprātīgi, viņa sacīja.

-    Tas arī bija brīvprātīgi, es atteicu. Es biju apsēsts pa īstam.

-    Kad iedomājas, cik daudzi vīrieši mūsdienās šķir laulības, tiklīdz tās kļūst kaut drusciņu apgrūtinošas vai neizdevīgas, viņa sacīja, tad es nevaru nedomāt par tevi kā par Svēto.

-    Zini, es iesāku, viņas jau nemaz negribēja uz šejieni pārcelties. Baltimorā viņas bija loti laimīgas, un Mārgareta būtu kļuvusi par fizioterapeiti.

-    Bet šī ieleja taču nepadarīja viņas slimas, vai ne? viņa teica. Arī mans vīrs nesaslima šīs ielejas dēļ.

-    Pulkstenis viņas padarīja slimas, es atteicu. Tas viņām abām būtu nositis pusnakti, lai kur viņas atrastos.

-     Man ir tāda pati sajūta attiecībā uz Scmu, viņa sacīja. Es nespēju justies vainīga.

-     Nevajadzētu ar', es piebalsoju.

-    Kad viņš atvaļinājās no Armijas un iestājās miera kustībā, viņa teica, es domāju, ka viņš mēģina apstādināt pulksteni. Neizdevās.

-     Man viņa pietrūkst, es teicu.

-     Neļaujies, lai karš nobeidz arī tevi! viņa sacīja.

-     Neuztraucies… es atrūcu.

-    Tu joprojām neesi atradis to naudu? vina jautāja.

Vina runāja par naudu, ko Mildreda bija saņēmusi par Bal-

timoras māju. Kad Mildreda vēl bija pie puslīdz pilna prāta, viņa bija to noguldījusi Ročesteras Pirmās Nacionālās bankas Scipio filiālē. Taču pēc tam, kad banku nopirka Brunejas sultāns, viņa izņēma noguldījumu skaidrā naudā, nepateikdama par to ne man, ne Mārgaretai. Tad viņa to kaut kur noslēpa un nu vairs nevarēja atcerēties, kur.

-    Es par to vairs nedomāju, es atteicu. Visdrīzāk to ir atradis kāds cits. Varbūt kāds bērnu bariņš. Varbūt kāds no meistariem, kas remontēja māju. Vienalga kam ir, tas neatdos.

Mēs runājām par 45 000 dolāru ar astīti.

-    Es zinu, ka man nevajadzētu būt vienalga, tomēr ir un ir galīgi vienalga, es teicu.

-    Tādu tevi ir padarījis karš, viņa sacīja.

-     Kas zina? es atteicu.

Kamēr mēs Saulītē tērzējām, ielejā, kaut kur ap Melnā Kaķa kafejnīcu, atskanēja jaudīga motocikla dzinēja rēciens. Tad ierēcās vēl viens, un vēl viens.

Elles Eņģeli? viņa minēja. Vai tiešām tas tagad notiks?

Joks bija tāds, ka koledžas rektors Tekss Džonsons bija saskatījies pārāk daudzas filmas par rokeriem un tapis pārliecināts, ka koledžai tiešām kādu dienu varētu uzbrukt Elles Eņģeli. Šī iedoma viņam šķita tik reāla, ka viņš kādā Portlendas bodē, Oregonā, bija nopircis Izraēlā ražotu snaipera šauteni ar optisko tēmēkli, kā arī munīcijas rezerves. Portlendā viņš ar Zuzū ciemojās pie Zuzū pusmāsas. Tas bija tas pats ierocis, kura dēļ viņu vēlāk sita krustā.

Taču tobrīd Teksa bailes no Elles Eņģeļu uzbrukuma vairs nelikās tik komiskas. Jaudīgais pastardienas basso profundo dzinēju koris tapa skaļāks un skaļāks, skanēdams arvien tuvāk un tuvāk. Šaubu vairs nevarēja būt! Lai kas tas būtu, mērķis varēja būt tikai Tārkingtonā!

## 23.

TIE NEBIJA Eņģeli.

Tie nebija nekādas pasugas zemāko kārtu ļaudis.

Tur brauca izcilu amerikāņu veiksminieku kolonna, lielākā dala ar motocikliem, tikai daži limuzīnos, bet pa priekšu jokus mīlošais miljardieris Arturs Klarks. Viņš brauca ar motociklu un viņam aiz muguras, turēdamās no visa spēka, ar svārkiem, uzrautiem līdz kājstarpei, sēdēja Glorija Vaita, 60-gadīgā, nevīstošā kinozvaigzne!

Pašās beigās brauca apskaņošanas furgons un platforma, uz kuras bija nepiepūsts gaisa balons. Kad to Pagalma vidū piepūta, tad izrādījās, ka tā forma veidota pēc kādas Īrijas pils, kura piederēja Klarkam!

Khe, khe. Klusums. Vēl divreiz: khe, khe. Tā, nu jau būs labi. Khe. Tā, nu ir kārtībā. Miers.

Tas nebija Arturs Č. Klarks, zinātniskās fantastikas rakstnieks, kurš sarakstījis tās daudzās grāmatas par cilvēces likteņiem citās Visuma dalās. Tas bija Arturs K. Klarks, miljardieris, spekulants, kas arī izdeva žurnālus un grāmatas par augsto finanšu jomu.

Khe. Lūdzu piedošanu. Drusku asinliņas šoreiz. Kā pauda nemirstīgais Eivonas Bards:

"Nost, nolādētais traipekli! Nost, ka tev saka! Viens… divi… nu ir laiks! Elle tumša. Kaunies! Karavīrs un baidās? Neba tiem, kuri zinās, pa spēkam saukt mūs pie atbildības. Kas būtu domājis, ka vecam vīram tik daudz asinu?"[7]

Āmen. Un īpaša pateicība Bartleta "Populāru citātu vārdnīcai".

Kad biju Armijā, es daudz lasīju zinātnisko fantastiku, ieskaitot Artura Č. Klarka "Bērnības beigas", ko uzskatīju par īstu meistardarbu. Vislielāko slavu viņš guva ar filmu "2001. gads", tas pats, kurā es tagad rakstu un klepoju.

Vjetnamā es 2 reizes skatījos "2001. gadu". Vienā no šīm reizēm es atceros 2 ievainotus kareivjus, kas sēdēja ratiņos priekšējā rindā. Visa priekšējā rinda sastāvēja no ratiņiem. Šiem 2 kareivjiem bija sakropļotas kājas, tomēr no ceļgaliem uz augšu izskatījās, ka ar viņiem viss kārtībā un ka viņi necieš sāpes. Nospriedu, ka viņi gaidīja braukšanu atpakaļ uz Savienotajām Valstīm, kur viņus apgādās ar protēzēm. Nedomāju, ka viņi bija vecāki par 18 gadiem. Viens bija melnais, un otrs bija baltais.

Kad iedegās gaisma, es dzirdēju melno uzrunājam balto: Tu man pasaki: par ko tas viss bija?

Baltais atteica: Domā, es zinu? Es tik gaidu, ka tikšu atpakaļ uz Ilinoisu, uz Kairu.

Viņš gan to neizrunāja "Kaira". Viņš to izrunāja "Keira".

Mana sievasmāte no Peru, Indiānas štatā, savas dzimtās pilsētas vārdu izrunā nevis "Peru", bet "Piru".

Kādas citas Indiānas pilsētiņas Brazilas vārdu vecā Mildreda izrunā kā "Brczlu".[8]

Arturs K. Klarks brauca uz Tārkingtonu, lai saņemtu humanitāro un dabas zinību Lielā Labvēļa goda nosaukumu.

Koledžai bija ar likumu aizliegts piešķirt tādus titulus, kas izklausītos, it kā saņēmējam tie piešķirti par nopietnu darbu. Atceros, kā Pols Slcizingcrs, bijušais rezidējošais rakstnieks, iebilda arī pret to, ka pilntiesīgās augstskolas daudziem piešķir goda doktora grādu. Viņš gribēja, lai to aizstāj ar "Viedaiņa" titulu.

Tomēr Vjetnamas kara laikā no iesaukšanas Armijā varēja izvairīties arī Tārkingtonas audzēkņi. Ciktāl tas attiecās uz kara komisariātu, Tārkingtonā bija tikpat īsta koledža kā Masačūsetsas Tehnoloģiju institūts. Varbūt tas bija saistīts ar politiku.

Ar ko gan citu, noteikti politiku.

Visi zināja, ka Arturam Klarkam piešķirs kādu bezjēdzīgu titulu. Taču vienīgi Tekss Džonsons, koledžas apsardze un policijas priekšnieks bija iepriekš informēti, cik brīnumainā veidā viņš grasās ierasties. Tā bija īsta militāra operācija. Motocikli, kuru bija apmēram 30, un gaisa balons tika rītausmā ar kravas mašīnām atvesti uz autostāvvietu aiz Melnā Kaķa kafejnīcas.

Un tad Klarku, Gloriju Vaitu un visus pārējos, ieskaitot Henriju Kisindžeru, ar limuzīniem atveda no Ročesteras lidostas; ieradās arī apskaņošanas furgons. Kisindžers un vēl daži atteicās braukt ar motociklu, tāpēc viņi turpināja ceļu limuzīnos.

Tomēr limuzīna braucējiem, tieši tāpat kā motociklistiem, bija galvās zelta ķiveres, kas izrotātas ar dolāru simboliem.

Labi gan, ka Tekss Džonsons bija brīdināts par Klarka ierašanos ar motociklu, citādi viņš būtu ņēmis savu Oregonā pirkto izraēliešu šauteni un nošāvis Lielo Labvēli.

Klarka varenā ierašanās bija visai izdevies Pastardienas ģenerālmēģinājums. Bībeles svētais apustulis Jānis varēja tikai iedomāties absolūti satriecošu izrādi ar troksni, dūmiem, zeltu, lauvām, ērgļiem, troņiem, slavenībām un brīnumiem, kas uzlido debesīs, un tādā garā. Taču Arturs K. Klarks šādu izrādi radīja pa īstam ņemot talkā moderno tehnoloģiju un naudas tonnas!

Zeltkiverotie motobraucēji Pagalmā sastājās aplī, ar sejām pret ārpusi, un vienā laidā rūcināja savus varenos rumakus.

Strādnieki baltos darba tērpos sāka piepūst balonu.

Apskaņošanas furgons uzspridzināja klusumu ar ierakstītiem dūdu orķestra blarkšķiem.

Arturs Klarks sēdēja uz motocikla un skatījās uz manu pusi. Tā gadījās tāpēc, ka viņa lielie draugi no koledžas Valdes māja viņam no loga, tieši man aiz muguras. Es jutos dzi|i aizvainots no viņa sniegtā pierādījuma, ka ar lielu naudu var nopirkt lielu laimi.

Plati jo plati nožāvājos. Tad pagriezu viņam un lielajai izrādei muguru. Es aizgāju prom, it kā man būtu pieejamas daudz jaukākas nodarbes nekā skatīšanās uz 1 truliķi.

Tādējādi es palaidu garām to brīdi, kad balons pārrāva trosi un, tapis tikpat nepiesaistīts kā es, aizplanēja pāri ezeram un pāri cietumam.

Vienīgais, ko cietumnieki varēja redzēt no ārpasaules, bija debesis. Daži no viņiem vingrošanas pagalmā īsu brīdi debesīs ieraudzīja pili. Kā gan tas būtu izskaidrojams?

"Ir vairak debesīs un zemes virsū lietu, Horacij, ka tava filozofija spēj iztēloties.'" Bartlcts, "Populāru citātu vārdnīca".

1 Hamleta vardi V. Šekspīra traģēdijas "Hamlets" 1. cel. 5. aina.

Šī tukšā pils ar pārrauto trosi, kļuvusi par vēja rotaļlietu, bija visai līdzīga man. Patiesībā mēs bijām tik loti līdzīgi, ka arī es vēl pirms Saulrieta ierados cietumā negaidītā vizītē.

Ja balons būtu bijis tikpat tuvu zemei kā es, tad arī to vējš vispirms panestu tc uz vienu, te uz otru pusi, līdz tas paceltos pietiekami augstu, lai ar valdošo vēja strāvu pārlidotu pāri ezeram. Manas virziena mainas gan izraisīja nevis haotiskas vēja brāzmas, bet gan iespējas sastapt tādas un šādas personas, kuru varā būtu likt man justies vēl riebīgāk. Jo sevišķi es negribēju uzskriet virsū Zuzū Džonsonei vai nupat jau bijušajai rezidējošajai māksliniecei Pamclai Fordai Holai.

Taču dzīve, protams, ir tikai dzīve, un es sastapu abas 2.

Labprātāk es būtu saticis Zuzū, nevis Pamelu, jo Pamela, atšķirībā no Zuzū, galīgi juka gabalos. Taču, kā jau sacīts, man nācās vaigu vaigā sastapt viņas abas.

Es nebiju tas, kas grūda Pamelu bezdibenī. Viņa juka gabalos savas personālizstādes dēl, kas bija notikusi Bufalo pirms pāris mēnešiem. Visiem, izņemot viņu, notikušais likās varcn smieklīgs, un par to rakstīja arī avīzēs un stāstīja TV. Pāris dienu viņa bija dienas vieglajos jaunumos kā jautra atslodze no ziņām par ledāju straujo augšanu abos polos un par tuksnešiem vielās, kur agrāk bija Amazones mūžameži. Un es esmu pārliecināts, ka bija arī kāda jauna naftas noplūde. Vienmēr bija kāda jauna naftas noplūde.

Ja Denvera un Santafē, un Francijas pilsēta Havra vēl nav evakuētas sakarā ar kodolpiesārņojumu to ūdens apgādē, tad tas notiks drīz.

Tas, kas notika ar Pamelas personālizstādi, deva daudziem cilvēkiem iespēju paņirgāties par moderno mākslu, kuru izlikās apjūsmojam tikai bagātnieki.

Kā jau esmu paudis, Paniela strādāja ar poliurctānu, ko bija viegli veidot un kas pats bija vieglum viegls, bet sakarstot oda pēc urīna. Viņa veidoja mazas figūriņas, tās bija sēdošas sievietes kuplos svārkos, noliekušās tā, ka sejas nebija redzamas. Ikkatrai figūriņai pilnīgi pietiktu vietas pat kurpju kastē.

Bufalo figūriņas tika izstādītas uz postamentiem, taču pielīmētas nebija. Vējš netika uzskatīts par problēmu, jo starp figūriņām un muzeja galveno ieeju pie Eri ezera atradās veselas 3 divviru durvis.

Tas bija jauns muzejs Hansones Mākslas centrs -, kuru pilsētai bija dāvinājusi kāda Bufalo dzīvojoša Rokfelleru mantiniece, nule iedzīvojusies lielā naudā, pārdodama japāņiem Manhatanas Rokfcllera centru. Tā bija veca kundze riteņkrēslā. Viņa gan nebija Vjetnamā uzskrējusi uz mīnas. Es domāju, viņas kātus bija papostījis tikai vecums un cītīgā gaidīšana uz iespēju pārdot Rokfelleru īpašumus, lai dabūtu drusciņu pika sīkiem izdevumiem.

Preses pārstāvji bija ieradušies uz Centra svinīgo atklāšanu. Pamelas Fordas Holas personālizstādei, kuru sauca "Maisu lēdijas", nebija īpašas nozīmes, ja neņem vērā to, ka darbi bija izlikti zālē, kur spēlēja stīgu kvartets un tika pasniegts šampanietis un kanapē maizītes. Jāierodas bija smokingos un vakartērpos.

Un pati pēdējā ieradās mecenāte mis Hansone. Viņa ar visiem ratiņiem tika nolikta ārpusē uz augšējā pakāpiena. Tad tika plaši atvērtas visas 3 divviru durvis, kas atradās starp Pamelas maisu lēdijām un Ziemeļpolu. Caurvējš nopūta no postamentiem visas maisu lēdijas. Tās nonāca uz grīdas, kaudzītē pie plānā paneļa, kas slēpa karstas apkures caurules.

TV kameras fiksēja visu, izņemot karstā poliuretāna smaku. Kāds atvieglojums no mūžīgajām raizēm! Kas gan to noteicis, ka ziņām dienu no dienas jābūt tikai bēdīgām?

## 24 .

PAMELA DIRNĒJA BLAKUS stallim. Stallis vēl nebija Musketes kalna ēnā. Līdz Saulrietam vēl 7 stundas.

Tas notika vairākus gadus pirms cietuma dumpja, bet šeit jau bija apglabāti 2 veseli mirušie un 1 atsevišķa galva. Visi zināja par 2 līkiem, kas bija apglabāti ar godu un apveltīti ar kapakmeni. Galva, visiem par lielu pārsteigumu, uzradās pēc cietuma dumpja, kad ar ekskavatoru raka jaunus kapus.

Kā galva tā bija?

Divi visiem zināmie līķi bija Tārkingtonas pirmais botānikas, vācu valodas un flautas spēles skolotājs, aldaris Hermans Šulcs un viņa sieva Sofija. Viņi nomira ar 1 dienas atstarpi, 1 pēc otra, 1893. gada difterijas epidēmijas laikā. Manas atlaišanas dienā viņi gulēja visai jaunos kapos, lai gan viņu kopīgā piemiņas zīme bija 98 gadus veca. Viņu līķus un kapakmeni atveda šurp, lai atbrīvotu vietu Pahlavi Paviljonam.

Pilsētiņas apbedīšanas biroja saimnieks, kas 1987. gadā uzņēmās līķu pārvietošanu, ziņoja, ka tie esot ļoti labi saglabājušies. Viņš aicināja mani paskatīties, bet es atteicos, sacīdams, ka ticēšu uz vārda.

Vai varat iedomāties? Pēc visiem miroņiem, ko biju reI7V dzējis un daudzos gadījumos par tādiem padarījis Vjetnamā, es jūtelojos un vairījos skatīties uz vēl 2, ar kuriem man nebija nekāda sakara. Es to nekādi nevaru izskaidrot. Varbūt es atkal uztveru pasauli kā nesamaitāts puišelis.

Meklēdams kādu komentāru savam negaidītajam jūtclīgumam, esmu izšķirstījis Ateista Bībeli Bartleta "Populāru citātu vārdnīcu". Kaut cik atbilstoši liekas tikai Lēdijas Makbetas vārdi, ar kādiem vina uzrunāja savu mīkstčaulīgo vīru:

"Fui! Tu karavīrs un baidies?"

Runājot par Ateismu, es atceros 1 reizi, kad mēs ar Džeku Patonu Vjetnamā aizgājām uz dievkalpojumu, ko vadīja Armijas visaugstākā ranga kapelāns. Viņš bija ģenerālis.

Viņa sprediķis balstījās uz to, ko viņš nosauca par labi zināmu faktu, ka ierakumos neesot neviena Ateista.

Pēc tam es pajautāju Džekam, ko viņš domā par sprediķi, un viņš sacīja: Šitas kapelāns nekad nav bijis frontē.

Apbedītāju, kas pats tagad guļ masu kapā pie stalla, sauca Normans Apdaiks, un viņš bija ielejas agrīno holandiešu kolonistu pēctecis. Tolaik, 1987. gadā, viņš man varen mundri turpināja klāstīt, ka ļaudis parasti maldoties attiecībā uz to, cik ātra ir trūdēšana, cik ātri viss pārvēršas par veco, labo zemi vai mēslojumu, vai pīšļiem, vai ko. Viņš teica, ka zinātnieki esot pilsētas izgāztuvju dziļumos atraduši labi saglabājušos ga|u un dārzeņus, kas droši vien izmesti ārā pirms daudziem gadiem. Tāpat kā Hermans un Sofija Šulci, arī šie Dabas produkti, kam teorētiski vajadzēja sadalīties, tomēr nebija to izdarījuši, jo bija trūcis mitruma tārpu, sēnīšu un baktēriju dzīvības eliksīra.

-    Pat bez mūsdienu balzamēšanas tehnikas, viņš skaidroja, sairšana pīšļos noris daudz, daudz lēnāk, nekā cilvēki domā.

-    Tas mani uzmundrina, es sacīju.

Es neredzēju, ka pie stalla ir Pamela Forda Hola, līdz jau bija par vēlu griezties uz otru pusi. Biju zaudējis modrību, jo manu uzmanību novērsa kāda audzēkņa tēvs, kas bija pamucis tālāk no Pagalmā skanošā dūdu orķestra. Viņš bilda, ka es izskatoties par kaut ko loti nomākts.

Joprojām nebiju nevienam pateicis, ka esmu atlaists, un nebūt nevēlējos dalīties šai ziņā ar svešinieku. Tad nu es sacīju, ka nespēju neskumt par ledājiem, tuksnešiem, brūkošo ekonomiku, rasu nemieriem, un tādā garā.

Viņš mudināja nenokārt degunu, jo tūdaļ 1 000 000 000 ķīniešu nokratīšot komunisma jūgu. Kad viņi to būs izdarījuši, klāstīja šis vīrs, tad viņi gribēs automašīnas, riepas, benzīnu un visu pārējo.

Es norādīju, ka gandrīz visus amerikāņu uzņēmumus, kam ir kāds sakars ar automobiļiem, jau ir pārpirkuši vai iedzinuši bankrotā japāņi.

Un kas jūs kavē rīkoties tāpat kā man? viņš attrauca. Mēs taču dzīvojam brīvā valstī. Viņš paskaidroja, ka viss viņa kapitāls tagad sastāvot no japāņu korporāciju akcijām.

Vai varat iedomāties, ko 1 000 000 000 ķīniešu ar automobiļiem nodarīs cits citam un arī tam, kas vēl palicis pāri no atmosfēras?

Es tik steidzīgi tinos prom no šī tipiskā Valdošās Šķiras aunapiercs, ka Pamelu pamanīju, tikai jau atrazdamies viņai blakus. Viņa sēdēja zemē un dzēra kazeņu liķieri, atspiedusies ar muguru pret Šulcu kapakmeni.

Viņa lūkojās uz Musketes kalnu. Viņai bija nopietnas problēmas ar alkoholu. Sevi es par to nevainoju. Jebkura alkoholiķa dzīvē visbriesmīgākā problēma ir alkohols.

Es biju nostājies tieši pretī kapakmena uzrakstam.

Difterijas epidēmija, kas šai ielejā nogalināja loti daudzus cilvēkus, bija notikusi laikā, kad gandrīz visi Tārkingtonas audzēkņi bija prom, brīvdienās.

Audzēkņiem nudien paveicās. Ja epidēmija būtu plosījusies mācību laikā, tad daudzi jo daudzi no viņiem būtu nonākuši blakus Šulciem, vispirms vietā, kur tagad ir Paviljons, un pēc tam blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Un pirms 2 gadiem audzēkņiem atkal paveicās. Viņi visi bija prom ziemas brīvdienās, kad šo mazo, nenozīmīgo pilsētiņu iekaroja rūdīti noziedznieki.

Brīnumi.

Esmu noskaidrojis, kas bija Brīvdomātāji. Tā bijusi sekta, kas pastāvējusi neilgu laiku un kuras locekli lielākoties bijuši vācu cilmes. Viņi, tāpat kā mans Vecaistēvs Vilss, ticējuši, ka Pēcnāves Dzīvē gan labi, gan slikti cilvēki dus mūžīgā miegā,

un viss. Un zinātne esot pierādījusi, ka visas tradicionālās konfesijas esot pupu mizas, ka Dievs esot neizzināms un ka visjēdzīgākais, ko jebkurš cilvēks var savas dzīves laikā iesākt, ir uzlabot šīs dzīves kvalitāti visiem savas kopienas cilvēkiem.

Hermans un Sofija Šulci nebija vienīgie difterijas epidēmijas upuri. Nebūt ne! Taču viņi bija vienīgie, kas lūdza, lai viņus apglabā koledžas zemē, ko viņi uz nāves gultas dēvēja par svētu.

Pamcla nebija pārsteigta, mani ieraugot. No pārsteigumiem vinu sargāja alkohola odere. Pirmais vārds, ko vina man teica, bija: Nē. Es vēl nebiju teicis neko. Vina domāja, ka esmu atnācis ar vinu mīlēties. Varu saprast, kāpēc viņai ienāca prātā šāda doma.

Man pašam tā ienāca prātā.

Un tad viņa teica: Šis nenoliedzami ir bijis labākais gads manā dzīvē, un es vēlos tev pateikties, jo tu biji liela dala no tā. Tas bija ironiski sacīts. Viņas dzēlīgums skanēja liekulīgi.

-     Kad tu brauc prom? es jautāju.

-    Nekad, viņa atteica. Ātrumkārba čupā. Viņa runāja par savu 12 gadus veco 4-durvju buiku, ko bija dabūjusi no eks-vīra šķiršanās vienošanās ietvaros. Viņš bija ņirgājies par Pamelas pūlēm kļūt par nopietnu mākslinieci un laiku pa laikam viņu arī sitis un spārdījis. Tāpēc viņš droši vien smējās visgardāk, kad personālizstāde Bufalo tika nopūsta no postamentiem.

Pamela stāstīja, ka pilsētiņā jauna ātrumkārba maksājot 850 dolārus un ka mehāniķis gribot, lai viņam maksājot jenās, un ka devis mājienu remonts izmaksāšot krietni lētāk, ja šī ar viņu pārgulēšot. Laikam jau tev neizdevās atrast, kur tava sievasmāte noslēpa to naudu… viņa piebilda.

-     Neizdevās gan, es atteicu.

-    Varbūt man būs jāsāk meklēt, vina sacīja.

-    Gan jau kāds ir atradis un klusē kā partizāns.

-     Es nekad neesmu lūgusi, lai tu man kaut ko nopērc, vina teica. Kā būtu, ja tu man nopirktu jaunu ātrumkārbu? Tad visi man prasīs: "Kur tu dabūji tik brīnišķīgu ātrumkārbu?" Un es varēšu atbildēt: "To man uzdāvināja 1 bijušais mīlnieks. Vioš ir loti slavens kara varonis, bet es nedrīkstu atklāt viņa vārdu."

-    Kurš mehāniķis tas ir? es jautāju.

-     Velsas princis, vina atteica. Ja es ar viņu pārgulēšu, viņš ne tikai sataisīs manu ātrumkārbu, bet arī padarīs mani par Anglijas Karalieni. Tu nekad mani nepadarīji par Anglijas Karalieni.

-    Vitnijs van Arsdeils? es jautāju. Tas bija pilsētiņas servisa mehāniķis, kas katram iestāstīja, ka viņam vai viņai ir salūzusi ātrumkārba. Viņš mēģināja to iestāstīt arī par manu iepriekšējo mašīnu, kas bija 1979. gada ševroleta furgoniņš. Es gribēju neatkarīgu novērtējumu, un to, kā izrādījās, varēja sniegt viens no audzēkņiem. Ar ātrumkārbu viss bija kārtībā. Visupirms manam braucamajam bija vajadzīga pamatīga ieellošana. Arī Vitnijs van Arsdeils tagad ir apglabāts blakus stallim. Viņš bija no slēpņa uzbrucis dažiem cietumniekiem, un pēc tam citi no slēpņa uzbruka viņam. Uzvaru viņš baudīja labi ja 10 minūtes. Viņš taisīja vairākus pif un pēc dažām minūtēm dabūja pretī vairākus paf.

Pamela, sēdēdama zemē ar muguru pret kapakmeni, nenodarīja man to, ko drīz vien nodarīs Zuzū Džonsone, proti, nenosauca mani par galveno sava nelaimīguma iemeslu. Uz to pusi vilka, cik nopratu, vienīgi Pamelas vārdi, ka es nekad neesot padarījis viņu par Anglijas Karalieni. Zuzū žēlabu pamatā bija tas, ka es nekad neesot nopietni gribējis viņu precēt, par spīti visām mūsu runām gultā par bēgšanu uz Venēciju, kuru neviens no mums nekad nebija redzējis. Viņa tur varēs atvērt puķu bodīti, es solīju, jo viņai lieliski padevās dārza darbi. Es varētu mācīt angļu valodu vai palīdzēt stikla pūtējiem iedabūt viņu preces amerikāņu universālveikalos, un tādā garā.

Zuzū bija arī visai laba fotogrāfe, tāpēc es teicu, ka drīz vien viņa varēs kavēties vietās, kur gondolas uzņem pasažierus, un pārdot tūristiem momentfoto uzņēmumus ar viņiem pašiem gondolās.

Ar savas nākotnes sapņiem mēs varējām pārspēt GRIOT™ kā nieku.

Es šos sapņus par Venēciju uzskatīju par mīlēšanās sastāvdaļu, par savu erotisko analogu Zuzū smaržām. Taču Zuzū tos uztvēra nopietni. Viņa bija gatava braucēja. Bet es nekur nevarēju braukt savu ģimenes pienākumu dēļ.

Pamela zināja par manu romānu ar Zuzū un arī par visiem fokusiem, pokusiem attiecībā uz Venēciju. Zuzū viņai izstāstīja.

-    Zini, ko tev vajadzētu teikt katrai sievietei, kas ir pietiekami stulba, lai tevī iemīlētos? viņa jautāja. Viņa skatījās nevis uz mani, bet uz Musketes kalnu.

-     Nē, es atbildēju.

Un viņa sacīja: "Laipni lūdzu Vjetnamā!"

Viņa sēdēja virs zārkos dusošajiem Šulciem. Es stāvēju virs nocirstas galvas, kuru pēc 8 gadiem izraks ar ekskavatoru. Galva būs tik ilgi gulējusi zem zemes, ka pāri būs palicis tikai galvaskauss.

Kad šis galvaskauss parādījās ekskavatora kausā, tuvumā gadījās štata policijas tiesu medicīnas eksperts. Tad nu viņš to apskatīja un pauda mums savas domas. Viņam neliekoties, ka tas ir indiānis, tāds bija mans pirmais minējums. Viņaprāt, tā bijusi baltā sieviete, apmēram 20 gadus veca. Viņai nav ticis ielauzts pauris, nav arī iešauts galvā, tāpēc viņam vajadzētu redzēt pārējās skeleta daļas, lai varētu sākt teorctizēt par varbūtējiem nāves iemesliem.

Taču nevienu citu kaulu ekskavators neizsmēla.

Protams, pilnīgi botu pieticis ar dckapitāciju.

Ekspertu tas sevišķi neinteresēja. Pēc galvaskausa patinas viņš nosprieda, ka tās īpašniece mirusi sen pirms mūsu dzimšanas. Viņš šeit atradās, lai apskatītu to cilvēku līkus, kas bija nogalināti pēc cietuma dumpja, un lai izteiktu profesionālu vērtējumu par viņu nāves iemesliem vai šautas brūces, vai kas.

īpaši aizraujošs viņam likās Teksa Džonsona līķis. Viņš man teica, ka savā darbā saskāries ar gandrīz visu iespējamo, taču krustā sistu cilvēku redzot pirmoreiz ar naglām, kas dzītas cauri plaukstām un pēdām, un visu pārējo.

Es gribēju vēl parunāt ar viņu par galvaskausu, taču viņš atgriezās pie krustā sišanas. Par to viņš tiešām zināja daudz.

Viņš pateica kaut ko, kas man nekad nebija ienācis prātā: ka arī jūdi, ne tikai romieši, esot dažkārt situši krustā tos, ko viņi uzskatīja par noziedzniekiem. Mūžu dzīvo, mūžu mācies!

Kāpēc gan es nekad nebiju par to dzirdējis?

Persiešu karalis Dārijs, viņš man stāstīja, licis sist krustā 3000 cilvēku, ko viņš uzskatīja par Babilonijas ienaidniekiem. Un, kad romieši apspieduši Spartaka vadīto vergu sacelšanos, viņš turpināja, tie situši krustā 6000 dumpinieku gar abām Apijas ceļa malām!

Viņš teica, ka Teksa Džonsona krustā sišana esot no vairākiem aspektiem neparasta, vēl papildus tam, ka Tekss jau bija miris vai gandrīz miris, kad viņu pienagloja pie stalla bēniņu sijām. Viņš nebija ticis šaustīts. Krusts viņam nebija pašam jānes uz soda izpildes vietu. Virs galvas viņam nebija rakstīts, kāds bijis vina noziegums. Un stateniskajā baļķī nebija iedzīta nagla, kuras galva brāztu viņa cirkšņus vai pēcpusi, kad viņš dīdītos tā vai šā, pūlēdamies iegrozīties ērtāk.

Kā esmu paudis šīs grāmatas sākumā, ja es jau tajos laikos būtu bijis profesionāls karavīrs, tad es droši vien būtu, šādu pavēli saņemot, sitis cilvēkus krustā, īpaši par to nedomādams.

Vai arī, ja es būtu augstāka ranga virsnieks, es būtu licis to darīt padotajiem un vēl pamācītu, kā tas jādara.

Rekrūšiem, kas nekad agrāk nebūtu piedalījušies krustā sišanā un varbūt pat nekad nebūtu to redzējuši, es iemācītu kādu jaunu vārdu no tālaika militārās terminoloģijas klāsta. Šis vārds būtu crurifragum. Es pats to iemācījos no tiesu medicīnas eksperta, un tas man likās tik interesants, ka sadabūju zīmuli un pierakstīju.

Šis latīņu vārds apzīmēja "krustā sistās personas kāju salaušanu ar dzelzs stieni, lai saīsinātu viņa ciešanu laiku". No tā gan krustā sišana uzreiz nepārlapa par zaļumballi.

Vai ir kads dzīvnieks, kas butu uz ko tadu spējīgs? Laikam ir agrākais es.

Nelaiķa vienriteņbraucējs, profesors Deimons Sterns reiz man jautāja, vai, manuprāt, būtu noiets Kristus figūriņām, kurās Viņš brauktu ar vienriteni, nevis karātos pie krusta. Tas bija tikai joks. Deimons nemaz negaidīja atbildi, un es ari neatbildēju. Liekas, tūdaļ pat radās kāds cits sarunas temats.

Taču tagad es viņam pateiktu, ja vien viņš nebūtu gājis bojā, mēģinādams izglābt zirgus, ka, vismaz manuprāt, krucifiksa vissvangaka vests ir par to, cik neizsakami neželigi spej but šķietami normāli cilvēki, pildot augstākas varas pavēles.

Taču paklausieties: es domāju, ka, laiski šķirstīdams vecus vietējo avīžu numurus, esmu atklājis, kam piederējis šis droši vien baltā un noteikti jaunā un sieviešu kārtas cilvēka galvaskauss. Es gribēju mesties cietuma, agrākajā koledžas pagalmā, kliegdams: "Heirēka! Heirēka!"

Mana hipotēze ir tāda, ka galvaskauss piederējis Lctlcijai Smailijai, izslavēti skaistai, disleksiskai Tārkingtonas pēdējā kursa audzēknei, kas 1922. gadā pazuda no koledžas, tikko bija uzvarējusi tradicionālajā Meiteņu Baskāju skrējienā no zvanu torņa līdz Rektora Namam un atpakaļ. Kad Letlcija Smailija par godu šai uzvarai tika kronēta par Ceriņu Karalieni, viņa sāka raudāt, un neviens nesaprata, kāpēc. Acīmredzot viņu kaut kas nomāca. Kā es uzzināju no tālaika avīzēm, ļaudis bijuši vienis prātis, ka Letīcija Smailija nav raudājusi laimes asaras.

Noteikti pastāvēja aizdomas, lai gan presē neviens par to nebija izteicies, ka mis Smailija bijusi stāvoklī iespējams, no kāda koledžas audzēkņa vai skolotāja. Es te patlaban tēloju detektīvu, lai gan manā rīcībā ir tikai 1 kauls un vecas avīzes. Taču man vismaz ir tas, ko tolaik policijai neizdevās atrast: galvaskauss, kas tiesu medicīnas eksperta rokās varētu kļūt par lietisku pierādījumu, ka Letīcija Smailija vairs nav dzīvajo vidū. Otrā rītā pēc kronēšanas par Ceriņu Karalieni viņas gultā atrada no vannas dvieļiem savīstītu lelli. Galvas vietā bija suvenīrs futbolbumba, ko viņai bija uzdāvinājis kāds pielūdzējs no Savienības koledžas Skenektedijā. Uz bumbas bija rakstīts: "Savienība-Hobarta 31:3".

Citas pēdas: izkūpējušas zilā gaisā.

Zobārsts nevarētu palīdzēt identificēt galvaskausu, jo tā īpašniecei nekad nebija likta neviena plomba. Viņai bija nevainojami veselīgi zobi. Vai ir vēl dzīvs kāds, kas varētu apliecināt vai noliegt, ka Letīcijai Smailijai, kurai pašai tagad, 2001. gadā, būtu 100 gadu, bijuši nevainojami zobi?

Tādā veidā Vjetnamā varēja identificēt daudzus sakropļotus līķus pēc to bojātajiem zobiem.

Runā, ka slepkavībai, vissmagākajam no visiem noziegumiem, neesot noilguma. Bet cik vecs tagad botu viņas slepkava? Ja tas bija tas, ko es domāju, tad viņam tagad botu 135 gadi. Es domāju, ka tas bija Kensingtons Bārbers, Tārkingtonā koledžas tālaika prorektors, viņš un neviens cits. Savu mūžu viņš beidza Štata psihiatriskajā slimnīcā Batāvijā. Es domāju, ka tieši viņš, kam bija tiesības pārbaudīt guļamistabas gan meiteņu, gan puišu kopmītnēs, bija iztaisījis šo lelli ar futbolbumbu galvas vietā.

Es domāju, ka Letīcija Smailija tad jau bija mirusi.

Un, kā liecina oficiālie ziņojumi, lelli atradis tieši prorektors.

Štata policijas tiesu medicīnas eksperts pauda izbrīnu par to, ka pie galvaskausa nemaz nav saglabājušies mati. Viņš minēja, ka tie varbūt pirms aprakšanas noskalpēti vai atvārīti, lai apgrūtinātu identifikāciju. Un ko esmu atklājis es? Ka Letīcija savā īsajā mūžā bijusi slavena ar īpaši gariem un zeltainiem matiem. Reportāžā par viņas uzvaru skrējienā varen daudz rakstīts arī par zeltainajiem matiem.

Jā, un šis pats raksts arī norāda uz Kcnsingtonu Bārberu kā vienīgo avotu, kas ziņojis, ka Letīcijas dziļo nomāktību izraisījis vētrainais romāns ar kādu par viņu daudz vecāku vīrieti Scipio pilsētiņā. Prorektors izteicies, ka noteikti vajadzētu uzzināt šā vīrieša vārdu, lai policija varētu viņu nopratināt.

Kādā citā rakstā Bārbers stāstīja reportierim, ka plānojis tovasar braukt ar ģimeni uz Eiropu, tomēr palicis Scipio, lai darītu visu iespējamo noslēpumaini pazudušās Letīcijas Smailijas likteņa noskaidrošanā. Apbrīnojama pienākuma apziņa!

Viņam bija sieva un 2 bērni, un viņš tos aizsūtīja uz Eiropu vienus pašus. Vasaras laikā koledžas teritorijā tikpat kā neviena nebija, ja neskaita dažus saimniecības darbiniekus, kuri atradās viņa pakļautībā un kurus viņš allaž varēja aizsūtīt uz kādu citu teritorijas pusi, lai nodrošinātos pret lieciniekiem un mierīgi apraktu Letīcijas gabaliņus, varbūt iztiekot ar sapiera lāpstiņu.

Man, protams, palīdz paša pieredze sabiedrisko attiecību fokusu, pokusu jomā, kā arī zināšanas par manas Valdības neseno vēsturi, tomēr es nevaru nebrīnīties, vai tiešām 1922. gadā nebija pietiekami daudz cilvēku, kas spētu saskaitīt 2 un 2 tikpat viegli, kā tagad to daru es. Varbūt notika pamatīga acu aizmālēšana, lai glābtu koledžas Scipio galvenā uzņēmuma reputāciju.

Kensingtons Bārbers vasaras beigās piedzīvoja nervu sabrukumu un tika, kā jau esmu teicis, ievietots Batāvijas slimnīcā. Tārkingtonas tālaika rektors, kuru sauca Herberts van Arsdeils un kurš nebija blēdīgā mehāniķa Vitnija van Arsdcila radinieks, izteicās, ka prorektora sabrukumu izraisījis pārgurums no nemitīgajām pūlēm noskaidrot zeltmatainās Ceriņu Karalienes noslēpumainās pazušanas iemeslus.

## 25.

MANAM ADVOKĀTAM TIKAI viens apstāklis šķita interesants manā teorijā par Ceriņu Karalieni, un tās bija platās, sarkanās matu lentes, ar kurām allaž pušķojās ši skrējiena dalībnieces, līdz pat pašam pēdējam skrējienam pirms cietuma dumpja. Izbēgušie cietumnieki atrada daudzus jo daudzus šādas lentes rituļus meiteņu prorektores kabineta skapī. Altons Darvins lika sagriezt lenti piedurknes apsējos, lai tie gluži kā uniforma lautu ātri atšķirt draugu no ienaidnieka. Protams, šim nolūkam visai labi derēja arī ādas krāsa.

Advokāts teica, ka piedurknes apsēji ir nozīmīgi tāpēc, ka es tādu nebiju aplicis. Tādējādi būs vieglāk pierādīt, ka es patiešām biju neitrāls.

Cietumnieki neradīja jaunu karogu. Zvanu tornī viņi uzvilka to pašu zvaigžņsvītroto. Altons Darvins teica, ka viņi neesot pret Ameriku. Viņš teica: Mēs esam Amerika.

Tad nu es atvadījos no Pamelas Fordas Holas tajā pēcpusdienā, kad mani atlaida no darba Tārkingtonā. Es nekad viņu vairs nesatikšu. Laikam gan vienīgais īstais labums, ko viņa jelkad no manis guva, bija padoms dabūt neatkarīgu vērtē-

jumu, pirms lautu Vitnijam van Arsdeilam iesmērēt jaunu ātrumkārbu. Es dzirdēju, ka vina to izdarījusi un izrādījies, ka vecajai ātrumkārbai nav bijis nekādas vainas.

Tā, sadarbojoties ar pārējām detaļām, droši aizvizināja vinu līdz pat Kīvestai, kur bija apmeties agrākais rezidējošais rakstnieks Pols Sleizingers, kurš tagad, saņemdams Makartura fonda Ģēnija Stipendiju, dzīvoja, cepuri kuldams. Es nebiju ievērojis, ka viņiem šeit, Tārkingtonā, būtu bijis sakars, bet laikam taču bija. Pamela man to ne reizi neteica. Šā vai ta, jau strādādams Atēnā, es saņēmu no Scipio pārsūtītu paziņojumu par viņu gaidāmajām kāzām.

Kāzas, protams, izjuka. Varu iedomāties, ka veco prozaiki aizbaidīja Pamelas dzeršana un uzstājīgā vēlme turpināt mākslinieces karjeru, par spīti talanta trūkumam.

Protams, Sleizingers jau arī nebija nekāds zelta gabaliņš.

Pēc cietuma dumpja es izstāstīju GRIOT™ visu, ko zināju par Pamelu, un lūdzu minēt, kas ar viņu varētu būt noticis pēc tam, kad izjuka romāns ar Polu Sleizingeru. GRIOT™ pavēstīja, ka viņa nomiršot no aknu cirozes. Es vēlreiz ievadīju mašīnā to pašu faktu kopumu, un šoreiz tā viņai pareģoja nāvi, nosalstot kādā Čikāgas pavārtē.

Nelāgas prognozes.

Atstājis Pamelu, kuras galvenā problēma biju nevis es, bet alkohols, es sāku kāpt Musketes kalnā, vēlēdamies pārdomāt savu stāvokli ūdenstorņa pakājē. Taču es sadūros ar Zuzū Džonsoni, kura nāca lejā. Viņa pavēstīja, ka stundām sēdējusi pie ūdenstorņa, mēģinādama izdomāt sapņus, ar ko aizvietot mūsējos par bēgšanu uz Venēciju.

Viņa teica, ka varbūt bēgs uz Venēciju viena pati un taisīs momentfoto bildītes ar tūristiem, kas kāpj iekšā un ārā no gondolām.

Viņas prognozes bija daudz labākas nekā Pamelai, vismaz īstermiņa. Viņa vismaz nebija atkarīga ne no kādām vielām un vismaz nebija viena pati visā pasaulē, kaut arī vienīgais palikušais bija Tekss. Un viņa vismaz nebija kļuvusi par kontinentāla mēroga publiska izsmiekla objektu.

Un viņa spēja saskatīt situācijas komisko pusi. Atceros viņas teikto, ka Venēcijas sapņa zaudējums padarījis viņu par staigājošu līki, taču, galu galā, zonibijs esot ideāls partneris koledžas rektoram.

Tā viņa kādu laiciņu turpināja un raudāt nesāka, tomēr drīz vien viņas enerģija apsīka. Pašās beigās viņa piebilda, ka nevainojot mani. Es uzņemos visu atbildību, viņa teica, aizejot runādama pār plecu, par to, ka iemīlējos tik nepārprotamā derglī.

Taisnīgi sacīts!

Beigu beigās nolēmu Musketes kalnā nekāpt. Gāju labāk mājās. Likās prātīgāk apdomāt stāvokli pašam savā garāžā, kur mani diezin vai varētu iztraucēt vēl kāda nomaldījusies lode no pagātnes. Taču pārnākdams es sastapu United Parcel Service darbinieku zvanām pie durvīm. Es viņu nepazinu. Viņš bija nesen ievācies mūsu pilsētiņā, citādi nebūtu jautājis, kāpēc mājā aizvilktas žalūzijas. Ikkatrs, kas ilgāk padzīvojis Scipio, zināja, kāpēc te aizvilktas žalūzijas.

Iekšā dzīvoja trakās.

Es viņam pateicu, ka žalūzijas aizvilktas, lai mierīgāk slimniekam, un jautāju, ko varu viņam līdzēt.

Viņš pavēstīja, ka atvedis man lielu kasti, kas pienākusi no Misūri pilsētas Sentluisas.

Es teicu, ka Sentluisā nevienu nepazīstu un ka vispār negaidu nekādu kasti ne no kurienes. Tomēr viņš pierādīja, ka sūtījums tiešām adresēts man, un es teicu: Labs ir, paskatīsimies. -Tā izrādījās manā vecā lādīte no Vjetnamas, kuru biju pametis, kad ekskrements iekļuva gaisa kondicionētājā un man pavēlēja pārraudzīt evakuāciju no vēstniecības jumta.

Lādītes ierašanās nebija gluži zils brīnums. Pirms dažiem mēnešiem es biju saņēmis paziņojumu par tās eksistenci kādā milzīgā Armijas noliktavā, kas tiešām atradās Sentluisas nomalē un kur glabājās dažnedažādas nepieprasītas karavīru personiskās mantas, salasītas pa kaujaslaukiem un tamlīdzīgi. Kāds idiots droši vien bija iegrūdis manu lādīti vienā no pēdējām amerikāņu lidmašīnām, kas atstāja Vjetnamu, tādējādi laupīdams ienaidniekam iespēju iegūt manu skuvekli, zobu birsti, zeķes, apakšveļu un, kā izrādījās, arī nelaika Džeka Patona pēdējo dāvanu manā dzimšanas dienā žurnāla "Melnais Zekturis" numuru. Nieka 14 gadus vēlāk Armija paziņoja, ka viņiem ir šī lādīte, un jautāja, vai es gribot to saņemt. Es atbildēju: -Jā. Pagāja vēl tikai 2 gadi, un tad pēkšņi tā nonāca pie manām namdurvīm. Daži ledāji kustas ātrāk.

Tad nu es palūdzu UPS darbinieku palīgos iestiept lādīti garāžā. Smaga jau nebija. Tikai neparocīga.

Mersedess stāvēja mājas priekšā. Es vēl nebiju pamanījis, ka pilsētiņas zēni to atkal bija lobījuši. Visas 4 riepas bija plakanas.

Khe, khe.

UPS darbinieks bija vēl gluži puika. Viņš bija tik bērnišķīgs un tik nepieredzējis šai darbā, ka nenocietās nepajautājis, kas tai kastē iekšā.

Ja Vjetnamas karš vēl nebūtu beidzies, es sacīju, tur iekšā varētu būt jūs. Ar to es gribēju teikt, ka viņš varētu būt zārkā.

-     Nesaprotu… viņš novilka.

-    Nekas, nekas, es atteicu. Ņēmu āmuru un notriecu atslēgu ar visu āķi. Nocēlu vāku; lādīte man tiešām atgādināja zārku. Vecajai mantībai pašā virsū gulēja "Melnais Zekturis".

-    Oho… noteica puika. Viņu sajūsmināja sieviete uz žurnāla vāka. Viņš atgādināja kosmonautu, kas pirmo reizi nonācis kosmosā.

-    Vai jūs esat kādreiz apsvēris iespēju kļūt par karavīru? cs viņam jautāju. Man liekas, jūs būtu tam piemērots.

Es nekad viņu vairs neredzēju. Droši vien viņu drīz atlaida, un viņš devās meklēt darbu kaut kur citur. UPS viņš noteikti nevarēja noturēties ilgi, ja vienmēr dīdījās apkārt kā bērns Ziemassvētku rītā, kamēr bija uzzinājis, kas iekšā visās dažnedažādajās paciņās.

Es paliku garāžā. Negribēju iet iekšā mājā. Negribēju arī iet nekur citur. Tad nu apsēdos uz lādītes un lasīju "Melnajā Zckturī" publicētos "Tralfamadoras Gudro protokolus". Tas bija stāsts par saprātīgiem enerģijas pavedieniem, kas bija vairākus triljonus gaismas gadus gari. Tic gribēja visā Visumā izplatīt mirstīgas, pašvairojošās dzīvības formas. Tad nu daži pavedieni, virsrakstā minētie Gudrie, noturēja sapulci kādā krustojumā netālu no planētas, ko sauca par Tralfamadoru. Autors nepaskaidroja, kāpēc Gudrajiem licies, ka dzīvības izplatīšana ir tik dižena ideja. Es viņu nevainoju. Es pats nespēju izdomāt tai par labu nevienu spēcīgu argumentu. Manuprāt, vēlēšanās, lai katra apdzīvojama planēta tiešām būtu apdzīvota, nozīmē to pašu, ko vēlēšanās, lai visiem cilvēkiem būtu pēdu sēnīte.

Sapulcē Gudrie vienojušies, ka vienīgais praktiskais veids, kā dzīvībai kosmosā pārvarēt lielus attālumus, būtu ārkārtīgi maziem augiem un dzīvām būtnēm braukt bez biļetes ar meteoriem, kas ar rikošetu atsitušies no to planētām.

Tomēr nekur vēl nebija izveidojušās tik stipras sīkbūtnes, kas spētu izturēt šādu ceļojumu. Dzīve tām bija pārāk viegla. Tās bija galīgas mīkstās. Jebkura radība, ko viņas inficēja, bija, ķīmiski runājot, tāds pats izaicinājums kā buljona krūze.

Šīs sapulces laikā uz zemes bija cilvēki, taču viņi bija tikai silta dzira, kur peldēt sīkbūtnēm. Toties viņiem bija superlielas smadzenes, un daudzi no viņiem prata runāt. Un daži pat mācēja lasīt un rakstīt! Tad nu Gudrie pievērsās viņiem un prātoja, vai cilvēku smadzenes nevarētu izgudrot sīkbūtnēm kādas īpaši sūras izturības pārbaudes.

Viņi saskatīja mūsos potenciālu kosmiska mēroga kīmiskam ļaunumam. Mēs nelikām viņiem vilties.

Ir nu gan stāstiņš!

Gadījās tā, vismaz stāstā tā bija pausts, ka tieši tolaik tika pirmoreiz pierakstīta leģenda par Ādamu un Ievu. To izdarījusi kāda sieviete. Līdz tam laikam šīs aizkustinošās blēņas tika mutiski nodotas no paaudzes uz paaudzi.

Gudrie lāva sievietei pierakstīt lielāko dalu pasaules radīšanas mīta tieši tā, kā viņa to bija dzirdējusi un kā visi to stāstīja, līdz viņa tika loti tuvu beigām. Tad viņi pārņēma sievietes smadzenes savā varā un lika viņai uzrakstīt kaut ko, kas nekad šai mītā nebija bijis.

Tā bija Dieva uzruna Ādamam un Ievai it kā. Nodarīts tas bija, un mikroorganismu dzīve drīz vien kļuva par īstu elli: "Piepildiet zemi un pakļaujiet sev to, un valdiet pār zivīm jūrā un putniem gaisā, un visiem dzīvniekiem, kas rāpo pa zemi."

Khe.

## 26.

TAD NU ZEMES cilvēki iedomājās, ka saņēmuši

no paša Visuma Radītāja rīkojumu nolaist šo midzeni uz grunti. Taču viņi to darīja pārāk lēni, lai Gudrie būtu apmierināti, tāpēc Gudrie ielika cilvēkiem galvās domu, ka viņi paši ir tās dzīvības formas, kam jāizplatās visā Visumā. Tā, protams, bija nejēdzīga ideja. Kā rakstīja bezvārda autors: "Kā gan visas šīs miesas, kam vajadzēja tik daudz ēdiena, ūdens un skābekļa un kas tik raženi tukšoja zarnas, vispār cerēja izturēt jelkāda garuma ceļojumu izplatījuma bezgalīgajos plašumos? Brīnums bija pat tas, ka šie rijīgie un neveiklie milži spēja veikt turp-atpakal ceļojumu pēc alus līdz tuvākajai bodei."

Blakus minot, Gudrie bija atteikušies no cerības ietekmēt Tralfamadoras humanoīdus, kas atradās tieši zem viņu sapulces vietas. Tralfamadoriešiem piemita humora izjūta, un viņi apzinājās, ka ir ārkārtīgi aprobežoti jcfiņi, lai neteiktu traki jefiņi, kādi viņi tiešām bija. Viņi bija imūni pret lepnības kilovolticm, ar ko Gudrie centās satricināt viņu smadzenes. Tiklīdz viņu prātos tika iešautas idejas, ka viņi varētu būt Visuma vainagojums un ka viņiem kā nesalīdzināmi pārākām būtnēm vajadzētu kolonizēt citas planētas, viņi sāka nevaldāmi smieties. Viņi lieliski apzinājās, cik lempīgi un truli viņi ir, lai gan mācēja runāt un daži arī lasīt, rakstīt un rēķināt. Kāds vietējais rakstnieks pat sarakstīja ārkārtīgi smieklīgu feļetonu ciklu par tralfamadoriešiem, kas ierodas uz citām planētām ar nolūku izplatīt tur gara gaismu.

Taču Zemes ļaudīm nebija humora izjūtas, un viņiem šī pati ideja likās gluži pieņemama.

Gudrajiem radās iespaids, ka šejienes ļaudis būtu gatavi noticēt visnejēdzīgākajām muļķībām par sevi, kamēr vien tās būtu glaimojošas. Lai par to pārliecinātos, viņi veica eksperimentu. Viņi ielika zemiešu galvās domu, ka visu Visumu ir radījis viens liels vīriešu kārtas dzīvnieks, kas izskatās līdzīgs viņiem. Viņš sēžot tronī, un viņam apkārt esot daudzi mazāki un ne tik krāšņi tronīši. Pēc nāves ļaudis tiekot sēdēt šais pārējos tronīšos uz mūžīgiem laikiem, jo viņi ir tik tuvi Radītāja radinieki.

Šejienes ļaudis norija ēsmu ar visu āķi!

Gudrajiem patika arī tas, ka zemieši baidījās un ienīda citus zemiešus, kas neizskatījās un nerunāja tieši tāpat kā viņi. Viņi padarīja dzīvi par elli cits citam, kā arī tiem, ko viņi dēvēja par "zemākajām sugām". Patiesībā viņi visus svešiniekus uzlūkoja kā zemākās sugas. Tāpēc Gudrajiem bija viegli nodrošināt sīkbūtnēm īsti sūru izdzīvošanas režīmu viņiem vajadzēja tikai pamācīt mūs, zemiešus, kā, studējot fiziku un ķīmiju, radīt arvien efektīvākus ieročus. Gudrie nekavējās ne mirkli.

Viņi lika ābolam nokrist uz Izaka Ņūtona galvas. Viņi lika jauniņajam Džeimsam Vatam saspicēt ausis, kad iesīcās viņa mātes tējkanna.

Gudrie iedvesa mums domu, ka Radītājs, lielajā tronī sēdēdams, ienīst svešiniekus tikpat stipri kā mēs un ka mēs izdarīsim Viņam lielu pakalpojumu, ja mēģināsim iznīcināt svešiniekus ar visiem iespējamiem līdzekļiem.

Šeit visi bija sajūsmā.

Nepagāja ilgs laiks, kad mēs jau bijām radījuši briesmīgākās indes Visumā un nemitīgi piesmirdinājām savu gaisu, ūdeni un augsni. Kā rakstīja šis autors (kaut es zinātu, kā viņu sauc!): "Sīkbūtnes mira triljoniem vien vai arī zaudēja vairošanās spējas, jo trūka spēciņa."

Taču dažas izdzīvoja un pat augļojās un vairojās, lai gan gandrīz visas citas dzīvības formas uz Zemes bija izzudušas. Un, kad izzuda pilnīgi visas citas dzīvības formas un šī planēta kļuva sterila kā Mēness, sīkbūtnes pārziemoja tikpat kā neiznīcināmu sporu veidolā, gatavas gaidīt, cik ilgi būs vajadzīgs, līdz nākamajam veiksmīgajam meteorīta trāpījumam. Tādējādi ceļojumi kosmosā beidzot kļuva patiešām iespējami.

Ja par to brangi padomā, tad jāsecina, ka Gudro rīcība balstījās uz ko līdzīgu izsūkšanās teorijai. Parasti, kad piemin izsūkšanās teoriju, ir runa par ekonomiku. Sabiedrības krējumam kļūstot arvien bagātākam, arvien lielākas bagātības it kā izsūcotics arī līdz tiem, kas zem viņiem. Protams, īstenībā nekad gluži tā nenotiek, jo ir 2 lietas, ko nevar ciest pa virsu peldētāji, un tās ir sūces un noplūdes.

Toties Gudro plāns likt augstāko dzīvnieku postam izsūkties līdz pat mikroorganismiem īstenojās gludi, kā pa reni.

Tas vel nebija viss šai stasta. Autors iemacīja man jaunu terminu, proti: "Pēdējais Vadzis". Viņš to acīmredzot bija aizguvis no pirotehniķiem ļaudīm, kas specializējās skalos un spilgtos, bet citādi nekaitīgos vakara sprādzienos, ar ko atzīmēt patriotisku svētku kulminācijas brīžus. Pēdējais Vadzis bija brangs dēlis, apmēram 3 metrus garš, 20 centimetrus plats un 5 centimetrus biezs, kam piestiprinātas dažnedažādas mortīrinas un rakešmetējiņi, savienoti virknē ar vienu degli.

Kad likās, ka salūts jau cauri, tad Galvenais Pirotehnikis aizdedzināja Pēdējā Vadža degli.

Tieši tā autors raksturoja 2. Pasaules karu un dažus tam sekojušos gadus. Viqš to sauca: "Tā sauktā Cilvēces Progresa Pēdējais Vadzis."

Ja autoram bija taisnība, ka vienīgā jēga dzīvības pastāvēšanai uz Zemes ir nodrošināt tādu sīkbūtnu rašanos, kas būtu gatavas doties prom, tiklīdz pienāktu laiks, tad pat visdižāko cilvēku, Šekspīra vai Mocarta, Linkolna vai Voltēra, vai vienalga kura, vienīgā sūtība īsti Lielajā Visuma Plānā allaž bijusi tikai atrašanās Petri trauciņa lomā.

Šajā stāstā Tralfamadoras Gudrie bija, maigi izsakoties, vienaldzīgi pret visām cilvēku ciešanām. Kad vecajā, labajā 71. gadā pirms Kristus abās Apijas ceļa malās sita krustā 6000 dumpīgu vergu, tad Gudrie būtu bijuši sajūsmā, redzēdami, kā 1 sodāmais iespļauj Centurionam sejā, tādējādi piešķirot tam plaušu karsoni vai tuberkulozi.

Ja vajadzētu minēt, kad sarakstīti "Tralfamadoras Gudro protokoli", tad man nāktos sacīt: Sensenos laikos, pēc 2. Pasaules kara, bet pirms Korejas kara, kas sākās 1950. gadā, kad man bija 10 gadu. Izteikumos par Pēdējo Vadzi Koreja nebija pieminēta. Toties daudz tapa runāts par to, kā padarīt šo planētu par paradīzi, nogalinot visus kukaiņus un mikrobus un ar atomenerģiju ražojot tik lētu elektrību, ka vairs nevajadzētu skaitītājus, un katram radot iespēju iegādāties automobili, lai viņš vai vina taptu stiprāks par 200 zirgiem un 3-reiz ātrāks par gepardu, un vēl iznīcinot otru planētas pusi, ja turienes ļaudīm pēkšņi ienāktu prātā, ka tieši vinu pasugas saprāts būtu eksportējams pārējā Visumā.

Stāsts droši vien bija bez atļaujas pārpublicēts no kāda cita izdevuma un autora vārds nebija minēts speciāli. Galu galā, vai gan kāds rakstnieks iesniegtu prozas darbu publicēšanai "Melnajā Zekturī"?

Tolaik es vēl neaptvēru, cik spēcīgu iespaidu šis stāsts uz mani atstāj. Es to lasīju tikai, lai nosistu laiku un drusku atliktu jauna darba un dzīves vietas meklējumus 51 gada vecumā ar 2 trakām govīm uz kakla. Tomēr sirds dziļumos stāsts sāka iedarboties kā ilgstošs pretsāpju līdzeklis. Tas bija visai liels atvieglojums gūt apstiprinājumu no malas tām aizdomām, kādas man bija sākušas rasties uz Vjetnamas kara beigām, sevišķi pēc tam, kad biju redzējis cilvēka galvu atdusamies bifeļa izgāztajās zarnās pie kāda Kambodžas ciemata, aizdomām, ka mīts par Cilvēci, kura virzoties uz kaut ko brīnum jauku, ir tikai pasaciņa pirmsskolas vecuma bērniem, kas tic arī Lieldienu Zaķim un Ziemassvētku vecītim.

Khe.

Kad es jums saku es zinu vienu sīkbūtni, kas jau tagad atrodas kaut kur uz Zemes un ir gatava tūlīt pat doties uz Oriona miglāju vai Lielo Lāci, vai vienalga kur, un šī sīkbūtne ir gonorejas bacilis, ko es atvedu mājās no Hondurasas galvaspilsētas Tegusigalpas 1967. gadā. Toreiz kādu laiku likās, ka tas mani neatstās līdz mūža galam. Tagad tas droši vien jau spēj grauzt stiklu un rīt žiletes.

Taču tuberkulozes bacili, kas patlaban liek man tik daudz klepot, ir galīgi mīkstie. Pārdošanā ir vairākas zāles, ar kurām tie joprojām nav iemanījušies tikt galā. Visspēcīgākās no tām man pasūtīja pirms vairākām nedēļām, un kuru katru dienu tām vajadzētu pienākt no Ročesteras. Ja kāds no maniem mikrobiem ir sasapnojies kļūt par kosmosa pionieri, tad lai nāk pie prāta. Viņa vienīgais ceļojums būs lejup pa kanalizācijas cauruli.

Bon voyage!

Ei, paklausieties: vai atcerieties tos 2 sarakstus, kurus es veidoju, 1 ar sievietēm, ar ko esmu mīlējies, un 1 ar vīriešiem, sievietēm un bērniem, ko esmu nogalinājis? Arvien vairāk sāk izskatīties, ka šie saraksti būs pilnīgi vienāda garuma! Kāda sagadīšanās! Kad sāku savu mīļāko sarakstu, es domāju, ka iegūtais skaitlis, lai kāds tas būtu, varētu derēt man par epitāfiju, tikai tas un nekas cits. Taču sasper kociņš! tas pats skaitlis rādīs arī manis nogalināto laužu daudzumu!

Tas atkal ir brīnums līdzīgs tam, ka Tārkingtonas studenti bija brīvdienās gan difterijas epidēmijas, gan cietuma dumpja laikā. Cik ilgi lai es vēl palieku Ateists?

"Ir vairāk debesīs un zemes virsū lietu…"

## 27 .

LŪK, KĀ ES dabūju darbu cietumā, ezera otrā krastā, tai pašā dienā, kad mani atlaida no Tārkingtonā koledžas.

Es iznācu no garāžas, tikko izlasījis, ka sīkbūtnes, nevis cilvēki, ir īstie Visuma mīluli. Iekāpu savā mersedesā ar nolūku aizbraukt uz Melnā Kaka kafejnīcu un paklausīties laužu valodās ja nu pēkšņi kāds ieminas, ka šai ielejā tiek meklēts darbinieks, vienalga kādam darbam. Taču visi 4 riteni teica: "B-dnk! B-dnk! B-dnk!"

Pilsētas zenki iepriekšējā vakarā bija izlobījuši visas 4 riepas. Izkāpu no mersedesa un sajutu, ka vēlos urinēt. Taču es negribēju to darīt savā mājā. Es negribēju runāt ar trakajiem cilvēkiem, kas tur mitinājās. Vai gan tas nav aizraujoši? Vai kādai sīkbūtnei jelkad ir bijusi tik daudziem izaicinājumiem un iespējām bagāta dzīve?

Labi vismaz, ka neviens uz mani nešāva un mani nemeklēja policija.

Tad nu es iebridu garajās nezālēs tukšā gruntsgabalā ielas otrā pusē uz leju no manas mājas, kas bija uzcelta nogāzē. Izvilku savu šaujamo un attapos, ka esmu notēmējis to uz skaistu, baltu itāļu sacīkšu velosipēdu, kas gulēja zemē. Šādi noslēpies velosipēds šķita nevainīgas burvestības pilns.

Paurinējis citur, es uzslēju šo lielisko, mākslīgo dzīvnieku stāvus. Tas bija pavisam jauns. Sēdeklis atgādināja banānu. Kāpēc tas šeit pamests? Līdz šai baltai dienai neesmu to uzzinājis.

Par spīti savām milzu smadzenēm un pieslānītajām bibliotēkām, mēs, sīkbūtņu viesnīcas, nevaram cerēt saprast pilnīgi visu. Nodomāju, ka velosipēdu, slaistīdamies gar koledžu, ieraudzījis kāds pilsētiņas puika no trūcīgas ģimenes. Viņš nospriedis, tāpat kā tagad es, ka tas pieder kādam superbagātam Tārkingtonas audzēknim, kam droši vien ir arī dārga mašīna un vairāk skaistu drēbju, nekā var paspēt pavalkāt. Tad nu puika paņēma velosiopēdu, tāpat kā es, kad pienāca mana kārta. Taču puikam, atšķirībā no manis, dūša saskrēja papēžos, un viņš noslēpa velosipēdu nezālēs, lai netiktu apsūdzēts par zādzību.

Kā man drīz parādīs sūrā dzīves īstenība, velosipēds patiesībā piederējis trūcīgam cilvēkam, kādam padsmitniekam, kas, pēc skolas stundām strādādams stallī, bija nopelnījis un sataupījis pietiekami daudz naudiņas, lai nopirktu tikpat lielisku divriteni, kādi ir turīgākajiem tārkingtoniešiem.

Paturpināšu izspēlēt savu maldīgo scenāriju par divriteņa piederēšanu kādam bagātam puisim. Likās iespējams, ka turīgajam jauneklim bija tik daudz dārgu rotaļlietu, ka šī konkrētā manta bija tapusi gluži vienaldzīga. Varbūt tā negāja iekšā viņa Ferrari Gran Turismo bagāžniekā. Jūs neticēsiet, kāds bagātību lērums auskari ar briljantiem, Rolex rokas pulksteņi un daudz kas cits neviena nepieprasīti glabājas koledžas Atrasto mantu noliktavā.

Vai manī ir rūgtums pret bagātniekiem? Nē. Es viņus tikai redzu, ne vairāk, ne mazāk. Piekrītu dižajam sociālistu rakstniekam Džordžam Orvelam, kurš uzskatīja, ka bagātniekj ir tādi nabagi, kam ir nauda. Vēlāk es atklāju, ka tas sakrīt ar cietumā, ezera otrā pusē, valdošo uzskatu, lai gan neviens tur nebija dzirdējis par tādu Džordžu Orvelu. Daudzi cietumnieki paši agrāk bija nabagi ar naudu un ar vissmalkākajām automašīnām, dārglietām, pulksteņiem un drēbēm, līdz tika pieķerti. Daudziem, kas padsmitnieku gados tirgojās ar narkotikām, noteikti piederēja tikpat iekārojami divriteņi kā tas, ko es atradu Scipio kalniņa nezālēs.

Kad ieslodzītie uzzināja, ka mans auto ir tikai 4durvju, 6cilindru mersedess, viņi bieži pauda savu nicinājumu vai nožēlu. Tieši tāpat agrāk darīja daudzi Tārkingtonas audzēkņi. Tiklab es būtu varējis braukāt ar noplukušu furgoniņu.

Tad nu es izstūmu šo divriteni no nezālēm uz Klintona ielas stāvās nogāzes. Lai nogādātu sevi pie Melnā Kaka kafejnīcas durvīm, man nevajadzēja nedz mīties, nedz kur nogriezties. Bremzes gan nāksies lietot, un tās es pārbaudīju. Ja bremzes nedarbotos, es varētu aizbrāzties līdz pat vecās baržu piestātnes muliņam un alē, hop! ielidot taisni Mohigas ezerā.

Uztrausos uz banānveidīgā sēdekļa, kas izrādījās pārsteidzoši piemērots manai jutīgajai kājstarpei un pēcpusei. Ar šādu riteni Saulītē slaidi braukt no kalna… Tas noteikti bija labāk, nekā tapt sistam krustā.

Es neslēpdamies noliku riteni Melnā Kaka kafejnīcas pašā priekšā un pamanīju uz ietves un notekā vairākus šampanieša pudeļu korķus. Vjetnamā to vietā būtu bijušas izšautas čaulītes. Taču šeit Arturs K. Klarks bija nostādījis savu motociklistu bandu, lai bez kaujas triecienā ieņemtu Tārkingtonu. Pirms došanās cclā cīnītāji un viņu dāmas bija dzēruši šampanieti. Turpat mētājās arī sviestmaižu atliekas, un vienā es iekāpu, tā bija vai nu ar gurķi, vai krešu salātiem. Noskrāpēju zoli pret ietves malu, atstādams mielastu sīkbūtnēm. Tomēr es jums pateikšu: neviena sīkbūtne neatstās Saules sistēmu, ja turēsies pie šitādas zīdaiņu diētas.

Plutonijs jā! tā gan ir manta, no kuras katram mikrobam izaugs spalvas uz krūtīm!

Pirmo reizi mūža es iegāju Melna Kaķa kafejnīca. Tagad te bija arī mans klubiņš, jo biju notriekts pie zemes, kā visi pilsētiņas ļaudis. Varbūt, drusku ieņēmis uz krūts, es pakāpšos atpakaļ kalnā un izlaidīšu gaisu no riepām dažiem Klarka motocikliem un limuzīniem.

Piespraucos pie bāra letes un teicu: Vienu bairiti. Ar uzsvaru uz otrās zilbes, jo biju dzirdējis, ka tā pilsētiņas [audis dēvē Budioeiser alu, kopš itāli bija nopirkuši firmu AnheuserBusch, kas ražoja Budzveiser. Kā piedevu itāli dabūja arī beisbola komandu St. Louis Cardinals.

Bairitis, tūdaliņ! atsaucās viesmīle. Viņa bija tieši tāda sieviete, ar kādu es labprāt ielaistos arī tagad, ja man nebūtu tuberkuloze. Viņa bija vēlīnos 30-os, dzīvē viņai pēdējā laikā nebija veicies, un, ko darīt tālāk, viņa nezināja. Man viņas nedienas bija zināmas. Visiem pilsētiņā tās bija zināmas. Viņa ar vīru atjaunoja vecu saldējuma kafejnīcu turpat Klintona ielā, divas mājas no Melnā Kaķa kafejnīcas. Viņas vīrs nomira, jo bija pārāk saelpojies krāsas šķīdinātāja izgarojumus. Laikam arī sīkbūtnes viņa iekšienē nejutās sevišķi lieliski.

Tomēr kas zina? Varbūt Tralfamadoras Gudrie lika viesmīles vīram atjaunot saldējuma kafejnīcu tikai tāpēc, lai radītu jaunu sīkbūtņu cilti, kas spētu izdzīvot, atklātā kosmosā lidojot cauri krāsas šķīdinātāja izgarojumu mākonim.

Viesmīli sauca Mjuriela Peka, un viņas vīrs Džerijs Peks bija tiešs Tārkingtonā koledžas pirmā rektora pēctecis. Viņa tēvs uzauga šai ielejā, taču Džerija bērnība pagāja Kalifornijas pilsētā Sandjego, un turpat viņš sāka strādāt kādā saldējuma rūpnīcā. Vēlāk saldējuma rūpnīcu nopirka Zairas prezidents Mobutu, un Džerijs tika atlaists. Tad nu viņš atbrauca šurp, kopā ar Mjurielu un viņu 2 bērniem, atgriezās pie savām saknēm.

Tā kā viņam jau bija brangas zināšanas par saldējumu, viņam likās, ka nopirkt veco saldējuma kafejnīcu ir varen prātīgi. Visiem iesaistītajiem gan būtu bijis labāk, ja viņš būtu drusku mazak zinājis par saldējumu un drusku vairak par krasu šķīdinātājiem.

Mēs ar Mjurielu galu galā kļuvām par mīļākajiem, taču tikai tad, kad es jau biju 2 nedēļas nostrādājis Atēnas cietumā. Es beidzot saņēmos viņai pajautāt, vai tiešām ne viņa, ne Džerijs nebija izlasījuši pamācību uz šķīdinātāja bundžas, viņi abi taču bija Svortmoras koledžā studējuši literatūru.

Kad izlasījām, jau bija par vēlu, viņa atteica.

Cietumā es sastapu pārsteidzoši daudz ieslodzīto, kuriem lielu postu bija nodarījis nevis krāsas šķīdinātājs, bet pati krāsa. Bērnībā viņi bija vai nu grauzuši vecās, svinu saturošās krāsas plēksnītes, vai elpojuši tās putekļus. Saindēšanās ar svinu bija padarījusi viņus loti dumjus. Viņi visi bija cietumā par vistrulākajiem noziegumiem, kādus vien var iedomāties, un nevienam no viņiem man neizdevās iemācīt lasīt un rakstīt.

Varbūt, pateicoties viņiem, mums tagad ir sīkbūtnes, kas ēd svinu?

Es skaidri zinu, ka ir tādas sīkbūtnes, kas ēd naftu. Tomēr es nezinu, kādi ir viņu ciltsraksti. Varbūt cēlušās no Hondurasas gonokokiem.

## 28 .

MOHIGAS SALDĒJUMA IMPĒRIJAS svinīgajā atklāšanā Džerijs Pcks sēdēja ratiņos ar skābekļa balonu klēpī. Lai vai kā, viņam ar Mjurielu tas bija izdevies. Gan tārkingtoniešiem, gan pilsētniekiem patika gaumīgais iekārtojums un brīnumgardais saldējums.

Taču tikai 6 mēnešus pēc kafejnīcas atklāšanas tajā ienāca kāds vīrs un sāka visu fotografēt. Tad viņš izvilka mērlenti, visu izmērīja un pierakstīja bloknotā. Peki jutās glaimoti un jautāja, vai viņš ir no kāda arhitektūras žurnāla, vai kā tamlīdzīga. Vīrs atbildēja, ka strādā par asistentu arhitekta birojā, kas veido jaunā Tārkingtonas audzēkņu atpūtas centra projektu Pahlavi Paviljonu kalna galā. Pahlavi dzimta gribot, lai tajā atrastos arī saldējuma kafejnīca, kas visās detaļās būtu identa ar šo.

Tātad varbūt Džerijs Peks tomēr nenomira no krāsas šķīdinātāja izgarojumiem.

Paviljons izputināja arī ielejas vienīgo ķegļu zāli. Tā nevarēja izdzīvot, ja klienti bija tikai no pilsētiņas. Tad nu šajā apvidū katram, kam iegribējās padauzīt ķegļus un kas nebija saistīts ar Tārkingtonu, nācās braukt 30 kilometrus uz ziemeļiem, uz ķegļu zāli, kas atradās blakus Medovdeilas kino kompleksam, pretī Nacionālās Gvardes arsenālam.

Šai stundā Melnā Kaķa kafejnīcā bija mierīgi. Varbūt dažas prostitūtas bija atrodamas furgoninos, autostāvvietā, bet iekšā nevienas nebija.

Kafejnīcas īpašnieks Lails Mūpers, kas bija ari Brīvprātīgo Ugunsdzēsēju nodaļas priekšnieks un notārs, sēdēja otrā letes galā un darbojās ar grāmatvedības papīriem. Līdz pat mūža galam viņš ne reizi neatzina, ka prostitūtu pieejamībai viņa autostāvvietā būtu ciešs sakars ar alkohola un uzkodu tirdzniecību kafejnīcā, kā arī ar prezervatīvu automātu vīriešu tualetē.

Tralfamadoras Gudrie šo prezervatīvu automātu, protams, uztvertu kā draudu savai kosmosa programmai.

Lails Hūpers noteikti zināja par maniem seksa diždarbiem, jo bija notariāli apliecinājis pret mani savāktās liecības. Taču viņš nekad tos nepieminēja nedz runājot ar mani, nedz, cik man zināms, ar kādu citu. Viņš bija pats slepenības iemiesojums.

Lails laikam gan bija šai ielejā visvairāk iecienītais cilvēks. Pilsētiņas ļaudīm viņš patika gan vīriešiem, gan sievietēm, un es nekad netiku dzirdējis, ka Melnā Kaka kafejnīcu sauktu par mauku māju. Kalnā, protams, to sauca tikai un vienīgi tā.

Par spīti Štata policijas reidiem un Reģionālās veselības pārvaldes pārbaudēm, pilsētiņas ļaudis sargāja Hupera rūpīgi kopto paštēlu viņš bija ģimenes cilvēks, kas saimniekoja atspirdzināšanās iestādē, kuras pelņa atkarīga tikai un vienīgi no piedāvāto dzērienu un uzkodu kvalitātes. Vietējo laipnā smalkjūtība pasargāja ari Laila dēlu Čarltonu. Viņš izauga 2 metrus garš un, pēdējo gadu mācoties Scipio vidusskolā, k|uva par Ņujorkas štata vidusskolu basketbola zvaigžņu komandas centra uzbrucēju, un par savu tēvu viņš allaž varēja droši teikt, ka tas pārvalda restorānu.

Čarltons bija tik fenomenāls basketbolists, ka viņu pat uzaicināja izmēģināt spēkus komandas Nezv York Knickerbockers rezervēs. Šī komanda tolaik vēl piederēja amerikāņiem. Taču

Čarltons izvēlējās paša izcīnīto, pilnīgi apmaksāto studiju vietu Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā un kļuva par vadošo pētnieku milzīgajā elementārdaļiņu paātrinātājā, tā sauktajā "Superdragātājā", pie Vaksahačijas pilsētiņas Teksasā.

Cik es saprotu, zinātnieki tur piespiež neredzamas da|inas atklāt savus noslēpumus, triecot tās pret fotogrāfiskām platēm. Gandrīz tāpat mēs Vjetnamā dažkārt izturējāmies pret aizdomās turētiem ienaidnieka spiegiem.

Vai esmu jau teicis, ka vienu es izmetu no helikoptera?

Pilsētiņas ļaudīm nevajadzēja saudzēt Laila sievas jūtas, nekad neizpaužot viņai, kāpēc Melnā Kaka kafejnīca ir tik plaukstoša. Viņa bija pametusi Lailu. Pusmūžā viņa atklāja, ka ir lesbiete, un kopā ar vidusskolas meiteņu vingrošanas skolotāju aizbēga uz Bcrmudu, kur viņas pasniedza un droši vien joprojām pasniedz burāšanas stundas.

Reiz es mēģināju piesist viņai kanti gadskārtējā pilsētiņas un koledžas draudzības ballē, kas notika kalnā. Es uzzināju, ka viņa ir lesbiete, vēl pirms viņas pašas.

Tomēr Laila Hūpera dzīves galā, pirms 2 gadiem, kad viņš bija nonācis zvanu tornī izbēgušo cietumnieku gūstā, tie viņu uzrunāja tikai kā "Suteneru". Piemēram, "Nu, Sutener, foršs skatiņš, ne?" vai "Nu, Sutenerucīt, ko lai mēs ar tevi darām?" un tādā garā. Tur augšā bija auksts un drēgns. Lietus vai sniegs, viss nāca uz galvas, jo griesti bija vienos ložu caurumos. Tur bija šāvuši izbēgušie cietumnieki, kad aptvēra, ka snaiperis sēž augšā, pie zvaniem.

Elektrības nebija. Gan strāva, gan telefons bija atslēgti. Kad es Lailu tur apciemoju, viņš jau zināja, kā šie caurumi radušies un ka snaiperis sists krustā stalla bēniņos. Viņš zināja arī, ka izbēgušie cietumnieki vēl nav izlēmuši, ko ar viņu iesākt. Viņš zināja, ka to skatījumā viņa izdarītais ir visparastākā slepkavība. Viņš bija kopā ar Vitniju van Arsdeilu no slēpņa nogalinājis 3 izbēgušos cietumniekus, kas pa taciņu gāja uz ceļa aizsprostojumu ezera galā vest sarunas ar policiju, politiķiem un karavīriem. Potenciālie diplomāti nesa pamiera karogus, uzsprauduši uz slotaskātiem spilvendrānas, un tad Lails Hūpers un Vitnijs van Arsdeils viņus nošāva.

Un Vitnijs ari tika gandrīz nekavējoties nošauts, bet Lailu paņēma gūstā.

Taču, kad es zvanu tornī pļāpāju ar Hūperu, visvairāk viņu uztrauca tas, ka gūstītāji viņu sauc tikai un vienīgi par Suteneru.

No šīs vietas manā stāstā lai vienkāršotu stāstījumu un bez jelkāda politiska nolūka atļaujiet man turpmāk dēvēt šos Scipio izbēgušos cietumniekus tā, kā viņi paši sevi dēvēja, proti, par "Brīvības Cīnītājiem".

Tātad Lails Hūpers neapšaubāmi bija atbildīgs par 3 Brīvības Cīnītāju, pamiera karognesēju, nāvi. Brīvības Cīnītājs, kas viņu tornī uzraudzīja, kad ierados tur ciemos, bija pusbrālis 1-am no Brīvības Cīnītājiem, ko bija nogalinājis Lails vai Vitnijs. Abi pusbrāļi kopā ar savu vecmāmiņu bija darbojušies kokaīna biznesā.

Taču Lails gribēja runāt tikai par vienu cik sāpīgi ir tapt sauktam par suteneru. Daudziem, varbūt pat visiem Brīvības Cīnītājiem nemaz nelikās tik apvainojoši nosaukt kādu par suteneru.

Lails man stastīja, ka viņu audzinajusi vecāmāte no teva puses, un tā likusi viņam nosolīties, ka viņš atstās aiz sevis labāku pasauli nekā tā, kurā piedzima. Viņš sacīja: Jūdžin, vai tad es to neesmu izdarījis?

Es teicu, ka ir jau, ir. Tā kā bija gaidāms nāves sods, es nudien nevēlējos viņam sacīt, ka, vismaz spriežot pēc manas pieredzes, uzbrukšana cilvēkiem no slēpņa padara pasauli sliktāku, nevis labāku.

Es turēju jauku, kārtīgu krodziņu, izaudzināju lielisku dēlu, viņš sūrojās. Nodzēsu daudzus ugunsgrēkus…

To, ka Lails turējis mauku māju, Brīvības Cīnītājiem bija izpļāpājuši koledžas Valdes locekli. Citādi viņi tiešām būtu domājuši, ka Lails ir tikai krodzinieks un ugunsdzēsēju priekšnieks.

Laila Hūpera noskaņojums zvanu tornī atgādināja mana tēva noskaņojumu, kad viņu atlaida no darba firmā Barrytron un viņš devās ceļojumā pa Austrumkrasta Iekšzemes Ūdensceļu, no Ņujorkas Sitiailendas uz Palmbīču Floridā. Viņš brauca ar motorjahtu, kas piederēja viņa vecajam koledžas istabas biedram, ko sauca Freds Handijs. Draugs arī bija studējis ķīmijas tehnoloģiju, bet vēlāk meties biržas spekulācijās. Viņš bija padzirdējis, ka Tēvs ir loti nomākts, un nodomājis, ka ceļojums varētu viņu uzmundrināt.

Taču visu ce|u līdz Palmbīčai, kur Ilandijam jūras krastā bija villa, no Istriveras uz Bārnegatas līci, un tad uz Delavēras līci un Česapīkas līci, un pa Drūmā Purva kanālu, un tā tālāk, un tālāk jahtai nācās spraukties cauri blīvam peldošu plastmasas pudeļu klājienam, kas sniedzās no viena krasta līdz otram un tālumā līdz pat apvārsnim. Pudelēs reiz bija pārdots bremžu šķidrums, drēbju balinātājs un tamlīdzīgas būšanas.

Tēvs bija daudz darījis, lai radītu šādas pudeles. Viņš zināja arī, ka tās var tur šūpoties vēl 1000 gadus. Lepnumu gan viņš neizjūta.

Savā zinā šis pudeles vinu nosauca tāpat, kā Brīvības Cīnītāji bija nosaukuši Lailu Hūperu.

Kad Lailu veda no zvanu torņa uz nāves soda izpildes vietu pie Samozas korpusa, viņš teica savus pēdējos, izmisīgos vārdus, kas derētu arī par mana tēva epitāfiju:

.

## 29

es DOMĀJU, KA tagad, atskatoties no 2001. gada, Laila Hūpera pēdējie vārdi varētu būt piemērota epitāfija ari lielai daļai pieaugušo strādnieku rūpnieciski attīstītajās valstīs visā 20. gadsimta garumā. Vai gan vini varēja ko iebilst, kad jo daudzi no viņu darītajiem darbiem bija saistīti ar liela mēroga krāpšanām, iedzīvojoties uz sabiedrības rēķina, kā arī ar barības ķēdes sagraušanu, ar augsnes, ūdens un gaisa piegānīšanu?

Kad Lailam Hūperam bija izpildīts nāvessods, ietriecot lodi aiz auss, es aizgāju uz stalli apciemot Valdes locekļus. Tekss Džonsons joprojām karājās viņiem virs galvas, bēniņos pie siju krusta, un Valde to zināja.

Taču, pirms sāku par to, labāk pabeigšu stāstu, kā cs dabūju darbu Atēnā.

Tātad tālajā 1991. gadā cs sēdēju Melnā Kaķa kafejnīcā pie bāra letes un sūcu Budzveiser jeb bairiti, ar uzsvaru uz otrās zilbes. Mjuriela Peka stāstīja man par savu priecīgo satraukumu, kad kafejnīcas priekšā sabraukuši visi varenie motocikli, limuzīni un slavenības. Viņa joprojām nespēja noticēt, ka bijusi tik tuvu Glorijai Vaitai un Henrijam Kisindžeram.

Vairāki no līksmajiem dauzoņām bija ienākuši iekšā, lai tiktu tualetē vai padzertos ūdeni. Tad nu Mjuriela bija uzdrīkstējusies dažiem pavaicāt, kā viņus sauc un ar ko viņi nodarbojas.

Trīs no šiem ļaudīm bija melnie. No tiem 1 bija kāda veca dāma, kas tikko Ņujorkas Štata loterijā bija laimējusi 57 000 000 dolāru, un pārējie 2 bija beisbolisti, kas pelnīja 3 000 000 dolāru gadā.

Kāds baltais, kurš turējies nostāk no pārējiem un, kā bija licies Mjurielai, nezinājis, ko ar sevi iesākt, bijis grāmatu recenzents no The Nezv York Times. Viņš bija uzrakstījis sajūsmas pilnu rakstu par Klarka autobiogrāfiju "Nekautrējies no naudas!".

Kāds cits, kurš ienācis uz tualeti, viņa turpināja, bijis slavens šausmu stāstu rakstnieks, pēc kura darbiem uzņemtas dažas visu laiku populārākās filmas. Es pat biju Vjetnamā lasījis dažus no šiem stāstiem par nevainīgiem cilvēkiem, kurus ar cirvjiem un nažiem nogalina staigājoši miroņi, un tādā garā.

Atceros, es biju iedevis 1 stāstu Džekam Patonam un pēc tam pajautāju, ko viņš par to domā. Un tad aprāvu viņa atbildi, sacīdams: Tev nav tas man jāsaka, Džek! Es zinu. Tev bija jāsmejas līdz nāvei.

-     Ne tikai, major Hartke, viņš atbildēja. Es izdomāju, par ko vajadzētu būt viņa nākamajai grāmatai.

-     Proti? es jautāju.

-     Par B-521 , viņš sacīja. No tā riktīgi keskas un ķīselis šķīst!

' B-52 — lielākais ASV bumbvedēju modelis, radīts 1953. g. Lietots ne tikai Vjetnamas, bet arī Persijas Līča karā (1991).

Viens tualetes apmeklētājs bija atzinies Mjurielai, ka viņam esot caureja, un jautāja, vai viņai nav kādas zāles pret to. Tas bija kāds pensionēts astronauts, kuru vina pazinusi, bet vārdu nezināja. Viņa bija daudzas jo daudzas reizes redzējusi šo viru TV reklāmas klipos par saaukstēšanās zālēm un par kādu pensionāru kūrortu Koukoubīčā, Floridā pie Kenedija raga.

Tātad Arturs K. Klarks, papildus visām citām viņa rosmēm, bija ari savdabīgs cilvēku kolekcionārs. Viņš aicināja uz savām ballītēm cilvēkus, kurus nemaz īsti nepazina, bet kas bija iekrituši viņam acīs tāda vai šāda iemesla pēc, un viņi nāca, nāca kur tad paliks. Viens cits, Mjuriela man stāstīja, bija mantojis no tēva kādu Marka Rotko1 gleznu un tikko bija to pārdevis Getija muzejam Malibu pilsētā Kalifornijā par 37 000 000 dolāru; tas bija jauns rekords amerikāņu gleznotāja darbam.

Pats Rotko jau sen bija izdarījis pašnāvību.

Viņam bija diezgan.

Viņš bija prom.

-    Viņa ir tik maziņa! izsaucās Mjuriela. Es biju mēma, cik maziņa.

-     Kas tad ir tik maziņa? es jautāju.

-    Glorija Vaita! viņa atbildēja.

Es pavaicāju, ko viņa domā par Henriju Kisindžeru. Viņa atbildēja, ka mīlot Kisindžera balsi.

Es biju redzējis Kisindžeru koledžas pagalmā. Lai gan savulaik biju viņa ģeopolitikas instruments, nejutu nekādas saistības starp viņu un sevi. Viņa seja, protams, bija pazīstama. Viņš varētu būt, tāpat kā Glorija Vaita, aktieris, kas spēlējis daudzās filmās, ko esmu skatījies.

1 Marks Kotko (1903-1970), amerikāņu gleznotājs, dzimis Daugavpili.

Taču 1-reiz, cietumā, es vinu redzēju sapni. Viņš bija sieviete. Čigāniete, zīlniece, kas skatījās savā kristāla lodē, bet neko neteica.

Es Mjurielai sacīju: Es raizējos par jums.

-     Par ko? viņa pārjautāja.

-     Jūs izskatāties nogurusi, es sacīju. Vai jūs dabūjat kārtīgi izgulēties?

-    Jā, paldies, viņa atteica.

-     Neņemiet ļaunā… es bildu. Nav jau mana darīšana. Tikai pirms brīža, kad stāstījāt par šiem motociklu braucējiem, jūs bijāt loti dzīvespriecīga, un tad jūs beidzāt un itin kā noņēmāt masku, un pēkšņi izskatījāties pavisam pārguruši…

Mjuriela apmēram zināja, kas es esmu. Viņa bija redzējusi mani ar Mārgaretu un Mildredu vismaz 2 reizes nedēlā tai īsajā laiciņā, kamēr bija va|ā Peku saldējuma kafejnīca. Tāpēc man nevajadzēja viņai stāstīt, ka arī es, praktiski runājot, esmu bez partnera. Un viņa bija pati savām acīm redzējusi, cik laipni un pacietīgi es izturos pret savām drausmīgi šausmīgajām radiniecēm.

Tāpēc Mjuriela jau bija labvēlīgi noskaņota pret mani. Viņa uzticējās man un ar neslēptu pateicību atsaucās manis izteiktajām bažām par viņas labsajūtu.

-     Ja vēlaties zināt patiesību, viņa sacīja, tad es vispār gandrīz nemaz nevaru aizmigt, es loti uztraucos par bērniem. Viņai bija 2 bērni. Tā, kā tagad iet, viņa turpināja, es neredzu nekādu iespēju, kā varētu vismaz 1 sūtīt koledžā. Es esmu no ģimenes, kur visi ir gājuši koledžā, un tas bija pats par sevi saprotams. Tagad ar to ir cauri. Sportists arī nav ne 1, ne otrs.

Es domāju, ka mēs jau tovakar, nevis tikai 2 nedēļas vēlāk, būtu varējuši kļūt par mīļākajiem, ja vien kafejnīcā nebūtu iebrāzies kāds negants, milzonīgs tēvainis, aurodams: Nu, kur viņš ir? Kur i tas puika?

Viņš jautāja par to puiku, kas pēc stundām strādāja Tārkingtonas stalli un kura divriteni es biju nozadzis. Biju to atstājis pie pašas kafejnīcas, redzamā vietā. Visas citas sabiedriskās vietas Klintona ielā, veikali un pārējās, bija aiznaglotas ar dēliem no baržu piestātnes lejā līdz pat pušķainam. Tātad, tēvainaprāt, vienīgā vieta, kur puika varētu būt, bija Melnā Kaķa kafejnīca vai arī vēl ļaunāk kāds no furgoniņiem autostāvvietā.

Es tēloju nezinīti.

Mēs izgājām ārā paskatīties, par kādu divriteni viņš runā. Es piedāvāju tēvainim teoriju, ka viņa puika varbūt nemaz nav nogrēkojies un neatrodas ne tuvu Melnā Kaķa kafejnīcai, tikai kāds nekrietns cilvēks nočiepis divriteni un atstājis to šeit. Tad nu tēvainis ielika riteni sava nodzītā pikapa aizmugurē un pavēstīja, ka skries, lai nenokavētu sarunātās darba pārrunas cietumā, ezera otrā krastā. Par kādu darbu ir runa? es vaicāju.

Un viņš atbildēja: Šie tur meklē skolotājus.

Es pajautāju, vai varu braukt viņam līdzi.

Viņš atbildēja: Tikai tad, ja jūs negribat mācīt to pašu, ko es. Ko jūs gribat mācīt?

-    Jebko, ko negribat mācīt jūs, es sacīju.

-    Es gribu mācīt darbmācību, viņš paziņoja. Jūs gribat mācīt darbmācību?

-     Nē, es atbildēju.

-    Goda vārds?

-    Goda vārds.

-     Labs ir, viņš noteica. Kāpiet tik iekšā.

## 30.

LAI SAPRASTU, KĀ tālaika Atēnas zemākā ranga apsargi uztvēra baltos cilvēkus, nemaz nerunājot par melnajiem, jāsaprot, ka lielākā viņu dala bija salīgti Japānas pašā ziemeļu galā Hokaido salā. Turienes, Hokaido, pirmatnējos iedzimtos ainus uzskata par ļoti neglītiem, jo viņi ir gaužām bāli un spalvaini, viņi ir baltie cilvēki. No ģenētikas viedokļa, viņi ir tikpat balti kā Nensija Reigana. Sensenos laikos viņu senči kļūdījās, kad, augstāk attīstīto aziātu civilizāciju dzīti, aizklumburoja uz ziemeļiem, nevis uz rietumiem, proti, Eiropu un pēcāk, protams, Rietumu puslodi.

Šiem Hokaido baltajiem cilvēkiem nudien daudz kas gāja secen. Viņi bija krietni atpalikuši no pilnīgi visiem. Un, kad mēs ar to vīru, kas gribēja mācīt darbmācību, piebraucām pie ceļa caurlaides posteņa, lai tiktu cauri Irokēzu Nacionālajam mežam uz cietumu, 2 sargi, kas mūs tur sagaidīja, bija nule ieradušies no Hokaido. Ja runājam par cieņu, ko viņos iedvesa mūsu baltums, mēs tiklab varējām būt arī divi piedzērušies, satrakojušies indiāņi no arapaho cilts.

Vīrs, kurš gribēja mācīt darbmācību, teica, ka viņu saucot par Džonu Donneru. Pa ceļam viņš pajautāja, vai es esmu viņu redzējis Fila Donehjū šovā. Tas bija 1 stundu ilgs raidījums

katru darbdienas pēcpusdienu, kurā piedalījās maza parastu cilvēku, nevis aktieru, grupa, kas visi bija piedzīvojuši 1 un to pašu ķibeli un bija veiksmīgi tikuši ar to galā vai arī joprojām cīkstējās ar to, un tamlīdzīgi. Ar Donehjū konkurēja 2 ļoti līdzīgi raidījumi, un vecais romānists Pols Sleizingers mēdza skatīties visus 3 vienlaicīgi, nemitīgi pārslēgdams kanālus.

Es jautāju, kāpēc viņš to dara. Pols atbildēja, ka negribot palaist garām to brīdi, kad pēkšņi nevienam vairs galīgi nebūs, ko teikt.

Es teicu Džonam Donneram, ka man diemžēl nav bijis iespējas skatīties šos raidījumus, jo pēcpusdienās man parasti bija mūzikas un pēc tam austrumu cīņas mākslas stundas. Es jautāju viņam, par ko bijis tas raidījums, kurā viņš piedalījies.

Par cilvēkiem, kas auguši pie audžuvecākiem un bērnībā daudz sisti, viņš atbildēja.

Cietumā man nācās redzēt daudzus Donehjū ierakstus, tomēr raidījumu ar Donneru es neredzēju. Tiesa, Atēnas iemītniekiem rādīt šo raidījumu būtu tas pats, kas zvejniekam stāstīt par zivīm. Gandrīz visi turienieši bija mazotnē regulāri un nežēlīgi dauzīti.

Donneru es Atēnas televizora ekrānā neredzēju, bet pats sevi gan pāris reižu vecās Vjetnamas kara reportāžās pa gabalu pazibēja 1, kurš loti izskatījās pēc manis.

Es pat 1-reiz icblāvos: Reku, es! Reku, es!

Ieslodzītie sanāca man apkārt, skatījās ekrānā un teica: Kur? Kur? Kur?

Taču viņi nokavēja. Es jau biju prom.

Kur es paliku?

Šiten.

## 31.

NAV IZSLĒGTS, KA Džons Donners bija briesmīgs melis. Varbūt viņš bija izdomājis savu piedalīšanos Donehjū raidījumā. Kaut kas viņā bija loti falšs. Varbūt Federālās Liecinieku Aizsardzības programmas ietvaros viņš dzīvoja ar jaunu vārdu un biogrāfiju, ko viņam sagudrojis GRIOT™. Manuprāt, pastāv neliela varbūtība, ka GRIOT™ fiktīvajā subjekta biogrāfijā iekļauj arī piedalīšanos Donehjū raidījumā.

Viņš apgalvoja, ka zēns, ar ko viņš dzīvo kopā, ir viņa dēls. Taču varbūt viņš bija nolaupījis šo puiku, kura divriteni es nozagu. Viņi bija ievākušies pilsētiņā tikai pirms 18 mēnešiem un turējās nomaļus.

Es esmu pārliecināts, ka viņa uzvārds nebija Donners. Es agrāk pazinu vairākus Donncrus. Viens mācījās kursu zem manis akadēmijā. Viens bija vecākais seržants Vjetnamā, un viņa roku saspridzināja kāds mazs puisītis ar paštaisītu granātu. Pilnīgi visi šie Donneri zināja stāstu par bēdīgi slaveno Donnera grupu, kas 1846. gadā mēģināja ar ratu karavānu šķērsot Sjerra Nevadas kalnus, lai nokļūtu Kalifornijā, taču iekļuva sniega vētrā. Viņu rati droši vien bija ražoti tepat Scipio.

Tikko izlasīju par to sīkāk britu enciklopēdijā, Encyclopaedia Britannica, kuru Čikāgā izdod kāds apgāds, kas pieder Šveicē dzīvojošam ēģiptiešu ieroču tirgonim. Valdi, Britānija!

Sniegavētru pārdzīvoja tie, kas ķērās pie kanibālisma. Pēc jaunākajiem aprēķiniem, izdzīvoja 47 ceļotāji no 87, apēstas tika sievietes un bērni.

Tā tik būtu tēmiņa Donehjū raidījumam: cilvēki, kas ēduši citus cilvēkus.

Cilvēkiem, kas spēj ēst citus cilvēkus, ne par ko dzīvē nav jāraizējas.

Taču, kad es pajautāju šim vīram, kas uzdevās par Donneru, vai viņš ir rados ar to, kas vadīja Donnera grupu, viņš nesaprata, par ko es runāju.

Lai kas viņš patiesībā bija, mēs ar vinu nonācām uz cieta sola Atēnas cietuma priekšnieka Hiroši Matsumoto kabineta uzgaidāmajā telpā.

Starp citu, kamēr mēs tur blakus sēdējām, kāds no cietuma apgādātājiem zaga divriteni no Donnera pikapa.

Sīkums!

Vismaz par 1 lietu Donners bija teicis patiesību. Cietuma priekšnieks tiešām gribēja noturēt pārrunas ar skolotāja darba gribētājiem. Mēs gan bijām vienīgie pretendenti. Donners teica, ka dzirdējis par darba iespēju, klausoties Nacionālā Sabiedriskā radio Ročesteras filiāles raidījumu. Tā nudien nav tāda stacija, kuru ļaudis klausās, cerībā dzirdēt kādu darba piedāvājumu. Tajā ir pārāk sarežģīti raidījumi.

Blakus minot, tā bija vienīgā man zināmā vietējā stacija, kura nevis smējās, bet pauda skumjas un nožēlu par Pamelas Fordas Holas personālizstādi Bufalo.

Mums priekšā bija japāņu televizors. Japāņu televizori stāvēja visos cietuma kaktos. Tie bija kā okeāna lainera iluminatori. Kamēr lielais kuģis devās tur, kur tam bija jānonāk, pasažieri palika apvaldīta satraukuma stāvoklī. Tomēr, kad vien iegribējās, viņi varēja pa iluminatoru paskatīties ārā uz īsto pasauli.

Protams, dzīve bija kā okeāna laineris arī daudziem ļaudīm, kas nesēdēja cietumā. Un televizori viņiem bija kā iluminatori, pa kuriem skatīties, neko nedarot, kā Pasaule gluži labi bez viņiem iztiek!

Rullē tik uz priekšu!

Atšķirība vienīgi tāda, ka Atēnā televizori rādīja tikai loti vecus raidījumus no kasešu bibliotēkas, kas bija iekārtota netālu no priekšnieka Matsumoto kabineta, vien 2 durvis tālāk.

Kasetes netika rādītas nekādā īpašā secībā. Sargs, kas varbūt pat neprata angļu valodu, ielika centrālajā videomagnetofonā to, kas gadījās pie rokas, it kā kasetes botu kokogles briketes un magnetofons būtu hibači krāsniņa Hokaido.

Tomēr visa šī shēma bija amerikāņu izgudrojums, ko japāņi bija tikai pārņēmuši, tāpat kā videomagnetofoni un televizori. Kad cietumos vēl lika kopā dažādas rases, uz Atēnu tika atsūtīts kāda Radio un Televīzijas muzeja Valdes locekļa adoptētais dēls, kurš bija aiz Metropoles Mākslas muzeja nožņaudzis savu draudzeni. Tad nu tēvs lika muzeja bibliotēkā nokopēt daudzus simtus TV raidījumu un uzdāvināja šos ierakstus cietumam. Viņam acīmredzot bija sapnis, lai šīs kasetes kļūtu par pamatu Atēnā mācāmam TV un radio zinību kursam, lai vismaz daži no ieslodzītajiem pēc iznākšanas no cietuma varētu mēģināt strādāt šai nozarē, ja viņiem vispār bija lemts tikt ārā.

Šāds mācību kurss tā arī netika iedibināts. Tomēr kasetes rādīja vienā laidā, jo tas tomēr bija labāk nekā nekas. Kaut kur taču jāblenž, gaidot, kamēr paiet soda laiks.

Kasešu sponsora adoptētais dēls uz īsu bridi atgriezās ziņu sižetos tai laikā, kad cietumu iemītniekus sadalīja pa rasēm. Bija runa, ka vinu un daudzus citus vajadzētu amnestēt, nevis pārvietot uz citiem cietumiem.

Tomēr aiz muzeja nogalinātās meitenes vecāki, kuriem bija paziņas augstākajā sabiedrībā, pieprasīja, lai šis puisis izcieš visu piespriesto sodu, kas, ja atmiņa nevil, bija 99 gadi. Kā jau teicu, viņš bija adoptēts. Vēlāk izrādījās, ka viņa bioloģiskais tēvs arī bijis slepkava.

Tāpēc tagad viņš varbūt atrodas Ņujorkas ostā uz kāda no aviācijas vai raķešu bāzes kuģiem, kas ir pārvērsti par peldošiem cietumiem.

Gaidīdami sarunu ar priekšnieku, mēs ar Donneru skatījāmies atentātu pret prezidentu Džonu F. Kcnediju. Bingo! Pakausis aiziet pa gaisu. Viņa sieva ar mazītiņu cepurīti galvā izlien laukā pa vaļējā automobiļa aizmuguri.

Un nākamajos kadros rāda policijas iecirkni Dallasā, pie kura Lī Hārvejam Osvaldam, bijušajam jūras kājniekam, kurš it kā bija nošāvis prezidentu ar speciāli pasūtītu itāļu šauteni, iešauj vēderā tuvējā striptīzbāra īpašnieks. Osvalds sacīja: Ui. Nu, lūk, un šis "Ui" atkal skanēja pasaulē. Kas teica, ka vēsture esot garlaicīga?

Tikmēr autostāvvietā kāds, kurš bija atvedis cietumam pārtiku vai ko citu, ņēma divriteni ārā no Donnera automašīnas un lika iekšā savējā, un tad brauca prom. Tas bija perfekts noziegums, gluži kā Ceriņu Karalienes noslepkavošana 1922. gadā.

Khe.

Nu jau runā, ka pat mušu atomzemūdenes vajadzētu pārvērst par cietumiem tādiem cilvēkiem, kuri, tāpat kā es, gaida tiesu. Zemūdenes, protams, neiegremdētos, bet rakešu un torpēdu čaulas un visas elektroiekārtas pārdotu kā lūžņus, lai būtu vairāk vietas kamerām.

Esmu dzirdējis, ka visas kameras varētu aizpildīt vienā mirklī, pat ja visu zemūdeņu floti pārvērstu par cietumiem. Kad šī vieta pārstāja būt koledža un tapa par cietumu, tā piepildījās līdz malām ašāk, nekā jūs varētu pateikt "Džeks Robinsons".

Mani iesauca priekšnieka kabinetā pirmo. Kad iznācu ārā un man atkal bija gan darbs, gan vieta, kur dzīvot, ekrānā bija redzams raidījums, ko es tiku skatījies bērnībā, Howdy Doody. Klauns Klarabels nupat grasījās nošļākt ar zelteri raidījuma vadītāju Bufalo Bobu.

Attēls bija melnbalts. Lūk, cik vecs bija šis raidījums.

Es pateicu Donncram, ka priekšnieks vinu gaida, bet likās, ka Donners mani vairs neatceras. Man bija tāda sajūta, kā mēģinot vest pie apziņas ieciklējušos žūpu. Vjetnamā man bieži nācās to darīt. Pāris reizes šie ieciklējušies žūpas bija ģenerāli. Visbriesmīgākais bija kāds vizītē ieradies kongresmenis.

Sāku domāt, ka nāksies ar Donneru izkauties, pirms viņš apjēgs, ka IIowdy Doody nav gluži tas, pēc kā viņš te ieradies.

Cietuma priekšnieks Hiroši Matsumoto bija pārcietis Ilirosimas atombombardēšanu, kad man bija 5 un viņam 8 gadi. Kad tika nomesta bumba, viņš skolas starpbrīdī spēlēja futbolu. Viņš bija iespēris bumbu grāvī aiz laukuma gala līnijas. Viņš noliecās pacelt bumbu. Tad bija uzliesmojums un vēja pūsma. Kad viņš izslējās, pilsēta bija pazudusi. Viņš stāvēja viens pats tuksnesī, kur vietumis dejoja putekļu virpulīši. Taču to viņš man izstāstīja, kad es viņu pazinu jau vairāk nekā 2 gadus.

Vina skolotāji un skolas biedri bija bez tiesas sodīti ar nāvi par Imperatora Pielūgšanu.

Virji bija sadedzināti dzīvi, gluži kā Sv. Žanna d'Arka.

Krustā sišanu kā visbīstamāko noziedznieku nāvessoda veidu ārpus likuma izsludināja Konstantīns Lielais, pirmais kristīgais Romas imperators.

Dedzināšana un izvārīšana vēl skaitījās pieņemamas.

Ja man būtu bijis vairāk laika par to padomāt, es droši vien nemaz nebūtu pieteicies strādāt Atēnā, jo saprastu, ka man nāktos atzīt esmu dienējis Vjetnamā un slaktējis vai mēģinājis noslaktēt tikai un vienīgi aziātus. Un pārrunas man noteikti būtu ar aziātu.

Jā, un tiklīdz priekšnieks Matsumoto izdzirdēja, ka es esmu mācījies Vestpointā, viņš smagi nopūtās un teica: Tad jau jūs noteikti esat dienējis arī Vjetnamā.

Es nodomāju: "Te nu bija, cauri tā balle."

Es viņu biju galīgi pārpratis, nezinādams, ka japāņi uzskata sevi par tikpat atšķirīgiem pēc izcelsmes no vjetnamiešiem, cik mēs ar Donneru, vai Nensija Reigana esam atšķirīgi, piemēram, no bālajiem, spalvainajiem ainiem.

Karavīrs dara to, ko viņam pavēl darīt, es sacīju. Es nekad nebiju sajūsmā par to, kas man bija jādara. Tā gan nebija gluži patiesība. Dažkārt kaujās es iejūsminājos līdz pilnīgam apdullumam. Vienreiz es nogalināju cilvēku ar kailām rokām. Viņš bija mēģinājis nogalināt mani. Es rēju kā suns un pēc tam smējos, un vēl pēc tam apvēmos.

Man par lielu brīnumu, kad es atzinos, ka esmu dienējis Vjetnamā, priekšnieks Matsumoto sāka uztvert mani gandrīz vai kā brāli! Viņš piecēlās un nāca apkārt galdam, lai spiestu man roku un ieskatītos acīs. Tas bija dīvains piedzīvojums, vismaz no fiziskā viedokļa, jo viņam rokās bija gumijas cimdi un seju aizsedza ķirurģiskā maska.

Tad jau mēs abi zinām, kā tas ir, viņš sacīja, augstprātīgas muļķības vārdā tikt aizsūtītam bīstamā uzdevumā uz pilnīgi svešu zemi!

## 32 .

IR NU GAN pēcpusdieniņa!

Vēl pirms 3 stundām es 1 mierā sēdēju zvanu tornī. Tagad es stingrā režīma cietumā runājos ar Japānas pilsoni, kas, cimdos un maskā tērpts, apgalvoja, ka Savienotās Valstis esot viņa Vjetnama!

Turklāt Vjetnamas kara laikā viņš bija atradies Amerikā un piedalījies studentu pretkara demonstrācijās. Firma bija atsūtījusi viņu uz Hārvarda Biznesa skolu studēt to virzītāju un dzinējspēku prātus, kas dzina mūsu ekonomiku postā paši sava tūlītēja pašlabuma pēc, pievākdami pētniecībai, attīstībai un jaunām tehnoloģijām paredzēto naudu un ieguldīdami to sev paredzētos monumentālos pensiju fondos un izmaksādami ikgadējās dividendēs.

Mūsu sarunas laikā, lai zūdītos pats par savas valsts izgāšanos ārzemēs, viņš lietoja to pašu pretkara retoriku, ko bija dzirdējis Hārvardā 1960. gados. Mēs esot purvā. Šeit neesot nekādas gaismiņas tuneļa galā, un tā tālāk, un tālāk.

Līdz šim brīdim es nebiju domājis par to, kā jūtas šīs nemitīgi augošās, Amerikā apmetušās japāņu Armijas atsevišķie pārstāvji, kuriem vajadzēja izsist pelņu no visiem tiem viņu korporāciju īpašumiem, kas bija pārpirkti no vietējiem. Tik tiešām, lielākā dala no viņiem jutās kā nosūtīti uz pasaules malu karot par Dievs vien zina ko, sevišķi tāpēc, ka viņi, tāpat

ka mes Vjetnama, bija pcc krasas atšķirīgi no iedzimto vairakuma.

Runājot par krāsu atšķirībām: varētu likties, ka pēc cietuma dumpja tika nošauti daudzi melnie, pat ja viņi nebija izbēguši cietumnieki. Šai ielejā Balto noskaņojums tiešām bija tāds, ka ikvienam Melnam vīrišķim noteikti jābūt bēglim.

Šaut vispirms, jautājumus uzdot pēc tam. Es tā esmu darījis.

Taču vienīgais cilvēks, kurš nebija bēglis, bet tika sašauts, tāpēc ka melnais, bija Trojas mēra brāļadēls.1 Un viņš bija tikai ievainots. Viņš zaudēja spēju darboties ar labo roku, taču drīz vien brīnumdari mikroķirurgi to saveda kārtībā.

Šā vai tā viņš bija kreilis.

Viņš tika ievainots, tāpēc ka atradās tur, kur viņam nevajadzēja atrasties. Viņš bija uzslējis telti Nacionālajā mežā, un tas bija likuma pārkāpums. Viņš nemaz nezināja, ka notiek cietuma dumpis.

Un pēkšņi: Pif!

Es te rakstu "Melnie" un "Baltie" dažreiz ar lielo burtu, dažreiz ar mazo, un man neliekas īsti pareizi ne tā, ne šitā. Varbūt tas ir tāpēc, ka dažreiz liekas rasei ir milzīga nozīme, bet citreiz izskatās, ka tā tomēr tik milzīga nav. Un man nepāriet vēlēšanās sacīt "tā sauktie Melnie" vai "tā sauktie melnie". Man ir radies iespaids, ka vairāk nekā pusei Atēnas un tagad arī šejienes, koledžcietuma, iemītnieku ir balti vai Balti senči. Daudzi izskatās vairāk balti nekā melni, bet nekas viņiem no tā neatlec.

Iedomājieties, kā viņi jūtas.

' Šeit runa par Ņujorkas štata Troju. Vispār ASV ir 3 pilsētas ar šo vēsturisko nosaukumu.

Es pats esmu paziņojis, ka man ir 1 melns sencis, jo šis cietums ir paredzēts tikai melnajiem, bet es negribu, lai mani pārvieto kaut kur citur. Man vajadzīga šī bibliotēka. Nav grūti iztēloties, kādas bibliotēkas ir tajos cietumos, kas iekārtoti uz aviācijas un rakešu bāzes kuģiem.

Šeit ir majas.

Advokāts domā, ka mana nevēlēšanās tikt pārvietotam ir loti prātīga, taču cita iemesla pēc. Pārvietošanas dēl es varētu atkal iekļūt zinu sižetos un izraisīt publikas brēkšanu pēc manis sodīšanas.

Patlaban laužu vairākums ir mani piemirsis, un, ja jau par to runājam, ir piemirsts arī cietuma dumpis. Tas noturējās TV dienas zinu sižeta statusā tikai kādas 10 dienas.

Un pēc tam par galveno ziņu kļuva 1 vienīga Balta meitene, kāda durna ieroču kolekcionāra meita no Ziemelkalifornijas laukiem. Vina bija likvidējusi savas vidusskolas žetonvakara rīcības komiteju ar ķīniešu rokasgranātu no 2. Pasaules kara laikiem.

Viņas tēvam piederēja viena no Pasaules vispilnīgākajām rokasgranātu kolekcijām.

Tagad šī kolekcija vairs nav tik pilnīga ka agrāk, ja vien viņam nebija rezervē vēl kāda ķīniešu granāta no Pēdējā Vadža.

Priekšnieks Matsumoto manu darba pārrunu laikā kļuva arvien pļāpīgāks. Viņš stāstīja, ka pirms norīkojuma uz Atēnu vadījis maksas slimnīcu, ko viņa korporācija bija nopirkusi Luisvilā. Viņš mīlējis Kentuki derbiju, bet ienīdis savu darbu.

Es viņam teicu, ka Saigonā tiku gājis uz zirgu skriešanās sacīkstēm, kad vien radās izdevība.

Viņš sacīja: Es tikai gribētu, lai mūsu Valdes priekšsēdētājs no Tokijas būtu pavadījis kaut 1 stundiņu mūsu reanimācijas nodaļas uzņemšanā, noraidot mirstošus cilvēkus tikai tāpēc, ka viņi nevar atļauties mūsu pakalpojumus.

-    Jums Vjetnamā bija jāskaita līki, vai ne? viņš jautāja.

Tas bija tiesa. Mums bija pavēlēts skaitīt, cik cilvēkus esam

nogalinājuši, lai augstākā priekšniecība līdz pat Vašingtonai varētu aplēst, cik lielā mērā, kaut vai tas būtu tikai mazdrusciņ tuvāk, mūsu pūliņi ir pietuvinājuši uzvaru. Nekādu citu atskaites punktu nebija.

-     Tad nu mēs tagad skaitām dolārus, tāpat kā jūs skaitījāt līkus, sacīja Matsumoto. Kam šie dolāri mūs tuvina? Kāda tam visam jēga? Mums ar šiem dolāriem vajadzētu darīt to pašu, ko jūs darījāt ar līkiem: aprakt un aizmirst! Jums ar līkiem veicās labāk nekā mums ar visiem mūsu dolāriem.

-     Kāpēc tā? es jautāju.

-    Vienīgais, ko var darīt ar līkiem, ir tos sadedzināt vai aprakt, viņš sacīja. Pēc tam nav jāmokās ar bezmiegu, raizējoties par to ieguldīšanu un vairošanu.

-    Jūsu Valdošā Šķira mums izliek ļoti viltīgus slazdus, viņš turpināja, vispirms atombumba, tagad šitas.

-    Slazdus? es neizpratnē pārjautāju.

-     Viņi izlaupīja jūsu valsts un korporāciju kases un lāva pajoliņiem pārņemt rūpnīcas, viņš skaidroja. Pēc tam viņi lika jūsu Valdībai tik daudz aizņemties no mums, ka mums neatlika citas iespējas kā sūtīt šurp veselu Okupācijas Armiju darījumu uzvalkos. Nekad agrāk nevienas valsts Valdošajai Šķirai n?bija izdevies uzkraut citām valstīm visu atbildību, kas izriet no vinu bagātībām, pašiem tomēr paliekot tik bagātiem, ka ne iztēloties to nevar! Nav brīnums, ka tas stīvais trulikis Ronalds Reigans viņiem likās dižens prezidents!

Man liekas, viņa teiktajam bija pamats. Kad Džeisons Vailders un visi pārējie Valdes locekļi bija gūstekņi stallī un es pie viņiem ierados, man radās nepārprotams iespaids, ka viņi uzlūko amerikāņus kā ārzemniekus. Grūti pateikt, kādai nācijai tādā gadījumā bija piederīgi viņi.

Viņi visi bija Baltie un visi bija Vīrieši, jo Louela Čanga māte bija mirusi no stinguma krampjiem. Viņa nomira, pirms ārsti apjēdza, kas viņai kaiš. Neviens no viņiem nekad agrāk nebija redzējis stinguma krampju slimnieku, jo šai valstī vecajos laikos gandrīz visi bija pret tiem potēti.

Tagad sabiedrības veselības programmas brūk ar joni, jo ārzemnieki, pats par sevi saprotams, nav ieinteresēti tās pārvaldīt. Tāpēc stinguma krampju gadījumu skaits aug, sevišķi bērnu vidū.

Nu jau lielākā dala ārstu zina, kā tas izskatās. Misis Čangai nelaimējās, viņa bija celmlauze.

To man izstastīja ķīlnieki, jo 1 no pirmajiem jautājumiem, ko es viņiem uzdevu, bija: Kur tad Čanga kundze?

Biju iedomājies, ka pēc Laila Hūpera nošaušanas man jānomierina Valdes locekli. Viņiem bija parādīts Laila līķis par biedinājumu, lai nesāk gudrot kādus pārdrošus pekstiņus. Šīs līķis nudien bija kā garnējums uz šausmu kūkas, ja drīkst tā izteikties. Galu galā bēniņos viņiem virs galvas pie sijām karājās koledžas rektors.

Viens no ķīlniekiem pēc atbrīvošanas televīzijas intervijā teica, ka nekad neaizmirsīšot troksni, ar kādu Teksa Džonsona galva situsies pret pakāpieniem, kad rektors tika ar kājām pa priekšu vilkts uz bēniņiem. Viņš mēģināja atdarināt šo troksni. Viņš teica: B-dnk! B-dnk! B-dnk! Tāda pati skaņa ir tukšai riepai.

Ir nu gan planētiņa.

Ķīlnieki izteica nožēlu par Teksu, bet ne par Lailu Hūperu vai par bojā gājušajiem skolotājiem un pilsētiņas ļaudīm. Vietējie bija pārāk nenozīmīgi, lai personas no augstākās sabiedrības par viņiem domātu. Es ķīlniekus par to nevainoju. Es domāju, ka viņi bija tikai cilvēki.

Vjetnamas karš noteikti nebūtu turpinājies tik ilgi, ja cilvēka dabā nebūtu uzlūkot kā nenozīmīgus tādus ļaudis, kurus pats nepazīsti un kas tev vienaldzīgi, kaut vai viņi ciestu lielas mokas. Daži ir cīnījušies pret šo loti dabisko noslieci un ir savulaik izrādījuši žēlumu pret nelaimīgiem svešiniekiem. Taču, kā māca Vēsture, kā Vēsture auro: Viņu nekad nav bijis daudz!

Vel cilvēka dabai piemīt tads trukums, ka visi grib celt, bet neviens negrib uzturēt.

Un visbriesmīgākais trūkums ir tas, ka mēs vienkārši esam galīgi stulbi. Atzīstiet to!

jūs domājat, ka Aušvice bija saprātīgs pasākums?

Kad es mēģināju ķīlniekiem drusku pastāstīt par gūstītājiem, par vinu bērnību, psihiskajām slimībām un par vinu vienaldzību pret savu dzīvību un nāvi, un par to, kāds ir cietums, un tādā garā, Džeisons Vailders pat aizvēra acis un aizspieda ausis. Tā bija drīzāk teatrāla, nevis praktiska rīcība. Viņš neaizspieda ausis tik loti, lai nevarētu mani dzirdēt.

Pārējie kratīja galvas un citādi izrādīja, ka šāda informācija ir nogurdinoša un pat aizvainojoša. Likās, ka mēs būtu pērkona negaisā un es būtu sācis klāstīt par elektrisko lādiņu cirkulāciju mākoņos un par lietus lāšu veidošanos, un to, kā zibens izraugās mērķus, un kas ir pērkons, un tā bez sava gala. Viņi taču gribēja zināt tikai to, kad beigsies negaiss un kad viņi varēs atgriezties savās dienišķajās gaitās.

Cietuma priekšnieks Matsumoto bija precīzi raksturojis šādus cilvēkus. Savu bagātību, kas sākotnēji bija rūpnīcu, veikalu un citu raižietilpīgu uzņēmumu veidolā, viņi bija pamanījušies pārvērst tik plūstošos, abstraktos, nemitīgi apgrozībā esošos naudas aizstājējos, ka to īpašniekiem itin nekas no ārpuses vairs neatgādināja, ka viņi varētu būt atbildīgi par ko lielāku nekā pašu draugu un radinieku loks.

Viņi neplosījās dusmās pret cietumniekiem. Viņi bija nikni uz Valdību par to, ka tā nebija nodrošinājusi cietumu pret šādas bēgšanas iespēju. Jo vairāk viņi par to errojās, jo skaidrāks tapa, ka tā ir viņu, nevis mana vai cietumnieku, vai pilsētiņas laužu Valdība. Tās galvenais uzdevums bija aizsargāt viņus pret zemākajām šķirām ne tikai šajā valstī, bet visur.

Vai gan cepures kūlēji jelkad bijuši citādi?

Padomājiet vēl drusku par Jēzus un to 2 zagļu sišanu krustā un par tiem 6000 vergu, kas sekoja gladiatoram Spartakam.

Khe.

Cik cs saprotu, mana miesa mēģina ieslodzīt tuberkulozes baciļus šūniņās, ko tā būvē baciļiem apkārt. Šūniņas sastāv no kalcija, kas bija pamatsastāvdala arī daudzu cietumu sienās, Atēnu ieskaitot. Šī vieta ir apjozta ar dzeloņdrātīm. Tāpat kā Aušvice.

Ja es nomiršu no tuberkulozes, tas nozīmēs, ka mana miesa nebūs spējusi pietiekami ātri sabūvēt pietiekami stiprus cietumus.

Ko no tā būs mācīties? Neko iepriecinošu.

Ja Valdes locekli bija dranki, tad cietumnieki bija vēl lielāki dranki. Es būšu pēdējais, kas to apšaubīs. Viņi postīja paši savas kopienas, šaudīdamies, laupīdami un izvarodami, un tirgodamies ar smadzenes postošām vielām, un tā joprojām.

Tomēr vini vismaz redzēja, ko paši dara, kamēr tādiem cilvēkiem kā Valdes locekli bija daudz kopīga ar B-52 bombardieriem augstu stratosfērā. Viņi reti redzēja postu, ko nodarīja, pārvietodami no 1 vietas uz otru lielas daļas no šīs zemes bagātības, kas atradās viņu varā.

Atšķirībā no mana vecātēva Bena Vilsa, kurš bija Sociālists un niecība, man nav padomā nekādas reformas. Es domāju, ka jebkura valsts vara, ne tikai Kapitālistiska, būtībā ir tas, ko šodien izdomā darīt skaidrā vai piedzēruši, pie pilna vai nepilna prāta tie cilvēki, kam ir vara pār mūsu visu naudu.

Priekšnieks Matsumoto bija baltais zvirbulis. Daudzas viņa dīvainības, bez šaubām, bija radušās no tā, ka bērnībā viņam uzmeta virsū atombumbu. Mājas, koki, tilti un tamlīdzīgas šķietami pamatīgas lietas izgaisa kā māņi.

Kā jau teicu, Hirosima pēkšņi pārvērtās par tukšu galda virsmu, virs kuras vietām dancoja putekļu velniņi.

Pēc uzliesmojuma mazais Hiroši Matsumoto bija vienīgais reālais uz visa galda. Viņš sāka garu, garu gājienu, meklējot vēl kaut ko, kas būtu reāls. Nonācis pilsētas nomalē, viņš ieraudzīja būves un radības, kas bija gan reālas, gan fantastiskas, piemēram, tur bija dzīvi cilvēki, kam āda karājās kā drapērijas ap viņu atsegtajiem muskuļiem un kauliem, un tādā garā.

Starp citu, es to atstāstu tieši ar viņa vārdiem. Tomēr šo stāstu es dzirdēju tikai tad, kad 2 garus gadus biju nostrādājis cietumā un nodzīvojis pie ezera viņam kaimiņos.

Atombombardēšana bija viņam nodarījusi visu ko, taču tā nebija sagrāvusi viņa sirdsapziņu. Vadot Luisvilas maksas slimnīcu, viņam bija riebies nelaist trūcīgus cilvēkus reanimācijā. Kad viņš pārņēma pelņas cietumu Atēnā, viņš domāja, ka vajadzētu uzsākt tur izglītojošu programmu, lai gan korporācijas līgumā ar Ņujorkas štatu vienīgā prasība bija nosargāt cietumniekus, lai neaizmūk.

Viņš strādāja korporācijā Sony. Viņš nekad nebija strādājis nekur citur, tikai Sony.

-     Ņujorkas štats, viņš sacīja, netic, ka izglītojot var pāraudzināt tādus noziedzniekus, kas nonāk Atēnā vai Atikā, vai Sing Singā. Atika un Sing Sings bija, attiecīgi, latīņamerikāņu un balto cietumi, kuros, tāpat kā Atēnā, ievietoja tikai tādus, kas bija notiesāti vismaz par 1 slepkavību un 2 citiem varmācīgiem noziegumiem. Šie 2 citi visbiežāk arī bija slepkavības.

-   Es arī tam neticu, viņš turpināja, tomēr es zinu, lūk, ko: 10 procentiem cilvēku šais sienās vēl ir prāts, taču šim prātam nav nekā, ko darīt. Tāpēc viņiem atrašanās šeit ir vēl 2-reiz sāpīgāka nekā pārējiem. Labs skolotājs vismaz varētu iedot šiem prātiem jaunas rotaļlietas, ar ko spēlēties, matemātiku vai astronomiju, vai vēsturi, vai vēl ko citu, lai tikai laika ritums būtu drusku ciešamāks. Ko jūs par to domājat?

Šefs esat jūs, es atteicu.

Viņš tiešām bija šefs. Atēnā viņš guva tādus finansiālus panākumus, ka korporācijas vadība lāva viņam būt pilnīgi autonomam. Korporācija bija vienojusies ar štatu apsaimniekot cietumniekus par 3 ceturtdaļām no tās vidējās summas par 1 gab., ko štats bija tērējis, kad tam piederēja šis iestādījums. Apmēram tikpat būtu izmaksājusi cietumnieku sūtīšana mācīties medicīnas institūtā vai Tārkingtonā. Importējot lētu, jaunu, īstermiņa un arodbiedrībām nepiederīgu darbaspēku un pērkot nepieciešamās preces par zemākajām cenām, nevis no mafijas, un tādā garā, Hiroši Matsumoto bija samazinājis 1 gab. izmaksas, un nu tās bija mazāk nekā puse no agrākajām.

Viņš visu ņēma vērā. Kad es sāku pie viņa strādāt, viņš bija tikko nopircis cietumam krematorijas iekārtu komplektu. Agrāk monopols uz Atēnas beztuvinieku līku kremēšanu piederēja kādai mafijas krematorijai netālu no Ročesteras, aiz Medovdeilas kino kompleksa, kas pretī Nacionālās Gvardes arsenālam.

Kad japāņi nopirka Atēnu, mafija dubultoja savas cenas, aizbildinoties ar AIDS epidēmiju. Viņiem, redz, vajagot veikt papildu drošības pasākumus. Viņi gribēja dubultu maksu pat tad, kad cietums uzrādīja ārsta izziņu par garantiju, ka šim līķim nav AIDS un ka nāves iemesls, visu acīm skaidri redzams, ir bijis naža dūriens vai nožņaugšana, vai nosišana ar trulu priekšmetu.

Japānā neviena firma neražoja krematorijas iekārtas, tāpēc priekšnieks Matsumoto to nopirka no vācu firmas A. J. Topf und Sohn, kas atradās Esenē. Šis pats uzņēmums bija ražojis krāsnis Aušvicei tās ziedu laikos.

Pēckara Topf modeļu dūmeņi bija aprīkoti ar gāzes skalotnēm, tā ka Scipio ļaudis, atšķirībā no aušviciešiem, nemaz nezināja, ka viņu apkaimē čakli darbojas līku dedzinātava.

Mēs būtu varējuši indēt cietumniekus ar gāzi un dedzināt augu diennakti un vai kāds to zinātu?

Vai kadu tas interesētu?

Pirms kāda laiciņa es minēju, ka Louela Čanga māte nomira ar stinguma krampjiem. Kamēr neesmu aizmirsis, vēlos piebilst, ka stinguma krampju baciļiem varētu būt reāla nākotne kosmonautikā, jo grūtos apstākļot tic pārvēršas par ārkārtīgi izturīgām sporām.

Es neesmu nominējis AIDS baciļus kā potenciālus starpgalaktiku klinšu jātniekus, jo pašreizējā attīstības pakāpē tic nespēj ilgi izdzīvot ārpus dzīva cilvēka ķermeņa.

Taču, ja turpināsies tikai daļēji veiksmīgās saskaņotās pūles nogalināt tos ar aizvien jaunām indēm, tad situācija varētu mainīties.

Tagad mafijas krematorija aiz Medovdeilas kino kompleksa atkal pārvalda visu šīs ielejas cietuma līkapstrādi. Daži no cietumniekiem, kas lielā dumpja laikā nebija devušies projām no Atēnas, lai, šķērsojot ezeru, uzbruktu Scipio, tomēr gluži mierā nesēdēja un izpostīja A. . Topf und Sohn krematoriju.

Medovdcilas kino komplekss jau agrāk bija nogājis dibenā, jo daudzi ļaudis vairs nevarēja atļauties personīgos automobiļus.

Tas pats notika ar lielveikaliem.

Visai interesanti man liekas sekojošais lai gan es īsti nezinu, ko no tā secināt, ka mafija nekad neko nepārdod ārzemniekiem. Kamēr visi citi, kas mantojuši savus uzņēmumus vai pat paši tos radījuši, ar nepacietību gaida iespēju tos pārdot, lai agri dotos pensijā, mafija turas pie visa, kas tai pieder. Tāpēc, piemēram, ceļu būve joprojām ir tīra amerikāņu nozare.

Tāpat arī gaļas un restorānu salvešu un galdautu vairumtirdzniecība.

Es jau pašā sākumā pateicu cietuma priekšniekam, ka esmu ticis atlaists no darba Tārkingtonā. Es paskaidroju, ka pret mani izvirzītās apsūdzības par seksuālu izlaidību ir tikai dūmu aizsegs. Patiesībā Valdes locekli bija nikni uz mani par to, ka es esot iedragājis audzēkņu ticību viņu valsts vadības krietnumam un prātam, stāstīdams patiesību par Vjetnamas karu.

-      Šajā ezera krastā neviens netic, ka šai nožēlojamajā valstī kaut kas tāds vispār ir, atteica Matsumoto.

-    Kas būtu "kaut kas tāds", ser? es nesapratu.

Un viņš atbildēja: Vadība. Par manu seksuālo izlaidību viņš teica, ka tā liekoties tikai heteroseksuālas dabas un šai ezera krastā neesot nevienas sievietes. Viņš pats bija vecpuisis, bet pārējiem darbiniekiem nebija atļauts vest līdzi uz Ameriku savas sievas, ja viņiem tādas bija. Tā ka šeit, viņš nobeidza, jūs būtu kā Donžuāns ellē. Vai jūs to varēsiet izturēt?

Es apliecināju, ka varēšu, un viņš man piedāvāja stāties darbā uz pārbaudes laiku. Jo ātrāk sākšot strādāt, jo labāk. Audzēkņiem jāsniedz vispārēja izglītība, lielākoties pamatskolas līmenī, tas pārāk neatšķīrās no tā, ko biju darījis Tārkingtonā.

Akūtāks bija mitekļa jautājums. Cietuma darbinieki dzīvoja kazarmās cietuma mūru ēnā, bet pats priekšnieks atjaunotā mājā pie ezera kā vienīgais iemītnieks spoku ciematiņā, kas bija devis vārdu pašam cietumam: Atēnā.

Ja man kāda iemesla pēc darbā neveikšoties, viņš turpināja, viņam šā vai tā vajadzēšot skolotāju, un tas noteikti negribēšot dzīvot kazarmā. Tāpēc viņš bija licis atjaunot vēl vienu vecu spoku ciematiņa māju, tieši blakus savējai. Tomēr tā kļūšot apdzīvojama tikai augustā. Kā jums liekas, koledža atļaus jums palikt līdz tam laikam, kur esat, un vai tikmēr varēsiet braukāt uz darbu no turienes? Vai jums ir mašīna?

-    Mersedess, es atbildēju.

-     Brīnišķīgi! viņš izsaucās. Tad jums uzreiz būs kaut kas kopīgs ar ieslodzītajiem.

-     Kā tā? es jautāju.

-     Viņi gandrīz visi ir agrākie mersedesu īpašnieki, viņš paskaidroja. Tas bija tikai neliels pārspīlējums. Viņa nākamie vārdi bija pilnīgi patiesi: Mums te ir viens, kas nopircis savu pirmo mersedesu 15 gadu vecumā. Tas bija Altons Darvins, kura pēdējie vārdi, mirstot slidotavā pēc cietuma dumpja, bija: Skatieties, Nigers lido ar lidmašīnu!

Koledža ļāva man pa vasaru palikt Scipio mājā. Vasarā Tārkingtonā mācības nenotika. Kam gan vasarā tās gribētos? Tad nu es katru dienu braukāju no turienes uz cietumu.

Vecajos laikos, pirms japāņi pārņēma Atēnu, visi cietuma darbinieki braukāja uz darbu no Scipio un Ročesteras. Viņi bija arodbiedrības biedri un nemitīgi pieprasīja algas paaugstinājumus un dažādas piemaksas, ieskaitot kompensācijas par ceļa izdevumiem, tāpēc galu galā Štats nolēma pārdot visu šo padarīšanu japāņiem.

Mana alga bija tikpat liela kā Tārkingtonā. Es varēju saglabāt savu Zilā Krusta-Zilā Vairoga veselības apdrošināšanu, jo korporācijai, kam piederēja cietums, piederēja arī Zilais Krusts-Zilais Vairogs. Nekādu problēmu! Khe.

Arī to es esmu zaudējis cietuma dumpja del: Zila Krusta-Zila Vairoga apdrošināšanu.

## 33.

VISS NOKĀRTOJĀS ĻOTI labi. Kad es pārvietoju Mārgaretu un Mildredu uz mūsu jauno māju šai spoku pilsētiņā un aizvilku žalūzijas, viņas nemaz nejutās it kā butu atstājušas Scipio. Svaigi iekoptajā mauriņā mājas priekšā mani gaidīja pārsteigums airu laiva. Cietuma priekšnieks bija atradis vecu laivu nezālēs aiz Atēnas bijušā pasta kantora drupām, kurtā, loti iespējams, gulējusi vēl pirms manas dzimšanas. Viņš bija licis dažiem cietuma sargiem noklāt laivu no ārpuses ar stiklplastu, padarot to ūdensnecaurlaidīgu, beidzot, pēc šiem daudzajiem gadiem.

Cauri stiklplastam bija redzamas laivas brangas tā bija visai līdzīga eskimosu ar ādu apvilktajam umiakam, kas agrāk atradās šeit, koledžā, rotondā pie Meiteņu prorektores kabineta.

Es zinu, kas pēc cietuma dumpja notika ar daudziem koledžas īpašumiem, ar GRIOT™ un tamlīdzīgiem, bet par umiaka gaitām man nav ne jausmas.

Ja tas nebūtu bijis izstādīts šai rotondā, tad es un daudzi 100-i Tārkingtonas audzēkņu, un viņu vecāki būtu nodzīvojuši visu mūžu, ne reizes neredzējuši īstu eskimosu umiaku.

Šai laiva es mīlējos ar Mjurielu Peku. Es gulēju apakšā, un vina sēdēja augšā, turēdama manas sievasmātes makšķeri un izlikdamās, ka ir gluži vientuļa un nevainojama lēdija. Tā bija mana ideja. Cik viņa bija saprotoša!

Es nezinu, kā ir klājies tam vīram, kurš uzdevās par Džonu Donneru un 8 gadus pirms cietuma dumpja gribēja mācīt Atēnā darbmācību. Es tikai zinu, ka priekšnieks darba pārrunās loti ātri tika ar viņu galā, jo cietumam nudien nebija vajadzīgs pamatīgs kaltu, skrūvgriežu, zāģu, āmuru un tamlīdzīgu rīku krājums.

Man nācās gaidīt Donneru pie priekšnieka kabineta. Viņš bija mana biļete atpakaļ uz civilizāciju, uz mājām pie ģimenes un "Melnā Zeķtura" numura. Es neskatījos TV ekrānā ņirbošo IIowdy Doody. Mani bija ieinteresējis kāds cilvēks, kas arī gaidīja sarunu ar priekšnieku. Viņa ādas krāsa vien man pauda, ka viņš ir ieslodzītais, bet viņam bija arī kāju un roku dzelži. Viņš mierīgi sēdēja uz sola man pretī gaiteņa otrā pusē, un pie katra sāna viņam bija pa sargam maskā un gumijas cimdos.

Viņš lasīja kādu lēta paskata brošūru. Tā kā viņš prata lasīt, es nospriedu, ka viņš varbūt būs 1 no tiem, kurus izklaidēt ar zināšanām es biju nolīgts. Es nemaldījos. Viņu sauca Abdulla Akbars. Pēc mana iedrošinājuma viņš uzrakstīja vairākus interesantus īsos stāstus. Atceros, 1 bija kā runājoša Nacionālā meža brieža autobiogrāfija. Ziemā tam bija loti grūti atrast pārtiku, bet vasarā viņš mūždien sapinās dzeloņstieplēs, mēģinot tikt pie gardajām fermu ēdmaņām. Viņu nošāva mednieks. Stāsta pēdējais teikums bija arī pēdējais teikums, ko savā šīszemes dzīvē teica briedis. Mednieks bija tik tuvu, ka dzirdēja to un loti nobrīnījās. Tas bija: Un kāda visam tam šurumburumam bija jēga?

Tie 3 noziegumi, kuru dēl Abdulla bija nonācis Atēnā, bija

narkotiku karos izdarītās slepkavības. Vinu pašu pēc cietuma dumpja ar skrotīm un lodēm nošāva automehāniķis Vitnijs van Arsdeils un ugunsdzēsēju priekšnieks Lails Hūpers. Abdulla tobrīd nesa pamiera karogu.

Atvainojiet, es viņam sacīju, vai drīkstu jautāt, ko jūs lasāt?

Viņš pagrieza grāmatas vāku, lai es pats to varu izlasīt. Nosaukums bija: "Cionas Gudro protokoli".

Khe.

Starp citu, Abdulla bija izsaukts uz cietuma priekšnieka kabinetu, tāpēc ka viņš bija 1 no tām personām, kuru vidū bija gan sargi, gan ieslodzītie un kas apgalvoja, ka redzējuši virs cietuma lidojam pili. Priekšnieks gribēja noskaidrot, vai cietumā nav nonākusi kāda jauna halucinogēna narkotika, vai visi cietumā atrodošies ļaudis nav sākuši jukt prātā un vispār kas šeit, galu galā, notiek.

"Cionas Gudro protokoli" ir antisemītiska grāmatele, kas pirmoreiz izdota Krievijā pirms apmēram 100 gadiem. Grāmatele uzdevās par kādas it kā notikušas sapulces stenogrammu. Daudzu valstu ebreji sanākuši, lai izplānotu savu starptautisko sadarbību, izraisot karus, revolūcijas un finanšu krīzes, un tamlīdzīgas kataklizmas, kuru rezultātā viss piederētu viņiem. Brošūreles nosaukumu un arī paranoidālo toni bija parodējis "Melnajā Zeķturī" iespiestā stāsta autors.

Lielais amerikāņu izgudrotājs un rūpnieks Henrijs Fords domāja, ka tas ir īsts dokuments. Viņš publicēja to šajā valstī, kad mans tēvs vēl bija mazs. Tagad šeit bija melnādains, dzelžos saslēgts, ar lasītprasmi apveltīts cietumnieks, kas to ņēma par pilnu. Vēlāk izrādījās, ka cietumā cirkulēja 100-iem šās grāmatas kopiju, iespiestas Lībijā, kuras izplatīja Atēnas vadošā banda Islāma Melnie Brāli.

Tovasar es cietumā sāku analfabētisma apkarošanas programmu, izmantodams Abdullu Akbaru un viņam līdzīgos par apgaismotājiem, kas staigāja no kameras uz kameru, piedāvādami lasīšanas un rakstīšanas privātstundas. Pateicoties man, ap cietuma dumpja laiku jau vairāki 1000-i agrāko analfabētu varēja izlasīt "Cionas Gudro protokolus".

Es šo grāmatu nosodīju, tomēr tās izplatīšanos apturēt nejaudāju. Kā gan es būtu varējis pretoties Melnajiem Brāļiem, kas regulāri izpildīja to, no kā Štats atturējās, proti, nāvessodu?

Abdulla Akbars žvadzināja un šķindināja savas važas. Vai tā drīkst izturēties pret kara veterānu? viņš jautāja.

Vjetnamā viņš bija dienējis kā jūras kājnieks, tāpēc viņam nebija nācies dzirdēt manas iejūsminājuma runas. Es pārstāvēju regulāro Armiju. Pajautāju, vai viņam gadījies dzirdēt par Armijas virsnieku, kas dēvēts par "Sludinātāju", ar to domādams, protams, sevi. Mani interesēja, cik tālu izplatījusies mana slava.

Nē, viņš atteica. Taču, kā jau esmu teicis, daži citi Atēnā mītošie kara veterāni bija mani dzirdējuši un zināja bez visa cita arī to, ka es reiz iemetu granātu 1 tunelī un nogalināju kādu sievieti, viņas māti un bērniņu, kas bija tur paslēpušies no helikopteru ložmetējuguns, kas izpļāvusi viņu ciematu tieši pirms mūsu ierašanās.

Neaizmirstami.

Vai zināt, kas tolaik bija Valdošā Šķira? Jūdžins Debss Hartke bija Valdošā Šķira.

Nost ar Valdošo Šķiru!

Atceļā no cietuma uz Scipio Džons Donners bija nelaimīgs. Es biju dabūjis darbu, un viņš nebija. Vina dēla divritenis bija nozagts cietuma autostāvvietā.

Meksikāņiem ir kāds iecienīts ēdiens, ko viņi sauc "divreiz ceptās pupiņas". Pateicoties man, šis divritenis bija kļuvis par divreiz zagto, lai gan Donneram nebija lemts to uzzināt. Nedēļu vēlāk Donners ar dēlu dematerializējās no šīs ielejas, tikpat noslēpumaini kā bija materializējušies, un neatstāja savu nākamo adresi.

Kāds vai kaut kas viņiem droši vien bija uz pēdām.

Man žel ta puikas. Tomēr, ja viņš vel ir dzīvs, tad ir jau pieaudzis, tāpat kā es.

Arī man kāds bija uz pēdām, lai gan tuvojās loti lēni. Es runāju par savu ārlaulības dēlu Aiovas pilsētiņā Dubukā. Tolaik viņam bija tikai 15 gadu. Viņš vēl nezināja pat manu vārdu. Viņam vēl bija priekšā liels detektīva darbs, lai noskaidrotu sava tēva atrašanās vietu; arī man vēl bija priekšā Letīcijas Smailijas, Tārkingtonā koledžas 1922. gada Ceriņu Karalienes, slepkavas noskaidrošana.

Ar viņa māti es iepazinos, 1 pats sēdēdams kādā Manilas bārā drīz pēc tam, kad Vjetnamā ekskrements iekļuva gaisa kondicionētājā. Es negribēju ne ar 1 runāt, ne vīrieti, ne sievieti. Man bija apriebies cilvēku dzimums. Es negribēju neko, tikai lai mani atstāj pilnīgi 1 ar manām domām.

Pievienojiet šos manam augošajam Slavenu Pēdējo Vārdu krājumam.

Šī visai glītā, bet apgurusī sieviete apsēdās uz blakus ķebļa. Atvainojiet, ka ielaužos jūsu domās, vina sacīja, bet 1 cilvēks man teica, ka jūs esot tas, kuru dēvē par "Sludinātāju". Viņa norādīja uz seržantu, kas sēdēja atsevišķā nodalījumā ar 2 prostitūtām, kas neizskatījās vecākas par 15 gadiem.

-     Es viņu nepazīstu, es sacīju.

-    Viņš neteica, ka pazītu jūs, paskaidroja sieviete. Viņš ir dzirdējis jūs uzstājamies, tāpat kā daudzi citi karavīri, ar ko esmu runājusi.

-    Kādam jau vajadzēja uzstāties, es atteicu, citādi jau nebūtu bijis kara…

-     Vai tāpēc viņi jūs iesaukuši par "Sludinātāju"? viņa jautāja.

-    Kas to lai zina, es sacīju, šai pasaulē, kas ir pilna ar nejēdzībām? Es tā biju iesaukts jau sen, Vestpointā, tāpēc ka nekad nelamājos. Manus pirmos 2 Vjetnamas gadus, kad vajadzēja uzrunāt vienīgi man tieši pakļautās vienības, es tiku saukts par "Sludinātāju", tāpēc ka tas izklausījās pabaisi, it kā es būtu puritānisks nāves eņģelis. Un es biju, biju.

-    Vai jūs labāk gribētu, lai es eju prom? viņa jautāja.

-    Nē, es atbildēju, jo, manuprāt, ļoti var gadīties, ka mēs šovakar nonākam 1 gultā. Jūs izskatāties prātīga, tāpēc droši vien esat tikpat nomākta par mūsu valsts dižo neuzvaru kā es. Es raizējos par jums. Es gribētu jūs uzmundrināt.

Stulbi?

Bet iedarbojās.

Kas darbojas, to labak neremontet.

## 3 4

ES BIJU VISAI laimīgs, strādādams cietumā par

skolotāju. Es paaugstināju lasītprasmes līmeni par apmēram 20 procentiem, un katra svaigi iemācītā persona mācīja nākamo. Es nebiju sevišķi laimīgs, redzot, kādu lasāmvielu viņi pēc tam izvēlējās.

Viens man teica, ka viņam lasītprasme dodot daudz jaunu stimulu masturbēšanai.

Es neslaistījos. Man patīk mācīt.

Dažus no prātīgākajiem cietumniekiem es izaicināju pierādīt, ka Pasaule ir apaļa, izskaidrot, kāda ir atšķirība starp troksni un mūziku un kā noteikt sargtorņa augstumu, nekāpjot tajā, un izdomāt, kas ir smieklīgi aplams tai grieķu leģendā, kurā pausts, ka puisis katru dienu nesis apkārt kūtij teļu un visai drīz izaudzis par vīru, kurš katru dienu nesis apkārt kūtij vērsi, un tādā garā.

Es parādīju viņiem tabulu, kuru kāds fundamentālistu sludinātājs no Scipio reiz bija paviljonā izdalījis Tārkingtonas audzēkņiem. Es lūdzu viņiem to izpētīt un atrast piemērus, kā sagrozīti fakti, lai tie iekļautos teorijā.

Tabulas augšējā rindiņā bija rakstīti Pēdējā Vadzī, proti, 2. Pasaules karā, karojušo nāciju vadoņu vārdi. Zem tās bija

katra vadoņa dzimšanas gads un tad nodzīvoto gadu skaits, un gads, kad viņš stājies amatā, un cik gadus atradies amatā, un beigās visu šo skaitļu summa, kas katrā stabiņā izrādījās 3888. Tas izskatījās šādi:

CHURCHILL HITLER ROOSEVELT IL DUCE STAI.IN TOJO

DZIMIS 1874 1889 1882 1883 1879 1884

VECUMS 70 55 62 61 65 60

STAJIF.S 1940 1933 1933 1922 1924 1941 AMATA

GADI 4 11 11 22 20 3

AMATA

Kā jau teicu, katra stabiņa summa ir 3888.

Šīs tabulas izgudrotājs, lai kas viņš būtu bijis, norādīja, ka puse no šā skaitļa ir 1944, proti, gads, kad esot beidzies karš, savukārt kara lielvalstu vadoņu vārdu pirmie burti veido Visuma Augstākā Valdnieka vārdu CKRIST.

Neaptēstākie cietumnieki, tāpat kā neaptēstākie Tārkingtonas audzēkņi, izmantoja mani kā staigājošu "Gincsa rekordu grāmatu", prašņādami, kas ir pasaules vecākais cilvēks, kas bagātākais, kurai sievietei bijis visvairāk bērnu, un tādā garā. Manuprāt, līdz cietuma dumpim apmēram 98 procenti no visiem Atēnas iemītniekiem bija iemācījušies, ka visilgākais ticami dokumentētais cilvēka mūžs bijis ap 121 gadu, un šis unikālais izdzīvotājs, gluži kā cietuma priekšnieks un sargi, bijis japānis. Patiesībā līdz pilnam 121 gadam viņam pietrūkušas 128 dienas. Viņa rekords Atēnā bija dabisks dažnedažādu joku avots, jo daudzi turienieši atsēdēja mūža ieslodzījumu vai pat 2 vai 3 mūža ieslodzījumus, kas vai nu pārklājās, vai bija secīgi.

Viņi zināja, ka arī bagātākais pasaules cilvēks ir japānis un ka apmēram gadsimtu pirms koledžas un cietuma dibināšanas

ezera pretējas puses kada sieviete Krievija laidusi pasaulē pēdējo no saviem 69 bērniem.

Šī krievu sieviete, bērnu skaita rekordiste, laidusi pasaulē 16 dvīņu pārus, 7 trīnīšu trio un 4 četrīšu kvartetus. Viņi visi izdzīvojuši, ko gan nevarētu teikt par Donnera grupu.

Hiroši Matsumoto bija vienīgais cietuma darbinieks ar augstāko izglītību. Viņš nebiedrojās ar citiem un ārpus darba laika allaž vakariņoja 1 pats un pastaigājās 1 pats, un makšķerēja un burāja 1 pats. Turklāt viņš nestājās Ročesteras un Bufalo japāņu klubos un neizmantoja daudzveidīgās atpūtas iestādes, kuras Manhatanā uzturēja Japāņu Okupācijas Armija Darījumu Uzvalkos. Luisvilā un pēc tam Atēnā nopelnījis savai korporācijai loti daudz naudas, viņš tik smalki izprata amerikāņu darījumu psihiloģiju, ka, manuprāt, noteikti būtu varējis pieteikties un tikt kādā augstā amatā savas valsts ārlietu ministrijā. Varbūt, pateicoties Atēnai, viņš zināja par melnādainajiem amerikāņiem vairāk nekā jebkurš cits Japānā, un viņa korporācija pirka arvien vairāk uzņēmumu, kas bija atkarīgi no melno darbaspēka vai vismaz no melno apdzīvoto rajonu laužu iecietības. Un, atkal pateicoties Atēnai, viņš droši vien vairāk nekā jebkurš cits japānis zināja par šās valsts ekonomikas vislielāko nozari, proti, tādu ķimikāliju sagādi un izplatīšanu, kuras, tā vai šitā ievadītas cilvēka asinsritē, sniedza šim cilvēkam nepelnītas piepildījuma un viegluma izjūtas.

Protams, tikai 1 no šīm ķimikālijām bija legāla, un ar to savā bagātībā iedzīvojās ģimene, kura dāvināja Tārkingtonai tās pūtēju orķestra tērpus un ūdenstorni Musketes kalnā, un dotāciju komerctiesību katedrai, un sazin ko vēl.

Šis galvas sagrozītājs bija alkohols.

Astoņos gados, ko mēs nodzīvojām kaimiņos spoku pilsētiņā pie ezera, Matsumoto ne reizi neminēja, ka viņš ilgotos pēc dzimtenes. Vienīgā reize, kad viņa teiktajā varēja ko tamlīdzīgu jaust, bija kādu vakaru, kad viņš bilda, ka ezera otrā galā slūžu drupas ar tajās izsvaidītajiem baļķiem un laukakmeņiem izskatoties, it kā tās būtu radījis izcils japāņu dārznieks.

Japāņu Okupācijas Armijā viņš bija augsta ranga virsnieks, civilists, bet varētu atbilst pat ģenerālmajora pakāpei. Tomēr man viņš vairāk atgādināja dažus vecus seržantus, ko pazinu Vjetnamā. Par Armiju, karu un vjetnamiešiem viņi runāja ar vislielāko riebumu. Tad mani uz pāris gadiem aizkomandēja citur, bet, kad es atgriezos, viņi joprojām bija turpat un ņurdēja tāpat. Viņi negrasījās braukt prom, kamēr vjetnamieši nebija viņus nogalinājuši vai patriekuši.

Kā viņi ienīda mājas. No mājām viņiem bija vairāk bail nekā no ienaidniekiem.

Hiroši Matsumoto dēvēja šo ieleju par "elles caurumu" un "Visuma anālo atveri", taču viņš negrasījās braukt projām, kamēr nebija patriekts.

Es prātoju, ka varbūt Mohigas ieleja viņam bija kļuvusi par vienīgajām mājām, kas viņam bijušas kopš Hirosimas bombardēšanas. Tagad viņš ir pensijā un dzīvo savā atjaunotajā dzimtajā pilsētā, zaudējis abas pēdas, ko atsaldēja pēc cietuma dumpja. Vai būtu iespējams, ka viņš pašlaik domā tāpat, kā bieži esmu domājis es: "Kas šī par vietu un kas šie par ļaudīm, un ko es vispār šeit daru?"

Pēdējo reizi es viņu redzēju cietuma dumpja naktī. Mūs bija pamodinājis troksnis no jamaikiešu uzbrukuma cietumam. Bijām abi ar basām kājām un veļā izskrējuši uz ielas savu māju priekšā, lai gan gaisa temperatūra bija ap mīnus 10 grādiem pēc Celsija.

Mūsu spoku pilsētiņas galveno ielu sauca Klintona iela, tāpat kā Scipio galveno ielu. Vai varat iedomāties? Divas kopienas dzīvo tik tuvu 1 otrai, tomēr vecajos laikos bijušas tik loti atdalītas gan sabiedriski, gan ekonomiski, ka par spīti tam, ka būtu varējušas izvēlēties ielu nosaukumus, kādus vien kārojās, abas 2 nosauca savu galveno ielu par Klintona ielu!

Cietuma priekšnieks mēģināja sazināties ar cietumu pa rāciju. Neviens neatbildēja. Vina 3 mājkalpotāji lūkojās uz mums no augšstāva logiem. Tie bija notiesātie, vecāki par 70 gadiem, kas izcieta viņiem piespriesto mūža ieslodzījumu bez apžēlošanas tiesībām, ārpasaules sen aizmirsti un līdz acīm piedzīti ar torazīnu.

Uz lieveņa iznāca mana sievasmāte. Viņa uzsauca man: Izstāsti viņam, kādu zivi es noķēru! Izstāsti viņam, kādu zivi es noķēru!

Priekšnieks bilda, ka droši vien cietumā uzsprāgusi katlumāja vai varbūt krematorija. Man troksnis izklausījās pēc kaujas ieročiem, kuru troksni viņš nekad nebija dzirdējis. Viņš pat nebija dzirdējis atombumbas sprādzienu, tikai sajutis karsto brāzmu pēc tā.

Un tad ezera mūsu pusē nodzisa visas gaismas. Un mēs izdzirdējām "Zvaigžņotā karoga" melodiju plūstam no aptumšotās ieslodzījuma vietas.

Nu, nekādi mēs ar cietuma priekšnieku, pat ieņemot pamatīgas LSD devas, nekādi nebūtu varējuši iedomāties, kas tur notiek. Vēlāk mūs vainoja par to, ka neesam sacēluši trauksmi Scipio. Tika domāts, ka Scipio ļaudīm, dzirdot sprādzienu, "Zvaigžņoto karogu" un citus trokšņus skanam pār aizsalušo ezeru, būtu vajadzējis kaut ko darīt sevis aizstāvībai. Taču tas nenotika.

Izdzīvojušie turienieši man vēlāk stāstīja, ka viņi tikai pārvilkuši segu pār galvu un likušies atkal uz auss. Kas var būt cilvēciskāk?

Kā esmu jau teicis, patiesībā tur notika satriecoši veiksmīgs uzbrukums cietumam. Uzbruka jamaikieši Nacionālās Gvardes uniformās, vicinādami Amerikas karogus. Viņiem bija bruņumašīna ar megafonu uz jumta, kas atskaņoja Valsts Himnu. Lielākā dala no viņiem droši vien nemaz nebija Amerikas pilsoņi!

Taču vai gan kāds japāņu lauku zēns, kas atsūtīts uz šo tumšo kontinentu 6 mēnešu dienestā, būtu tik traks, lai atklātu uguni uz ļaudīm, kas izskatās pēc iedzimtajiem kaujas uniformās un vicina karogus, un spēlē savu ellīgo mūziku?

Nebija tāda zēna. Tonakt nebija.

Ja japaņi butu atklajuši uguni, viņi būtu aizgajuši boja tapat kā Alamo aizstāvji. Un priekš kam?

Priekš Sony?

Hiroši Matsumoto aši apģērbās! Viņš brauca kalnup Isuzu džipā!

Uz viņu šāva jamaikieši!

Viņš metās ārā no sava Isuzul Viņš ieskrēja Nacionālajā mežā!

Viņš apmaldījās melnajā tumsā. Viņam kājās bija sandales, zeķu nebija.

Tikai pēc 2 dienām viņš atrada ceļu ārā no meža, kur dienā bija gandrīz tikpat tumšs kā nakti.

Jā. Un vina atsalušajās pēdās dzīroja gangrēna.

Es pats paliku lejā pie ezera.

Aizsūtīju Mildredu un Mārgaretu gulēt.

Es dzirdēju šāvienus droši vien tur jamaikieši uzbruka Isuzu. Tie bija viņu atvadu šāvieni. Pēc tam iestājās klusums.

Manas smadzenes radīja scenāriju: ir ticis izjaukts bēgšanas mēģinājums, varbūt ar dzīvības zaudējumiem. Sākumā sprādzienā eksplodējusi bumba, ko ieslodzītie iztaisījuši no naglu galvām vai spēju kārtīm, vai vēl sazin kā.

Bumbas un alkoholu viņi prata radīt no jebkā, parasti tualetē.

Iestājušos klusumu es maldīgi uztvēru kā labu zīmi.

Es baidījos no šaušanas turpinājuma, ko varētu saprast šādi: Japānas lauku zēniem būtu iepaticies nogalināt ar šaujamieročiem, kuru lietošana viņiem, ugunskristības neizgājušiem, pēkšņi liktos viegla un aizraujoša.

Es iztēlojos ieslodzītos, kamerās vai ārpus tām, kļuvušus par šautuves pīlītēm.

Tagad, kad bija iestājies klusums, es iedomājos, ka ir atjaunota kārtība un kāds angliski runājošs japānis ziņo Scipio Policijas departamentam, Štata policijai un Apgabala šerifam par likvidēto bēgšanas mēģinājumu, un droši vien izsauc arī vairākas ātrās palīdzības brigādes.

Patiesībā japāņus apmuļķoja un pārspēja tik ātri, ka telefonu vadi tika izrauti un rācijas sadragātas, pirms viņi paguva ar kādu sazināties.

Tonakt bija pilnmcness, taču ta stari nespeja izspiesties cauri Nacionālā meža biežņai.

Japāņi nebija cietuši. Jamaikieši viņus atbruņoja un aiztrenca projām pa mēness izgaismoto ceļu gar ezeru. Viņi pavēlēja japāņiem skriet neapstājoties, līdz būs nonākuši atpakaļ Tokijā.

Lielākā da|a no viņiem nekad nebija bijuši Tokijā.

Un, kad japāņi nonāca ezera galā, viņi neklaigāja par asiņainām slepkavībām un nemēģināja apturēt garāmbraucošas mašīnas. Viņi tur noslēpās. Ja Savienotās Valstis bija pret viņiem, kas gan būtu par?

Man nebija šaujamā.

Es nodomāju: ja arī daži ieslodzītie būtu izmukuši un vēl nebūtu noķerti, un ierastos mūsu spoku pilsētiņā, tad tik un tā viņi mani pazītu un nevēlētu man ļaunu. Es iedotu visu, ko vien viņiem gribētos: ēdienu, naudu, pārsējus, drēbes, mersedesu.

Lai ko es viņiem dotu, domāju, ka viņi, ādaskrāsas iezīmētie, nemūžam nevarētu izbēgt no šīs ielejas, no šī lilijbaltā strupceļa.

Līdz pat Ročesteras pilsētas robežai šeit bija sastopami tikai un vienīgi baltie.

Es aizgāju pie savas airu laivas, kuru biju uz ziemu apgriezis otrādi. Apsēdos jāšus uz tās slidenā, spīdīgā ķīla, kas bija vērsts Scipio vecās baržu piestātnes virzienā.

Scipio vēl dega gaismas, un tas tīkami vairoja manu bezrūpību.

Tur nekas satraucošs nenotika, par spīti trokšņiem cietumā. Vairākās mājās nodzisa gaisma. Neiedegās nevienā. Kustējās tikai 1 auto. Tas lēni brauca pa Klintona ielu. Apstājās un nodzēsa lukturus stāvvietā aiz Melnā Kaka kafejnīcas.

Musketes kalna galā, ūdenstorņa augšā sarkanā spuldzīte te iedegās, te nodzisa, te iedegās, te nodzisa. Tā man kļuva par tādu kā mantru, un es slīgu arvien dziļāk bezdomu meditācijā, itin kā nirtu remdenā buljonā.

Iedegās, nodzisa mazā spuldzīte, iedegās, nodzisa, iedegās, nodzisa.

Cik ilgi es ļāvos tās tālīnajai burvībai? Trīs minūtes? Desmit? Grūti pateikt.

Pie pilnas apzinās mani atgrieza dīvainas pārmainās aizsalušā ezera izskatā uz ziemeļiem no manis. Tas likās kaut kā atdzīvojies, taču bez trokšņa.

Un tad es aptvēru, ka vēroju 100-iem vīru veicam tādu pasākumu, kādu es pats Vjetnamā biju daudzas reizes izplānojis un vadījis, proti, pēkšņo uzbrukumu.

Klusumu pārtraucu es. No manām lūpām izlauzās vārds, es nepaspēju to aizkavēt.

Kāds vārds? Mjuriel!

## 3 5.

MJURlELA PEKA VAIRS nebija viesmīle. Vina bija pilntiesīga angļu valodas profesore Tārkingtonā, beidzot likdama lietā savu Svortmoras izglītību. Uzbrukuma laikā vina 1 pati gulēja saldā miegā pasniedzēju namiņā, vīnstīgām apaugušā kotedžā Klintona ielas galā. Savus 2 bērnus viņa, tāpat kā es, bija aizsūtījusi uz dārgām privātskolām.

Reiz es viņai pajautāju, vai viņa ir domājusi par iespēju atkal apprecēties. Viņa atteica: Tu neesi pamanījis? Es esmu apprecējusi tevi.

Viņa nebūtu dabūjusi darbu Tārkingtonā, ja Valde nebūtu atlaidusi mani. Kādam angļu valodas skolotājam, ko sauca Dvaits Keisijs, tik ļoti riebās katedras vadītājs, ka viņš izlūdzās manu veco vietu, lai tikai atsvabinātos no šī priekšnieka. Tādējādi radās vakance Mjurielai.

Ja viņi nebūtu mani atlaiduši, viņa droši vien būtu atstājusi šo ieleju un vēl šobaltdien būtu dzīva.

Ja viņi nebūtu mani atlaiduši, es droši vien dusētu tur, kur viņa, blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Es domāju, ka Dvaits Keisijs vēl ir dzīvs. Drīz pēc nākšanas manā vietā viņa sieva mantoja pamatīgu bagātību. Mācību gada beigās viņš no Tārkingtonas aizgāja un pārvācās uz Francijas dienvidiem.

Viņa sieva bija no ietekmīga Mafijas klana. Viņa arī botu varējusi strādāt par skolotāju, taču nedarīja to. Viņai bija politoloģijas maģistres grāds, iegūts Rutgersa universitātē. Vīrs bija tikai viesnīcu menedžmenta bakalaurs, mācījies Kornela universitātē.

Scipio kauja ilga 5 dienas. Tā bija 2 dienas ilgāka par Getisburgas kauju, kurā Eliasu Tārkingtonu sašāva kāds konfederātu zaldāts, noturējis viņu par Ābrahamu Linkolnu.

Cietuma dumpja naktī, kad sākās uzbrukums, es biju tikpat bezpalīdzīgs notikumu vērotājs kā Roberts E. Lī Getisburgā vai Napoleons Bonaparts Vaterlo.

Scipio atskanēja 1 šāviens. Es neuzzināju, kas tur šāva. Tas bija kāds bezmiega upuris ar pielādētu pistoli pa rokai. Lai kas viņš bija, drīz pēc tam viņu nošāva, citādi jau būtu "dzirdēts lepojamies ar savu veikumu pašā kaujas sākumā.

Ezeru šķērsoja prasmīgi karavīri. Daži no viņiem bija dienējuši Vjetnamā un tātad, tāpat kā es, izgājuši pilnu Kara Zinību kursu, Valdības apmaksātu no sākuma līdz galam. Citiem bija bagātīga pieredze, bieži vien jau bērnībā sākusies, gan šāvēju, gan mērķu lomā, un 1 vienīgs šāviens viņiem nelikās kas sevišķs. Viņi taupīja munīciju brīdim, kad būs skaidri redzams, pa ko šaut.

Tikai nonākuši otrā krastā, pieredzējušie kareivji atklāja uguni. Viņi taupīja lodes. Atskanēja pif, un atkal iestājās klusums. Tad parādījās vēl kāds mērķis, varbūt samiegojies namsaimnieks iznāca durvīs vai izliecās pa logu, bruņots vai bešā, un atkal atskanēja pif un varbūt ari pāris paf, un atkal klusums. Izbēgušajiem cietumniekiem jeb Brīvības Cīnītājiem, kā vini drīz sāka sevi dēvēt, nācās apzināties, ka daudzās no šīm mājām glabājas šaujamieroči un ka to īpašnieki jau sen un kvēli ilgojas tos likt nāvīgā lietā, ja pēkšņi notiktu ikurāt tas, kas tobrīd notika.

Pif. Atkal kāds noraustījās šurpu turpu kā profesionāls aktieris TV raidījumā.

Vissīvākā apšaude skanēja, kā man pa gabalu likās, no Melnā Kaka kafejnīcas stāvvietas, kur atradās prostitūtu furgonini. Vīriem, kas tos apmeklēja tik vēlā nakts stundā, bija līdzi pistoles, katram gadījumam. Drošs paliek drošs.

Un tad atsevišķo šāvienu troksnis man vēstīja, ka Brīvības Cīnītāji sākuši kāpt kalnā uz šo koledžu, kas ik nakti visu laiku bija spilgti izgaismota, lai laupītu drosmi katram, kam kārotos pastrādāt kādas ļaundarības. No mana skatpunkta ezera otrā krastā Tārkingtonu varēja noturēt par smaragdiem rotāto Ozu vai par Dieva Valstību, vai Kamelotu.

Kā noprotat, tonakt es vairs gulēt neaizgāju. Es klausījos un klausījos, vai neatskanēs sirēnas, nelidos helikopteri, nerūks bruņumašīnu dzinēji, vai likuma un kārtības spēki tiešām tūdaļ nesāks apkarot varmācību šai ielejā ar vēl lielāku varmācību. Rītausmā ieleja bija tikpat klusa kā parasti, un Musketes kalnā sarkanā spuldzīte ūdenstorņa galā, itin kā nekas būtisks tur nebūtu noticis, te iedegās, te nodzisa, te iedegās, te nodzisa…

Es aizgāju uz cietuma priekšnieka māju. Pamodināju vina 3 kalpus. Kad priekšnieks bija aizbrāzies kalnup ar savu Isuzu, tic bija aizgājuši atpakaļ gulēt. Tie bija veci, veci vīri, notiesāti uz mūžu, bez apžēlošanas tiesībām, vēl tad, kad es Midlendsitijā biju sīks puišelis. Droši vien vēl nebiju pat iemācījies lasīt un rakstīt, kad vini jau pārtrauca dažu cilvēku dzīves vai vismaz tika apsūdzēti šādā rīcībā, un rezultātā paši tika piespiesti dzīvot tādas dzīves, kādas dzīvot nav vērts.

Tā viņiem noteikti bija laba mācība.

Viņus vismaz neielika 1 zobārsta dižajā izgudrojumā, proti, elektriskajā krēslā.

"Kur ir dzīvība, tur arī cerība." Tā Ateista Bībelē apgalvo Džons Gejs. Ir nu gan spulgacains optimists!

Šiem 3 vecajiem nīkuļiem jau gadu 10-iem nebija bijis neviens apmeklētājs, neviens viņus nebija mēģinājis sazvanīt, nebija rakstījis vēstules. Līdz ar to viņiem nebija prātā nekādas spožas idejas, ko kurobrīd varētu pasākt, un viņi labprāt izpildīja pavēles, lai kas tās dotu. Citu laužu idejas, ko vajadzētu darīt, viņiem bija kā smadzeņu transplanti. Iegrūd, un viņi uzreiz būs gatavi rukāt.

Tad nu es liku viņiem sadzerties melnu kafiju. Tā kā es uztraucos, kas varētu būt noticis ar priekšnieku, arī viņi uzvedās tā, it kā būtu uztraukušies. Citādi viņi nebūtu tā izturējušies. Es neteicu viņiem, ka ir noticis vērienīgs cietuma dumpis un ka Scipio ieņēmuši izbēgušie noziedznieki. Ar šādu informāciju viņi neko nevarētu iesākt, tā būtu kā kārtējais televīzijas raidījums. Viņiem vajadzēja palikt tur, kur viņi bija, lai kas notiktu īstajā pasaulē.

Psihologi šos 3 dēvētu par "uz citiem orientētajiem".

Es aizvedu viņus uz savu māju un pavēlēju lūkot, lai neizdziest uguns kamīnā un lai Mārgareta ar Mildredu dabū paēst, kad izsalkušas. Konservu bija gana. Par produktu sabojāšanos ledusskapī es varēju neuztraukties, jo gaiss virtuvē jau bija pavisam ledains. Plīts bija ar balonu, un gāzes šai zinātniskās fantastikas brīnumā pietiktu vēl vismaz mēnesim.

Iedomājieties tikai: enerģija balonā!

Mārgareta ar Mildredu, paldies Dievam, izturējās neitrāli pret cietuma priekšnieka zombijiem, tieši tāpat viņas izturējās arī pret mani. Viņām tic ne patika, ne riebās. Tāpēc viss gludi ritēja savu gaitu. Viņām bija nodrošināts dzīvības uzturēšanas modelis, pat ja es pazustu uz vairākām dienām vai tiktu ievainots vai nogalināts.

Es gan domāju, ka ievainot vai nogalināt mani varētu tikai nejauši. Visi Scipio kaujas dalībnieki uzlūkotu mani kā nekaitīgu: Baltie manas ādas krāsas dēļ un Melnie tāpēc, ka pazina un cienīja mani.

Šis jautājums bija skaidrs. Kā Melns uz Balta vai otrādi.

Visi Dzeltenie jau bija aizmukuši.

Es cerēju tikt projām no mājas, kamēr Mārgareta un Mildreda vēl aizmigušas. Taču, kad es ceļā uz ezeru gāju garām savai laivai, atsprāga va|ā 1 no augšstāva logiem, un tajā parādījās mana nabaga sieva kaulaina, izkurtējusi vecene. Man liekas, viņa juta, ka notiek kas svarīgs. Citādi viņa nebūtu ne degunu bāzusi aukstumā un dienasgaismā. Turklāt viņas balss, gadu gadiem bijusi kēmīgi griezīga, pēkšņi atkal skanēja maigi un saldi, tāpat kā mūsu Medusmēneša laikā. Un viņa sauca mani vārdā. Arī to viņa sen, sen nebija darījusi. Tas man sajauca galvu.

-    Jūdžin… vina sacīja.

Es apstājos. Jā, Mārgaret, es atsaucos.

-    Kur tu iesi, Jūdžin? viņa jautāja.

-    Pastaigāties, Mārgaret, paelpot svaigu gaisu, es atbildēju.

-    Tu iesi pie kādas citas sievietes, vai ne? viņa sacīja.

-    Nē, Mārgaret, goda vārds!

-     Nekas, nekas, es jau saprotu, viņa sacīja.

Tas bija tik skumji! Es biju tā pārņemts ar jūtām, ko manī raisīja šī brīnišķīgā, tik sen nedzirdētā balss, raganas veidolā paslēptās jauniņās Mārgaretas balss, ka es no visas sirds iesaucos: Mārgaret, es mīlu tevi! Es mīlu tevi!

Tie bija pēdējie vārdi, ko viņa jelkad no manis dzirdēja, jo es neatgriežos.

Viņa neatbildēja. Viņa aizvēra logu un aizvilka melno žalūziju.

Kopš tā laika neesmu viņu redzējis.

Kad ezera krastu atkaroja 82. Gaisa desanta divīzija, Mārgaretu un viņas māti ielika cietuma kravinieka tērauda kastē un nogādāja Batāvijas psihiatriskajā slimnīcā. Kamēr viņas ir kopā, viņām klāsies labi. Varbūt viņām klātos labi arī tad, ja viņas nebūtu kopā. Vai gan to var zināt, kamēr neviens vai neviena nav šo konkrēto eksperimentu veicis?

Kopš minētā rīta neesmu bijis tajā ezera krastā un varbūt nekad tur vairs nenokļūšu, lai cik tas būtu tuvu. Tātad es droši vien nekad neuzzināšu, kas noticis ar manu veco lādi, šo zārciņu, kur dus karavīrs mans senākais es un arī mans bibliogrāfiskais retums "Melnā Zeķtura" numurs.

Starp citu, torīt uz neatgriešanos šķērsojot ezeru, man bija padomā kāds īpašs ziņojums izbēgušajiem cietumniekiem, un tā mērķis bija glābt dzīvības un ēkas. Es zināju, ka audzēkņiem

ASI ir brīvdienas. Tātad koledžā bija sastopamas tikai niecības, un šai sabiedrības kārtā es droši ieskaitu arī skolotājus, Kalpotāju šķiras pārstāvjus.

Es sapratu, kādas briesmas slēpjas šajā zemo šķiru mikslī. Vjetnamā un arī vēlākajos šovbiznesa pasākumos uzlidojumos Tripolei un Panamai un tamlīdzīgos mūsu gaisa karaspēkam bija tīrais nieks aizbumbot pie tēvu tēviem veselas niecību kopienas, lai kurā pusē tās būtu.

Tāpēc man likās gluži iespējams, ka Valdībai, ja tā nolemtu bombardēt Scipio, liktos prātīgi pieķert klāt arī cietumu.

Lai viss būtu nokārtots uzreiz un neviens neiebilstu.

Kāda nākamā problēma?

Cik amerikāņu zināja un cik daudzus no viņiem interesēja, kur atrodas Mohigas ieleja vai Laosa, vai Kambodža, vai Tripole? Pateicoties mūsu lieliskajai izglītības sistēmai un televīzijai, puse no viņiem pasaules kartē nevarētu atrast pat savu valsti.

Trīs ceturtdaļas no viņiem nevaretu viskija pudelei taisni uzskrūvēt korķīti atpakaļ.

Kā jau bija sagaidāms, Scipio iekarotāji izturējās pret mani kā pret vecu, gudru un nekaitīgu muļķi. Noziedznieki mani sauca par "Sludinātāju" vai "Profesoru", tieši tāpat kā agrāk tārkingtonieši.

Es redzēju, ka daudzi no viņiem aplikuši ap roku lentesuniformas vietā. Tad nu, kad es sastapu 1, kam nebija lentes, es pa jokam noprasīju: Kur tava uniforma, karavīr?

Sludinātāj, cs piedzimu uniformā, viņš atbildēja, norādīdams uz savu ādu.

Altons Darvins bija iekārtojies Teksa Džonsona kabinetā Samozas zālē un uzdevās par jaunas valsts Prezidentu. Viņš bija dzēris. Es negribu radīt iespaidu, ka jel kāds no šiem bēgļiem botu rīkojies prātīgi vai spētu laboties. Viņiem bija vienalga, vai viņi dzīvo vai mirst. Altons Darvins priecājās, mani ieraugot. Viņš tobrīd priecājās par itin visu.

Tomēr man nācās viņam paskaidrot, ka draud bombardēšana, ja vien viņš ar pārējiem steigšus neaizvāksies no pilsētiņas. Es teicu, ka labākās izredzes izdzīvot būtu, dodoties atpakaļ uz cietumu un visur izkarot baltus karogus. Ja viņi to darīs tūdaļ, tad varēs apgalvot, ka viņiem nav nekāda sakara ar šeit notikušajām slepkavībām. Starp citu, bēgļu nogalināto cilvēku skaits Scipio bija par 5 mazāks nekā tas, ko es pašrocīgi apslaktēju Vjetnamas karā.

Tātad Scipio kauja bija tikai "vētra ūdens glāzē", ja lietojam teicienu, kas Ateista Bībelē dēvēts par vispārzināmu.

Es pateicu Altonam Darvinam: ja viņš un pārējie nevēlas ne tapt sabombardēti, ne atgriezties cietumā, tad viņiem jāsavāc visa pārtika, kas gadās pie rokas, un jāizklīst uz ziemeļiem un rietumiem. Es viņam atgādināju jau zināmo Nacionālais mežs uz dienvidiem un austrumiem ir tik tumšs un neapdzīvots, ka ikviens, kas aizies turp, droši vien nomirs badā vai sajuks prātā, iekāms atradīs izeju. Es atgādināju vēl kaut ko viņam jau zināmu ka drīz vien rietumos un ziemeļos čumēs un mudžēs baltie cilvēki, kas būs sagaidījuši sava mūža zvaigžņu stundu un medīs nevis briežus, bet gan izbēgušos cietumniekus.

Otro argumentu es patiesībā biju iemācījies no ieslodzītajiem. Viņi visi bija pārliecināti, ka Baltie cilvēki, kas uzstāj, ka viņiem ir Konstitucionālas tiesības turēt mājās šaujamieročus, gaidīt gaida to dienu, kad tos amerikāņus, kam nav tas, kas ir viņiem, un kas neizskatās līdzīgi viņu draugiem un radiniekiem, kad viņi varēs tos šaut tādā kā brīvdabas šautuvē, ko mēs Vjetnamā dēvējām par "Brīvo Ugunslīniju". Tad varēja šaut pa visu, kas kustas, kalpojot dižākajai valstij, kas atradās kaut kur tālu prom, tāpat kā Paradīze.

Altons Darvins mani uzklausīja. Un tad atbildēja, ka, viņaprāt, man ir taisnība attiecībā uz cietuma bombardēšanu. Taču viņš garantējot, ka Scipio gan netiks bombardēta un tai ncuzbruks arī kājnieki, un Valdība turēsies pa gabalu un pildīs viņa jau izdomātās prasības.

-    Kāpēc jūs tā domājat? es jautāju.

-   Mēs esam sagūstījuši televīzijas zvaigzni, viņš atteica. Šie nepieļaus, ka viņam kas notiek. Pārāk daudzi cilvēki skatīsies.

-    Kuru zvaigzni? es jautāju.

Un viņš atbildēja: Džeisonu Vailderu.

Tā es uzzināju, ka viņi sagūstījuši ne tikai Vailderu, bet visu Tārkingtonas koledžas Valdi. Tagad es saprotu arī to, ka Altons Darvins nebūtu zinājis, ka Vailders ir slavenība, ja cietumā ezera otrā krastā nebūtu atkal un atkal drillēti veci Vaildera raidījumu ieraksti. Ārpasaulē nevienas rases trūcīgie ļaudis nemūžam nebūtu tik ilgi skatījušies šo raidījumu, jo tā galvenā vēsts bija tāda, ka tieši trūcīgo dēl visiem pārējiem dzīvē draud dažnedažādas briesmas.

## 36.

ZVAIGŽŅU KARl, — sacīja Altons Darvins.

Viņš atsaucās uz Ronalda Reigana sapni par neredzamo kupolu, ko zinātnieki varētu uzcelt pār šo valsti ar elektronikas, lāzeru un tamlīdzīgu būšanu palīdzību, lai te nemūžam nevarētu ielauzties neviena ienaidnieku lidmašīna vai rakete. Darvins ticēja, ka vina ķīlnieku sociālais statuss ir neredzams kupols pār Scipio.

Es domāju, ka viņam bija taisnība, lai gan man nav izdevies noskaidrot, cik nopietni Valdība apsvēra visas ielejas aizbombardēšanu atpakaļ uz Akmens Laikmetu. Senākos laikos man to, iespējams, būtu izdevies noskaidrot, pateicoties Informācijas Brīvības Likumam. Taču Augstākā tiesa ir aizdarījusi šo lūramo caurumu.

Darvins un viņa kareivji zināja, ka Valdība augstu vērtē šo ķīlnieku dzīvības. Viņi gan nezināja, kāpēc, un arī man tas nav īsti skaidrs. Varbūt bagāto un ietekmīgo cilvēku skaits ir jau sarucis tik loti, ka viņi sevi izjūt kā 1 ģimeni. Izbēgušie cietumnieki par viņiem zināja tik maz, ka tikpat labi viņi varēja būt skudrulāči vai kādi citi eksotiski dzīvnieki, ko šie nekad nebija redzējuši.

Darvins izteica nožēlu, ka arī man nāksies palikt Scipio. Viņš teica, ka nevarot atļaut man doties projām, jo es pārāk daudz zinot par vina aizsargpozīcijām. Es gan nebiju manījis, ka viņam būtu kādas īpašas aizsargpozīcijas, taču viņa mutē tas skanēja tā, it kā mums visapkārt būtu ierakumi, prettanku aizsprosti un mīnu lauki.

Viņa nākotnes vīzijas vēl vairāk atgādināja halucinācijas. Viņš grasījās šajā ielejā atjaunot tās agrāko ekonomisko dzīvīgumu. Šeit būšot īsta Melno Utopija. Visi Baltie tikšot pārvietoti uz citurieni.

Viņš grasījās par jaunu iestiklot rūpnīcu logus un salabot to jumtus. Naudu šīm un daudzām citām brīnišķīgām iecerēm viņš dabūšot, pārdodot japāņiem Nacionālā meža augstvērtīgos kokmateriālus.

Vismaz šī viņa sapņa dala piepildās. Nacionālo mežu patlaban zviedru vadībā izcērt meksikāņu strādnieki ar japāņu darbarīkiem. Ar iegūtajiem līdzekļiem paredzēts samaksāt pusi no Valsts Parāda aizvakardienas procentiem.

Par pēdējo, protams, jokoju. Man nav ne jausmas, vai meža naudu izmantos Valsts Parāda atmaksai. Pēc jaunākajām ziņām, šā parāda lielums, pateicoties procentu procentiem, nupat jau pārsniedz visu Rietumu Puslodes īpašumu kopējo vērtību.

Altons Darvins nopētīja mani no galvas līdz kājām un tad ar psihopātam raksturīgo impulsivitāti sacīja: Profesor, es nevaru laist jūs projām, tāpēc ka jūs man esat vajadzīgs.

-    Priekš kam? es jautāju. Biju nobijies līdz nāvei, ka viņš mani tūlīt iecels par Ģenerāli.

-    Lai palīdzētu izstrādāt plānus, viņš atbildēja.

-    Kādus plānus?

-    Diženās nākotnes plānus, viņš paskaidroja. Viņš pavēlēja man doties uz šo bibliotēku un sarakstīt detalizētu plānu, kā padarīt ieleju par visas pasaules skaudības objektu.

Tieši to es patiesībā darīju gandrīz visu laiku, kamēr risinājās Scipio kauja.

Šā vai tā bija pārāk bīstami iet ārā, jo visapkārt lidoja lodes.

Mans labākais Utopiskais izgudrojums ideālajai Melno Republikai bija "Brīvības Cīnītāju Alus". Kad būtu atjaunota vecā alus darītava, tā atkal sāktu ražot alu, un tas būtu gluži līdzīgs kuram katram citam alum, taču sauktos: "Brīvības Cīnītāju Alus". Manuprāt, tas ir suģestējošs alus šķirnes nosaukums. Es paredzēju, ka pienāks laiks, kad visā pasaulē garlaikotie, pazemotie un pārgurušie ļaudis kaut drusku varēs uzmundrinātics ar Brīvības Cīnītāju Alu.

Protams, alus patiesība ir depresants. Taču nabaga ļaudis nemūžam nepārstās cerēt uz pretējo.

Altons Darvins bija pagalam, pirms es paguvu pabeigt savu ilgtermiņa plānu. Viņa pēdējie vārdi, kā jau esmu teicis, bija: "Skatieties, Nigers lido ar lidmašīnu!" Taču es parādīju plānu ķīlniekiem.

-     Kā tas būtu jāsaprot? noprasīja Džcisons Vailders.

-    Es gribu jums parādīt, ko viņi man liek darīt, es sacīju. Jūs visu laiku runājat tā, it kā es varētu jūs atbrīvot, ja vien gribētu. Es esmu tāds pats gūsteknis kā jūs.

Viņš pārlūkoja plānus un tad sacīja: Viņi tiešām iedomājas, ka tas var izdoties?

-     Nē, es atteicu. Viņi zina, ka šis ir viņu Alamo. Viņš izlieca savas slavenās uzacis klauniskā neticībā. Man

viņš vienmēr ir licies visai līdzīgs nepārspējamajam komiķim Stenlijam Lorelam. Man nemūžam nebūtu ienācis prātā šos trakos šimpanzes, kas nekrietni tur mūs gūstā, salīdzināt ar

Deiviju Kroketu, Džeimsu Boviju un Teksa Džonsona vecvecvectēvu, viqš sacīja.

-     Es runāju tikai par situācijas bezcerīgumu, paskaidroju.

-    Tā tik trūka, lai viņiem būtu izredzes… viņš noteica.

Es būtu varējis piebilst, bet ncpiebildu, ka Alamo varoņi

gāja bojā par tiesībām turēt īpašumā melnādainus vergus. Viņi vairs negribēja būt Meksikas dala, tāpēc ka šajā valstī jebkāda veida verdzība bija aizliegta ar likumu.

Es nedomāju, ka Vailders to zināja. Daudzi cilvēki šajā valstī to nezina. Akadēmijā man noteikti par to nemācīja. Es arī nebūtu zinājis, ka Alamo kaujas pamatā ir bijis verdzības jautājums, ja profesors un vienriteņbraucējs Sterns nebūtu man to izstāstījis.

Nav brīnums, ka Alamo ir tik maz melnadainu tūristu!

82. Gaisa desanta divīzijas vienības, ieradušās pa taisno no Dienvidbronksas, jau bija atkarojušas ezera otru krastu un sadzinušas tur atrodošos bēgļus atpakaļ cietumā. Tur bija radusies liela problēma cietumā bija sadauzīti gandrīz visi tualetes podi. Vai kāds zina, kāpēc?

Ko bija darīt ar milzīgo ekskrementu masu, ko ik stundu, ik dienu ražoja šīs daudzās Sabiedrības nastas?

Mums šai ezera pusē vēl bija daudz veselu podu, un tieši tāpēc koledža tika nekavējoties pārvērsta par papildu cietumu. Kā saka juristi, svarīgs bija laika faktors.

Iedomājieties, ka butu, ja tas pats notiktu milzīga kosmoskuģī ceļā uz Betelgeizi.

$

## 37.

PĒDĒJĀ APLENKUMĀ pēcpusdienā Nacionālās Gvardes vienības stājās Gaisa desantnieku vietā ezera otrā krastā. Naktī desantnieki nemanīti devās aiz Musketes kalna. Divas stundas pirms nākamā saullēkta viņi klusi apgāja no abām pusēm apkārt kalnam, sagrāba stalli, atbrīvoja ķīlniekus un tad ieņēma pārējo Scipio. Viņiem nācās nogalināt tikai 1 cilvēku, proti, sargu, kas snauda pie staļļa. Viņi nožņaudza to ar standarta instrumentu. Es tādu pašu biju lietojis Vjetnamā. Tā bija metru gara klavieru stīga ar koka rokturīšiem abos galos.

Tādas bij beigas.

Scipio aizstāvjiem vairs nebija munīcijas. Arī pašu aizstāvju vairs tikpat kā nebija. Palikuši labi ja 10.

Atkārtoju nedomāju, ka būtu iespējama tik smalka mikrokirurģiska operācija labāko specvienību izpildījumā, ja Valdes locekļiem nebūtu tik augsts sabiedriskais stāvoklis.

Viņus ar helikopteru aizveda uz Ročesteru un rādīja pa televizoru. Viņi pateicās Dievam un Armijai. Viņi teica, ka ne mirkli neesot zaudējuši cerības. Viņi teica, ka esot noguruši, bet laimīgi, un vēloties vienīgi tikt karstā vannā un pēc tam izgulēties kārtīgā, tīrā gultā.

Visi Nacionālie gvardi, kas aplenkuma laikā bija atradušies uz dienvidiem no Medovdeilas Kino kompleksa, saņēma Kājnieku Kaujas Medaļas. Viņi bija loti iepriecināti.

Desantniekiem tādas jau bija. Kad vioi saposās uzvaras parādei, tad sasprauda pie krūtīm apbalvojumu lentītes par kaujām Kostarikā, Bimini, E1 Paso un visur kur citur, un, protams, arī par Dienvidbronksas kauju. Šai kaujai bija vajadzējis turpināties bez viņu palīdzības.

Vairākas niecības mēģināja tikt helikopterā līdzi Valdes locekļiem. Vietas pietika. Taču iekšā laida tikai tos, kas bija iekļauti no paša Baltā Nama atsūtītajā sarakstā. Es redzēju to sarakstu. Vienīgie vietējie tur bija Tekss un Zuzū Džonsoni.

Noskatījos, kā helikopteri paceļas gaisā. Laimīgās beigas. Pats tobrīd biju zvanu tornī un lūkoju postījumus. Agrāk nebiju uzdrīkstējies tur uzkāpt. Kāds būtu varējis uz mani šaut, un šāviens varētu izdoties varen trāpīgs.

Un, kad helikopteri ziemeļos jau bija pārvērtušies par niecīgiem punktiņiem, mani iztrūcināja sievietes balss. Viņa stāvēja tieši man aiz muguras. Viņa bija maza auguma, ar baltām tenisčībām kājās un uzkāpusi augšā loti klusi. Es nebiju gaidījis kompāniju.

Viņa sacīja: Es gribēju zināt, kā te augšā izskatās. Sašauts pabaigi, bet skats jauks, ja vien patīk ūdeņi un karavīri. Viņa izklausījās nogurusi. Kā mēs visi.

Es pagriezos. Viņa bija Melnā. Ar to es negribu teikt "tā sauktā Melnā". Viņas āda bija loti tumša. Droši vien viņai vispār nebija senčos neviena Baltā. Ja viņa būtu Atēnā ieslodzīts vīrietis, tad ādas krāsa viņu ievietotu viszemākajā no vietējām kastām.

Atnācējā bija tik maza auguma un izskatījas tik jauna, ka es noturēju viņu par Tārkingtonas audzēkni, nodomāju, varbūt disteksiska pēctece kādam gāztam Kārību vai Āfrikas valsts diktatoram, kas atklendcrējis uz ASV ar savas badā mirstošās valsts kasi.

Atkal garām!

Ja vēl darbotos koledžas GRIOT™, esmu pārliecināts, ka tas nebūtu uzminējis, kas vina tāda ir un ko šeit dara. Viņa bija dzīvojusi ārpus visiem statistikas datiem, uz kuriem GRIOT™ balstīja savus spocīgi prātīgos minējumus. Kad kāds ievadīja GRIOT™ tik plašu statistisko varbūtību spektru, kāds bija viņas datiem, aparāts tikai truli dūca. Tad iedegās maza sarkana lampiņa.

Šo sieviete sauca Helēna Doula. Viņai bija 26 gadi. Viņa bija neprecējusies, dzimusi Dienvidkorejā un uzaugusi toreizējā Rietumberlīnē. Viņai bija Berlīnes universitātē iegūts fizikas doktores grāds. Viņas tēvs bija Regulārās Armijas Apgādes korpusa seržants un dienēja vispirms Korejā un pēc tam mūsu Okupācijas Armijā Berlīnē. Kad tēvs pēc 30 dienesta gadiem atvaļinājās un ievācās pietiekami mīlīgā namiņā kādā pietiekami mīlīgā Sinsinati rajoniņā, tad Helēna ieraudzīja to šausmīgo postu un bezcerību, kādā tur piedzimst lielākā da|a melno laužu, un viņa uzreiz brauca atpakaļ uz pilsētu, kas nu bija kļuvusi vienkārši par Berlīni, un ieguva doktores grādu.

Arī tur daudzi cilvēki pret viņu izturējās slikti, tāpat kā šeit, bet viņai vismaz nebija katru dienu jādomā par kādu melnādaino geto turpat kaimiņos, kur vidējais dzīves ilgums ir mazāks nekā valstī, kuru uzskata par visnabadzīgāko uz šīs planētas, proti, Bangladešā.

Šī Dr. Helēna Doula bija atbraukusi uz Scipio tikai 1 dienu pirms cietuma dumpja, uz pārrunām ar Teksu un Valdi, lai nenobrīnlties! tiktu manā vecajā fizikas skolotāja vietā. Darba sludinājumu viņa pamanījusi laikrakstā The Nezv York Times. Pirms atbraukšanas viņa bija runājusi ar Teksu pa tālruni. Viņa gribēja nepārprotami atgādināt, ka ir Melnā. Tekss sacījis, ka viss kārtībā, nekādu problēmu. Viņš pat izteicies, ka Helēna, būdama vienlaikus gan sieviete, gan melnādainā, turklāt ar doktores grādu, esot absolūti brīnišķīga kandidāte.

Ja vina būtu dabūjusi šo darbu un parakstījusi līgumu pirms Tārkingtonas bojāejas, tad būtu kļuvusi par pēdējo Tārkingtonas garajā fizikas skolotāju sarakstā, kurā esmu arī es.

Taču Dr. Doula pārrunās bija uzsprāgusi. Valdes locekli pieprasījuši, lai vina apsola klasē un sabiedriskajos pasākumos nekad neapspriest ar audzēkņiem politikas, vēstures, ekonomikas vai socioloģijas jautājumus. Šos priekšmetus viņai pienācās atstāt attiecīgo koledžas speciālistu zinā.

Es gluži vienkārši uzsprāgu, vina man sacīja.

-    Nieku vien viņi no manis gribēja, viņa sacīja, tikai, lai es vairs neesmu cilvēks.

-    Es ceru, ka jūs viņiem kārtīgi sadevāt, es bildu.

-    Sadevu, sadevu, viņa atteica. Nosaucu viņus par Eiropas plantatoru baru.

Louela Čanga mātes vairs nebija Valdē, tāpēc Dr. Helēna Doula tiešām redzēja savā priekšā tikai eiropeiskas izcelsmes sejas.

Helēna apgalvoja, ka tādi eiropieši kā viņi ir bruņoti laupītāji, kas klīst pa pasauli, nolaupīdami citu laužu zemes un nosaukdami tās par savām plantācijām. Un aplaupītos cilvēkus viņi padara par saviem vergiem. Tas, protams, bija visai plašs vēsturisks vispārinājums. Tārkingtonas Valdes locekli, protams, nekuģoja apkārt pa pasauli, bruņoti līdz zobiem, meklēdami vāji aizsargātus nekustamos īpašumus. Helēna tikai gribēja norādīt, ka viņi ir šādu laupītāju īpašumu un domāšanas veida mantinieki, pat ja būtu piedzimuši trūcīgi un tikai nesen izsaimniekojuši kādu nozīmīgu rūpnīcu vai aptīrījuši krājaizdevu sabiedrību, vai nopelnījuši pamatīgas komisijas naudas, atvieglojot ārzemniekiem amerikāņu iecienītāko institūciju un vēstures pieminekļu pirkšanu.

Viņa izstāstīja Valdes locekļiem, kas noteikti savulaik bija vadījuši atvaļinājumu Kārību salās, par kādu Kārību indiāņu virsaiti, kuru spāņi sadedzinājuši uz sārta. Viņa noziegums bijusi nespēja saprast, cik brīnišķīga ir viņa tautas kļūšana par vergiem viņu pašu dzimtajā zemē.

Šim virsaitim piedāvāja noskūpstīt krustu, pirms kāds profesionāls karavīrs vai varbūt priesteris aizdedzināja iekuru un pagales, kas bija sakrautas viņam gandrīz līdz gurniem. Viņš jautājis, kāpēc tas būtu jāskūpsta, un saņēmis atbildi, ka ar šo skūpstu viņš varēs nokļūt Paradīzē, kur satiks Dievu, un tādā garā.

Viņš jautājis, vai tur augšā esot daudz tādu cilvēku kā spāņi.

Viņam sacīts, ka, protams, esot.

Tādā gadījumā, viņš teicis, viņš labāk atstāšot krustu neskūpstītu. Viņš teicis, ka negribot doties uz vēl 1 vietu, kur cilvēki ir tik nežēlīgi.

Helēna izstāstīja Valdes locekļiem par indonēziešu sievieti, kura pasviedusi savas dārglietas holandiešu jūrniekiem, kas briduši krastā, bruņojušies ar šautenēm. Sieviete cerējusi, ka viņi apmierināsies ar tik viegli iegūtu bagātību un dosies projām.

Taču holandieši gribēja arī vietējo zemi un darbaspēku.

Un viņi tos dabūja, un nosauca to visu par plantāciju.

To es jau biju dzirdējis no Deimona Sterna.

Tagad, viņa sacīja Valdes locekļiem, jūs pārdodat šo plantāciju, tāpēc ka zeme ir noplicināta un iedzimtie k|ūst ar katru dienu slimīgāki un badīgāki un ubago pārtiku, zāles un mitekļus, kas taču ir tik loti dārgi. Ūdensvadi plīst. Tilti brūk. Tad nu jūs savācat visu savu naudiņu un tinaties projām.

Kāds Valdes loceklis, viņa neatcerējās, kurš, tikai ne Vailders, iebildis, ka grasoties savus atlikušos gadus pavadīt Savienotajās Valstīs.

Pat ja jūs paliksiet, viņa sacīja, jūsu naudas un jūsu sirds šeit nebūs.

Tādējādi mēs ar viņu, neatkarīgi 1 no otra, bijām ievērojuši vienu un to pašu: pat mūsu tautieši, ja tie nonāca vai jau piedzima pašā spicē, uzlūkoja amerikāņus kā ārzemniekus. Izskatās, ka tādi paši bijuši spices ļaudis arī Padomju Savienībā: ļaudis no viņu pašu vienkāršās tautas nebija gluži tie, pret kuriem viņi izturētos ar sevišķām simpātijām vai vismaz izpratni.

-    Ko Džeisons Vailders par to teica? es jautāju. TV raidījumos viņš vienmēr tik ātri uztvēra uz viņa pusi pasviesto ideju un, tēlaini izsakoties, tik ātri noklāja to ar slienām un raidīja atpakaļ ar tik mežonīgu sparu, ka tā kļuva netverama.

-     Kādu laiciņu viņš neteica neko, atbildēja Helēna.

Varēju iztēloties, kā Vailderu samulsināja šī mazā, melnā

sievietīte, kas prata runāt daudz vairāk valodās nekā viņš, no zinātnes sajēdza 1000-reiz vairāk, bet par vēsturi, literatūru, mūziku un mākslu zināja vismaz tikpat, cik viņš. Tādi nekad nebija piedalījušies viņa diskusiju raidījumos. Varbūt viņš vispār nekad nebija TV debatējis ar cilvēku, kura likteni GRIOT™ raksturotu kā neprognozējamu.

Pēdīgi viņš noteicis: Es esmu amerikānis, nevis eiropietis.

Un Helēna atbildējusi: Kāpēc tad jūs neuzvedaties kā tāds?

## 38 .

JĀ, UN TAGAD japāņi vācas prom. Viņu Okupācijas Armija Darījumu Uzvalkos brauc mājās. Es domāju, ka Atēnas cietuma dumpis bija tas salmiņš, kas salauza kamieļa muguru, lai gan viņi jau pirms šīs dārgi izmaksājušās katastrofas bija sākuši pamest savus īpašumus, vienkārši dodamies projām.

Joprojām nav zināms, kāpēc viņi vispār gribēja iegūt savā īpašumā valsti tik dziļā fiziska, garīga un intelektuāla pagrimuma stāvokli. Varbūt viņi bija iedomājušies, ka tā būtu branga atriebība par to, ka mēs viņiem uzmetām nevis 1, bet 2 atombumbas.

Līdz ar to nu jau 2 grupas ir pilnīgi brīvprātīgi atteikušās no šīs valsts kā sava īpašuma, galvenokārt, es domāju, tāpēc ka izrādījās īpašums dabūjams tikai komplektā ar ļoti daudziem nelaimīgiem un arvien anarhiskākiem visu rasu ļaudīm, kam pašiem nepieder nekas.

Izskatas, ka viņi paturēs Oahu salu par piemiņu no impērijas zelta laikiem, tāpat kā briti ir paturējuši Bermudu.

Ja runājam par nelaimīgiem un trūcīgiem visu rasu ļaudīm, esmu bieži prātojis, kā gan bēgli būtu izturējušies pret Tārkingtonā koledžas Valdi, ja Atēna būtu bijis Balto, nevis Melno cietums. Es domāju, Latīņamerikāņi būtu uzlūkojuši viņus tāpat kā Melnie kā skudrulāčus, kā eksotiskas radības, kam nav nekā kopīga ar to dzīves pieredzi, kāda ir viņiem.

Tomēr man liekas, ka Baltie cietumnieki gan varētu viņus nogalināt vai vismaz piekaut par to, ka šie nav agrāk interesējušies par viņiem vairāk kā par Melnajiem vai Latīņamerikāņiem.

Dr. Doula atgriezās Berlīnē. Vismaz viņa teica, ka dodas tieši uz turieni.

Es pajautāju, kur viņa slēpusies aplenkuma laikā. Viņa atbildēja, ka ielīdusi kurtuvē zem vecā tvaika katla bibliotēkas pagrabā. Kurtuve vairs netika lietota jau tad, kad šeit sāku strādāt es, bet aizvākt to projām būtu padārgi. Koledžai nepatika tērēt naudu neredzamiem uzlabojumiem.

Tātad aplenkuma laikā viņa atradās tikai dažus metrus no manis, kamēr es sēdēju te augšā, aizrāvies ar brīnišķīgu, jaunu zinātni Futuroloģiju.

Dr. Doula nudien nebija augstās domās par savu valsti. Viņa vaimanāt vaimanāja par neskaitāmajām slepkavībām un pašnāvībām, par narkomāniju un jaundzimušo mirstību, un analfabētismu, un vēl par to, ka šeit cietumos atrodas procentuāli vairāk pilsoņu kā jebkurā citā valstī, izņemot Haiti un Dienvidāfriku, un ka tc neviens vairs nemākot neko ražot, bet zinātnē un izglītībā ieguldot mazāk naudas nekā Japāna vai Koreja, vai jebkura Austrumvai Rietumeiropas valsts, un tā tālāk, un tālāk.

Mums vismaz ir vārda brīvība, es bildu.

Un viņa sacīja: Vārda brīvību jau cits tev nevar iedot. To var tikai pats sev iedot.

Kamēr neesmu aizmirsis: darba pārrunu laikā viņa pajautājusi Džeisonam Vailderam, kur tas studējis. Viņš atbildējis: Jeilā.

-    Vai zināt, kā to vietu vajadzētu saukt? viņa jautājusi.

-     Nē.

Un viņa sacījusi: Par Plantāciju īpašnieku tehnikumu.

Viņa man stāstīja, ka, dzīvojot Berlīnē, bijusi satriekta par to, cik maz no citu zemju ģeogrāfijas, vēstures, valodām un paražām sajēdz daudzie amerikāņu tūristi un karavīri. Viņa jautāja man: Kāpēc gan daudzi amerikāņi tik loti lepojas ar savu nezināšanu? Viņi uzvedas tā, it kā izglītības trūkums viņus darītu īpaši šarmantus.

Kad es strādāju Atēnā, šo pašu vispārīgas dabas jautājumu man uzdeva Altons Darvins. Pa visiem televizoriem tobrīd tika rādīta kāda filma par 2. Pasaules karu. Vācieši bija sagūstījuši Frenku Sinatru, un nu viņš tika nopratināts. Pratinātājs bija SS majors, kas runāja angliski vismaz tikpat labi kā Sinatra un brīvajā laikā spēlēja čellu un gleznoja ar ūdenskrāsām, un viņš stāstīja Sinatram, ka loti gaidot kara baigas, lai beidzot tiktu mājās pie savas pirmās mīlestības, proti, lepidopteroloģijas.

Sinatra nezināja, kas ir lepidopteroloģija. Tā ir mācība par kodēm un tauriņiem. Majoram nācās to viņam izskaidrot.

Un Altons Darvins man jautāja: Kā tas nāk, ka visās šais filmās vācieši un japāņi vienmēr ir tie gudrākie un amerikāņi tie stulbākie, bet karā tomēr uzvar amerikāņi?

Darvinu tas neskāra personiski. Visi amerikāņu karavīri šai filmā bija Baltie. Tā nebija tikai Balto propaganda. Gadījuma pēc tas atbilda vēsturiskajai īstenībai. Pēdējā Vadža laikā amerikāņu militārās vienības bija sadalītas pa rasēm. Tolaik valdīja uzskats, ka Baltie jutīsies drausmīgi, ja viņiem vajadzēs nakšņot, pusdienot un visu pārējo darīt vienās telpās ar Melnajiem. Tas attiecās arī uz civilo dzīvi. Melnajiem bija pašiem savas skolas, un viņiem bija liegta ieeja lielākajā daļā viesnīcu un restorānu. Izklaides vietās viņus laida tikai uz skatuves, bet vēlēšanu kabīnēs nelaida vispār.

Laiku pa laikam Melnos kāra vai dedzināja dzīvus par atgādinājumu, ka viņu vieta ir pašā Sabiedrības apakšā. Kad viņus ietērpa karavīru drānās, tika uzskatīts, ka viņiem pietrūks cīņasspara un iniciatīvas. Tad nu viņus nodarbināja lielākoties kā palīgstrādniekus vai šoferus, kamēr ar varonību nodarbojās Djūki Veini un Frenki Sinatras.

Viena Melno kaujas vienība tomēr pastāvēja. Daudziem par lielu brīnumu, tā cīnījās gluži labi.

Skatieties, Nigers lido ar lidmašīnu!

Atgriežoties pie Altona Darvina jautājuma, kāpēc Frenks Sinatra bija pelnījis uzvaru, kaut arī neko nejēdza. Es atbildēju: Es domāju, viņš ir pelnījis uzvaru, tāpēc ka ir līdzīgs Deivijam Kroketam Alamo kaujā. Volta Disneja studijas filma par Deiviju Kroketu bija daudzas reizes rādīta cietumā, tāpēc visi ieslodzītie zināja, kas ir Deivijs Krokets. Nudien, nenāktu par nāvi manā prāvā pateikt, ka es nekad neizpaudu cietumniekiem šo patiesību ka meksikāņu ģenerālis, kurš bija aplencis Alamo, neveiksmīgi mēģināja izdarīt to pašu, kas vēlāk veiksmīgi izdevās Ābrahamam Linkolnam, proti, noturēt kopā savu valsti un aizliegt verdzību.

-    Kādā ziņā Sinatra ir līdzīgs Deivijam Kroketam? Altons Darvins man jautāja.

-    Viņam ir šķīsta sirds, es atteicu.

Ja, un mans stāsts ar to vēl nebūt nebeidzas. Taču nupat es saņēmu no sava advokāta kādu ziņu, kas mani galīgi satrieca.

Es biju iedomājies, ka pēc Vjetnamas nekas vairs nespēs mani tik briesmīgi satriekt. Biju iedomājies, ka esmu pieradis pie līķiem, lai kas būtu miris.

Atkal biju alojies.

Ak, es!

Ja es tagad izstāstīšu, kas ir nomiris un kā šis cilvēks ir nomiris, tad tās izskatīsies pēc mana stāsta beigām. No lasītāja viedokļa tad vairs nepaliktu cita sakāmā, kā vienīgi:

Tomēr man vēl šis tas ir jāizstāsta. Tad nu es ar pamatīgu piespiešanos turpināšu, it kā nekādus jaunumus nebūtu uzzinājis. Nu, lūk:

Pulkvežleitnants, kas vadīja uzbrukumu Scipio un pēc tam nelaida vietējos helikopterā, arī bija beidzis Akadēmiju, bet tikai 2 desmitus un vēl 7 gadus pēc manis. Kad pateicu viņam savu vārdu un viņš ieraudzīja manu izlaiduma gredzenu, viņš aptvēra, kas es esmu un kas agrāk biju. Viņš izsaucās: Dieviņ baltais! Tas taču Sludinātājs!

Ja nebūtu viņa, es nezinu, kas ar mani būtu noticis. Droši vien es būtu darījis to pašu, ko lielākā dala citu ielejas iedzīvotāju, proti, devies uz Ročesteru vai Bufalo, vai vēl tālāk, meklēdams jebkādu darbu, lai gūtu vismaz minimālus ienākumus. Visā apvidū uz dienvidiem no Medovdeilas kino kompleksa bija un joprojām ir spēkā karastāvoklis.

Pulkvežleitnantu sauca Hārlijs Vīloks III. Viņš man izstāstīja, ka esot neauglīgs, tāpat kā viņa sieva, tāpēc šie adoptējuši bāreņos palikušas dvīnītes no Peru tā, kas Dienvidamerikā, nevis Indiānā. Tās esot mazas, mīlas inku meitenītes. Viņam gan arvien retāk izdodoties iegriezties mājās, jo Divīzijai ir loti daudz darba. Viņš jau grasījies doties atvaļinājumā no Dienvidbronksas, kad pienākusi pavēle doties šurp, lai apspiestu cietuma dumpi un atbrīvotu ķīlniekus.

Viņa tēvs Hārlijs Vīloks II mācījās Akadēmijā 3 kursus virs manis un gāja bojā, kā es jau zināju, kādā negadījumā Vācijā, un tāpēc nebija dienējis Vjetnamā. Pajautāju Hārlijam III, kas īsti noticis ar Hārliju II. Viņš teica, ka viņa tēvs noslīcis, mēģinot izglābt kādu zviedru sievieti, kas izdarījusi pašnāvību, atdarot sava volvo logus un iebraucot no krastmalas tieši Rūras upē. Tas noticis Esenē, kur ir mājvieta arī pirmšķirīgo krematoriju iekārtu ražotājam A. /. Topf und Sohn.

Pasaule ir maziņa.

Patlaban Hārlijs III man jautāja: Jūs kaut ko zināt par šo ekskrementu bedri? Protams, viņš nelietoja vārdu "ekskrementi". Pirms pavēles saņemšanas viņš nekad nebija dzirdējis par tādas Mohigas ielejas pastāvēšanu. Tāpat kā daudzi citi, viņš bija dzirdējis par Atēnu un Tārkingtonu, bet nezināja, kur tās atrodas.

Es atbildēju, ka šī ekskrementu bedre ir manas mājas, lai gan esmu dzimis Delavērā un audzis Ohaio, un ka es ceru kādudien tikt šeit apgalabāts.

-     Kur ir Mērs? viņš noprasīja.

-     Pagalam, es atteicu, tāpat kā visi policisti, ieskaitot koledžas apsardzi. Un ugunsdzēsēju priekšnieks arī.

-    Tātad te nav nekādas Valdības? viņš jautāja.

-    Es teiktu, ka jūs esat Valdība, es sacīju.

Viņš iepina Mūsu Pestītāja Vārdu 1 nepieklājīgā izsaucienā un tad piebilda: Lai kur es ietu, visur es pēkšņi esmu Valdība. Es jau esmu Valdība Dienvidbronksā, un man tur jāatgriežas, cik ātri vien iespējams. Tāpēc es paziņoju, ka no šī brīža jūs esat šīs ekskrementu bedres Mērs. Šoreiz viņš tiešām sacīja "ekskrementu bedre", atkārtodams manus vārdus. Ejiet uz Pilsētas Valdi, lai kur tā atrastos, un sāciet valdīt!

Viņš bija tik izlēmīgs! Viņš bija tik skaļš!

It kā mūsu saruna tāpat nebūtu pietiekami dīvaina, viņam bija galvā ogļu spainim līdzīga ķivere, no tām, kādas Armija ieviesa pēc mūsu sagrāves Vjetnamas karā; varbūt tās ieviesa, lai beidzot sāktu veikties.

Padariet Melnos, Jūdus un visus citus līdzīgus nacistiem un paskatieties, kas no tā iznāks.

-     Es nevaru valdīt! es protestēju. Neviens man nepievērsis uzmanību. Es būšu par apsmieklu.

-    Labi rūkts! viņš nokliedzās. Tik skali!

Viņš pa rāciju sazinājās ar Gubernatora sekretariātu Olbeni pilsētā. Pats Gubernators jau ar helikopteru lidoja uz Ročesteru, lai kopā ar atbrīvotajiem ķīlniekiem uzstātos televīzijā. Sekretariātam izdevās savienot Hārliju III ar Gubernatoru debesīs. Hārlijs III izstāstīja Gubernatoram, kas es esmu un kāda ir situācija Scipio.

Tas notika visai ātri.

Un tad Hārlijs III pagriezās pret mani un sacīja: Apsveicu! Tagad jūs esat Nacionālās Gvardes ģenerālis!

-    Man ir ģimene ezera otrā krastā, es sacīju. Man jānoskaidro, kas ar viņiem noticis.

To viņš man varēja izstāstīt. Viņš bija vakar redzējis, kā Mārgareta ar Mildredu tiek ielādētas cietuma kravinieka tērauda kastē, un uzdevis nogādāt viņas Batāvijas Smieklu Akadēmijā.

-   Viņām klājas labi! viņš sacīja. Valstij jūs tagad esat vairāk vajadzīgs nekā viņām, tāpēc, ģenerāl Hartke, galvu augšā!

Viņš bija enerģijas pārpilns! Likās, ka viņa ogļu spaiņa ķiverē slēpjas pērkona negaiss.

Neatslāba ne mirkli! Tiklīdz bija pārliecinājis Gubernatoru iecelt mani par ģenerāli, viņš steidzās uz stalli, kur piespieda apcietinātos Brīvības Cīnītājus rakt daudzajiem līkiem kapus. Gurdos racējus māca smagas aizdomas, ka viņi rok kapus paši sev. Viņi bija redzējuši daudzas filmas par Pēdējo Vadzi, kurās karavīri ogļu spaiņa ķiverēs stāvēja apkārt, kamēr skrandās tērpti ļaudis raka paši savas mūžīgas atdusas vietas.

Es dzirdēju, kā Hārlijs Īli rietin izrej racējiem pavēles, lai rok dziļāk un lai taisa malas taisnākas, un tādā garā. Tik augstas klases vadības spējas man bija gadījies novērot Vjetnamā, arī man pašam laiku pa laikam tādas parādījās, tāpēc esmu pārliecināts, ka Hārlijs III bija iedzēris amfetamīnu vai ko tamlīdzīgu.

Iesākumā man nebija daudz, ko valdīt. Šī koledža, kas bija palikusi pēdējā vērā ņemama mēroga iestāde šajā ielejā, nu bija tukša un likās, ka tāda ari paliks. Lielākajai daļai vietējo bija izdevies cietuma dumpja laikā aizbēgt. Taču, kad viņi atgriezās, te nebija nekādu iespēju nopelnīt iztiku. Tie, kam piederēja mājas vai veikali, nevarēja tām atrast pircējus. Viņi bija nogājuši dibenā.

Tāpēc lielākā dala civilistu, kurus es būtu varējis valdīt, bija drīz vien sakravājuši savas vērtīgākās mantiņas automašīnās un treileros, samaksājuši veselas bagātībiņas spekulantiem par benzīnu ceļam un sprukuši no šī dibena projām.

Man nebija savu bruņotu vienību. Tās, kas atradās šajā ezera krastā, man bija aizdevis Nacionālās Gvardes 42. jeb Varavīksnes divīzijas komandieris Lūkass Florio. Viņš bija iekārtojis savu štābu cietumā, Hiroši Matsumoto vecajā kabinetā. Viņš nebija beidzis Vestpointu un bija pārāk jauns, lai būtu karojis Vjetnamā, un dzīvoja Skenektedijā līdz ar to mēs nekad agrāk nebijām tikušies. Viņa vienībās bija tikai Baltie, daži Aziāti bija atzīti par Goda Baltajiem. Tāpat bija 82. Gaisa de-

aiz santa divīzijā. kaut kur bija arī Melno un Latīnamerikānu vienības, jo Armijā, gluži kā cietumos, turējās pie teorijas, ka ļaudis labāk sadzīvo ar savas rases pārstāvjiem.

Kaut arī man nav gadījies dzirdēt nevienu amatpersonu to atzīstam, šī segregācija darīja Bruņotos Spēkus līdzīgus golfa nūju komplektiem. Varēja lietot to vai šo, atkarībā no potenciālo pretinieku ādas krāsas.

Protams, Padomju Savienība, kuras pilsoņu kopumā bija atrodami visu veidu cilvēki, izņemot Melnos un Latīņamerikāņus, sūri grūti pārliecinājās, ka kareivji negrib no visa spēka cīnīties pret cilvēkiem, kas pēc izskata, domāšanas un valodas ir viņiem līdzīgi.

Varavīksnes divīzija tika nodibināta 1. Pasaules kara laikā; tas bija eksperimentāls mēģinājums integrēt dažādus amerikāņus, kas nedienēja Regulārajā Armijā. Tolaik aktīvajā dienestā iesauktās Rezerves Divīzijas bija katra no savas valsts daļas, taču tad kādam ienāca prātā nokomplektēt divīziju no jauniesauktajiem un brīvprātīgajiem, kas nākuši no visdažādākajām valsts malām, lai pierādītu, ka viņi spēj sadzīvot.

Varavīksne tolaik nozīmēja saskaņu starp dažādām Balto grupām, kuras iepriekš uzskatīja par visai nedraudzīgām. Kā izrādījās šai Karā, Lai Izbeigtu Karus, Pēdējā Vadža priekšspēlē Varavīksnes divīzija cīnījās tikpat labi kā visas citas.

Kad eksperiments bija pabeigts, 42. divīzija kļuva vienkārši par kārtējo Nacionālās Gvardes vienību, kura ar visiem kaujas apbalvojumiem tika nodota 1 no štatiem, un pagadījās Ņujorkas štats.

Tomēr varavīksnes simbols joprojām rotā divīzijas uzplečus.

Pirms mani arestēja par pastāvošās iekārtas graušanu, arī uz maniem uzplečiem bija varavīksne un ģenerāla zvaigzne pa virsu!

## 39.

PIRMAJĀS 2 NEDĒĻĀS Scipio rajona militārā komandanta amatā labākais, ko es paveicu šai novadā no ezera augšgala līdz Nacionālajam mežam, bija padarīt dažus kareivjus par ugunsdzēsējiem. Daži bija civilajā dzīvē bijuši ugunsdzēsēji tad nu es liku viņiem iepazīties ar pilsētiņas ugunsdzēsības tehniku, kas aplenkuma laikā bija palikusi neskarta. Gadījās 1 varena cuccne degvielas tvertnes visās ugunsdzēsēju mašīnās bija pilnas. Varēja likties, ka sabiedrībā, kurā visi zog visu, kas nav piesiets, kāds noteikti būs izsūknējis šo dārgum dārgo benzīnu.

Tomēr bieži vien pašā haosa viducī gadās uzdurties brīnumainiem, neizskaidrojamiem pilsoniskas atbildības paraugiem. Varbūt pēdējais, kam ļaudis vēl drusciņ tic, ir ugunsdzēsēji.

Es arīdzan pārraudzīju līku ekshumāciju blakus stallim. Viņi bija tur aprakti tikai pirms dažām dienām, bet tad Valdība Štata Policijas Izmeklētāja un Tiesu Medicīnas Eksperta, arī krustā sišanas erudīta, personā pavēlēja mums tos atkal izrakt. Valdībai vajadzēja viņus nofotografēt un noņemt pirkstu nospiedumus, un aprakstīt viņu stomatoloģisko vēsturi, ja tāda būtu, un acīmredzamās traumas, ja tādas būtu, un tādā garā. Šulcus mums nevajadzēja ekshumēt, tie jau vienreiz bija izrakti, lai atbrīvotu vietu Paviljonam.

Un mēs vēl nebijām atraduši tās jaunās sievietes galvaskausu. Vēl nebijām aizrakušies tik dziji, lai uzdurtos bez vēsts pazudušās Ceriņu Karalienes paurim.

Valdība, proti, šie 2 atbraukušie zelli, pavēstīja, ka tad, kad viņi savu būs padarījuši, mums vajadzēšot aprakt līķus daudz dziļāk. Tāds esot likums.

Mēs negribētu pārkāpt likumu, es teicu.

Izmeklētājs bija Melnais. Es nebūtu zinājis, ka viņš ir Melnais, ja pats nepateiktu.

Es jautāju, vai viņš nevar nokārtot, lai Apgabals vai Štats, vai kāds patur nelaiķus, līdz tuvākie radinieki, ja tādi būtu, varētu izlemt, ko ar tiem iesākt. Es cerēju, ka viņus aizvedīs uz Ročestcru un tur balzamēs vai sasaldēs, vai kremēs, vai vismaz apglabās kaut cik pieklājīgā tarā. Šeit viņi bija aprakti, kādi bija, pašu drēbēs.

Viņš teica, ka mēģinās to noskaidrot, bet lai es nelolojot nekādas cerības. Viņš teica, ka Apgabals ir izputējis un Štats, un visa Valsts ir izputējusi, un arī viņš pats. Savu iekrāto mazumiņu viņš pazaudējis, ieguldīdams to Microsecond Arbitrage.

Kad Valdība bija aizbraukusi, manā priekšā bija problēma, kā izrakt daudz dziļākus kapus. Es negribēju lūgt Nacionālās Gvardes vīrus to darīt ar lāpstām. Viņi jau bija nīgri par to, ka liku līķus izrakt, un šā vai tā tapa arvien drūmāki, jo, kaut arī nekas liels vēl nebija noticis, arvien vairāk sāka izskatīties, ka atgriezties civilajā dzīvē viņiem vairs nebūs lemts. Lepnums par Kājnieku Kaujas Medaļām sāka izčākstēt.

Otrā ezera krastā dabūjamo ieslodzīto darbaspēku es nedrīkstēju izmantot. Arī tāds bija likums. Un tad es atcerējos, ka koledžai bija ekskavators, kas gāja ar dīzeļdegvielu, kura nebija sevišķi pieprasīta melnajā tirgū. Tātad, ja kāds sameklētu ekskavatoru, tā tvertnē vēl varētu būt degviela.

Viens kareivis to sameklēja, un tvertne bija pilna! Brīnums!

Es jautāju atkal: Cik ilgi vēl lai es palieku Ateists?

Tvertne bija pilna tāpēc, ka, sākoties izceļošanai, Scipio bija tikai viens dīzcļautomobilis. Tas bija kadiljaks, ko General Motors laida pārdošanā ap to laiku, kad mūs patrieca no Vjetnamas. Tas joprojām ir šeit. Tāda ķerra, ka tikpat labi varētu doties svētdienas izbraukumā ar Ēģiptes piramīdu.

Agrāk tas piederēja kādas tārkingtonietes tēvam. Viņš brauca uz meitas izlaidumu, un tad autiņš salūza pie pašas Melnā Kaķa kafejnīcas. Arī pa ceļam no Ņujorkas līdz turienei tas bija vairākkārt stājies pats pēc savas gribas. Tad nu īpašnieks aizgāja uz saimniecības preču veikalu, nopirka melno krāsu un pindzeli, uzkrāsoja uz katra sāna pa milzīgai ķerrai un pārdeva Lailam Hūpcram par 1 dolāru.

Un šis cilvēks bija General Motors direktoru padomes loceklis!

īsajā laiciņā, kamēr visi līķi atkal bija virszemē, 1-u no tiem pieprasīja kāds cilvēks, kas ieradās ar toijotas katafalku un Ročesteras apbedīšanas biroja darbinieku. Tas bija Dr. Čarltons Hūpers, kurš reiz tika aicināts Nezo York Knicherbockers basketbola komandas rezervistos, tomēr vairāk gribēja kļūt par fiziķi. Kā jau esmu teicis, viņš bija 2 metrus garš.

Pamatīgs makans!

Es jautāju apbedītājam, kur viņš dabūjis benzīnu šim braucienam.

Iesākumā viņš negribēja to izpaust, bet es uzstāju. Pēdīgi viņš sacīja: Pamēģiniet krematorijā aiz Medovdeilas kino kompleksa. Prasiet pēc Gvido.

Es jautāju Čarltonam, vai viņš atbraucis visu garo ccju no Vaksahačijas, no Teksasas. Cik man bija zināms, viņš tur veica eksperimentus milzīgajā elementārdaļiņu paātrinātājā "Superdragātājā". Čarltons izstāstīja, ka Superdragātājam nogriezuši finansējumu, tāpēc viņš pārvācies uz Ženēvu, tepat Ņujorkas štatā. Viņš mācot fiziku Hobarta koledžas pirmkursniekiem.

Es jautāju, vai Superdragātāju nevarētu pārvērst par cietumu.

Viņš atteica, ka varbūt tiešām kādu bariņu slikto zēnu varētu tur iespundēt un tad paraut slēdzi, lai mati saceļas vertikāli un ķermeņa temperatūra paaugstinās par pāris grādiem pēc Celsija.

Nedēlu pēc tam, kad Čarltons bija aizvedis sava tēva līķi un mēs bijām ar ekskavatoru aprakuši visus pārējos likumīgajā dziļumā, kādu pēcpusdienu šajā kādreiz tik rāmajā pilsētiņā mani pamodināja drausmīga jezga. Es tolaik dzīvoju rātsnamā un pēcpusdienās mēdzu nosnausties.

Troksnis nāca no šejienes. Kauca motorzāģi. Dunēja veseri. Izklausījās pēc armijas. Cik man bija zināms, šeit vajadzēja būt tikai 4 gvardiem ugunsdzēsējiem.

Pieņemšanas telpā bija jādežūrē 1-am kareivim, kas pamodinātu mani, ja rastos kāds svarīgs darāmais, bet viņš bija nozudis. Bija pats aizgājis skatīties, kas par desām. Nebiju saņēmis brīdinājumu, ka būtu gaidāms kas īpašs.

Tad nu es 1 pats vilkos kalnup pa Klintona ielu. Kājās man bija civilista kurpes, mugurā maskēšanās tērps, ko man bija iedevis ģenerālis Florio, piesviezdams klāt pa 1 savai zvaigznei katram plecam. Tāda nu bija mana uniforma.

Uzkāpis Klintona ielas galā, es ieraudzīju ģenerāli Florio komandējam zaldātus, ko viņš bija atvedis no savas ezera puses. Viņi pārvērta koledžas pagalmu telšu pilsētiņā. Citi darināja tai apkārt dzeloņstiepļu žogu.

Man nevajadzēja jautāt, ko tas viss nozīmē. Nevarēja neredzēt, ka Tārkingtonā koledža, kas bija palikusi maza, kamēr cietums otrpus ezeram auga augumā, tagad pati tapa par cietumu.

Ģenerālis Florio pagriezās pret mani un uzsmaidīja. Sveiki, cietuma priekšniek Hartke! viņš sacīja.

Kad pagalmā gluži kā uz šaha dēla bija uzslietas šīs 10-vietīgās teltis, atvestas no arsenāla, kas pie šosejas pretī Medovdeilas kino kompleksam, tad aina rādījās visai loģiska. Apkārtējās ēkas Samozas zāle, šī bibliotēka, grāmatnīca, Paviljons un pārējās ar ložmetējniekiem logos un durvīs un dzeloņstieplēm starpās bija brangu brangās cietuma sienas.

Ģenerālis Florio man sacīja: Nebūs vairs tik vientulīgi.

Atceros kādu lekciju, kurā Deimons Sterns stāstīja, kā ar vairākiem Tārkingtonas audzēkņiem bijis Aušvicē, Polijā, kur Pēdējā Vadža laikā bija nacistu bēdīgi slavenā nāves nometne. Sterns mēdza piepelnīties, vezdams ceļojumos uz Eiropu tos audzēkņus, kurus vecāki vai aizbildņi negribēja redzēt arī Ziemassvētku vai vasaras brīvdienās. Par to, ka aizveda dažus uz Aušvici, viņš pamatīgi dabūja trūkties. Viņš darīja to, impulsa vadīts un nevienam neprasīdams atļauju. Aušvice nebija paredzēta programmā, un daži audzēkņi bija no tās loti satriekti.

Lekcijā viņš teica, ka, ja no taisnajām, kārtīgajām ieliņām un vecajiem, stiprajiem divstāvu mūra namiem aizvāktu žogus, karātavas un gāzes kameras, tur varētu iekārtot gluži jauku tautas augstskolu tuvējo apvidu trūcīgajiem un augstāk izsisties gribošajiem ļaudīm. Viņš stāstīja, ka nami celti vairākus gadus pirms 1. Pasaules kara kā mājīga Austroungārijas impērijas karabāze. Viņš piebilda, ka imperatoram viens no tituliem bijis: "Aušvices hercogs".

Šajā ezera pusē ģenerālim Florio bija vajadzīgi mūsu sanitārie mezgli. Kā podus cietumniekiem nāksies lietot spaiņus savās teltīs, tomēr tos varēs iztukšot apkārtējo ēku tualetēs un no turienes aizskalot uz Scipio modernajām notekūdeņu attīrīšanas iekārtām. Otrā ezera krastā viņiem nācās visu aprakt.

Un nebija dušu.

Mums te bija daudz dušu.

Runājot par aplenkumu, drīzāk aizkustinoši nekā šausmīgi, protams, ir tas, cik maz izbēgušie cietumnieki izpostīja šīs koledžas teritoriju. It kā jau būtu bijuši pārliecināti, ka pašiem nāksies mūžu mūžos te palikt.

Tas man atsauc atmiņā vēl kādu Deimona Sterna lekciju par to, kā Krievijā Petrogradas trūcīgie, skarbie un bada nomocītie ļaudis uzvedušies, kad 1917. gadā ielauzušies cara pilī. Pirmo reizi mūžā viņi ieraudzījuši tik milzīgas bagātības un bijuši neprātīgi nikni, grasījušies sākt grautiņu.

Taču tad kāds vīrs pievērsis viņu uzmanību, izšaudams griestos, un sacījis: Biedri! Biedri! Tas viss tagad ir mūsu! Nepostīsim!

Pēterburgu jeb Petrogradu viņi nosauca par Leņingradu. Tagad tā atkal ir Pēterburga.

Savā ziņā izbēgušie cietumnieki darbojās līdzīgi neitronbumbai. Viņi nežēloja dzīvās būtnes, bet pret ēkām un inventāru bija izturējušies pārsteidzoši saudzīgi.

Turpretim vicnriteņbraucējs Deimons Sterns atdeva savu dzīvību par dzīvām būtnēm. Tie pat nebija cilvēki. Tie bija zirgi. Un tie pat nebija viņa zirgi.

Viņa sieva un bērni tika projām un, cik esmu dzirdējis, tagad dzīvo Lakavonnas pilsētā, kur viņiem ir radi. Jauki, ja cilvēkam ir radi, pie kuriem var aizbēgt.

Taču Deimons Sterns dus dziļi zem zemes tuvu vietai, kur krita, blakus stallim, Musketes kalna ēnā, Saulei norietot.

Deimona sieva Vanda Džona pēc aplenkuma atgriezās šeit ar furgoninu, kas piederot, kā viņa teica, viņas pusbrālim. Lai tiktu no Lakavonnas uz šejieni, vina bija par benzīnu samaksājusi veselu bagātību. Es jautāju, kā vina pelna naudu, un vina paskaidroja, ka šie ar Deimonu iekrājuši brangu jenu krājumu, ko glabājuši ledusskapi, kārbā ar uzrakstu "Briseles kāposti".

Deimons vinu pamodinājis nakts vidū un teicis, lai steigšus ņem bērnus, kāpj folksvāgenā un brauc uz Ročesteru, neieslēdzot lukturus. Viņš bija dzirdējis sprādzienu ezera otrā krastā un redzējis kluso armiju pa ledu tuvojamies Scipio. Laulāto pēdējā saskaršanās bija brīdī, kad viņš iedeva Vandai Džūnai kārbu ar uzrakstu "Briseles kāposti".

Pats Deimons, neklausot sievas iebildumiem, palika, lai celtu trauksmi. Viņš teica, ka vēlāk pievienošoties, braukdams līdzi kādam citam vai, ja nāksies, aiziedams ar kājām uz Ročesteru pa lauku celiņiem, kurus viņš zinot. Turpmākie notikumi nav īsti skaidri. Viņš droši vien piezvanīja vietējai policijai, bet neviens no tiem nav izdzīvojis, lai to apliecinātu. Viņš pamodināja daudzus cilvēkus kaimiņu mājās.

Ticamākā versija ir tāda, ka viņš dzirdējis stallī šaušanas troksni un nesaprātīgi gājis skatīties. Tur kāds Brīvības Cīnītājs izklaidējās, šaudams zirgiem vēderā ar Kalašņikova automātu. Viņš nešāva zirgiem galvā.

Deimons droši vien pieprasīja, lai izbeidz, un Brīvības Cīnītājs nošāva arī viņu.

Viņa sieva negribēja vīra līķi. Viņa teica, ka šeit Deimons nodzīvojis sava mūža laimīgākos gadus, tāpēc viņam šeit arī jāpaliek. Viņa bija atbraukusi pēc savas ģimenes 4 vienriteņiem. Tos atrast bija viegli. Karavīri bija uz maiņām mēģinājuši ar tiem braukt. Pirms viņiem arī daži ieslodzītie bija mēģinājuši, bet, cik man zināms, nevienam nav izdevies iemanīties.

Tad nu es gāju pa Klintona ielu atpakaļ uz rātsnamu, lai apdomātu jaunāko pavērsienu savā karjerā, proti, priekšā stāvošos cietuma priekšnieka pienākumus.

Pie rātsnama stāvēja Corniche markas rolsroiss, 2-vietīgs auto ar nolaižamu jumtu. Kam bija šāda mašīna, tam noteikti bija arī gana daudz jenu vai marku, vai kādas citas stabilas valūtas, lai melnajā tirgū nopirktu sev tik daudz benzīna, ka var braukāt, kur vien iegribas.

Nodomāju, ka cildenie spēkrati droši vien pieder kādam Tārkingtonas audzēknim vai viņa vecākiem, kuri cerējuši dabūt atpakaļ mantību, kas atstāta kopmītnēs brīvdienu sākumā; brīvdienu, kuras acīmredzot nekad vairs nebeigsies.

Kareivis, kam vajadzēja dežūrēt pieņemšanas telpā, bija atgriezies savā vietā. Viņš bija atgriezies postenī pēc tam, kad ģenerālis Florio pavēlējis viņam izbeigt slaistīties ar pirkstu anālajā atverē un sākt strādāt, stiept dzeloņdrātis vai sliet teltis. Viņš sagaidīja mani pie parādes durvīm un pavēstīja, ka man ir apmeklētājs.

Tad nu es jautāju: Kas tas ir par apmeklētāju?

Un viņš atbildēja: Jūsu dēls, ser.

Tas bija kā zibens spēriens. Jūdžins ir šeit? es jautāju. Jūdžins, jaunākais, bija paziņojis, ka nekad mūžā vairs negribēšot mani redzēt. Vai tas nav līdzīgi mūža ieslodzījumam? Un tagad viņš brauc ar rolsroisu? Jūdžins?

-    Nē, ser, atbildēja kareivis, ne Jūdžins.

-    Man ir tikai viens dēls, un tas ir Jūdžins! es sacīju. Par ko tad šis uzdevās?

Viņš man teica, ser, paskaidroja kareivis, ka viņš esot jūsu dēls Robs Rojs.

Ar šo pierādījumu pilnīgi pietika, lai es pārliecinātos, ka mani tiešam kabinetā gaida mans dēls. Vinu sauca Robs Rojs… "Robs" un "Rojs", un es atkal biju Filipīnu salās, tikko patriekts no Vjetnamas. Es atkal biju gultā ar kaislīgu kara korespondenti no laikraksta Des Moines Register. Viņas lūpas bija kā dūnu spilveni, un es viņai stāstīju, ka, ja es būtu iznīcinātājs, lidmašīna, tad mani no vienas vietas varētu apzīmēt ar maziem cilvēciņiem.

Es aprēķināju, cik viņam gadu. Iznāca 23, tātad jaunākais no maniem bērniem. Pastarītis manā saimē.

Viņš sēdēja mana kabineta priekštelpā. Kad es ienācu, viņš piecēlās. Viņš bija tieši tikpat garš, cik es. Viņam bija tādi paši mati gan pēc krāsas, gan pēc faktūras. Viņš nebija skuvies, un potenciālā bārda bija tikpat melna un bieza kā manējā. Mūsu 4 acis bija zaļgani dzintarainas. Mums bija vienādi deguni, tādi paši kā manam tēvam. Viņš bija uztraucies un pieklājīgs, ģērbies dārgās atpūtnieka drēbēs. Ja viņš būtu bijis garīgi atpalicis vai vienkārši stulbs, kāds viņš nebija, tad varētu būt pavadījis 4 laimīgus gadus Tārkingtonā, ar šādu auto jo īpaši.

Es biju apdullis. Nākot iekšā, biju novilcis mēteli, lai viņš redz manas ģenerāla zvaigznes. Tas vismaz bija kaut kas. Vai daudziem puikām tēvi ir ģenerāli?

-     Kā es varu jums palīdzēt? es sacīju.

-     Es īsti nezinu, ar ko sākt… viņš bilda.

-    Es domāju, jūs jau esat sācis, pateikdams sargam, ka esot mans dēls, es teicu. Vai tas ir joks?

-    Jums liekas, ka tas ir joks? viņš atjautāja.

-     Es neteikšu, ka jaunībā biju Svētais, un es ilgstoši biju projām no mājām, es sacīju, taču es nekad neesmu mīlējies, uzdodamies par kādu citu. Pēc tam mani vienmēr būtu bijis viegli sameklēt, ja vien kāda to būtu loti gribējusi. Tātad, ja es tiešām kādreiz esmu radījis ārlaulības bērnu, tad tas man ir milzīgs pārsteigums. Es gan domāju, ka māte, tiklīdz uzzinātu, ka ir stāvoklī, būtu ar mani sazinājusies.

-    Es zinu 1 māti, kas to nedarīja, viņš sacīja.

Pirms paspēju ko atbildēt, viņš izgrūda vārdus, ko noteikti bija pa ceļam daudzreiz atkārtojis. Šī būs ļoti īsa vizīte, viņš sacīja. Es parādīšos un pazudīšu vēja ātrumā. Es esmu ceļā uz Itāliju, bet šo valsti nekad mūžā vairs negribu redzēt, sevišķi Dubuku.

Izrādījies, ka viņam nācies piedzīvot pārbaudījumu, kas vilcies daudz ilgāk nekā Scipio aplenkums un viņam droši vien bija grūtāks nekā man Vjetnama. Aiovas pilsētā Dubukā, kur viņš bija par saviem līdzekļiem nodibinājis un vadījis bezmaksas bērnudārzu, viņš tika tiesāts par pedofiliju.

Viņš nebija precējies, un šis apstāklis zvērinātos noskaņoja pret viņu, tas bija samaitājošs faktors, tāpat kā dalība Vjetnamas karā.

-    Es uzaugu Dubukā, viņš man stāstīja, un arī kapitāls, ko es mantoju, bija nopelnīts Dubukā. Tā bija gaļas nauda.

-     Es gribēju kaut ko dot Dubukai pretī. Tur ir loti daudz vientuļu vecāku, kas audzina bērnus, cīkstēdamies ar trūkumu, un ir daudz ģimeņu, kurās abi vecāki strādā, lai varētu puslīdz pienācīgi pabarot un apģērbt savus bērnus, un es nodomāju, ka Dubukai visvairāk ir vajadzīgs jauks bērnudārzs, par kuru nebūtu jāmaksā.

Divas nedēļas pēc bērnudārza atvēršanas viņš tika arestēts par pedofiliju, jo vairāki bērni bija pārnākuši mājās ar iekaisušiem dzimumorgāniem.

Galu galā, kad uztriepēm no bērnu čūlām bija veiktas analīzes, izrādījās, ka vainīga sēnīte. Tā bija visai līdzīga cirkšņa epidermofītijas izraisītājai un varbūt pat jauns tās paveids, kas iemanījies izturēt šīs ligas populārāko pretlīdzekļu uzbrukumus.

Taču, kamēr tas tika noskaidrots, vinu noturēja cietumā 3 mēnešus, nelaižot ārā ne par kādu drošības naudu, un Nacionālajai Gvardei nācās sargāt vinu no linčotāju pūla. Viņam par laimi, Dubukā, tāpat kā daudzās citās pilsētās, policijai bija pieejams bruņumašīnu un kājnieku vienību atbalsts.

Pēc attaisnošanas vinu nācās aizvest no pilsētas un projām uz Ilinoisu slēgtā tankā, citādi kāds būtu vinu nogalinājis.

Tiesnesis, kas vinu attaisnoja, tika nogalināts. Viņš bija itāliešu izcelsmes. Kāds viņam aizsūtīja paštaisītu bumbu, kas bija noslēpta lielā salami.

Taču šis mans dēls to visu man izstāstīja tikai pirms pašiem pēdējiem vārdiem: Nu ir laiks atvadīties. Stāstu par savām ciešanām viņš ievadīja ar šādiem vārdiem: Es ceru, ka tu saproti, es negribu tev uzkraut nekādu emociju slogu.

Neraizējies, es atteicu.

Atmiņas par mūsu tikšanos tagad raisa manī siltas izjūtas. Es tomēr biju viņam paticis, biju licies viņam pietiekami saprotošs, lai varētu kaut mazu mirklīti izkratīt man sirdi kā īstam tēvam.

Iesākumā, kad mēs loti uzmanīgi zondējām viens otru un es vēl nebiju atzinis, ka viņš ir mans dēls, es viņam jautāju, vai vārds "Robs Rojs" tiešām ir viņa dzimšanas apliecībā vai arī mātei vienkārši labpaticis viņu tā iesaukt.

Viņš apliecināja, ka šis vārds tiešām ir viņa dzimšanas apliecībā.

-    Un kas dzimšanas apliecībā ir minēts kā tēvs? es jautāju.

-    Tas ir kāds Vjetnamā kritis karavīrs, viņš atbildēja.

-    Vai atceraties viņa vārdu? es jautāju.

Nu nāca pārsteigums. Tas bija mana svaiņa vārds Džeks Patons, kuru šī puiša māte nekad nebija satikusi, par to es esmu pārliecināts. Droši vien es viņai Manilā stāstīju par Džeku, un viņa iegaumēja šo vārdu, kā arī to, ka viņš bijis vecpuisis un kritis par savu valsti.

Es nodomāju: "Veco labo Džek, lai kur tu esi, tagad tev atkal būtu jāsmejas līdz nāvei."

-    Kāpēc jūs domājat, ka es esmu jūsu tēvs, nevis viņš? es jautāju. Jūsu māte beidzot jums to pateica?

-    Viņa uzrakstīja man vēstuli, viņš atbildēja.

-    Vai tad aci pret aci nevarēja pateikt?

-    Nevarēja, viņš paskaidroja. Viņa nomira ar aizkuņģa dziedzera vēzi, kad man bija 4 gadi.

Tas bija trieciens. Pēc mūsu mīlēšanās viņa nudien nebija dzīvojusi ilgi. Man vienmēr ir paticis domāt, ka sievietes, ar kurām esmu mīlējies, dzīvo, zel un plaukst. Es biju iztēlojies, ka šī puiša māte, šī gudrā un velna pilnā sievieta ar lūpām kā dūnu spilveniem, dzīvo, zel un plaukst.

-    Uz nāves gultas viņa uzrakstīja man vēstuli, viņš turpināja, kura tika nodota glabāšanā 1 Dubukas advokātu kantorim un to drīkstēja atvērt tikai tad, kad būs nomiris tas krietnais cilvēks, kurš māti apprecēja un mani adoptēja. Viņš nomira tikai pirms gada.

-   Vai vēstulē bija sacīts, kāpēc jūs tikāt nosaukts par Robu Roju? es pajautāju.

-    Nē, viņš atbildēja, es domāju, ka viņai droši vien patika tas sera Valtera Skota romāns, kas tā saucas.

-    Droši vien… es norūcu. Vai gan viņam vai kādam citam būtu labāk, uzzinot, ka vārda atšifrējums slēpjas 2 dalās skotu viskija, 1 daļā salda vermuta, ledus kubiņā un citrona mizā?

-    Kā jūs mani atradāt? es jautāju.

-     No sākuma man likās, ka nemaz negribēšu jūs meklēt, viņš teica. Taču pirms 2 nedēļām es izdomāju, ka vismaz 1-reiz mums ir jāsatiekas. Tad es zvanīju uz Vestpointu.

-    Man jau gadiem nav bijis ar viņiem nekādu kontaktu, es sacīju.

-     Tieši tā viņi man teica, sacīja viņš. Taču tieši pirms mana zvana viņiem bija zvanījis Ņujorkas štata gubernators, kurš teicis, ka tikko iecēlis jūs par Gvardes ģenerāli, un gribējis pārliecināties, vai nav apmuļķots. Viņš gribēja zināt, vai jūs tiešām esat tas, par ko uzdodaties.

-      Labi, es noteicu. Mēs joprojām stāvējām priekštelpā. Es nedomāju, ka mums jātaisa asins analīzes, lai noskaidrotu, vai tu esi vai neesi mans dēls. Tu esi tieši tāds, kāds es biju tavā vecumā, kā izspļauts. Tev jāzina, ka es tiešām mīlēju tavu māti…

-    Viņas vēstulē bija rakstīts, ka tu esi bijis loti iemīlējies, viņš piebilda.

-    …un tev nāksies man ticēt, es turpināju, ja es būtu zinājis, ka viņa ir stāvoklī, es būtu rīkojies, kā pieklājas. Es īsti nezinu, ko tieši mēs būtu darījuši, bet mēs noteikti kaut kā būtu to nokārtojuši.

Es pirmais iegāju kabinetā. Nāc vien iekšā. Te ir pāris atzveltnes krēsli. Varēsim aizvērt durvis.

-    Nē, nē, nē, viņš teica, es jau braucu. Es tikai domāju, ka mums šo 1 reizīti jāsaredzas. Tas nu ir noticis. Nebija tik traki.

-     Man patīk vienkāršība dzīvē, es sacīju, taču, ja tu tagad uzreiz aizbrauksi, tas būs pārāk vienkārši gan man, gan, es ceru, arī tev.

Tad nu es ievedu viņu kabinetā un aizvēru durvis, un mēs apsēdāmies atzveltnes krēslos 1 otram pretī. Mēs nebijām pieskārušies 1 otram. Mēs palikām nepieskārušies.

-    Es labprāt piedāvātu kafiju, es teicu, bet šai ielejā nevienam nav kafijas.

-    Man mašīnā drusku ir, viņš sacīja.

-    Protams, es atteicu. Nevajag iet pakal; lai jau paliek. Es nokrcmšlojos. Atvaino, ka es tā sacīšu, bet izskatās, ka par tevi varētu teikt: "Tas gan dzīvo, cepuri kuldams."

Viņš atbildēja, ka tiešām finansiālu grūtību viņam neesot. Dubukas gaļas rūpnieks, kas apprecēja viņa māti un adoptēja viņu, bija neilgi pirms nāves pārdevis savu uzņēmumu Bratpuhras šaham par tīra zelta stieņiem, kurus noguldījis kādā Šveices bankā.

Gaļas rūpnieku sauca Louels Fenstermcikers, tātad mana dēla pilnais vārds bija Robs Rojs Fenstermcikers. Robs Rojs teica, ka noteikti nemainīšot savu uzvārdu uz Hartki, jo jūtoties kā Fenstermcikers, nevis kā Hartke.

Patēvs bijis loti labs pret viņu. Robs Rojs teica, ka viņam nepalicis vienīgi tas, kā viņš audzējis gaļas teļus. Nabaga lopiņi, teju piedzimuši, lika iesprostoti tik šauros būros, kur knapi varēja pakustēt, lai viņu muskuli būtu gardāki un mīkstāki. Kad viņi bija nobaroti pietiekami lieli, viņiem pārgrieza rīkli, un viņi nekad nebija ne skrējuši, ne lēkājuši, ne draudzējušies nebija darījuši neko, kā dēl būtu vērts dzīvot.

Par kādiem grekiem?

Robs Rojs teica, ka mantotā bagātība no sākuma mulsinājusi viņu. Līdz pat loti nesenam laikam viņam nav ne prātā nācis pirkt tādu mašīnu, ar kādu viņš atbraucis šurp, vai arī tādu kašmiras žaketi vai Itālijā ražotas kirzakādas kurpes. Šādi tērpies viņš bija ieradies pie manis. Kad Dubukā neviens cits nevarēja atļauties melnā tirgus kafiju un benzīnu, es arī iztiku bešā. Es visur gāju ar kājām.

-    Un kas notika tai loti nesenajā laikā? es jautāju.

-     Mani arestēja par pedofiliju, viņš atbildēja.

Man pēkšņi uznāca psihosomatiska nātrenes lēkme, niezēja visās malās.

Viņš man visu izstāstīja.

Es sacīju: Paldies, ka dalījies ar mani šai pārdzīvojumā.

Nātrene pazuda tikpat ātri kā parādījusies.

Es jutos brīnišķīgi, biju laimīgs, ka viņš var mani nopētīt un domāt, kas vien viņam ienāk prātā. Kad likumīgie bērni varēja mani nopētīt un domāt, kas vien viņiem ienāk prātā, es reti biju laimīgs.

Kāda bija atšķirība? Riebīgi to atzīt, atbilde ir tik nožēlojama… Bet te nu būs: man vienmēr bija gribējies kļūt par ģenerāli, un nu man beidzot bija ģenerāļa zvaigznes.

Cik mulsinoši but cilvēkam.

Jāņem vērā arī šāds apstāklis: man vairs nebija sievas un sievasmātes uz kakla. Kāpēc es viņas tik ilgi turēju mājās, kaut arī bija skaidri redzams, ka viņas dara manu bērnu dzīvi nepanesamu?

Droši vien sirds dziļumos manī mājoja ticība, ka tiešām kaut kur pastāv liela grāmata, kurā viss ir ierakstīts, un ka es gribēju kādu iespaidīgu pierādījumu, lai tiktu tur ierakstīts pie žēlsirdīgajiem.

Es jautāju, kur Robs Rojs studējis.

-    Jeilā, viņš atbildēja.

Es viņam izstāstīju, ko Helēna Doula teikusi par Jeilu, ka to vajadzētu dēvēt par "Plantāciju īpašnieku Tehnikumu".

-     Nesaprotu… viqš sacīja.

-      Man arī vajadzēja lūgt, lai viņa paskaidro, es teicu. Viņa apgalvoja, ka Jeila esot vieta, kur plantāciju īpašnieki iemācoties panākt, lai iedzimtie slaktē cits citu, nevis viņus.

-   Tas izklausās drusku pārspīlēti, viņš noteica un tad pajautāja, vai mana pirmā sieva vēl ir dzīva.

-     Man tikai 1 ir bijusi, es teicu. Jā, viņa ir dzīva.

-    Mātes vēstulē bija daudz par viņu rakstīts, viņš sacīja.

-    Tiešām? es brīnījos. Piemēram, kas?

-    Tas, kā viņai uzbraucis auto tieši tajā dienā, kad tu grasījies vest viņu uz žetonvakaru. Tas, kā viņai iestājusies kāju paralīze, bet tu viņu tomēr apprecējis, lai gan visu atlikušo mūžu viņai nākas pavadīt ratiņos.

Ja tā bija rakstīts šajā vēstulē, tad es droši vien viņa mātei biju to stāstījis.

-     Un vai tavs tēvs vēl ir dzīvs? viņš jautāja.

-     Nē, es atbildēju. Viņam pie Niagāras uzgāzās virsū suvenīru veikala griesti.

-    Vai viņš jelkad atguva redzi? viņš jautāja.

-    Atguva ko?… es pārjautāju. Un tad attapos, ka jautājums balstās uz vēl kādām blēņām, ko biju sastāstījis viņa mātei.

-     Redzi, viņš atkārtoja.

-     Nē, cs atteicu. Neatguva.

-     Man tas likās tik brīnišķīgi, viņš sacīja, kā viņš akls atgriezās no kara un tu viņam lasīji priekšā Šekspīru.

-    Viņš tiešām mīlēja Šekspīru, es bildu.

-   Tātad, sacīja Robs Rojs, es esmu cēlies nevis no 1 kara varoņa, bet no 2-iem.

-    Kara varoņa? es pārjautāju.

-    Es zinu, ka tu pats sevi nekad tā nesauksi, viņš teica, bet Māte rakstīja, ka tu tāds esi bijis. Un savu tēvu tu noteikti vari tā dēvēt. Cik ir tādu amerikāņu, kas 2. Pasaules karā notriekuši 28 vācu lidmašīnas?

-     Mēs varētu aiziet uz bibliotēku paskatīties, cs sacīju. Šeit ir loti laba bibliotēka. Var atrast visu, ja vien cītīgi meklē.

-    Kur ir apglabats tēvocis Robis? viņš jautāja.

-    Kas?

-    Tavs brālis, mans tēvocis Robis, viņš paskaidroja.

Man nekad nav bijis brāļa. Nācās improvizēt. Mēs izkaisījām viņa pelnus no lidmašīnas.

-   Tev nudien ir bijis nelaimīgs liktenis, viņš sacīja. Tēvs no kara atgriežas akls. Jaunības mīļoto notriec auto tieši pirms žetonvakara. Brālis, beisbolists, nomirst ar spinālo meningītu, tikko uzaicināts spēlēt Nezu York Yankees.

-    Mjā… nu, dzīvē jāspēlē ar tādām kārtīm, kādas iedalītas, cs sacīju.

-    Tev vēl ir viņa cimds? viņš jautāja.

-    Nē, es atbildēju. Par kādu cimdu gan es būtu viņa mātei sagvelzis pirms 24 gadiem Manilā, kad mēs abi bijām piesūkušies Saldo Robu Roju?

-    Tu visu kara laiku nēsāji to līdzi, bet tagad tā vairs nav? viņš jautāja.

Viņš acīmredzot runāja par mana neeksistējošā brā|a neeksistējošo beisbola cimdu. Kad es atgriezos mājās, kāds man to nozaga, es klāstīju. Droši vien domāja, ka parasts beisbola cimds. Zaglis nekādi nevarēja zināt, cik daudz tas man nozīmē.

Viņš piecēlās. Tagad man tiešām jāiet.

Es arī piecēlos.

Skumīgi pakratīju galvu. Atteikšanās no dzimtās zemes nebūs tik viegla, kā tev liekas.

-Tai nav lielāka nozīme kā manai horoskopa zīmei, viņš teica.

-    Kam tad? es jautāju.

-    Dzimtajai zemei, viņš precizēja.

-    Tad jau tu redzēsi, es teicu.

-    Bet, tēt… viņš bilda. Nebūs jau pirmā reize.

-     Vai tu zini, kur šai ielejā varētu dabūt benzīnu? viņš jautāja. Nav svarīgi, cik maksā.

-    Vai līdz Ročesterai tev pietiek? es vaicāju.

-    Jā, viņš atbildēja.

-     Nu tad, es sacīju, brauc atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atbrauci. Tu neapmaldīsies, tas ir vienīgais ceļš projām no šejienes. Pirms Ročesteras pilsētas robežas tu redzēsi Medovdeilas kino kompleksu. Aiz tā ir krematorija. Pēc dūmiem neskaties. Tā strādā bez dūmiem.

-    Krematorija? viņš pārjautāja.

-     Tieši tā, krematorija, cs sacīju. Piebrauc pie krematorijas un prasi Gvido. Cik esmu dzirdējis, viņam esot benzīns tādiem, kam ir nauda.

-    Vai šokolāde arī viņam varētu būt? jautāja Robs Rojs.

-    Nezinu, es atteicu. Var paprasīt.

## 40 .

UZ ŠĪS LAIMĪGĀS planētas netrūkst nenieka bērnu izvarotāju, bērnu šāvēju, bērnu mērdētāju, bērnu bombardētāju, bērnu slīcinātāju, bērnu šaustītāju, bērnu dedzinātāju, bērnu pa logu izmetēju. Ieslēdziet televizoru. Tomēr laimīgā kārtā mans dēls Robs Rojs Fenstermcikers nav viņiem piederīgs.

Labi. Mans stāsts ir gandrīz galā.

Un, lūk, kāda zina mani nupat galīgi satrieca. Kad to izdzirdēju no sava advokāta, es tiešām novaidējos: Ai…

Hiroši Matsumoto bija izdarījis pašnāvību savā dzimtajā pilsētā Hirosimā! Bet kāpēc lai es tik loti to pārdzīvotu?

Viņš to izdarījis pašā rītausmā, pēc Japānas laika, protams, sēdēdams savā motorizētajā ritenkrēslā blakus piemineklim, kas Hirosimā uzsliets tieši tai vietā, kur nokrita atombumba, kad mēs vēl bijām mazi puikas.

Viņš nelietoja šaujamieroci vai indi. Viņš izdarīja harakiri, ar nazi izgāzdams sev zarnas pašnoniecinošā rituālā, ko reiz piekopa pazemoti senās profesionālu karavīru kastas pārstāvji samuraji.

Un tomēr, cik man izdevies noskaidrot, viņš nekad nav vairījies no saviem pienākumiem, nekad neko nav zadzis, nekad nevienu nav nogalinājis vai ievainojis. Klusie ūdeņi ir dziji. Dusi saldi.

Ja kaut kur tiešām ir liela grāmata, kurā viss tiek ierakstīts un kura Pastardienā būs jālasa rindu pēc rindas, neko neizlaižot, tad lai tur top ierakstīts, ka es, kā šī iestādījuma priekšnieks, pārvietoju notiesātos likumpārkāpējus no teltīm pagalmā uz apkārtējām ēkām. Viņiem vairs nevajadzēja izkārnīties spaiņos un baiļoties, ka nakts vidū vējš aizpūtīs viņu mājas. Ēkās, izņemot šo, tika ar cementa blokiem izbūvētas kameras, katra paredzēta 2 vīriem, bet lielākoties tajās bija izmitināti pa 5.

Karš ar Narkomāniju turpinās.

Apkārt šim iekšējam ēku lokam es liku uzsliet 2 jaunus, paralēlus žogus un starp tiem izlikt kājnieku mīnas. Ložmetēju ligzdas tika pārvietotas uz nākamā ēku loka durvīm un logiem, uz Normana Rokvela zāli, Pahlavi Paviljonu, un tādā garā.

Manas pārvaldes laikā Nacionālā Gvarde tika nomainīta ar Federālo spēku vienībām; tas notika pēc mana ieteikuma. Tādējādi mūs vairs nesargāja zaldātu drānās ietērpti civilisti. Tic bija profesionāli karavīri, kas dienēja par prieku Prezidentam. Neviens nevarēja pateikt, cik ilgi vilksies karš ar Narkomāniju. Neviens nevarēja pateikt, kad viņi atkal tiks uz mājām.

Ar visu paveikto mani personīgi apsveica pats ģenerālis Florio, kas bija ieradies 6 militārās policijas vīru pavadībā. Tie bija bruņoti ar stekiem un revolveriem. Tad viņš paņēma atpakaļ abas zvaigznes, ko bija man aizdevis, un paziņoja, es esmu arestēts par pastāvošās iekārtas graušanu. Viņš man bija gluži labi iepaticies, un, es domāju, pats biju gluži labi iepaticies viņam. Viņš tikai pildīja pavēli.

Es jautāju viņam kā biedrs biedram: Vai jūs kaut ko saprotat? Kam tas ir vajadzīgs?

Kopš tā laika esmu daudzas reizes uzdevis sev šo jautājumu, šodien pat kādas 5 reizes starp klepus lēkmēm.

Viņa atbilde, pirmā atbilde, ko es saņēmu, ir un droši vien paliks visizsmeļošākā.

Kāds jauns, ambiciozs Prokurors, viņš sacīja, ir iedomājies, ka jūs labi izskatīsieties TV ekrānā.

Hiroši Matsumoto pašnāvība man bija ļoti smags trieciens. Es domāju, ka viņš nebija vainīgs pat vissīkākajos nodarījumos. Šaubos, vai viņš jelkad atstāja mašīnu neatļautā vietā vai izbrauca cauri krustojumam pie sarkanās gaismas, ja neviena nebija tuvumā. Un tomēr viņš bija piespriedis sev tādu nāvi, kādu nav pelnījuši pat visbriesmīgākie noziedznieki, kas jelkad bijuši pasaulē!

Viņam vairs nebija kāju, tas noteikti bija nomācoši. Tomēr kāju trūkums vēl nenozīmē, ka cilvēkam jāizgāž sev zarnas.

Droši vien ne jau kāju trūkums, bet gan bērnībā uzmestā atombumba lika viņam justies tā, ka visa dzīve ir viens vienīgs kakuča gabals.

Kā jau esmu teicis, par atombumbu viņš man izstāstīja tikai tad, kad bijām pazīstami jau 2 gadus. Es domāju, ka viņš nekad nebūtu man par to izstāstījis, ja vien iepriekšējā dienā pa cietuma televizoriem nebūtu rādīta dokumentāla filma par japāņu veikto "Nankinas nolaupīšanu". Šī raidījuma ieraksts bija nejauši gadījies cietuma bibliotēkā. Sargs, kas to izvēlējās, pārāk maz sajēdza no angļu valodas, lai nojaustu, ko ieslodzītie tūdaļ ieraudzīs. Tātad cenzūras nebija.

Uz cietuma priekšnieka galda arī bija mazs TV monitoriņš, un es zināju, ka viņš laiku pa laikam tajā skatās, jo bieži vien izteica piezīmes par 1 vai otra veca raidījuma mulkīgumu, sevišķi par komisko seriālu "Es mīlu Lusiju".

Nankinas nolaupīšana bija tikai 1 no daudzām epizodēm, kurās karavīri slaktēja gūstekņus un neapbruņotus civiliedzīvotājus, taču slavena tā kļuva tāpēc, ka bija pirmā, kas tik pilnīgi filmēta. Acīmredzot kinokameras bija visur vilks vien zina, kas bija operatori, un safilmētie materiāli pēc tam nebija konfiscēti.

Kādu dalu no šiem materiāliem es redzēju studiju laikā, bet ne krietni rediģētas dokumentālas filmas veidolā, kuru komentē diktora baritons un fonā skan piemērota mūzika.

Šī slaktēšanas orģija notika tūdaļ pēc tam, kad japāņu armija tikpat kā bez pretestības ieņēma Ķīnas pilsētu Nankinu. Tas notika 1937. gadā, sen pirms šī valsts iesaistījās Pēdējā Vadzī. Hiroši Matsumoto bija nule piedzimis. Gūstekņi tika piesieti pie stabiem un izmantoti durkļu cīnās treniņiem. Vairāki cilvēki tika aprakti dzīvi. Varēja redzēt viņu sejas izteiksmes, kad sāka krist virsū zeme.

Viņu sejas pazuda, taču zeme virspusē vēl kustējās, it kā tur kāds dzīvnieks, varbūt murkšķis, raktu sev alu.

Neaizmirstami!

Vai tas nav rasisms?

Šī dokumentālā filma cietumā bija loti iecienīta. Atceros, kā Altons Darvins man sacīja: Ja kāds kaut ko tādu atkal darīs, tad es gribēšu skatīties!

Tas bija 7 gadus pirms cietuma dumpja.

Es nezinu, vai Hiroši bija vai nebija savā monitorā redzējis šo raidījumu. Jautāt negrasījos. Mēs nebijām tuvi draugi.

Es labprāt būtu kļuvis par tuvu draugu, ja tas ietilptu darba pienākumos. Liekas, viņš lāva man ievākties blakus mājā tieši ar tādu domu ka pienācis laiks ar kādu sadraudzēties. Man ir aizdomas, ka viņam nekad nav bijis neviena drauga. Tomēr es domāju tiklīdz k|uvu par viņa kaimiņu, viņš nolēma, ka nevēlas vis ne ar 1 sadraudzēties. Tam nebija nekāda sakara ar mani vai manu uzvedību. Es domāju, ka, viņaprāt, draugi ir tikai preces, ko dūšīgi reklamē, piemēram, ap Ziemassvētku laiku. Kāpēc jāievelk savā dzīvē tik sarežģīts agregāts ar visādām piedevām tikai tāpēc, ka to reklamē?

Tad nu viņš turpināja 1 pats pastaigāties un 1 pats braukāt ar laivu, un 1 pats ieturēt maltītes. Man pret to nekas nebija iebilstams. Man bija pilnasinīga sabiedriskā dzīve ezera otrā krastā.

Taču otrā dienā pēc šīs dokumentālās filmas, vēlu pēcpusdienā, gandrīz jau ap vakariņu laiku, es airējos ar savu stiklplasta umiaku, un mans mērķis bija dubļainais krasts pie mūsu abu mājām spoku pilsētiņā. Biju izbraucis makšķerēt. Uz Scipio netiku devies. Mani 2 turienes lielie draugi, Mjuriela Peka un Deimons Sterns, bija atvaļinājumā. Viņi nebija gaidāmi līdz pat Pirmkursnieku Ievada Nedēļai pirms rudens semestra sākuma.

Cietuma priekšnieks gaidīja krastā, skatīdamies uz mani dīvainajā laivelē kā māte, kas līdz nāvei satraukusies, kur palicis viņas dēliņš. Vai es būtu aizmirsis sarunātu tikšanos ar viņu? Nē. Mums tādu nekad nebija. Es jau sāku bažīties, ka Mildreda vai Mārgareta ir pielaidusi uguni kādai no mūsu mājām.

Taču, kad es izkāpu krastā, viņš mani uzrunāja šādiem vārdiem: Jums kaut kas par mani jāzina.

Nebija nekāda spiedīga iemesla, kāpēc man kaut kas būtu par vinu jāzina. Cietumā mēs nestrādājām kopā. Vigam bija vienalga, ko un kā es tur mācu.

Es biju Hirosimā, kad tā tika bombardēta, viņš sacīja.

Esmu pārliecināts, ka viņš lika manīt sekojošo: Hirosimas bombardēšana bijusi tikpat nepiedodama un tipiski cilvēciska kā Nankinas nolaupīšana.

Tad nu es noklausījos, kā viņš, skolas puika būdams, līdis grāvī pēc bumbas un, kad izslējies, atklājis, ka vienīgais palicis dzīvs.

Un tā tālāk, un tālāk.

Beidzis savu stāstu, viņš piebilda: Man liekas, jums vajadzēja to zināt.

Iepriekš es teicu, ka mani piemeklēja pēkšņa psihosomatiskas nātrenes lēkme, kad Robs Rojs Fenstermeikers man atklāja, ka ticis apsūdzēts par pedofiliju. Tā nebija pirmā šāda lēkme. Pirmā bija, kad Hiroši man izstāstīja par atombumbu. Pēkšņi visās malās sāka niezēt tā, ka kasīties nebūtu nekādas jēgas.

Un es sacīju Hiroši to pašu, ko vēlāk teicu Robam Rojam: Paldies, ka dalījāties ar mani šai pārdzīvojumā.

Šis izteiciens, ja mana atmiņa nevil, ir izgudrots Kalifornijā.

Jutu kārdinājumu parādīt Hiroši "Tralfamadoras Gudro protokolus". Priecājos, ka to neizdarīju. Citādi es varbūt justos līdzvainīgs viņa pašnāvībā. Viņš varētu būt atstājis zīmīti ar vārdiem: "Tralfamadoras Gudrie uzvar atkal!"

Tikai mēs ar šā stāsta autoru, ja viņš vēl ir dzīvs, būtu zinājuši, ko Hiroši ar to domājis.

Hiroši stāstā par to, kā vienā mirklī izgaisis viss, ko viņš pazinis un mīlējis, visbriesmīgākā dala bija par sprādziena zonas robežu. Tur cilvēku pūli mocījušies nāves mokās. Atcerieties, viņš bija tikai nieka puišelis.

Viņam tas droši vien bija tāpat kā 71. gadā p. Kr. iet pa Apijas ceļu, kad tur nule bija sistas krustā 6000 niecības. Droši vien, ka tolaik arī kādam puišelim gadījās tur iet, varbūt pat daudziem puišeļiem. Ko lai puišelis tādā reizē saka? "Tēti, man vajag uz tualeti"?

Ir gadījies tā, ka mans advokāts ir uz tu ar mūsu vēstnieku Japānā, bijušo Kalifornijas senatoru Randolfu Nakajamu. Viņi nav no 1 paaudzes, taču senatora dēls bija mana advokāta istabas biedrs Rīda koledžā Portlcndā, tai Oregonas pilsētā, kur Tekss nopirka savu uzticamo šaujamo.

Advokāts man izstāstīja, ka senatora japāņu cilmes vecvecāki, viens pāris imigranti, otrs dzimuši Kalifornijā, Pēdējā Vadža laikā visi ievietoti Amerikas koncentrācijas nometnē. Blakus minot, šī nometne atradās tikai dažus kilometrus uz rietumiem no Donnera pārejas, kas tā nodēvēta par godu Baltajiem kanibāliem. Tolaik valdīja uzskats, ka visi, kam mūsu teritorijā ir japāņu gēni, varētu būt lojāli pret Hirohito, Japānas imperatoru, nevis pret Savienoto Valstu Konstitūciju.

Toties senatora tēvs dienēja kājnieku bataljonā, kas bija nokomplektēts tikai no japāņu cilmes amerikāņiem un saņēma vairāk kaujas apbalvojumu nekā visas citas mūsu vienības, kas Pēdējā Vadža laikā piedalījās Itālijas iekarošanā.

Tad nu es lūdzu advokātam, lai uzzina no vēstnieka, vai Hiroši atstājis kādu zīmīti un vai notikusi sekcija, lai noskaidrotu, vai nelaiķis ieņēmis kādu svešzemju preparātu harakiri atvieglošanai. Es nezinu, vai tā būtu jāsauc par draudzību vai par slimīgu ziņkāri.

Atbilde bija tāda, ka zīmītes nav bijis un sekcijas arī ne, jo nāves cēlonis bijis šaušalīgi acīmredzams. Tikai šāda detaļa:

zOH pirmais cilvēks, kas ieraudzījis, ko viņš izšķīries ar sevi izdarīt, bijusi kāda maza meitenīte, kura nav pazinusi Hiroši. Vina aizskrējusi un pateikusi mammai.

Kad mēs vēl bijām kaimiņi, es jautāju cietuma priekšniekam, kāpēc viņš nekad neatstāj šo ieleju, kāpēc nekad neaizbrauc projām no cietuma un manis, un jaunajiem, trulajiem sargiem, un zvanu skaņām ezera otrā krastā, un visa pārējā. Viņam bija gadiem krājies neizmantots atvaļinājums.

Viņš atbildēja: Es tikai satikšu atkal citus cilvēkus.

-   Vai ta' jums nepatīk nekādi cilvēki? es jautāju. Mēs tērzējām tādā kā bravūrīgā tonī, tāpēc atļāvos tā pavaicāt.

-    Es labprātāk būtu piedzimis par putnu, viņš atteica. Es gribētu, kaut mēs visi būtu piedzimuši par putniem.

Viņš nekad nebija nevienu nogalinājis, un dzimumdzīve viņam bija kā teļam, kuru tur pie dzīvības tikai gaļas dēļ.

Es esmu dzīvojis daudz žirgtāk un apsolīju taču grāmatas beigās pateikt skaitli, kuru es gribētu, lai iegravē manā kapakmenī, skaitli, kas apzīmētu gan manas 100-procentīgi likumīgās kaujaslauka slepkavības, gan ārlaulības sakarus.

Ja ļaudis padzirdēs, ka grāmatas beigās ir šāds dubulti nozīmīgs skaitlis, tad dažam labam nāks prātā uzreiz uzšķirt beigas, lai, nelasot grāmatu, uzzinātu skaitli un nospriestu, ka tas ir pārāk mazs vai pārāk liels, vai tieši laikā, vai vēl nezin kāds. Lai atturētu šos dažus labus, es esmu izgudrojis dīvainas formas slēdzenīti. Šīs slēdzenītes atslēdziņa slēpjas teksta uzdevumā, kuru bez grūtībām varēs atrisināt tikai tie, kas izlasījuši visu grāmatu.

Tātad:

Ņemiet Jūdžina Debsa nāves gadu.

Atskaitiet filmas nosaukumu tās zinātniski fantastiskās, kas uzņemta pēc Artura Č. Klarka romāna un ko es 2-reiz noskatījos Vjetnamā. Nekrītiet panikā. Iznāks negatīvs skaitlis, bet arābi jau senos laikos iemācīja mums, kā ar tādiem rīkoties.

Pieskaitiet Hitlera dzimšanas gadu. Nu, re! Atkal viss ir jauki un pozitīvi. Ja līdz šim visu esat izdarījuši pareizi, vajadzētu iznākt tam gadam, kad Napoleons tika izsūtīts uz Elbas salu un kad tika izgudrots metronoms; jāatzīst gan, ka neviens no šiem notikumiem nav iztirzāts šajā grāmatā.

Pieskaitiet dienu skaitu, kas atbilst oposuma grūtniecības laikam. Tas arī nav grāmatā, bet es jums to uzdāvināšu. Šis skaitlis ir 12. Tādējādi jūs dabūsiet gadu, kad nomira bijušais vergturis Tomass Džefersons un Džeimss Fenimors Kūpers izdeva "Pēdējo mohikāni", kura darbība gan nenotiek šajā ielejā, bet tiklab būtu varējusi notikt.

Daliet ar kvadrātsakni no skaitļa 4.

Atņemiet 100, kas reizināts ar 9.

Tas, ka daži no mums māk lasīt, rakstīt un drusku rēķināt, vēl nenozīmē, ka esam pelnījuši iekarot Visumu.

Pieskaitiet vislielāko zināmo bērnu skaitu, ko laidusi pasaulē 1 sieviete, un, fokus, pokus, filimokus gatavs!

izdevniecība TAPAlS

Eksotiski piedzivojumi, komiskas situācijas ar cilvēku un dzīvnieku piedalīšanos, vitalitāte un dzīvesprieks Džeralda Darela grāmatās "Plekstes filejas", "Mātes izprecināšana", "Saskarsme ar dzīvniekiem", "Putni zvēri un radinieki", "Ai-ai un es", "Mana ģimene un citi zvēri", "Zvēru sabiedrībā".

VAICĀJIET GRĀMATNĪCĀS! Grāmatu pārdošanas daļa: lēzusbaznīcas ielā 7a, tālr. 7225669

Sagatavota iespiešanai SIA "Tapals". Reģ. apl. Nr. 2-0115. Adrese Daugavgrlvas iela 36-9, Rlgfl, LV-1007, tālr. 7602672. Noliktavas adrese JCzusbaznlcas iela 7a, Rīga, LV-1050, talr. 7225669. Iespiesta un iesieta a/s "Preses nams" poligrāfijas grupa "Jāņa seta".

1 Jago vārdi traģēdijas "Otello" 3. cēliena 3. ainā.