# Modernā komēdija

Džons Golsvertijs

Džons Golsvertijs

Modernā komēdija

Forsaitu cikla triloģijas otrā daļa. Pirmā – „Forsaitu teika”, trešā – „Pēdējā lappuse”. Otrā daļa – „Modernā komēdija” sastāv no trim grāmatām – 1. „Baltais pērtiķis”, 2. „Sudraba karote”, 3. „Gulbja dziesma”.

LVI RĪGĀ 1962

no angļu val. tulk. Ilga Melnbārde

FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Džons Golsvertijs

MODERNĀ KOMĒDIJA

## S A T U R S

BALTAIS PĒRTIĶIS

Pirmā dala

I Pastaiga

II Mājas

III. Mūzika

IV. Pusdienas

V. Ieva

VI. Vecais Forsaits un Vecais Monts

VII.  Vecais Monts un Vecais Forsaits

VIII.Bikets

IX. Mulsa

X. Sportsmena nāve

XI Riskants pasākums

XII.Skaitļi un fakti

XIII.Neziņas mokas

Otrā dala

I. marka krīt

II. viktorīna

III.Maikls klaiņo un sarunājas

IV.Flēras ķermenis

V. Flēras dvēsele

VI.   Maikls dabū «pa kaklu»

VII.«Kaila»

VIII. Soumss sāk rīkoties

IX. Detektīvs

X. Seja

XI. Vecā cepure

XII.Uz austrumiem

Trešā daļa

I. Svētki

II. Dienesta jautājumi

III.«Driādas atpūta»

IV. Biketa pēcpusdiena

V. Maikls dod padomu

VI. Nolīdzināšanās

VII.  Saruna ar Eldersonu

VIII.Aizmucis

IX. Soumss nebaidās ne velna

X Taču neriskē

XI. Ar mazo burtu

XII.  Smagais pārbaudījums

XIII.Soumss strupceļā

XIV.Mokas

XV. Miers

Interlūdija

Klusa mīla

Saturs

Pirmā daļa

I. Ārzemnieks

II. Pārmaiņas

III.  Maikls «izdara izlūkošanu»

IV.  Sarunas vien

V. Pabērni

VI. Soumss ir modrs

VII.   Skaņas nakti

VIII. Cilpu mešana

IX. Vistas un kaķi

X. Frensis Vilmots maina fronti

XI.    Soumss apmeklē redakciju

XII.  Maikls pārdomā

XIII.  Prāva tiek ievadīta

XIV.  Turpmākās pārdomas

Otrā da]a

I. Maikls saka runu

II. Sekas

III. Mārdžorija Ferāra savās mājās

IV. Fons et origo

V. Prāva vēršas plašumā

VI. Maikls brauc uz Betnelgrīnu

VII.  Pretstati

VIII.Pierādījumus meklējot

IX. Volte face

X. Fotouzņēmumi

XI.   Enas sabiezē

Trešā daļa

I. «Izrādes»

II. «Viņš nedomā to pieļaut»

III.  Soumss brauc uz mājām

IV.  Jautājumi un atbildes

V.     Tiesas diena

VI.  Liecinieku solā

VII.   Līdz kaklam

VIII. Fantoches

IX. Rauts pie misis Megisijas

X. Jaunā lappuse

XI.   Pār bortu

XII. Envoi

Interlūdija

Nejauša sastapšanās

Pirmā dala

I  Ēdnīcas rašanās

II  Pie telefona

III.  Atgriešanās mājās

IV.  Soumss brauc uz Londonu

V.     Briesmas

VI  Tabakas doze

VII.    Maiklu māc nemiers

VIII. Noslēpums

IX  Nejauša satikšanās

X Pēc brokastīm

XIKlejojumi

XII.    Personiskās izjūtas

XIII. Soumss gaida

Otrā daļa

I. Dūjas dēls

II Soumss hipodromā

III.Divgadnieki

IV. «Pļavās»

V.Masalas

VI Komitejas dibināšana

VII.    Divi apmeklējumi

VIII. Amizanta sastapšanās

IX.Bet Džons

XNepatikšanas

XI.    Ķeršanās pie graustiem

XII.  Brīnišķīga nakts

XIII.«Mūžīgi mūžam»

Trešā daļa

I. Soumss dod padomus

II. Prāta nodarbināšana

III. Savaldība

IV.  Saruna mašīnā

V.     Atkal saruna mašīnā

VI.  Soumsam rodas ģeniālas domas

VIIRīt

VIII. Aizliegtais auglis

IX Sekas

XRūgtais ābols

XI «Lielais Forsaits»

XIIGarš ceļš

XIII.  Ugunsgrēki

XIV.   Klusums

XV.     Soumss pārceļas citā pasaulē

XVI. Pilna kadence

## PIRMĀ DAĻA BALTAIS PĒRTIĶIS

..

## I PASTAIGA

Nonācis šai nozīmīgajā pēcpusdienā 1922. gada oktobra vidū[1] lejup pa kluba «snooks» kāpnēm, ko tik pamatīgi bija nomīdījuši lietu nemainības apustuļi[2], sers lorenss monts, devītais baronets, pagrieza savu smalko degunu pret austrumu vēju un, aši cilādams tievās kājas, devās ceļā. Nodarbodamies ar politiku drīzāk cilts tradīciju nekā iekšējās dziņas dēļ, viņš skatījās uz kabineta maiņu, kas bija atdevusi varu viņa partijai, ar objektivitāti, kurai piemita sava tiesa humora. Iedams garām klubam «Remove», viņš nodomāja: «Tiem nu gan tagad paspiedīs kurpe! Saldā ēdiena vairs nebūs. Lai paēd pārmaiņas pēc sausu maizi!»

Austrumos, Vaithollas galā, zem pelēkajām debesīm uz mirkli pavīdēja Vestminsteras torņi. «Arī tie ir mazliet nereāli,» viņš nodomāja. «Un Maikls ar saviem untumiem! Nu, tā gan ir tāda mode — sociālistiski principi un bagāta sieva. Uzupurējas gan, bet neaizmirst arī nodrošināties! Miers reizē ar labklājību! Patentlīdzeklis — par peniju desmit tabletes!»

Izgājis cauri Čeringkrosas laikrakstu jūklim, ko bija satracinājusi politiskā krīze, sers Lorenss nogriezās pa kreisi — uz Denbija un Vintera izdevniecības pusi, kur viņa dēls bija jaunākais kompanjons. Jauns temats grāmatai jau zināmu laiku rosināja prātu, kas bija jau radījis «Montroza dzīvi», «Tālo Ķīnu» — darbu, kur bija aprakstīts ceļojums uz austrumiem, — un fantastisku sarunu starp Gledstona un Dizraēli ēnām, kura saucās «Duets». Ar katru soli, kas aizveda seru Lorensu uz austrumiem no kluba «Snooks», viņa taisnais, kalsnais stāvs mētelī ar karakula apkakli, vājā seja ar sirmajām ūsām, monoklis bruņurupuča čaulas ietvarā zem kustīgās, tumšās uzacs šķita arvien retākas parādības. Tās kļuva gandrīz par fenomeniem šai tumšajā, nomaļajā ielā, kur rati bija iestrēguši līdzīgi ziemas mušām un cilvēki staigāja ar grāmatām padusēs, it kā būtu gaužām izglītoti.

Viņš bija pienācis gandrīz pie Denbija durvīm, kad saskrējās ar diviem jauniem vīriešiem. Viens no tiem neapšaubāmi bija viņa dēls, kas pēc apprecēšanās ģērbās labāk un pīpēja, paldies dievam, cigārus mūžīgo cigarešu vietā; otrs — ak jā! — tas bija dzejnieks, Maikla luteklis, viņa kāzās līgavaiņa vedējs, kas te stāvēja, atgāzis savu gluži glīto galvu ar velūra cepuri. Sers Lorenss iesaucās:

— A, Maikl!

— Hallo, bart[5]! vai tu pazīsti manu tēva kungu, Vilfrīd? Vilfrīds Dezerts. «Vara sīknauda» — tā tik ir dzeja, bart, kad es saku, jums tā noteikti jāizlasa. Mēs ejam mājās. Nāciet līdzi!

Sers Lorenss paklausīja

— Kas notika klubā «Snooks»?

—     Le roi est mort.[6]leiboristi var sākt melst, maikl, — nākošajā mēnesī būs vēlēšanas.

—    Barts, Vilfrīd, audzis tai laikā, kad dēmosu vēl nepazina.

—    Nu, bet jūs, mister Dezert, — vai jūs pašreizējā politikā saredzat kādu jēgu?

— Vai jūs vispār kur saredzat kādu jēgu, ser?

— Varbūt ienākumu nodoklī. Maikls smīnēja.

—    Bez bruņinieku kārtas, — viņš sacīja, — vienīgā labā lieta pasaulē vēl ir sirdsšķīsta paļāvība.

—    Iedomāsimies, ka pie varas nāks tavi draugi, Maikl, vienā ziņā tas nebūtu slikti, tā viņi ātrāk izaugtu, bet ko viņi varētu izdarīt, ko? Vai viņi spētu izkopt tautas gaumi? Vai varētu likvidēt kino? Iemācīt angļiem gatavot ēdienus? Aizliegt citām valstīm draudēt ar karu? Piespiest mūs pašus audzēt labību? Apturēt piķētu augšanu? Vai viņi pakārtu indīgo gāzu izgudrotājus? Vai viņi varētu aizliegt izlietot karā aviāciju? Vai varētu kaut jel kur vājināt privātīpašniecisko instinktu? Vai viņi spētu izdarīt ko citu, izņemot mazliet izmainīt īpašuma sadali? Visas šīs partiju politikas ir tikai ārēji vizuļi. Pār mums valda izgudrotāju un mūsu cilvēciskā daba; un mēs esam nonākuši strupceļā, mister Dezert.

—   Gluži manas domas, ser. Maikls pavēcināja savu cigāru.

—   Jūs abi esat veci īgņas!

Noņēmuši cepures, viņi pagāja garām pasaules karā kritušo piemineklim.

— Dīvaini simptomātisks šis piemineklis, — teica sers Lorenss, — piemineklis bailēm no dižošanās — visai raksturīgs. Un šīs bailes no dižošanās . . .

— Turpiniet, bart! — sacīja Maikls.

—   Skaistais, diženais, greznais — viss izgaisis! Nav ne plaša skatiena, ne lielu plānu, ne cēlu principu, ne cildenas reliģijas vai dižas mākslas — estētisms kliķēs un stāvošos ūdeņos, sīki cilvēciņi ar sīkām domām.

—   Kā ilgojas sirds pēc Bairona, Vilberforsa un Nelsona pieminekļa! Mans nabaga vecais barts! Ko tu saki par to, Vilfrīd?

— Jā, mister Dezert, — ko jūs sakāt par to? Dezerta melnīgsnējā seja saviebās.

— Mūsu laiks ir paradoksu laiks, — viņš sacīja. — Mēs visi kliedzam pēc brīvības, un vienīgie, kas pieaug spēkā, ir sociālisms un romiešu katoļu baznīca. Mēs briesmīgi lepojamies ar saviem sasniegumiem mākslā, un vienīgā māksla, kas attīstās, ir kino. Mēs esam kā uzburti uz mieru un neceļam tā labā ne pirksta, tikai pilnveidojam indīgo gāzu sastāvu.

Sers Lorenss, dzirdot tik rūgtus vārdus, iesāņus pašķielēja uz jaunekli.

— Un kā ar grāmatu izdošanu, Maikl?

—   «Vara sīknaudu» izrauj kā karstus veģus, un «Duets» arī iet no rokas. Ko tu teiktu par tādu jaunu sludinājumu: «Sers Lorenss Monts, baronets. «Duets». Visievērojamākā saruna, kas jebkad notikusi starp diviem miroņiem.» Tam vajadzētu iedarboties uz psihi. Vilfrīds ierosināja «L. V.V. » [7] un dizijs — «pa radio no elles». kurš tev patīk labāk?

Taču šai mirklī viņi pienāca pie policista, kas bija pacēlis roku līdz kāda zirga purnam, un visi dabūja pamīņāties uz vietas. Mašīnu motori dīki rūca, braucēju skatieni urbās telpā, kas tiem pašlaik tika liegta; kāda meitene ar divriteni izklaidīgi lūkojās apkārt, turēdamās aiz smagā ormaņa ratu muguras, kur sāniski sēdēja zēns, izstiepis kājas uz viņas pusi. Sers Lorenss atkal pavērās jaunajā Dezertā. Kalsena, melnīgsnēja, bāla seja, glīta, bet likās, ka tajā ir kas krampjains un tas izjauc ritmu; apģērbā un manierēs nekā outrй[8], un tomēr jaušama kāda — sabiedrībā gan pieļauta — vaļība; viņā nav tā sparīguma, kas mīt mundrajā pārgalvī — sera Lorensa paša dēlā, bet viņš ir tikpat nenosvērts un skeptisks — taču droši vien spēj dziļi just! Policists nolaida roku.

—   Vai jūs bijāt karā, mister Dezert?

—   Jā gan.

—   Aviācijā?

—   Un kājniekos. Abos pa druskai.

—   Dzejniekam par grūtu.

— Nebūt ne. Dzeja iespējama vienīgi tad, ja cilvēks var ik mirkli uzsprāgt gaisā vai arī ja dzīvo Patnijā [9] .

Sera Lorensa uzacis uzraucās. — Jā?

— Tenisons, Braunings, Vedsvorts, Svinberns — tie varēja izvērsties, ils vivaient, mais si pue[10].

—   Vai nav vēl kāda trešā labvēlīgā iespēja?

—   Un proti, ser?

— Kā lai izsakos — zināms smadzeņu kairinājums sakarā ar sievietēm?

Dezerta seja noraustījās un šķita satumstam. Maikls iebāza patentatslēgu sava nama parādes durvju slēdzenē.

## II MĀJAS

Māju Sautskvērā, Vestminsterā, kur jaunie Monti bija apmetušies pēc sava Spānijā pavadītā medusmēneša, pirms diviem gadiem varēja saukt par «emancipētu». To bija cēlis arhitekts, kas sapņoja radīt pilnīgi senatnīgu jaunu māju un pilnīgi modernu veco māju. Tāpēc tajā nebija ievērots nekāds noteikts stils vai tradīcijas un tai nepiemita arī nekādu strukturālu aizspriedumu; taču nams ar tik dīvainu ātrumu uzsūca sevī metropoles kvēpus, ka tā sienas jau atgādināja vecās, cienīgās savrupmājas. Logu un durvju augšpuse bija viegli noapaļota. Augstais, slīpais jumts maigā, nespodri sārtā krāsā bija gandrīz dānisks, un no tā lejup nolūkojās divi «jauki, mazi lodziņi» — šķita, ka tur augšā dzīvotu ļoti gara auguma kalpi. Istabas atradās abās pusēs platajām parādes durvīm, ko greznoja lauru koki melnos un zeltītos toveros. Māja bija plaša, un kāpnes, platas un tīras, sākās halles viņā galā, kur pietika telpas veselam cepuru, mēteļu un vizītkaršu kalnam. Namā bija četras vannas istabas, bet neviena pagraba. Mājas pirkšanā bija palīdzējis Forsaitu instinkts. Soumss bija ieguvis to meitai neizskaistinātu tajā psiholoģiskajā mirklī, kad inflācijas ziepju burbulis bija pārdurts un no pasaules tirdzniecības balona plūda ārā gaiss. Flēra tomēr bija tūlīt nodibinājusi kontaktu ar arhitektu — Soumss ar šo ļaužu kategoriju arī tagad vēl nespēja pilnīgi samierināties — un nolēmusi, ka viņas mājā nebūs vairāk par trim stiliem: ķīniešu, spāņu un viņas pašas. Istaba pa kreisi no parādes durvīm pletās visas mājas dziļumā un bija ieturēta ķīniešu stilā, ar ziloņkaula paneļiem, vara grīdu, centrālapkuri un slīpēta stikla lustrām. Pie sienām karājās četras gleznas — visas ķīniešu — vienīgā skola, ar kuru Flēras tēvs vēl nebija nodarbojies. Plato, vaļējo kamīnu greznoja ķīniešu suņi, kas stāvēja uz ķīniešu flīzēm. Zīds bija lielāko tiesu nefrīta zaļumā. Divi brīnišķīgi, melni, senatnīgi tējas trauku skapīši bija pirkti par Soumsa naudu pie Džobsona — un ne jau par lētu cenu. Klavieru nebija — daļēji to nepārprotami rietumnieciskās izcelsmes dēļ, daļēji tāpēc, ka tās aizņemtu pārāk daudz vietas. Flērai vajadzēja plašumu — viņa kolekcionēja vairāk cilvēkus nekā mēbeles vai greznuma lietas. Diemžēl gaisma, kas plūda pa logiem, kuri atradās abos istabas galos, nebija ķīniska. Flēra dažreiz mēdza apstāties istabas vidū, prātojot, kā sagrupēt viesus, kā padarīt istabu ķīniskāku, nepadarot to nemājīgu; kā izlikties viszinei literatūrā un politikā; kā pieņemt visu, ko tēvs deva, neliekot nojaust, ka viņa gaume novecojusi; kā noturēt Sibliju Svonu, jauno zvaigzni literatūrā, un kā iegūt veco spīdekli Gerdonu Minho; kā Vilfrīds Dezerts pārāk aizraujas ar viņu; kāds īsti ir viņas ģērbšanās stils; kāpēc Maiklam tik jocīgas ausis; dažreiz turpretī viņa stāvēja, nedomādama vispār par neko — tikai mazliet skumdama.

Kad ienāca trīs vīrieši, viņa sēdēja sarkani lakota tējas galdiņa priekšā, beigdama dzert visai garšīgu tēju. Viņa vienmēr dzēra to agri, lai varētu mierīgi «ieturēties» viena pati, jo Flēra vēl nebija divdesmit vienu gadu veca un šai stundā viņa atcerējās savu jaunību. Viņai blakus uz pakaļkājām stāvēja Ting-a-lings, uzlicis dzeltenbrūnās priekšķepas uz ķīniešu kājsoliņa un pagriezis strupo, melnbrūno purniņu augšup pret savas filozofiskās apceres augļiem.

— Pietiks, Ting. Vairāk ne, mīlulīt! Vairāk ne! Ting-a-linga purniņš pauda:

«Nu, tad beidz tu arī! Neliec man mocīties!»

Gadu un trīs mēnešus veco Tingu Maikls bija nopircis no kāda Bondstrītas veikala Flēras divdesmitajā dzimšanas dienā, pirms vienpadsmit mēnešiem.

Divus gadus ilgā laulības dzīve nebija izaudzējusi garākus viņas īsos, tumšos kastaņkrāsas matus, bet piešķīrusi mazliet apņēmīgāku izteiksmi ašajām lūpām, mazliet lielāku burvību brūnajām acīm zem baltajiem plakstiņiem un tumšajām skropstām, mazliet vairāk iznesības un ritma stājai; mazliet bija palielinājušies krūšu un gūžu apjomi, kamēr viduklis un ikri kļuvuši tievāki, vaigi kalsnāki un bālāki, bet balss mazliet zaudējusi maigumu un kļuvusi pieglaimīgāka.

Viņa piecēlās aiz tējas paplātes un klusēdama pastiepa balto, apaļo roku. Flēra izvairījās no nevajadzīgiem apsveikumiem un ardievām. Pretējā gadījumā viņai bieži būtu jāatkārto vieni un tie paši vārdi, un to būtību labāk varēja izpaust ar skatienu, rokas spiedienu un vieglu galvas noliekšanu uz sāniem.

Apsveicinājusies viņa slaidi pamāja ar roku un teica:

— Ieņemiet vietas! Krējumu, ser? Cukuru, Vilfrīd? Tings jau ēdis par daudz — nebarojiet viņu! Piedāvā, Maikl! Dzirdēju visu par sanāksmi klubā «Snooks». Tu taču neaģitēsi par leiboristiem, Maikl, vai ne, — aģitēt ir tik muļķīgi. Ja kāds aģitētu par mani, es tūlīt nobalsotu tieši pretēji.

— Jā, dārgumiņ, bet tu neesi vidusmēra vēlētājs.

Flēra pavērās vīrā. Ļoti jauki teikts! Juzdama, ka Vilfrīds koda lūpas un sers Lorenss to ievērojis, kā arī labi apzinādamās, ciktāl redzamas viņas zīda zeķēs tērptās kājas, un ietverdama skatienā melnbaltās tējas tases, Flēra aši visu nokārtoja. Samirkšķinājās baltie plaksti — Dezerts pārstāja kodīt lūpas; sakustējās zīda zeķēs tērptās kājas — sers Lorenss pārstāja lūkoties uz Dezertu. Pasniegdama tases, Flēra teica:

— Es laikam neesmu pietiekami moderna? Maisīdams ar mazu, spožu karotīti savā tasītē, kuras

krāsas atgādināja žagatu, Dezerts, nepaceļot acis, sacīja:

— Tikpat daudz veclaicīgāka, cik modernāka par modernajiem.

— Izprotiet dzeju! — teica Maikls.

Bet, kad viņš bija aizvedis tēvu apskatīt Obrija Grīna jaunās karikatūras, Flēra vaicāja:

— Esiet tik laipns un pasakiet, — ko jūs ar to domājāt, Vilfrīd?

Dezerts, likās, ar pūlēm apvaldīja balsi:

— Kāda tam nozīme? Es nevēlos šķiest laiku paskaidrojumiem.

—    Bet es gribu zināt. Tas skanēja kā izsmiekls.

—    Izsmiekls? No manis? Flēra!

—    Tādā gadījumā pasakiet!

—    Ar to es domāju, ka jums piemīt viss modernais nemiers un praktiskā aptveres spēja, bet reizē arī tas, ka viņiem nav, Flēra, — spēja sagrozīt otram cilvēkam galvu. Manējo jūs esat sagrozījusi. Jūs to zināt.

—    Kā tas patiktu Maiklam — jūs taču esat viņa draugs?

Dezerts ātri piegāja pie loga.

Flēra paņēma klēpī Ting-a-lingu. Šādi vārdi viņai bija teikti arī agrāk, bet, ja tos sacīja Vilfrīds, tad tas bija nopietni. Apzināties, ka viņai pieder dzejnieka sirds, protams, bija jauki! Tikai kur, pie visiem svētiem, viņai nolikt šo sirdi tā, lai to neredzētu citi, izņemot viņu vienu pašu? Vilfrīds bija neaprēķināms — viņš dažkārt rīkojās dīvaini! Flēra mazliet baidījās — ne no viņa paša, bet no šīs viņa īpašības. Vilfrīds atkal pienāca pie kamīna un teica:

— Riebīgi, vai ne? Nolieciet to nolādēto suni, Flēra! Es nevaru redzēt jūsu seju. Ja jūs patiesi mīlētu Maiklu — zvēru, es tā nedarītu; bet jūs taču zināt — tā nav.

Flēra vēsi atteica:

—   Jūs zināt visai maz, es mīlu Maiklu. Dezerts aprauti iesmējās.

—   Jā, protams; tikai tāda mīlestība neskaitās. Flēra pacēla acis.

—   Tās pietiek, lai varētu justies drošībā.

—   Zieds, ko es nevaru noraut? Flēra pamāja ar galvu.

— Pavisam noteikti, Flēra? Pavisam, pavisam noteikti?

Flēra cieši pavērās Vilfrīdā; viņas acu izteiksme kļuva mazliet maigāka, apbrīnojami baltie plaksti nolaidās; viņa pamāja ar galvu. Dezerts lēni noteica:

— Kad tam noticēšu, es tūliņ došos uz austrumiem. — Uz austrumiem?

— Tas gan nav tik droši kā doties uz rietumu fronti, taču būtība viena un tā pati — no turienes neatgriežas.

Flēra pārdomāja: «Uz austrumiem? Cik jauki būtu redzēt austrumus! Žēl, ka tas nav iespējams. Žēl!»

— Savā zvērnīcā jūs mani, dārgā, nenoturēsiet. Es netaisos slaistīties te apkārt un baroties no druskām. Jūs zināt, ko es jūtu, — man tas nozīmē katastrofu.

— Tā taču nav mana vaina, vai ne?

— Jūsu gan; jūs esat novietojusi mani savā kolekcijā, kā novietojat visus, kas nonāk jūsu tuvumā.

— Nezinu, ko jūs ar to domājat.

Dezerts noliecās un pievilka viņas roku pie lūpām.

— Nezobojieties par mani — es esmu pārāk nelaimīgs!

Flēra atstāja savu roku pie viņa karstajām lūpām.

—   Piedodiet, Vilfrīd!

—   Nekas, dārgā! Iešu projām.

—   Bet jūs atnāksiet rīt uz pusdienām?

— Rīt? — Dezerts spēji iesaucās. — Svētais dievs — nē! Jūs laikam domājat, ka manās dzīslās plūst piens?

Viņš atgrūda Flēras roku.

—    Straujums man nepatīk, Vilfrīd.

—    Nu, ardievu! Labāk būs, ja iešu.

Flērai uz mēles bija vārdi: «Un labāk būtu, ja jūs vairs neatgrieztos,» — taču tie palika neizteikti. Šķirties no Vilfrīda — dzīve tad zaudētu mazliet siltuma! Viņa pamāja ar roku. Dezerts izgāja. Flēra dzirdēja aizveramies durvis. Nabaga Vilfrīds! Patīkami bija domāt par uguni, pie kuras varēja sasildīt rokas! Patīkami, bet diezgan baigi! Un pēkšņi, nometusi Ting-a-lingu, Flēra piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Rīt! Rīt paies divi gadi kopš viņas kāzām! Joprojām sāpēja sirds, domājot par to, kas būtu varējis notikt, bet nenotika. Taču domāt bija maz laika — un viņa rūpējās, lai tā būtu vēl mazāk. Kāda nozīme domāt? Dzīve tikai viena, pilna cilvēkiem, darbiem, ko darīt, lietām, ko iegūt, lietām, pēc kurām alkt, — dzīve, kurai trūka tikai viena — vienas lietas, un tā … ja arī tā cilvēkam bija, tad nekad ne uz ilgu laiku! Divas asaras, kas bija ieriesušās acīs, izžuva nenoritējušas. Sentimentalitāte! Nē! Vissāpīgākais uz pasaules — aizvainojums, ko nevar piedot! Kā lai viņa rīt sēdina viesus? Un ko lai dabū Vilfrīdā vietā, ja Vilfrīds neatnāks . . . muļķa zēns! Viena diena — viens vakars — vai nav vienalga? Kas sēdēs viņai pa labi un kas pa kreisi? Vai izcilāks bija Obrijs Grīns vai Siblijs Svons? Varbūt viņi abi tikpat izcili kā Voltērs, Neizings un Čarlzs Apširs? Pusdienās būs divpadsmit cilvēku, visi literāti un mākslinieki, izņemot Maiklu un Elisonu Čereli. Ai! Ja Elisona atvestu viņai Gerdonu Minho — kaut vienu rakstnieku no vecās skolas, vienu kausu veca vīna, lai dzēriens dzirkstītu? Viņa darbus neiespieda pie Denbija un Vintera, bet Elisonai viņš ēda no rokas kā rāms zvēriņš. Flēra aši piegāja pie viena no senatnīgajiem skapīšiem un atvēra to. Tajā atradās tālrunis.

— Vai es varētu runāt ar lēdiju Elisonu — te misis Monta … Jā. . . Vai jūs, Elisona? … Te runā Flēra. Vilfrīds rītvakar nebūs … Vai jūs nevarētu atvest Gerdonu Minho? Es, protams, viņu nepazīstu, bet varbūt viņam būs interesanti. Mēģināsiet?. . . Tas būtu tik brīnišķīgi. Kā jums šķiet, vai sanāksme klubā «Snooks» nav vienkārši satraucoša? Barts saka, ka tagad pēc sašķelšanās viņi visi cits citu aprīšot. . . Vēl par misteru Minho. Vai jūs nevarētu man šovakar pateikt, vai viņš būs vai ne? Paldies — liels paldies! . . . Sveiki!

Ja nu Minho neatnāks — kuru tad? Viņa domās pārskatīja uzvārdus savā adrešu grāmatā. Tik vēlu var ielūgt tikai tādu, kas nepievērš daudz uzmanības ceremonijām; taču, izņemot Elisonu, neviens no Maikla radiem nebūs drošs no Siblija Svona vai Nestas Gorsas un viņu nežēlīgajām asprātību bultām; Forsaiti galīgi izslēgti; viņiem gan piemita savs saldskābs humors (dažiem), bet moderni, patiesi moderni viņi nebija. Bez tam Flēra satikās ar tiem, cik reti vien varēja, — viņi bija saistīti ar pagātni, piederēja tālajam dramatiskajam laikam, neprata ņemt dzīvi bez sākuma un beigām. Nē! Ja ar Gerdonu Minho saies dēlī, tad tam jābūt kādam mūziķim, kura darbi ir līdzīgi hieroglifiem, vietām sāpīgi kā" ķirurga nazis, — vai varbūt vēl labāk psihoanalītiķim. Flēras pirksti šķirstīja lapas, kamēr viņa nonāca pie šīm divām kategorijām. Hugo Solstisu? Varbūt; bet ja nu viņam iegribēsies nospēlēt kādu no saviem pēdējiem sacerējumiem? Visā mājā bija tikai Maikla klavieres, un tad vajadzētu pāriet uz viņa darbistabu. Labāk Džeraldu Henksu — viņš un Nesta Gorsa gan iegrims sapņu tulkošanā, bet, ja arī tā notiks, tad vispārējais noskaņojums no tā necietīs. Jā, ja ar Gerdonu Minho nekas nesanāks, jālūdz Džeralds Henkss — Viņš būs brīvs — un jāsēdina starp Elisonu un Nestu. Flēra aizvēra grāmatu un, aizgājusi atpakaļ pie nefrītzaļā dīvāna, apsēdās uz tā, stīvi vērdamās Ting-a-lingā. Mazā suņuka apaļās, izvalbītās acis lūkojās viņai pretī spožas, melnas, ļoti vecas. Flēra domāja: «Es negribu, lai Vilfrīds aiziet.» No visa lielā ļaužu pūļa, kas nāca un gāja še, tur un visur, viņai neviens nebija sirdij mīļš. Protams, vajadzēja iet ar viņiem kopsolī, iet kopsolī ar dzīvi! Tikai. . . tikai. . .

Balsis! Maikls un barts nāca atpakaļ. Barts ievērojis Vilfrīdu. Viņš bija visai vērīgs vecs barts. Flēra nekad nejutās sevišķi brīvi, kad viņš bija klāt — žirgts un kustīgs, bet līdz ar to arī īpatnēji stabils un senatnīgs; drusku līdzīgs Ting-a-lingam — dzīva pamācība, mūžīgs atgādinājums Flērai, ka viņa ir šaudīga un jaunlaicīga. Viņu saistīja enkurs, viņš spēja kustēties tikai tiktāl cik sniedza viņa vecmodīga tauva, taču mulsinoši skaidri saskatīja lietu būtību. Bet Flēru viņš apbrīnoja, to viņa juta — o jā!

Nu, kā viņam patīk karikatūras? Vai Maiklam vajadzētu tās publicēt un kā — ar parakstiem vai bez? Vai viņam arī neliekas, ka kubistiskā «Klusā daba», kur attēlota valdība, ir šausmīgi jocīga — sevišķi vecais, ar ko domāts premjers? Atskanēja steidzīgā, straujā atbilde; sers Lorenss stāstīja viņai par sava tēva vēlēšanu karikatūru kolekciju. Flēra vēlējās, kaut bārts nestāstītu par savu tēvu; tas bijis tik dižciltīgs un droši vien garlaicīgs, vienmēr devies viesos jāšus, bikses ar siksnu nostiprinājis zem zābakiem. Viņš un lords Čarlzs Keribū un marķīzs Forfars bijuši pēdējie tāda veida «viesi». Ja nebūtu šā fakta, tie būtu pilnīgi aizmirsti. Viņai vēl jāuzlaiko tērps un jānokārto simt darīšanu, un astoņos piecpadsmit sākas Hugo koncerts! Kāpēc gan vecās paaudzes cilvēkiem vienmēr ir tik daudz laika? Un pēkšņi Flēra paskatījās lejup. Ting-a-lings laizīja vara grīdu. Viņa pacēla to: — Tā ne, dārgumiņ, pē! — Tā! Burvības vara lauzta! Bārts, atmiņu pilns, dodas projām. Flēra pagaidīja pie kāpnēm, kamēr Maikls aizver aiz tēva durvis, un tad šāvās augšup. Nokļuvusi savā istabā, viņa aizdedza visas spuldzes. Te valdīja viņas pašas stils gulta neizskatījās pēc gultas, un telpā dzirkstīja milzums spoguļu. Ting-a-linga guļasvieta aizņēma kaktu, no kura viņš varēja redzēt trīs savus atspulgus. Flēra nolika Tingu un sacīja: — Tagad esi mierīgs! — Pret citiem suņiem istabā viņš sen bija kļuvis vienaldzīgs; tie gan bija no viņa sugas un tieši viņa krāsā, bet bez smakas, un viņu mēles neprata laizīt — ar tādam dīvainām, neīstām, apbrīnojami neatsaucīgām būtnēm nekas nebija iesākams.

Novilkusi kleitu, Flēra saturēja jauno tērpu zem zoda.

— Vai drīkstu tevi noskūpstīt? — kāda balss vaicāja, un spogulī aiz viņas pašas attēla parādījās Maikla atspulgs.

—    Vai tev ir laika, dārgo zēn? Palīdzi man tikt galā ar šo! — Viņa pārvilka tērpu pār galvu. — Aizāķē trīs augšējos āķīšus! Kā tev tas patīk? Ak, jā — Maikl! Varbūt rīt uz pusdienām ieradīsies Gerdons Minho — Vilfrīds nevar. Vai tu esi viņu lasījis? Apsēdies un pastāsti man drusku par viņa grāmatām. Romāni, vai ne? Kādi?

—    Redzi, viņam vienmēr ir ko teikt. Un viņa kaķi ir labi. Protams, viņš ir mazliet romantisks.

—    O! Vai es neesmu nošāvusi lielu buku?

—    Nebūt, tu esi trāpījusi taisni lieliski. Mūsu draugu nelaime ir tā, ka viņi izsakās gluži labi, tikai viņiem nav nekā ko teikt. Viņiem nebūs paliekošas nozīmes.

—    Tieši tāpēc jau viņiem tā būs. Viņi nenovecos.

—    Nenovecos? Ak, kungs!

—    Vilfrīds paliks.

—    O! Vilfrīdam ir jūtas, naids, līdzjūtība, alkas; vismaz dažreiz; kad tās parādās, viņš raksta uz goda. Bet citādi viņš lirina tāpat par neko — kā visi pārējie.

Flēra sakārtoja tērpa izgriezumu.

— Bet, Maikl, ja tas tā — tad es neesmu nomakšķerējusi īstos.

Maikls pasmīnēja.

—    Mans dārgais bērns! Satikties ar tiem, kas modē, vienmēr ir pareizi; tikai tev šai modei uzmanīgi jāseko un tā pietiekami ātri jāmaina.

—    Bet tu taču negribi teikt, ka Siblijs sevi nepārdzīvos?

—    Sibs? Ak, dievs, nē!

—    Bet viņš ir tik pārliecināts, ka gandrīz visi citi ir vai nu miruši, vai pašlaik mirst. Un kritizēt viņš kritizē, bez šaubām, ģeniāli.

—    Ja man būtu tik vien sprieduma spēju, cik Sibam, es rīt pat aizietu no izdevniecības.

—    Tev — lielākas sprieduma spējas nekā Siblijam Svonam?

—    Protams, vairāk nekā Sibam. Siba spriedums taču nav nekas cits kā augstas domas pašam par sevi — un nepārprotama neiecietība pret visiem pārējiem. Viņš tos pat nelasa. Izlasa vienu darbu un saka: «O, tas! Viņš ir garlaicīgs, viņš moralizē, viņš ir sentimentāls, viņš ir novecojis, viņš melš niekus.» To esmu dzirdējis simtiem reižu. Tā viņš runā par dzīvajiem. Ar mirušajiem, protams, ir citādi. Viņš vienmēr izrok un kanonizē kādu mirušu; tā viņš arī kļuvis slavens. Literatūrā vienmēr ir kāds Sibs. Viņš ir lielisks piemērs tam, kā cilvēks savas augstās domas par sevi prot iedvest citiem. Bet, kas attiecas uz nemirstību, tās viņam, protams, nebūs; viņš nav neko radījis, pat aiz pārskatīšanās ne.

Flēra bija pazaudējusi sarunas pavedienu. Jā! Tērps viņai piestāvēja — tam bija ļoti jauka līnija! Tagad ātri to noģērbt! Pirms pārģērbšanās jāuzraksta vēl trīs zīmītes!

Maikls bija atkal sācis runāt.

—   Uzklausi mani, Flēra! Patiesi dižie cilvēki nerunā un nelaužas pūlī — viņi airē savas laivas šķietami stāvošos ūdeņos. Bet tieši stāvošie ūdeņi veido galveno straumi. Pie joda, tā tak ir asprātība! Vai varbūt aplamība? Un varbūt aplamības ir asprātības un asprātības — aplamības?

—   Maikl, ja tu būtu manā vietā, vai tu teiktu Frederikam Vilmeram, ka nākamnedēļ pie mums līdz ar viņu brokastos Huberts Mārslends? Vai tas viņu pievilktu vai atbaidītu?

—   Mārslends ir veca pīle un Vilmers — veca zoss, — es nezinu.

—   Ak! Esi taču nopietns, Maikl, — tu man nekad nepalīdzi izkārtot. . . Nē! Nespied man plecu, lūdzu!

—   Nu, dārgumiņ, es tiešām nezinu. Viesu kombinēšanai man nav tāda talanta kā tev. Mārslends glezno vējdzirnavas, klintis un tamlīdzīgas lietas — šaubos, vai viņam ir kāda jausma par nākotnes mākslu. Viņš prot meistarīgi turēties pie malas. Ja tu domā, ka viņam patiktu sastapties ar veržīnistu[11]. . .

— Es tev nejautāju, vai viņam patiktu sastapties ar Vilmeru; es tev jautāju, vai Vilmeram patiktu sastapties ar viņu.

— Vilmers tikai norūks: «Man patīk mazā misis Monta; viņa dod velnišķīgi labu ēsmu,» — un tā tas arī ir, mīlulīt. Veržīnistu, zini, vajag kārtīgi barot, citādi iedvesma neaizkļūst līdz viņa galvai.

Flēras spalva atkal uzmeta dažas steidzīgas, jau mazliet neskaidras rindas. Viņa nomurmināja:

—  Manuprāt, Vilfrīds palīdzētu — tevis jau nebūs; viens — divi — trīs. Un kādas sievietes?

—  Gleznotājiem — glītas un apaļīgas; prāts nav vajadzīgs.

—  Kur lai es tas apaļīgas ķeru? — Flēra nikni noteica. — Tādu tagad nemaz nav. — Un viņas spalva atkal sāka slīdēt pa papīru:

Dārgo Vilfrīd, trešdien — brokastis, Vilmers, Huberts Mārslends, divas sievietes. Lūdzu, lūdzu, palīdziet man to pārciest!

Vienmēr Jūsu Flēra.

—Maikl, tavs zods ir kā zābaksuka.

—Žēl, mazulīt; tev pārāk gludi pleci. Barts deva Vilfrīdam kādu padomu, kad nācām šurp.

Flēra pārstāja rakstīt. — O!

— Atgādināja viņam, ka iemīlēšanās stipri vairojot dzejnieka iedvesmu.


—  Vilfrīds žēlojās, ka nevarot uzrakstīt dzejoļus.

—  Muļķības! Pēdējie ir tieši vislabākie.

— Es domāju tāpat. Varbūt viņš aizsteidzies priekšā barta padomam? Vai tu nezini?

Flēra pavērās sejā aiz pleca. Nē, tā bija tāda pati kā vienmēr — vaļsirdīga, laipna, ar savām smailajām ausīm, kustīgajām lūpām un nāsīm mazliet līdzīga faunam.

Viņa lēni noteica:

— Ja tu nekā nezini, tad neviens nezina.

Maiklu atbildēt aizkavēja šņaukāšana. Ting-a-lings, garš, zems, mazliet augstāks abos galos, stāvēja starp viņiem, pacēlis melno purniņu. «Mans ciltskoks ir garš,» viņš šķita sakām, «bet manas kājas īsas, — kā tad tā?»

## III MŪZIKA

Šoreiz viņi galvenokārt bija nākuši Solstisa jaunās kompozīcijas — «Pjemontas fantasmagorijas» dēļ. Tās pirmā daļa sākās ar dažiem ilgiem akordiem.

— Tas tik ir ģeniāli! — Maikla balss iečukstēja Flērai ausī. — Trīs mēbeles reizē velk pa parketa grīdu!

Flēras neviļais smaids atklāja noslēpumu, kāpēc viņas laulība nebija kļuvusi nepanesama. Maikls tomēr bija jauks! Viņa pielūgsme un jautrais prāts, joki un padevība — tas viss kopā kairināja un aizkustināja pat tādu sirdi, kas bija atdāvināta, jau pirms tika atdota viņam. «Aizkustinājums» bez «kairinājuma» garlaikotu; «kairinājums» bez «aizkustinājuma» kaitinātu. Šai mirklī Maikls bija sevišķi pievilcīgs! Ceļi sažņaugti rokās, ausis saslējušās, acis glāžainas aiz līdzjūtības pret Hugo, mēle aizbāzta aiz vaiga — šādā izskatā viņš klausījās ievadu, izraisīdams Flēras sajūsmu. Kompozīcija solījās būt «interesanta» — Flēra ārēji saspringa, iekšēji iegrimdama pārdomās, kas šai laikā bija viņai ļoti raksturīgas. Tur sēdēja L. S. D., lielais dramaturgs; viņa to nepazina — pagaidām. Viņš izskatījās diezgan briesmīgs, visi mati saslējušies stāvus. Un viņa mēģināja iztēloties dramaturgu uz savas vara grīdas ķīniešu gleznas priekšā. Un tur — jā gan! Gerdons Minho! Kas to varēja domāt, ka viņš nāks uz tik modernu koncertu! Viņam bija, nudien, romiešu profils — no Marka Aurēlija laika! Atraudamās no šīs senlietas ar patīkamo domu, ka rīt ap šo laiku būs varbūt ierindojusi to savā kolekcijā, Flēra ņēmās apskatīt visus koncerta apmeklētājus pēc kārtas — viņa negribēja palaist garām nevienu ievērojamu personu.

«Mēbeles» pēkšņi bija apstājušās.

— Interesanti! — noteica kāda balss viņai pār plecu. Obrijs Grīns! Nereāls, it kā mēness gaismas caurausts, ar zīdmīkstiem, gludi atpakaļ atsukātiem matiem un zaļganām acīm — Flērai vienmēr likās, ka viņš to «āzē». Bet galu galā viņš arī bija karikatūrists!

— Jā, vai ne?

Grīns aizslīdēja tālāk. Būtu gan varējis palikt mazliet ilgāk, pirms Berdigela dziesmām cits vairs nepaspēs pienākt! Rau, kur arī dziedātājs Čarlzs Paulss! Cik resns un ietekmīgs viņš izskatījās, velkot mazo Berdigelu pie klavierēm!

Brīnišķīgs pavadījums — burbuļojošs, melodisks!

Resnais, ietekmīgais vīrs sāka dziedāt. Kā dziedājums atšķīrās no pavadījuma! Katrs dziesmas tonis it kā sita Flērai pa galvu un ar matemātisku precizitāti kavēja izjust baudu. Berdigels to droši vien uzrakstījis paniskās bailēs, lai kāds nenosauktu sacerējumu par «dziedošu». Dziedošs! Flēra zināja, cik šis vārds lipīgs; tas izplatītos līdzīgi masalām, un Berdigela vairs nebūtu! Nabaga Berdigels! Bet šis te bija «interesants». Tikai. .. kā teica Maikls: «Ak tu svētais debesu tēvs!»

Trīs dziesmas! Paulss bija brīnišķīgs — tik godīgs! Neviens tonis neskanēja tā, ka izklausītos pēc mūzikas! Flēras domas aizlidoja pie Vilfrīda. No visiem jaunajiem dzejniekiem tikai viņam vienam tika dota tiesība sacīt ko nopietnu; tas viņam piešķīra tik cienījamu stāvokli — šķita, ka viņš nāk no dzīves, nevis no literatūras. Bez tam viņš bija karojis, viņš bija lorda Maljena dēls, droši vien dabūs Mersera balvu par «Vara sīknaudu». Ja Vilfrīds viņu atstās, tad zvaigzne nokritīs no debesīm uz viņas vara grīdas. Viņam nebija nekādu tiesību Flēru tā pamest. Viņam jāmācās savaldīties — nedomāt fiziski. Nē! Viņa nevarēja izlaist Vilfrīdu no rokām, bet nevarēja arī ielaist savā dzīvē kaut ko tādu, kādēļ būtu jāraud; dedzinošas kaislības, cul de sacs [14] rūgtas nožēlas. Reiz viņa to bija izbaudījusi, un trulas sāpes vēl vienmēr brīdināja.

Berdigels pateicās publikai, un Maikls sacīja: — Iesim uzsmēķēt! Nākamais ir garlaicīgs. — Ai! Bēthovens! Nabaga vecais Bēthovens! Tik nemoderns — viņu tiešām bija patīkami klausīties!

Foajē un bufete ņudzēja no restaurācijas pielūdzējiem. Jauni vīrieši un sievietes ar vaibstīgām sejām un nekārtīgām frizūrām apmainījās ar vārdu «interesanti». Masīvāki vīrieši, kas atgādināja bijušos matadorus, nosprostoja visu kustību. Flēra un Maikls pagāja mazliet tālāk, apstājās pie sienas un aizdedzināja cigaretes. Flēra visai uzmanīgi smēķēja savējo — ļoti maziņu sīkā dzintara iemutī. Izskatījās, it kā viņai labāk patiktu lūkoties zilajos dūmos nekā tos pūst; nedrīkstēja aizmirst, ka bez šā pūļa ir arī citas aprindas — nekad nevarēja zināt, uz ko būs jāuzduras! — piemēram, aprindas, ar kurām satikās Elisona Čerele, — politiski literāras, ar plašu skatienu, bet, kā Maikls mēdza sacīt, «pārliecinātas, tāpat kā higiēnas sistēma, ka ir vienīgās svarīgās aprindas visā pasaulē. Paskaties, kā viņi visi raksta cits par citu atmiņas!» Flēra vienmēr juta — viņiem varētu nepatikt sievietes, kas pīpē publiskās vietās. Piesardzīgi saiedamās ar svētbilžu grāvējiem, Flēra nekad neaizmirsa, ka viņa sakņojas vismaz divās pasaulēs. Stāvēdama še un redzēdama visu, kas notiek pa labi un kreisi, viņa ievēroja pie sienas cilvēku, kura seju aizsedza programma. «Vilfrīds,» viņa nodomāja, «un izliekas, ka mani neredz!» Aizvainota kā bērns, kam atņemta rotaļlieta, viņa sacīja:

— Redzi, kur Vilfrīds! Atved viņu šurp, Maikl!

Maikls pārgāja pāri un paraustīja draugu aiz piedurknes; parādījās Dezerta seja ar sarauktu pieri. Flēra redzēja viņu paraustām plecus, novēršamies un pazūdam pūlī. Maikls atgriezās atpakaļ.

— Vilfrīdam šovakar nejēdzīgs garastāvoklis; viņš saka, ka neesot derīgs cilvēku sabiedrībai, — vecais savādnieks!

Cik gan vīrieši vientiesīgi! Tāpēc, ka Vilfrīds viņa draugs, Maikls neko neredzēja; un tas bija labi! Tātad Vilfrīds patiešām domā no viņas izvairīties! Nu, redzēsim! Un Flēra sacīja:

—   Maikl, esmu nogurusi. Iesim mājās. Maikls paņēma viņu zem rokas.

—   Nabaga mazulīt, iesim!

Brīdi viņi pastāvēja durvīs, kuras kāds bija aizmirsis aizvērt, un vēroja diriģentu Vumensu, paliekušos pret orķestri.

— Paskaties uz viņu, — teica Maikls, — kā putnu biedēklis, kas izkārts pa logu; kājas un rokas piebāztas ar zāģu skaidām un lēkā pa gaisu! Un paraugies uz Frapku un viņas klavierēm — nudien, divi nemiera putni!

Bija dzirdama kāda dīvaina skaņa.

— Pie joda, melodija! — sacīja Maikls.

Kāds kalpotājs iedūca viņiem ausīs: — Atļaujiet man, ser, aizvērt durvis. — Flērai uz īsu mirkli pavīdēja L.S.D., kas aizvērtām acīm sēdēja tikpat taisni, cik taisni slējās viņa mati. Durvis aizvērās — viņi atradās ārā, priekštelpā.

— Pagaidi te, dārgumiņ; es pakliegšu rikšu.

Flēra paslēpa zodu zvērādā. No austrumiem pūta auksts vējš.

Kāda balss viņai aiz muguras sacīja:

— Nu, Flēra, vai man braukt uz austrumiem? Vilfrīds! Apkakle uzsista, cigarete mutē, rokas kabatās, acis alku pilnas.

— Jūs esat muļķa zēns, Vilfrīd.

—  Kas vien jums tīk; vai man braukt uz austrumiem?

—  Nē, svētdienas rītu — pulksten vienpadsmitos Teita galerijā. Tad mēs parunāsimies.

Pēkšņi palikusi viena, Flēra pirmo reizi apjauta īstenību visā dziļumā. Vai Vilfrīdu tiešām nevarēs savaldīt? Griezīgi nobremzēja taksometrs, Maikls pamāja; Flēra iekāpa mašīnā.

Braucot garām spoži apgaismotai «oāzei», kur jaunas dāmas rādīja ziņkārīgajiem londoniešiem Parīzes rīta svārku pēdējo modi, Flēra juta Maiklu paliecamies uz viņas pusi. Ja viņai gribas paturēt Vilfrīdu, jābūt mīļai pret Maiklu. Tikai. . .

— Neskūpsti taču mani Pikadilijas vidū, Maikl!

— Piedod, mazulīt! Iznāca mazliet par ātru — gribēju to darīt tikai pie Parteneuma.

Flēra atcerējās, kā pirmajās divās viņu medusmēnešu nedēļās Maikls bija gulējis uz spāņu dīvāna; kā tas vienmēr uzstāja, lai viņa tam neko nepērk, bet arvien atļauj pēc sirds patikas sevi apdāvināt, lai gan viņai gadā bija trīs tūkstoši mārciņu, bet Maiklam tūkstoš divi simti; cik nemierīgs tas bija, kad viņa sasaldējās, — un kā viņš vienmēr ieradās mājās uz tēju. Jā, viņš bija jauks! Bet vai viņai lūztu sirds, ja Maikls rīt aizbrauktu uz austrumiem vai rietumiem?

Glauzdamās pie Maikla, viņa bija pārsteigta pati par savu cinismu.

Hallē Flēru gaidīja pa telefonu nodota ziņa: «Lūdzu, pateiciet misis Montai, ka esmu sarunājuse misteru Gerdingu Mineru. Ledija Elisona.»

Tas nomierināja. Patiesa senlieta! Flēra iededza savā istabā visas spuldzes un mirkli stāvēja, apbrīnodama telpu. Tiešām skaisti! Kaktā kāds klusi nošņaukājās — Ting-a-lings, dzeltenbrūns sunītis uz melna spilvena, gulēja līdzīgs miniatūrai ķīniešu lauvai, tīrs, tāls, spirgts no vakara tikšanās ar skvēra žoga margām.

— Es tevi redzu, — teica Flēra.

Ting-a-lings nekustējās; viņa apaļās, melnās ačeles vēroja kundzi noģērbjamies. Kad Flēra atgriezās no vannas istabas, viņš bija saritinājies kamoliņā. Flēra nodomāja: «Dīvaini! Kā viņš zina, ka Maikls nenāks?» Un, ieslīdēdama siltajā gultā, arī viņa saritinājās un aizmiga.

Taču naktī tā pretēji savam paradumam pamodās. Sauciens — gari stiepts, noslēpumains, nezin no kurienes — no upes, no nabadzīgo kvartāla aiz tās, — sauciens, kas atmodināja atmiņas — rūgtas, smeldzošas — par viņas medusmēnesi, par Granādu, tās jumtiem, kas pletās lejā nefrītzaļi, ziloņkaula krāsā, zeltaini, par sarga saucienu, par rindām Džona vēstulē:

Balss aizskan naktī ielejā snaudošā

Tumstošā spāņu pilsētā senā!

Ko teic šī balss, tik pilna skumjām un sāpēm?

Vai par drošību sargs vij mūžīgo stāstu?

Vai tur mēnesim dziesmu ceļinieks dzied?

Nē, tas kāds aplaupīts, mīlošā sirds kam raud:

«Vai vēl ilgi?»

Sauciens — jeb vai viņa bija tikai sapņojusi? Džons, Vilfrīds, Maikls! Kāpēc gan cilvēkam ir sirds?

## IV PUSDIENAS

Lēdija Elisona Čerele, dzimusi Hītfīlda, pirmā Kempdenas grāfa meita un Laionela Čerela, karaliskā advokāta, Maikla gados vēl jaunā tēvoča sieva, bija valdzinoša angliete, uzaugusi tai vidē, ko pieņemts uzskatīt par sabiedrības gara aristokrātiju. Tie bija cilvēki ar smadzenēm, enerģiju, gaumi un naudu — cilvēki, kuru politiskos uzskatus noteica senču zilās asinis un kuri bija saistīti ar klubu «Snooks» un tomēr turējās sāņus no tā un citām garlaicīgākām vietām, ko mēdza apmeklēt privileģētā kasta. Tie bija jautri, pievilcīgi, dabiskām manierēm, taču, pēc Maikla izteicieniem, «snobi, draudziņ, kā estētiskā, tā garīgā ziņā, tikai paši to nemaz neredz. Viņi domā, ka ir radības kroņi — veikli, veselīgi, laikmetīgi, labi audzināti, gudri; viņi vienkārši nespēj iedomāties, ka citi varētu būt tiem līdzīgi. Bet viņu iztēles spēja ir gaužām trūcīga. Viņu patiesi radošā enerģija saietu puslitra krūzē. Palūkojies uz viņu grāmatām, viņi vienmēr raksta par kaut ko — par filozofiju, spirituālismu, dzeju, zivju zveju, paši par sevi; pat soneti viņiem izsīkst pirms divdesmit piektā mūža gada. Viņi pazīst visu — izņemot cilvēci ārpus savas vides robežām. O, viņi strādā — viņi saimnieko — viņiem tas jādara; citam nevienam taču nav tāda prāta, tādas enerģijas, tādas gaumes kā viņiem. Bet šī darbošanās virzās tikai riņķī un apkārt pa viņu pašu sasodīti muļķīgo loku. Tas viņiem ir visa pasaule — un tas vēl nav pats ļaunākais. Viņi patentējuši paši savu zelta laikmetu; tikai pēc kara sākšanās to maķenīt aptraipījušas mušas.»

Elisona Čerele, kas bija dzimusi un dzīvoja šajā mundri sentimentālajā, dzīvespriecīgajā, vaļīgajā, omulīgajā pasaulē, mita nedaudz soļu no Flēras savrupmājā, kura ar savu arhitektonisko glītumu pārspēja daudzus citus Londonas namus.

Četrdesmit gadu vecumā, būdama triju bērnu māte, viņa nebija zaudējusi savu neparasto skaistumu, ko garīgā un fiziskā darbība bija tikai padarījusi mazliet bālāku. Kā jau aizrautīgas dabas cilvēks, viņa mīlēja Maiklu par spīti tā dīvaini kritiskajai nostājai, un Maikla laulības avantūra jau pašā sākumā izraisīja viņā interesi. Flēra bija izsmalcināta, viņai piemita ašs dabisks saprāts — ar šo jauno radinieci bija vērts nodarboties. Taču, par spīti savai slieksmei piemēroties un asimilēties, Flēra dīvainā kārtā bija palikusi neasimilēta un tāpēc joprojām kairināja lēdijas Elisonas ziņkāri: pieradusi pie šauras izvēlēto sabiedrības, viņa, satiekoties uz Flēras vara grīdas ar Jauno laiku, izbaudīja visai asas izjūtas. Viņa tur redzēja necieņu pret visu pasauli, un šī necieņa, ja to neņēma pārāk nopietni, uzmundrināja viņas prātu. Uz šīs vara grīdas viņa jutās gandrīz atpalikusi. Tas uzbudināja.

Pēc Flēras telefoniskā lūguma atvest Gerdonu Minho viņa piezvanīja romānistam. Lēdija Elisona viņu pazina, ja arī ne pārāk labi. Šķita, ka neviens viņu īsti labi nepazīst; viņš bija laipns, pieklājīgs, kluss, diezgan garlaicīgs un atturīgs, bet mulsinoši smaidīja — dažreiz ironiski, dažreiz draudzīgi. Viņa grāmatas bija te dzēlīgas, te sentimentālas. Bija modē uzbrukt viņam kā par vienām, tā otrām, taču viņš joprojām šķita eksistējam.

Lēdija Elisona piezvanīja viņam. Vai viņš būtu ar mieru ierasties rīt pusdienās pie viņas radinieka Maikla Monta un sastapties ar jauno paaudzi? Atbilde atskanēja negaidīti spalgi:

— Labprāt! Frakā vai smokingā?

— Cik burvīgi no jums! Viņi būs tik priecīgi. Frakā, man šķiet. Rīt paiet divi gadi kopš viņu kāzām. — Uzkarot klausuli, viņa domāja: «Viņš droši vien raksta par tiem grāmatu.»

Apzinādamās savu atbildību, lēdija Elisona ieradās agri.

Viņas vīra Innā[16] šovakar bija liela pieņemšana, tāpēc lēdija Elisona bija atnesusi sev līdz vienīgi sajūtu, it kā dotos kādā avantūrā, un tas pēc kluba «Snooks» lēmuma izraisītā satraukuma pilnās dienas bija patīkami. Viņu saņēma vienīgi Ting-a-lings, kas, pagriezis muguru pret kamīnu, neveltīja ienākušajai vairāk kā tikai savu skatienu. Apsēzdamās uz nefrītzaļā dīvāna, lēdija Elisona teica:

— Nu, mazais, jocīgais radījum, vai tu mani joprojām nepazīsti?

Ting-a-linga melnais, spožais skatiens šķita sakām: «Tu te šad tad parādies, es zinu; vairums lietu pazūd un atkal parādās. Nākotnē nekas jauns nav gaidāms.»

Lēdija Elisona nogrima domās: jaunā paaudze! Vai viņa vēlējās, lai viņas meitas arī piederētu pie tās? Viņai gribētos parunāt par to ar misteru Minho — pirms kara Bīčgrouvā viņi bija tik jauki sarunājušies. Pirms deviņiem gadiem — Sibilai toreiz bijā tikai seši gadi, Džūnai — četri. Laiks rit, un viss mainās. Jaunā paaudze! Un kāda atšķirība! — Manuprāt, mums bija vairāk tradīciju! — viņa klusi noteica.

Viegla skaņa lika viņai pacelt acis, kas bija pievērstas kurpēm. Ting-a-lings uz paklāja kamīna priekšā vēcināja asti no vienas puses uz otru — it kā aplaudēdams. Flēras balss viņai aiz muguras sacīja:

— Ai dārgā, esmu briesmīgi nokavējusies. Jūs esat patiešām brīnišķīga, ka dabūjāt misteru Minho. Svēti ceru, ka viņi visi uzvedīsies pieklājīgi. Katrā gadījumā viņš sēdēs starp jums un mani; es viņu nosēdināšu galda augšgalā un Maiklu lejasgalā, starp Polinu Apširu un Emebelu Neizingu. Jums pa kreisi būs Siblijs un man pa labi — Obrijs, tad Nesta Gorsa un Volters Neizings; viņiem pretī Linda Frū un Čarlzs Apširs. Divpadsmit. Jūs viņus visus pazīstat. Jā, un nepievērsiet uzmanību, ja Neizingi un Nesta ēdienu starplaikos pīpēs. Emebela to noteikti darīs. Viņa ir no Virdžīnijas — te viņa pārdzīvo reakciju. Es ceru, kā viņai būs kaut cik drēbju mugurā; lai gan, kad viņa ir apģērbta, Maikls vienmēr saka, ka tas neesot pareizi; bet, tā kā nāks misters Minho, tad drusku jānervozē. Vai lasījāt Nestas parodiju «Puķu pušķī»? Ārkārtīgi uzjautrinoša — skaidrs, ka viņa ar to domājusi L. S. D.! Ting, manu Ting, vai tu taisies palikt un apskatīt visus šos cilvēkus? Nu, tad uzkāp te augstāk, citādi tēvi samīs. Vai viņš nav īsts ķīnietis? Viņš tik ļoti palīdz darīt istabu pilnīgāku.

Ting-a-lings, nogūlies uz nefrītzaļa spilvena, nolaida purnu uz ķepām.

— Misters Gerdings Miners.

Ievērojamais romānists izskatījās bāls un nosvērts. Paspiezdams abas izstieptās rokas, viņš palūkojās Ting-a-lingā un noteica:

— Cik jauki! Kā tev klājas, mazo vīriņ? Ting-a-lings nekustējās. «Jūs uzskatāt mani par vienkāršu angļu suni, ser!» viņa klusēšana šķita sakām.

— Misis un misters Volters Neizons, mis Lenda Frou. Emebela Neizinga ienāca pirmā, mirdzinot savas

muguras dzidro alabastru, kas sākās sešas collas virs jostasvietas un pletās līdz pat gaišajiem matiem; četras collas zem ceļiem atklājās plīvura segts alabastrs, kas aizstiepās līdz vizošajiem kurpju purngaliem; slavenais romānists neviļus beidza sarunāties ar Tingu.

Volters Neizings, kas sekoja sievai, bija krietni garāks par Emebelu; no viscaur melnā tērpa atšķēlās tikai šaura apkakles svītra; viņa seja, izkalta it kā pirms simt gadiem, mazliet atgādināja Šelliju. Arī Neizinga literārie ražojumi dažreiz šķita līdzīgi šī dziesminieka dzejai, bet citreiz bija rakstīti Marsela Prusta garā. «Tas tik ir ģeniāli!» mēdza teikt Maikls.

Linda Frū, ko Flēra tūlīt iepazīstināja ar Gerdonu Minho, piederēja pie cilvēkiem, par kuru darbu viņas ķīniešu viesistabā pat divi cilvēki nekad nebija vienis pratis. Viņas darbi «Nieki» un «Niknais dons» bija galīgi sašķēluši visu uzskatus. Vieni šīs grāmatas dēvēja par ģeniālām, otri par muļķīgām, un tās vienmēr izraisīja interesantus strīdus: vai viegls ārprāts palielina vai mazina mākslas darba vērtību? Pati Linda kritikai pievērsa ļoti maz uzmanības — viņa radīja.

— Vai rakstnieks misters Minho? Cik interesanti! Neesmu lasījusi nevienu jūsu romānu.

Flēra viegli noelsās.

—   Kā — tu nepazīsti mistera Minho kaķus? Tie taču ir brīnišķīgi! Mister Minho, es ļoti gribētu, lai jūs iepazītos ar misis Neizingu. Emebela — misters Gerdons Minho.

—   O! Misters Minho — cik ārkārtīgi burvīgi! Vēlējos jūs pazīt, vēl šūpulī gulēdama.

Flēra dzirdēja, ka romānists mierīgi nosaka:

— Kopš tā brīža nu gan daudz laika nevar būt pagājis, — un, šaubu mocīta, devās apsveicināties ar Nestu Gorsu un Sibliju Svonu, kas ienāca reizē — it kā dzīvotu kopā, — strīdēdamies par L. S. D.; Nesta aizstāvēja to viņa «greznā stila» dēļ, Siblijs apgalvoja, ka asprātība nomirusi līdz ar Restaurāciju; šis cilvēks palika sev uzticīgs!

Sekoja Maikls ar Apširiem un Obriju Grīnu, ko bija sastapis hallē. Skaits bija pilns.

Flēra dievināja pilnību, bet šis vakars atgādināja murgainu sapni. Vai tas bija izdevies? Minho nepārprotami piemita vismazāk spožuma; pat Elisona prata sarunāties labāk par viņu. Un tomēr viņam bija tik lielisks galvaskauss. Flēra slepus cerēja, ka viņš neaizies agrāk par citiem. Kāds tad kā likts pateiktu: «Izraktenis!» vai «Plikpauris un resns!» — pirms aiz viņa būtu aizvērušās durvis. Viņš bija aizkustinoši laipns, it kā ļoti gribētu iepatikties vai vismaz izbēgt no pārāk lielas nicināšanas. Un droši vien viņā slēpās vairāk, nekā viņš izteica vārdos. Pēc krabju suflē viņš šķita sarunājamies ar Elisonu un tikai par jaunatni. Flēra ar vienu ausi klausījās.

«Jaunatne jūt… lielā dzīves straume … nedod to, ko tā vēlas. Pagātne un nākotne šķiet gaismas apmirdzētas … Pašreizējai dzīvei nav pasaulīgas nozīmes . .. Nē . . . Vienīgais mūsu mierinājums, ka reiz mēs kļūsim par tādām pašām senlietām kā Kongrīvs[17], Sterns[18], defo . .. un tad atkal gūsim panākumus .. . Kāpēc? Kas viņus izmet no dzīves straumes? O! Iespējams, ka pārsātinātība . . . laikraksti. . . fotogrāfijas. Viņi neredz pašu dzīvi, tikai lasa par to . . . redz tās reprodukcijas; viss šķiet slikts, pretīgs, pērkams… Jaunība saka: «Nost ar to, dodiet mums pagātni vai nākotni!»»

Viņš paņēma pāris sālītu mandeļu, un Flēra redzēja viņa acis aizmaldāmies pie Emebelas Neizingas augšdaļas. Galda otrā galā saruna atgādināja futbola spēli — neviens nepaturēja bumbu ilgāk par vienu sitienu. Tā lidoja no viena pie otra. Un pēc katras atsitienu virknes kāds pasniedzās, paņēma cigareti un izpūta zilu dūmu mutuli pār neapsegto pusdienu galdu. Flēra tīksminājās ar savas spāņu istabas mirdzumu — flīžu grīdu, sulīgajām augļu krāsām, kas rotāja porcelānu, ādas izstrādājumiem, vara greznumlietām un Soumsa Goiju virs mauru dīvāna. Viņa aši «atsita bumbu», kad tā gadījās viņai ceļā, bet pati neizrādīja nekādu iniciatīvu. Viņai piemita spēja visu tūlīt ievērot. «Misis Monta uztvēra» Lindas Frū spožās nenozīmības, Nestas Gorsas dzēlienus un kodienus, Obrija Grīna neskaidros, izplūdušos mājienus, Siblija Svona enerģiskos triecienus, Emebelas Neizingas mazās, vēsās amerikāniskās bezkaunības, Čarlza Apšira jocīgās pamācības, Voltera Neizinga graujošos paradoksus, Polinas Apširas juceklīgo kritiku, Maikla bezbēdīgās cilpas un bultas, pat Elisonas ašo gudrību un Gerdona Minho klusuciešanu — visu to viņa uztvēra un «pacēla», ar acīm un ausīm uzmanīdama sarunu «bumbu», lai tā neskartu zemi un neapstātos. Spožs vakars, bet vai veiksmīgs?

Kad pēdējais viesis bija aizgājis un Maikls vadīja mājās Elisonu, Flēra, sēdēdama uz sava nefrītzaļā dīvāna, domāja par Minho vārdiem: «Jaunatne nedabū to, ko vēlas.» Nē! Nav tā, kā vajag. — Nav tā, kā vajag, vai ne, Ting? — Bet Ting-a-lings bija noguris, tikai viens ausu galiņš tam notrīsēja. Flēra atslīga atpakaļ un nopūtās. Ting-a-lings izstaipījās un, uzlicis priekšķepas savai kundzei uz ceļiem, ieskatījās tai sejā. «Palūkojies uz mani,» viņš šķita sakām, «ar mani viss ir kārtībā. Es dabūju, ko gribu, un gribu, ko dabūju. Pašlaik man gribas iet gulēt.»

— Bet man negribas, — Flēra sacīja nepakustēdamās. «Pacel mani!» teica Ting-a-lings.

— Nu, — Flēra sacīja, — man šķiet — tas ir gan jauks cilvēks, taču ne īsti piemērots.

Ting-a-lings iekārtojās uz Flēras kailās rokas. «Viss kārtībā,» viņš likās sakām. «Te ir pārāk daudz visādu un tamlīdzīgu blēņu — Ķīnā tā nav. Ejam!»

## V IEVA

Nākamā lorda Vilfrīda Dezerta dzīvoklis atradās iepretī Korkstrītas gleznu galerijai. Šis vienīgais vīriešu dzimuma aristokrāts, kas rakstīja tādu dzeju, kuru neviens neatteicās iespiest, bija izvēlējies savu mītni drīzāk vientulības nekā ērtību labad. Taču viņa «migai» netrūka gaumes un greznības, kas raksturīga visām angļu augstāko aprindu mājām. Kad Vilfrīds pašreiz iekravājās, piebrauca divas mašīnas ar mēbelēm no korniešu augstmaņa lorda Maljena Hempširas muižas. Taču Vilfrīdu reti varēja atrast viņa ligzdā, un vispār viņš skaitījās rets putns, tāpēc, ka jaunāko rakstnieku vidū, daļēji pateicoties savai klaidoņa slavai, ieņēma visai īpatnu vietu. Viņš pats laikam lāgā nezināja, kur pavada laiku vai strādā, jo slimoja ar zināma veida garīgu klaustrofobiju[19] — bailēm, ka cilvēki viņu ieslēgs savā šaurajā lokā. Kad izcēlās karš, viņš bija tikko atstājis Ītonu; kad karš beidzās, viņam bija divdesmit trīs gadi, un pasaulē neeksistēja otrs tāds jauns dzejnieks, kas justos tik vecs kā viņš. Viņa draudzība ar Maiklu, sākusies karalauka slimnīcā, bija nīkuļojusi un pēkšņi atplauka, kad Maikls 1920. gadā kļuva par kompanjonu Denbija un Vintera izdevniecībā Bleikstrītā, Koventgārdenā. Vilfrīda dzeja izraisīja jaunizceptajā izdevējā aušīgu sajūsmu. Draudzīgās pārrunas par dzejoļiem, kuru autors meklēja literāru ostu, beidzās ar firmas kapitulāciju Maikla neatlaidības priekšā. Abpusējā laimes skurba par pirmo Vilfrīda sarakstīto un Maikla aizbildnībā izdoto grāmatu vainagojās ar Maikla kāzām. Līgavaiņa vedējs! Kopš tā laika Dezerts bija pieķēries abiem Montiem, cik nu vien vispār spēja kādam pieķerties; un, tiesa kas tiesa, tikai pirms mēneša viņš bija aptvēris, ka to pievelk ne Maikls, bet Flēra. Dezerts nekad nerunāja par karu, no viņa mutes nekad nebija iespējams dzirdēt secinājumus, kas kopsavilkumā būtu varējuši skanēt apmēram šādi: «Esmu dzīvojis tik ilgi kopā ar šausmām un nāvi; esmu redzējis cilvēkus bez kādiem izpušķojumiem; esmu tik pilnīgi izdzinis no prāta jebkuru cerību, ka man vairs nekad nebūs ne mazākās cieņas pret teorijām, solījumiem, paražām, morāli un principiem. Pārāk dziļi esmu nīdis cilvēkus, kas rakņājās paši sevī, kamēr es rakņājos dubļos un asinīs. Ilūzija izgaisusi. Mani neapmierinās neviena reliģija un neviena filozofija — tie ir vārdi, vienīgi vārdi. Manī joprojām mīt veselais saprāts — labuma no tā nekāda nav; es redzu, ka joprojām spēju izjust kaislības; es varu vēl griezt zobus un ņirgt tos smaidā; manī vēl ir atlicis mazliet no ierakumu lojalitātes, bet vai tā ir īsta vai tikai pagātnes atskaņas, to es pagaidām nezinu. Esmu bīstams, taču ne tik bīstams kā tie, kas tirgojas ar vārdiem, principiem, teorijām un visāda veida fanātiskām blēņām, kuras citiem jāizstrādā ar saviem sviedriem un asinīm. Karš man devis tikai vienu — tas pārvērtis dzīvi komēdijā. Smieties par to — tas ir vienīgais, ko mēs varam darīt!»

Piektdienas vakarā, atstājis koncertzāli, viņš bija devies tieši mājup uz savu dzīvokli. Atlaidies visā garumā uz piecpadsmitā gadsimta mūka sēdekļa, ko rotāja divdesmitā gadsimta dūnu spilveni un zīds, viņš sakrustoja rokas zem galvas un nodevās šādām pārdomām: «Tā es vairs tālāk nedzīvošu. Viņa mani apbūrusi. Viņai tas nenozīmē neko. Man turpretī tas nozīmē tīrās elles ugunis. Svētdien es visam tam pielikšu punkta — Persija ir jauka vieta. Arābija ir jauka vieta — asiņu un smilšu tur pietiek! Viņa nespēj ne no kā atteikties. Kā viņa mani sapinusi savos tīklos! Ar savu acu un matu burvību, gaitu, ar balss skaņu — ar savu siltumu, smaržu, krāsām. Lai viņa riskētu ar savu labo slavu — kur nu! Bet ko tad? Vai man būs jāslaistās kopā ar ķīniešu šuneli viņas ķīniešu kamīna priekšā, jāmokās sāpēs un jādeg drudzī, tāpēc, ka es nedrīkstu viņu noskūpstīt? Tad es labāk atkal lidotu bošu šrapneļu vidū! Svētdien! Kā sievietēm patīk vilkt garumā agoniju! Atkārtosies atkal viss tas pats, kas pēcpusdien. «Cik nežēlīgi jūs darāt, aiziedams, kad jūsu draudzība man ir tik dārga! Palieciet un esiet mans rātnais kaķēniņš, Vilfrīd!» Nē, mana dārgā, šoreiz tas jums tik viegli neizdosies! Es tam neesmu radīts, pie joda!»

Kad galerijā, kur radusi patvērumu britu māksla, šie divi jaunie cilvēki svētdienas rītā it kā nejauši sastapās Ievas priekšā, kura ieelpoja Ēdenes dārza ziedu smaržu, viņu satikšanās liecinieki bija daži strādnieki, muzeja uzraugs un pārītis no laukiem; neviens no tiem nelikās spējīgs ko novērot. Un sastapšanās arī patiešām bija neizteiksmīga. Divi jauni cilvēki no tās šķiras, kam nav vairs nekādu ilūziju, apmainās iznīcinošām piezīmēm par pagātni. Dezerts ar savu nepiespiesto runu, smaidu, eleganto apģērbu un dabisko izturēšanos nebūt neizskatījās pēc tāda, kam sāpētu sirds. Bālākā un interesantākā no abiem bija Flēra. Dezerts domās sev atkārtoja: «Tikai ne melodrāmu — to tik vien ne!» Flēra prātoja: «Ja es viņu varēšu noturēt tikpat ikdienišķu kā tagad, tad viņš man nezudīs; Vilfrīds nekad neaizies bez krietna jūtu uzliesmojuma.»

Tikai otro reizi apstājoties Ievas priekšā, Dezerts sacīja:

—   Cik jūs esat briesmīgs, Vilfrīd!

—   Tā, te nu mēs šķiramies! Dodiet ķepiņu!

Viņa acis — patiešām skaistas — bija satumsušas un traģiski atšķīrās no smaidošajām lūpām, un Flēra stostīdamās izgrūda:

— Vilfrīd — es — es nezinu. Man vajadzīgs laiks. Es nevaru ciest, ka jūs esat nelaimīgs. Neaizejiet! Varbūt es — es arī būšu nelaimīga; es — es nezinu.

Dezerta galvā pazibēja rūgta doma: «Viņa nespēj mani atbrīvot — viņa neprot to izdarīt.» Taču skaļi viņš sacīja ļoti maigi: — Neskumstiet, mans bērns! Divu nedēļu laikā jūs būsiet tam pāri. Es jums kaut ko atsūtīšu savā vietā. Kāpēc lai es nebraucu uz Ķīnu — viena vieta ir tikpat laba kā otra. Es jums atsūtīšu īstu Mingu retumu — vērtīgāku par sevi.

—    Jūs mani apvainojat! To jūs nedrīkstat! — Flēra kaisli iesaucās.

—    Piedodiet! Nevēlos jūs atstāt sadusmotu.

—    Ko jūs no manis gribat?

—    O! Nu — beidziet! Kāda jēga visu atkārtot no gala. Bez tam es kopš piektdienas esmu nepārtraukti domājis. Es negribu neko, Flēra, izņemot jūsu svētību un rokas spiedienu. Dodiet man to! Nu!

Flēra aizlika roku aiz muguras. Tas bija pārāk pazemojoši! Vilfrīds uzskatīja viņu par aukstu koķeti, kolekcionāri, mazu kaķēnu, kas ķer peles un spēlējas ar tām, nemaz negribēdama ēst.

— Jūs domājat, ka esmu auksta kā ledus, — viņa sacīja, iecērtot zobus apakšlūpā. — Jūs maldāties!

Dezerts lūkojās Flērā; viņa acis bija ļoti nelaimīgas.

— Es negribēju aizvainot jūsu lepnumu, — viņš sacīja. — Nerunāsim vairs par to, Flēra. Nav nekādas jēgas.

Flēra pagriezās un palūkojās Ievā, veselīgā, bezrūpīgā, alkatīgā sievietē, kas pilnu krūti ieelpoja puķu smaržu. Kāpēc lai viņa, Flēra, arī nebūtu bezrūpīga un neņemtu visu, kas gadās ceļā? Pasaulē nav tik daudz mīlas, lai kāds varētu atļauties paiet tai garām, atstājot to nepasmaržotu, nenoplūktu. Bēgt! Uz Austrumiem! Protams, ne, kaut ko tik ekstravagantu viņa nespētu izdarīt. Bet varbūt… Kāda tam nozīme? Viens vīrietis ir tikpat labs kā otrs, ja nevienu no tiem īsti nemīl!

No balto, tumšu skropstu iežogoto plakstu apakšas Flērai bija redzama Vilfrīda sejas izteiksme un viņa stāvs, nekustīgāks par statuju. Un viņa pēkšņi sacīja:

—    Jūs izdarīsiet muļķību, ja brauksiet. Gaidiet! — Neveltīdama jauneklim vairāk ne vārda, ne skatiena, Flēra devās projām, atstādama Dezertu pilnīgi satriektu alkatīgās Ievas priekšā.

## VI VECAIS FORSAITS UN VECAIS MONTS

Samulsumā steigdamās projām, Flēra gandrīz uzskrēja virsū kādam visai labi pazīstamam stāvam, kas drūmās raizēs kvernēja Alma-Tademas[21] gleznas priekšā, it kā zaudējis cerību izprast tirgus cenu nepastāvību.

— Tēvs! Tu pilsētā? Nāc līdz uz brokastīm, man jātiek ātri mājās.

Ieķerdamas Soumsa elkonī un turēdamās starp viņu un Ievu, Flēra veda tēvu projām, domādama: «Vai viņš mūs redzēja? Vai viņš mūs varēja redzēt?»

— Vai tu esi pietiekami silti apģērbusies? — rūca Soumss.

— Varētu braukt vai uz ziemeļpolu!

— To jūs, sievietes, vienmēr sakāt. Austrumu vējš, un tev tik kails kakls! Es nu gan nesaprotu.

— Toties es saprotu, dārgais.

Pelēkās acis vērtējot noskatīja Flēru no galvas līdz kājām.

— Ko tu te dari? — viņš jautāja. Un Flēra nodomāja: «Paldies dievam, viņš nav redzējis. Citādi viņš nekāda ziņā nebūtu tā jautājis.» Un viņa atteica:

— Es interesējos par mākslu, dārgo tēv, tāpat kā tu.

— Esmu apmeties pie tavas krustmātes Grīnstrītā. Šis austrumu vējš slikti ietekmē manas aknas. Kā klājas tavam … kā klājas Maiklam?

— O, lieliski — viņam ir mazliet paslikts garastāvoklis. Mums vakar bija viesības.

Gadadiena! Soumsā sarosījās Forsaitu reālisms, un viņš cieši ielūkojās meitai acīs. Iebāzis roku mēteļa kabatā, viņš sacīja:

— Es tev vedu dāvanu.

Flēra redzēja sārtā zīdpapīrā ievīstītu plakanu priekšmetu.

— Kas tas ir, mīļo tev?

Soumss iebāza .priekšmetu atpakaļ kabatā.

—    To mēs redzēsim vēlāk. Vai brokastīs būs vēl kāds?

—    Tikai barts.

—    Vecais Monts! Ak, kungs!

—    Vai tev nepatīk barts, mīļo tēv?

—    Nepatīk? Mums ar viņu nav nekā kopīga.

—    Un es domāju, ka attiecībā uz politiku jūsu uzskati sakrīt.

—    Viņš ir reakcionārs, — teica Soumss.

—    Un kas esi tu, mīļo tēv?

—    Es? Kāpēc tad man kaut kam jābūt? — Ar šiem vārdiem viņš apliecina to neitralitātes politiku, kuru, gadiem ritot, arvien vairāk uzskatīja par vienīgo prātīgam cilvēkam piedienīgo nostāju.

—    Kā jūtas māte?

—    Izskatās labi. Es viņu tikpat kā neredzu — atbraukusi viņas pašas māte, un abas cauru dienu klaiņo apkārt.

Soumss nekad nesauca madame Lamotu par Flēras vecmāmiņu, — jo mazāk darīšanu meitai ar viņas franču radiniekiem, jo labāk.

—    O! — iesaucās Flēra. — Tur ir Tings ar kādu kaķi! — Ting-a-lings, izgājis ieelpot svaigu gaisu, centās izraut saiti no istabmeitas rokām, briesmīgi šņāca un mēģināja uzrāpties pa margām, uz kurām, spalvas saslējis un acis zibinādams, tupēja melns kaķis.

—    Dodiet viņu man, Ellen! Nāc pie mammas, draudziņ!

Ting-a-lings patiešām nāca, bet vienīgi tāpēc, ka citādi nevarēja; viņš vienā laidā šņāca, bozās un grieza galvu atpakaļ.

—    Man patīk redzēt viņu dabisku, — Flēra teica.

—    Tāds suns ir vienkārši naudas izšķiešana, — piezīmēja Soumss. — Tev vajadzētu iegādāties buldogu un likt tam gulēt hallē. Zādzībām nav gala. Tavai krustmātei nozagts klauvējamais veserītis.

—    Es nešķirtos no Tinga, kaut arī man nozagtu simt veserīšu.

—    Kādā jaukā dienā tev nozags viņu pašu — šī te suga tagad ir modē.

Flēra atvēra parādes durvis. — O! — viņa sacīja. — Barts jau klāt.

Spīdīgs cilindrs slējās uz Soumsa dāvinātās marmora lādes, kas bija domāta mēteļu glabāšanai un kožu aizbaidīšanai. Novietodams savu cilindru otram blakus, Soumss brīdi abos nolūkojās. Tie bija uz mata vienādi — gari, slaidi, spīdīgi, ar vienas un tās pašas firmas vārdu iekšpusē. Soumss bija atsācis nēsāt cilindru pēc 1921. gada neveiksmīgajiem ogļraču streikiem un ģenerālstreikiem, instinkts viņam teica, ka revolūcija uz diezgan ievērojamu laiku atlikta.

— Kas attiecas uz šo, — viņš teica, izņemdams sārto sainīti, — es nezinu, ko tu ar to iesāksi, bet te tas ir.

Tas bija īpatnēji apstrādāts un īpatnēji lāsmojošs opāls sīku briljantu ielokā.

— O! — Flēra iesaucās. — Kāda burvīga lietiņa!

— Tā ir pār viļņiem slīdoša Venēra vai kas tamlīdzīgs, — nomurmināja Soumss. — Neparasta. Aplūkojama spožā gaismā.

— Bet tā ir brīnišķīga. Es to tūlīt aplikšu.

Venēra! Ja tētis zinātu! Viņa apskāva tēva kaklu, lai slēptu samulsumu. Soumss ar parasto atturību ļāva meitai paberzēt vaigu pie savas gludi skūtās sejas. Kāpēc rādīt kvēlas jūtas, ja viņi abi zina, ka Soumsa mīlestībā ir divkārt lielāka par Flēras?

— Apliec to, — viņš sacīja, — paskatīsimies. Nostājusies senlaicīga, lakota spoguļa priekšā, Flēra

aplika rotu. — Brīnišķīga. Pateicos, mīļais tēvs! Jā, tava kaklasaite ir kārtībā. Man patīk šīs baltās svītriņas. Tev vajadzētu vienmēr valkāt šo kaklasaiti kopā ar melnu. Nu, ejam! — Un viņa ievilka tēvu ķīniešu istabā. Tā bija tukša.

— Barts droši vien ir augšā pie Maikla, apspriežas par savu jauno grāmatu.

—    Tik vecs — un raksta! — Soumss izsaucās.

—    Mīļumiņ, viņš taču ir gadu jaunāks par tevi.

— Es nerakstu. Neesmu tāds muļķis. Vai esi ieguvusi atkal kādus jaunmodīgus draugus?

—    Tikai vienu — Gerdonu Minho, romānistu.

—    Atkal kāds no jaunās skolas?

—    Ai, nē, dārgais! Tu noteikti esi dzirdējis par Gerdonu Minho; viņš ir tik vecs kā pati zeme.

—    Man viņi visi šķiet vienādi, — Soumss norūca. — Vai viņš ir iecienīts?

—    Manuprāt, viņa ienākumi ir lielāki par tavējiem. Viņš ir gandrīz vai klasiķis — atliek tikai nomirt.

—    Es nopirkšu kādu viņa grāmatu un izlasīšu. Kā viņu sauca?

—    Nopērc Gerdona Minho «Zivis un zivteles». Tu atcerēsies, vai ne? O! Te jau viņi ir! Maikl, paskaties, ko tēvs man uzdāvināja!

Satvērusi vīra roku, Flēra pielika to pie opāla, kas greznoja viņas kaklu. «Lai abi tēvi redz,» viņa nodomāja, «cik labi mēs satiekam.» Lai gan Soumss meitu kopā ar Vilfrīdu galerijā sastapis nebija, tomēr sirdsapziņa Flēru joprojām mudināja: «Stiprini savu reputāciju, tu vēl nezini, kāds balsts tai būs vajadzīgs nākotnē.»

Un ar acu kaktiņu viņa vēroja abus vecos. Sastapšanās starp Veco Montu un Veco Forsaitu (Flēra zināja, ka bārts tā sauc viņas tēvu, kad piemin to sarunā ar Maiklu) vienmēr izraisīja viņā vēlēšanos smieties, kaut gan viņa nekad īsti labi neizprata, kāpēc. Barts zināja visu, bet viņa zināšanas bija skaisti iesietas grāmatas, ko akurāti izdevis «astoņpadsmitam gadsimtam» piesaistīts prāts. Viņas tēvs zināja vienīgi to, kas tam bija izdevīgi zināt, bet viņa zināšanas bija «brīvas», tās nebija pakļautas nekāda izdevēja redakcijai. Ja arī viņš piederēja vēlā viktoriānisma laikmetam, tomēr viņš prata izmantot, ja vajadzīgs, arī vēlāko laiku sasniegumus. Vecais Monts ticēja tradīcijām; Vecais Forsaits — nemaz. Flēras asais skatiens sen bija ievērojis atšķirību par labu viņas tēvam. Taču Vecā Monta runa bija daudz modernāka, ašāka, dzirkstošāka, raitāka, tā mazāk atgādināja precīzu informāciju; turpretī Vecais Forsaits runāja īsi un lietišķi. Patiešām nebija iespējams pateikt, kurš no abiem ir retāks muzeja eksemplārs; un abi tik labi saglabājušies!

—    Es šodien biju Teitā, — Flēra paziņoja. — Manuprāt, tur tiešām ir aizkustinoši.

—    Aizkustinoši? — Soumss nošņaukājās.

—    Flēra grib sacīt, ser, ka redzēt kopā tik daudz vecās angļu mākslas ir tas pats, kas apskatīt zīdaiņu izstādi.

—    Es nesaprotu, — Soumss stīvi noteica. — Tur ir daži ļoti labi darbi.

—    Taču tie nav pieaugušu cilvēku darbi, ser.

—    A! Jūs, jaunie ļaudis, maldīgi uzskatāt visu šo ārprātīgo visgudrību par briedumu.

—    Maikls to domāja citādi, tēv. Pilnīgi tiesa, ka angļu gleznām trūkst gudrības zobu. Starpība starp tām un jebkuru kontinenta mākslinieka darbu redzama no pirmā acu uzmetiena.

—    Un paldies dievam! — arī sers Lorenss pacēla balsi. — Šīs zemes mākslas daile slēpjas tās nevainīgumā. Politikā mēs esam visvecākā zeme, estētikā — visjaunākā. Ko jūs sakāt, Forsait?

—    Terners priekš manis ir pietiekami vecs un gudrs, — īsi noskaldīja Soumss. — Vai jūs otrdien nāksiet uz GPAB valdes sēdi?

—    Otrdien? Mēs taisījāmies iet pamedīt, vai ne, Maikl?

Soumss nokrekstējās. — Es jūsu vietā medīšanu atliktu. Mēs apstiprinām pārskatu.

Pateicoties Vecā Monta ietekmei, Soumss bija iekļuvis šī plaukstošā uzņēmuma — garantētās premiālās apdrošināšanas biedrības valdē un, runājot vaļsirdīgi, nejutās tur sevišķi drošs. Lai gan zaudējumu neizbēgamības likums bija varbūt likums, uz kuru pasaulē varēja paļauties visdrošāk, tomēr bija arī apstākļi, kas radīja Soumsā nemieru. Viņš pašķielēja pāri galdam. Visai vieglprātīgs bija šis baronets ar šauro pieri un izliektajām uzacīm — tāpat kā viņa dēls, kas sēdēja tam blakus! Un Soumss pēkšņi piebilda: — Es neesmu pilnīgi mierīgs. Ja es būtu zinājis agrāk, kā saimnieko šis Eldersons, — es šaubos, vai kļūtu par valdes locekli.

Šķita, ka viena Vecā Monta sejas puse atrausies no otras.

—    Eldersons! — viņš iesaucās. — Viņa vectēvs bija mana vectēva vēlēšanu aģents parlamenta reformas likumprojekta laikā — viņš izdabūja cauri vectēva kandidatūru šajās vispērkamākajās vēlēšanās, kas jebkad notikušas, — viņš uzpirka katru balsi — skūpstījās ar visām fermeru sievām. Diženi laiki tie bija, Forsait, diženi laiki!

—    Tie aizgājuši, — teica Soumss. — Es vispār uzskatu, ka nav jāuzticas vienam cilvēkam tik neierobežoti, kā mēs uzticamies Eldersonam. Man nepatīk šie ārzemju apdrošināšanas līgumi.

—    Manu dārgo Forsait, Eldersonam ir gaiša galva; es viņu pazīstu no bērna kājas, mēs mācījāmies kopā Vinčestrā.

Soumss dobji noklepojās. Šajā Vecā Monta atbildē slēpās viņa nemiera galvenais cēlonis. Visi valdes locekļi laikam mācījušies kopā Vinčestrā! Tieši tas bija visļaunākais! Viņi visi bija tik cienījami, ka neuzdrošinājās apšaubīt ne tikai cits citu, bet pat savu kolektīvo darbību. Lielākas par bailēm no kļūdām vai krāpšanas bija viņu bailes izrādīt neuzticību citam pret citu. Tas dabiski, jo neuzticība bija vistiešākais, ļaunums. Un, kā Soumss zināja, tiešie ļaunumi ir tie, no kuriem cilvēki izvairās. Patiesību sakot, Soumsā jau arī bija izraisījusi nemieru tikai no tēva Džeimsa mantotā paraža gulēt nomodā naktī no diviem līdz četriem, kad viegli bažu kūniņa tik aši pārvēršas par baiļu tauriņu. GPAB bija tik ietekmīgs uzņēmums un viņš ar to saistīts tik īsu laiku, ka likās pārdroši zīmēt velnu uz sienas — jo sevišķi tāpēc, ka viņam būtu jāaiziet no valdes un jāatsakās no tūkstoša, ko viņš tur gadā nopelnīja, ja šis velns tiktu zīmēts bez kāda iemesla. Bet ja nu velns tomēr ir? Tā jau tā nelaime! Un te sēž Vecais Monts un mēļo par medībām un savu vectēvu. Smadzenes tam, sprukstiņam, par plānām! Drūmi nodomājis: «Neviens no šiem te, pat mana paša meita, nespēj raudzīties ne uz ko nopietni,» — viņš apklusa. Kāda skaņa turpat pie elkoņa it kā pamodināja Soumsu. Uz krēsla starp viņu un meitu sēdēja šis mazais mērkaķēns — šunelis! Vai tas gaidīja, lai viņam ko dod? Acis viņas tādas, ka kuru katru brīdi, šķiet, var izsprāgt no pieres. Un Soumss sacīja: — Ko tad tev īsti gribas? — Kā šis mazais zvērēns blenž ar savām kurpju pogām! — Ņem! — Soumss teica, padodams sālītu mandeli. — Tās jau tu neēd. Ting-a-lings apēda.

— Viņš uz tām ir gluži traks, tēt. Vai ne, dārgumiņ? Ting-a-lings pievērsa acis Soumsam, kam pārskrēja dīvainas trīsas. «Šķiet, ka es šim mazajam lopiņam patīku,» viņš nodomāja, «viņš vienmēr uz mani skatās.» Soumss pielika pirkstu pie suņa purniņa. Ting-a-lings ar saliekto, melnīgsnējo mēlīti to viegli nolaizīja.

— Nabadziņš! — Soumss neviļus nomurmināja un pagriezās pret Veco Montu.

—   Neņemiet vērā, ko es teicu.

—   Manu dārgo Forsait, kas tas īsti bija?

Svētās debesis! Un šis cilvēks sēž tai pašā valdē, kur viņš! Kas viņu bija dzinis pieņemt šo posteni? Dievs viņa liecinieks: viņš negribēja ne naudu, ne rūpes. Tikko viņš bija kļuvis par direktoru, Vinifreda un citi ģimenes locekļi sāka iegādāties akcijas, lai kompensētu savu ienākumu nodokli, — prioritātes akcijas deva septiņus procentus, parastās — deviņus procentus to noteikto piecu vietā, ar kuriem viņiem citādi būtu jāapmierinās. Tā tas nu bija: viņš nevarēja paspert ne soli, lai citi neietu viņa pēdās. Naudas darījumu labirintos viņš vienmēr bija izrādījies tik drošs, tik nešaubīgs vadonis! Tādos gados vēl raizēties! Soumsa acis meklēja mierinājumu opālā, kas vizēja meitas kaklā, — skaista lieta skaistā kaklā! Nu! Viņa vismaz šķita pietiekami laimīga — aizmirsusi savu kaislību, kas bija liesmojusi pirms diviem gadiem! Par to varēja pateikties dievam. Tagad viņai bija vajadzīgs bērns, lai viņa šajā modernajā, par grašiem pērkamo rakstnieķeļu, gleznotāju un mūziķu gūzmā gūtu drošāku pamatu. Izlaidīgs pūlis; bet viņai gan ir gaiša galviņa uz pleciem. Ja Flērai būs bērns, viņš uz tā vārda noguldīs vēl divdesmit tūkstošus. Viņas mātei piemita viena laba īpašība — akurātība naudas jautājumos; tā bija slavējama franču paraža. Un Flēra — ciktāl viņam zināms — nekad nešāva pār strīpu. Kas tas? Līdz viņa ausīm atlidoja vārds «Goija». Vai viņi atkal izdos jaunu Goijas dzīves aprakstu? Hm! Tas nostiprināja Soumsa lēni augošo pārliecību, ka Goija vēlreiz sasniedzis slavas augstumus.

— Domāju, ka būs jāšķiras no šīs, — viņš teica, norādīdams uz gleznu. — Te uzturas kāds argentīnietis.

—    Vai jūs pārdosiet savu Goiju, ser? — teica Maikls. — Padomājiet, ar kādu skaudību jūs tagad uzlūko!

—    Cilvēkam nevar būt viss, ko viņš vēlas, — teica Soumss.

—    Reprodukcija, ko mēs taisījām jaunajam dzīves aprakstam, iznākusi pirmklasīga. «Soumsa Forsaita — eskvaira īpašums». Vismaz ļaujiet papriekš iznākt grāmatai ser.

— Ēna vai realitāte, ko, Forsait?

Šis baronetiņš ar šauro pieri — vai viņš zobojās?

— Man nav dzimtmuižas, — viņš sacīja.

— Jums ne, bet mums ir, ser, — nomurmināja Maikls, — jūs, redziet, varētu atstāt to Flērai.

— Nu, — Soumss noteica, — redzēsim vēl, vai tas ir to vērts. — Un viņš palūkojās meitā.

Flēra reti sarka, bet šoreiz viņa paņēma Ting-a-lingu un uztrūkās no sava spāņu galda. Maikls devās sievai pakaļ. — Kafiju pasniegs otrā istabā, — viņš teica. Vecais Forsaits un Vecais Monts piecēlās, ūsas slaucīdami.

## VII VECAIS MONTS UN VECAIS FORSAITS

GPAB kantori atradās netālu no Ciltskoku pārvaldes. Soumss, kas zināja, ka viņa tēvocis Svizins pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados par diezgan krietnu naudu tika ieguvis «trīs purpura sprādzes uz caunādas pamata labajā pusē» un «dabiskās krāsās zaigojošu fazānu», vienmēr bija noskatījis šo ēku ar nicināšanu, kamēr apmēram pirms gada Mākslas pazinēju klubā, izklaidīgi šķirstīdams kādu grāmatu, uzdūrās uzvārdam «Goldings». Autors centās pierādīt, ka Viljams Šekspīrs patiesībā bijis Edvards de Vers, Oksfordas grāfs. Grāfa mātes uzvārds bijis «Goldinga» — un tāpat saucās Soumsa māte! Šī sagadīšanās Soumsu pārsteidza, un viņš turpināja lasīšanu. Par grāmatas galveno secinājumu pareizību viņš šaubījās, bet Soumsā bija pamodusies neapstrīdama ziņkāre, vai viņā rit Šekspīra asinis vai ne. Pat ja grāfs nebūtu bijis dziesminieks, Soumss tomēr juta, ka tāda radniecība sagādātu vienīgi cieņu, lai arī, cik redzams, Oksfords bijis tumša persona. Kļuvis par GPAB direktoru un ik pārnedēļas otrdienās iedams garām pārvaldei, Soumss bieži bija nodomājis: «Kaudzēm naudas es par to neizšķiedīšu, bet kādreiz tur tomēr ielūkošos gan.» Ielūkojies viņš brīnījās, cik ļoti tas viss viņu aizrāva. Pētīt mātes ciltskoku bija tas pats, kas izdarīt kriminālizmeklēšanu un gandrīz tikpat sarežģīti un tieši tikpat dārgi. Reiz iesācis, forsaitiskais sīkstums nespēja apstāties pie Šekspīra mātes de Veras, kaut arī viņa būtu bijusi attāla radiniece; nelaimīgā kārtā Soumss nekādi nespēja tikt tālāk par kādu Olivera Kromvela laika Viljamu Goldingu, ingereru — kas tā īsti varētu būt par profesiju, viņš pat baidījās jautāt. Vēl vajadzēja atšķetināt četras paaudzes, nauda gāja acīm redzot, un bija maz cerību, vai šie pētījumi vispār ko dos. Tas bija iemesls, kas otrdienā pēc brokastīm pie Flēras viņam ceļā uz valdi lika greizi noskatīties vientuļajā ēkā. Vēl divas tikpat kā negulētas naktis bija saasinājušas Soumsa bažas līdz pēdējam, viņš bija nolēmis uzzināt, kāds īsti ir stāvoklis GPAB, un šis pēkšņais atgādinājums, ka viņš izsviež naudu šur tur un vēl kaut kur, kamēr nākotnē, lai arī tālā, varbūt būs jāsedz iztrūkumi citur, bezgalīgi satrauca nervus, kurus ļaunas nojautas jau tā bija sasprindzinājušas līdz beidzamai iespējai. Nesēzdamies šoreiz lifta un lēni kāpdams uz otro stāvu, viņš domās vai desmito reizi «pārcilāja» pārējos valdes locekļus. Veco lordu Fontenoju atstāja valdē, protams, tikai vārda dēļ, parādījās viņš reti un bija, kā tagad — hm! — mēdza dēvēt, «tukša vieta»; priekšsēdētājs sers Ljūks Šermans šķita vienmēr rūpējamies tikai par to, lai viņu nenoturētu par ebreju. Viņa deguns bija taisns, taču plaksti radīja šaubas. Uzvārds viņam bija nevainojams, turpretī priekšvārds šaubīgs; balsij viņš piešķīra rupjumu, taču viņa apģērbs aizdomīgi sliecās uz spozmi. Visu kopā ņemot, šis cilvēks bija gan gudrs, bet Soumss juta — nebija ticams, ka visu sirdi viņš veltītu kopīgam darbam. Kas attiecas uz Veco Montu — kāds labums gan bija valdei no nez kāda tur devītā baroneta? Gajs Meiriks, karaļa advokāts, pēdējais no trim, kas bija «kopā mācījušies», tiesā, bez šaubām, bija pilnīgi savā vietā, turpretī noņemties ar naudas darījumiem viņam nebija ne laika, ne arī īstas patikas! Atlika no grēkiem atgrieztais kvekers — vecais Katberts Madergils, kura uzvārds visu iepriekšējo gadsimtu bija lietots veiksmīga godīguma apzīmējumam, tā, ka ļaudis joprojām ievēlēja Madergilus valdēs gandrīz mehāniski, — šis te bija pakurls, patīkams, tīrīgs vecītis, ļoti mīlīgs, taču citādi nulle. Bez šaubām, absolūti godīga, bet pavirša sabiedrība. Neviens no viņiem īsti neinteresējās par darījumiem! Visi viņi gāja Eldersona pavadā, varbūt izņemot Šermanu, un arī tam trūka stingrības. Un pats Eldersons — gudrs zellis, varbūt pa daļai aktieris; jau kopš biedrības dibināšanas dienas direktors-rīkotājs, cilvēks, kas pazina uzņēmumu kā piecus pirkstus! Jā! Te bija tas suns aprakts! Ar savām zināšanām, ar gadiem ilgo veiksmi viņš iekarojis prestižu — visi viņi klanījās Eldersona priekšā, un kāds tur brīnums! Grūtības ar tādu cilvēku bija tās, ka, vienreiz atzinis kļūdu, viņš sagrautu pasaciņu par savu nemaldīgumu. Soumss pats bija pietiekami nemaldīgs, lai zinātu, cik ārkārtīgi nepatīkami būtu atzīt kādu savu kļūdu. Pirms desmit mēnešiem, kad viņš bija kļuvis par direktoru, biedrība likās strādājam pilnā jaudā; birža cenas bija kritušas līdz galējai robežai (tā vismaz viņi visi domāja), «ārzemju apdrošināšanas līgumi», ko Eldersons apmēram pirms gada bija ierosinājis, cenu kāpšanas gadījumā šķita solām visspīdošākās izredzes. Taču tagad, pēc divpadsmit mēnešiem, Soumss neskaidri nojauta, ka viņi nemaz nezina, kādas ir biedrības maksājumu saistības, — un līdz vispārējai sapulcei atlikušas tikai sešas nedēļas! Iespējams, ka maksājumu saistības nezināja pat Eldersons vai arī, ja zināja, tad cītīgi slēpa to, par ko vajadzēja būt informētam visam direktorātam.

Viņš iegāja valdes istaba bez smaida uz lūpām. Visi jau sapulcējušies — pat lords Fontenojs un Vecais Monts — ā-a, atteicies gan no medībām! Soumss ieņēma savu vietu pie kamīna. Blenzdams Eldersonā, viņš pēkšņi ar neparastu skaidrību ieraudzīja šī zeļļa stāvokļa drošību un pašas GPAB nedrošību. Līdz ar valūtas celšanos un krišanu viņi nekad nevarēja īsti skaidri zināt līgumos paredzēto summu apmērus — viņi vienkārši spēlēja uz labu laimi. Klausīdamies, kā lasa protokolus un citus parastus ziņojumus, Soumss, zodu plaukstā iespiedis, ļāva acīm slīdēt no vienas sejas uz otru — lūk, vecais Madergils, Eldersons, Monts pāri pretī; Šermans priekšsēdētāja vietā; Fontenojs, Meiriks, viņš pats … šā gada izšķirošā valdes sēde. Viņš nevar — nedrīkst ļaut sevi nostādīt šaubīgā stāvoklī! Savā pirmajā šī uzņēmuma vispārējā sapulcē viņš nedrīkst sastapties ar akciju īpašniekiem, nezinot, kāds īsti ir uzņēmuma stāvoklis. Soumss atkal pavērās Eldersona — saldena seja, kaila galva kā Jūlijam Cēzaram, nekā tāda, kas iedvestu neuzticību vai pārāk lielu optimismu, — zināmā mērā viņš atgādināja pat veco tēvoci Niklasu Forsaitu, kura darījumi vienmēr bija derējuši par paraugu iepriekšējai paaudzei. Kad direktors-rīkotājs bija beidzis savu ziņojumu, Soumss, vērdamies miegainā vecā Madergila sārtajā sejā, teica:

— Pēc manām domām, šis pārskats nerāda mūsu uzņēmuma patieso stāvokli. Es vēlos, lai valde, priekšsēdētāja kungs, sapulcētos pēc nedēļas un lai šīs nedēļas laikā visi valdes locekļi saņemtu precīzas ziņas par to ārzemju līgumu saistībām, kuru termiņš nenotek šajā finansu gadā. Es ievēroju, ka šie līgumi apskatīti kopa ar visām citām saistībām. Tas mani neapmierina. Šis saistības jāaplūko atsevišķi. — Atstājis bez ievērības Eldersonu, Soumss pievērsa skatienu Vecajam Montām un turpināja: — Ja stāvoklis kontinentā būtiski neizmainīsies uz labo pusi, kas nav cerams (gluži otrādi), tad esmu pilnīgi pārliecināts, ka šīs saistības nākamgad uzsēdinās mūs uz sēkļa.

Pēc vārda «sēklis» atskanēja kāju švīkoņa, visi sakustējās un sāka krekstēt — tas liecināja par vieglu aizvainojuma izjutu, un Soumsa krūtīs uzvilnīja tāds kā apmierinājums; viņš bija izpurinājis tos no pierastās bezrūpības, licis kaut aptuveni izjust tās pašas bažas, kuras mocīja viņu.

— Mēs vienmēr esam apskatījuši visas savas saistības kopa, mister Forsait.

Pūlas iedvest uzticību!

— Un, manuprāt, nepareizi. Šie ārzemju apdrošināšanas līgumi ir jauna veida darījums. Cik es saprotu, mums no šā gada peļņas nevajadzētu izmaksāt dividendes, bet paturēt tās, ko segt nākamgada zaudējumus.

Atkal kustība un kāju švīkāšana.

— Cienījamo ser, tā ir aplamība! Buldogs, kas mita Soumsā, ierūcās.

— Ak jūs domājat tā! — viņš noteica. — Vai es tās ziņas saņemšu vai ne?

— Valde, protams, var pieprasīt, kādas ziņas vien vēlas. Bet atļaujiet man piezīmēt pie galvenā jautājuma, ka runa var būt tikai par aptuvenu vērtējumu. Mēs vienmēr esam izvairījušies no nevajadzīga riska.

— Te jadod noteikts vērtējums, — teica Soumss,

— un, manuprāt, valdei šis vērtējums jādod tikai pēc ļoti rūpīgas visu skaitļu apspriešanas.

Ierunājās Vecais Monts:

—    Manu dārgo Forsait, lai izskatītu katru līgumu, mums vajadzētu nedēļu laika, un arī tas mums nepalīdzētu; mēs varam aplēst vienīgi vidējo skaitli.

—    No šī pārskata mēs neredzam, — sacīja Soumss, — relatīvo ārzemju riska attiecību pret iekšējo risku — pašreizējos apstākļos tas ir ļoti būtisks jautājums.

Tagad runāja priekšsēdētājs:

—    Es domāju, ka tas nesagādās nekādas grūtības, Elderson! Bet, lai nu kā, mister Forsait, diez vai mums ir tiesības nemaksāt šogad dividendes aiz bailēm no nejaušībām, kas, cerams, nemaz mūsu ceļā negadīsies.

—    Nezinu, — teica Soumss. — Mēs te esam sanākuši, lai izstrādātu rīcības programmu saskaņā ar mūsu veselo sapratu, un mums jābūt visām iespējām to veikt. Tāds ir mans uzskats. Mums nav pietiekamas informācijas.

Ierunājās atkal «cilvēks, kas iedvesa uzticību»:

Misters Forsaits šķiet izsakām neuzticību direktoram-rīkotājam. Laikam ņem vērsi aiz ragiem.

— Vai es šīs ziņas saņemšu?

Vispārīgajā klusumā omulīgi ieskanējās vecā Madergila balss:

—   Varbūt valdes sēdi tiešām varētu atlikt, priekšsēdētāja kungs; vajadzības gadījumā es atnāktu arī nākamnedēļ. Iespējams, ka tāpat varētu ierasties ari citi. Laiki ir ļoti neparasti — mums nebūtu vēlams nevajadzīgi riskēt. Ārzemju apdrošināšanas līgumi mums, bez šaubām, ir kas jauns. Līdz šim mums nav bijis iemesla žēloties par rezultātiem. Un mēs, bez šaubām, pilnīgi uzticamies mūsu direktoram-rīkotājam. Taču, ja misters Forsaits pieprasījis šīs ziņas, tad, es domāju, mums varbūt vajadzētu tās dabūt. Ko jūs sakāt, milord?

—   Man nākamajā nedēļā nav laika. Es piekrītu priekšsēdētājam, ka šādi iebildumi nedod ne mazākas tiesības nemaksāt šāgada dividendes. Nav jēgas celt trauksmi bez kāda pamata. Kad pārskatu publicēs, Elderson?

— Ja viss ritēs normāli, tad šīs nedēļas beigas.

— Tagad nav normāli laiki, — Soumss teica. — īsi sakot, ja es nesaņemšu šīs ziņas, būšu spiests iesniegt atlūgumu. — Viņš ļoti labi redzēja, ko šie kungi domā. Jaunpienācējs — un taisa tādu troksni; atlūgumu viņi labprāt pieņemtu — tikai tieši pirms vispārējas sapulces tas būtu neērti, ja nevarētu atsaukties uz «sievas slimību» vai ko citu piemērotu, — un Soumss nu gan piesargāsies viņiem kādu iemeslu dot.

Priekšsēdētājs vēsi noteica:

— Pārliksim tātad valdes sēdi uz nākamo otrdienu; vai jums tad būs iespējams mums šīs ziņas sniegt, Elderson?

— Protams.

Soumsa galvā pazibēja doma: «Vajadzētu pieprasīt pamatīgu revīziju.» Taču viņš palūkojās apkārt. Varbūt tas nozīmētu iet par tālu, ja viņš nodomājis palikt valdē, — un aiziet viņam nebija nekādas vēlēšanās; galu galā tā bija lieliska vieta ar tūkstoti gadā! Nē! Nedrīkst šaut pār strīpu!

Iedams projām, Soumss, šaubu pilns, novērtēja savu uzvaru, nebūdams pārliecināts, ka izdarījis ko labu. Viņa nostāja bija tikai saliedējusi visu kompāniju ap Eldersonu. Viņa — Soumsa pozīciju vājums slēpās tai apstāklī, ka vienīgais, uz ko viņš varēja balstīties, bija neskaidrs nemiers, kurš, tuvāk aplūkots, izrādījās vienkārši neapmierinātība ar savu pārāk aprobežoto varu. Taču divi direktori-rīkotāji nevarēja būt — vajadzēja uzticēties!

Kāda balss viņam aiz muguras notarkšķēja: — Jūs nu gan, Forsait, ar savu ultimātu mūs taisni satriecāt. Cik spēju atcerēties, tādas lietas valdē notiek pirmo reizi.

— Svētlaimības sala, kur visi guļ, — Soumss sacīja.

— Ja, es parasti tur nosnaužos. Valdes istabā vienmēr ir tik karsts. Labāk būtu aizbraucis medībās. Tā ir derīga nodarbošanās — pat tik agrā gadalaikā.

Nelabojami vieglprātīgs šis tarkšķis baronets!

— Starp citu, Forsait, es gribēju sacīt: ar visām šīm modernajam bailēm no bērniem un tā tālāk cilvēkam uzmācas nemiers. Mēs neesam karaļa ģimene, bet vai jūs arī nedomājat, ka būtu laiks nodrošināties ar mantinieku?

Soumss domāja gan, taču netaisījās atzīties tik nesmalkjutīgos apsvērumos par paša meitu.

— Laika diezgan, — viņš norūca.

—    Man nepatīk tas suns, Forsait. Soumss nesapratnē pablenza Montā.

—    Suns! — viņš iesaucās. — Kāds sakars sunim ar to?

—    Manuprāt, bērnam jānāk pirms suņa. Suņi un dzejnieki padara jaunas sievietes izklaidīgas. Manai vecmāmiņai nepilnu divdesmit septiņu gadu vecumā bija jau pieci bērni. Viņa bija dzimusi Montdžoja; neparasti auglīgas — jūs droši vien atceraties — šīs septiņas māsas Montdžojas — visas skaistules. Vecajam Montdžojam bija četrdesmit septiņi mazbērni. Mūsu dienās tādas lietas vairs nenotiek.

—    Zeme jau tā pārāk biezi apdzīvota, — Soumss grīni noteica.

—    Tikai tie nav no īstās sugas — vajag mazāk no viņu, vairāk no mūsu sugas. To vajadzētu noteikt ar likumu.

— Parunājiet ar savu dēlu, — Soumss sacīja.

—    Ā, bet viņi, redziet, uzskata mūs par vecmodīgiem. Ja mēs vismaz varētu viņiem parādīt dzīves jēgu. Bet tas ir grūti, Forsait, tas ir grūti.

—    Viņiem ir viss, ko sirds var vēlēties, — iebilda Soumss.

—    Ar to nepietiek, mans mīļais Forsait, nepietiek; stāvoklis visā pasaulē dragā jaunajiem nervus. Anglijai ir beigas, viņi saka, Eiropai beigas. Debesīm beigas un ellei tāpat! Nekam nav nākotnes, izņemot gaisu. Bet zilā gaisā vairoties nevar; vismaz es par to šaubos — tātad grūtības ir un turklāt diezgan krietnas!

Soumss nošņaukājās.

—    Kaut tiem žurnālistiem reiz aizbāztu viņu nolādētās mutes! — viņš sacīja, jo pēdējā laikā, kad prese vairs ik dienas nepublicēja visādu briesmu aprakstus, Soumss pamazām atguva seno, veselīgo, Forsaitiem raksturīgo drošības izjūtu. — Mums tikai jāturas malā no Eiropas, — viņš piebilda.

—    Turēties malā! Forsait, man šķiet, jūs esat trāpījis naglai uz galvas. Labas, draudzīgas attiecības ar Skandināviju, Holandi, Spāniju, Itāliju, Turciju — visam malējām valstīm, kurām mēs varam piekļūt pa jūru. Un citas lai mirst vai nost. Tā tik ir ideja! Kā šis cilvēks tarkšķēja!

Es neesmu politiķis, — teica Soumss.

—   Turēties malā! Jaunā formula. Tas ir tas, uz ko mēs visu laiku neapzinīgi ejam! Un, kas attiecas uz tirdzniecību — teikt, ka mēs nevaram iztikt, netirgojoties ar vienu vai otru zemi, — blēņas, mīļo Forsait. Pasaule ir plaša — iztikt mēs varam.

—   Tur es neko nesaprotu, — sacīja Soumss. — Es tikai zinu, ka mums jāpārtrauc šā ārzemju apdrošināšanas līgumu slēgšana.

— Kāpēc neaprobežoties tikai ar malējām valstīm? «Spēku līdzsvara» vietā «turēšanās mala»! Tā, nudien, ir īsti iedvesmojoša doma!

Tādējādi apvainots iedvesmas radīšanā, Soumss steidzīgi sacīja:

— Te nu man no jums jāšķiras, es dodos pie meitas.

— A! Un es atkal pie dēla. Paskatieties uz šiem nabaga velniem!

Pa krastmalu gar Blekfraiersa tiltu drūmi vilkās pulciņš bezdarbnieku ar ziedojumu kārbām rokās.

—    Revolūcijas dīgļi! Ir viena lieta, ko vienmēr, diemžēl, aizmirst, Forsait.

—    Un kas tad tā ir? — Soumss drūmi vaicāja. Šis cilvēks tarkšķēs visu ceļu līdz Flērai!

—    Nomazgājiet strādnieku šķiru, ietērpiet to tīrās, skaistās drānās, iemāciet runāt, kā runājam jūs un es, un šķiru apziņa izzudīs. Svarīgas ir tikai izjūtas. Vai jūs labāk nedzīvotu vienā istabā ar tīru, glīti ģērbtu skārdniekzelli, kas runātu un smaržotu tāpat kā jūs, nekā ar spekulantu, kurš neprot izrunāt svešvārdus un ož pēc opoponaksa? Protams, ka patīkamāks jums būtu pirmais.

—    Nezinu, — teica Soumss, — nekad neesmu izmēģinājis.

—    Ak, jūs pragmatists! Bet ticiet man, Forsait, ja strādnieku šķira domātu vairāk par mazgāšanos un izrunu un nevis par visādām politiskām un ekonomiskām blēņām, vienlīdzība iestātos viens divi.

—    Es negribu vienlīdzību, — teica Soumss, pirkdams biļeti uz Vestminsteru.

«Tarkšķošā» balss sekoja viņam līdz pašam metro.

— Ja vien mums būtu estētiskā vienlīdzība, Forsait, tad tā liktu aizmirst vēlēšanos pēc citas vienlīdzības. Vai jūs esat kādreiz redzējis trūcīgu profesoru, kas būtu gribējis kļūt par karali?

— Nē, — teica Soumss, atlocīdams avīzi.

## VIII BIKETS

Jautrā bezrūpības maska neļāva saskatīt, cik stipri nopietnāks kļuvis Maikls Monts šajos divos gados kopš noenkurošanās uz pastāvīgu dzīvi. Viņš bija spiests domāt par citiem un vienmēr bija aizņemts. Jau no paša sākuma apzinādamies, ka Flēra tikai vienkārši samierinās ar viņa klātbūtni, nedomādams apstrīdēt pa pusei patieso parunu: «Il y a toujours un qui baise, et 1'autre qui tend la joue,»[24] — maikls bija parādījis neapstrīdamu prasmi nokārtot savu laulības dzīvi; turpretī sabiedriskajā un izdevēja darbā viņš tik līdzsvarots nešķita. Cilvēciskās attieksmes viņš vienmēr vērtēja augstāk par naudas darījumiem. Taču Denbijs un Vinters viņam stūrgalvīgi pretojās un līdz šim neizrādīja ne mazākās slieksmes uz bankrotu, ko tiem bija pareģojis Soumss, dzirdot, kādus principus nolēmis viņa znots ieviest. Ne izdevēja taku minot, ne arī citos dzīves ceļos Maikls neatrada iespēju vienmēr stingri turēties pie principiem. Viņa darbalauks bija pārāk pilns visādu faktu — gan no cilvēku, gan augu, gan minerālu pasaules.

Šīs pašas otrdienas pēcpusdienā, ilgi nocīnījies ar kādu augu dzīves faktu, proti, papīra un audekla cenām, viņš ar savām smailajām ausīm klausījās, kā žēlojās kāds iesaiņotājs, kura mētelī bija atrasti pieci «Vara sīknaudas» eksemplāri, ko viņš nepārprotami taisījās izlietot savām vajadzībām.

Misters Denbijs bija «iedevis viņam vilka pasi». Iesaiņotājs nenoliedza, ka grasījies grāmatas pārdot, bet ko gan misters Monts būtu darījis viņa vietā? Viņš bijis parādā īri, un viņa sievai bijusi nepieciešama laba barība pēc plaušu karsoņa — ļoti nepieciešama. «Pie joda!» Maikls domāja. «Es nospertu visu metienu, ja Flērai būtu vajadzīga barība pēc plaušu karsoņa!»

— Un es nevaru iztikt ar savu algu, ja cenas ir tik augstas kā tagad. Es nevaru, mister Mont, jel palīdziet man!

Maikls pagriezās pret viņu. — Bet redziet, Biket, ja mēs ļausim zagt grāmatas jums, tad visi iesaiņotāji zags grāmatas; un, ja tā, kas notiks ar Denbiju un Vinteru? Tie izkūpēs gaisā. Un, ja viņi izkūpēs gaisā, kur atradīsieties visi jūs? Uz ielas. Ir labāk, lai uz ielas atrodas viens no jums nekā visi, vai ne?

— Jā, ser, es jūs pilnīgi saprotu, — tas viss ir taisnība; bet no taisnības vien es tak dzīvot nevaru, vismazākais sīkums izsit no sliedēm, ja nav maizes. Palūdziet misteram Denbijam, lai viņš dod man vēlreiz iespēju izpirkt savu vainu.

— Misters Denbijs vienmēr saka, ka iesaiņotājiem jābūt sevišķi uzticamiem, jo jūs uzraudzīt ir gandrīz neiespējami.

— Jā, ser, turpmāk es par to vien domāšu; bet ar visu šo bezdarbu un vēl bez ieteikumiem es nekad nedabūšu citu darbu. Kas notiks ar manu sievu?

Maiklam tas bija tikpat, kā kad Bikets būtu sacījis: «Kas notiks ar Flēru?» Viņš sāka soļot pa istabu, un jaunā Biketa lielo, skumjo acu skatiens nenovērsdamies viņam sekoja. Pēkšņi Maikls apstājās, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis un pats salīcis uz priekšu;

— Es viņu palūgšu, — viņš sacīja, — bet es neticu, ka viņš klausīs; viņš teiks, ka tas nebūtu godīgi pret citiem.. Jums bija piecas grāmatas; tas jau nu, ziniet, ir diezgan krietns skaits, — acīm redzot, šī nav pirmā reize, vai ne? Ko?

— Ak mister Mont, nebaidos atzīties, ja vien tas nāk man par labu. Arī agrāk es dažas paņēmu un tikai tā spēju savu sievu uzturēt pie dzīvības. Jūs nevarat iedomāties, ko nozīmē plaušu karsonis nabaga ļaudīm.

Maikls izbrauca pirkstus caur matiem.

— Cik jūsu sievai gadu?

— Pavisam maz — divdesmit. Divdesmit! Tieši Flēras vecumā!

—  Ziniet, ko es darīšu, Biket! Es aprunāšos par to ar misteru Dezertu; ja viņš pats palūgs par jums, varbūt tas aizkustinās misteru Denbiju.

—  Ak, mister Mont, pateicos jums — jūs esat džentlmenis, mēs visi to sakām.

—  Muļķības! Bet jūs taču, Biket, cerējāt uz šīm piecām grāmatiņām. Ņemiet šo te grāmatu vietā un nopērciet savai sievai visu, kas nepieciešams! Tikai, dieva dēļ, nestāstiet misteram Denbijam!

—  Mister Mont, es jūs nenodotu ne par kādu naudu — neteikšu ne pušplēsta vārda. Un mana sieva — nu, ko tur runāt!

Šņuksts, kāju iešvīkāšanās — un Maikls, palicis viens, sabāza rokas dziļāk kabatās un salīka vēl vairāk uz priekšu. Taču pēkšņi viņš iesmējās. Žēlums! Blēņas! Viss bija nolādēti muļķīgi. Viņš taču nupat bija samaksājis Biketam par «Vara sīknaudas» zagšanu! Maiklam pēkšņi iegribējās sekot mazajam iesaiņotājam un redzēt, ko viņš dara ar šīm divām mārciņām, — redzēt, vai «plaušu karsonis» ir īsts jeb arī to izgudrojušas smadzenes, kas atrodas aiz skumjajām acīm. Taču tas bija neiespējami! Gluži otrādi, viņam vajadzēja zvanīt Vilfrīdam un lūgt, lai tas aizliek kādu vārdu par Biketu vecajam Denbijam. Viņa paša vārdam nebija nekāda vērtība. Tas bija jau aizlikts pārāk bieži! Bikets! Cik maz gan viens cilvēks zina par otru, dzīve ir tumša un dziļa, viss apgriezts ar kājām gaisā! Kas ir godīgums? Dzīve spiež, cilvēks pretojas, — ja viņš šai cīņā uzvar, tad paliek godīgs! Taču kāpēc pretoties? Mīli savu tuvāko kā sevi pašu — bet ne vairāk! Un vai gan Biketam ar divām mārciņām nedēļā nebija simtreiz grūtāk mīlēt viņu kā viņam ar divdesmit četrām mārciņām nedēļā mīlēt Biketu?...

— Hallo!…Tas tu, Vilfrīd?…Te Maikls . . . Viens . no mūsu iesaiņotājiem gribēja nospert dažus «Vara sīknaudas» eksemplārus. Nabagam neveicās — viņu izmeta uz ielas! Es tā savā prātā domāju — varbūt tev nekas nebūtu pretī aizlikt kādu vārdu par viņu — mani jau vecais Dens neklausīs . . . Jā, viņam ir sieva — Flēras vecumā; plaušu karsonis, tā viņš saka. Zvēr, ka ar taviem gara ražojumiem tā vairs nedarīšot, nodrošinājums — pateicības jūtas, — kā tev šķiet?! Paldies, veco zēn, traki jauki no tevis — tad tu atkuģosi, vai ne? Mēs varam iet reizē mājās . . . Ak tā! Nu, labi! Lai nu kā, bet tu atnāksi.Aurev ! [25]

Lāga zēns vecais Vilfrīds! Patiesi lāga zēns — visam par spīti! Par spīti? Bet kam tad īsti?

Noliekot klausuli, Maikla acu priekšā pēkšņi uzausa milzīgs dūmu un gāzu mākonis un atskanēja dārdoņa, kas tik ļoti atšķīrās no viņa firmas principiem, ka viņš bija pieradis acumirklī noraidīt jebkuru manuskriptu, kurā bija runāts par šo tematu. Varbūt karš bija «pāri», taču Vilfrīdā un viņā tas vēl dzīvoja. Paņemdams klausuli, viņš teica:

— Vai misters Denbijs ir savā kabinetā? Viss kārtība! Ja viņš taisās pazust, tūlīt ziņojiet man . . .

Maiklu no viņa vecākā kompanjona, tāpat kā divus laikmetus vienu no otra, šķīra dziļš bezdibenis, kuru daļēji gan aizpildīja mistera Vintera pusmūža gadi un piekļāvīgais raksturs. Maikls pret misteru Denbiju nejuta gandrīz nekādu nepatiku; tikai šim Fīlipam Normenam Denbijam no Skaihauzas Kempdenhilā, sešdesmit gadu vecam ģimenes tēvam ar augstu pieri, smagnēju ķermeni, īsām kājām un reizē nelokāmu un domīgu sejas izteiksmi, vienmēr bija taisnība. Acis misteram Denbijam varbūt bija mazliet par tuvu kopā, deguns par plānu, taču savā samērīgajā istabā viņš izskatījās visai krāšņs. Kad ienāca Vilfrīds Dezerts, viņš pacēla acis no kāda sludinājuma novilkuma.

— Nu, mister Dezert, ar ko varu pakalpot? Sēdieties! Dezerts neapsēdās, bet, palūkojies uz gravīrām, saviem pirkstiem un misteru Denbiju, sacīja:

—  Redziet, mister Denbij, es gribu lūgt, lai jūs piedodat tam iesaiņotājam.

—  Iesaiņotājam? O! Ak, tā! Biketam? Jums to droši vien pastāstīja Monts.

—  Jā, viņam ir jauna sieva, kas slimo ar plaušu karsoni.

—  Viņi visi iet pie mūsu drauga Monta ar kādu pasaciņu, mister Dezert, — misteram Montam ir ļoti mīksta sirds. Taču baidos, ka nevarēšu šo cilvēku paturēt. Šī slimība ir ļoti viltīga. Mēs jau labu laiku pūlējāmies sameklēt sūci.

Dezerts atslējās pret kamīna malu un stīvi vērās uguni.

— Redziet, mister Denbij, — viņš sacīja, — jūsu paaudzei gan varbūt patīk maigais literatūrā, bet dzīvē jūs esat cieti kā krams. Mūsējiem maigums literatūrā ir pretīgs, bet mēs esam simtreiz jūtīgāki dzīvē.

— Neuzskatu, ka tas ir cietsirdīgi, — teica misters Denbijs, — tas ir tikai taisnīgi.

—  Vai jūs zināt, kas ir taisnīgums?

—  Ceru, ka jā.

—  Vispirms pamēģiniet četrus gadus pasēdēt ellē un pēc tam runājiet.

—  Es te, nudien, neredzu nekāda sakara. Jūsu pārdzīvojumi karalaukā, mister Dezert, bez šaubām, bija smagi.

Vilfrīds pagriezās un stīvi palūkojās izdevējā. — Piedodiet, ka es tā saku, bet sēdēt te un būt taisnīgam ir daudz smagāk. Dzīve ir pamatīgā šķīstītava visiem, izņemot apmēram trīsdesmit procentus pieaugušu cilvēku.

Misters Denbijs pasmaidīja.

—  Mēs vienkārši nevarētu veikt savu darbu, dārgais jaunais draugs, ja neprasītu no visiem pedantisku godīgumu. Neievērot atšķirību starp godīgumu un negodīgumu būtu visai netaisni. To jūs ļoti labi zināt.

—  Es neko nezinu ļoti labi, mister Denbij; un es neticu tiem, kas apgalvo, ka viņi to zina.

—  Nu, ietērpsim to citādos vārdos: ir zināmi likumi, kas jāievēro, ja sabiedrība vispār grib eksistēt.

Dezerts arī pasmaidīja: — Ak, nu lai tie likumi iet ellē! Lai tas ir personisks pakalpojums man. Es taču esmu šīs riebīgās grāmatas autors.

Nekas mistera Denbija sejā neliecināja par iekšēju cīņu, tikai viņa dziļi iegrimušās, viena otrai tuvu guļošās acis mazliet iedzalkstījās.

— Es to ļoti labprāt darītu, taču — nu, ja gribat zināt, — sirdsapziņa man neatļauj. Es šo cilvēku nevajāju. Viņam jāaiziet — tas ir viss.

Dezerts paraustīja plecus.

—  Tādā gadījumā — sveiki! — un viņš izgāja ārā. Neziņas mocīts, pie durvīm draugu gaidīja Maikls.

—  Nu?

— Bez panākumiem. Šis vecais slaists ir pārāk «taisnīgs».

Maikls izbrauca ar roku caur matiem.

— Uzgaidi piecas minūtes manā kabinetā, kamēr es tam, nabagam, pateikšu, tad iesim reizē.

— Nē, — teica Dezerts, — man jāiet uz citu pusi.

Ne fakts, ka Vilfrīda ceļš veda uz citu pusi — tā notika gandrīz vienmēr, — bet kaut kas neparasts viņa balss skaņā un sejas izteiksmē nedeva Maiklam mieru, dodoties lejup meklēt Biketu. Vilfrīds bija dīvains puisis — tik pēkšņi sadrūma un noslēdzās sevī! Nonācis apakšstāvā, viņš vaicāja:

—  Vai Bikets aizgāja?

—  Nē, ser, viņš ir tepat.

Tur viņš stāvēja — savā apnēsātajā mētelī, ar šauro, balo seju, nesamērīgi lielajām acīm un slīpajiem pleciem.

— Ļoti žēl, Biket, misters Dezerts bija pie viņa, bet bez panākumiem.

—  Bez panākumiem, ser?

—  Nenokariet degunu, gan jau kur iekārtosieties.

— Bīstos, ka ne, ser. Nu, pateicos jums no visas sirds, un paldies arī misteram Dezertam. Ar labvakar, ser, un ardievu!

Maikls noskatījās, kā Bikets aiziet pa gaiteni un pazūd krēslainajā iela.

— Jautri gan! — viņš noteica un iesmējās . . . Maikla un viņa vecākā kompanjona aizdomām, ka Biketa stāsts izdomāts, nebija nekāda pamata. Ne sieva, ne plaušu karsonis nebija pārspīlējums, un, lēni slīdams Blekfraiersa tilta virzienā, Bikets nedomāja ne par savu nekrietnību, ne arī par mistera Denbija taisnīgumu, bet par to, ko lai saka viņai. Viņš, bez šaubām, nesacīs, ka ir pieķerts zādzībā, viņam jāteic, ka to izmetuši ārā par rupju izturēšanos pret priekšstrādnieku; bet ko sieva domas par viņu, ja viss atkarīgs tieši no pieklājīgas izturēšanas pret priekšstrādnieku? Viņš mīlēja sievu tik dziji, ka diendienā, ejot uz darbu, bija juties tā, it kā pusi no sevis atstātu istabā, kur viņa gulēja, un, kad ārsts beidzot bija teicis: «Tagad jūsu sieva tiks uz kājām, bet slimība viņu ļoti novājinājusi — jums viņa jāuzbaro,» — bailes lika Biketam pieņemt lēmumu nekad tādu stāvokli vairs nepieļaut. Nākamajās trijās nedēļās viņš bija «nospēris» astoņpadsmit «Vara sīknaudas», ieskaitot piecas, kas bija atrastas viņa mētelī. Viņš bija «ievilcis» tikai mistera Dezerta grāmatu, jo tā «gāja viegli no rokas», un tagad nožēloja, ka nav zadzis kāda cita darbu. Misters Dezerts bija izrādījies tik kārtīgs cilvēks. Bikets apstājās Strenda stūrī un pārskaitīja naudu. Kopā ar Maikla iedotajām divām mārciņām un algu viņam pavisam bija tikai septiņdesmit pieci šiliņi, un, iegājis veikalā, viņš nopirka galertu un kārbu ar zupas koncentrātu, ko varēja atšķaidīt ar ūdeni. Piebāzis kabatas, viņš iesēdās autobusā un izkāpa no tā uz mazas ielas stūra Sarijas pusē. Viņi ar sievu apdzīvoja divas pirmā stāva istabas, kas maksāja astoņus šiliņus nedēļā. Par trim nedēļām Bikets bija jau palicis parādā. «Labāk samaksāt,» viņš nodomāja, «lai būtu jumts virs galvas, kamēr viņa izveseļojas.» Parādot īres kvīti un labo ēdienu, būs vieglāk pateikt ļauno vēsti. Cik labi, ka viņi bija piesargājušies laist pasaulē bērnu! Bikets devās uz pagrabu. Saimniece mazgāja nedēļā iekrājušos veļu. Patiesi izbrīnījusies par tik pilnīgu un brīvprātīgu īres maksu, viņa pārtrauca darbu un apjautājās par Biketa sievas veselību.

— Iet uz labo pusi, paldies par apvaicāšanos.

— Cik jauki! Jums tagad droši vien krietni vieglāk ap sirdi.

— Jā, — teica Bikets.

Un saimniece nodomāja: «Vājš kā asaka — ar savam acīm viņš man atgādina nevārītu garneli.»

— Te būs jūsu kvīts, un paldies. Piedodiet, ka es jūs tik daudz traucēju ar īres maksu, bet laiki grūti.

— Jums taisnība, — sacīja Bikets. — Uz redzēšanos! Turēdams kvīti un galertu kreisajā rokā, viņš atvēra priekšējās istabas durvis.

Biketa sieva sēdēja dziestoša kamīna priekšā. Viņas īsie, melnie, galos sprogainie mati bija pa slimības laiku pastiepusies garāki; kad viņa pagrieza galvu un pasmaidīja, tie sašūpojās, Biketam — ne vairs pirmo reizi — šis smaids šķita savāds, «traki aizkustinošs» un noslēpumains, it kā viņa redzētu tādas lietas, ko cits neredz. Viņas vārds bija Viktorīna, un Bikets sacīja: — Nu, Vik? Atnesu traki labu galertu un samaksāju īri. — Viņš apsēdās uz krēsla atzveltnes, un Viktorīna uzlika roku uz vīra celi — vājā roka iznira zilganbalta no tumšā rīta tērpa.

— Nu, Tonij?

Viņas seja — vāja, bāla, ar lielām, tumšām acīm un skaistām, izliektām uzacīm — bija seja, kas «lūkojas tevī it kā no tālienes, un, kad tā tevī lūkojas — nu, tad vienkārši sažņaudzās sirds»! Biketam arī tagad sažņaudzās sirds, un viņš teica:

—  Kā tu šodien jūties?

—  Labi — ir daudz vieglāk. Drīz būšu uz kājām. Bikets noliecās un pieplaka pie viņas lūpām. Skūpsts bija ilgs, jo tajā ielija visas jūtas, ko viņš pēdējo triju nedēļu laikā nebija varējis izpaust ne viņai, ne kādam citam. Tad viņš atkal izslējās — it kā apdullis, brīdi nekustīgi vēroja uguni un teica: — Ziņas nav no jaukajam — esmu palicis bez darba, Vika.

— Ai Tonij! Kāpēc?

Bikets norija kaklā iestājušos kamolu.

— Redzi, ar veikaliem ir slikti, un tāpēc atlaiž strādniekus.

Savā prātā viņš nelokāmi bija apņēmies drīzāk noindēties ar gāzi nekā teikt sievai patiesību.

— Ak dievs! Ko mēs darīsim? Biketa balss kļuva stingrāka:

—  Neraizējies — gan es ko dabūšu, — un viņš sāka svilpot.

—  Bet tev šis darbs patika.

—  Jā. Man patika daži no biedriem; bet, kas attiecas uz darbu, kas nu no tā par lielu labumu! Visu cauru dienu saiņot pagrabā grāmatas. Ieēdīsim drusku un iesim agri gulēt — man ir tāda sajūta, ka tagad, kad esmu brīvs, es varētu gulēt veselu nedēļu.

Ar sievas palīdzību gatavojot vakariņas, viņš rūpīgi sargājās ielūkoties Vikas sejā, baidīdamies, ka tam «atkal sažņaugsies sirds». Viņi bija tikai gadu kā precējušies (iepazīšanās notika tramvajā), un Bikets bieži brīnījās, kas Viku pamudinājis viņu precēt, viņš taču bija astoņus gadus vecāks par sievu un karadienestam nederīgs! Taču Vika noteikti viņu mīl, citādi tā nekad nelūkotos viņā kā tagad.

— Apsēdies un nogaršo galertu!

Viņš pats ēda maizi ar margarīnu un dzēra kakao, viņam reti kad bija laba ēstgriba.

— Vai zini, ko man gribētos? — viņš teica. — Man gribētos braukt uz Centrālo Austrāliju. Mums tur bija viena grāmata, kur par to bija rakstīts; uz turieni braucot daudzi. Man gribētos mazliet saules. Esmu pārliecināts, ja mums būtu saule, mēs būtu divtik resni nekā tagad. Man gribētos redzēt tavos vaigos drusciņ sārtuma, Vika.

— Cik maksā ceļš uz turieni?

— Daudz vairāk, nekā mēs varam sagrabināt, tur jau ir tā nelaime. Bet es daudz, par to domāju. Anglijai jāsaka sveiki. Te ir pārāk daudz tādu kā es.

— Nē, — teica Viktorīna, — tādu te ir pārāk maz. Bikets pavērās viņai sejā, tad aši nolaida acis un sāka lūkoties šķīvī.

— Par ko gan tu mani tā mīļo?

—  Par to, ka tu neesi pats sev tas tuvākais, — lūk, par ko.

—  Kad es tevi vēl nepazinu, biju pats sev tas tuvākais. Bet tevis dēļ es būtu gatavs uz visu, Vika.

— Tad ieēd šo galertu, tas ir lielisks! Bikets papurināja galvu.

—   Kaut es varētu pamosties Centrālajā Austrālijā, — viņš sacīja. — Taču skaidrs ir tikai viens: mēs pamodīsimies šai pretīgajā, mazajā istabelē. Bet nekas, es dabūšu darbu un tomēr sapelnīšu naudu.

—   Vai mēs varētu to laimēt zirgu skriešanās sacīkstēs?

—   Redzi, visa mana mantība ir četrdesmit septiņi šiliņi, un, ja mēs to pazaudēsim, kas notiks ar tevi? Tev tak jāuzbarojas. Nē, man jādabū darbs.

— Viņi taču dos tev labu ieteikumu, vai ne? Bikets piecēlās un uzlika tasīti uz šķīvja.

— Viņi jau dotu, bet ar šo darbu ir švaki — visur pilns.

Vai teikt viņai patiesību? Nekad! Lai dievs viņam stāv klāt!

Gultā, kas bija drusku par platu vienam un drusku par šauru diviem, Bikets gulēja, gandrīz skardams ar lūpām Vikas matus, un domāja, ko sacīt savai apvienībai un ko darīt, lai dabūtu darbu. Stundām ritot, viņš domās sadedzināja aiz sevis tiltus. Lai saņemtu bezdarbnieka pabalstu, viņam būtu jāsaka apvienībai, kas noticis. Pie velna apvienību! Viņš neies tiem atskaitīties! Viņš zina, kāpēc zaga grāmatas, bet tā nebija neviena cita darīšana, neviens cits nesapratīs, ko viņš izjuta, redzot Viku tik nespēcīgu, bālu un izdilušu. Jācīnās vienam! Taču bez darba ir veseli pusotra miljona cilvēku! Nu, ir naudas vēl pietiek divām nedēļām, un gan jau kas gadīsies — un ar vienu vai diviem šiliņiem viņš var riskēt un, kas zina, laimēt mazliet naudas. Vika miegā pagrozījās. «Jā,» viņš domāja, «es darītu to atkal. . .»

Nākamajā dienā, nostaigājis vairākas stundas, viņš stāvēja zem pelēkām austrumu debesīm uz pelēkās ielas spoguļstikla vitrīnas priekšā, aiz kuras reklāmā iemiesotās Austrālijas maigi zeltainajā gaismā vīdēja augļu kaudzes, labības kūļi, zelta gabali un mirdzoši, zili tauriņi. Biketam, kas nekad nebija spēris kāju ārpus Anglijas un reti pat ārpus Londonas, šķita, ka viņš stāv pie paradīzes vārtiem. Atmosfēra pašā kantorī nebija tik rožaina, un brauciens prasīja krietnu naudas summu, taču paradīze kļuva sasniedzamāka, kad viņam iedeva prospektus, kas gandrīz dedzināja rokas — tik karsti tie bija.

Vēlāk viņi abi, sēdēdami vienā atzveltnī — šādu priekšrocību sagādāja viņu nelielie apmēri, — rakās prospektu apburtajās lappusēs un ieelpoja to versmi.

— Vai tu domā, ka tā ir patiesība, Tonij?

— Ja te ir trīsdesmit procentu patiesības, tad man ar to pietiek. Mums tikai kaut kā tur jānokļūst. Noskūpsti mani!

Tramvaju un ratu rīboņa, kas atlidoja gar stūri no galvenās ielas, un logu rūšu dreboņa asajā, sausajā austrumu vējā lika viņiem dziļāk izjust viņu ar gāzi apsildītās paradīzes drošību.

## IX MULSA

Divas stundas pēc Biketa aiziešanas arī Maikls slija mājup. Vecajam Denbijam, kā parasts, taisnība, — ja nevar uzticēties saviem iesaiņotājiem, tad labāk slēgt bodi ciet! Neredzēdams vairs Biketa acis, Maikls šaubījās. Varbūt šim puisim vispār nebija sievas! Taču tad Vilfrīda izturēšanās lika aizmirst domas par Biketa izteicienu ticamību. Pēdējās trīs reizes vecais draugs Vilfrīds satiekoties bija licies strups un dīvains. Varbūt viņā brieda dzeja?

Maikls atrada Ting-a-lingu sēžam apakšā pie kāpnēm stūrgalvīga poza. «Es neiešu augšā,» viņš šķita sakām, «kamēr mani kāds uznesīs, lai gan, starp citu, ir vēlāks nekā parasti.»

— Kur tava kundze, mazā senlieta?

Ting-a-lings nošņaukājās. «Es samierinātos ar to,» viņš lika noprast, «ja tu mani uznestu augšā, — šīs kāpnes ir tik nogurdinošas.»

Maikls paņēma šuneli rokās. — Iesim viņu meklēt.

Iežmiegts zem rokas, kura bija cietāka nekā viņa kundzei, Ting-a-lings izbolīja savas melniem stikla gabaliņiem līdzīgās acis, viegli trīsinādams kuplās astes spalvas.

Guļamistabā Maikls Tingu tik izklaidīgi nometa zemē, ka tas devās uz savu kaktu ar nolaistu asti un sašutis nogulās uz spilvena.

Pusdienu laiks gandrīz jau klāt, un Flēras nav mājās! Maikls domās ātri pārskatīja sievas plānus. Otrās brokastīs pie viņas šodien bija ieradušies Herberts Mārslends un tas veržīnists — kā viņu tur sauca. Pēc tam bija pilnīgi nepieciešams izvēdināties. Veržīnisti kā piens rūgstot rada plaušās ogļskābo gāzi. Un tomēr! Pusastoņi! Kas vēl šodien darāms? Vai viņi netaisījās iet uz L. S. D. lugu? Nē, tā būs rīt! Vai tiešām šodien nav nekas ieplānots? Ja tā, tad Flēra, protams, saīsinās savu brīvo laiku, cik vien iespējams. Maikls izteica šo domu pazemīgi. Viņam nebija nekādu ilūziju, viņš zināja, ka ne ar ko neizceļas, varbūt vienīgi ar savu patīkamo jautrību un, protams, ar mīlestību pret Flēru. Viņš pat atzina, ka šīs jūtas ir vājība, kas izraisa nevajadzīgas, nervozas bažas, kuras viņš principa pēc apvaldīja. Piemēram, jautāt Koukeram vai Filipsai — sulainim un istabmeitai, — kad Flēra aizgājusi, būtu pilnīgi pretrunā ar šo principu. Dzīve bija tāda, ka Maikls pastāvīgi prātoja, vai vispār vērts pievērst uzmanību savām personiskajām darīšanām, tomēr, no otras puses, dzīve bija arī tāda, ka dažreiz personiskās darīšanas šķita vienīgās, kam vērts pievērst uzmanību. Taču viņa personiskās darīšanas būtībā saistījās tikai ar Flēru, un Maikls baidījās, ka, pievēršot tām pārāk lielu uzmanību, viņš sievu apgrūtinās.

Maikls iegāja savā ģērbistabā un atpogāja vesti.

«Tomēr ne!» viņš nodomāja. «Ja viņa mani atradīs jau «pilnā formā», tad tas būs pārāk pasvītroti.» Tāpēc viņš aizpogāja vesti un nogāja atkal lejā. Hallē bija Koukers.

—  Ap sešiem iegriezās ministers Forsaits un sers Lorenss, ser. Misis Montas nebija mājās. Cikos lai pasniedzu pusdienas?

—  Nu, apmēram ceturksni pēc astoņiem. Domāju, ka mēs nekur vairs neiesim.

Maikls iegāja viesistabā un, šķērsojis tās ķīnisko tukšumu, atvilka aizkarus. Skvērs izskatījās auksts, tumšs un vēja varā atstāts; Maikls nodomāja: «Bikets . . . plaušu karsonis . . . Ceru, ka viņa apģērbusi kažoku.» Viņš izņēma cigareti un atlika to atkal atpakaļ. Ja Flēra redzētu viņu pie loga, tā domātu, ka viņš nobažījies; un Maikls atkal devās augšā, lai apskatītos, vai viņa uzvilkusi kažoku.

Ting-a-lings, joprojām gulēdams uz spilvena, apsveica viņu, luncinot asti, bet tūlīt, kā vīlies, to apturēja. Maikls atvēra skapja durvis. Kažoka nebija! Labi! Viņš pašlaik aplūkoja Flēras lietas, kad garām patipināja Ting-a-lings un viņas balss teica: — Sveiki, mīlulīt! — Vēlēdamies, kaut tas būtu domāts viņam, Maikls iznira no skapja aizdurves! Ak, debess! Vēju appūsta, viņa izskatījās tik daiļa! Maikls stāvēja domīgi kluss.

— Hallo, Maikl! Mazliet nokavējos. Biju klubā un nācu mājās kājām.

Maiklā uzradās gluži neizskaidrojama sajūta, ka Flēra ko noklusē. Ari viņš kaut ko noklusēja un sacīja:

— Es pašlaik skatījos, vai tu esi uzvilkusi kažoku, ir nejēdzīgi auksts. Bijuši tavs tētis un barts un aizgājuši projām ar tukšu vēderu.

Flēra nometa kažoku un atslīga krēslā. — Esmu nogurusi. Tavas ausis šovakar tik jauki saslējušās, Maikl.

Maikls nometās ceļos un apvija rokas ap viņas vidukli. Flēras skatiens bija dīvains, pētījošs, tas lika viņam mocīties neziņā un mazliet biedēja.

—  Ja tu dabūtu plaušu karsoni, — viņš teica, — es būtu galīgi beigts.

—  Kādā sakarība lai es dabūtu plaušu karsoni?

—  Sakaru tu nezini — bet tam nav nozīmes, tas tevi neinteresētu. Šodien mēs neejam nekur, vai ne?

—  Protams, ka ejam. Elisonai šodien mēneša kārtējā pieņemšana.

—  Ak, kungs! Ja tu esi nogurusi, varam neiet.

— Dārgais! Izslēgts! Pie viņas būs visādi cilvēki. Apspiedis nicīgu piezīmi, Maikls nopūtās: — Labs ir!

Vai parādes formā?

— Jā, baltā vestē. Tu man patīc baltā vestē.

Mazā viltniece! Maikls saspieda sievas vidukli un piecēlās. Flēra viegli papliķēja pa viņa roku, un viņš nomierināts devās pārģērbties . . .

Bet Flēra palika sēžam vismaz piecas minūtes — ne tieši «pretrunīgu jūtu varā», tomēr ļoti liela mulsuma mocīta. Pēdējās stundas laikā divi vīrieši bija darījuši to pašu — noslīguši ceļos viņas priekšā un apvijuši rokas ap viņas vidukli. Viņa, bez šaubām, rīkojusies pārsteidzīgi, iedama uz Vilfrīda dzīvokli. Tur ienākot, viņa tūlīt bija apjēgusi, ka nav ne mazākā mērā sagatavota fiziski pakļauties. Tiesa, Vilfrīds nebija darījis neko vairāk kā Maikls. Taču — ak dievs! — viņa bija ieraudzījusi uguni, ar ko spēlējās, un sapratusi, kā viņš mokās. Flēra bija stingri noliegusi Vilfrīdam bilst kaut vārdu Maiklam, taču neapzinīgi juta, ka jaunekļa dvēseles cīņā tai nav uz ko paļauties. Samulsusi, izbiedēta, aizkustināta Flēra, par spīti visam, juta gan tīkamu siltumu, ka viņu reizē tik ļoti mīl divi vīrieši, gan vieglu ziņkāri, kas no visa tā iznāks. Jaunā sieviete nopūtās. Viņa bija paplašinājusi savu pieredzes kolekciju, bet nezināja, kā lai to paplašina vēl tālāk, neiznīcinot ne kolekciju, ne pašu kolekcionāri.

Pēc tam kad viņa Vilfrīdam Ievas priekšā bija pateikusi: «Jūs izdarīsiet muļķību, ja brauksiet, — gaidiet!» — Flēra zināja, ka tuvākajā laikā viņš uz kaut ko cerēs. Vilfrīds bieži bija lūdzis Flēru atnākt un nodot spriedumu par viņa «migu». Pirms mēneša vai pat nedēļas viņa būtu gājusi, ne mirkli nešaubīdamās, un vēlāk pārspriedusi par «migu» ar Maiklu. Tagad turpretī viņa ilgi šaubījās, vai iet, un, ja nebūtu brokastu radīto tvaiku un veržīnista, Emebelas Neizingas un Lindas Frū sabiedrības izraisītās pārliecības, ka visāda veida sirdsapziņas pārmetumi ir «vecmodīgi», kamēr jebkuras izjūtas — «vienīgās piešķir dzīvei jēgu», varbūt nebūtu vēl beigusi šaubīties. Izvadījusi viesus, Flēra bija dziļi ievilkusi elpu un paņēmusi no ķīniešu tējas trauku skapīša tālruņa klausuli.

Ja Vilfrīds pussešos būšot mājās, viņa ieradīšoties apskatīt tā «migu».

Vilfrīda atbilde — «Mans dievs! Vai tiešām?» — lika viņai gandrīz savu lēmumu mainīt. Taču ar domu — «Es tomēr būšu parīziska — Prusts!» viņa atmeta jebkuras bažas un devās uz savu klubu. Pavadījusi tur trīs stundas ceturkšņus, izklaidēdamās vienīgi ar trim tējas tasēm, trim veciem «Modes Spoguļa» numuriem un triju no laukiem iebraukušu, savos krēslos cieši aizmigušu locekļu apskati, viņa ieradās pie Vilfrīda krietnu stundas ceturksni par vēlu.

Lai gan lēdijai Elisonai reizēm patika sastapties ar jaunāko paaudzi, tomēr tādi cilvēki kā Obrijs Grīns un Linda Frū viņas vakarus ar savu klātbūtni pagodināja reti. Nesta Gorsa gan reiz bija ieradusies, bet viens jurists un divi literāti politikāņi, kas bija ar viņu satikušies, vēlāk par to žēlojās. Acīm redzot, Nesta bija izdūrusi mazus caurumiņus viņu pašcieņas tērpā. Siblijs Svons būtu uzņemts labprāt, jo viņš bruņnieciski aizstāvēja pagātni, bet pašlaik vēl tikai cēla degunu gaisā un šķita uz visu raugāmies ar nicību. Tā nu tai brīdī, kad ienāca Flēra un Maikls, te nebija sapulcējusies inteliģence, bet vienkārši intelektuāla sabiedrība, un sarunām piemita viss mirdzums un viss «savoir faire » [28] kas raksturīgi to cilvēku izteicieniem par mākslu un literatūru, kuriem — ka izteicas Maikls — «laimīga kārtā nav nekas, ko f aire».

— Un tomēr šie tipi, — Maikls iečukstēja Flērai ausī, — padara slavenus mākslinieku un rakstnieku vārdus. Kas ir šīvakara nagla?

Tā izrādījās kāda dāma, kas uzstājās Londonā pirmo reizi ar Baikānu tautas dziesmām. Tomēr iesāņus pa labi bija novietoti četri galdi bridžam. Tur jau sēdējā šīs spēles cienītāji. To nedaudzo vidū, kas joprojām stāvēja un klausījās, bija Gerdons Minho, kāds augstākās sabiedrības gleznotājs ar sievu un kāds skulptors, kas meklēja darbu. Flēra, iespiesta starp lēdiju Feintu, gleznotāja sievu, un pašu Gerdonu Minho, sāka prātot, kā aizmukt. Tur — jā, tur bija misters Čelfonts! Pie lēdijas Elisonas Flēra, lieliska vides pazinēja, nekad nešķieda laiku sarunām ar māksliniekiem un rakstniekiem — tos viņa varēja sastapt visur. Te viņa intuitīvi izvēlējās vislielāko politiski literāro «putnu» un gaidīja, kad radīsies izdevība to noķert. Iegrimusi domās, kā sagūstīt misteru Čelfontu, viņa palaida garām dramatisko scēnu, kas norisinājās uz kāpnēm.

Maikls bija palicis kāpņu augšgalā, nejuzdams tieksmi pēc sarunām un asprātībām, un, atspiedies pret balustrādi, tievs kā lapsene savā garajā, baltajā vestē, rokas dziļi sabāzis bikšu kabatās, vēroja, kā grozās un lokās Flēras baltais kakls, un ar dīvaini tukšu galvu klausījās Baikānu dziesmās. Vārds «Mont!» lika viņam satrūkties. Pakāpienu zemāk stāvēja Vilfrīds. Monts! Divus gadus Vilfrīds nebija saucis viņu uzvārdā!

— Nonāc lejā!

Vidējā kāpņu laukumiņā slējās Laionela Čerela — karaliskā advokāta krūšutēls, Borisa Strumolovska skulptūra tai žanrā, ko tas bija ciniski piesavinājies, kopš Džūna Forsaita atteicās atbalstīt viņa patieso, taču neatzīto ģēniju. Skulptūru gandrīz nevarēja atšķirt no visiem citiem krūšutēliem šāgada izstādē Karaliskajā mākslas akadēmijā, un Čerelu atvases izmantoja to ūsu zīmēšanai.

Blakus šim priekšmetam, atspiedies pret sienu, acis aizvēris, stāvēja Dezerts. Viņa seja Maiklu pārsteidza.

— Kas lēcies, Vilfnd?

Dezerts nekustējās. — Tev jāzina — es mīlu Flēru.

—  Ko?!

—  Es negribu būt nodevējs. Mēs esam sāncenši. Man žēl, bet tā tas ir! Vari darīt ar mani, ko gribi! — Vilfrīda seja bija nāves bālumā, muskuļi raustījās. Maiklam raustījās sirds, raustījās ik nervs! Kāds drausmīgs, dīvains, «gaužām baigs» mirklis! Viņa labākais draugs — viņa vedējs kāzās! Instinktīvi Maikls izvilka portsigāru — instinktīvi piedāvāja Dezertam. Instinktīvi viņi abi paņēma cigaretes un pasniedza viens otram uguni. Tad Maikls sacīja:

—  Vai Flēra — zina?

Dezerts pamāja ar galvu: — Viņa nezina, ka es tev to stāstu, viņa man nebūtu ļāvusi to darīt. Tev viņai nav ko pārmest — pagaidām. — Un, joprojām nepaceldams plakstus, viņš piebilda: — Es tur neko nevaru darīt.

Maikls bija zemapziņā domājis to pašu. Dabiski! Dabiski! Muļķīgi būtu neredzēt, cik tas dabiski! Tad viņā it kā nez kas pārtrūka un viņš teica: — Godīgi, ka tu man to pateici, bet — vai tu nedomā aiziet?

Dezerta pleci piespiedās ciešāk sienai.

—  Es tā biju domājis, taču, liekas, nedarīšu.

—  Liekas? Es nesaprotu.

—  Ja es noteikti zinātu, ka man nav nekādu cerību, bet es nezinu. — Un viņš pēkšņi palūkojās Maiklā:

—  Klausies, nav ko tērpties avju drānās. Man nav ko zaudēt, un, ja es varēšu, tad viņu tev atņemšu.

—  Augstais dievs! — teica Maikls. — Tālāk nu patiesi vairs nav kur iet.

—  Jā! Liec to vērā! Bet es tev teikšu: kad es domāju, ka tu ar viņu iesi mājās, kamēr es . . . — viņš ļauni iesmējās, — tad es iesaku tev labāk to neņemt vērā.

—  Nu, — teica Maikls, — tā kā šis te nav Dostojevska romāns, tad, manuprāt, mums vairāk nekas nav sakāms.

Dezerts atrāvās no sienas un uzlika roku uz Laionela Čerela krūšutēla.

— Saproti vismaz, ka esmu pats sev iegriezis — varbūt izracis sev kapu, pastāstot tev. Es neesmu sācis bombardēt, nepiesakot karu.

—  Nē, — Maikls dobji noteica.

—  Manas grāmatas vari pagrūst citam izdevējam. Maikls paraustīja plecus.

— Nu, tad ar labvakar, — sacīja Dezerts. — Piedod, ka biju tik primitīvs.

Maikls cieši ielūkojās sava «vedēja» sejā. Kļūdīties nebija iespējams — tajā plaiksnījās dziļš izmisums. Maikls tik tikko neizstiepa roku, tik tikko neizteica vārdu «Vilfrīd», bet Dezerts jau kāpa lejup, un Maikls devās augšā.

Aizgājis atpakaļ savā vietā pie balustrādes, viņš pūlējās sev iestāstīt, ka dzīve ir smieklīga, taču nespēja. Viņa stāvoklis prasīja čūskas viltību, lauvas drosmi, baloža maigumu, taču Maikls neapzinājās, ka viņam piemistu šie vispār pazīstamie tikumi. Ja Flēra viņu mīlētu tā, kā viņš mīl Flēru, tad viņš justu pret Vilfrīdu neviltotu līdzjūtību. Bija tik dabiski iemīlēties Flērā! Bet viņa nemīl — ak, nebūt ne! Maiklam piemita viena laba īpašība — ja tā vispār bija laba īpašība — viņš nepārvērtēja sevi un vienmēr vērtēja augstu savus draugus. Viņš bija augsti vērtējis Dezertu; un — dīvaini! — arī tagad viņš to nevērtēja zemu. Draugs grasās viņu nāvīgi ievainot, atņemt viņam sievas mīlestību, — godīgāk izsakoties, pieķeršanos; un tomēr viņš neuzskata šo draugu par nelieti. Maikls zināja, ka tāda iecietība neko nedod, taču brīvas gribas, brīvas vienošanās nojēgumi viņam bija ne vien literāri jēdzieni, bet daļa no viņa būtības. Lietot varu, lai tas būtu arī cik vēlami, nebija viņa dabā. Un kaut kas līdzīgs izmisumam plosīja Maikla sirdi, vērojot Flēras pievilcīgās, mazās viltības, ko tā lietoja pret lielo Džeraldu Čelfontu. Ja nu Flēra pamet viņu, Maiklu, un aiziet līdzi Vilfrīdam! Bet nē, protams, — viņas tēvs, viņas māja, viņas suns, viņas draugi, viņas — viņas kolekcija — viņa taču ne . . . viņa taču neatteiksies no tiem? Bet ja nu viņa patur visu, Vilfrīdu ieskaitot? Nē, nē! To viņa nedarīs! Tikai īsu mirkli tādas aizdomas aptraipīja Maikla iedzimto tieksmi uzticēties.

Taču — ko darīt? Pateikt viņai — visu noskaidrot? Vai arī gaidīt un novērot? Ko? Bez tīšas spiegošanas nevarētu novērot. Dezerts vairs pie viņiem nenāks. Nē!

Vai nu pilnīga vaļsirdība, vai pilnīga klusuciešana — un tas nozīmētu dzīvot ar Damokla šķēpu virs galvas! Nē! Pilnīga vaļsirdība! Un nedarīt neko tādu, kas izskatītos pēc lamatām! Maikls pārbrauca ar roku pār mitro pieri. Kaut viņi būtu mājās, projām no šīs spiegšanas un smalkajiem ākstiem! Vai nevarētu iet un izvilkt Flēru ārā no šīs sabiedrības? Bez kāda iemesla — neiespējami! Vienīgais iemesls bija viņa smadzeņu satricinājums! Viņam jāsaņem sevi rokās. Dziedāšana beidzās. Flēra skatījās apkārt. Tagad viņa pamās! Bet Flēra pati nāca šurp. Maikls nespēja noturēties ironiski nenodomājis: «Viņa nomakšķerējusi veco Čelfontu!» Viņš mīlēja Flēru, bet pazina sievas mazās vājības. Flēra pienāca pie Maikla un satvēra viņa piedurkni.

— Man pietiek, Maikl, kā tev šķiet, vai nemuksim prom?

— Aši! — viņš sacīja. — Kamēr mūs nenoķer!

Ārā, aukstajā gaisā, viņš domāja: «Vai tagad? Vai arī viņas istabā?»

— Manuprāt, — sacīja Flēra, — to misteru Čelfontu ir pārvērtējuši — viņš nav nekas cits kā tīrais intelektuālas garlaicības iemiesojums. No rītdienas par nedēļu viņš ieradīsies pie mums brokastīs.

Tagad ne — viņas istabā!

—  Kā tu domā, ko bez Elisonas vēl ielūgt?

—  Nevienu no skaļajiem.

— Protams, ne; bet tam jābūt intriģējošam, Maikl. Atkal rūpes! Dažreiz es domāju, ka visam nav nekādas jēgas.

Maikla sirds pārstāja pukstēt. Vai tā bija zīme — norādījums, ka viņa dievinātajā sabiedrisko mākslu speciālistē sāk pieņemties spēkā «primitīvais»? Pirms stundas viņš būtu teicis: «Tev taisnība, draudziņ; patiešām nav nekādas jēgas!» Bet tagad katrs norādījums uz pārmaiņām šķita draudīgs. Maikls paņēma Flēru zem rokas.

—  Neraizējies, gan jau mēs pratīsim noķert īstos putnus!

—  Ķīnas sūtnis būtu pati pilnība, — prātoja Flēra, — ar Minho un bartu — četri vīrieši — divas sievietes — omulīgi. Es parunāšu ar bartu.

Maikls bija atvēris parādes durvis. Viņš palaida Flēru pa priekšu un uzkavējās, nolūkodamies zvaigznēs, platānās un kādā nekustīgā cilvēka stāvā ar dziļi pierē uzmauktu cepuri un līdz ausīm saceltu apkakli. «Vilfrīds!» viņš nodomāja. «Spānija! Kāpēc Spānijā? Un visi nabaga nelaimīgie, kas cieš…Sirds…Ak! Pie velna sirdi!» Un viņš aizvēra durvis.

Taču drīz Maiklam bija jāver citas durvis, kuras viņš nekad nebija vēris ar tik mazu sajūsmu. Flēra sēdēja uz krēsla atzveltnes, tērpusies bāli violetā pidžamā, ko dažreiz valkāja, lai harmonētu ar apkārtni, un stīvi vērās ugunī. Maikls, tērpies melnbaltajā pidžamā, ko Flēra viņam bija nopirkusi, stāvēja, lūkodamies sievā un savā atspulgā vienā no pieciem spoguļiem. «Figūras lugā,» viņš nodomāja, «figūras lugā! Vai tā ir īstenība?» Viņš piegāja un apsēdās uz krēsla otras atzveltnes.

—  Pie joda! — viņš nomurmināja. — Es vēlētos, kaut būtuAntinojs [29] — Un noslīdēja no atzveltnes krēslā, lai būtu Flērai aizmugurē, ja tā vēlētos paslēpt seju.

—  Vilfrīds man pateica, — viņš mierīgi sacīja.

Nu tas bija izrunāts! Ko tālāk? Viņš redzēja, kā asinis sārto Flēras kaklu un vaigu.

—  O! Kādā sakarībā — ko tu domā ar šiem vārdiem?

—  Pateica, ka tevi mīl, — vairāk neko. Vairāk ko teikt jau arī nav, vai ne? — Un, uzvilkdams kājas uz krēsla, Maikls cieši aptvēra ar rokām ceļus. Jau — jau bija izlauzies jautājums! Jāsavaldās! Jāsavaldās! Un viņš aizvēra acis.

—  Protams, — Flēra atteica ļoti lēni, — vairāk nekā nav. Ja Vilfrīdam tīk būt tik muļķīgam.

Tīk! Šis vārds šķita netaisns cilvēkam, kura paša «muļķība» bija tik spēcīga — tik pastāvīga! Un dīvaini — Maikla sirds neiepukstējās straujāk. Pie šiem vārdiem tam taču vajadzēja notikt!

—  Tātad Vilfrīdam beigas?

—  Beigas? Es nezinu.

Ai! Kas vispār varēja zināt, ja iedegusies kaislība?

— Tu tikai neaizmirsti, — viņš sacīja, cenzdamies visiem spēkiem savaldīties, — ka es tevi mīlu vienkārši neprātīgi!

Maikls redzēja notrīsam Flēras acu plakstiņus, paraustāmies plecus.

— Vai tad to iespējams aizmirst?

Rūgtums, sirsnība, vienkārša draudzība — kas īsti jautās šais vārdos? Pēkšņi viņa pastiepa rokas un saņēma Maiklu aiz ausīm. Cieši turēdama tās, Flēra nolūkojās lejup uz vīru un smējās. Un atkal Maikla sirds neiepukstējās straujāk. Ja viņa ne vazā to aiz deguna, tad viņa…Maikls novilka Flēru pie sevis krēslā. Violetais, baltais un melnais sajaucās — Flēra atbildēja uz viņa skūpstu. Bet vai no sirds? Kas to lai zina? Vismaz Maikls ne.

## X SPORTSMENA NĀVE

Neatradis meitu mājās, Soumss teica: — Es pagaidīšu, — un apsēdās nefrītzaļā dīvāna vidū, nepamanīdams Ting-a-lingu, kas kamīna priekšā atpūtās no Emebelas Neizingas uzmanības pierādījumiem — šai dāmai viņš bija licies «burvīgi jauks». Sirms un nosvērts, sakrustojis kājas, dziļu grumbu starp uzacīm Soumss sēdēja, domādams par Eldersonu un stāvokli visā pasaulē un par to, ka vienmēr kas notiek. Un, jo vairāk viņš domāja, jo vairāk brīnījās, kā varējis būt tik liels muļķis un kļūt par tādas valdes locekli, kam darīšana ar ārzemju līgumiem. Visa senā gudrība, kas deviņpadsmitā gadsimtā bija nostiprinājusi Anglijas labklājību, visa forsaitiskā filozofija, kas aizliedza bāzt degunu svešās darīšanās un riskēt, viss sīkstais nacionālais individuālisms, kas neļāva valstij dzīties pakaļ katram mednim kokā, radīja viņa dvēselē mēmu protesta demonstrāciju. Britānija bija uzņēmusi nepareizu politisku kursu, mēģinādama ietekmēt kontinentu, un GPAB — nepareizu finansiālu kursu, slēgdama apdrošināšanas līgumus ar firmām ārpus Britānijas. Soumsa sugai raksturīgais instinkts ilgojās atgriezties pats uz sava taisnā ceļa. Nekad neiejaucies tādās darīšanās, ko tu nevari kontrolēt! Vecais Monts bija teicis: «Turēties malā!» — bet domājis ar to sakarus ar malējām valstīm. Nekā tamlīdzīga: vajadzēja rūpēties tikai par sevi! Tā bija īstā «formula». Soumss juta kādu pieskaramies pie viņa kāju ikriem — Ting-a-lings apostīja viņa bikses.

— O! — ierunājās Soumss. — Tas esi tu!

Atspiedis priekšķepas pret dīvānu, Ting-a-lings aplaizījās.

— Vai paņemt tevi klēpī? — Soumss teica. — Tu esi par garu. — Un atkal suņa simpātijas tīkami sasildīja viņa sirdi.

«Kaut kas manī viņam patīk,» viņš domāja, paņemdams Ting-a-lingu aiz skausta un uzceldams uz spilvena. «Tu un es,» ar savu skatienu šķita sakām šunelis — mazais ķīniešu nieciņš. Ķīnieši zina, kas vajadzīgs, — jau piecus tūkstošus gadu viņi nebāž degunu citu darīšanās!

«Es atlūgšos,» domāja Soumss. Bet ko darīt ar Vinifredu, Imodžinu un vairākiem Rodžeriem un Niklasiem, kas ieguldījuši savu naudu šai pasākumā tāpēc, ka viņš, Soumss, bija tur direktors? Kaut jel tie nebūtu sekojuši viņam kā aitu bars! Soumss piecēlās no dīvāna. Nebija nekādas nozīmes gaidīt, jāiet uz Grīnstrītu un tūlīt jāizrunājas ar Vinifredu. Lai gan akcijas mazliet kritušās, viņai vajadzēs tās atkal pārdot. Un, neatvadīdamies no Ting-a-linga, Soumss izgāja ārā.

Pikadilijā viņš apmeta līkumu gar parka malu, palūkodamies, kā parasti, uz klubu «Iseeum». Aizkari bija nolaisti, pa spraugām garas un tīkamas spraucās gaismas strēles. Tas atgādināja Soumsam baumas, ka Džordžs Forsaits esot slims. Soumss tiešām mēnešiem ilgi nebija redzējis viņu erkerveida logā. Nu, Džordžs jau vienmēr pārāk daudz ēdis un dzēris. Soumss šķērsoja ielu un pašlaik gāja klubam garām, kad pēkšņas jūtas — viņš nezināja, kādas — ilgas pēc paša pagātnes, it kā ilgas pēc dzimtenes, — lika viņam apstāties un doties augšā pa kāpnēm.

— Vai misters Forsaits ir klubā?

Šveicars, sirms vīrs garu seju, ko Soumss pazina jau kopš astoņdesmitajiem gadiem, pārsteigts blenza viņā. — Misters Forsaits, ser, — viņš teica, — ir ļoti slims. Ārsti saka, ka viņš neatlabšot, ser.

—  Ko! — Soumss izsaucas. — To man neviens nav stāstījis.

—  Viņam ir ļoti slikti, patiešāmļotislikti. Ar sirdi.

—  Ar sirdi? Kur viņš ir?

—  Savā dzīvoklī, ser; tepat ap stūri. Stāsta, ka ārsti nedodot vairs nekādas cerības.Viņanu gan te pietrūks. Pazinu viņu četrdesmit gadus. Vecā kaluma cilvēks un brīnišķīgs vīnu un zirgu pazinējs. Neviens no mums, kā teikt, nedzīvo mūžīgi, bet es nekad nedomāju, ka man vajadzēs izvadītviņu.Viņš ir drusku par pilnasinīgu, ser, tur tā nelaime.

Mazliet nepatīkami pārsteigts, Soumss konstatēja, ka nekad nav zinājis, kur Džordžs dzīvo, tik cieši viņš bija licies saistīts ar augšējo erkerveida logu.

—  Pasakiet man viņa adresi! — viņš teica.

—  Belvilrouvā vienpadsmit, ser; no visas sirds ceru, ka atradīsiet viņu jau ceļā uz izveseļošanos. Man pietrūks viņa joku — ak, kā pietrūks!

Durvis atvēra noslēgta, atturīga izskata vīrietis melnā livrejā.

— Vai te dzīvo mans brālēns misters Džordžs Forsaits? Kā viņam ar veselību?

Sulainis saknieba lūpas.

—  Nav cerību, ka viņš pārdzīvos nakti, ser. Soumss juta, kā zem adītās vestes viegli sažņaudzas sirds.

—  Pie samaņas?

—  Jā, ser.

—  Vai jūs varētu ienest viņam manu vizītkarti? Varbūt viņš vēlēsies mani redzēt.

—  Esiet tik laipns un pagaidiet te, ser. — Soumss iegāja pazemā istabā ar paneļiem krūšu augstumā; istabas sienas virs tiem rotāja gravīras. Džordžs — kolekcionārs! Soumss nekad nebija domājis, ka Džordžam piemīt tāda īpašība. Sienas, ciktāl vien sniedza skatiens, greznoja gravīras, krāsainas un melnbaltas, vecas un jaunas, gravīras, kas attēloja zirgu skriešanos un boksu! Sarkanās tapetes gandrīz nebija redzamas. Soumss jau grasījās apskatīt gravīras tuvāk un noteikt to vērtību, kad ieraudzīja, ka nav viens. Kāda sieviete — tās vecums mijkrēslī nebija nosakāms — sēdēja pie kamīna krēslā ar ļoti augstu aizmuguri, elkoni atspiedusi uz atzveltnes, seju aizsegusi ar mutautiņu. Soumss palūkojās viņā un paslepus paostīja gaisu. «Tā nav dāma,» viņš nodomāja. «Varu derēt desmit pret vienu, ka te būs. sarežģījumi.» Livrejotā sulaiņa klusinātā balss sacīja:

—  Jūs lūdz ienākt, ser. — Soumss pārbrauca ar roku pār seju un sekoja sulainim.

Guļamistaba, kurā viņš tagad iegāja, bija dīvainā pretstatā ar iepriekšējo telpu. Vienu sienu visā tās garumā un platumā aizņēma milzīga mēbele ar neskaitāmiem plauktiņiem un atvilktnēm. Citādi istabā nekā vairāk nebija, izņemot tualetes galdu ar sudraba piederumiem, kamīnā novietotu kvēlojošu elektrisku radiatoru un gultu pretējā pusē. Virs kamīna karājās viena vienīga glezna, un Soumss mehāniski palūkojās uz to. Ko! Ķīniešu! Liels, gaišs pērtiķis, iesāņus pagriezies, turēja izstieptajā ķepā izspiesta apelsīna mizu. No viņa atpakaļ pavērstā spalvainā purniņa Soumsā raudzijās brūnas, gandrīz cilvēciskas acis. Kas gan bija pamudinājis nemāksliniecisko brālēnu nopirkt tādu lietu un uzkārt to pretī gultai? Soumss pagriezās un palūkojās uz slimnieku. «Vienīgais cilvēks visā Forsaitu varzā, kuram ir jēga par sportu», kā Džordžu savā ziedulaikā bija saucis Montegjū Dārtijs, gulēja, un zem vieglās vatētās segas iezīmējās tā pietūkušais ķermenis. Soumss gluži nobijās, redzot pazīstamo, sarkano seju bālu un uzpūstu kā mēnesi ar tumšiem, grumbainiem lokiem ap acīm, kas joprojām bija saglabājušas savu zobgalīgo skatienu. Balss, aizsmakusi un dobja, bet ar sen pazīstamo Forsaitu tembru sacīja:

— Hallo, Soums! Vai atnāci noņemt mēru manam zārkam?

Soumss ar rokas mājienu atvairīja Džordža vārdus; viņš jutās savādi, skatoties uz tādu Džordža parodiju. Viņi nekad nebija satikuši, bet…

Un viņš savā vienmuļajā, neizteiksmīgajā balsī noteica:

— Esi nu mierā, Džordž! Tu vēl atlabsi. Kas tad tas par vecumu! Vai es varu tev būt kādā veidā noderīgs?

Džordža bālās lūpas noraustījās smīnā.

— Uzraksti man kodicilu. Papīru tu atradīsi tualetes galda atvilktnē.

Soumss izņēma papīra loksni ar kluba «Iseeum» zīmi. Stāvēdams pie galda, viņš ar pildspalvu uzmeta kodicila ievadvārdus un gaidot palūkojās Džordžā.. Vārdi aizsmakuši vēlās pār lūpām.

— Savus trīs kleperus es novēlu jaunajam Valam Dārtijam, jo viņš ir vienīgais Forsaits, kas spēj atšķirt zirgu no ēzeļa. — Aizsmakušie smiekli Soumsam šķita baismi. — Kā tu uzrakstīji?

Soumss izlasīja: — «Ar šo es novēlu savus trīs sacīkšu zirgus manam radiniekam Valerijam Dārtijam no Vonsdonas, Saseksā, jo viņš ir speciālists zirgu audzēšanā.»

Atkal atskanēja aizsmakušie smiekli. — Tu esi sauss pedants, Soums. Turpini! Milijai Moilai, Klermontgrouvā 12, divpadsmit tūkstošus, brīvus no mantojuma nodokļa.

Soumss tik tikko neiesvilpās.

Sieviete blakusistabā!

Džordža izsmejošās acis bija kļuvušas drūmas un domīgas.

— Tā ir milzu nauda, — Soumss nenocietās. Džordžs aizkaitināts iekrekstējās:

—  Raksti — vai arī es atstāšu viņai visu. Soumss rakstīja. — Vai tas ir viss?

—  Jā! Izlasi!

Soumss izlasīja. Atkal viņš izdzirda aizsmakušos smieklus.

— Tās nu būs rūgtas zāles, ko norīt. Avīzēs tu to vis neliksi. Pasauc sulaini, jūs abi varat būt par lieciniekiem.

Soumss vēl nebija paspējis aiziet līdz durvīm, kad tās atvērās un sulainis ienāca.

— Te ...hm . . . atnācis garīdznieks, ser, — viņš vainīgā balsī teica. — Viņš jautā, vai jūs nevēlētos viņu redzēt.

Džordžs pagrieza galvu, viņa aiztūkušās, pelēkās acis izbolījās.

— Pasveiciniet viņu no manis, — viņš sacīja, — un pasakiet, ka mēs ar viņu redzēsimies bērēs!

Sulainis palocījies izgāja ārā, un istabā iestājās klusums.

— Nu, — teica Džordžs, — pasauc viņu atkal iekšā! Kas to lai zina, kad sacīkšu karogs nolaidīsies.

Soumss pamāja sulainim ienākt. Kad kodicils bija parakstīts un sulainis aizgājis, Džordžs ierunājās:

— Ņem šo papīra gabalu līdzi un skaties, lai viņa naudu arī saņem. Uz tevi var paļauties, tas nu ir viens, ko nevar noliegt, Soums.

Juzdamies ļoti savādi, Soumss iebāza kodicilu kabatā.

— Vai tu viņu gribētu vēl redzēt? — viņš vaicāja. Džordžs labu laiku stīvi nolūkojās viņā, pirms atbildēja:

— Nē. Kāda tam nozīme? Padod man no tas atvilktnes cigāru!

Soumss atvēra atvilktni.

— Vai tu drīksti? — viņš jautāja.

Džordžs pavīpsnāja. — Nekad savā mūžā neesmu darījis, ko drīkstēju, vai nu tagad sākšu mācīties. Nogriez galu!

Soumss paklausīja. «Sērkociņu viņam nedošu,» viņš domāja. «Tādu atbildību es uzņemties nevaru.» Taču Džordžs sērkociņu nelūdza. Viņš gulēja pavisam nekustīgs, neaizdedzināto cigāru bālajās lūpās sakniebis, pietūkušos plakstus aizvēris.

— Ardievu, — viņš sacīja, — es pasnaudīšu,

— Ardievu, — teica Soumss. — Es…es ceru…ka tu…ka tu drīz . . .

Džordžs atkal atvēra acis — ciešais, skumjais, zobgalīgais skatiens šķita iznīcinām visas māņu cerības un mierinājumus. Soumss steidzīgi pagriezās un izgāja. Viņš jutās slikti un, gandrīz neko neapzinādamies, atgriezās atkal viesistabā. Sieviete sēdēja joprojām tai pašā pozā; gaisā vēsmoja tā pati uzbāzīgā smarža. Soumss paņēma lietussargu, ko bija te atstājis, un izgāja ārā.

— Še būs mans tālruņa numurs, — viņš teica sulainim, kas gaidīja koridorā, — paziņojiet man.

Sulainis palocījās.

Soumss nogriezās no Belvilrouvas. Aizejot no Džordža, viņam vienmēr bija tāda sajūta, it kā brālēns par viņu smietos. Vai arī tagad Džordžs bija par viņu smējies? Vai kodicils bija Džordža pēdējais joks? Ja viņš šovakar nebūtu iegriezies, vai Džordžs vispār būtu licis to rakstīt, vai būtu trešdaļu sava īpašuma atrāvis ģimenei, atstājot to sasmaržotajai sievietei augstajā atzveltnī? Šī mīkla neatlaidīgi nodarbināja Soumsu. Kā cilvēks var jokot, būdams uz nāves sliekšņa? Tā bija zināma veida varonība. Kur Džordžu glabās? Kāds droši vien zinās — vai nu Frensija, vai Jūstess. Un ko gan viņi domās, kad uzzinās par sievieti krēslā, — divpadsmit tūkstoši mārciņu! «Ja es varētu dabūt to balto pērtiķi, es ņemtu,» Soumss pēkšņi nolēma. «Tas ir labs.» Pērtiķa acis, izspiestais apelsīns — vai visa dzīve bija tikai rūgts joks un Džordžs izprata to dziļāk nekā viņš pats? Soumss piezvanīja pie Grīnstrītas nama durvīm.

Misis Dārtija liekot atvainot, bet misis Kardigana esot ielūgusi viņu pusdienot un četratā paspēlēt kārtis.

Soumss devās uz ēdamistabu viens. Pie pulētā galda, zem kura Montegjū Dārtijs bija šad tad gulējis gan vēl nomodā, gan varbūt arī jau miegā, Soumss ēda, dziļās domās nogrimis. «Uz tevi var paļauties, tas nu ir viens, ko nevar noliegt, Soums.» Šie vārdi glaimoja un tomēr arī dzēla. Dziļi ironisks joks! Tā apvainot ģimeni un uzticēt viņam šo apvainojumu realizēt! Sievieti, kas oda pēc lētām smaržām, Džordžs nekādā ziņā nebija mīlējis tik stipri, lai novēlētu viņai divpadsmit tūkstošus mārciņu. Nē! Ar to viņš pēdējo reizi izsmēja ģimeni, Forsaitus, pašu Soumsu! Nu, ko! Cits pēc cita tie, kas bija viņu apvainojuši vai izsmējuši — Irēna, Bozinijs, vecais un jaunais Džolions un tagad Džordžs, — bija saņēmuši savu algu. Miruši, mirstoši vai atradās Britu Kolumbijā? Viņš atkal redzēja brālēna acis pār neaizdegto cigāru — vērīgas, skumjas, izsmejošas, — nabaga Džordžs! Soumss piecēlās no galda un nervozi parāva aizkarus sāņus. Nakts bija skaidra un auksta. Kas gan notiek ar cilvēku — pēc tam? Džordžs bija mēdzis sacīt, ka vienā no savām agrākajām dzīvēm viņš bijis Čarlza Otrā pavārs. Taču iemiesošanās jaunā formā bija muļķības, plānprātiņu filozofija! Un tomēr, ja varētu, būtu tik labi dzīvot vēl tālāk pēc aiziešanas nebūtībā. Dzīvot un būt blakus Flērai! Kas tas par troksni? Virtuvē spēlēja gramofons! Kad kaķis nav mājās, peles . . . Cilvēki visi ir vienādi — ņem, ko tik var, un pretī dod, cik maz vien var. Nu! Jāizsmēķē cigarete. Aizdegdams to pie sveces — Vinifreda pusdienoja sveču gaismā, tās bija atkal modē, — Soumss domāja: «Vai viņam vēl joprojām ir cigārs mutē?» Jocīgs cilvēks šis Džordžs — visu savu mūžu bijis jocīgs! Soumss vēroja dūmu gredzenu, ko netīši bija izpūtis, — tas bija tumši zils, viņš nekad dūmus neieelpoja! Jā, Džordžs bija dzīvojis pārāk izlaidīgi, citādi viņš nemirtu divdesmit gadus par agru — pārāk izlaidīgi! Tā tas nu bija, un Soumss vēlējās, kaut istabā būtu kāds dzīvs radījums, ar ko parunāties. Viņš paņēma no kamīna mazu zvēriņu. Māsasdēls Benedikts to bija nejauši ieraudzījis kādā austrumnieku tirdziņā drīz pēc kara beigām; zvēriņam bija zaļas acis. «Smaragdi tie nav,» nodomāja Soumss, «kādi lēti akmentiņi!»

— Jūs lūdz pie tālruņa, ser.

Soumss iegāja hallē un pacēla klausuli.

— Jā?

— Misters Forsaits miris, ser, — miegā, tā ārsts saka.

— O! — Soumss nopūtās. — Vai viņam bija cig…Ļoti pateicos! — Viņš uzkāra klausuli.

Miris! Un Soumss nervozi pataustīja kodicilu krūšu kabatā.

## XI RISKANTS PASĀKUMS

Veselu nedēļu Bikets bija redzējis «darbu», glumu kā zuti, nenotveramu kā bezdelīgu, vienmēr izslīdam no rokām. Viena mārciņa bija aizgājusi par uzturu, trīs šiliņi pazaudēti zirgu skriešanās sacīkstēs, un nu viņam nebija vairāk par divdesmit četriem. Vējš bija iegriezies dienvidrietumos un Viktorīna pirmo reizi izgājusi ārā. No tā sirds kļuva drusku vieglāka, taču žņaudzošā bezdarba sajūta, izmisuma pilnā dzīšanās pēc kailas eksistences līdzekļiem, satraucošās, mokpilnās bailes grauza viņu kā tārps. Ja viņš nedēļas vai divu nedēļu laikā nedabūs darbu, neatliks nekas cits kā darba nams vai gāze. «Gāze . . .» domāja Bikets, «ja viņa būs ar mieru, es nekavēšos. Man pietiek. Galu galā — kas tur sevišķs! Viņas rokās tas man nebūtu nekas.» Taču instinktīvā nojauta, ka palikt galvu zem gāzes krāna nav viss tik viegli, iedvesa viņam pirmdienas naktī laimīgu domu. Gaisa baloni — tas puisis šodien Oksfordstrītā! Kāpēc ne? Biketam vēl bija summa, ko iegrūst šai pasākumā, un iznēsātāja atļauju te nevajadzēja. Biketa domas, kas agrajās rīta stundās šaudījās kā vāvere, aptvēra, cik neaprakstāmi liela priekšrocība ir krāsainiem baloniem salīdzinājumā ar citām tirdzniecības formām. Nevar nepamanīt cilvēku, kas tos pārdod, — tur viņš stāv, visiem saskatāms, ar savām daudzajām spilgtajām bumbām, kas šūpojas pār galvu! Peļņa, viņš zināja, nav liela — penijs no vienas krāsainas gaisa bumbas, kas maksāja sešus penijus, penijs no katriem trim maziem divpensu baloniem; taču to pārdevējs badā nomiris nebija un žēlojās varbūt vienīgi aiz bailēm, ka viņa amats varētu izlikties pārāk pievilcīgs. Aiz tilta, tieši kur visdzīvākā satiksme, — nē, pie Sv. Paula katedrāles! Viņš zināja pasāžu, kur iespējams stāvēt pāris jardu no ietves, tā kā tas puisis Oksfordstrītā! Taču meitenei, kas gulēja viņam blakus, Bikets neko neteica. Ne vārda viņai, kamēr kauliņi nav mesti. Tas nozīmēja riskēt ar pēdējo peniju. Lai nopelnītu iztikai vien, viņam vajadzētu pārdot…nu jā, trīs duči lielo un četri duči mazo balonu dienā ienestu tikai divdesmit sešus šiliņus peļņas nedēļā, ja vien tas puisis nemānījās. Austrālijai ar to tuvāk netiksi! Un karjera tā arī nekāda nav — Viktorīna būtu satriekta! Bet citas izejas nebija — viņam tas jāizmēģina un brīvajās stundās jāmeklē darbs.

Tā nu nākamajā dienā pulksten divos mūsu trūcīgais kapitālists ar četriem dučiem lielu un septiņiem dučiem mazu balonu preču kastē, diviem šiliņiem kabatā un gandrīz tukšu vēderu nostājās pie Sv. Paula katedrāles. Lēni viņš uzpūta un pārsēja divus lielus un trīs mazus koši sarkanus, zaļus un zilus balonus, kamēr tie sāka šūpoties viņam pār galvu. Tad ar gumijas smaku degunā un no piepūles izvalbītām acīm viņš nostājās ietves malā un vēroja ļaužu straumi plūstam garām. Viņš jutās apmierināts, redzot, ka vairums cilvēku pagrieza galvas atpakaļ, lai palūkotos viņā. Taču pirmais viņu uzrunāja policists, teikdams:

— Te tā kā nedrīkstētu stāvēt.

Bikets neatbildēja, viņam rīkle pēkšņi izkalta. Par policiju viņš bija dzirdējis. Vai viņš bija nepareizi uzsācis? Pēkšņi Bikets norija siekalas un teica: — Ļaujiet man izmēģināt laimi, konstebl; esmu beigts cilvēks. Ja es te traucēju, tad stāvēšu citur, kur vien jūs gribēsiet. Šis darbs man svešs, un, izņemot sievu, divi šiliņi ir viss, kas man palicis uz pasaules,

Konstebls, liela auguma vīrietis, nopētīja Biketu no galvas līdz kājām. — Nu, labi, palūkosimies. Ja neviens neiebildīs, es jūs neaiztikšu.

Biketa skatienā atspoguļojās dziļa pateicība.

—  Daudzkārt paldies! — viņš sacīja. — Ņemiet vienu baloniņu jūsu mazajai meitiņai — man par prieku!

—  Es vienu nopirkšu, — teica policists, — jūsu iesākumam. Pēc stundas man beidzas dežūra, turiet vienu gatavībā — lielu, sarkanu.

Policists aizgāja. Bikets manīja, ka viņš tiek novērots. Iekāpis gandrīz notekā, nabaga jauniesācējs stāvēja pilnīgi nekustīgs; viņa lielās acis gaidpilnas ielūkojās sejā katram garāmgājējam un tievie pirksti atkal un atkal nervozi aptaustīja preci. Ja Viktorīna viņu redzētu! Visa Biketa būtība sacēlās protestā. Jā, nudien, viņš tiks laukā no šīs elles, iekļūs saulītē, iekļūs dzīvē, ko patiešām var saukt par dzīvi!

Viņš bija nostāvējis tur jau gandrīz divas stundas, mīņādamies no vienas nepieradušās kājas uz otru, un pārdevis četrus lielus un piecus mazus balonus — seši peniji peļņas, — kad, dodamies uz GPAB valdes sēdi, viņam tuvojās Soumss, kas bija izmainījis maršrutu, spītēdams tipiem, kuri nevarēja tik garām Viljamam Gouldingam, ingereram. Negaidīti izdzirdis biklo čukstu: «Baloni, ser, augstākā labuma,» — viņš novērsa skatienu, no Sv. Paula katedrāles, ko visu mūžu bija paradis, garām ejot, vērot, palūkojās apkārt un lielā izbrīnā apstājās.

— Baloni! — viņš izsaucās. — Kas man kopīgs ar baloniem?

Bikets pasmaidīja. Zaļie, zilie un oranžie baloni bija tādā pretstatā ar Soumsa pelēko atturību, ka pat Bikets spēja to ievērot.

— Bērniem tie patīk — tie ir viegli, ser, vestes kabatā iebāžami.

—  Ticu, — atteica Soumss, — bet man nav bērnu, — Mazbērni, ser.

—  Nav arī mazbērnu.

—  Piedodiet, ser!

Soumss uzmeta Biketam vienu no tiem ašajiem skatieniem, ar kuriem bija paradis novērtēt, kāpēc cilvēkam nav naudas. «Nabaga nekaitīgs kukainis!» viņš nodomāja. — Nu, tad dodiet man divus! Cik jāmaksā?

— Šiliņu, ser, un liels paldies.

— Atlikumu variet paturēt, — Soumss steidzīgi noteica un izbrīna pilns devās tālāk. Kāpēc īsti viņš bija nopircis šīs bumbas un turklāt vēl par vairāk nekā divkāršu cenu, to viņš galīgi nespēja saprast. Otru tamlīdzīgu gadījumu viņš savā mūžā nevarēja atcerēties. Ārkārtīgi dīvaini! Un pēkšņi viņš saprata, kāpēc. Šis puisis bija pazemīgs, rāms — tādu vajadzēja iedrošināt šajos komunistiskās bravūras laikos. Galu galā mazais nabaģelis bija — bija kapitāla pusē, viņš taču ieguldīja savu naudu balonos! Tirdzniecība! Un, atkal pacēlis acis uz Sv. Paula katedrāli, Soumss iebāza taustei nepatīkamos gumijas gabalus mēteļa kabatā. Kāds tos droši vien izņems un brīnīsies, kāda muša viņam iekodusi! Nu viņam bija kas cits, par ko domāt! . . .

Turpretī Bikets noskatījās Soumsam pakaļ dziļā sajūsmā. Lieki divsimt piecdesmit procenti peļņas par šiem diviem baloniem — tas bija ko vērts. Nožēla, ka viņam garām iet pārāk maz sieviešu, zaudēja savu asumu — sievietes galu galā zināja naudas vērtību, no viņām lieku šiliņu neizvilksi! Kaut tikai garām nāktu vairāk tādu vecu miljonāru spīdīgos cilindros!

Pulksten sešos, nopelnījis trīs šiliņus un astoņus pensus — tieši pusi no šīs summas bija ziedojis Soumss, — Bikets sāka pievienot savām nopūtām arī tās, ko izdvesa baloni, izlaižot gaisu; atsiedams tos ar mīlas pilnu rūpību, viņš vēroja, kā cita pēc citas sarūk viņa daudzkrāsainās cerības, un novietoja tos savas kastes atvilktnē. Paņēmis kasti padusē, viņš noguris vilkās uz tilta pusi. Stāvot cauru dienu, varētu nopelnīt četrus līdz piecus šiliņus . . . Nu, ko, tā viņi paglābsies no bada nāves, un gan jau tad kāds darbs pagadīsies! Viņš vismaz bija pats savs kungs, kam nav jāatbild ne darba devējam, ne apvienībai. Šī apziņa kopā ar apstākli, ka viņš kopš brokastīm nebija neko ēdis, radīja iekšienē dīvainu vieglumu.

«Varbūt tas bija kāds no pilsētas domniekiem,» Bikets prātoja, «stāsta, ka pilsētas domnieki ik dienas ēdot bruņurupuča zupu.» Tuvodamies mājai, viņš drudžaini apsvēra, ko darīt ar kasti. Kā noslēpt no Viktorīnas, ka viņš ierindojies «kapitālistos» un pavada dienas renstelē? Nekas neiznāks! Viņa stāv pie loga! Jātaisa priecīga seja. Un Bikets sāka svilpot.

— Kas tas, Tonij? — vaicāja Viktorīna, norādīdama uz kasti.

— Ā-a! Tā ir lieliska lieta! Skaties!

Paņēmis no kastes balonu, Bikets pūta. Viņš pūta ar tādu izmisuma pilnu spēku, ar kādu nekad nebija pūtis.

Teica taču, ka šīs bumbas pietūkstot līdz piecām pēdām apkārtmērā. Biketam nez kāpēc likās, ka, balonam sasniedzot tādus apmērus, arī viss cits izskatīsies rožaināks. No viņa elpas balons uzpūtās tā, ka aizsedza Viktorīnu un istabu; visu pasauli piepildīja tikai šī viena krāsainā gaisa bumba. Sakniebis balona galu starp īkšķi un rādāmo pirkstu, viņš pacēla to gaisā un iesaucās:

—  Redzi, kāds; tīri laba manta par sešiem pensiem, vecenīt! — un palūkojās apkārt. Ak, dievs, viņa raudāja! Bikets palaida «sasodīto» balonu vaļā; gaisam lēni izplūstot, tas saruka, kamēr uz tumšā paklāja palika maza, sakrunkota lupatiņa. Apskaudams Viktorīnas drebošos plecus, viņš izmisis teica:

—  Galvu augšā, mīlulīt, tā taču arī ir dienišķā maize! Gan es dabūšu darbu, šis te tikai palīdzēs tikt mums pāri grūtajam laikam. Tevis dēļ es darītu vēl daudz ko briesmīgāku. Nomierinies, labāk ielej man tēju, esmu izsalcis no šo bumbu pūšanas.

Viktorīna beidza raudāt, pacēla acis, neteica neko — šīs lielās acis bija tik mīklainas! Nebija ko šaubīties — viņa domāja! Bet, ko viņa domāja, Bikets nezināja. Tējas ietekmē viņš pat sāka mazliet lielīties ar savu jauno amatu. Pats savs kungs! Ej darbā, kad gribi, nāc mājās, kad gribi, paliec guļam blakus Vikai, ja negribas celties. Tas tik bija ko vērts! Un Biketa sirdī uzvilnīja kaut kas patiesi nacionāls, brīvs un bezrūpīgs, kas neieredzēja regulāru darbu, kam patika pēkšņi enerģijas uzplūdi un palaišanās slinkumā, kas alka pēc neatkarības, — tā bija īpašība, kura uzspiedusi zīmogu visai nācijas dzīvei, radījusi mazo veikaliņu gūzmu, sīkburžuāziju, gadījuma strādniekus, klaidoņus — cilvēkus, kas ir kungi pār savu dvēseli un laiku un uzspļauj uz sekām; tā bija īpašība, kas sakņojusies zemē un tautā, pirms šurp atnāca sakši ar savu apzinīgumu un uzcītību, — īpašība, kas iedvesa ticību krāsainu balonu pietūkšanai un sarukšanai, kas prasīja marinādes un garšvielas, nevis īstu ēdienu, — jā, tas viss līksmi virmoja pār Biketa žāvēto siļķi un garšīgo, stipro tēju. Viņš, bez šaubām, labāk pārdos balonus nekā būs iesaiņotājs, un lai Vika to iegaumē! Un, kad viņa varēs strādāt, viņi dzīvos pavisam lieliski un droši vien drīz sakrās pietiekami daudz naudas, lai nokļūtu tur, kur lidinās zilie tauriņi. Un Bikets pastāstīja par Soumsu. Vēl daži tādi pilsētas domnieki bez bērniem — teiksim, dienā divi, tas nozīmē liekus piecpadsmit šiliņus nedēļā virs likumīgās peļņas. Tātad nepaies ne gads, kad viņiem jau būs nauda braucienam! Un, kad viņi būs tikuši projām, Vika sāks «pūsties» kā viens no šiem baloniem; viņa būs divreiz resnāka, un viņas vaigu krāsa — tā atstās ēnā visas oranžās un koši sarkanās bumbas. Bikets iedvesmojās arvien vairāk. Un viņa meitenīgā sieva lūkojās vīrā ar savām lielajām acīm un nerunāja gandrīz nemaz; taču viņa vairs neraudāja, vārdu sakot, neaplēja vīru, kas pārdeva balonus, ne ar karstām asarām, ne aukstu dušu.

## XII SKAITĻI UN FAKTI

Izņemot veco Fontenoju — tā prombūtnei, tāpat kā klātbūtnei, piemita dekoratīvs raksturs, — valde bija sapulcējusies pilnā skaitā; juzdams «šī tipa» — Eldersona manierēs īpašu glaimīgumu, Soumss sagatavojās uz pašu ļaunāko. Skaitļi atradās viņa priekšā; tie bija diezgan bezkrāsaini un rādīja stāvokli, kāds būtu iespējams, ja turpmāko sešu mēnešu laikā vairs nenotiktu spējas izmaiņas valūtas biržā. Ārzemju apdrošinājumu attieksmi pret iekšējiem apdrošinājumiem izteica skaitļi divi pret septiņi: Soumss ievēroja, ka vācu līgumi, kas sastādīja ārzemju darījumu lielāko daļu, ierakstīti tikai pa pusei no bankrotējušām zemēm domātajā vidus ailē un novērtēti, varētu sacīt, visai piesardzīgi.

Kamēr visi valdes locekļi pilnīgā klusumā sagremoja šos skaitļus, Soumss skaidrāk nekā jebkad aptvēra, kādā ķezā iekļuvis. Protams, skaitļi diezin vai attaisnotu pagājušā gada darījumos nopelnītās dividendes ieturēšanu. Bet, ja nu kontinentā atkal notiek katastrofa un biedrībai jāatbild par šiem ārzemju darījumiem, tad tas var aprīt visus nākamgada ienākumus no iekšējiem līgumiem un ne tikai to vien. Un tad vēl viņa nemiers par pašu Eldersonu — nemiera cēloņus viņš pats nevarēja noteikt, — tas bija intuitīvs un varbūt muļķīgs.

— Nu, mister Forsait, — ierunājās priekšsēdētājs, — te nu ir skaitļi. Vai esat apmierināts?

Soumss pacēla acis; viņš bija pieņēmis lēmumu.

—  Es piekrītu šāgada dividendu izmaksai, ja mēs turpmāk pilnīgi un uz visiem laikiem atteiksimies no jebkāda veida ārzemju līgumu slēgšanas. — Direktora-rīkotāja acis, caururbīgas un aukstas, sastapās ar Soumsa skatienu un tad pievērsās priekšsēdētājam.

—  Tas šķiet ožam pēc panikas, — viņš sacīja, — ārzemju darījumi devuši mums krietnu trešdaļu šāgada peļņas.

— Pašreizējā momentā, — atbildēja priekšsēdētājs, iepriekš pavērojis valdes locekļu sejas izteiksmi, — stāvoklis ārzemēs nerada nekādas īpašas bažas, mister Forsait. Es piekrītu, ka mums tas uzmanīgi jāvēro…

—  To jūs nemaz nespējat, — Soumss viņu pārtrauca. — Pagājuši četri gadi, kopš noslēgts miers, un mēs par savu stāvokli nezinām vairāk kā toreiz. Ja es būtu zinājis, ka biedrībai ir šādas līgumu saistības, es nekad nekļūtu par valdes locekli. Mums no tādiem darījumiem jāatsakās.

—  Ļoti rezolūts uzskats. Un diez vai mēs pašreiz varēsim šai sakarībā ko izlemt.

Piekrītoši čuksti un viegli ironiskais smaids uz «šī tipa» lūpām padarīja Soumsu vēl iecirtīgāku.

— Labi! Ja jūs pārskatā neesat ar mieru paziņot akciju īpašniekiem, ka mēs atsacīsimies no ārzemju līgumiem, tad jums būs jāatsakās no manis. Man nepieciešams brīvi runāt par šo jautājumu vispārējā sapulcē. — Soumsam nepagāja secen, ka direktors-rīkotājs iesāņus uzmet viņam zibošu, ašu skatienu. Šāviens trāpījis!

Priekšsēdētājs sacīja:

— Jūs jau pieliekat mums pie galvas revolveri.

—  Esmu atbildīgs akciju īpašnieku priekšā, — teica Soumss, — un izpildīšu savu pienākumu pret viņiem.

—  Mēs visi esam atbildīgi, mister Forsait; un es ceru, ka mēs visi izpildīsim savu pienākumu.

— Kāpēc neaprobežoties ārzemju darījumos tikai ar mazajām valstīm — to valūtu ir pietiekami stabila.

Vecais Monts ar savām slavenajām «malējām zemēm» !

— Nē, — Soumss noskaldīja, — mums jāatgriežas pie drošiem darījumiem.

— Vai jādzīvo lepnā nošķirtībā, Forsait?

— Iejaukties varēja karā, bet miera laikā — politikā vai veikalos — šī pusiejaukšanās nedod nekādu labumu. Stāvokli ārzemēs mēs nevaram kontrolēt.

Soumss palūkojās apkārt un tūlīt noprata, ka ar šiem vārdiem aizskāris kādu stīgu. «Izies cauri!» viņš nodomāja.

— Es būtu ļoti laimīgs, priekšsēdētāja kungs, — tagad runāja direktors-rīkotājs, — ja jūs man atļautu bilst kādu vārdu. Ārzemju līgumus noslēdza pēc manas iniciatīvas, un es, domāju, drīkstu apgalvot, ka līdz šim tie nesuši biedrībai būtiskus labumus. Taču, ja viens no valdes locekļiem ir tik ļoti pret šādas rīcības turpināšu, tad es, protams, nespiežu valdi to turpināt. Laiki ir nedroši, un bez riska, protams, nevar iztikt, lai cik piesardzīgi mēs būtu.

«Kas tad tas?» nodomāja Soumss. «Kāpēc viņš atsakās no savas iepriekšējās līnijas?»

— Tas ir ļoti cildeni no jums, Elderson; priekšsēdētāja kungs, manuprāt, mēs tiešām varam atzīmēt, ka tas ir cildeni no mūsu direktora-rīkotāja puses.

Vecā trauklupata! Cildeni! Vecā bāba! Priekšsēdētāja paskarbā balss pārtrauca klusumu:

—  Tas ir ļoti nopietns jautājums. Uzskatu, ka te būtu nepieciešama lorda Fontenoja klātbūtne.

—  Ja jūs vēlaties, lai es parakstu pārskatu, — Soumss strupi noskaldīja, — tad tas jāizlemj šodien. Es no savām domām neatkāpšos. Bet jūs dariet, kā gribat.

Pēdējos trīs vārdus viņš piebilda aiz tādas kā līdzjūtības pret pārējiem, — bija taču nepatīkami tikt piespiestam! Mirkli valdīja klusums, un tad diskusija ieguva to bezmērķīgās, daudzvārdības formu, kas mīkstina lēmumu, kurš jau uzspiests. Pēc stundas ceturkšņa priekšsēdētājs teica:

— Tātad esam vienojušies, džentlmeņi, — pārskats ietvers paziņojumu, ka, ievērojot nedrošo stāvokli kontinentā, mēs ārzemju apdrošināšanas līgumu slēgšanu pagaidām pārtraucam.

Soumss bija uzvarējis. Atvieglots un samulsis viņš, neviena nepavadīts, devās projām.

Viņš bija parādījis raksturu, skaidrs, ka šo džentlmeņu cieņa pret viņu pieaugusi, taču simpātijas — ja tās vispār kādreiz bijušas (Soumss īsti to nezināja) — mazinājušās. Bet kāpēc Eldersons bija apsviedies uz otru pusi? Soumss atsauca atmiņā šī tipa tēraudcieto acu ašo, zibošo skatienu, ko tas bija uzmetis, izdzirdot viņa nodomu runāt par šo jautājumu kopsapulcē.

Tas piespiedis Eldersonu pārsviesties! Bet kāpēc? Vai skaitļi bija viltoti? Droši vien ne! Pārāk grūti būtu apmānīt grāmatvežus. Ja Soumss kam ticēja, tad tie bija grāmatveži. Sendiss un Dživens bija goda vīri. Šis nevarēja būt īstais iemesls! Soumss pacēla acis no ietves. Sv. Paula kupolu, kas slējās pret vakara debesīm, jau apņēma krēsla, — no tā padoms nebija gaidāms! Soumsam ārkārtīgi gribējās ar kādu parunāt; taču neviena nebija, un, virzīdamies līdzi steidzīgajam pūlim, viņš paātrināja soli. Dziļi mēteļa kabatā iebāztā roka pēkšņi saskārās ar kādu nepazīstamu, lipīgu priekšmetu. «Ak kungs!» viņš nodomāja. «Šīs blēņas!» Vai nosviest notekā? Kaut jel mājās būtu kāds bērns, kam viņš varētu tos aiznest! Jāpiedabū Anete parunāt ar Flēru. No savas senās pieredzes Soumss zināja, pie kā noved sliktas ieražas. Kāpēc neparunāt ar meitu pašam? Viņš tur paliks pa nakti. Taču pēkšņi viņu pārņēma neziņas un nespēka sajūta. Jaunā paaudze! Par ko gan īsti tā domā, ko jūt? Vai Vecajam Montam bija taisnība? Vai viņiem patiešām svarīgs tikai pašreizējais mirklis, vai viņi it nemaz netic cilts turpināšanai un progresam? Eiropa patiešām nonākusi strupceļā. Bet ja padomā par stāvokli pēc Napoleona kariem? Soumsam nebija dota iespēja atcerēties savu vectēvu — «dižo Dosetu», večuks bija nomiris piecus gadus pirms Soumsa dzimšanas, bet viņš ļoti labi atminējās, kā 1799. gadā dzimusī krustmāte Anna mēdza runāt: «Šo drausmīgo Bonapartu — mēs viņu mēdzām saukt par Boniju, mīlulīt»; kā krustmātes Annas tēvs par savu ieguldīto naudu varējis dabūt astoņus līdz desmit procentus un kā krustmātes Džūliju un Hesteri ietekmējuši «šie čartisti», kas bija nākuši vēl daudz vēlāk. Taču Viktorijas laiks, par spīti tam visam, izskatījās pēc īsta zelta laikmeta, kad bija vērts krāt lietas un dzemdēt bērnus! Kāpēc nedarīt to tagad atkal? Kopš Timotija nāves iekšējo aizņēmumu obligāciju vērtība bija gandrīz nemitīgi augusi. Pat ja debesu un elles tagad vairs nav, tad tas nav nekāds iemesls; neviens no viņa tēvočiem arī nebija tām ticējuši — un tomēr visi kļuvuši bagāti, un visiem bija ģimenes, izņemot Timotiju un Svizinu. Nē! Debesu un elles trūkums tas nevarēja būt! Bet kas tad bija par iemeslu pārmaiņām, ja tikai tās tiešām notikušas? Un pēkšņi Soumss saprata. Jaunie pārāk daudz runā — pārāk daudz un pārāk ātri! Viņiem ātri apnīk gan viens, gan otrs, gan trešais. Viņi izsūc no dzīves sulu un mizu aizsviež projām un … un. .. Starp citu, jānopērk Džordža glezna! . .. Vai jaunie bija gudrāki par viņa paša paaudzi? Un, ja tā, tad kāpēc? Vai tas nāca no ēdiena? Omāru salāti, ar kuriem Flēra viņu bija barojusi iepriekšējā svētdienā! Soumss bija tos apēdis — tie garšoja riebīgi! Taču tie nebija izraisījuši viņā vēlēšanos runāt. Nē! Viņš nedomāja, ka iemesls varētu slēpties ēdienā. Bez tam — gudrība! Kur tad tagad bija tie lielie gari, kas varētu sacensties ar viktoriāņiem — Darvinu, Haksliju, Dikensu, Dizraēli un pat veco Gledstonu? Viņš taču pats atcerējās tiesnešus un advokātus, kas likās milži salīdzinājumā ar tagadējiem. Tāpat — Soumss atminējās — viņa tēvs Džeimss bija domājis par sava jaunības laika tiesnešiem salīdzinājumā ar Soumsa laikabiedriem. Ja spriež tādā veidā, tad gudrība nepārtraukti samazinās. Tam jābūt kam citam. Bija tāda mācība, ko sauca par psihoanalīzi, kuras aizstāvji, cik viņš nojēdza, apgalvoja, ka cilvēka rīcība atkarīga ne no tā, ko viņš ēdis brokastīs vai ar kuru kāju izkāpis no gultas, kā parasti domāja vecos labos laikos, bet no kāda satricinājuma, ko tas saņēmis pirms daudziem gadiem un pilnīgi aizmirsis. Zemapziņa! Untumi! Untumi un mikrobi! Šai paaudzei vienkārši nestrādāja gremošanas orgāni. Viņa tēvs un tēvoči visi bija žēlojušies par aknām, bet patiesībā tām nekad nekas nebija kaitējis,— viņiem vis nevajadzēja šos vitamīnus, liekos zobus, psihoterapiju, laikrakstus, psihoanalīzi, spirituālismu, dzimstības ierobežošanu, osteopātiju, radiopārraides un nez ko vēl. «Mašīnas!» Soumss domāja. «Tajās slēpjas visa nelaime — un nav nekāds brīnums!» Kā var kam ticēt, kad viss griežas kā vilciņš? Ej nu izskaiti spieķus skrejošā ritenī! Bet Flērai ir gudra galviņa uz pleciem! «Jā,» Soumss prātoja, «un franču zobi, viņa spēj sagremot visu. Divi gadi! Es parunāšu ar viņu, pirms šī paraža ieskaņojas. Viņas māte toreiz vis nekavējās! Un, ieraudzījis savā priekšā Mākslas pazinēju klubu, Soumss iegāja iekšā.

Šveicars iznāca no savas ložas. Kāds džentlmenis gaidot Soumsu.

— Kāds džentlmenis? — Soumss pašķielēja sānis.

— Man šķiet, tas ir jūsu māsasdēls, ser, misters. Dārtijs.

— Vals Dārtijs! Hm! Kur? Mazajā viesistabā, ser.

Mazā viesistaba — vienīgā telpa, kur ielaida apmeklētājus, kas nebija kluba locekļi, — atradās gaiteņa galā, tā bija iekārtota bez kādas gaumes, it kā klubs teiktu: «Redziet, ko nozīmē nebūt manam loceklim!» Soumss iegāja tur un redzēja Valu Dārtiju pīpējam cigareti un dziļdomīgi raugāmies uz vienīgo interesanto priekšmetu — sava paša attēlu spogulī virs kamīna.

Satiekoties ar māsasdēlu, Soumss vienmēr gaidīja, ka tas teiks: «Ziniet, tēvoci Soums, esmu pliks kā baznīcas žurka.» Audzēt sacīkšu zirgus! Tur nu varēja būt tikai viens iznākums!

— Nu? — viņš vaicāja. — Kā klājas?

Seja spogulī aizgriezās un pārvērtās par pakausi ar īsi apcirptiem smilšu krāsas matiem.

—    O, pateicos, kā pa taukiem! Jūs izskatāties lieliski, tēvoci Soums. Es tikai gribēju jums pajautāt: vai man noteikti jāpieņem šie vecā Džordža Forsaita kleperi? Tie ne velnam neder.

—    Vai tad dāvātam zirgam skatās zobos? — teica Soumss.

—    Redziet, — sacīja Vals, — kleperi patiešām ne velnam neder; kamēr es būšu nomaksājis mantojuma nodokli, aizdabūjis tos uz tirgu un pārdevis, tie nebūs ne sešu pensu vērti. Viens krīt no kājām, tikko uz to paskatās. Pārējie divi slimo ar aizdusu. Nabaga vecais zēns turējis tos tāpēc, ka nav varējis tikt vaļā. Viņiem jau ir ap pieciem simtiem gadu.

—   Es domāju, ka tu mīli zirgus, — teica Soumss. — Vai tu nevari tos vienkārši laist ganos?

—   Jā, — Vals sausi noteica, — bet man jāpelna maize. Neesmu stāstījis sievai, baidos, ka viņa ierosinās to pašu. Bīstos, ka redzēšu tos sapnī, ja pārdošu. Tie der tikai ziepēm. Vai varu aizrakstīt testamenta izpildītājiem, ka neesmu pietiekami bagāts, lai tos pieņemtu?

—   Vari, — teica Soumss, un vārdi — «Kā klājas tavai sievai?» tā ir netika pār viņa lūpām. Holija bija viņa ienaidnieka — jaunā Džoliona meita. Šis cilvēks bija miris, taču fakts palika fakts.

—   Tad es to darīšu, — teica Vals. — Kā noritēja bēres?

—   Ļoti vienkārši — es tur nepiedalījos. — Dienas, kad rīkoja krāšņas bēres, bija nogrimušas pagātnē. Ne puķu, ne zirgu ar spalvu pušķiem; bēru mašīnas, pāris vieglo auto — tā bija visa uzmanība, ko šais dienās veltīja mirušajiem. Vēl viena jauna laika iezīme!

—   Es šonakt gulēšu Grīnstrītā, — Vals sacīja. — Jūs laikam ne?

—   Nē, — teica Soumss, un viņa skatienam nepagāja secen atvieglojuma izteiksme māsasdēla sejā.

—   Jā, starp citu, tēvoci Soums, vai jūs ieteiktu man pirkt GPAB akcijas?

—   Gluži pretēji. Es taisos ieteikt tavai mātei tās pārdot. Pasaki viņai, ka rīt ieradīšos.

—   Kāpēc? Es domāju . . .

—   Tam ir savi iemesli, — Soumss īsi noteica.

—   Nu, tad uz redzi!

Vēsi paspiedis māsasdēlam roku, Soumss nolūkojās, kā tas aiziet.

Uz redzi! Izteiciens, kurš radies būra kara laikā un pie kura viņš tā arī nebija varējis pierast, — pēc viņa domām, šai formai nebija jēgas! Viņš iegāja lasāmistabā. Tur gan sēdēja, gan stāvēja «mākslas pazinēji», un Soumss, visnesabiedriskākais no visiem, devās uz vientuļu loga nišu. Tur viņš sēdēja, spodrinādams viena rādāmā pirksta nagu ar otru un gremodams dzīves gremokli. Kāda galu galā bija tās jēga? Piemēram, Džordžs! Tas savas dienas bija vadījis viegli — nekad nebija pielicis pirkstu pie darba! Turpretī viņš pats, Soumss, bija veicis ne mazumu darba! Taču agrāk vai vēlāk apraks arī viņu un uz kapiem droši vien vedīs ar mašīnu! Un vēl, piemēram, viņa znots — jaunais Monts, kas vienmēr pļāpā dievs zina par ko, un tas izkāmējušais puisis, kurš šo pēcpusdienu bija pārdevis balonus. Un vecais Fontenojs un sulainis tur pāri pretī, un bezdarbnieki, un strādājošie; un tie tur parlamentā un mācītāji savās kancelēs, — kāda jēga bija no viņiem visiem? Vecais dārznieks Meiplderhemā, piemēram, diendienā stūma savu veltni pār zālājiem, un, ja viņš to nedarītu, pēc kā gan zālāji izskatītos? Tāda bija dzīve — kā dārznieks, kas kopj zālājus! Cita dzīve — Soumss tai neticēja, bet, ja ari pieļāva tās esamību, tad tā neapšaubāmi bija tāda pati. Kopt zālājus — lai tie būtu glīti vienveidīgi! Bet kāda jēga no šiem zālājiem? Notvēris sevi pie pesimistiskām domām, Soumss piecēlās. Labāk doties atpakaļ pie Flēras — viņi paraduši uz pusdienām pārģērbties. Soumss atzina, ka šai ģērbšanās ceremonijā slēpjas zināma jēga, — tomēr ar to bija tāpat kā ar zālājiem — atkal viss aizaug — atkal jāpārģērbjas, un tā bez gala! Viss jādara atkal un atkal, un atkal, lai turētos nez kādā līmenī, kam ir — hm! — vai tad tam ir kāda jēga?

Iegriezdamies Sautskvērā, Soumss uzskrēja virsū kādam jaunam vīrietim, kas bija pagriezis galvu atpakaļ, it kā pavadītu ar skatienu cilvēku, no kā tikko šķīries. Nezinādams, vai atvainoties vai ari gaidīt, lai tas atvainojas, Soumss apstājās.

Jauneklis aprauti izgrūda: — Piedodiet, ser! — un devās tālāk; melnīgsnējs, glīts puisis ar izsalkušu skatienu, kam nepārprotami nebija nekāda sakara ar vēderu. Nomurminājis: — Nekas, — Soumss turpināja ceļu un piezvanīja pie meitas durvīm. Flēra atvēra pati. Viņa bija cepurē un kažokā — nupat kā ienākusi. Soumss atminējās jauno vīrieti. Vai viņš bija pavadījis Flēru? Kāda skaista seja! Noteikti jāparunā ar Fleru! Ja nu viņa sāktu blandīties apkārt!

Tomēr Soumss atlika sarunu, kamēr pienāca laiks teikt «ar labu nakti», — Maikls bija aizgājis uz politisku mītiņu, kur runāja kāds leiboristu kandidāts, it kā nevarētu atrast citu laika nosišanas līdzekli!

— Tagad, būdama jau divus gadus precējusies, meitiņ, tu droši vien domā par nākotni. Par bērniem runā daudz muļķību. Tas viss ir krietni vienkāršāk. Ceru, ka tu to saproti.

Flēra zvilnēja dīvāna spilvenos un šūpoja kāju. Viņas acīs iezagās viegls nemiers, taču vaigi palika tikpat bāli.

—    Protams! — viņa teica. — Bet nav taču ko steigties, tēti.

—    Nu, es gan nezinu, — Soumss norūca. — Frančiem un karaliskajām ģimenēm ir ļoti veselīga paraža nodarīt to ātrāk. Dzīvē ir daudz slidenu ceļu, un bērni pasargā no kājas paslīdēšanas. Tu esi ļoti pievilcīga, mans bērns … Es nevēlētos redzēt, kā tu sevi pazemo. Tev ir visādi draugi.

—    Jā, — teica Flēra.

—    Tu taču satiec ar Maiklu labi, vai ne?

—    O jā.

— Ko tad gaidīt! Tev jāatceras, ka tavs dēls būs — nu, kā viņu tur sauc.

Šie vārdi ietvēra kompromisu ar Soumsa instinktīvo nepatiku pret tituliem un tamlīdzīgām blēņām.

— Var taču gadīties, ka tas nebūs dēls, — Flēra sacīja.

—    Tavā vecumā to viegli labot.

—    Ai, daudz es negribu, tēt. Vienu, varbūt divus.

— Nu, — teica Soumss, — man gandrīz labāk patiktu meita, tāda kā — nu, apmēram tāda kā tu.

Flēras atmaigušais skatiens pārslīdēja pār tēva seju, pār pašas kājām, pār suni, pār visu istabu, pakavēdamies pie katra priekšmetā.

—    Es nezinu, tas ir kā važas — savā ziņā it kā es raktu pati sev kapu.

— Es teiktu, ka tik briesmīgi jau nu nav, — Soumss uzmudinoši nodudināja.

— To teiktu visi vīrieši, tēt.

—    Tava māte nemaz nebūtu iztikusi bez tevis. — Un atmiņas, ka Flēras māte gandrīz nebija iztikusi arī ar bērnu, kā Anete, ja neiejauktos Soumss, būtu savārījusi lielas nepatikšanas, — šīs atmiņas lika viņam klusu vērot nemierīgo kurpi.

—    Nu, — Soumss beidzot teica, — uzskatīju, ka man tas jāpasaka. Es — es gribu, lai tu būtu laimīga.

Flēra piecēlās un noskūpstīja viņa pieri.

—    Es zinu, tēt, — viņa sacīja, — es esmu egoistisks sivēns. Es par to padomāšu. Patiesībā es — es par to jau esmu domājusi.

—    Tā ir pareizi, — teica Soumss, — tā ir pareizi! Tev ir gudra galviņa, tas man ir liels mierinājums. Ar labu nakti, mīļais bērns!

Un Soumss devās gulēt. Ja kaut kam piemita jēga, tad tā piemita cilts turpināšanai, lai gan, protams, arī par to bija jāšaubās. «Varbūt,» viņš domāja, «man vajadzēja pajautāt Flērai, vai šis jaunais vīrietis . . .» Bet jauniešus labāk atstāt mierā. Nebija noliedzams, ka viņš tos nesaprata. Pēkšņi Soumss ieraudzīja papīra maisiņu ar šīm — šīm blēņām, ko bija nopircis. Viņš bija izņēmis balonus no mēteļa kabatas un uznesis augšā, lai tiktu no tiem vaļā, bet kā? Ja tos iemetīs ugunī, tie nelabi odīs. Soumss stāvēja pie tualetes galda, paņēmis vienu no baloniem rokā, un skatījās uz to. Žēlīgais dievs! Un pēkšņi, noslaucījis kabatlakatiņā cigarešu iemutni, viņš sāka pūst balonu. Viņš pūta, kamēr nogura vaigi, un tad, aizspiedis balonu, paņēma tievas stieples gabaliņu un aizsēja. Te nu tas bija! Ar kaprīzu žestu viņš pasita balonu augšup. Tas aizlidoja — sarkans un neparasts — un nosēdās uz viņa gultas. Hm! Soumss paņēma otru un uzpūta arī to. Sarkans un zaļš! Pie velna! Ja kāds ienāktu un tos redzētu! Soumss atrāva logu, izsvieda balonus vienu pēc otra ārā naktī un tūlīt aizvēra logu ciet. Tur nu tie tumsā lidināsies. Viņa lūpas savilkās nervozā smīnā. Cilvēki no rīta tos redzēs. Nu! Ko citu ar tādām blēņām var darīt?

## XIII NEZIŅAS MOKAS

Maikls bija gājis uz leiboristu kandidāta mītiņu daļēji tāpēc, ka gribēja iet, daļēji aiz biedriskuma pret Veco Forsaitu, jo viņam arvien bija tāda sajūta, it kā viņš Soumsu būtu aplaupījis. Sievastēvs vienmēr izturējās pret Flēru vienkārši brīnišķīgi, un Maiklam patika ļaut «vecajam» baudīt meitas sabiedrību, kad vien to bija iespējams iekārtot.

Tā kā vēlētāji savā vairumā bija neorganizētie ar niecīgu arodorganizāciju biedru piejaukumu, tad varēja domāt, ka sapulce izvērtīsies par vienu no tām, kuras partijas inteliģence var ātri dabūt nost no kakla. Jūtas tika uzskatītas par muļķībām, vadība bija izvērtusies par vienkārši augstprātīgu laipnību, tāpēc varēja gaidīt tīri ekonomiska satura runas, kas atstāja malā tādus diskreditētus faktorus kā cilvēka daba. Maikls bija pieradis dzirdēt, kā noniecina cilvēkus, kas uzstājas pret pārmaiņām, pamatojoties uz cilvēka dabas pastāvību; viņš bija pieradis dzirdēt, kā izsmej ļaudis tāpēc, ka to sirdīs mīt līdzjūtība; viņš zināja, ka jādomā tikai par ekonomiku. Un, lai kā arī būtu, tādas runas bija labākas par plātīgajiem sprediķiem ziemeļos vai Haidparkā, kuri modināja nejauku, pus apzinīgu šķiras apziņu viņā pašā.

Kad Maikls ieradās, mītiņš jau ritēja pilnā spēkā, kandidāts bez žēlastības šaustīja kapitālisma ļaunumus, kas, pēc viņa uzskata, bija izraisījuši karu. Lai tā nenotiktu vēl otrreiz, kapitālisma vietā jānāk sistēmai, kurai jānodrošina tautas, lai tām vairs nekā sevišķa netrūktu. Personība, teica kandidāts, stāv visādā ziņā augstāk par nāciju, kuras daļa tā ir; jautājums, kas partijai jāatrisina, ir radīt tādu ekonomisku stāvokli, kurā personības iedzimtais pārākums varētu brīvi izvērsties. Tikai tad, viņš teica, beigsies šīs masu kustības un nemieri, kas apdraud pasaules drošību. Viņš runāja labi; Maikls klausījās, gandrīz dzirdami izpauzdams savu tīksmi, kamēr atklāja, ka domā par sevi, Vilfrīdu un Flēru. Vai pienāks reiz laiks, kad viņa — Maikla iedzimtais pārākums izvērsīsies tik brīvi, ka Flēras trūkums vairs neizliksies kas sevišķs? Un vai viņš to vēlas? Nebūt ne. Tas likās ieplūdinām runātāja argumentos kādas cilvēciskas jūtas. Vai katram cilvēkam neliekas, ka viņam kas ļoti trūkst? Vai tas nav dabiski? Un, ja tā, vai vienmēr nebūs kādas dziļas kolektīvas alkas — kādu pirmatnēju vēlēšanos strāvas, tādu vēlēšanos kā, piemēram, noturēties virs ūdens, ja arī tas jau smeļas mutē? Maiklam pēkšņi šķita, ka runātājs savos vārdos aizmirst berzi un tās radīto siltumu, ka tā var spriest tikai grāmatu tārps, kas ieturējis nabadzīgas brokastis. Viņš uzmanīgi pavērās oratora gudrajā, sausajā, skeptiskajā sejā. «Kauli bez miesas!» Maikls nodomāja. Un, kad «šis puisis» apsēdās, viņš piecēlās un atstāja zāli.

Sarežģījumi ar Vilfrīdu bija Maiklu drausmīgi satraukuši. Lai kā viņš pūlējās par tiem nedomāt, lai kā mēģināja ar zobgalību aizdzīt šaubas, tās pastāvīgi grauza viņa drošības un laimes sajūtu. Sieva un labākais draugs! Simt reižu dienā Maikls centās sevi pārliecināt, ka uzticas Flērai. Tikai — Vilfrīds bija stipri pievilcīgāks par viņu pašu un Flēra pelnījusi vislabāko. Bez tam Vilfrīds cieta mokas, un tā nebija patīkama doma. Kā visu to izbeigt, kā atdot dvēseles mieru sev pašam, viņam, viņai? Stāstījusi Flēra nebija viņam neko; un bija vienkārši neiespējami tai ko jautāt. Nedrīkstēja parādīt pat savu nemieru! Viss šis notikums bija «tumšs» un, cik jaušams, tāds arī paliks; vienīgais, ko varēja darīt, bija turēt sevi grožos, būt, cik vien iespējams, jaukam pret Flēru un pūlēties nejust rūgtumu pret Vilfrīdu. Tīrā pekle!

Maikls nogriezās uz Čelsijas krastmalu. Tumšajā debesu plašumā mirdzēja zvaigžņu miljoni. Platā, melnā upe atspulgoja krastmalas laternu eļļainos starus. Visa šī plašā tāle dāvāja Maiklam atvieglojumu. Pie velna grūtsirdību! Jauka, dīvaina, sarežģīta, gan salda, gan rūgta pasaule; neizsakāmi intriģējoša laimes spēle, vienalga, lai kā kārtis krīt šobrīd! Ierakumos Maikls bija domājis: «Ja vien izkļūšu no šejienes ārā, ne par ko vairs neuztraukšos!» Cik reti viņš tagad šo domu atcerējās! Runāja, ka cilvēka ķermenis septiņos gados atjaunojoties. Pēc trim gadiem viņa ķermenis nebūs ķermenis, kas mita ierakumos, bet «miera laika» ķermenis ar gaistošām atmiņām. Ja tikai Flēra pateiktu gluži vaļsirdīgi, ko jūt, ko domā darīt attiecībā pret Vilfrīdu, jo kaut ko darīt viņa noteikti domā! Un Vilfrīda dzeja? Vai drauga nolādētā kaislība — kā bija ierosinājis barts — pārvērtīsies dzejas versmē? Un, ja tā būs, kas to izdos? Bēdīgi! Nu, nakts bija skaista, un galvenais — nebūt nelietim. Skaistums un apziņa, ka neesi nelietis! Vairāk nekā arī nevajag, izņemot smieklus — komisko pusi. Saglabāt savu humora izjūtu, lai kas arī notiktu! Un, lieliem soļiem iedams gar platānām, kuras pa pusei bija nometušas lapas un tumsā atgādināja spalvas, Maikls mēģināja saskatīt sava stāvokļa jocīgo pusi. Viņam neveicās. Mīlā nekas nelikās jocīgs. Varbūt kādā jaukā dienā mīla izgaisīs, taču ne tikmēr, kamēr Flēra viņu turēs neziņas mokās. Vai viņa to dara ar nolūku? Nekādā ziņā ne! Flēra vienkārši nespēj būt līdzīga tām sievietēm, kas liek saviem vīriem mocīties izsalkumā un ēdina tos tad, kad vēlas tērpus, kažokādas, dārglietas. Riebīgi!

Viņš tuvojās Vestminsterai. Tikai pusvienpadsmit! Varbūt aizbraukt ar mašīnu uz Vilfrīda dzīvokli un mēģināt noskaidrot viņu attiecības? Taču tas būtu tikpat kā mēģināt piespiest pulksteņa rādītājus kustēties pretējā virzienā. Kāda nozīme sacīt: «Tu mīli Flēru — nedari to!» Vai arī ja to teiktu Vilfrīds? «Galu galā es Flērai biju pirmais,» viņš domāja. Varbūt vienkārši gadījums, tomēr nenoliedzams fakts! Ak! Vai tieši te neslēpās briesmas? Viņš vairs nebija Flērai nekāds jaunums — viņā neko negaidītu vairs atklāt nevarēja. Un viņi ar Flēru taču neskaitāmas reizes bija atzinuši, ka jaunuma izjūta ir dzīves sāls, intereses un dramatisma esence. Jauns tagad bija Vilfrīds! Ak, dievs! Ak, dievs! Acīm redzot, apstāklis, ka Flēra likumīgi pieder viņam, nekādu drošību nedod. Maikls nogriezās no krastmalas uz māju pusi — šī bija jauka Londonas daļa, jauks skvērs; viss bija jauks, izņemot šos velnišķīgos sarežģījumus. Kaut kas mīksts, kā liela lapa, divreiz viegli atsitās viņam pret ausi. Maikls izbrīnījies pagriezās — visapkārt bija tukšs, neviena koka. Tumsā lidinājās apaļš priekšmets — Maikls gribēja to satvert, tas palēcās. Tavu brīnumu! Bērnu gaisa balons! Viņš saķēra to ar abām rokām, aiznesa apskatīt laternas gaismā — tas šķita zaļš. Dīvaini! Maikls palūkojās augšup. Divi logi bija apgaismoti, viens no tiem Flēras! Vai tas būtu viņa paša laimes ziepju burbulis, kas izmests ārā pa logu? Slimīga iedoma! Muļķa ēzelis! Vēja brāzma — un bērna paija droši vien atraisījās un aizlidoja. Maikls uzmanīgi turēja balonu rokās. Viņš to ienesīs iekšā un parādīs Flērai. Maikls iebāza slēdzeni durvīs. Hallē tumsa — viņa uzgājusi augšā. Maikls devās uz Flēras istabu, šūpojot balonu ap pirkstu aptītajā aukliņā. Flēra stāvēja spoguļa priekšā.

— Kas tad tas? — viņa brīnījās.

Asinis atplūda atpakaļ Maikla sirdī. Savādi, kā viņš bija baidījies, ka balonam būs kāds sakars ar Flēru!

— Nezinu, mīlulīt, tas uzsēdās man uz cepures — droši vien nokritis no debesīm. — Un viņš pameta balonu augšup.

Balons uzlidoja gaisā, krita lejup, divreiz palēcās, paripoja un apstājās.

— Tu esi tīrais zīdainis, Maikl. Esmu pārliecināta, ka tu to nopirki.

Maikls pienāca tuvāk un stāvēja gluži nekustīgs.

—   Svētās debesis! Kāda nelaime mīlēt!

—   Tev tā šķiet!

— Il y a toujours un qui baise, et 1'autre qui ne tend pas la joue. [33]

— Bet es taču ļauju. — Flēra!

Flēra smaidīja.

— Skūpsti, cik spēj!

Apskaudams viņu, Maikls nodomāja: «Viņa mani piesaistījusi — viņa dara ar mani, ko grib; es neko par viņu nezinu!»

Atskanēja kluss troksnis — Ting-a-lings ostīja balonu.

## OTRĀ DAĻA

..

## I MARKA KRĪT

Stāvoklis pasaulē arvien vairāk un vairāk satrauca Soumsa nervus, sevišķi kopš GPAB kopsapulces. Kopsapulce bija noritējusi tajā pašapmierinātības atmosfērā, ko Soumss sen bija paradis novērot šādās sanāksmēs: rūpīgi nogludinātais priekšsēdētāja savārstījums; medus no divu uzticamu akciju īpašnieku mutēm; etiķis no akciju īpašniekiem, kuri nebija tik uzticami, un parastie «runas plūdi» par dividendi. Soumss bija gājis turp īgns, atgriezies vēl īgnāks. Reiz ieņēmis galvā kādu uzskatu, Soumss šķīrās no tā lēnāk nekā siers no savas smaržas. Divas septītdaļas ārzemju darījumu un no tiem gandrīz visi vācu! Un marka krīt! Tā bija sākusi krist no mirkļa, kad Soumss nolēma nepretoties dividendes izmaksai. Un kāpēc? Uz kurieni vējš pūta? Pretēji savam paradumam Soumss bija sācis rūpīgi pētīt politiskos rakstus savā avīzē. Šie franči — viņš nekad nebija tiem ticējis, sevišķi kopš savām otrajām laulībām, — šie franči, ja viņš pārāk nemaldījās, taisījās strādāt visādus trakumus! Soumss ievēroja, ka viņu avīzes nekad nepalaida garām izdevību nopulgot Anglijas politiku; laikam domā, ka varēs piespiest angļus vienmēr dejot pēc viņu stabules! Taču marka un franks, un visāda cita nauda krīt un krīt. Un, lai gan Soumsā slēpās kaut kas tāds, ko iepriecēja doma, ka par vienu no viņa zemes naudas gabaliem var nopirkt krietnu kaudzi citu zemju naudas gabalu, tomēr kāda cita īpašība lika viņam sajust, ka tas viss ir muļķīgi un nereāli, un arvien skaidrāk apzināties, ka GPAB nākamgad nevarēs maksāt nekādu dividendi. GPAB bija liels koncerns; dividendes neizmaksāšana liecinās — un turklāt ļoti skaidri — par tā slikto vadību. Apdrošināšana bija viens no tiem nedaudzajiem darījumiem dieva pasaulē, ko varēja un vajadzēja veikt bez jebkāda jūtama riska. Ja tā nebūtu, tad Soumss nekad nekļūtu par valdes locekli. Un ieraudzīt, ka apdrošināšanas darījumi vesti citādi un ka tā tos vedis arī viņš pats, bija — nu, ziniet! Lai nu kā, Vinifredu viņš bija piespiedis akcijas pārdot, kaut arī tās jau bija mazliet kritušas. — Un es domāju, ka tas ir tik izdevīgs darījums, Soums, — viņa bija žēlabaini teikusi, — ir tik nepatīkami zaudēt naudu par akcijām. — Soumss bez žēlastības bija noskaldījis: — Ja nepārdosi, zaudēsi vēl vairāk. — Un viņa bija pārdevusi. Ja visi šie Rodžeri un Niklasi, kuri, viņam sekodami, bija iegādājušies akcijas, tagad tās nepārdod, tad lai vaino paši sevi! Viņš bija licis Vinifredai tos brīdināt. Kas attiecās uz Soumsu pašu, viņam bija tikai iestāj akcijas, un direktora alga pilnīgi atsvērs pāris neizmaksātu dividendu. Tāpēc Soumsu mocīja ne tik daudz nemiers par paša naudu kā sašutums, ka visa šī jezga saistīta ar ārzemniekiem un ka tā atņem ticību viņa nemaldīgumam.

Ziemsvētki Meiplderhemā bija pagājuši klusi. Soumsam riebās Ziemsvētki, un viņš tos svētīja tikai tāpēc, ka viņa sieva bija francūziete un franču nacionālie svētki — Jaungads. Nevarēja taču iet tiktāl, lai svētītu to, nebija ko izdabāt ārzemniekiem. Bet Ziemsvētki bez bērna — Soumss vēl atcerējās ģimenes svētkus savā bērnībā — Pārkleinas aslapaino palmu un lauvmutītes, un cik nejauki viņš bija juties, kad dabūja ko simbolisku — uzpirksteni vai gredzenu — šiliņa vietā[34]. par santa-klausu Pārkleinā neviens nepārģērbās, daļēji tāpēc, ka bērni saprata, kas slēpjas aiz sirmā džentlmeņa maskas, daļēji tāpēc, ka večuks galīgi vairs nebija modē. Emīlija, Soumsa māte, raudzījās, lai tāda personība neuzrastos. Jā, un, starp citu, šis Viljams Gouldings, ingerers, bija iedzinis sprukstiņus no Ciltskoku pārvaldes tādā strupceļā, ka Soumss bija pārtraucis tālākos meklējumus, — tas nozīmēja tikai pamudināt šos zeļļus šķiest viņa naudu, lai apmierinātu sentimentālu iedomu, kura nebija piepildāma. Šis šaurpierainais Vecais Monts lepojās ar saviem senčiem kā pāvs — tas bija vēl viens iemesls negādāt sev priekštečus, kuru dēļ varētu celt degunu gaisā. Forsaiti un Goldingi bija lieliskas angļu zemes ciltis — tas bija pats svarīgākais. Un, kaut arī Flērai un tās bērnam, ja tāds būs, ir franču asinis, tur nu vairs neko nevar līdzēt.

Kas attiecās uz mazbērnu, Soumss nezināja vairāk kā oktobrī. Flēra bija aizbraukusi pavadīt Ziemsvētkus pie Montiem, bet apsolījusi, ka drīz ieradīsies Meiplderhemā, un tad viņas mātei jāuzstāda tai pāris jautājumu!

Laiks bija ārkārtīgi jauks. Soumss pat izbrauca ar smailīti zvejot. Siltā mētelī ģērbies, viņš izmeta makšķeri uz asariem un raudām, taču izvilka tikai šad un tad pa grundulim — gaužām nevērtīgu mantu, šais laikos pat kalpi tos neēda. Viņa pelēkās acis domīgi vēroja pelēko ūdeni zem pelēkajām debesīm, un garā viņš redzēja krītam marku. Tā nokrita ar troksni vienpadsmitajā janvārī, kad franči ņēma un okupēja Rūru. Pie brokastu galda Soumss teica Anetei: — Kur tie tavējie ielauzušies! Palūkojies, kāda izskatās marka!

— Kāda man daļa par marku? — Anete bija atbildējusi, dzerdama kafiju. — Es tikai gribu, lai boši otrreiz vairs nesper kāju manā zemē. Ceru, ka viņi izjutīs kaut daļu to ciešanu, ko izjutām mēs.

— Tev nu gan nekad nekādas ciešanas nav bijis jāizjūt, — iesaucās Soumss.

Anete uzlika roku uz vietas, kur atradās sirds, par kuras eksistenci Soumss dažreiz šaubījās.

— Es izjutu ciešanas te, — viņa sacīja.

—    Tā kā nebūtu redzēts. Tev nekad netrūka sviesta. Kāda, pēc tavām domām, tagad nākamajos trīsdesmit gados būs Eiropa? Kas notiks ar britu tirdzniecību?

—    Mēs, franči, redzam tālāk par savu degunu, — dedzīgi izsaucās Anete. — Mēs redzam, ka uzvarētie jātur patiešām uzvarēto stāvoklī, citādi viņi atriebjas. Jūs, angļi, esat pārāk mīksti.

—    Mīksti, tu saki? — pārvaicāja Soumss. — Tu runā kā bērns. Vai «mīksti» cilvēki jebkad būtu varējuši sasniegt mūsu stāvokli pasaulē?

—    Tas nāk no jūsu savtīguma. Jūs esat auksti un savtīgi.

—    Auksti, savtīgi un mīksti — tas nesader kopā. Izdomā ko citu.

—    Jūsu «mīkstums» ir jūsu domās un runās; veiksmi jums dod instinkts, un angliskais instinkts ir auksts un savtīgs, Soums. Jūs, jūs visi esat liekulības, muļķības un egoisma maisījums.

Soumss paņēma mazliet marmelādes.

— Nu, — viņš sacīja, — un kādi ir franči? Ciniski, mantrausīgi un atriebīgi. Un vācieši ir sentimentāli, pārsteidzīgi un rupji. Tā mēs visi protam cits citu nomelnot. Vienīgais, ko var darīt, ir turēties citam no cita tālāk. Un tieši to jūs, franči, nedarāt.

Anetes glītā figūra sastinga.

— Ja esi tā saistīts ar cilvēku, kā esmu saistīta ar tevi, Soums, vai kā mēs, franči, esam saistīti ar vāciešiem, tad nepieciešams būt saimniekam, citādi būsi kalps.

Soumss pārstāja ziest maizes riecienu.

—    Un tu uzskati, ka esi šajā mājā saimnieks?

—    Jā, Soums.

—    O! Tad tu jau rīt pat vari doties atpakaļ uz Franciju.

Anetes uzacis zobgalīgi paceļas:

— Es labāk mazliet pagaidīšu, mans draugs, tu vēl esi pārāk jauns.

Taču Soumss bija jau piezīmi nožēlojis; viņš savos gados vairs nevēlējās tādu satraukumu un noteica krietni mierīgāk:

—    Kompromiss ir kodols jebkurai saprātīgai līdzāspastāvēšanai starp atsevišķiem cilvēkiem un tautām. Nevar taču ik pāris gadu liet eļļu ugunī.

—    Tas ir tik angliski, — nomurmināja Anete. — Mēs, citi, nekad nezinām, ko jūs, angļi, darīsiet. Jūs vienmēr nogaidāt, lai redzētu, no kuras puses vējš pūtīs.

Lai cik dziļi Soumss simpatizēja tādam saprātīgam raksturojumam, kurā katrā citā brīdī viņš būtu to noliedzis, — bija taču neērti atzīties, ka rīkojies, kā izdevīgāk. Bet tagad, kad marka krita kā ķieģeļu vezums, viņš bija satraukts līdz pēdējam.

— Un kāpēc lai mēs tā nedarītu? Skriet avantūrā, no kuras tik un tā būs jātiek laukā! Es nevēlos strīdēties. Franči un angļi nekad nav satikuši un arī nesatiks.

Anete piecēlās. — Tu runā patiesību, mans draugs. Entente, mais pas cordiale.[35] Ko tu šodien darīsi?

— Braukšu uz pilsētu, — Soumss īgni noteica. — Jūsu brīnišķīgā valdība ar savu atriebību iedzinusi visu strupceļā.

—   Vai tu paliksi tur pa nakti?

—   Nezinu.

— Tātad adieu, jusguґ au revoir![36] — Un viņa piecēlās. Soumss, ar domām kaudamies, palika nīkstam pie savas marmelādes (krītošā marka viņam neizgāja no prāta), laimīgs, ka Anetes glītā figūra pazudusi: pašlaik viņam nebija pacietības noņemties ar dažādiem franču niķiem. Viņu pārņēma karsta vēlēšanās pasacīt kādam: «Es taču teicu, ka tā būs.» Tikai jāpagaida, kamēr sastaps kādu, kam to sacīt.

Bija skaista diena, pavisam silta, un, paņēmis lietussargu nodrošinājumam pret laika pārmaiņām, Soumss devās uz staciju.

Vagonā visi runāja par Rūru. Tā kā publiskas diskusijas Soumsam derdzās, viņš, turēdams priekšā laikrakstu, tikai klausījās. Vispārējais noskaņojums bija pārsteidzoši līdzīgs viņējam. Ciktāl franču rīcība sagādāja nepatikšanas bošiem — tā bija pilnīgi pareiza, ciktāl traucēja britu tirdzniecību — galīgi nepareiza; un, tā kā mīlestība pret britu tirdzniecību pašlaik kvēloja gaišās liesmās, kamēr naids pret bosiem bija apdzisis, tā bija vairāk nepareiza nekā pareiza. Kāda frankofila piezīme, ka frančiem esot tiesības par katru cenu nodrošināties pret visām varbūtībām, tika uzņemta vēsi. Meidenhedā iekāpa kāds cilvēks, kuru Soumss mehāniski novērtēja par tipisku satraukuma cēlāju. Pasažierim bija kupli, sirmi mati, sārta seja, možas acis, izliektas uzacis, un pēc piecām minūtēm viņš jau bija uzstādījis jautājumu, vai kāds dzirdējis kaut ko par Tautu savienību. Pārliecinājies par sava vērtējuma pareizību, Soumss palūkojās gar laikraksta malu. Jā, šis zellis tūlīt kāps sava jājamā zirdziņa mugurā! Un tā arī bija. Svarīgi neesot vis, teica jaunpienācējs, vai vācieši dabūšot belzienu pa aci, angļi — pa kabatu, franči — sirdī, bet vai pasaule varēšot dzīvot mierā un saskaņā. Soumss nolaida laikrakstu klēpī. Ja cilvēki gribot mieru, teica šis tips, viņiem jāatsakoties no savām personiskajām interesēm un jādomājot par visu kopīgām interesēm. Visas sabiedrības labums esot katra atsevišķa cilvēka labums! Soumss tūlīt redzēja kļūdu; tā jau varēja gan būt; taču atsevišķa cilvēka labums nebija visu labums. Viņš juta, ka jāsavaldās, citādi doma var vēl izsprukt skaļi. Šis cilvēks bija viņam pilnīgi svešs, un no strīdiem nekad nebija nekāda labuma. Nelaimīgā kārtā Soumsa klusuciešana, kamēr visi pārējie skaļi vienojās, ka no Tautu savienības «nav ko gaidīt», šķita pamudinām jaunpienācēju uzskatīt viņu par savu domubiedru; šis tips visu laiku mirkšķināja viņam ar acīm. Aizsegties atkal ar laikrakstu Soumsam šķita pārāk uzkrītoši, un viņš nokļuva arvien neveiklākā stāvoklī, līdz beidzot vilciens apstājās Pedingtonā. Soumss patlaban steidzās uz mašīnu, kad kāda balss viņam aizmugurē sacīja:

— Uz tādiem nav ko cerēt, ser, vai ne?! Priecājos, ka jūs bijāt ar mani vienis pratis.

— Pilnīgi! — teica Soumss. — Šofer!

— Tikko Tautu savienība beigs iedarboties, mēs visi redzēsim velnu.

Soumss pagrieza taksometra durvju rokturi.

— Protams! — viņš atkal sacīja. — Uz Poultriju, — un iekāpa mašīnā. Viņš vis neļaus sevi izprovocēt. Šis tips bija skaidrs kūdītājs!

Mašīnā viņš atklāja, ka patiesi ir stipri uztraucies. Viņš bija licis braukt uz Poultriju, uz adresi, ko «Forsaits, Basteds un Forsaits» bija pārmainījuši pirms divdesmit diviem gadiem, kad, apvienodamies ar «Katloskotu, Holideju un Kingsonu», kļuva par «Katkotu, Kingsonu un Forsaitu». Izlabojis kļūdu, Soumss nodūra galvu un iegrima pārdomās. Markas krišana! Tagad tauta to saprot, jā, bet, kad neizmaksās nākamo dividendi, vai var cerēt, ka sašutums vērsīsies pret frančiem un nevis pret direktoriem? Jāšaubās! Direktoriem vajadzēja to paredzēt! To nu varētu teikt par citiem direktoriem, bet par viņu pašu gan ne — viņš personiski nekad nebūtu ielaidies tādos darījumos. Kaut tikai viņš varētu to visu ar kādu pārrunāt — bet vecajam Gredmenam tādi jautājumi nav pa spēkam. Un, ieradies kantorī, Soumss ar zināmu nepacietību pavērās vecajā vīrā, kas, tāds pats kā vienmēr, sēdēja savā grozāmajā krēslā.

— A! Mister Soums, es jau cerēju, ka jūs šodien iegriezīsieties. Te jūs meklēja kāds jauns cilvēks no GPAB. Nevēlējās teikt, kas viņam vajadzīgs, sacīja, ka gribot runāt ar jums personiski. Atstāja savu tālruņa numuru.

— O! — iesaucās Soumss.

— Pavisam jauns puisis — no kantora. — Kāds viņš izskatījās?

—   Glīts, akurāts jauns cilvēks. Uz mani viņš atstāja labu iespaidu — vārdā Baterfīlds.

—   Nu, piezvaniet viņam un pasakiet, ka esmu te. — Un, piegājis pie loga, Soumss stāvēja, blenzdams pilnīgi aklā sienā.

Tā kā viņš bija pasīvs partneris, tad viņa kabinets atradās tālāk, lai neviens netraucētu. Kāds jauns vīrietis! Šis apmeklējums bija mazliet neparasts! Un Soumss izmeta pār plecu:

— Kad viņš atnāk, jūs, Gredmen, neaizejiet, es viņu nemaz nepazīstu.

Pasaule pārvērtās, cilvēki mira, marka krita, bet Gredmens bija te — uzticams un sirms, paklausības un godīguma iemiesojums, īsts enkurs.

Atskanēja Gredmena čīkstošā, pieglaimīgā balss:

— Šīs ziņas no Francijas — tās nav patīkamas, mister Soums. Franči ir pārsteidzīgi ļaudis. Atceros, kā jūsu tēvs — misters Džeimss ienāca kantorī tai rītā, kad bija pieteikts franču-prūšu karš; toreiz viņš bija vēl pavisam jauns, ne vairāk par sešdesmit, es teiktu. Es skaidri atceros, kā viņš sacīja: «Nu, re, es taču viņiem teicu.» Un tā i vēl tagad nekas nav izmainījies. Viņi ir kā suns ar kaķi, nudien.

Soumss, kas bija jau pa pusei aizgriezies no loga, sāka atkal blenzt tukšajā sienā. Nabaga vecais Gredmens bija novecojis! Ko viņš teiktu, ja dzirdētu, ka GPAB slēgusi apdrošināšanas līgumus ar ārzemēm? Vecmodīgā Gredmena klātbūtnes uzmudinātas, Soumsa domas pēkšņi brīvi aizklīda nākotnē. Viņš pats nodzīvos varbūt vēl savus divdesmit gadus. Ko viņš šai laikā redzēs? Cik tālu tādā laika sprīdī būs aizgājusi vecā Anglija? «Par spīti avīzēm, mēs neesam tādi muļķi, kā izskatāmies,» viņš nodomāja. «Ja tikai mēs spētu izvairīties no visādiem šķēršļiem, aizgūtiem no svešām malām, un iet savu ceļu!»

— Misters Baterfīlds, ser! — Hm! Jaunais cilvēks bija, acīm redzot, ļoti steidzies. Gredmena labsirdīgi glaimīgā sveiciena aizsegā Soumss «izdarīja izlūkošanu», kā to bija mēdzis dēvēt tēvocis Rodžers. Jaunais puisis glītā uzvalkā, atlocītu apkakli, cepuri rokās bija parasta, kautra jaunekļa tips. Soumss pamāja ar galvu.

—    Jūs vēlējāties mani redzēt?

—    Vienatnē, ja es drīkstētu, ser.

— Misters Gredmens ir mana labā roka. Gredmena balss laipni nočīkstēja: — Variet stāstīt savu vajadzību. Ārpus šīm sienām neiziet nekas, jauno cilvēk.

— Es strādāju GPAB kantorī, ser. Lieta tā, ka manās ausīs nejauši nākušas dažas ziņas, un tagad man nav vairs miera. Zinādams, ka jūs esat advokāts, ser, es uzskatīju, ka labāk nākt pie jums nekā pie priekšsēdētāja. Sakiet, lūdzu, man kā jurists: vai, kalpojot biedrībā, man pirmajā vietā jāstāda tās intereses?

— Protams, — teica Soumss.

— Man nepatīk šis uzdevums, ser, un es ceru — jūs sapratīsiet, ka neesmu atnācis, personisku motīvu dzīts, — daru to tikai, juzdams, ka tas ir mans pienākums.

Soumss vērīgi lūkojās jauneklī. Viņa acis bija gan lielas un pamiklas, taču ļoti atgādināja suņa skatienu.

—    Uz ko tad tas īsti attiecas? — Soumss jautāja. Jauneklis aplaizīja sausās lūpas.

—    Uz vācu apdrošināšanas līgumiem, ser.

Soumss saslēja ausis, kas jau no dabas bija mazliet pasmailas.

—    Tas ir ļoti nopietns jautājums, — jauneklis turpināja, — un es nezinu, kā tas ietekmēs manu likteni, bet lieta tāda, ka šorīt es noklausījos privātu sarunu.

—    O! — noteica Soumss.

—    Jā, ser. Es ļoti labi saprotu jūsu toni, bet jau paši pirmie vārdi piespieda mani to darīt. Es vienkārši nedrīkstēju vairs sevi atklāt, pēc tam kad biju tos dzirdējis. Domāju, ka jūs piekritīsiet, ser.

—    Kas bija runātāji?

—    Direktors-rīkotājs un kāds cilvēks, vārdā Smits — no viņa akcenta es spriežu, ka viņa vārds ir mazliet ārzemniecisks, — viņš ir galvenais aģents vācu darījumu slēgšanā.

—    Ko viņi sacīja? — vaicāja Soumss.

—    Redziet, ser, sākumā runāja direktors-rīkotājs, un tad šis Smits teica: «Tieši tā, mister Elderson, bet komisijas naudu mēs jums nemaksājām par skaistām acīm; ja marka galīgi uzsprāgs gaisā, jums būs jāparūpējas, lai jūsu biedrība palīdz mums izkļūt no ķezas!»

Nepārvaramā vēlēšanās iesvilpties, kas tai mirklī pārņēma Soumsu, izgaisa, palūkojoties uz Gredmena sejas izteiksmi. Vecā vīra mute bija pavērusies, apakšžoklis noslīdējis īsajā, sirmajā bārdā, acis izvalbījušās kā mopsim, un viņš izgrūda garu «ā-ā!».

—    Jā, — teica jauneklis, — tas bija īsts nokauts!

—    Kur jūs bijāt? — Soumss strupi vaicāja.

—    Priekštelpā starp direktora-rīkotāja kabinetu un valdes istabu. Biju pašlaik izšķirojis dažus papīrus valdes istabā, un direktora-rīkotāja durvis stāvēja mazliet vaļā. Balsis es, protams, pazīstu labi.

—    Kas notika pēc tam?

—    Dzirdēju misteru Eldersonu sakām: «Kuš! Tā nerunājiet!» — un iemuku atpakaļ valdes istabā. Man jau tā bija par daudz, ser, ticiet man.

Aizdomas un minējumi traucēja Soumsu domāt. Vai šis jauneklis runāja patiesību? Tāds cilvēks kā Eldersons — risks bija šausmīgs! Un, ja tā bija patiesība, kādu atbildību nesa direktori? Bet pierādījumi — pierādījumi? Viņš caururbjoši pavērās jauneklī — tas izskatījās stipri satraukts un bāls, taču skatienu izturēja. Jāpapurina viņš labi krietni! Un Soumss asi noskaldīja:

— Saprotiet, ko jūs runājat! Tas ir ļoti nopietni!

— Es to zinu, ser. Ja es domātu par savām interesēm, nekad nebūtu nācis šurp. Neesmu pielīdējs.

Vārdi izklausījās patiesi, taču Soumss neatmeta savu piesardzību.

— Vai jums kantorī kādreiz bijušas nepatikšanas?

— Nē, ser, varat pajautāt. Man nav nekas pret misteru Eldersonu, un viņam nav nekas pret mani.

Soumss pēkšņi nodomāja: «Augstais dievs! Viņš to uzvēlis man un turklāt liecinieka klātbūtnē! Un šo liecinieku es pats sagādāju!»

— Vai jums ir iemesls domāt, — viņš jautāja, — ka runātāji jūsu klātbūtni ievēroja?

— Domāju, ka tas viņiem nebija iespējams. Drausmīgā atbildība, ko uzlika šīs ziņas, šķita ar katru mirkli augam lielāka. Likās, ka liktenis, ko Soumss visu mūžu, gudri izlocīdamies, bija turējis no sevis pienācīgā attālumā, pēkšņi caur kādu nepamanītu plaisu ielauzies viņa dzīvē. Taču nebija jēgas steigties. Tas bija krietni jāpārdomā!

— Vai jūs esat gatavs nepieciešamības gadījumā atkārtot savus vārdus valdes priekšā?

Jauneklis sažņaudza rokas.

— Labāk gan, ser, es būtu turējis mēli aiz zobiem, bet, ja jūs izlemsiet, ka tā vajag, tad domāju — man tas būs jādara. Diez vai labāk nebūtu, ja jūs ļautu, lai viss paliek pa vecam; varbūt tas nemaz nav taisnība, tikai kāpēc misters Eldersons neteica: «Jūs nelietīgais meli!»

Tieši tā! Kāpēc to nebija darījis? Soumss dziļā nemierā nokrekstējās.

—   Vai jums ir vēl kas, ko sacīt? — viņš vaicāja.

—   Nē, ser.

—   Labi. Vai jūs kādam citam to esat stāstījis?

—    Nē, ser.

—    Tādā gadījumā nestāstiet un atstājiet visu manā ziņā!

—    Ļoti labprāt, ser. Ar labu rītu!

—    Ar labu rītu!

Nē, rīts bija ļoti slikts. Soumsa pravietiskā nojauta attiecībā uz Eldersonu bija pēkšņi piepildījusies, bet tas nesagādāja gluži nekādu apmierinājumu. Gluži nekādu!

— Kāds jums liekas šis jauneklis, Gredmen? Vai viņš melo?

Tā atmodināts no sastinguma, Gredmens domīgi paberzēja resno, spīdīgo degunu.

—    Tas nu var būt tikpat labi patiesība kā meli, mister Soums, ja jūs nedabūsiet vēl citus pierādījumus. Bet es neredzu, ko šis jauneklis no meliem varētu iegūt.

—    Es arī ne. Bet ko var zināt? Dabūt papildu pierādījumus būs grūti. Vai es varu rīkoties bez tiem?

—    Kutelīga lieta, — teica Gredmens. Un Soumss zināja, ka viņam jāpaļaujas pašam uz sevi. Kad Gredmens teica, ka lieta ir kutelīga, tad tas nozīmēja, ka šajā jautājumā viņš paradis gaidīt pavēles un uzskata pat par nekaunību būt par to kādās domās! Bet vai viņam vispār bija kādi uzskati? Kas to lai zina? Vecais tā ir sēdēs te un berzēs degunu, prātodams par to, kamēr noliks karoti.

—    Pārsteidzīgi es nerīkošos, — Soumss gandrīz dusmīgi teica. — Man nav skaidrs, ar ko tas viss beigsies.

Ik nākamā stunda liecināja, ka viņa lēmums pareizs. Otrajās brokastīs valūtu tabula klubā rādīja, ka marka joprojām krīt — līdz nedzirdētiem dziļumiem. Soumss nesaprata, kā citi varēja runāt par golfu, kad viņa plecus spieda tāds smagums.

— Jāiet un jāparunā ar šo tipu, — viņš sev sacīja. — Būšu modrs. Varbūt viņš ienesīs kādu skaidrību. — Soumss nogaidīja līdz trim un tad devās uz GPAB.

Ieradies kantorī, viņš iegāja valdes istabā. Tur priekšsēdētājs apspriedās ar direktoru-rīkotāju. Soumss, neko neteicis, apsēdās paklausīties un klausīdamies vēroja «šī tipa» seju. Tā viņam neizteica neko. Kādas muļķības gan ļaudis runāja, apgalvodami, ka no sejas varot spriest par cilvēka raksturu! Tikai pilnīga muļķa sejā varēja lasīt kā atvērtā grāmatā. Te turpretī bija pieredzējis, kulturāls cilvēks, kas visos sīkumos pazina kā veikala darījumus, tā augstākās sabiedrības dzīvi. Gludi skūtās, glītās sejas vaibsti pauda tikai tik lielu nemieru, kāds varēja celties no dabiskā aizvainojuma, ko izjūt cilvēks, kura rīcības veids saņēmis tik nejauku triecienu. Markas krišana jau bija izgaisinājusi cerības uz jebkuru iespējamu peļņu nākamajā pusgadā. Ja vien šīs nožēlojamās valūtas vērtība necelsies, tad vācu līgumi gulsies uz biedrību kā lieka nasta. Bija patiesi noziegums nenoteikt viņu atbildības robežas! Kā gan viņš to bija palaidis garām, iestājoties valdē? Bet viņš to bija uzzinājis tikai vēlāk. Un kurš gan būtu varējis paredzēt kaut ko tik traku kā šie Rūras notikumi, kurš būtu varējis domāt, ka viņa kolēģi tik bezjēdzīgi uzticas šim nolādētajam tipam? Lieliem burtiem Soumsa acu priekšā parādījās vārdi «neattaisnojama nolaidība». Ja nu valdi iesūdz tiesā! Neattaisnojama nolaidība! Viņa vecumā un ar viņa reputāciju! Nu, kā tad! Skaidrs kā diena — «šis tips» bija saņēmis komisijas naudu par to, ka nebija noteicis atbildības robežas. Varbūt saņēmis no visiem šiem darījumiem desmit procentus — droši vien grābis tūkstošiem! Cilvēkam nu gan jābūt nogājušam līdz galējai robežai, lai uzņemtos tādu risku! Taču, ievērodams, ka fantāzija sāk darboties pārāk dzīvi, Soumss piecēlās un pagrieza muguru. Vajadzēja darīt vēl kaut ko. Izlikties niknam, izvest šo tipu no pacietības! Viņš pagriezās atpakaļ un kaprīzi sacīja: — Ko gan jūs domājāt, direktora-rīkotāja kungs, kad laidāt šos līgumus cauri, nenosakot atbildības robežas? Cilvēks ar tādu pieredzi! Kādi motīvi jūs mudināja to darīt?

Acis viegli piemiedzas, lūpas viegli sakniebās. Soumss bija paļāvies uz vārdu «motīvi», bet «šis tips» mierīgi palaida mājienu gar ausīm.

—    Tā kā mēs saņēmām tik augstas prēmijas, mister Forsait, tad ierobežot atbildību nebija iespējams. Notikumi attīstījušies neparedzēti ļauni, un bīstos, ka tas viss jāuzskata vienkārši par ārkārtīgu neveiksmi.

— Diemžēl, — teica Soumss, — pienācīgi nokārtotos apdrošināšanas darījumos nevar būt ne «veiksmes», ne «neveiksmes», un, ja vien es nemaldos, tad drīz mums to pierādīs. Es nebrīnītos, ja valdi par neattaisnojamu nolaidību iesūdzētu tiesā.

Tas nu bija ķēris priekšsēdētājam pa sprandu! Pa sprandu? Kādus izteicienus gan cilvēki šais laikos lietoja! Vai arī domāts bija kas cits? Kas to lai zina! Taču, kas attiecās uz Eldersonu, Soumsam šķita, ka viņš tikai izliekas mazliet satraukts. Veltīgi mēģināt no tāda zeļļa nejauši ko izdabūt. Ja viss taisnība, tad «šim tipam» jābūt bezizejas stāvoklī, gatavam uz visu. Un, tā kā Soumss no dzīves briesmīgās puses — patiesiem bezdibeņiem, neiespējamiem stāvokļiem, kas prasa azartista risku, — bija vienmēr rūpīgi nožogojies ar savām piesardzīgajām paražām, tad viņš patlaban nespēja iztēloties, kā justos vai rīkotos Eldersons, ja būtu vainīgs. Pēc viņa domām, šis zellis varēja nēsāt līdzi indi, viņam varēja būt arī kabatā revolveris, kā kino varonim. Viss bija pārāk nepatīkams, pārāk uztraucošs, lai atrastu izpausmi vārdos. Un, neteicis vairāk nekā, Soumss devās projām, uzzinājis vienīgi, ka tagad, kad markai nav nekādas vērtības, viņi par visiem vācu darījumiem būs spiesti samaksāt vairāk nekā divsimt tūkstošu mārciņu. Viņš domās steidzīgi pārlūkoja citu direktoru mantas stāvokli. Vecais Fontenojs vienmēr atradās spiedīgos apstākļos; par priekšsēdētāju nekas nebija zināms; Monta īpašums bija zeme — un zemei tagad nebija nekādas vērtības, — turklāt muiža bija ieķīlāta; vecajai bābai Madergilam bija tikai vārds un direktora alga, Meirikam droši vien lieli ienākumi, bet, kas viegli nāk, tas viegli iet — kā vairumam lielo advokātu, kuri kalpo gan vieniem, gan otriem, gan trešiem un zina, ka dabūs tiesnešu vietas. Visā kompānijā neviena īsti solīda cilvēka, izņemot viņu pašu! Galvu nokāris, Soumss smagi soļoja pa ielu. Akciju sabiedrības! Neprātīga sistēma! Tu esi spiests uzticēties — un še tev! Drausmīgi!

—    Baloni, ser, lieliski baloni, piecas pēdas apkārtmērā. Paņemiet vienu, kungs!

Svētās debesis! — Soumss noteica.— It kā nepietiktu ar vienu pārdurtu balonu — vācu līgumiem!

## II VIKTORĪNA

Visu decembri tirgošanās ar baloniem neveicās — pēc tiem nebija gandrīz nekāda pieprasījuma pat Ziemsvētku nedēļā, un Centrālā Austrālija atradās no Biketiem tikpat tālu kā vienmēr. Jauniņā Viktorīna, atguvusi kaut cik veselību, vairs nedabūja atpakaļ savu vietu Bonija Bleidsa un Ko blūžu nodaļā. Viņai iedeva gabaldarbu, ko strādāt mājās, taču pārāk maz, un viņa bija izšķiedusi daudz laika, pūloties atrast ko noteiktāku. Viktorīnas šķērslis, kā vienmēr, bija viņas seja. Tā izskatījās neparasta. Ļaudis nezināja, ko domāt par meiteni ar tādu seju. Kāpēc pieņemt darbā cilvēku, kam (ciktāl viņi zināja) nav ne mantas, ne stāvokļa, ne manieru, ne spēju un kas tomēr liek otram justies ikdienišķam? Tomēr — lai cik būtiska šķita interese par neparasto tādiem kā Flērai un Maiklam — blūžu šūšanā vai pārdošanā, kurpju pielaikošanā, adrešu rakstīšanā, bēru vainagu pīšanā un citās nodarbībās, par ko sapņoja Viktorīna, šai interesei nebija nekādas nozīmes. Kas norisinājās aiz lielajām, tumšajām acīm un mēmajām lūpām? Bonijam Bleidsam un Ko un pārējiem lielajiem komerciālajiem uzņēmumiem tas darīja raizes. Izvēlēties kādu no ekstravagantajām profesijām — kļūt par filmu statisti vai manekeni — tādai biklai būtnei, kas bija dzimusi Patnijā, neienāca ne prātā.

Kad Bikets rītos ar savu preču kasti un vēl neuzpūstajiem baloniem bija aizgājis, Viktorīna mēdza stāvēt, kodīdama pirkstu, it kā gribētu izgrauzt ceļu no šīs dzīves, kur viss gāja no rokas mutē, kurā viņas vīrs bija kļuvis tievs kā skals, noguris kā suns, noplīsis kā pēdējais klaidonis un kura, par spīti tam, ka viņš bija atteicies no visas strādnieku pašapziņas, ienesa tikai tik, cik samaksāt par pajumti un vilkt dzīvību. Viņiem abiem jau sen bija skaidrs, ka balonos nav nekādas nākotnes, tikai diedelnieciska tagadne. Un tad klusajā, neuzņēmīgajā Viktorīnā iekvēlojās dedzīgs sašutums. Viņa gribēja labāku dzīvi sev un vīram, galvenokārt vīram.

Tajā rītā, kad krita marka, viņa, kaut ko izlēmusi, apģērba savu velvetona jaku un cepurīti (tas bija labākais, kas palicis no viņas garderobes). Bikets nekad nepieminēja veco darbavietu, un viņa sieva smalkjūtīgi nojauta, ka atlaišanas iemesls nav parastais. Kāpēc nepamēģināt iekārtot viņu atkal atpakaļ? Viņš bija bieži sacījis: «Misters Monts ir džentlmenis un kaut kas līdzīgs sociālistam; viņš ir arī bijis karā un degunu gaisos neceļ.» Ja viņa varētu piekļūt pie šī neparastā cilvēka! Iekritušajiem vaigiem sārtojoties cerībā un drosmē, Viktorīna vērīgi aplūkoja sevi Strenda logu stiklos. Nefrītzaļais velvetons vienmēr bija paticis cilvēkiem, kas izprata krāsas, bet melnie svārki — nu, ja viņa paliks stāvam aiz barjeras, tad varbūt apdilumu neredzēs. Vai viņai pietiks dūšas sacīt, ka viņa nāk sakarā ar kādu manuskriptu? Un Viktorīna domās izmēģināja, cenzdamās pareizi izrunāt vārdus: «Esiet tik laipns un pajautājiet, lūdzu, misteram Montam, vai viņš var mani pieņemt; es nāku sakarā ar kādu manuskriptu.» Jā, un tad viņai jautās: «Ko pieteikt, lūdzu?» — «Misis Biketu?» Nekad! «Mis Viktorīnu Kolinsu?» Visām rakstniecēm bija dzimtie uzvārdi. Viktorīna — jā! Bet Kolinsa! Tas ne pēc kā neizklausījās. Un neviens taču nezina, kāds bijis viņas dzimtais uzvārds. Kāpēc vienkārši kādu neizvēlēties? Rakstnieki bieži izdomāja sev vārdus. Un Viktorīna sāka pārdomāt. Ko itālisku, kā, piemēram .. . piemēram . . . Kad viņi ienāca savā tagadējā dzīvoklī, saimniece taču bija vaicājusi: «Vai jūsu sieva ir itāliete?» Izdomāts! Manuelli! Tas bija noteikti itālisks uzvārds — tā sauca saldējuma pārdevēju Mazajā Grāvju ielā. Viktorīna devās tālāk, domās atkārtodama, ko teiks. Ja tik varētu piekļūt pie šī mistera Monta!

Drebēdama viņa iegāja iekšā. Viss ritēja tieši tā, kā paredzēts, viņa pat centās pareizi izrunāt visus vārdus un tad stāvēja, slēpdama vecajos cimdos tērptās rokas un gaidīdama, kad pa iekšējo tālruni saņems atbildi. Vai mis Manuelli izsaukta šurp? Nekāda manuskripta te neesot.

— Nē, — teica Viktorīna, — es to neesmu vēl iesūtījusi. Vēlējos vispirms parunāt ar misteru Montu. — Jauneklis pie barjeras cieši uzlūkoja apmeklētāju. Viņš piegāja atkal pie telefona un tad teica:

— Esiet tik laipna un mazliet uzgaidiet — tūlīt nonāks mistera Monta sekretāre.

Viktorīna nolieca galvu uz krūtīm, kurās sažņaudzās sirds. Sekretāre! Tagad par piekļūšanu nav vairs ko sapņot! Un pēkšņi viņai uzmācās bailes par saviem meliem. Taču doma par Toniju, kā tas, baloniem apkrāvies, stāv uz stūra (viņa ne reizi vien zagšus bija novērojusi), stiprināja viņas izmisuma pilno drosmi.

Atskanēja meitenes balss: — Mis Manuelli? Esmu mistera Monta sekretāre, varbūt jūs pateiktu man, ko vēlaties noskaidrot.

Jauna sieviete ar svaigu sejas krāsu nomērīja Viktorīnu no galvas līdz kājām. Rūpīgi cenzdamās izrunāt vārdus bez sava Patnijas akcenta, Viktorīna teica:

— O! Baidos, ka tas nebūs iespējams. Mērījošais skatiens apstājās pie Viktorīnas sejas.

— Nāciet, lūdzu, man līdzi, es pajautāšu, vai viņš var jūs pieņemt.

Palikusi viena mazajā uzgaidāmajā telpā, Viktorīna sēdēja nekustēdamās, kamēr redzēja jaunu vīrieti pabāžam galvu pa durvju spraugu un izdzirdēja vārdus:

— Nāciet, lūdzu, iekšā!

Viktorīna ievilka dziļi elpu un iegāja kabinetā. Tur viņa palūkojās Maiklā, tad sekretārē, tad atkal Maiklā, nemanāmi izaicinādama viņa jaunību, bruņnieciskumu, godīgumu, — vai tiešām viņš atteiks tai sarunu divatā? Maiklam tūlīt pazibēja galvā doma: «Laikam nauda. Bet kāda interesanta seja!» Sekretāre saknieba lūpas un atstāja istabu.

— Nu, lūdzu, mis . . . hm . . . Manuelli?

—  Ne Manuelli — esmu misis Biketa; mans vīrs te strādāja.

—  Kā! — Tā puiša sieva, kas bija čiepis «Vara sīknaudu»! Aha! Jā, jā, viņš bija stāstījis — par sievu — par plaušu karsoni. Viņa izskatījās gan, ka būtu slimojusi.

—  Viņš bieži par jums runāja, ser. Un, redziet, viņam nav nekāda darba. Varbūt viņš atkal varētu dabūt vietu pie jums, ser?

Maikls klusēja. Vai šī meitene ar ārkārtīgi interesanto izskatu zināja par zādzību?

— Tagad viņš vienkārši pārdod ielās balonus; sirds sāp skatoties. Stāv pie Sv. Paula katedrāles un gandrīz neko nenopelna; un mēs tā gribētu tikt uz Austrāliju. Es zinu — viņš ir loti nervozs un strīdas ar cilvēkiem. Bet varbūt jūs tomēr varētu viņu paņemt atpakaļ. . .

Nē! Viņa nezināja!

— Man ļoti žēl, misis Biketa. Es labi atceros jūsu vīru, bet vietas viņam mums nav. Vai jūs esat atkal vesela?

— O jā. Tikai arī es esmu pazaudējusi savu vietu. Kāda seja apvākiem! Īsta Mona Līza! Storberta romāns! Jā gan!

—   Es parunāšu ar jūsu vīru. Sakiet, — jūs gan laikam negribētu pozēt māksliniekam grāmatas apvākam? Ja jūs būtu ar mieru, jūs varētu turpināt darbu šai nozarē. Jūs esat tieši tāds tips, kādu meklē mans draugs. Vai pazīstat Obrija Grīna darbus?

—   Nē, ser.

—   Tie ir tīri labi, patiesību sakot, ļoti labi, raugoties no dekadentu viedokļa. Vai jūs būtu ar mieru pozēt?

—   Es būtu ar mieru darīt visu, lai iekrātu mazliet naudas. Bet nestāstiet, lūdzu, manam vīram, ka esmu bijusi pie jums. Viņš var apvainoties.

—   Labi! Es viņu sastapšu nejauši. Pie Svētā Paula, jūs sakāt? Bet pie mums gan nav nekādas iespējas, misis Biketa. Bez tam viņš man teica, ka šinī darbā nevarētu savilkt galus kopā.

—   Kamēr es slimoju, ser.

—   Protams, tas ir kas cits.

—   Jā, ser.

—   Nu, es uzrakstīšu jums zīmīti misteram Grīnam. Mirkli piesēdiet, lūdzu!

Maikls zagšus pameta skatienu uz Viktorīnu, kamēr viņa sēdēja gaidīdama. Patiešām, viņas kalsenā seja ar lielajām acīm, piķa melnajiem, īsajiem, galos cirtainajiem matiem bija ļoti interesanta — mazliet par smalku un bālu plašajai publikai; bet — pie joda! — publikas dēļ taču nevar vienmēr zīmēt acis veļas zilumu krāsā, matus kā dzeltenus labības kūļus un vaigus magoņu sārtumā. «Viņa nav parastā pastkaršu skaistule,» Maikls rakstīja, «bet tik apbrīnojami īpatnēja, ka tiešām varētu kļūt par tādu pašu tipu, kādi ir Berdslija un Dana tēli.»

Kad Viktorīna bija paņēmusi zīmīti un aizgājusi, viņš piezvanīja savai sekretārei.

—   Nē, mis Perrena, viņa man neko neizlūdzās. Bet kāda seja, vai ne?

—   Es arī domāju, ka jums patiks viņā palūkoties. Viņa nebija rakstniece, vai ne?

—   Ne uz to pusi.

—   Nu, ceru, ka viņa dabūja, ko gribēja.

Maikls pasmīnēja. — Daļēji, mis Perrena, daļēji. Jūs uzskatāt mani par briesmīgu muļķi, vai ne?

— To nu gan ne, bet es domāju, ka jūs esat pārāk līdzjūtīgs.

Maikls izbrauca pirkstus caur matiem.

—   Vai jūs brīnītos, ja es teiktu, ka esmu veicis svarīgu darījumu?

—   Jā, mister Mont.

—   Tādā gadījumā es neteikšu, kas tas ir par darījumu. Kad būsiet beigusi bozties, turpiniet vēstuli manam tēvam sakarā ar «Duetu». «Mēs ļoti nožēlojam, bet pašreizējos grāmattirdzniecības apstākļos otrreizēja abu veco slaistu dialoga iespiešana neattaisnotos; viņu pļāpāšana jau tā mums sagādājusi zaudējumus!» Tas jums, protams, jāpārliek pieklājīgu cilvēku valodā. Ko mēs varētu piebilst, lai uzlabotu vecajam zēnam garastāvokli? Ko jūs sakāt par šo: «Kad franči nāks atkal pie prāta un putni sāks dziedāt, vārdu sakot, pavasarī, mēs ceram pārskatīt jautājumu, ņemot vērā. . . vērā,» — hm — ko, mis Perrena?

—   «Ņemot vērā gūto pieredzi.» Vai to par frančiem un putniem izlaist?

—   Lieliski! «Ar cieņu — Denbijs un Vinters.» Vai jūs nedomājat, mis Perrena, ka vispār izdot šo grāmatu te bija apkaunojošs nepotisms?

—   Kas tas ir — «nepotisms»?

—   Dēla stāvokļa izmantošana savā labā. No savām grāmatām viņš nav ieņēmis ne graša.

—   Viņš ir ļoti smalks rakstnieks, mister Mont.

— Un mēs par šo smalkumu maksājam. Nu, viņš ir lāga vecs barts. Pirms brokastīm vairāk nekā nebūs, un brokastis ieturiet krietni. Šīs meitenes figūra arī bija neparasta, vai ne? Viņa ir vājiņa, bet turas ļoti taisni. Jā, es jums jau sen gribēju pajautāt, mis Perrena: kāpēc modernās meitenes iet salīkušas un stiepj kaklus uz priekšu? Nevar taču būt, ka viņām visām ir tāda ķermeņa uzbūve.

Sekretāres vaigi sāka sārtoties.

—   Iemesls, protams, ir, mister Mont.

—   Tiešām! Un kāds?

Sārtums sekretāres vaigos kļuva vēl tumšāks. — Es patiešām nezinu, vai varēšu . . .

—   O! Piedodiet! Pajautāšu savai sievai. Tikai viņa pati arī ir ļoti taisna.

—   Redziet, mister Mont, tas ir tā: tagad uzskata, ka sievietēm … ka sievietēm mugurpusē nav nekam jābūt, bet viņām, protams, ir, un viņas cenšas iegūt vajadzīgo efektu, ieraujot krūtis uz iekšu un izstiepjot kaklus uz priekšu. Tā zīmē modes lapās, un tā dara arī manekeni.

—   Saprotu, — sacīja Maikls, — pateicos, mis Perrena, jūs bijāt ļoti laipna. Tas tak nu ir par traku, vai ne?

—   Jā, es pati arī tam nepiekrītu.

—   Nē, nekādā ziņā.

Sekretāre nolaida acis un devās projām. Maikls apsēdās un sāka zīmēt uz dzēšlapas kādu seju. Tā nepiederēja Viktorīnai. . .

Apbruņojusies ar zīmīti Obrijam Grīnam, Viktorīna paēda savas parastās brokastis — izdzēra tasi kafijas un apēda gabalu kēksa — un tad devās ar metro uz Čelsiju. Veicies viņai nebija, taču misters Monts bija izturējies draudzīgi, un Viktorīna jutās uzmundrināta.

Studijas durvis pašlaik slēdza vaļā kāds jauns vīrietis — ļoti elegants, dūmakaini pelēkā tvīda uzvalkā, bez cepures, kārtīgi atpakaļ atsukātiem, gaišiem matiem un maigu balsi, — visā viņa būtnē bija kas vijīgs.

—   Vai modelis? — viņš vaicāja.

—   Jā, ser. Man ir vēstule jums no mistera Monta.

— No Maikla? Ienāciet!

Viktorīna, viņam sekodama, iegāja iekšā. Visa istaba bija jūras zaļā krāsā; gaisma krita no griestiem, ko izrotāja sijas, pie sienām karājās daudz gleznu un zīmējumu, apakšējie likās it kā nolīkstam uz grīdas. Kādā gleznā uz molberta attēlotām divām dāmām bija gandrīz noslīdējušas drānas, un Viktorīna samulsa. Viņa juta, ka džentlmeņa acis, tādā pašā jūras zaļumā kā sienas, slīd pār viņas seju un augumu.

—   Vai esat ar mieru pozēt visādi? — viņš vaicāja. Viktorīna mehāniski atbildēja: — Jā, ser.

—   Vai jūs būtu tik laipna un noņemtu cepuri? Viktorīna noņēma cepurīti un sapurināja matus.

—   A! — izsaucās džentlmenis. — Brīnos. Viktorīna brīnījās, kāpēc.

—   Apsēdieties, lūdzu, uz platformas!

Viktorīna neizpratnē palūkojās visapkārt. Šķita, ka pār Grīna pieri un gludajiem, gaišajiem matiem pārslīd smaids.

—   Tā jums, acīm redzot, pirmā reize?

—   Jā, ser.

— Jo labāk. — Un viņš norādīja uz mazu paaugstinājumu.

Viktorīna apsēdās melnā ozolkoka krēslā.

—  Izskatās, ka jums salst?

—  Jā, ser.

Viņš piegāja pie skapja un atgriezās ar divām mazām glāzītēm, kurās laistījās brūns šķidrums.

— Izdzersim šo Grand Marnier[37].

Viktorīna redzēja, ka gleznotājs izmet glāzi vienā malkā, un darīja tāpat. Dzēriens bija salds, stiprs, ļoti garšīgs un aizrāva elpu.

— Ņemiet cigareti!

Viktorīna paņēma to no Grīna piedāvātā portsigāra un iesprauda starp lūpām. Grīns pasniedza uguni. Un atkal smaids pārslīdēja pār viņa seju un paslēpās matos.

— Velciet uz iekšu! — viņš teica. — Kur jūs esat dzimusi?

— Patnijā, ser.

Tas ir ļoti interesanti. Pasēdiet mirkli mierīgi. Pozēšana nav tik briesmīga kā zoba raušana, tikai velkas ilgāk. Svarīgākais ir būt nomodā.

—   Jā, ser.

Grīns paņēma lielu papīra lapu un kādu tumšu vielu un sāka zīmēt.

—   Sakiet man, — viņš teica, — mis . . .

—   Kolinsa, ser, Viktorīna Kolinsa. — Instinkts lika viņai nosaukt savu dzimto uzvārdu. Tas šķita it kā profesionālāks.

—   Vai jūs esat brīva? — Viņš apklusa, un atkal pār viņa gaišajiem matiem pārslīdēja smaids. — Jeb vai jums ir kāda cita nodarbošanās?

—   Pašlaik ne, ser. Esmu precējusies, bet. vairāk nekas.

Gleznotājs kādu brīdi klusēja. Bija interesanti vērot, kā viņš pamet skatienu uz Viktorīnu, uzvelk svītru uz papīra, pamet atkal skatienu. Simtiem skatienu, simtiem svītru. Beidzot viņš sacīja: — Lieliski! Tagad mēs atpūtīsimies. Pats dievs jūs atsūtījis šurp, mis Kolinsa. Nāciet sasildieties!

Viktorīna piegāja pie kamīna.

—   Vai jūs zināt kaut ko par ekspresionismu?

—   Nē, ser.

—   Nu, tas nozīmē pievērst uzmanību ārienei tikai tik daudz, par cik tā izteic iekšieni. Vai tas jums ko izsaka?

— Nē, ser.

— Tā! Liekas, jūs teicāt, ka esat ar mieru pozēt. . . hm … arī pavisam bez . ..

Viktorīna lūkojās gaišajā, slīdošajā džentlmenī. Viņa nezināja, ko šie vārdi nozīmē, bet juta, ka tie nozīmē ko neparastu.

—   Pavisam bez kā, ser?

—   Kaila.

—   O! — Viktorīna nolaida acis, tad pacēla tās uz abu dāmu noslīdējušām kleitām. — Tā kā tur?

— Nē, jūs es negleznošu kubisma stilā. Viktorīnas iekritušajos vaigos iedegās sārtums. Viņa

lēni jautāja:

— Vai par to maksā vairāk?

— Jā, apmēram divreiz tik daudz — varbūt vēl vairāk. Bet es jūs nepierunāju, ja jūs ļoti negribat. Varat padomāt un pateikt man to nākamreiz.

Viktorīna pacēla atkal acis un teica: — Paldies, ser.

— Ne par ko! Tikai negodiniet mani, lūdzu, par seru. Viktorīna pasmaidīja. Tā bija pirmā reize, kad viņas seja it kā atdzīvojās, un šāda pārvērtība šķita dīvaini ietekmējam gleznotāju. Viņš steidzīgi sacīja: — Svētais dievs! Kad jūs smaidāt, mis Kolinsa, es jūs redzu impresionistiski. Ja esat atpūtusies, apsēdieties atkal krēslā.

Viktorīna devās atpakaļ.

Džentlmenis paņēma jaunu papīra lapu.

— Vai varat iedomāties kaut ko tādu, par ko būtu jāsmaida?

Viktorīna papurināja galvu. Un tā bija patiesība.

—  Galīgi neko komisku? Piemēram, jūs laikam mīlat savu vīru?

—  O jā.

—  Nu, pamēģiniet to.

Viktorīna mēģināja, bet varēja iedomāties Toniju tikai pārdodam balonus.

—  Tas neder, — teica gleznotājs. — Nedomājiet par viņu! Vai esat redzējusi «L'aprиs midi d'un Faune» [38] ?

—  Nē, ser.

Runājot gleznotāja acis visu laiku slīdēja no Viktorīnas uz lapu un zīmulis cēlās un gulās uz papīra. Viktorīnas smadzenes iekvēlojās kā drudzī. Piecpadsmit šiliņu dienā! Zilie tauriņi!

Telpā valdīja dziļš klusums. Gleznotāja acis un roka joprojām slīdēja šurp un turp. Viktorīnas sejā atblāzmoja viegls smaids — viņa aprēķināja, cik naudas varētu nopelnīt.

Beidzot Grīna acis un roka pārstāja kustēties un viņš stāvēja, skatīdamies uz papīru.

— Šodien pietiks, mis Kolinsa. Man jāizdomā tālāk. Iedodiet man, lūdzu, savu adresi!

Viktorīna steidzīgi pārdomāja.

—   Rakstiet, lūdzu, ser, uz pastu. Es negribu, lai mans vīrs zina, ka es … ka es …

—   … esat biedros ar mākslu? Labi! Uz kādu pasta nodaļu rakstīt?

Viktorīna pateica to un uzlika cepuri.

— Pusotras stundas, pieci šiliņi, pateicos. Un rīt pulksten pustrijos, mis Kolinsa, — bez «sera».

— Jā, s . . . pateicos.

Aukstajā janvāra gaisā gaidot autobusu, Viktorīnai bija tāda sajūta, ka pozēt kailai ir neiespējami. Sēdēt sveša džentlmeņa priekšā kā Ievai! Ja Tonijs zinātu! Iekritušajos vaigos atkal lēni iedegās sārtums. Viktorīna iekāpa autobusā. Bet piecpadsmit šiliņi! Nedēļā ir sešas dienas, tas taču būtu četras mārciņas un desmit šiliņu! Četros mēnešos viņa varētu sapelnīt naudu braucienam. Spriežot pēc gleznām tur iekšā, to dara daudzas jo daudzas. Tonijam nekas nav jāzina, pat tas, ka gleznotājs zīmē viņas seju, ne. Viņš ir tik ārkārtīgi nervozs un tik ļoti viņu mīl! Viņš iedomātos nezin ko; Viktorīna bija dzirdējusi vīru sakām, ka mākslinieki esot tikpat kā kaķi. Turpretī šis džentlmenis bija izturējies ļoti jauki, lai gan likās, ka viņš par visu smejas. Viktorīna vēlējās, kaut viņš būtu parādījis tai zīmējumu. Varbūt kādreiz viņa redzēs sevi izstādē. Bet bez — o! Un pēkšņi viņa nodomāja: «Ja es mazliet vairāk ēstu, es arī tā izskatītos skaista!» Un, it kā lai aizbēgtu no šīs pārdrošās domas, Viktorīna sāka vērot pretimsēdošā pasažiera seju. Tā bija mierīga, gluda un sārta, ar diviem zodiem un gaišām acīm, kas arī blenza viņā, Viktorīnā. Cilvēki domā, bet kas to lai zina, ko! Un smaids, pēc kura alka Obrijs Grīns, apstaroja viņa modeļa seju.

## III MAIKLS KLAIŅO UN SARUNĀJAS

Seja, ko Maikls zīmēja, sākumā bija Viktorīnas un tad Flēras. Ja Flēra fiziski turas taisni, vai viņa morāliski ir tāda pati? Šo minējumu dēļ Maikls nemitīgi lamāja sevi par nekauņu. Flēra izturējās tāpat kā agrāk, un Maikls godprātīgi apspieda sevī jautājumus, kā tā izturas tad, kad viņš neredz. Bet viņa saasinātā uzmanība arvien skaidrāk atklāja zināmu cinismu, it kā Flēra vienmēr pasvītrotu, ka visas vērtības ir vienādas un ka nevienai no tām nav sevišķi lielas vērtības.

Vilfrīds gan joprojām bija Londonā, taču nerādījās, un runāts par viņu netika. «Prom no acīm, prom no sirds» — tāds likās moto. Attiecībā uz Maiklu tas neattaisnojās — Vilfrīds viņam pastāvīgi bija prātā. Ja Vilfrīds nesatiekas ar Flēru, kā viņš var dzīvot tik mokpilnā tuvumā? Ja Flēra negrib, lai Vilfrīds paliek, kāpēc viņa nav aizsūtījusi to projām? Maiklam kļuva arī arvien grūtāk noslēpt no citiem, ka viņš un Dezerts vairs nav draugi. Bieži vien viņā uzliesmoja vēlēšanās iet un visu noskaidrot, taču viņš šo vēlēšanos nomāca. Vai nu tur slēpās tikai tas, ko viņš jau zināja, vai arī vēl kas cits — un tādā gadījumā Vilfrīds to noliegtu. Maikls samierinājās ar to bez kurnēšanas; nevar taču nodot sievieti! Bet viņš negribēja dzirdēt melojam kara biedru. Maikls pats un Flēra nepārmija par Vilfrīdu ne vārdu, viņš juta, ka vārdi nekā jauna neatklās, tikai apdraudēs jau tā diezgan nedrošo pamatu. Ziemsvētkus Montu dzimtmuiža bija pavadījusi medībās. Otrās dienas vakara cēlienā Flēra bija atnākusi līdzi un stāvējusi Maikla slēptuvē, turēdama saitē Ting-a-lingu. Ķīniešu šunelis bija ārkārtīgi satraucies, slējies pakaļkājās ikreiz, kad nokrita kāds putns, un nemaz nebija baidījies no šāvienu trokšņa. Maikls, gaidot, kad atkal nošaus greizi — viņš bija slikts šāvējs, — vēroja sievas uzbudināto seju pelēkās ādas ielokā un augumu, ko bija sasprindzinājušas pūles noturēt Ting-a-lingu. Medības Flērai bija kas jauns, un interese par jauno padarīja to vienmēr sevišķi pievilcīgu. Viņš bija priecājies pat par tās izsaucieniem «ai Maikl!», kad nošāva greizi. Flēra bija ārkārtīgi patikusi viesiem, kas nozīmēja, ka viņš no tās redzēja gandrīz tikai miegainu galviņu uz spilvena; taču tur Maiklu vismaz nebija mocījis drausmīgais nemiers.

Pievilcis pēdējo svītru īsajiem matiem uz dzēšlapas, Maikls piecēlās. Pie Sv. Paula katedrāles — šī meitene bija teikusi. Viņš varētu aizstaigāt uz turieni un palūkoties Biketā. Varbūt kas ienāktu prātā. Savilcis zilā mēteļa jostu ap vidukli, Maikls devās ārā, slaids un možs, ar mazliet sāpošu sirdi.

Ejot šai jaukajā, skaidrajā dienā uz austrumiem, Maiklu jo sevišķi pārsteidza fakts, ka viņš ir dzīvs, vesels un strādā. Tik ļoti daudzi bija miruši, slimi vai arī bez darba. Viņš iegāja Koventgārdenā [41] . Brīnišķīga vieta! Cilvēku sugai, kas gadu desmitiem ilgi spēja paciest Koventgārdenu, nevarēja draudēt bojā eja no daudzajām slimībām. Šī vieta sniedza mierinājumu — izej tai cauri, un tu vairs neko neņemsi sevišķi nopietni. Šajā četrstūrainajā salā, ko no rietumiem ieslēdza izdevniecība, no austrumiem opera, no ziemeļiem un dienvidiem ļaužu upes. Smaržoja visas zemeslodes dārzeņi, augļi no visas pasaules. Maikls soļoja starp ratiem, ko izkrāva, izsvaidītiem papīra gabaliem, salmiem, bezdarbīgiem cilvēkiem, viņš ostīja gaisu. Koventgārdenas raksturīgās smaržas — zemes un viegla puvuma smaržas! Maikls nekad nebija redzējis — pat karā ne — tādu vietu, kam tik ļoti trūktu saskaņas. Ārkārtīgi angliski! Neviens neizskatījās tā, it kā tam būtu sakars ar zemi, — braucēji, dīkdieņi, krāvēji un tirgotāji segtajās teltīs šķita nepavisam nepazīstam sauli, vēju, ūdeni, zemi vai gaisu — visi tipiski pilsētnieki! Un kādas viņiem sejas — nudien! — uzblīdušas, apātiskas, izķēmotas, pietūkušas, te atrodami visdažādākie kroplības veidi. Kurš bija īsti angliskais tips šai bezgalīgajā nesamērības dažādībā? Tāda nemaz nebija! Maikls pienāca pie augļiem; nekustīgas un dzirkstošas gulēja to kvēles pilnās kaudzes — augļi bija ārzemnieki, no saules zemes — sulīgas bumbas, visas vienā lielumā un krāsā. Maiklam mutē saskrēja siekalas. «Saulei patiešām,» viņš nodomāja, «ir burvju vara.» Ja paskatās uz Itāliju, Arābiju, Austrāliju — austrālieši bija izceļojuši no Anglijas, bet tagad tipiskais austrālietis kļuvis gluži citāds! Tomēr koknijietis[42] ir simpātiskāks par visiem! Jo pareizākas cilvēka formas un vaibsti, jo cilvēks savtīgāks! Šie greipfrūti izskatījās šausmīgi pašapmierināti salīdzinājumā ar kartupeļiem!

Maikls iznāca no skvēra, joprojām domādams par angļiem. Jā, tagad tie bija viena no neglītākajām un izķēmotākajām nācijām pasaulē; un tomēr — vai ir vēl kāda cita tauta ar tik labu raksturu un tādu «duku»? Un viņu dūmainajās pilsētās un klimatā tas arī ir pilnīgi nepieciešams — lielisks piemērs, kā jāpielāgojas videi, ir šis modernais angļu raksturs! «Es varētu pazīt angli — vienalga, kur,» Maikls nodomāja, «un tomēr fiziski tagad nav viena vispārīga tipa!» Apbrīnojami ļaudis! Visumā tik neglīti un tomēr izaudzē tādus brīnišķi skaistus ziedus, tādas dīvainas atvases — kā šī mazā misis Biketa; kopā ņemot, ar tik mazām iztēles spējām un tomēr ar tādu dzejnieku plejādi! Starp citu, kā vecajam Denbijam patiktu, ja Vilfrīds savu nākamo sējumu atdotu citai firmai, vai arī ko viņš, Vilfrīda sirdsdraugs, teiktu vecajam Denbijam? Aha! Viņš zina gan, ko teiktu: «Jā, ser, jums labāk vajadzēja likt mierā to nabaga zelli, kas bija nozadzis «Vara sīknaudu». Dezerts nav aizmirsis, ka jūs viņu noraidījāt.» Lai nu tiek vecajam Denbijam un viņa mūžīgajai pašpārliecinātībai! «Vara sīknauda» bija nesusi neparasti labu peļņu. Iespējams, ka tās pēctece dotu vēl vairāk negaidītu ienākumu. Grāmata bija pierādījums tam, ko viņš, Maikls, vienmēr mēdza sacīt: «čiepstošo cālēnu» laiks tuvojās beigām. Cilvēki prasīja atkal pēc dzīves. Siblijam, Volteram Neizingam, Lindai — visiem tiem, kam nebija nekā ko sacīt, izņemot to, ka viņi ir pārāki par tiem, kam ir ko sacīt, — visiem tiem jau noņemts mērs zārkam. Tikai viņi nemaz neapzināsies, ka guļ zārkā; pie joda, nē! Viņi tāpat cels degunu mākoņos un noraudzīsies uz visiem no augšas!

«Маn viņi apnikuši,» domāja Maikls. «Ja tikai Flēra saprastu, ka skatīšanās no augšas ir skaidra pazīme tam, ka tu esi zemāks par citiem!» Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka Flēra to laikam zina. Vilfrīds bija vienīgais no visa bara, ar ko tā jebkad bija draudzējusies; pārējie te atradās tāpēc — nu, tāpēc, ka viņa bija Flēra un viņai apkārt bija pēdējie jaunumi. Kad tie drīz vien pārstāja būt pēdējie jaunumi, viņa mēdza tos pamest. Bet Vilfrīdu viņa nepametīs. Nē, Maikls skaidri juta, ka Vilfrīdu viņa nav pametusi un nepametīs.

Viņš pacēla acis. Ladgeithila! «Pie Sv. Paula katedrāles — pārdod balonus?» Un tur patiesi arī, nabadziņš, stāvēja!

Bikets pašlaik izlaida no baloniem gaisu, taisīdamies iet izdzert tasi kakao. Atcerēdamies, ka viņiem jāsastopas nejauši, Maikls uz mirkli apstājās, gatavodamies piešķirt balsij pārsteiguma pilnu noskaņu. Žēl, ka nabaga zellis nevar pats pārvērsties par vienu no šīm krāsainajām bumbām un aizlidot pār Sv. Paula katedrāli pie Pētera! Viņš izskatījās tik mazs un nožēlojams, spiežot ārā gaisu no baloniem! Smadzenēs aši ieurbās kāda atmiņa. Balons — skvērā — pirmajā novembrī — laimes pilnajā naktī! Šai neparastajā naktī! Flēra! Varbūt baloni nesa laimi? Maikls pagāja uz priekšu un izbrīna pilnā balsī iesaucās: — Jūs, Biket? Vai tā ir jūsu tagadējā nodarbošanās?

Biketa lielās acis lūkojās Maiklā pār sarkanbrūnu balonu, kas maksāja sešus penijus.

—   Misters Monts! Es bieži domāju, ka gribētos jūs atkal satikt, ser.

—   Es tāpat, Biket. Ja jums pašlaik nekas nav darāms, nāciet, ieēdīsim brokastis.

Bikets izlaida gaisu no pēdējā balona un, aizvērdams kastes vāku, vaicāja: — Patiesi, ser?

— Nu, kā tad! Es pašlaik tieši gāju ēst zivis. Bikets noraisīja savu kasti.

— Atstāšu to pie ielu slaucītāja. — Tā viņš arī izdarīja un tad sāka soļot blakus Maiklam.

Vai tas dod kādu peļņu, Biket?

— Tikai tik daudz, lai vilktu kailo dzīvību.

— Ko jūs sakāt par šo ēdnīcu? Ņemsim austeres. Bikets aplaizīja ar bālo mēli mutes kaktiņos sakrājušās siekalas.

Maikls apsēdās pie maza galdiņa, ko greznoja balta vaskadrāna un menāža ar garšvielu trauciņiem.

— Divus dučus austeru un visu, kas pie tām piederas; pēc tam divas labas butes un pudeli šablī [43] . Lūdzu, pasteidzieties!

Kad viesmīlis baltajā priekšautā bija aizgājis atnest pasūtīto, Bikets spēja tikai izdvest:

—   Mans die's!

—   Jā, pasaule ir dīvaina, Biket.

—   Patiešām, tā tas ir. Es nebrīnītos, ja šīs brokastis jums maksātu veselu mārciņu. Es turpretī esmu priecīgs, ja nopelnu divdesmit piecus šiliņus nedēļā.

—   Jūs trāpījāt sāpīgā vietā, Biket. Es katru dienu apēdu savu sirdsapziņu.

Bikets papurināja galvu.

— Nē, ser, ja jums ir nauda, izdodiet to. Es tā darītu. Esiet laimīgs, ja varat, — pasaulē jau tā maz laimīgo.

Viesmīlis baltajā priekšautā sāka cienāt viņus ar austerēm. Viņš nesa tās pa trim reizē, tikko kā attaisītas.

Maikls izņēma tām žaunas, Bikets rija veselas. Pēc īsa brīža, kad Biketa priekšā bija sakrājušās divpadsmit tukšas gliemežnīcas, viņš teica:

—   Tieši šajā ziņā sociālisti kļūdās, ser. Es, taisni otrādi, jūtu atkal lielāku sparu, ja redzu citus cilvēkus izdodam naudu. To tak mēs visi varētu sasniegt, ja mums druscīt veiktos. Samaziniet cilvēku ienākumus līdz vienai mārciņai dienā — un teic tak, ka neiznāktu pat tik daudz, ja gribētu dot visiem. Nē, ser, tā nav īstā izeja. Labāk, lai man ir mazāk, tad es varu cerēt, ka man būs vairāk. Ja atņems risku, tad no dzīves nekas nebūs. Uz jūsu veselību!

—   O, Biket, tu mani gandrīz pierunā būt par kapitālistu.

Sārtums bija iezadzies vājajā sejā ar lielajām acīm, kas dzirkstīja aiz zaļganās šablī glāzes.

— Kā es vēlētos, lai mana sieva būtu te, ser! Es jums stāstīju par viņu un par plaušu karsoni. Tagad viņa ir atkal uz kājām, tikai novājējusi. Viņa ir lielā loze, ko esmu izvilcis. Negribu tādu pasauli, kur nevar izvilkt lielas lozes. Ja viss notiktu sasodīti taisnīgi un tā, kā katrs pelnījis, es nekad nebūtu viņu dabūjis. Vai saprotat?

«Es arī,» nodomāja Maikls, garā atkal zīmēdams pirmītējo seju.

—   Mums visiem tīk pasapņot; es sapņoju par ziliem tauriņiem — Centrālo Austrāliju. Sociālisti man tur nokļūt vis nepalīdzēs. Viņu sapņi par paradīzi nesniedzas pāri Eiropas robežām.

—   Muļķības! — teica Maikls. — Ņemiet kausēto sviestu, Biket!

—   Pateicos, ser!

Brīdi neviens nepārtrauca klusumu, jo abi tiesāja butes.

—   Kā jums ienāca prātā pārdot balonus, Biket?

—   Nav vajadzīga reklāma, baloni reklamē paši sevi.

—   Pie mums saskatījāties pārāk daudz reklāmu, vai ne?

—   Redziet, ser, es mēdzu pārlasīt apvākus. Jāsaka, man bija jābrīnās, ka ir tik daudz ievērojamu grāmatu.

Maikls izbrauca pirkstus caur matiem.

—   Apvāki! Vienmēr tā pati jaunā sieviete, ko skūpsta tas pats jaunais vīrietis ar to pašu noteikto zodu. Bet ko lai dara, Biket? Publika to vēlas. Nupat šorīt mēģināju šo paradumu lauzt — gribu redzēt, kas tur iznāks. — «Un ceru, ka tu to neredzēsi!» viņš nodomāja. «Ja padomā, ka Flēra varētu parādīties uz kāda romāna vāka!»

—   Pirms aizgāju no darba, — teica Bikets, — ievēroju, ka cilvēkiem patīk klintis vai arī ainavas ar tādām kā divām lellēm, kas sēž smiltīs vai zālē un izskatās it kā nezinātu, ko vienai ar otru darīt.

—   Jā, — norūca Maikls, — esam mēģinājuši arī to. Tās uzskatīja par mazāk vulgārām. Bet mēs drīz izsmēlām publikas pacietību. Ko jūs tagad ēdīsiet — vai sieru?

— Pateicos, ser, esmu ēdis jau pārāk daudz, taču neteikšu «nē».

—   Divus Stiltonus, — sacīja Maikls. — Kā klājas misteram Dezertam, ser? Maikls nosarka.

—   O! Lieliski. Bikets arī nosarka.

—  Es gribētu — es gribētu, lai jūs viņam pateiktu, ka tas bija gluži bez. . . bez nodoma, ka es zagu viņa grāmatu. Es vienmēr esmu to nožēlojis.

—  Manuprāt, — Maikls lēni iesāka, — citu ļaužu mantas mēs parasti zogam bez nedoma. Mēs nekad negribam to darīt.

Bikets pacēla acis.

— Nē, ser, tam es nepiekrītu. Puse cilvēku ir laupītāji, bet es nu gan pie tādiem nepiederu.

Maiklā mēģināja ierunāties sirdsapziņas balss: «Vilfrīds arī pie tādiem nepieder.» Viņš pasniedza Biketam savu portsigāru.

— Pateicos, ser, pateicos no visas sirds!

Viņa acis bija valgas, un Maikls nodomāja: «Pie velna! Sentimentāli. Jāatvadās un jāiet prom!» Viņš pasauca viesmīli baltajā priekšautā.

— Iedodiet savu adresi, Biket! Ja jums vajadzīgs kāds «ārējais ietērps», varu jums šo to nosūtīt.

Bikets uzrakstīja rēķina otrā pusē savu adresi un vilcinādamies teica: — Varbūt misis Montai, ser, ir kādas liekas drēbes? Mana sieva ir apmēram manā augumā.

— Domāju, ka būs, Mēs tās jums aizsūtīsim. — Viņš redzēja nodrebam «mazā vientieša» lūpas un pastiepa roku pēc sava mēteļa. — Ja kas pagadīsies, es jūs neaizmirsīšu. Ardievu, Biket, un labu veiksmi!

Dodamies uz austrumiem, jo Bikets gāja uz rietumiem, viņš atkārtoja pie sevis principu: «Līdzjūtība ir muļķība — līdzjūtība ir muļķība!» Tad, iekāpis autobusā, aizbrauca atpakaļ gar Sv. Paulā katedrāli. Piesardzīgi paglūnējis — kā mēdza teikt vecais Forsaits, — viņš redzēja Biketu piepūšam balonu; aiz rožainās bumbas viņa seja un stāvs gandrīz nebija redzami. Tuvojoties Bleikstrītai, Maiklā uzviļņoja nepārvarama nepatika pret darbu, un viņš aizbrauca līdz Trafalgaras skvēram. Bikets bija viņu satraucis. Dzīve dažreiz bija gandrīz neizturami «patīkama». Bikets, Vilfrīds un Rūra! «Jūtas — blēņas! Līdzjūtība — muļķība!» Viņš izkāpa no autobusa un devās garām lauvām uz Pelmelu. Vai ieiet klubā «Snooks» un pajautāt pēc barta? Nekādas nozīmes — Flēru viņš tur neatradīs. Viņa sirds alka redzēt Flēru dienā. Bet kur? Viņa varēja būt visur, un tas nozīmēja — nekur.

Flēra bija nemiera pilna. Vai tā bija viņa — Maikla vaina? Ja viņš būtu Vilfrīds, vai viņa būtu nemiera pilna? «Jā,» Maikls stūrgalvīgi nodomāja, «Vilfrīds arī ir nemiera pilns.» Visi bija nemiera pilni — visi cilvēki, ko viņš pazina. Vismaz visi jaunie — dzīvē un literatūrā. Jāpalūkojas tik uz viņu romāniem! Labi, ja vienam no divpadsmitiem piemita miers, kāda no tām īpašībām, kas lika atgriezties pie grāmatas kā pie atpūtas sniedzējas. Viņi steidzās pa galvu pa kaklu, klupa un drāzās garām kā motocikli, spēcīgi — o! — un gudri. Kā Maiklam bija apnikusi gudrība! Dažreiz viņš atnesa mājā kādu manuskriptu, lai dzirdētu Flēras domas. Viņš atcerējās, ka tā reiz bija teikusi: «Tieši kā dzīvē, Maikl, viss aizzib garām, ne pie kā nepakavējoties pietiekami ilgi, lai piešķirtu jebkad jebkam kādu nozīmi. Autors, protams, to nav domājis kā satīru, bet izdodot es jums iesaku uz vāka rakstīt: «Drausmīga satīra par mūsdienu dzīvi». Un tā viņi bija darījuši, saglabājot vismaz daļu šā virsraksta: «Lieliska satīra par mūsdienu dzīvi». Tāda bija Flēra! Viņa spēja saskatīt steigu, bet, tāpat kā lieliskās satīras autors, nezināja, ka pati šaudās un steidzas, jeb varbūt zināja? Vai viņa sajuta, ka pieskaras dzīvei tāpat kā uguns liesma gaisam?

Maikls bija nonācis līdz Pikadilijai un pēkšņi atcerējās, ka veselu mūžību nav apciemojis Flēras krustmāti. Iespējams, ka viņa bija tur. Viņš sāka soļot Grīnstrītas virzienā.

—   Vai misis Dārtija mājās?

—   Jā, ser.

Maikls paostīja gaisu. Flēra lietoja . . . bet viņš nesaoda neko citu, izņemot vīraku smaržu. Vinifreda dedzināja ķīniešu kvēpināmos, kad atcerējās, cik izsmalcināti tie smaržo.

— Ko drīkstu pieteikt?

— Misteru Montu. Vai mana sieva še nav?

— Nē, ser. Tikai misis Vala Dārtija.

Misis Vala Dārtija! Jā, Maikls atcerējās — jauka sieviete, bet viņa nevarēja atsvērt Flēru! Taču bija jau par vēlu, un Maikls sekoja istabmeitai.

Viesistabā viņš atrada trīs cilvēkus; viens no tiem bija viņa sievastēvs, kas, drūms un domās nogrimis, sēdēja ampīra stila krēslā un lūkojās uz zilu Austrālijas tauriņu spārniem, kuri mirdzēja zem stikla uz apaļa, purpursarkana galda. Vinifreda bija atdzīvinājusi savas istabas ampīriskos pamatus ar laikmetīgāku virsbūvi. Viņa apsveica Maiklu izmeklēti sirsnīgi. Cik jauki, ka viņš atnācis, būdams tik aizņemts ar šiem jaunajiem dzejniekiem! — «Vara sīknauda», — viņa teica, — man šķiet tik intriģējoša grāmatiņa, — un kas par burvīgu nosaukumu! Misters Dezerts gan laikam ir gudrs, vai ne? Ko viņš pašlaik raksta?

Maikls atteica: — Es nezinu, — un atslīga mazā dīvānā blakus misis Valai. Nezinādams neko par Forsaitu dzimtas ienaidu, viņš nespēja novērtēt, kādu atvieglojumu atnesis sev līdzi. Soumss noteica kaut ko par frančiem, piecēlās un piegāja pie loga; Vinifreda pievienojās brālim — viņi sāka klusi sarunāties.

— Kā klājas Flērai? — vaicāja Maikla kaimiņiene. — Pateicos, lieliski!

— Vai esat apmierināts ar savu māju?

—   O, ļoti. Vai neatnāksiet to apskatīt?

—   Nezinu, vai Flērai tas patiktu . . .

—   Kāpēc ne?

— Ai, tāpat vien.

— Viņai ārkārtīgi patīk viesi.

Misis Vala šķita lūkojamies Maiklā ar lielāku interesi, nekā viņš bija pelnījis, it kā mēģinātu ko nolasīt no viņa sejas, un Maikls piebilda:

—   Jūs taču esat kā viņas asinsradiniece, tā arī brālēna sieva, vai ne?

—   Jā.

—   Nu, kas tad jūs kavē?

—   Ai, kavēt nekavē nekas. Protams, es atnākšu. Tikai — viņai ir tik daudz draugu.

Maikls nodomāja: «Man patīk šī sieviete!» — Patiesību sakot, — viņš teica, — es atnācu šodien šurp, domādams, ka atradīšu te Flēru. Es būtu priecīgs, ja jūs abas sastaptos biežāk. Viņai apkārt ir tāds troksnis, ka viņa justos laimīga, redzot mierīgu cilvēku.

—   Pateicos!

—   Vai jūs nekad neesat dzīvojusi Londonā?

—   Kopš kļuvu seši gadi veca, ne.

—   Es gribētu, lai Flēra atpūstos, žēl, ka nav kur de . . . dezertēt, — Maikls bija sastostījies; tā taču bija tikai nejauša skaņu sakrišana — un tomēr! Apjucis viņš palūkojās uz tauriņiem. — Nupat runāju ar kādu mazu koknijieti, kura SOS [44] ir Centrālā Austrālija. Bet ko jūs sakāt: vai mums ir dvēseles, kuras jāglābj?

—   Agrāk es tā domāju, bet tagad neesmu tik pārliecināta — nesen mani kaut kas pārsteidza.

— Kas?

— Redziet, esmu ievērojusi, ka dvēseles eksistencei vienmēr tic visi tie cilvēki, kam ir vai nu pavisam neglīta āriene, vai greizs deguns, vai uz āru izspiedušās acis, vai īpatns skatiens; cilvēki, kas ir samērīgi un kam nav nekādi sevišķi fiziski defekti, šķiet, nav šai jautājumā īsti ieinteresēti.

Maikla ausis sakustējās.

—   Tā ir lieliska doma, — viņš izsaucās, — goda vārds! Flēra ir brīnišķīgi samērīga, un viņa, liekas, neraizējas par dvēseli. Es tāds neesmu un, protams, raizējos. Koventgārdenas ļaudīm droši vien piemīt liels dvēselīgums. Jūs tātad uzskatāt, ka «dvēsele» rodas ķermeņa mehānisma bojājuma rezultātā — tā ir īpaša apziņa, ka visi ritentiņi nestrādā saskanīgi?

—   Jā, apmēram tā — vismaz es esmu gandrīz pārliecināta, ka tā saucamais psihiskais spēks rodas no tā.

—   Paklausieties, — bet vai jūsu dzīve ir mierīga? Pēc jūsu teorijas, mēs dzīvojam varen dvēselīgā laikmetā. Man jāpadomā par mūsu ģimeni. Kāda ir jūsējā?

— Forsaiti! Ai, tie ir pat pārāk samērīgi.

— Jā, cik man gadījies redzēt, viņiem nav nekādu īpašu fizisku defektu. Franči arī ir ārkārtīgi labi noauguši. Tā patiešām ir laba ideja, tikai lielākā daļa cilvēku, protams, skatās uz to citādi. Viņi sacītu, ka šo nesamērību rada pati dvēsele, tā liek acīm spīdēt, pagriež degunu greizi un tā tālāk; kur dvēsele sekla, tur tā nemēģina izkļūt no ķermeņa, no turienes arī rodas flegmatiskie. Es par to padomāšu. Paldies par mājienu! Atnāciet gan mūs apciemot. Sveiki! Domāju, ka tos pie loga nav vērts traucēt. Vai jūs būsiet tik laipna un pateiksiet viņiem, ka man bija jāpazūd? — Paspiedis slaidu, cimdotu roku, apveltīts ar smaidošu skatienu un pasmaidījis tam pretī, Maikls izslīdēja ārā, domādams: «Pie velna dvēseli, kur ir viņas ķermenis?»

IV

FLĒRAS ĶERMENIS

Patiesi, Flēras ķermenis šai mirklī atradās vienā no tiem grūtajiem stāvokļiem, kas pastāvīgi apdraud kompromisa principu. Tas nepārprotami atradās Vilfrīda skavās, vismaz tādā pakāpē, ka Flēra jutās spiesta sacīt:

— Nē, Vilfrīd, jūs solījāties būt rātns.

Flēras māka slidot pa plānu ledu bija patiesi uzslavas cienīga, jo vārdam «rātns» vēl piemita nozīmīgums. Tieši vienpadsmit nedēļas jaunais vīrietis bija atradies par matu no savas vēlēšanās piepildījuma, un pat tagad, kad viņš Flēru jau divas nedēļas nebija redzējis, viņu no tās šķīra divas sažņaugtas dūrītes, cieši atspiestas pret viņa krūtīm, un vārds «rātns».

Kad Flēra bija to izteikusi, Vilfrīds spēji atgrūda viņu un atslīga uz viena no senatnīgajiem sēdekļiem. Tikai sajūta, ka atkārtoties būtu muļķīgi, neļāva viņam izgrūst: «Tā tas nevar turpināties, Flēra!» Viņa to zināja. Un tomēr tas turpinājās. Tieši šis apstāklis Vilfrīdu pārsteidza vienmēr no jauna. Kā gan viņš, nožēlojamais, varēja nedēļu pēc nedēļas atkārtot viņai un sev pašam: «Tagad vai nekad!» — ja nenotika ne vienādi, ne otrādi. Vienīgi neapzinīgā sajūta, ka tikmēr, kamēr nebūs sasniegts vārds «tagad», Flēra īsti nesapratīs, ko grib, — šī sajūta deva viņam cerības. Vilfrīda paša jūtas bija tik spēcīgas, ka viņš gandrīz nīda Flēru par tās neapņēmību. Taču šai ziņā viņam nebija taisnība. Tas nebija gluži apņēmības trūkums. Flērai bija vajadzīga tā jūtu bagātība un sasprindzinājums, ko dzīvei piešķīra Vilfrīda mīla, taču viņa gribēja to saņemt bez kāda riska un zaudējumiem. Tas bija tik dabiski! Nepatikšanas radīja Vilfrīda pārliekā kaisle. Ne jau pēc viņas gribas, ne aiz viņas vainas bija uzliesmojusi šī kaisle! Un tomēr — bija reizē jauki un attaisnojami izraisīt kaisli, un bez visa tā Flēra neskaidri apzinājās, ka nebūtu «laikmetīgi» nonicināt mīlētāju, jo sevišķi tāpēc, ka dzīve viņai vienu bija atņēmusi.

Tikusi brīva, Flēra sakārtojās un teica: — Runājiet par ko prātīgu; ko jūs pēdējā laikā rakstāt?

— Šo te.

Flēra izlasīja. Sarkdama un kodīdama lūpas, viņa teica:

— Tas skan ārkārtīgi rūgti.

— Tas ir ārkārtīgi patiesi. Vai viņš kādreiz jautā,, vai jūs satiekaties ar mani?

—  Nekad.

—  Kāpēc?

—  Nezinu.

— Ko jūs atbildētu, ja viņš vaicātu? Flēra paraustīja plecus.

Dezerts klusi noteica: — Jā, tā ir jūsu nostāja. Tā tas ilgi nevar vilkties, Flēra. — Viņš stāvēja pie loga. Flēra nolika papīra lapas uz galda un paspēra soli uz viņa pusi. Nabaga Vilfrīds! Tagad, kad viņš bija mierīgs, Flērai kļuva tā žēl.

Pēkšņi viņš iesaucās: — Palieciet stāvam! Nekustieties! Viņš ir lejā, uz ielas.

Atlēkdama atpakaļ, Flēra izdvesa: — Maikls! O! Bet kā — kā viņš varēja to zināt?

Dezerts bargi noteica: — Vai jūs tiešām viņu tik maz pazīstat? Vai domājat, ka viņš nāktu šurp, ja zinātu, ka jūs esat te?

Flēra sarāvās.

—   Kāpēc tad viņš ir te?

Droši vien grib satikt mani. Izskatās, it kā viņš nespētu izšķirties. Nebīstieties, neviens viņu nelaidīs iekšā.

Flēra apsēdās; kājas bija kļuvušas gluži nespēcīgas. Ledus pēkšņi šķita drausmīgi plāns, ūdens — drausmīgi auksts.

—     Vai viņš jūs redzēja? — viņa vaicāja.

—     Nē.

Vilfrīdam galvā pazibēja doma: «Ja es būtu nelietis, es tagad varētu viņu piespiest darīt, ko gribu, vajadzētu tikai paspert soli un pamāt ar pirkstu.» Žēl, ka viņš nebija nelietis, vismaz ne tādā mērā, — viss būtu daudz vienkāršāk!

—     Kur viņš tagad ir? — jautāja Flēra.

—     Iet projām.

Viņa dziļā atvieglojumā izdvesa: — Bet tas ir dīvaini, vai ne, Vilfrīd?

— Varbūt jūs domājat, ka viņam ir mierīgs prāts? Flēra iekoda lūpā. Vilfrīds ņirgājās, tāpēc, ka viņa nemīlēja vai nespēja īsti mīlēt nevienu no viņiem. Tas bija netaisni. Viņa būtu varējusi mīlēt — viņa bija mīlējusi! Vilfrīds un Maikls — tie varēja iet pie velna!

— Es vēlētos, kaut nekad nebūtu nākusi šurp, — viņa pēkšņi sacīja. — Un es vairs nekad nenākšu!

Vilfrīds piegāja pie durvīm un atvēra tās.

— Jums taisnība.

Flēra stāvēja gluži nekustīga, zodu iespiedusi kažokādas apkaklē, skaidro skatienu cieši pievērsusi Vilfrīda sejai, lūpas stūrgalvīgi sakniebusi.

— Jūs domājat, ka esmu cietsirdīga neģēle, — viņa lēni sacīja. — Tāda es esmu — tagad. Ardievu!

Vilfrīds nesaņēma ne viņas roku, ne arī ko sacīja, viņš tikai palocījās. Viņa skatiens pauda bezgalīgu izmisumu. Drebēdama aizvainojumā, Flēra izgāja ārā. Ejot lejup pa kāpnēm, viņa dzirdēja aizveramies durvis. Nonākusi zemē, viņa apstājās šaubās. Ja nu Maikls atgriezies! Gandrīz pretī atradās galerija, kur Flēra bija pirmo reizi sastapusi Maiklu un — Džonu. Ieskriet tur! Ja Maikls joprojām kavējas mazās ieliņas galā, viņa varētu tam ar tīru sirdsapziņu pateikt, kur bijusi. Flēra palūrēja ārā. No Maikla ne vēsts! Viņa aši ieslīdēja pretējās durvīs. Pēc mirkļa galeriju slēgs — tieši četros! Flēra samaksāja šiliņu un iegāja iekšā. Viņai jāredz — katram gadījumam! Flēra stāvēja apsvērdama — izstādīti bija viena mākslinieka — Kloda Breinsa darbi! Viņa samaksāja otru šiliņu par katalogu un, iedama ārā, izlasīja: «7. nr. Nobijusies sieviete.» Tas izteica visu, un ar vieglāku sirdi viņa izsteidzās caur istabām un paņēma taksometru. Jānokļūst mājās pirms Maikla! Flēra jutās atvieglota, gandrīz jautra. Pietiek slidot pa plānu ledu! Tas neder. Vilfrīdam jābrauc projām. Nabaga Vilfrīds! Nu, nevajadzēja ņirgāties, — ko Vilfrīds zināja par viņu, Flēru? Neviens neko par viņu nezināja! Viņa bija viena šai pasaulē. Flēra atslēdza halles durvis. Maikla nebija. Apsēdusies viesistabā kamīna priekšā, viņa paņēma Voltera Neizinga jaunāko darbu un trīs reizes pārlasīja vienu lappusi. Tās saturs no atkārtotās lasīšanas nekļuva skaidrāks — tieši otrādi: Neizings bija autors, ko vajadzēja izlasīt vienā rāvienā un nolikt pie malas, citādi tā vārdi nelikās kā liega vēsma, kas rotaļājas matos, bet kā vējš, kas izpūš no smadzenēm pēdējo domu; taču starp Flēru un grāmatas vārdiem nostājās Vilfrīda acis. Līdzjūtība! Viņai neviens nejuta līdzi, kāpēc gan viņai jājūt līdzi citiem? Bez tam līdzjūtība bija blēņas, kā teiktu Emebela. Šādā stāvoklī bija nepieciešami dzelzs nervi. Bet Vilfrīda acis! Nu — viņa tās vairs neredzēs! Tās bija skaistas acis, kad smaidīja vai kad — un tas notika daudz biežāk — nolūkojās viņā ilgu pilnas, kā tagad, kad viņa lasīja teikumu: «Dziļi nopietni un burvīgā egoismā viņš neizsakāmi kaisli alka pēc viņas, kas omulīga un sārta dusēja savā rožainajā, sarežģītajā un bezgala kaprīzajā sociālās perifrāzes gliemežnīcā…»Nabaga Vilfrīds! Līdzjūtība bija blēņas, bet palika vēl lepnums! Vai viņa gribēja, lai Vilfrīds aizietu projām, domādams, ka viņa vienkārši aiz iedomības vazājusi to aiz deguna, kā amerikāņu sievietes Voltera Neizinga romānos? Vai viņa to vēlējās? Vai nebūtu laikmetīgāk un patiesi dramatiski, ja kaut reizi «ietu līdz galam», kā mēdza sacīt? Vai tad viņiem abiem nebūtu kas tāds, ko atcerēties, — Vilfrīdam tur austrumos, par kuriem viņš pastāvīgi runāja, viņai te rietumos? Uz mirkli šis plāns rada atbalsi Flēras ķermenī, kas, pamatojoties uz teoriju, kuru Maikls pašreiz apsvēra, bija pārāk skaisti samērīgs, lai slēptu sevī dvēseli. Taču kā viss, kas mirklī iepatīkas, tas ātri zaudē pievilcību. Pirmkārt: vai viņai tas patiktu? Flērai šķita, ka ne; ar vienu nemīlamu vīrieti pietika. Draudēja arī briesmas nokļūt Vilfrīda varā. Viņš bija džentlmenis, taču dega kaislē; ja kauss būs reiz nobaudīts, vai viņš būs ar mieru to nolikt? Tomēr svarīgākas par šo bija pēdējās divās trīs nedēļās uzradušās fiziska rakstura šaubas, kas gaidīja pierādījumu un lika visu aplūkot nopietni. Flēra piecēlās un pārlaida rokas pār savu ķermeni, ar nepārprotamu riebumu nodomādama, ka Vilfrīda rokas būtu varējušas darīt to pašu. Nē! Būt viņa draudzenei, viņa apbrīnas priekšmetam, bet ne par tādu cenu. Pēkšņi Flērai likās, ka Vilfrīds ir bumba, kas uzmesta uz viņas vara grīdas; domās viņa pieskrēja tai klāt, satvēra un izsvieda laukā — skvērā. Nabaga Vilfrīds! Līdzjūtība bija blēņas! Taču varēja žēlot sevi, ka jāzaudē tāds vīrietis un cerība sasniegt to modernās sievietes ideālu, ko reiz kādā vakarā viņai bija aprakstījusi Mārdžorija Ferāra, hedonistu mīlule, kuras sarkanzeltainie mati izraisīja vispārēju apbrīnu: «Mans mērķis, dārgā, ir būt par nevainojamu sievu vienam vīrietim, otram — par nevainojamu mīļāko un trešam — par nevainojamu māti — vienā laikā. Tas ir pilnīgi iespējams, Francijā tā dara.»

Bet vai tas tiešām bija tik pilnīgi iespējams, pat ja līdzjūtība bija nieki? Kā būt nevainojamai pret Maiklu, ja mazākā neuzmanība varētu atklāt, ka viņa ir nevainojama pret Vilfrīdu; kā būt nevainojamai pret Vilfrīdu, ja katra reize, kad viņa būs nevainojama pret Maiklu, līdzināsies dunča dūrienam Vilfrīda sirdī? Un ja — ja viņas fiziskā rakstura šaubas nobriedīs par drošu pārliecību, kā būt nevainojamai mātei, kad viņa vai nu mocīs divus vīriešus, vai melos tiem kā pēdējā padauza? Tas nemaz nebija tik pilnīgi iespējams! «Ja es būtu īsta francūziete . . .» prātoja Flēra.

Viņa satrūkās — atvērās durvis, un istabā ienāca tas, kura dēļ viņa nebija īsta francūziete. Viņš izskatījās ļoti drūms, it kā pēdējā laikā būtu pārāk daudz domājis. Noskūpstījis Flēru, ienācējs saīdzis apsēdās kamīna priekšā.

— Vai paliksi pa nakti, tēt?

— Ja drīkstu, — norūca Soumss. — Man ir darīšanas.

—     Vai kas nepatīkams, dārgais? Soumss it kā satrūcies pacēla acis.

—     Nepatīkams? Kāpēc lai tas būtu kas nepatīkams?

—     Man vienkārši likās, ka tev tāda seja.

Soumss nokrekstējās. — Šī Rūra! — viņš teica. — Atnesu tev gleznu — ķīniešu!

— Ai tēt! Cik jauki!

— Nekāda jaukuma nav, — sacīja Soumss, — tas ir pērtiķis, kas ēd apelsīnu.

— Bet tas taču ir brīnišķīgi! Kur tā ir — hallē? Soumss pamāja ar galvu.

Attinusi gleznu, Flēra to ienesa iekšā un, atslējusi pret nefrītzaļo dīvānu, atkāpās, un sāka aplūkot. Viņa tūlīt juta, cik vērtīgs mākslas darbs ir šis lielais, baltais pērtiķis ar brūnajām, nemierīgajām acīm. Izskatījās, ka viņa interese negaidot atrauta no ķepā sažņaugtā apelsīna. Uz pelēkā fona kā spilgti krāsu plankumi vispārējo drūmo toņu vidū iezīmējās apkārt izsvaidītās augļa mizas.

—    Tēt, tas taču ir meistardarbs — esmu pārliecināta, ka tas radies ārkārtīgi augstas kultūras laikmetā.

—    Nezinu, — teica Soumss. — Man jāiepazīstas ar ķīniešiem.

—    Bet tev nevajadzētu dot to man, tas droši vien maksā kaudzi naudas. Ņem labāk savā kolekcijā.

—    Viņi nezināja gleznas vērtību, — teica Soumss, un viņa sejā atmirdzēja tikko manāms smaids. — Es samaksāju par to trīs simtus. Būs drošāk, ja tā atradīsies te.

—    Protams, ka te tā būs drošībā. Tikai kāpēc pie mums ir drošāk nekā pie tevis?

Soumss pagriezās pret gleznu.

—    Nezinu. No šī te var iznākt nezin kas.

—    No kā, dārgais?

—    Vai vecais Monts šovakar būs te?

—    Nē, viņš vēl ir Lipinghollā.

— Nu, nav arī svarīgi — no viņa tik un tā nav nekāda labuma.

Flēra paņēma tēva roku un paspieda to.

— Pastāsti!

Soumsa sirds līksmi nodrebēja. Flēra taču gribēja zināt, kas viņu satrauc. Tomēr apziņa, ka vīrietim nepieklājas būt pļāpīgam, un bailes izrādīt savu nemieru liedza viņam atbildēt.

— Tu tikpat nesaprastu, — viņš teica. — Kur tu to kārsi?

— Manuprāt, tur. Taču jāpagaida Maikls. Soumss norūca:

— Es nupat satiku viņu pie tavās krustmātes. Vai tā viņš strādā?

«Varbūt,» Flēra nodomāja, «Maikls vienkārši gāja atpakaļ uz izdevniecību. Korkstrīta ir vairāk vai mazāk pa ceļam. Varbūt, iedams tai garām, viņš atcerējās Vilfrīdu un gribēja parunāties par kādām grāmatām.»

— O, re, kur Tings! Sveiks, mazulīt!

Ķīniešu šunelis, it kā paša likteņa sūtīts, redzot Soumsu, pēkšņi atsēdās, strupo purniņu gaisā uzslējis, ačelēm mirdzot. «Tava sejas izteiksme,» viņš it kā teica, «man patīk. Mēs piederam pagātnei, vecais vīrs, un abi varētu pastāstīt tādus brīnumus, par ko citiem acis ieplestos.»

— Jocīgs, mazs radījums, — teica Soumss, — viņš vienmēr mani pazīst.

Flēra paņēma šuneli rokās. — Nāc apskati jauno pērtiķi, draudziņ!

— Neļauj viņam to laizīt.

Flēra cieši pievilka nefrītzaļo saiti, un Ting-a-lings, nokļuvis nesaprotama zīda gabala priekšā, kas smaržoja pēc pagātnes, cēla purniņu augstāk un augstāk, it kā palīdzēdams nāsīm un ar izkārto, mazo mēlīti pūlēdamies nobaudīt savas zemes ražojumu.

— Jauks pērtiķis, vai ne, mazulīt?

«Nē,» gluži nepārprotami atrūca Ting-a-lings. «Liec mani zemē!»

Nokļuvis uz grīdas, viņš uzmeklēja vietu, kur divu paklāju starpā vīdēja varš, un klusi to nolaizīja.

— Misters Obrijs Grīns, mem!

— Hm! — novilka Soumss.

Starojot ienāca mākslinieks; viņa mirdzošie mati it kā slīdēja atpakaļ, zaļās acis klīda tālē.

— Ā! — viņš izsaucās, norādīdams uz grīdu. — Lūk, kādēļ es atnācu.

Flēra izbrīnījusies sekoja viņa rokas mājienam.

—     Ting! — viņa bargi iesaucās. — Beidz! Viņš vienmēr laiza varu, Obrij.

—     Bet cik ļoti ķīnisks! Ķīnieši prot taisīt visu, ko mēs neprotam.

—     Tēt, iepazīsties ar Obriju Grīnu! Tēvs nupat atnesa man šo gleznu. Obrij, vai tā nav īsts dārgums?

Gleznotājs stāvēja gluži nekustīgs, viņa acis vairs neklīda apkārt, mati neslīdēja atpakaļ.

— Oho! — viņš izsaucās.

Soumss piecēlās. Viņš bija gaidījis ko vīzdegunīgu, bet saklausīja izsaucienā cieņu, varbūt pat izbīli.

—     Ak, dievs, — noteica Obrijs Grīns, — šīs acis! Kur jūs to izrāvāt, ser?

—     Tā piederēja manam brālēnam — jāšanas sacīkšu cienītājam. Tā bija viņa vienīgā glezna.

— Visu cienību! Viņam katrā ziņā bijusi gaume. Soumss pārsteigts vērās gleznotājā. Doma, ka Džordžam bijusi gaume, likās viņam tīri vai neiespējama.

—     Nē, — viņš teica, pēkšņi iešaujoties prātā kādai nojautai, — viņam patika tas, ka glezna liek just baismas.

—     Tas ir tas pats! Neatceros, ka jebkur būtu redzējis tik dzēlīgu satīru par cilvēka dzīvi.

—     Nesaprotu, — Soumss sausi noteica.

—     Nu, tā taču ir lieliska alegorija, ser! Ēst dzīves augļus, izsvaidīt mizas un tikt pārsteigtam, to darot. Šā pērtiķa acis ir cilvēka dvēseles traģēdijas iemiesojums. Palūkojieties uz tām! Viņš domā, ka auglī kas slēpjas, un skumst un dusmojas, ka nevar šim noslēpumam piekļūt. Gleznai vajadzētu atrasties britu muzejā, ser, ar nosaukumu «Civilizācija bez maskas».

—     Nu, bet tā tur neatradīsies, — teica Flēra. — Tā karāsies še un sauksies «Baltais pērtiķis».

—     Tas būs gluži tas pats.

—   Ar cinismu, — Soumss strupi noteica, — jūs nekur netiksiet. Ja jūs teiktu «Mūsu laikmets bez maskas»…

—     Piekrītu, ser. Bet kāpēc skatīties uz visu šauri? Jūs taču nedomājat nopietni, ka šis laikmets ir sliktāks par citiem?

—     Ak, es nedomāju? — pārjautāja Soumss. — Es uzskatu, ka pasaule sasniedza savu augstāko punktu astoņdesmitajos gados un otrreiz vairs to nesasniegs.

Gleznotājs iegrima pārdomās.

— Tas ir ārkārtīgi interesanti. Es tad nebiju dzimis un jūs, ser, laikam bijāt apmēram manā vecumā. Jūs ticējāt dievam un braucāt diližansos.

Diližansos! Šis vārds atmodināja Soumsā kādas atmiņas, kas šķita piemērotas šim gadījumam.

— Jā, — viņš teica, — varu jums pastāstīt tādu notikumu no viņām dienām, kādu jūs tagad vis neredzēsiet. Reiz, kad es puikas gados ceļoju ar saviem radiniekiem pa Šveici, divas manas māsas nopirka melnos ķiršus. Apēdušas kādu pusduci ogu, viņas atklāja, ka visās ir mazi tārpiņi. Kāds angļu alpīnists, redzēdams, cik viņas uztrauktas, apēda visus pārējos ķiršus — apmēram divas mārciņas — ar visiem tārpiem un kauliņiem lai tikai viņas nomierinātu. Lūk, kādi toreiz bija cilvēki!

—     Vai dieniņ, tēvs!

—     Oho! Tad viņš droši vien bija tajās iemīlējies.

—     Nē, — teica Soumss, — ne sevišķi. Viņu sauca par Pauliju, un viņš nēsāja vaigubārdu.

—     Starp citu, ja runā par dievu un diližansiem, — vakar es redzēju ekipāžu.

«Būtu labāk, ja jūs būtu redzējis dievu,» Soumss nodomāja, bet neizteica to skaļi, — šī doma viņu patiesībā pārsteidza, jo viņš pats arī nebija neko tādu nekad redzējis.

— Varbūt jūs nezināt, ser, bet tagad cilvēki tic daudz vairāk nekā pirms kara — viņi atklājuši, ka tiem nav tikai ķermenis vien.

—O! — iesaucās Flēra. — Tas liek man ko atcerēties, Obrij. Vai jūs pazīstat kādus medijus? Vai es nevarētu vienu no tiem dabūt šurp? Uz tādas grīdas kā mūsējā, ja Maiklu izliktu aiz durvīm, varētu būt drošs, ka nekāda acu mānīšana nenotiks. Vai spiritisti vispār iet sabiedrība? Stāsta, ka viņi esot ārkārtīgi aizraujoši.

— Spiritisms! — norūca Soumss. — Hm…— Pat runājot veselu pusstundu, viņš nebūtu varējis izteikt savu domu vēl skaidrāk.

Obrija Grīna acis aizklīda pie Ting-a-linga. — Mēģināšu to izdarīt, ja jūs man rīt pēcpusdienā aizdosiet uz kādu stundiņu savu pekinieti. Atvedīšu viņu atpakaļ saitē un došu tam visādus gardumus.

— Kāpēc viņš jums vajadzīgs?

— Maikls atsūtīja man šodien traki apburošu, mazu modeli. Bet, ticiet vai neticiet, viņa neprot smaidīt!

— Maikls?

— Jā. Pavisam jauns tips; man radusies ideja. Viņas smaids ir līdzīgs saules staram, kas slīd pār Itālijas ieleju, bet, kad lūdzu viņu smaidīt, viņa to nespēj. Es domāju, ka jūsu pekinietis viņu varbūt sasmīdinātu.

— Vai drīkstu atnākt paskatīties? — Flēra jautāja.

—    Jā, atvediet rīt Tingu. Bet, ja es spēšu viņu pierunāt, tad viņa pozēs pavisam bez kā.

—    O! Tātad jūs palīdzēsiet man sarīkot spiritistu seansu, ja es jums aizdošu Tingu?

— To es darīšu.

—    Hm! — Soumss atkal norūca. Seansi, Itālijas saule, «pavisam bez kā»! Bija laiks doties atpakaļ pie Eldersona un mēģināt ko labot — lai šie te spēlē vijoli, kamēr Roma deg.

—    Sveiki, mister Grīn, — viņš teica, — man nav laika!

— Redzu, ser, — sacīja Obrijs Grīns.

«Redzu!» Soumss pie sevis pārmēdīja, iedams ārā.

Obrijs Grīns atvadījās pēc īsa brīža un hallē sastapās ar dāmu, kas lūdza sulainim sevi pieteikt.

Palikusi viena, Flēra atkal pārlaida roku pār ķermeni. «Pavisam bez kā» — šie vārdi atgādināja briesmas, kas draudēja no dramatiskas uzvedības.

## V FLĒRAS DVĒSELE

— Misis Vala Dārtija, mem.

Vārds, kuru nespēja izkropļot pat Koukers, iedarbojās uz Flēru kā pirksts, kas pēkšņi pielikts pie atsegta sēžas nerva. Holija! Viņa to nebija redzējusi kopš dienas, kad apprecēja ne Džonu, bet citu. Holija! Uzplūda atmiņu straume — Vonsdona, krīta kalni, grantsbedre, ābeļu dārzs, upe un birztala Robinhilā. Nē! Nebija patīkami redzēt Holiju, un Flēra teica: — Cik brīnišķīgi, ka jūs atnācāt!

—     Es šodien Grīnstrītā sastapu jūsu vīru; viņš mani ielūdza. Kāda brīnišķīga istaba!

—     Ting! Nāc iepazīties! Tas ir Ting-a-lings. Vai viņš nav lielisks? Viņš ir mazliet satraukts jaunā pērtiķa dēļ. Kā klājas Valam, kā izskatās mīļā Vonsdona? Tā bija tik brīnišķīgi mierīga.

—     Tas ir jauks, kluss stūrītis. Man tur nekad neapnīk.

—     Un…— Flēra turpināja, viegli iesmiedamās, — Džons?

—     Viņš audzē firziķus Ziemeļkarolīnā. Britu Kolumbija viņam nepatika.

—     O! Vai viņš ir precējies?

—     Nē.

—    Droši vien apprecēs amerikānieti.

—    Viņš jau vēl nav divdesmit divus gadus vecs.

—    Augstais dievs! — izsaucās Flēra. — Vai man ir tikai divdesmit viens? Es jūtos, it kā nestu uz muguras savus četrdesmit astoņus.

—    Tas tāpēc, ka jūs dzīvojat visu notikumu degpunktā un satiekaties ar tik daudziem cilvēkiem . . .

—    Un īsti nepazīstu nevienu.

—    Vai tiešām nevienu?

— Nē, to uzskata par lieku. Mēs saucamies gan vārdos, bet vispār…

— Man ļoti patīk jūsu vīrs.

— Ak jā, Maikls ir jauks. Kā klājas Džūnai?

— Es viņu vakar redzēju, viņa sameklējusi, protams, atkal jaunu gleznotāju — Klodu Breinsu. Šķiet, ka viņš ir tā saucamais veržīnists. Flēra iekoda lūpā.

— Jā, veržīnistu tagad daudz. Taču Džūna laikam domā, ka viņš ir vienīgais.

—    Jā, viņa to uzskata par ģēniju.

—    Viņa ir burvīga.

— Jā, — teica Holija, — viņa ir vispadevīgākā būtne pasaulē, kamēr ar kādu aizrāvusies. Noņemas kā vistu māte ar cālēniem, kas tikko izšķīlušies no olas. Vai jūs nekad neesat redzējusi Borisu Strumolovski?

—    Nē.

—    Nu, nevajag arī.

—    Pazīstu kādu viņa skulptūru — Maikla tēvoča krūšutēlu. Šis darbs ir pilnīgi normāls.

—    Jā, Džūna uzskatīja to par haltūru, un Strumolovskis nespēja viņai to piedot. Tā, protams, arī bija haltūra. Tikko klibais pīlēns sāk pelnīt naudu, Džūna meklē citu. Viņa ir ļoti jauka.

— Jā, — Flēra nomurmināja. — Džūna man patika. Atkal pāršļāca atmiņu straume — konditoreja, upe, mazā ēdamistaba, telpa Grīnstrītā, kur zem Džūnas zilo acu ciešā skatiena viņa bija pārmainījusi kāzu tērpu, Flēra satvēra pērtiķi un pacēla augšup.

—    Vai tā nav pati dzīve? Vai viņa to sacītu, ja iepriekš to nebūtu teicis Obrijs Grīns? Taču šai mirklī tāds apzīmējums šķita ļoti patiess.

—    Nabaga pērtiķēns! — nopūtās Holija. — Man vienmēr ārkārtīgi žēl pērtiķu. Bet glezna, manuprāt, ir lieliska.

—    Jā, es kāršu to te. Ja dabūšu vēl vienu, tad istabas iekārtojums būs pabeigts; tikai tagad neviens vairs negrib ķīniešu lietas pārdot. Šo es dabūju gadījuma pēc, nomira kāds cilvēks — Džordžs Forsaits, ziniet, tas, kas tā cienīja jāšanas sacīkstes.

—    O! — Holija klusu nopūtās. Viņa atkal redzēja savā priekšā vecā radinieka smejošās acis baznīcā, kur Flēru laulāja, dzirdēja aizsmakušo čukstu: «Vai viņa izturēs sacīkstes?» Un tiešām — vai šī glītā ķēvīte turas braši? «Es gribētu, lai viņa atpūstos, — žēl, ka nav kur dezertēt.» Bet nevar taču pieskarties tik personiskas dabas jautājumam, un Holija aprobežojas ar vispārīgu piezīmi.

—    Kā jūs visi — mūsdienu zelta jaunatne — skatāties uz dzīvi, Flēra? Kad cilvēks atrāvies no tās un divdesmit gadus nodzīvojis Dienvidāfrikā, tad šķiet, ka esi tai gluži svešs.

—    Dzīve! O, nu mēs zinām, ka to uzskata par mīklu, tomēr necenšamies vairs to uzminēt. Mēs tikai alkstam palīksmot, jo neticam, ka ir kas mūžīgs. Bet, pēc manām domām, mēs lāgā neprotam līksmoties. Mēs tikai traucamies uz priekšu un ceram ko iegūt. Ir, protams, māksla, taču lielākā daļa no mums nav mākslinieki; bez tam ekspresionisms — Maikls saka, ka tam nav nekāda satura. Mēs daudz pļāpājam par to, bet, manuprāt, Maiklam taisnība. Es satiekos ar bezgala daudziem rakstniekiem un gleznotājiem; viņi skaitās ļoti interesanti.

Holija izbrīnījusies klausījās. Kas būtu domājis, ka šī meitene redz! Varbūt viņa redz nepareizi, tomēr redz!

—    Bet jums taču ir jautri? — viņa vaicāja.

—    Redziet, man patīk iegūt skaistas lietas un iepazīties ar interesantiem cilvēkiem; man patīk redzēt visu, kas ir jauns un vērtīgs vai šai mirklī šķiet vērtīgs. Taču diemžēl fakts paliek fakts, ka nekas nav mūžīgi jauns. Es, redziet, nepiederu ne pie hedonistiem, ne «jaunās ticības piekritējiem».

— Jaunās ticības piekritējiem?

— Ā, jūs neesat dzirdējusi — tā ir it kā dziedniecība ar ticības palīdzību, ne tieši pēc vecā principa: «Dievs ir mīlestība, un mīlestība ir dievs,» — bet tāds kā maisījums no gribasspēka, psihoanalīzes un ticības, ka rīt viss būs labi, ja vien tu būsi par to pārliecināts. Jūs droši vien esat ar viņiem sadūrusies. Viņi to visu ņem briesmīgi nopietni.

—    Es zinu, — teica Holija, — viņiem spīd acis.

—    Droši vien. Es viņiem neticu — es neticu nevienam un nekam — vismaz pārak ne. Vai tad iespējams ticēt?

— Nu, bet vienkāršie ļaudis un grūts darbs?

Flēra nopūtās. — Jā, jā. Piemēram, Maikls — viņš nav samaitāts. Dzersim tēju, jā? Vai gribi tēju, Ting? — un, ieslēgusi elektrību, Flēra pazvanīja.

Kad negaidītā viešņa bija aizgājusi, viņa kā sastingusi sēdēja kamīna priekšā. Šodien, kad viņa bija gandrīz atdevusies Vilfrīdām! Tātad Džons nebija precējies! Protams, tas neko neizmainīja! Dzīvē nenotiek tā, kā raksta grāmatās. Un vispār visām šīm jūtām tikai uzspļaut! Pietiek! Flēra atmeta atpakaļ matu cirtas un, padabūjusi āmuru un naglu, ķērās pie baltā pērtiķa. Vislabāk tas izskatīsies starp abiem tējas trauku skapīšiem ar to krāsainajām perlamutra inkrustācijām. Tā kā viņa nevarēja dabūt Džonu, tad kāda nozīme — Vilfrīds vai Maikls, abi vai neviens? Jāapēd apelsīns, kas rokā, un jāaizsviež mizas! Un pēkšņi viņa ieraudzīja, ka Maikls atrodas istabā. Viņš bija ienācis ļoti klusi un stāvēja pie kamīna, sievai aiz muguras. Flēra aši pavērās viņā un teica:

— Te bija ienācis Obrijs Grīns sakarā ar modeli, ko tu viņam esot nosūtījis, un Holija — misis Vala Dārtija, — viņa teica, ka esot tevi satikusi. O! Un tēvs atnesa mums šo gleznu. Vai tā nav lieliska?

Maikls klusēja.

— Vai kas noticis, Maikl?

—    Nē, nekas. — Viņš piegāja pie pērtiķa. Stāvēdama vīram aizmugurē, Flēra pētīja viņa profilu. Instinkts viņai iečukstēja, ka notikusi kāda pārmaiņa. Vai viņš galu galā tomēr redzējis, ka viņa ieiet pie Vilfrīda vai arī iznāk ārā?

—    Tas nu gan ir pērtiķis! — Maikls noteica. — Starp citu, vai tev ir kādas liekas drēbes, ko tu varētu iedot kāda nabaga puiša sievai, ne pārāk lepnas?

Flēra mehāniski atbildēja: — Jā, protams! — tai pašā laikā visu drudžaini pārlikdama.

— Vai tu varētu tās atlikt atsevišķi? Es pats arī šo to atdošu viņam, tad varētu aizsūtīt visu reizē.

Jā! Maikls bija gluži citāds — it kā viņam iekšā būtu pārtrūkusi kāda atspere. Flēru pārņēma nelabums. Maikls nebija jautrs. Tas bija tikpat kā kad aukstā dienā kamīnā nodzistu uguns. Un varbūt pirmo reizi mūžā Flēra sajuta, ka Maikla jautrība viņai ir patiesi svarīga. Viņa vēroja, kā tas paņem Ting-a-lingu un apsēžas. Piegājusi vīram no mugurpuses, Flēra paliecās uz priekšu, skardama ar matiem Maikla vaigu. Taču Maikls nepaberzēja savu vaigu pret viņējo, bet sēdēja gluži nekustīgs, un Flēras sirds sažņaudzās ļaunā nojautā.

—    Kas noticis? — viņa pielabinādamās vaicāja.

—    Nekas!

Viņa saņēma Maiklu aiz ausīm.

— Ir gan. Tu laikam kaut kādi esi uzzinājis, ka es biju pie Vilfrīda?

— Kāpēc gan ne? — viņš ledainā mierā atteica. Flēra atlaida vīra ausis un izslējās.

— Tas bija tikai tāpēc, lai pateiktu, ka vairs nevaru ar viņu satikties. Šī puspatiesība likās viņai pašai pilnīga. Maikls pēkšņi pacēla acis, viņa lūpas nodrebēja, viņš paņēma Flēras roku.

— Ir jau viss labi, Flēra. Tev jārīkojas tā, kā tev gribas,— tu zini. Citādi tas nebūs godīgi. Es par daudz ieēdu brokastīs.

Flēra atkāpās uz istabas vidu.

— Tu esi vienkārši dievišķīgs, — viņa lēni noteica un izgāja ārā.

Augšstāvā viņa, dvēselē dziļi samulsusi, izmeklēja apģērbus.

## VI MAIKLS DABŪ «PA KAKLU»

Izmeklējies Flēru Grīnstrītā, Maikls, neizlēmis, kur iet, devās atpakaļ pa Pikadiliju un, paklausīdams vienam no tiem impulsiem, kas dzen cilvēkus uz vietām, kur mīt viņu nemiera cēlonis, iegriezās Korkstrītā.. Mirkli viņš pastāvēja Vilfrīda — vientuļnieka mītnes priekšā.

«Nē,» viņš beidzot nodomāja, «desmit pret vienu, ka Vilfrīds nav mājās, un, ja arī ir, tad divdesmit pret vienu, ka es panākšu tikai pārmaiņas uz slikto pusi, ja vispār ko panākšu!»

Viņš pašlaik lēni soļoja Bondstrītas virzienā, kad maza, tieviņa dāma, nākdama no klusās ielas un lasīdama, no mugurpuses uzskrēja viņam virsū.

— Kāpēc jūs neskatāties, kur ejat? O! Jūs? Vai jūs neesat tas jauneklis, kas apprecēja Flēru Forsaitu? Esmu viņas māsīca Džūna. Šķiet, es viņu nupat redzēju. — Dāma pavēcināja roku ar katalogu kā putns spārnu. — Iepretī manai galerijai. Viņa iegāja kādā namā, citādi es būtu viņu uzrunājusi — man labprāt gribētos atkal Flēru satikt.

Namā! Maikls sāka meklēt savu portsigāru. Cieši sažņaudzis to rokā, viņš palūkojās augšup. Mazās lēdijas zilās acis, neslēpti pētījot, slīdēja pār viņa seju.

— Vai jūs abi esat laimīgi? — viņa jautāja. Maikla pieri pārklāja auksti sviedri. Viņam uzmācās mokpilna sajūta, ka viņi sajukuši prātā — kā mazā lēdija, tā viņš pats.

— Kā jūs, lūdzu, teicāt? — viņš noelsās.

— Ceru, ka esat. Viņai gan vajadzēja apprecēt manu jaunāko brāli, taču es ceru, ka jūs esat laimīgi. Viņa ir glīts bērns.

Juzdams trulas sāpes no apdullinošo triecienu krusas, Maikls tomēr pārsteigts aptvēra, ka mazā sieviete, acīm redzot, nemaz neapzinās savu nežēlību. Viņš dzirdēja nošņirkstam savus zobus un nomāktā balsī vaicāja:

— Kas tad jūsu jaunākais brālis bija?

— Kā! Džons — vai tad jūs nepazināt Džonu? Protams, viņš bija par jaunu un Flēra tāpat. Bet viņi bija iemīlējušies līdz ausīm — senais ģimenes naids visu izjauca. Nu, tas tagad jau tālu pagātnē. Es biju jūsu kāzās. Ceru, ka esat laimīgi. Vai redzējāt Kloda Breinsa izstādi manā galerijā? Viņš ir ģēnijs. Es gribētu te ieiet apēst kādu pīrādziņu. Vai nenāksiet man līdzi? Jums vajadzētu iepazīties ar viņa darbiem.

Džūna apstājās pie konditorejas durvīm. Maikls pielika roku pie sirds.

— Pateicos, — viņš sacīja, — man nupat tika krietns pīrāgs, patiesību sakot, divi. Atvainojiet!

Mazā lēdija satvēra viņa otro roku.

— Nu, ardievu, jauno cilvēk! Priecājos, ka jūs sastapu. Jūs neesat skaists, bet man patīk jūsu seja. Pasveiciniet no manis to bērnu! Jums vajadzēja gan iet apskatīt Klodu Breinsu. Viņš ir patiesi ģēnijs.

Stāvēdams kā pārakmeņojies durvju priekšā, Maikls vēroja Džūnu pagriežamies, ieejam iekšā un ar savām straujajām, putna lidām līdzīgajām kustībām iztraucējam konditorejas apmeklētājus. Tad viņš devās tālāk, kodīdams neaizdedzināto cigareti, apstulbis kā bokseris, ko pirmais trieciens gandrīz nogāzis no kājām, kamēr otrs atkal izslējis taisnu.

Flēra pie Vilfrīda — šai brīdī viņa dzīvoklī tur augšā — varbūt viņa skavās! Maikls ievaidējās. Kāds tukls jauns vīrietis jaunā cepurē, to dzirdot, pasitās sāņus. Nē! To viņš nekad nevarēs izciest! Viņam jāaiziet! Viņš bija ticējis, ka Flēra ir godīga. Divkārša dzīve! Iepriekšējā naktī viņa bija tam uzsmaidījusi. Ak, dievs! Maikls metās pāri ielai uz Grīnparku. Kāpēc viņš nebija palicis stāvam ielas vidū un ļāvis kādai mašīnai sevi sabraukt? Un šīs vājprātīgās jaunākais brālis — Džons — ģimenes naids? Viņu pašu Flēra paņēmusi tikai tāpēc, ka otru nevarēja dabūt, — bez mīlestības — tā otra vietā! Maikls tagad atcerējās, kā Flēra kādā naktī Meiplderhemā bija teikusi: «Pienāciet vēlreiz, kad es zināšu, ka nevaru dabūt to, ko vēlos.» Tad tāda bija vēlēšanās, ko viņa nevarēja piepildīt! Aizvietotājs! «Jautri,» viņš nodomāja, «ak, cik jautri!» Kas tādā gadījumā ko brīnīties! Vai viņai nav vienalga? Viens vai otrs. Nabadzīte! Viņa nekad nebija neko teikusi — nekad nebija bildusi ne vārda! Kā to uzskatīt — par cildenumu vai nodevību? «Nē,» Maikls nodomāja. «Ja arī viņa būtu pasacījusi, no tā nekas nemainītos — es viņu ņemtu, vienalga, par kādu cenu. Viņa rīkojās cildeni, man nestāstīdama.» Bet kāpēc viņš nebija par to dzirdējis no kāda cita? Ģimenes naids? Šie Forsaiti! Viņš nesatikās ne ar vienu, izņemot Veco Forsaitu; un Vecais Forsaits bija mēmāks par zivi. Jā! Nu viņš bija dabūjis pa kaklu! Un Maikls atkal ievaidējās, parka vientulīgā mijkrēšļa apņemts. Priekšā neapgaismota un drūma iznira milzīgā Bakinghemas pils. Atcerējies beidzot savu cigareti, Maikls apstājās, lai uzrautu sērkociņu, un ievilka dūmus dziļi plaušās, pirmo reizi sajuzdams it kā vieglu mierinājumu.

— Vai jūs nevarētu mums ziedot kādu cigareti, mister?

Neskaidrs stāvs ar patīkamu, skumju seju parādījās pie Austrālijas statujas, kuras pārpilnības atribūti bija tik pretīgi.

— Protams, — teica Maikls, — ņemiet visu. — Viņš izkratīja portsigāra saturu vīrieša rokā. — Ņemiet portsigāru arī — «atmiņas par Vestminsteru», — dabūsiet par to trīsdesmit šiliņus. Labu veiksmi! — Maikls steidzīgi devās tālāk. Tikko dzirdams: — Paklausieties, mister! — noskanēja viņam pakaļ, taču viņš nelikās to dzirdam. Līdzjūtība bija blēņas! Jūtas — nieki! Vai iet mājās un gaidīt, kamēr Flēra būs . . . beigusi un atgriezīsies? Nu, nē! Maikls pagriezās uz Čelsijas pusi, soļodams tik ātri, cik vien kājas nesa. Apgaismotie veikali, lielais, drūmais Ītonas skvērs, Česteras skvērs, Slounskvērs, Kingsrouda — tālāk, tālāk! Tā bija briesmīgāka par ierakumiem, daudz briesmīgāka — šī seksuālā, kā skorpiona kodiena satracinātā greizsirdība! Jā, un viņš justos vēl sliktāk, ja nebūtu nācis otrs trieciens. Apziņa, ka Flēra mīlējusi šo brālēnu un Vilfrīds viņai varbūt neko nenozīmē, bija mazāk sāpīga. Nabadzīte! «Nu, bet ko tagad?» Maikls domāja. Kā izturēties grūtā brīdī, vētrā un negaisā? Ko darīt? Ko cilvēki bija darījuši karā? Šā vai tā piespiedušies neuzskatīt paši sevi par tik briesmīgi svarīgiem, samierinājušies, kļuvuši fatālisti, iestāstījuši sev kā sentimentālos romānos: «Kaut arī es miršu, Anglija dzīvos.» Un dzīvē? Vai tur bija citādi? «Mirsti, bet nepadodies!» Tās varbūt bija muļķības, taču, kad esi notriekts zemē, piecelies! Visums ir liels, cilvēks — mazs! Kaisle, greizsirdība — vai tās tiešām spēja izsist no līdzsvara, kā apgalvoja Neizings un Siblijs, un Linda Frū? Vai vārds «džentlmenis» bija tukša skaņa? Tiešām tukša skaņa? Vai cilvēks spēja ciest un savaldīties, jeb vai tas izlaidās tiktāl, ka kauca un kāvās?

«Nezinu,» Maikls domāja, «nezinu, ko darīšu, kad viņu ieraudzīšu, — vienkārši nezinu. Vakara krēslas tēraudainais zilums, kailās platānas, platā upe, saltais gaiss! Maikls pagriezās uz māju pusi. Drebuļu kratīts, viņš atvēra parādes durvis un, drebuļu kratīts, iegāja viesistabā…

Kad Flēra bija uzgājusi augšā un atstājusi Maiklu vienatnē ar Ting-a-lingu, viņš nezināja, vai tic sievai vai ne. Ja tā visu laiku bija slēpusi no viņa to otro notikumu, tad tā spēja noslēpt jebko. Vai Flēra bija sapratusi viņa vārdus; «Tev jārīkojas tā, kā tev gribas, — citādi nebūs godīgi.» Viņš to bija teicis gandrīz mehāniski, bet šie vārdi bija taisnīgi. Ja Flēra viņu nekad nebija mīlējusi, pat ne drusku, tad viņam nebija arī nekad bijušas tiesības ko gaidīt; viņš visu laiku bija kā ubags saņēmis no sievas žēlastības dāvanas. Nekas nespēja piespiest cilvēku arī turpmāk dot šādas dāvanas, un nekas nespēja piespiest otru turpmāk tās pieņemt — vienīgi sāpīgās alkas, šīs tik dziļi sāpīgās alkas!

— Ak tu mazais džin! Mazais, laimīgais vardulēn! Atdod man drusku no savas lēnprātības, tu ķīniešu atomiņ! — Ting-a-lings pavērās ar savām acu podziņām augšup. «Tad, kad jūsu civilizācija būs tikpat veca kā manējā,» tās šķita sakām. «Līdz tam pakasiet man zem apkakles.»

Un, ielaizdams pirkstus dzeltenajā vilnā, Maikls domāja: «Saņem sevi rokās! Cilvēks dienvidpolā, uznākot pirmajam sniegputenim, nedīc: «Gribu mājās! Gribu mājās!» — viņš iztur. Nu, nav ko čīkstēt!» Maikls nolika Ting-a-lingu zemē un devās uz savu darbistabu. Te bija manuskripti, par kuriem Denbija un Vintera recenzenti jau bija sacījuši: «Iespiest nav izdevīgi, bet darbs pamatīgs, pelna uzmanību.» Maikla uzdevums bija pievērst šo uzmanību, Denbija — noraidīt manuskriptu ar vārdiem: «Aizrakstiet viņam (vai viņai) pieklājīgu vēstuli, sakiet, ka mēs esam dziļi ieinteresēti un nožēlojam, ka nevaram to izdot, — ceram, ka mums tiks piešķirta patīkamā iespēja iepazīties ar autora nākamo mēģinājumu un tā tālāk. Viss!»

Maikls aizdedza galda lampu un izvilka manuskriptu, ko bija jau iesācis lasīt:

Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt,

jo kur atkāpties nav!

Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt,

jo kur atkāpties nav!

Melno sulaiņu dziesmiņa no « Pollijas»[45] bija vienīgais, kas viņam nemitīgi skanēja ausīs. Pie velna! Jāizlasa šis gara ražojums! Ar grūtībām Maikls pabeidza nodalu. Tagad viņš atcerējās. Manuskriptā visu laiku bija runa par vīrieti, kas, zēns būdams, redzējis kādā pretējā nama telpā pārģērbjamies istabmeitu; šī skata ietekme bija tik dziļa, ka pēc apprecēšanās vīram pastāvīgi bija jācīnās pret savu tieksmi kļūt neuzticīgam ar sievas kalponēm. Maikla lasītajā vietā šis komplekss tieši tika atklāts, un autors gatavojās to noskaidrot. Atlikušajā manuskripta daļā būs, bez šaubām, parādīts, kā tas notiek. Autors pēc labākās sirdsapziņas sīki jo sīki iztirzāja visus fiziskos pārdzīvojumus, kurus noklusēt skaitījās mazdūšīgi un viktoriāniski. Pamatīgs darbs — un nav vērts ar to vēl vairāk laiku tērēt! Vecajam Denbijam Freids bija apnicis līdz kaklam, un šoreiz Maiklu nekaitināja fakts, ka viņa vecākajam kompanjonam taisnība. Viņš iebāza freidista gara ražojumu atpakaļ atvilktnē. Pulkstenis septiņi. Vai pateikt Flērai, kas viņam stāstīts par tās brālēnu? Kāpēc? Tas taču neko nespēja labot. Ja vien viņas vārdi par Vilfrīdu būtu patiesība! Maikls piegāja pie loga — augšā zvaigznes, apakšā svītras, pagalmu un dārzu svītras. «Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt, jo kur atkāpties nav!»

— Kad ieradīsies jūsu tēvs? — kāda balss ievaicājās. Vecais Forsaits! Ak, dievs! Ak, dievs!

—    Domāju, ka rīt, ser. Ienāciet! Manuprāt, jūs vēl neesat redzējis manu alu.

—    Nē, — teica Soumss. — Omulīga! Karikatūras. Vai nu vajadzētu tādu draņķi krāt!

—    Bet tās nav mūslaiku izgudrojums, ser, tā ir atdzimusi māksla.

—    Ņirgāšanās par saviem tuvākajiem — man tās nekad nav patikušas. Karikatūras plaukst tikai tad, kad pasaulē viss iet juku jukām un cilvēki neprot vairs taisni skatīties uz lietām.

—    Goda vārds! — izsaucās Maikls. — Labi pateikts. Vai neapsēdīsieties, ser?

Soumss apsēdās, pa paradumam sakrustodams kājas. Slaids, sirms, noslēgts — aizvērta grāmata, glīti iesieta! Kāds bija viņa komplekss? Taču vienalga: lai kāds tas bija, viņš to nekad neizrādīja. Neko tamlīdzīgu nevarēja pat iedomāties.

— Es neņemšu projām savu Goiju, — Soumss ļoti negaidīti noteica, — uzskatiet to par Flēras īpašumu. Vispār, ja tikai es zinātu, ka jūs abi domājat par nākotni, tad darītu vairāk, lai jūs nodrošinātu. Manuprāt, pēc dažiem gadiem mantojuma nodoklis sakāps tik augstu, ka nebūs nozīmes neko novēlēt.

Maikls sarauca pieri. — Man gribētos, lai jūs, ser, reiz par visām reizēm saprastu, ka to, ko jūs darāt Flēras labā, jūs darāt tikai viņai. Es, kad vien man ienāks prātā, varu kļūt līdzīgs Epikūram — iztikt ar maizi un svētku dienās piekost gabaliņu siera.

Soumss pacēla vērīgo skatienu. — Zinu, — viņš sacīja. — Esmu to vienmēr zinājis.

Maikls palocījās.

—    Šī zemes īpašumu cenu krišanās laikam devusi jūsu tēvam pamatīgu triecienu?

—    Jā, viņš runā gan, ka būšot jāsāk tirgoties ar ziepēm vai automobiļiem, bet es nebrīnītos, ja viņš muižu ieķīlātu vēlreiz un vilktu atkal tālāk.

—    Tituls bez muižas, — teica Soumss, — ir kas nedabisks. Viņam labāk vajadzētu pagaidīt, kamēr es nomiršu, protams, ja vien es ko atstāšu. Bet uzklausiet, kas mani nespiež. Vai tad jūsu abu kopdzīve ir laimīga, ja jums nav bērnu?

Maikls mirkli vilcinājās.

—    Cik atceros, — viņš lēni sacīja, — mēs nekad neesam tā īsti strīdējušies vai darījuši ko tamlīdzīgu. Es Flēru esmu vienmēr ārkārtīgi mīlējis un mīlu arī tagad, bet jūs zināt labāk par mani, ka pacēlu tikai sasistas drumslas.

—    Kas jums to stāstīja?

—    Šodien — mis Džūna Forsaita.

—    Šī neiespējamā sieviete! — izsaucās Soumss. — Viņa vienmēr jaucas, kur nevajag. Bērnišķīga aizraušanās — kopš tās bija pagājis jau labs laiks, kad jūs precējāties.

—    Bet tā bija dziļa, ser, — Maikls klusi noteica.

—    Dziļa, — vai nu tādā vecumā spēj to novērtēt? Dziļa? — Soumss brīdi apklusa. — Jūs esat krietns cilvēks — es to zināju no paša sākuma. Esiet pacietīgs — lūkojieties nākotnē!

— Jā, ser, — teica Maikls, kā sastindzis savā krēslā, — ja spēšu.

— Man viņa ir viss, — strupi norūca Soumss.

— Man arī — un tas nesniedz ne mazāko atvieglojumu.

Grumba starp Soumsa uzacīm kļuva dziļāka.

— Varbūt ne. Bet turiet viņu! Tik viegli, cik jums tīk, tikai turiet! Viņa ir jauna. Viņa svaidīsies; bet tas viss ir blēņas.

«Vai viņš par otro sarežģījumu zina?» domāja Maikls.

— Man ir pašam savas rūpes, — turpināja Soumss, — bet tās ir sīkums pret to, ko es justu, ja ar Flēru notiktu kas nelabs.

Maiklā iekvēlojās neierasta līdzjūtība pret šo atturīgo sirmgalvi.

—    Darīšu visu, ko varēšu, — viņš klusi sacīja, — bet es, protams, neesmu Zālamans.

—    Man ir raizes, — teica Soumss, — man ir raizes. Katrā ziņā bērns — nu, bērns būtu zināms — zināms nodroš…— viņš sastomījās, vārds nebija īsti. . .

Maikls sastinga.

— Šai ziņā es neko nevaru sacīt. Soumss piecēlās.

— Nē, — Soumss domīgi noteica, — protams, ne. Laiks pārģērbties.

Pārģērbties, paēst pusdienas un pēc pusdienām gulēt — gulēt, sapņot! Un kādi gan būs sapņi, kas viņu apciemos?!

Ejot uz savu ģērbistabu, Maikls uzdūrās Koukeram; kalpotājs izskatījās nelaimīgs.

—    Kas noticis, Kouker?

—    Mazais šunelis, ser, viesistabā vēma.

—    Pie joda! Vai tiešām?

—    Jā, ser. Laikam kāds viņu tur atstājis vienu. Pret viņu jābūt briesmīgi uzmanīgam, ser. Es vienmēr saku: tas nav nekāds vienkāršs šunelis . . .

Pie pusdienu galda, it kā nožēlodams, ka aplaimojis jaunos ar savu padomu un vēl divām gleznām vairāku tūkstošu mārciņu vērtībā, Soumss uzsāka risināt tādu pašu sarunu kā Džeimss savos ziedulaikos. Viņš runāja par frančiem, par markas krišanu, par valsts aizņēmumu obligāciju vērtības celšanos, par stūrgalvīgo gleznu tirgotāju Dumetriusu, kas negrib pārdot kādu Konstebla [46] mākoņu ainavu, kura Soumsam vajadzīga, turpretī Dumetriusam ne, bet pie kuras grieķis ietiepīgi turas, tikai lai dabūtu prasīto cenu, ko Soumss i nedomā maksāt. Viņš runāja par nepatikšanām, kādās droši vien iedzīvosies Savienotās Valstis ar savu jauko sauso likumu. Ietiepīgi zeļļi. Ieņemas ko galvā un skrien ar pieri pret mūri. Viņš pats nedzer tikpat kā nemaz, bet viņam patīk apzināties, ka to drīkst darīt. Amerikāņiem patīk apzināties, ka viņš to nedrīkst darīt, un tā ir, tirānija. Iedomājas sevi par pavēlniekiem. Viņš nebrīnītos, ja tur visi sāktu dzert. Kas attiecas uz Tautu savienību, tad šorīt to kāds vīrietis saslavējis līdz debesīm. Bet tas numurs neies cauri — šķiest naudu un kārtot lietas, kas nokārtotos pašas no sevis, to jau gan, bet izdarīt ko patiesi nozīmīgu — kā iznīcināt boļševismu vai indīgās gāzes, — tas tiem zeļļiem nav pa spēkam, un izlikties, ka viņi to spētu, ir gatavās blēņas. Parasti klusam cilvēkam tas bija gandrīz rekords runāšanā un gaužām noderēja abiem jaunajiem ļaudīm, kas to vien vēlējās, lai Soumss turpina runāšanu un viņi paši var domāt par ko citu. Ting-a-linga izturēšanās bija vienīgais otrais sarunu temats. Flēra uzskatīja, ka vainīga vara grīda, bet Soumss — ka Tings skvērā ko ieēdis, — suņi vienmēr kampj pēc visa, ko tik redz. Maikls izteica domas, ka tas esot vienkārši ķīniski — protestēt pret to, ka nebijis neviena, kas varētu vērot viņa pašapmierinātību. Ķīnā esot četrsimt miljonu cilvēku, kas vērojot cits cita pašapmierinātību. Ko gan varētu sagaidīt no ķīnieša, kurš pēkšņi tiktu pārcelts uz Gobi tuksnesi? Tas noteikti arī vemtu.

«Mums kur atkāpties nav; vai nu uzveikt, vai mirt, jo kur atkāpties nav!»

Kad Flēra viņus atstāja, abi juta, ka patlaban nespēs panest viens otra sabiedrību, un Soumss sacīja: — Man šis tas jāparēķina — iešu uz savu istabu.

Maikls piecēlās. — Vai nevēlaties izmantot manu alu, ser?

— Nē, — teica Soumss, — man jāsakopo domas. Pasakiet manā vietā Flērai ar labu nakti.

Maikls palika, smēķēdams un vērodams porcelānā veidotos spāņu augļus. Šos te baltais pērtiķis vis nevarētu apēst un nevarētu arī aizsviest projām mizas! Vai viņa dzīves augļi arī nākotnē pārvērtīsies porcelānā? Dzīvot vienā mājā ar Flēru kā diviem svešiniekiem? Dzīvot kā tagad, kad jūties svešinieks, pat nevēlams svešinieks? Aiziet un iestāties aviācijā vai «Bērnu glābšanas armijā»? Kurš no šiem trim lēmumiem būtu vismazāk nožēlojams? Maikla cigāra pelni izauga gari, nokrita, nespēdami noturēties, un atkal izauga; porcelāna augļi kaitināja viņu ar savu mirdzumu un kvēli; Koukers pabāza galvu pa durvīm un atkal atrāvās atpakaļ. (Kungam slikts garastāvoklis — kungs bija labs cilvēks!) Maiklu gaidīja izšķirošs lēmums, nezin kur, nezin kad — ne viņa paša, bet Flēras lēmums. Viņš bija pārāk nelaimīgs un samulsis, lai zinātu, ko grib; turpretī Flēra zinās. Viņas rīcībā ir ziņas, kas vienīgās ļauj lemt par Vilfrīdu, par to brālēnu, par viņas pašas rīcību un jūtām. Jā, lēmums nāks, bet vai tam būs kāda nozīme šai pasaulē, kur līdzjūtība ir blēņas un vienīgā derīgā filozofija — ķīniešu filozofija?

Tikai nevemt viesistabā, pūlēties turēt galvu augšā, pat ja nav neviena, kas redz, cik nozīmīga persona tu esi!

Maikls bija gulējis, un guļamistabā gandrīz tumšs. Pie gultas, kas baltoja. Pavisam tuvu jautās kāds smaržīgs, liegs siltums; klusa balss teica: — Tā esmu es. Ļauj man ielīst tavā gultā, Maikl. — Kā bērns — kā bērns! — Maikls izstiepa rokas. Baltais, siltais tēls ieslīdēja tajās. Matu cirtas aizspieda lūpas, balss čukstēja ausī: — Es taču nebūtu nākusi, ja tur…ja tur kas būtu bijis, vai ne? — Maikla sirds, neprātīga, samulsusi, sitās pret Flēras krūtīm.

## VII «KAILA»

Tonijs Bikets pēc jaukās pēcpusdienas bagātīgās maltītes bija labā garastāvoklī. Baloni viņam gāja no rokas, un viņš devās mājup, juzdamies kā uzvarētājs.

Arī Viktorīnas vaigos bija sārtums. Noklausījusies, kā vīrs pavadījis pēcpusdienu, viņa attēloja savējo. Tikai patiesības vietā viņa runāja melus — neteica ne vārda par Denbiju un Vinteru, par džentlmeni ar slīdošo smaidu, par Grand Marnier, par priekšlikumu ļaut sevi gleznot «pavisam bez kā». Viktorīnai nebija sirdsapziņas pārmetumu. Tas bija viņas noslēpums, viņas pārsteigums; ja viņa piespiedīs sevi pozēt «pavisam bez kā» — tas vēl nebija izlemts— un varēs sapelnīt biļetes naudu, nu, tad viņa Tonijam pasacīs, ka laimējusi zirgu skriešanās sacīkstēs. Tovakar viņa ne vienreiz vien ievaicājās:

— Vai es patiešām esmu briesmīgi vāja, Tonij? Man tā gribas kļūt resnai.

Bikets, joprojām noraizējies, ka Viktorīnai nav tikusi bagātīgā maltīte, papliķēja viņai maigi pa muguru un teica, ka drīz uzbarošot savu sieviņu apaļu kā pūpolu, bet kā, to viņš nepaskaidroja.

Naktī abi sapņoja par ziliem tauriņiem, lai no rīta atkal ieraudzītu salto gāzes liesmu un brokastīs dzertu kakao un ēstu sviestmaizi. Migla! Tā aprija Biketu Viktorīnas acu priekšā desmit jardu attālumā no durvīm. Dusmīgu prātu viņa atgriezās guļamistabā. Kas gan tādā miglā pirks balonus? Viņš būtu ar mieru darīt — vienalga, ko, lai tikai Tonijam vairs nebūtu visas šīs drēgnuma pilnās dienas jāstāv tur! Atkal izģērbusies, Viktorīna kārtīgi nomazgājās, gadījumā ja . . . Viņa bija tikko beigusi, kad dzīvokļa saimniece paziņoja, ka atnācis kāds izsūtāmais. Tas bija atnesis milzīgu, misteram Biketam adresētu saini līdz ar zīmīti. Viktorīna izlasīja:

Mīļais Biket, te būs ārējā čaula. Ceru, ka tā noderēs.

Jūsu Maikls Monts.

Drebošā balsī Viktorīna teica zēnam:

— Pateicos, viss kārtībā! Te būs divi pensi par jūsu pūlēm.

Kad zēna skaļā svilpošana izgaisa miglā, Viktorīna sajūsmā nometās pie «ārējās čaulas». Vīriešu apģērbus no sieviešu drānām nodalīja zīdpapīrs. Zils uzvalks, velūra cepure, pāris brūnu kurpju, trīs pāri zeķu ar diviem caurumiņiem, četri krekli, tikai aproces drusku apspurojušās, divas melnbaltas kaklasaites, sešas apkaklītes, ne gluži jaunas, daži kabatas lakatiņi, divas brīnišķi biezas vestes, divi pāri apakšbikšu un brūns mētelis ar jostu — tikai ar diviem trim jaukiem, maziem traipiņiem. Viktorīna pielika zilo uzvalku sev pie rokām un kājām, bikšu staras un piedurknes būs tikai pāra pirkstu platumā jāieņem. Viņa sakrāva visu kaudzē un godbijīgi ķērās pie bagātības, kura vīdēja zem zīdpapīra. Brūna, adīta kleita ar mazām, caurspīdīgām, dzeltenām podziņām — tīra, nesaburzīta. Kā gan varēja atdot tādu lietu! Brūna samta cepurīte ar mazu, zeltbrūnu spalvu pušķīti. Viktorīna uzlika to galvā. Sārta korsete, tikai mazlietiņ pabalojusi, sniedzās pirkstus trīs virs jostasvietas un pirkstus piecus zem tās, un sārtas zīda lentītes un gumijas bija tīrais sapnis! Nespēdama noturēties pretī kārdinājumam, Viktorīna aplika arī zeķturi. Divi pāri brūnu zeķu, brūnas kurpes, divi apakšsvārki, adīta jaka. Balta zīda blūze ar caurumiņu vienā piedurknē, ceriņkrāsas linaudekla svārki, kam mazgājot bija mazliet nogājusi krāsa; pāris gaišsārtu zīda biksīšu; un zem visa tā gandrīz melnbrūns mētelis, garš, silts, mīlīgs, ar lielām, nefrītzaļām pogām, un kabatā tam seši mazi mutautiņi. Viktorīna dziļi ievilka krūtīs saldo smaržu — ģerānijas.

Viņu sagrāba vesels domu virpulis. Apģērbti, apauti, apgādāti ar visu — zilie tauriņi — saule! Trūka tikai naudas biļetēm. Un pēkšņi Viktorīna redzēja sevi stāvam kailu ar slīdošo skatienu apveltītā džentlmeņa priekšā. Un kas par to? Nauda!

Atlikušās rīta stundas viņa drudžaini strādāja, saīsinādama Tonija uzvalku, lāpīdama caurumus zeķēs, ieliekdama apspurojušās aproces. Viņa apēda cepumu, izdzēra vēl tasi kakao — tas bija barojošs — un ķērās pie caurumiņa baltajā zīda blūzē. Pulkstenis nosita viens. Trakā satraukumā Viktorīna noģērbās vēlreiz, uzvilka jaunos apakšsvārkus, zeķes un korseti, tad apstājās, māņticīgu baiļu pārņemta. Nē! Kleitu un cepuri viņa ģērbs savējo — kā vakar! Lai pārējais paliek, kamēr … Viņa steigšus devās uz autobusu, brīžiem saldama, brīžiem svīzdama. Varbūt gleznotājs iedos atkal glāzi brīnišķā dzēriena. Kaut taču viņa varētu apreibt un neraizēties ne par ko!

Viktorīna sasniedza studiju, kad pulkstenis sita divi, un pieklauvēja. Istabā bija omulīgi un silti, daudz siltāk nekā vakar, un viņa pēkšņi saprata — kāpēc. Kamīna priekšā sēdēja dāma ar mazu sunīti.

— Mis Kolinsa — misis Maikla Monta; viņa mums aizdos savu pekinieti, mis Kolinsa.

Dāma — ne vecāka par viņu pašu un ļoti daiļa — pasniedza roku. Ģerānijas! Tātad tā bija viņa, kuras drēbes…

Viktorīna saņēma roku, bet nespēja izteikt ne vārda. Ja šī dāma paliks, tad… tad tas būs pilnīgi neiespējami. Viņas — tik skaistas, tik brīnišķīgi apģērbtas klātbūtnē, ai, nē!

— Nu, Ting, esi rātns un tik jautrs, cik vien spēj. Sveiki, Obrij! Lai jums labi sokas! Sveiki, mis Kolinsa; glezna droši vien būs brīnum jauka.

Durvis aizvērās. Gaistot aizvēsmoja ģerāniju smarža; mazais šunelis ošņāja durvis. Slīdošais džentlmenis turēja rokās divas glāzes.

«A!» nodomāja Viktorīna un vienā malkā izdzēra savējo.

— Un jākautrējas nav, mis Kolinsa, tiešam nav! Tur jums viss ir sagatavots. Tas patiesi nav nekas. Es jūs palūgšu nogulties uz krūtīm te un atspiest elkoņus uz zemes; galvu paceliet un pagrieziet mazliet šurp; mati lai krīt tik vaļīgi, cik vien iespējams; skatieties uz šo kaulu. Iedomājieties, ka tas ir fauns vai cits interesants subjekts. Šunelis jums palīdzēs, kad ķersies pie tā. Vai zināt, kas ir fauns?

— Jā, — Viktorīna tikko dzirdami nočukstēja.

— Vai gribat vēl malciņu?

— Ai jā, lūdzu! Grīns atnesa glāzi.

—     Es jūs labi saprotu, bet tas, nudien, ir nieks. No ārsta taču jūs nekautrētos. Nu, lūk, tā! Redziet, te uz grīdas es nolieku mazu zvaniņu. Kad esat gatava, pazvaniet, un es nākšu šurp. Tā jums būs vieglāk.

—     Jūs esat patiešām laipns, — Viktorīna nomurmināja.

— Ko jūs, tas viss ir gluži dabiski. Nu, vai sāksim? Jāstrādā, kamēr vēl gaišs. Piecpadsmit šiliņu dienā, kā jau norunājām.

Viktorīna redzēja gleznotāju aizslīdam aiz kāda aizsega un palūkojās uz mazo zvaniņu. Piecpadsmit šiliņu! Un vēl piecpadsmit šiliņu! Un vēl! Daudz, daudz reižu pa piecpadsmit šiliņiem, iekams . . . Bet viņai nebūs jāpozē vairāk, kā Tonijam jāstāv, mīņājoties no vienas kājas uz otru un piedāvājot balonus. Un, it kā šī doma būtu atbrīvojusi Viktorīnā kādu atsperi, viņa kā uzvilkta spēļlietiņa nokāpa no paaugstinājuma un iegāja modeļu istabā. Arī tur bija omulīgi — silti un pār krēslu pārmests zaļš zīda tērps. Viktorīna noģērba kleitu. Sārtās korsetes daiļums viņu atkal tīkami pārsteidza. Varbūt džentlmenis gribētu — nē, tas būtu pat vēl ļaunāk … Viņa izdzirda troksni — Ting-a-lings žēlojās par savu vientulību. Ja viņa vilcināsies, tad nekad nespēs… Steidzīgi noģērbusies, jaunā sieviete stāvēja, aplūkodama sevi spogulī. Kaut šis slaidais tēls ziloņkaula krāsā varētu iziet ārā uz paaugstinājuma un viņa pati palikt te! Ak! Tas bija briesmīgi — briesmīgi! Viņa nespēja — nē! Nespēja. Viktorīna atkal paķēra veļu. Bet piecpadsmit šiliņu! Viņas neprātīgu baiļu un skumju pilnā skatiena priekšā nostājās parādība: milzīga katedrāle un sīciņš Tonijs ar maziņiem, maziņiem baloniņiem izstieptajā rokā. Kaut kas auksts un ciets kā tērauds pārklāja Viktorīnas sirdi, kā leduspuķes pārklāj loga rūti. Ja citi cilvēki tik vien var darīt Tonija labā, tad viņa izdarīs vairāk! Viktorīna nometa kreklu un apjukusi, truli nejūtīga iznāca ārā «pavisam bez kā». Ting-a-lings, ņemdamies ar kaulu, ierūcās viņai pretī. Viņa pasniedzās pēc zvaniņa un nogulās uz vēdera, kā gleznotājs bija licis, saslējusi sakrustotās kājas gaisā. Atspiedusi zodu rokā, viņa pazvanīja. Zvans skanēja pavisam neparasti, un mazais šunelis ierējās, — viņš tiešām izskatījās jocīgs!

— Lieliski, mis Kolinsa! Tā arī palieciet! Piecpadsmit šiliņu! Un vēlreiz piecpadsmit šiliņu!

— Tikai pastiepiet vēl mazliet kreisās kājas pirkstus. Tā, tā. Ādas tonis ir lielisks! Ak, dievs, kāpēc vienmēr vajadzīga ieskriešanās un nevar tūlīt traukties, cik jaudas! Zīmēšana ir garlaicīga, mis Kolinsa; gleznotājam vajadzētu rīkoties tikai ar otu; skulptors taču zīmē ar kaltu, vismaz ja viņš ir Mikelandželo. Cik jums gadu?

—     Divdesmit viens, — atskanēja no lūpām, kas Viktorīnai šķita pavisam tālu projām.

—     Man ir trīsdesmit divi. Mūsu paaudze esot piedzimusi tik veca, ka vecāka vairs nespējot kļūt. Bez ilūzijām. Un patiešām, cik atceros, arī es nekad nekam neesmu ticējis. Un jūs?

Viktorīna nespēja ne domāt, ne just, bet tas nebija svarīgi, jo Grīns pļāpāja tālāk:

— Mēs pat neticam mūsu priekštečiem un tomēr sākam atkal tos atdarināt. Vai esat lasījusi grāmatu, ko sauc par «Raudošo bruņurupuci» un kas sacēlusi tādu furoru? Tīrais Sterns; labi uzrakstīta, bet tīrais Sterns, un autors zobojas uz velna paraušanu. Te tas suns aprakts, mis Kolinsa, mēs pārāk daudz zobojamies — tā ir slikta zīme. Nu, nekas, ar šo gleznu es taisos pārtrumpot Pjero Kozimo. Paceliet, lūdzu, galvu mazliet augstāk un atbīdiet no acīm cirtu. Pateicos! Palieciet tā! Starp citu, vai jums nav itāliešu asinis? Kāds, piemēram, bija jūsu mātes uzvārds?

— Brauna.

— Ā! Ar Brauniem nekad nevar būt drošs. Iespējams, ka viņas senči saukušies Bruni vai Bruno, bet ļoti var būt, ka viņa cēlusies no Ibērijas. Varbūt visi Britānijas iedzīvotāji, ko sakši atstāja dzīvus, saucās par Brauniem. Patiesību sakot, tas viss tomēr ir blēņas. Ja pasekosim atpakaļ līdz Eduardam Grēkusūdzētājam, mis Kolinsa, tikai trīsdesmit paaudzes, mums katram atradīsies tūkstoš septiņdesmit četri miljoni piecsimt septiņdesmit trīs tūkstoši deviņsimt astoņdesmit četri senči, un šīs salas iedzīvotāju skaits toreiz nebija ne tuvu miljonam. Mēs visi esam dižciltīgi kā sacīkšu zirgi, tikai ne tik skaisti pēc skata, vai ne? Ticiet man, mis Kolinsa, jūs esat kaut kas tāds, par ko jāpateicas liktenim. Tāpat kā par misis Montu. Vai viņa nav skaista? Paskatieties uz šuneli!

Ting-a-lings, izstiepis priekšķepas, saraucis purniņu, cieši raudzījās Viktorīnā, it kā uzskatītu viņu par otru kaulu.

— Viņš ir jocīgs, — teica Viktorīna, un atkal viņas balss skanēja kā no liela tāluma. Vai misis Monta gulētu te, ja Grīns viņu palūgtu? Viņa gan izskatītos skaista! Bet viņai piecpadsmit šiliņu nebija vajadzīgi!

—     Vai jums ir ērti? Sabijusies viņa nomurmināja:

—     Ai, jā, pateicos!

—     Vai silti?

—     Ai, jā, pateicos!

—     Lieliski. Tikai galvu paceliet drusku augstāk! Drausmīgā neparastības sajūta Viktorīnā pamazām izgaisa. Tonijs nekad neuzzinās. Un, ja neuzzinās, tad nebūs spiests raizēties. Viņa varēja tā gulēt caurām dienām. Piecpadsmit šiliņu un vēlreiz piecpadsmit šiliņu! Tas bija viegli. Viktorīna vēroja ašo, slaido pirkstu kustību, zilos cigaretes dūmus, vēroja arī mazo šuneli.

— Vai negribat atpūsties? Jūs atstājāt tur savu ģērbu; es atnesīšu.

Ietinusies zaļajā zīda tērpā ar brīnišķīgu vatelīna oderi, Viktorīna piecēlās sēdus un nolaida kājas pār paaugstinājuma malu.

— Vai vēlaties cigareti? Es uzvārīšu pāris glāžu turku kafijas. Jums es ieteiktu izlocīt kājas.

Viktorīna paklausīja.

— Jūs līdzināties sapņu tēlam, mis Kolinsa. Man vajadzēs uzgleznot jūs šai tērpā Metjū Merisa stilā. Tādu kafiju Viktorīna nekad nebija dzērusi; tā deva viņai labsajūtu.

— Nemaz negaršo pēc kafijas, — viņa sacīja. Obrijs Grīns kā padodamies pacēla rokas.

— Jūs pateicāt īsto vārdu. Briti ir spēcīga tauta — nekas neizpūtīs tiem dzīvību. Ja viņus vispār varētu iznīcināt, tad tie jau sen būtu gājuši bojā no savas kafijas. Vai vēlaties vēl?

—     Lūdzu! — teica Viktorīna. Tasīte bija visai niecīga.

—     Vai pastrādāsim atkal?

Viktorīna nogulās un ļāva tērpam noslīdēt zemē.

— Ļoti labi! Atstājiet to tur — jūs guļat garā zālē, un man šis zaļums nāk kā saukts. Žēl, ka ir ziema; es būtu norentējis izcirtumu mežā. Gulēt garā zālē — apkārt varbūt līgo puķes. Viktorīnai tā patika puķes! Būdama maza meitene, viņa mēdza gulēt zālē un pīt vainagus no pīpenēm — tur pļavā aiz vecmāmiņas sargbūdiņas Norbitonā. Vecmāmiņa bija kalpojusi par vārtsardzi. Katru gadu Viktorīna bija uz divām nedēļām braukusi vecīti apciemot, — viņai tā patika lauki! Tikai toreiz viņa vienmēr bija gulējusi apģērbusies. Kailai būtu jaukāk. Vai Centrālajā Austrālijā būs puķes? Ja jau tur bija tauriņi, tad droši vien … Saulē — viņa un Tonijs — kā Ēdenes dārzā!

— Pateicos, šodien pietiks! Puse dienas — desmit šiliņi. Rīt pulksten vienpadsmitos. Jūs protat teicami pozēt, mis Kolinsa.

Apliekot sārto korseti, Viktorīna jutās pacilāta. Grūtības uzveiktas! Tonijam nekas nav jāzina! Doma, ka vīrs to nekad neuzzinās, darīja Viktorīnu līksmu. Un, atkal apģērbusies, viņa iznāca studijā.

Obrijs Grīns stāvēja sava roku darba priekšā.

— Vēl ne, mis Kolinsa, — viņš sacīja. — Negribu, lai jūs justos vīlusies. Šis gurna kauls ir pārāk augstu. Rīt mēs to izlabosim. Piedodiet, ka nedošu roku, tā ir galīgi notraipīta ar krītu. Au revoir! Vienpadsmitos. Un šis mazulis mums nebūs vajadzīgs. Nē, tu paliec tepat!

Ting-a-lings, proti, izrādīja vēlēšanos pavadīt «lielāko kaulu». Viktorīna smaidot izgāja ārā.

## VIII SOUMSS SĀK RĪKOTIES

Sastapšanās ar Veco Montu notika klubā «Snooks» tieši pēc otrajām brokastīm. Hallē izkārtā telegrāfa lente, uz kuru Soumss iedams pameta skatienu, vēstīja, ka marka joprojām spēji krīt. Tieši kā viņš bija domājis: šī noslēpumainā nauda zaudēs jebkuru vērtību.

Sēžot klubā un sūcot kafiju, baronets Soumsa acīs likās gandrīz aizvainojoši mundrs. Varēja derēt, ka viņš neko nebija apjēdzis! «Nu,» Soumss nodomāja, «kā mēdza teikt vecais tēvocis Džolions, es viņam likšu drusku trūkties!»

Un viņš iesāka bez kāda ievada.

— Kā klājas, Mont? Šī nožēlojamā marka zaudējusi vērtību. Jūs saprotat, ka Eldersona jaukā patika slēgt apdrošināšanas līgumus ar ārzemēm sagādājusi biedrībai ap ceturtdaļmiljona zaudējuma. Es neesmu drošs, vai mūs par šo neattaisnojamo risku neiesūdzēs tiesā. Bet es ar jums gribēju parunāt, rau, par ko. — Vērodams sava klausītāja uzacis, viņš atstāstīja sarunu ar ierēdni Baterfīldu un beigās noteica: — Kā jums tas patīk?

Sers Lorenss, šūpodams kāju tik enerģiski, ka raustījās viss ķermenis, iesprauda acī monokli.

— Halucinācijas, dārgo Forsait! Pazīstu Eldersonu visu savu mūžu. Mēs kopā mācījāmies Vinčestrā.

Atkal! Atkal! Ak, dievs! Soumss lēni noteica: — Tas vēl neko nenozīmē. Kāds cilvēks, ar ko mēs kopā mācījāmies Molboro, aizbēga ar sava virsnieku kluba kasi un pulkveža sievu un iedzīvojās mantā Čīlē, tirgodamies ar tomātu konserviem. Īsi sakot, stāvoklis šāds: ja jaunais cilvēks stāstījis patiesību, tad mēs atrodamies ļaundara rokās. Tas neiet, Mont. Vai nepataustīsim viņu un nepalūkosimies, ko viņš uz to saka? Ja kaut ko tādu stāstītu par jums, jums taču nebūtu patīkami. Vai iesim abi?

— Jā, — sers Lorenss pēkšņi bija ar mieru. — Jums taisnība. Iesim abi, Forsait. Man tas nepatīk, bet iesim abi. Viņam jādzird.

—     Tūlīt?

—     Tūlīt.

Svinīgā nopietnībā viņi paņēma cilindrus un izgāja ārā.

—     Domāju, Forsait, ka būtu jābrauc ar taksometru.

—     Jā, — Soumss piekrita.

Mašīna lēni paslīdēja gar lauvām, tad šāvās lejup uz Temzas krastmalu. Pasažieri sēdēja plecu pie pleca, stūrgalvīgi raudzīdamies uz priekšu.

— Pirms mēneša mēs kopā medījām, — teica sers Lorenss. — Vai zināt himnu «Dievs, mūsu palīgs pagājībā»? Tā ir ļoti skaista, Forsait.

Soumss neatbildēja. Šis vientiesis sāk atkal tarkšķēt!

— Tajā svētdienā to pie mums dziedāja, — turpināja sers Lorenss. — Kādreiz Eldersonam bija patīkama balss — viņš dziedāja pat solo. Tagad tā izklausās pēc bākas sirēnas, bet dikcija joprojām ir teicama, — Viņš iesmējās savus parastos smieklus, kas atgādināja paklusu zviegšanu.

«Diez vai šis vientiesis spēj arī kādreiz būt nopietns?» nodomāja Soumss un ierunājās:

— Ja redzēsim, ka par Eldersonu stāstīta patiesība, un noslēpsim to, tad mūs visus var nosēdināt uz apsūdzēto sola.

Sers Lorenss iesprauda monokli ciešāk. — Pie joda! — viņš norūca.

—     Vai jūs runāsiet pats, — ievaicājās Soumss, — vai atstāsiet to man?

—     Manuprāt, labāk būtu, ja runātu jūs, Forsait; vai varbūt iesaukt arī jauno cilvēku?

—     Nogaidīsim, — teica Soumss.

Viņi uzkāpa līdz GPAB kantorim un iegāja valdes istabā. Kamīns nekurējās, un garais galds nebija apsegts; kāds vecs ierēdnis, lodādams pa istabu kā muša pa loga rūti, no lielas pudeles lēja tintnīcās tinti.

— Palūdziet direktoru-rīkotāju, — Soumss uzrunāja veco, — lai viņš ir tik laipns un atnāk šurp — viņu gaida sers Lorenss Monts un misters Forsaits.

Vecais ierēdnis samirkšķināja acis, nolika lielo pudeli un izgāja ārā.

—     Tagad mums jābūt uzmanīgiem, — Soumss noteica klusā balsī. — Viņš, bez šaubām, visu noliegs.

—     Es ceru, Forsait, es ceru. Eldersons ir džentlmenis.

—     Neviens tā nemelo kā džentlmeņi, — čukstus norūca Soumss.

Pēc tam viņi kādu brītiņu, mēteļus nenovilkuši, stāvēja tukšā kamīna priekšā, stīvi vērdamies uz saviem cilindriem, kuri viens otram blakus slējās uz galda.

— Vienu mirklīti! — pēkšņi iesaucās Soumss un, šķērsojis istabu, atvēra pretējās durvis. Tur, kā jaunais ierēdnis bija sacījis, atradās kaut kas līdzīgs priekštelpai starp valdes istabu un direktora kabinetu; priekštelpas galā bija durvis, kuras veda uz galveno gaiteni. Soumss atkāpās atpakaļ, aizvēra durvis un, pienācis atkal pie sera Lorensa, sāka no jauna vērot cilindrus.

— Ģeogrāfija pareiza, — viņš drūmi noteica. Ienākot direktoram-rīkotājam, sera Lorensa monoklis noslīdēja lejup, tinkšķot atsizdamies pret mēteļa pogu.

Melnos vizītsvārkos ģērbies, gludi skuvies, ar palieliem maisiņiem zem pelēkajām acīm, sārtiem vaigiem, pedantiskā kārtībā sasukātiem retajiem matiem uz gandrīz kailā olveida galvaskausa, ar lūpām, kas te sapīkumā pastiepās, te sakniebās, te smaidīja, direktors-rīkotājs Soumsam līdz smieklīgumam atgādināja veco tēvoci Niklasu viņa spēka gados. Tēvocis Niks bija gudrs cilvēks — «gudrākais cilvēks Londonā», tā viņu kāds bija nosaucis, — bet nekad nevienam nenāca prātā apšaubīt viņa godīgumu. Šaubas un nepatika sāpīgi sažņaudza Soumsa sirdi. Šķita bezgala aplami apvainot cilvēku, ar kuru viņš bija vienā vecumā un kurš bija saņēmis tādu pašu audzināšanu. Bet jaunā Baterfīlda acis — tik patiesas un uzticīgas kā sunim! Izdomāt tādu notikumu — vai tas maz bija iespējams?

— Vai durvis ir ciet? — viņš strupi noprasīja.

—     Jā, vai jūtat caurvēju? — teica direktors-rīkotājs. — Varbūt vēlaties, lai iekurina?

—     Nē, pateicos, — sacīja Soumss. — Redziet, mister Elderson, vakar pie manis ieradās kāds jauns cilvēks no šī kantora un stāstīja visai dīvainas lietas. Mēs ar Montu uzskatām, ka nedrīkstam to no jums slēpt.

Soumsam, kas bija paradis vērot citu cilvēku acis, brīdi likās, ka pār direktora-rīkotāja redzokļiem (tāpat kā papagaiļiem) pārlaižas plēve. Ja arī tiešām tā bija, tad tā tūlīt pagaisa bez pēdām.

— Bez šaubām.

Nosvērti, ar savu izšķirošiem brīžiem raksturīgo gribas spēku savaldīdams nervus, Soumss gandrīz vārdu pa vārdam atkārtoja aprakstu, ko nakts stundās, guļot bez miega, bija iekalis no galvas.

— Jūs, protams, vēlētos viņu iesaukt iekšā, — viņš pabeidza. — Šī ierēdņa vārds ir Baterfīlds.

Soumsa runas laikā sers Lorenss nebija darījis neko citu kā vien rūpīgi pētījis savus nagus; tagad viņš ierunājās:

—     Mums tas bija jums jāsaka, Elderson.

—     Protams.

Direktors-rīkotājs devās pie zvana. Sārtums viņa vaigos izskatījās tumšāks; zobi bija atsegušies un likās asāki.

— Palūdziet misteru Baterfīldu atnākt šurp!

Mirkli viņi rūpīgi vairījās skatīties viens uz otru. Tad ienāca jaunais ierēdnis, akurāts, ļoti parasts, skatienu pievērsis direktora-rīkotāja sejai. Īsu brīdi Soumss juta sirdsapziņas pārmetumus. Šis jauneklis, tā sakot, turēja rokās visu savu dzīvi — viņš bija viens no tās lielās armijas, kas nopelnīja iztiku ar sava «es» apspiešanu un godīgumu, kamēr simtiem citu bija gatavi stāties viņa vietā, tikko viņam paslīdēs kāja. Kā skanēja tā nodrāztā frāze no provinces aktieru repertuāra, par kuru tā mēdza zoboties vecais tēvocis Džolions? «Kā līķa bāls moceklis ar degošām drēbēm.»

—     Tātad jums, mister Baterfīld, labpaticis piepūlēt savu fantāziju manā labā?

—     Nē, ser.

—     Jūs paliekat pie sava fantastiskā stāsta par noklausīšanos?

—     Jā, ser.

—     Tādā gadījumā mums jūsu pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Sveiki!

Jaunekļa acis, padevīgas kā sunim, pievērsās Soumsa sejai; kaklā viņam it kā iestrēdza kamols, lūpas kustējās bez skaņas. Viņš pagriezās un izgāja ārā.

— Tam nu ir beigas, — atskanēja direktora-rīkotāja balss, — šis citu darbu nedabūs nemūžam.

Ļaunums, kas izskanēja Eldersona vārdos, iedarbojās uz Soumsu kā trāna smaka. Tai pašā mirklī viņu pārņēma sajūta, ka notikums labi jāpārdomā Tik krasi rīkoties Eldersons varēja vienīgi, ja bija vai nu nevainīgs, vai arī vainīgs un gatavs uz visu. Kurš no abiem secinājumiem bija pareizais?

Direktors-rīkotājs turpināja;

— Pateicos, kungi, ka vērsāt uz to manu uzmanību! Es arī pats jau labu laiku vēroju šo jauno cilvēku. Nelietis caur un cauri.

Soumss īgni noprasīja:

—     Un ko viņš, pēc jūsu domām, cerēja iegūt?

—     Paredzēja atlaišanu un domāja aizsteigties priekšā.

—     Saprotu, — teica Soumss. Taču viņš nesaprata. Viņa atmiņā atausa paša kantoris, Gredmens, kas berzēja degunu un purināja sirmo galvu, un Baterfīlda vārdi: «Nē, ser, man nav nekas pret misteru Eldersonu, un viņam nav nekas pret mani.»

«Būs jāuzzina par šo jaunekli sīkāk,» viņš nodomāja.

Klusumā atkal kā nazis iegriezās direktora-rīkotāja balss.

—     Es pārdomāju jūsu vakardienas vārdus, mister Forsait, ka valdi varētu iesūdzēt par nolaidību. Tādām bailēm nav nekāda pamata — mūsu politika ir sīki izklāstīta akciju īpašniekiem divās vispārējās sapulcēs, un pret to neviens nav iebildis. Akciju īpašnieki ir tikpat atbildīgi kā valde.

—     Hm! — norūca Soumss un paņēma savu cilindru. — Vai jūs nāksiet, Mont?

It kā atsaukts no lielas tāles, sers Lorenss nervozi iesprauda acī monokli.

— Tas bija ļoti nepatīkami, — viņš sacīja, — piedodiet mums, Elderson. Bijām spiesti jums to pateikt. Man rādās, šim jauneklim nav viss mājās — viņš izskatījās ļoti savāds, bet, protams, ko tādu mēs pieļaut nevaram. Ardievu, Elderson!

Reizē uzlikdami galvā cilindrus, abi izgāja ārā un kādu brīdi soļoja klusēdami. Tad sers Lorenss ierunājās:

— Baterfīlds? Manam svainim galveno dārznieku sauc par Baterfīldu — pavisam kārtīgs cilvēks. Vai mums nevajadzētu painteresēties par šo jaunekli, Forsait?

— Jā, — teica Soumss, — atstājiet viņu manā ziņā.

— Ļoti labprāt. Redziet, ja esi ar kādu kopā mācījies, tad ir tāda sajūta, nu, jūs jau zināt…

Soumss pēkšņi aizsvilās.

— Mūsu laikos, manuprāt, uzticēties nevar nevienam, — viņš sacīja. — Tāpēc, ka… nu, es tā arī nezinu, kāpēc. Bet es šo notikumu vēl papētīšu.

## IX DETEKTĪVS

«Hotch-Potch» kluba vēsture sniedzās atpakaļ līdz deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajiem gadiem. Bars jaunu švītu no aristokrātu un politiķu aprindām bija nodibinājuši to, lai iekārtotu ērtu vietiņu, kur sildīties, kamēr nokļūs pie klubu «Snooks», «Remove», «Wayfarers», «Burton», «Strausa spalvas» un citu pastāvīgas uzturēšanās vērtu mājokļu kamīniem. Taču, pateicoties galvenokārt lieliskam šefpavāram, kas strādāja klubā «Hotch-Potch», kad tas vēl atradās bērna autiņos, klubs pats bija iemantojis stabilu stāvokli un ievērību. Tomēr tam joprojām piemita zināma līdzība ar savu nosaukumu — pie tā piederēja visvisādi ļaudis, tieši tas valdzināja Maiklu. Sākot ar Volteru Neizingu, jauniem rakstnieciņiem un teātra labvēļiem, kuri brauca uz Venēciju un runāja par mīlas dēkām gondolās vai apsprieda, kā jālakstojas ap tādu un tādu dāmu; sākot ar šādiem ļaudīm līdz atvaļinātiem ģenerāļiem ar sarainām ūsām, kuri bija sēdējuši kara tiesās un, daudz nedomājot, šāvuši cilvēkus, sodot par kādu acumirklīgu cilvēciskās dabas vājumu; sākot ar Vilfrīdu Dezertu (kurš tagad nekad vairs nenāca šurp) līdz Morisam Eldersonam pie kāršu galda, Maikls tur varēja sastapt visus un pēc viņiem spriest par modernās dzīves temperatūru. Sēdēdams kluba smēķējamā istabā, viņš to darīja arī kādā pēcpusdienā divas dienas pēc tam, kad Flēra bija atnākusi pie viņa gultā.

— Ser, — pēkšņi pie Maikla pienāca kalpotājs, — hallē jūs gaida kāds misters Forsaits. Ne tas, kas līdz pat savai nāvei bija mūsu kluba loceklis, bet laikam viņa brālēns.

Labi apzinādamies, ka viņa pašreizējie sarunu biedri ir tikpat maz Soumsa, cik Soumss viņu gaumē, Maikls izgāja ārā un atrada sievastēvu uz svariem.

— Man nav nekādu pārmaiņu, — sacīja Soumss, paceldams acis. — Kā klājas Flērai?

— Pateicos, lieliski, ser!

—     Esmu apstājies Grīnstrītā. Aizkavējos kāda jaunekļa dēļ. Vai jūsu kantorī nav brīva vieta labam rēķinvedim? Man viņš jāiekārto darbā.

—     Ienāciet te, ser, — sacīja Maikls, ieiedams kādā mazā telpā.

Soumss sekoja viņam un palūkojās apkārt.

— Kā jūs šo istabu saucat? — viņš vaicāja.

—     Mēs to saucam par «kapu»; tā ir omulīga un klusa. Vai vēlaties glāzi heresa?

—     Heress!— atkārtoja Soumss. — Jūs, jaunie, domājat, ka esat izgudrojuši heresu; kad es biju zēns, nevienam pat prātā neienāca, ka varētu pusdienot bez glāzes sausa heresa pie zupas un glāzes laba veca heresa pie saldā ēdiena. Heress!

—     Es pilnīgi jums ticu, ser. Pasaulē patiesi nav nekā jauna. Piemēram, vai Venēcija nebija modē arī toreiz? Jeb vai arī adīšana vai autoru honorāri? Viss norit cikliski. Vai tas jaunais cilvēks izmests uz ielas?

Soumss stīvi pavērās znotā. — Jā, — viņš teica, — izmests. Viņu sauc par Baterfīldu; viņam vajadzīgs darbs.

—     Tas tagad vajadzīgs traki daudziem; mēs saņemam lūgumus katru dienu. Negribu plātīties, bet mūsu darbs ir visai īpatnējs. Tur darīšana ar grāmatām.

—     Viņš man liekas spējīgs, akurāts un pieklājīgs; nesaprotu, ko jūs no ierēdņa vēl gribat. Viņam ir labs rokraksts, un, ciktāl man zināms, viņš prot runāt patiesību.

— Tas, bez šaubām, ir svarīgi, — teica Maikls. — Bet vai viņš melot arī prot? Redziet, vieglāk būtu dabūt kolportiera vietu — viņš varētu pārdot speciālizdevumus un tamlīdzīgi. Vai jūs varētu atklāt par viņu vēl ko vērtīgu? Kāds labs darbs nekad nenāk par ļaunu — es gan neapgalvoju, ka vecais Denbijs pratīs to novērtēt, bet viņam tas nav arī jāzina.

—     Hm! Redziet. .. viņš . . . viņš pildīja savu pienākumu . . . gluži pretēji savām interesēm . . . patiesību sakot, viņam tas nozīmēja bojā eju. Šķiet, ka viņš ir precējies un divu bērnu tēvs.

—     Oho! Jautri gan, neko teikt! Ja es viņam pagādātu vietu, vai viņš — vai viņš atkal pildītu savu pienākumu, kā jūs domājat?

—     Es runāju nopietni, — teica Soumss, — šī jaunekļa liktenis guļ kā kalns man uz pleciem.

— Jā, — Maikls domīgi novilka, — tādās reizēs kalns tūlīt jāmēģina uzvelt uz cita pleciem. Vai es varētu ar viņu sastapties?

— Es viņam liku šovakar pēc pusdienām atnākt pie jums. Domāju, ka gribēsiet palūkoties uz viņu turpat mājās, pirms izšķirsieties, vai pieņemt vai ne.

— Jūs patiešām esat ļoti gādīgs, ser! Tikai, redziet, vai jums neliekas, ka man vajadzētu zināt, kādu pienākumu viņš īsti izpildījis, — tas, protams, paliktu starp mums. Man rādās, ka es varu pielaist baigu kļūdu, to nezinādams, — kā jūs domājat?

Soumss pavērās znota sejā — jau kuro reizi tā modināja viņā simpātijas un uzticību, tā izskatījās tik godīga.

—     Redziet, — viņš teica, pieiedams pie durvīm un pārliecinādamies, vai tās ir ciet, — to var uzskatīt par goda laupīšanu, un tāpēc kā jūsu, tā manās interesēs ir stingri turēt mēli aiz zobiem, — un viņš klusā balsī visu izstāstīja.

—     Kā jau sagaidīju, — viņš pabeidza, — šis jaunais cilvēks šorīt atkal ieradās pie manis. Dabiski, ka viņš ir satraukts. Gribu, lai viņš paliek man uzticīgs. Zinot tikai to, ko tagad, es nevaru izšķirties, vai virzīt šo lietu tālāk vai ne. Bez tam … — Soumss pavilcinājās, cildenus dzinuļus viņam ārkārtīgi nepatika izrādīt, — es . . . šķiet, tas būtu cietsirdīgi pret viņu. Viņš tur pelnīja trīssimt piecdesmit mārciņu gadā.

— Sasodīti smags trieciens! — Maikls noteica. — Un iedomājieties — Eldersons ir šī kluba loceklis.

Soumss atkal aizdomīgi palūkojās uz durvīm — tās joprojām izskatījās aizvērtas — un sacīja: — Tā tik vēl trūka! Vai jūs viņu pazīstat?

— Esmu spēlējis ar viņu bridžu, — teica Maikls, — viņš izvilcis man krietnu summu skanošā no kabatas — vareni labs spēlmanis.

— Ā! — novilka Soumss — viņš pats nekad nespēlēja kārtis. — Paša firmā es šo jaunekli skaidri saprotamu iemeslu dēļ ņemt nevaru, bet jums es uzticos.

Maikls paplucināja matus.

— Jūtos kustināts, ser. Nabadzīgo aizstāvība — un reizē pēdu dzīšana. Šovakar es ar viņu aprunāšos un tad jums pateikšu, ko varu no saviem šefiem izspiest.

Soumss pamāja ar galvu. «Augstais dievs!» viņš nodomāja. «Kas par žargonu!»

Saruna darīja Maiklam labu: tā novirzīja viņa domas no paša pārdzīvojumiem. Ar sirdi viņš jau stāvēja jaunā Baterfīlda pusē un, aizdedzinājis cigareti, iegāja kāršu istabā. Sēdēdams uz augstajām kamīna restēm, Maikls, kā vienmēr, jutās istabas ietekmē — tā bija kvadrātveida, ar trim četrstūrainiem kāršu galdiņiem, kuru viens stūris skāra sienu, kamēr pie trim malām sēdēja kāršu spēlmaņi.

«Ceturtajam spēlētājam,» domāja Maikls, «vajadzētu sēdēt zem galda, tad raksts būtu nevainojams. Tas, kas nespēlē, sabojā kubus.» Un viņam pārskrēja šermuļi, ieraugot, ka ceturtais spēlētājs ir Eldersons. Spēcīgs un nesatricināmi mierīgs tas pašlaik rūpīgi apgrieza ar nazi cigāra galu. Pie velna! Cilvēku sejas patiesi bija aizzīmogotas grāmatas! Katra ar veselām lappusēm personisku domu, interešu, plānu, fantāziju, kaislību, cerību un baiļu; un pēkšņi nāk nāve — bāc! — un radījums aizslaucīts kā muša no sienas, un neviens tā arī neuzzina, kā strādā mazais, apslēptais mehānisms, kam ir pašam savi mērķi, pašam savi noslēpumi, pašam sava nozīmība; velti prātot, vai tā veiktais sīkais darbs ir tīrs vai netīrs. Grūti pateikt. To ārējais izskats ir tik dažāds! Piemēram, Eldersons — vai viņš ir rūdīts blēdis vai dieva jērs, kas pēc tāda neizskatās? «Nez kāpēc es jūtu,» Maikls nodomāja, «ka viņš ir brunču mednieks. Bet kāpēc?» Viņš pastiepa rokas atpakaļ pret uguni, trīdams tās vienu pret otru kā muša, kas, izlīdusi no sīrupa, trin kājas.. Ja nevar pateikt, kas notiek paša sievas sirdī, paša mājā, kā gan var kaut ko nolasīt no sveša cilvēka sejas, kad šis svešais cilvēks turklāt ir viens no visnoslēpumainākajiem mehānismiem pasaulē — angļu džentlmenis, kurš nodarbojas ar veikaliem? Kaut jel dzīve būtu tāda kā «Idiotā» vai «Brāļos Karamazovos», un kaut ikviens par savām apslēptākajām jūtām runātu pilnā balsī! Kaut klubu kāršu istabu iekārtojumā būtu jel mazliet no epilepsijas! Bet nekā! Nekā! Pasaule ir pilna brīnišķīgu noslēpumu, kurus katrs glabā savā sirdī, un nav ne uzrakstu, ne attēlu, kas tos atklātu.

Ienāca sulainis, pameta skatienu uz kamīnu, mirkli pastāvēja neizteiksmīgi kā stārks, gaidīdams, vai cauri dūkoņai neizlauzīsies spalga, aprauta pavēle, tad pagriezās un aizgāja prom.

Mehānisms! Visur mehānismi! Ierīces, kā aizkļūt projām no dzīves, — tik pilnīgas ierīces, ka šķita: nav vispār dzīves, no kuras aizkļūt.

«Tas viss,» Maikls domāja, «mats matā atgādina cilvēku, kurš pats sev sūta ierakstītu vēstuli. Un varbūt tieši tā ir labi. Vai «dzīve» ir jauka lieta? Vai es gribētu atkal redzēt «dzīvi» neizskaistinātā veidā?

Eldersons tagad bija apsēdies, un Maikls labi redzēja viņa pakausi. Tas neko neizteica.

«Esmu slikts detektīvs,» viņš nodomāja, «tas, ka viņš pakausī nešķir celiņu, droši vien uz kaut ko norāda.» Un, nolēcis no kamīna restēm, Maikls devās mājup.

Pie pusdienu galda viņš pieķēra, ka lūkojas Flērā ar tādu skatienu, kurš pašam nebūt nepatīk. Detektīvs! Un tomēr — kā lai nepūlas izzināt, ko īsti domā un jūt cilvēks, kas tur savās rokās tavu sirdi un liek tai spiegt un vaidēt pēc savas patikas!

— Es redzēju modeli, ko tu vakar aizsūtīji Obrijam, — Flēra sacīja. — Viņa neko neteica par drēbēm, bet no viņas skatiena es nopratu. Cik brīnišķa seja, Maikl! Kur tu tādu ķēri?

Maikla smadzenēs pazibēja doma: «Vai es varētu padarīt viņu greizsirdīgu?» Viņš jutās satriekts. Tā bija negodīga doma — sekla un zemiska. — Pati ieradās pie manis, — viņš sacīja. — Viņa ir kāda mūsu iesaiņotāja sieva, kurš bija sācis zagt. . . hm . .. grāmatas. Tagad, nabags, pārdod balonus; viņi dzīvo briesmīgi trūcīgi.

—     Saprotu. Vai tu zini, ka Obrijs taisās viņu gleznot kailu?

—     Ko tu saki! Nē! Es domāju, ka viņa izskatītos labi uz apvāka. Tas nu ir kas negaidīts! Varbūt man vajadzētu to aizkavēt?

Flēra pasmaidīja. — Tas nozīmē vairāk naudas, un tā ir viņas darīšana. Tavas personiskās intereses taču tur nav iejauktas, vai ne?

Atkal pazibēja iepriekšējā doma, atkal Maikls to atgainīja.

—nē, — viņš teica, — tikai viņas vīrs, lai arī zaglēns, ir viskārtīgākais un visnaivākais cilvēks pasaulē, un man negribas, ka man viņš būtu jāžēlo vēl vairāk.

— Bet viņa jau vīram neko nesacīs.

Flēra pateica to tik dabiski, tik vienkārši, ka šie vārdi atklāja visu viņas domāšanas veidu. Vīram taču nestāsta neko tādu, kas nabadziņu varētu satraukt! No tā, kā samirkšķinājās Flēras baltie plaksti, Maikls redzēja: arī viņa aptvērusi, ka sevi nodevusi. Vai viņam vajadzētu pieķerties vārdiem, pateikt, ko stāstījusi Džūna Forsaita, — noskaidrot visu līdz galam? Bet ar kādu nolūku — ko tas dos? Vai tas ko izmainīs, vai piespiedīs Flēru viņu mīlēt? Jeb vai arī to tikai vēl mazliet vairāk satrauks un viņam pašam liks justies kā cilvēkam, kas, gribēdams nostāties uzmanības centrā, zaudējis pēdējo pozīciju? Nē! Labāk turēties pie slēpšanas principa, ko Flēra neviļus bija atzinusi par savējo, sakost zobus un ņirgt tos smaidā. Maikls nomurmināja:

— Baidos, ka viņa tam šķitīs par vāju.

Flēras skatiens bija skaidrs un nekustīgs; un Maiklu atkal sāka mocīt zemiskā doma: «Vai es varētu padarīt viņu …»

— Esmu viņu redzējis tikai vienu vienīgu reizi, — viņš piebilda, — un tad viņa bija apģērbusies.

— Es neesmu greizsirdīga, Maikl.

«Nē,» viņš nodomāja, «bet es no sirds vēlētos, kaut tu būtu!»

Vārdi «Ser, pie jums atnācis kāds jauns cilvēks, vārdā Baterfīlds» viņam izklausījās pēc atslēgas apgriešanās cietuma kameras durvīs.

Hallē jaunais cilvēks, «vārdā Baterfīlds», bija nogrimis Ting-a-linga aplūkošanā.

«Spriežot pēc viņa acīm,» nodomāja Maikls, «viņā slēpjas daudz vairāk no suņa nekā šai mazajā džinā!»

—    Ieiesim manā kabinetā, — viņš teica, — te apakšā ir auksti. Mans sievastēvs sacīja, ka jums vajadzīgs darbs.

—    Jā, ser, — attrauca jaunais vīrietis, kāpdams Maiklam pakaļ augšup.

—    Nometieties kaut kur, — Maikls uzaicināja, — un ņemiet cigareti! Nu, tātad. Par šo jezgu es visu zinu. Jūsu ūsas, manuprāt, liecina, ka jūs esat bijis karā, tāpat kā es? Runāsim kā divi ciešanu biedri: vai jūs toreiz stāstījāt taisnību?

—    Dievs mans liecinieks, jā, ser; es vēlētos, kaut tā nebūtu. Neesmu neko iemantojis, bet pazaudējis visu. Man vajadzēja labāk turēt muti. Viņa vārdam ir lielāks svars, un te nu es esmu uz ielas. Tas bija mans pirmais darbs pēc kara, tā kā par rekomendāciju man nav ko sapņot.

—    Jums laikam ir sieva un divi bērni?

—    Jā, un es esmu viņus upurējis savas sirdsapziņas tīrības labad! Patiesi, tā nu ir pēdējā reize, kad es to daru. Kāda daļa man bija gar to, vai biedrību apkrāpj vai ne? Manai sievai pilnīgi taisnība, ser, esmu rīkojies kā muļķis.

—    Iespējams, — teica Maikls. — Vai no grāmatām kaut ko saprotat?

—    Jā, ser, esmu labs grāmatvedis.

—    Svētais Mozus! Mūsu uzdevums ir ne tās vest, bet tikt no tām vaļā. Es strādāju izdevniecībā. Mēs taisāmies pieņemt vēl papildus vienu kolportieri. Vai protat pierunāt?

Jaunais vīrietis vārgi pasmaidīja.

—    Nezinu, ser.

—    Redziet, — teica Maikls, Baterfīlda acu skatiena atbruņots, — viss atkarīgs, tā teikt, no pļāpāšanas. Taču tas, protams, jāiemācās. Jums laikam grāmatas lasīt neko nepatīk?

—    Nē, ser, ne sevišķi.

—    Tas varbūt ir tieši labi. Jūsu uzdevums būs iestāstīt nabaga vientiešiem grāmattirgotājiem, ka ikviena no grāmatām, kuras būs jūsu sarakstā — teiksim, apmēram trīsdesmit piecas, — ir nepieciešama viņa veikalam un turklāt krietnā skaitā. Labi, ka jūs tagad esat apvaldījis sirdsapziņu, jo, vaļsirdīgi runājot, lielais vairums grāmatu viņiem būs gluži liekas. Baidos, ka pārliecināšanas mākas stundas jums neviens nepasniegs, bet jūs varat iztēlot tamlīdzīgas sarunas sev fantāzijā, un, ja jums labpatiktu šonedēļ atnākt uz pāris stundām šurp, tad es jums izklāstītu visu, kas jāzina par mūsu autoriem, un sagatavotu tiktāl, ka jūs varētu stāties apustuļa Pētera priekšā.

— Pētera priekšā, ser?

— Tas ir tas onkulītis ar atslēgām; laimīgā kārtā tas ir misters Vinters, ne misters Denbijs; es ceru viņu piedabūt jūs pieņemt uz mēnesi izmēģinājumā.

— Ser, es centīšos, cik varēšu. Mana sieva ir liela grāmatu lasītāja, viņa varētu man krietni vien palīdzēt. Nespēju izteikt, cik pateicīgs esmu jums par jūsu laipnību. Atklāti sakot, darba zaudējums man sadzinis visu dūšu papēžos. Ar diviem bērniem es neko neesmu varējis iekrāt, un tāpēc tagad jākaras vai augšā.

— Nu, labs ir! Atnāciet šurp rītvakar pulksten deviņos, tad es jums sabāzīšu visas gudrības galvā. Manuprāt, jūsu seja ir tieši piemērota šim darbam, ja vien jūs iemācīsieties pļāpāt. Tikai viena grāmata no divdesmitām ir patiesi nepieciešama, pārējās — tā, greznumam. Jūsu jaukais pienākums būs piespiest viņus noticēt, ka nepieciešamas ir tās deviņpadsmit un divdesmitā — greznums, bez kura tomēr nekā nevar iztikt. Tas ir tāpat kā ar ēdamlietām vai apģērbu, vai ko citu mūsu civilizētajā sabiedrībā.

—    Jā, ser, saprotu.

—    Lieliski. Ar labu nakti, visu labu!

Maikls piecēlās un izstiepa roku. Jaunais vīrietis, to saņemdams, jocīgā godbijībā viegli palocījās. Pēc mirkļa viņš bija aiz durvīm, un Maikls, stāvēdams hallē, domāja: «Līdzjūtība ir blēņas! Galīgi aizmirsu, ka esmu detektīvs!»

## X SEJA

Maiklam pieceļoties no galda, piecēlās arī Flēra. Vairāk nekā divas dienas bija pagājušas, kopš viņa bija apmeklējusi Vilfrīda dzīvokli, taču Flēras agrākais sparīgums joprojām neatgriezās. Atvērt vāku austerei — Dzīvei, ievīt vainagā Londonas retākās puķes — nodarbības, kas bija uzturējušas sārtumu viņas vaigos, bet tagad šķita seklas un novadējušās. Tās trīs stundas, kad Flēra pēc trieciena Korkstrītā bija taisnā ceļā devusies saņemt triecienus pati savā viesistabā, bija viņu tā izsitušas no sliedēm, ka līdz pat šim laikam Flēra nespēja neko uzsākt. Holijas uzplēstā rēta bija atkal gandrīz aizdzijusi. Beigts lauva lāgā nevar konkurēt ar dzīvu ēzeli. Bet viņa vairs nespēja atgūt — bet ko gan? Tā jau bija tā nelaime: ko īsti? Veselas divas dienas Flēra bija pūlējusies to izprast. Maikls joprojām bija dīvains, Vilfrīds joprojām zaudēts, Džons joprojām dzīvs aprakts, un nekas zem saules nelikās jauns. Vienīgais priekšmets, kas viņai šais divās nejaukajās bezcerības dienās sniedza apmierinājumu, bija jaunais baltais pērtiķis. Jo vairāk Flēra uz to lūkojās, jo ķīniskāks tas šķita. Tas pasvītroja ironisko patiesību, ko varbūt neapzinīgi juta viņa pati, — ka visi viņas mazie modernie triki, svaidīšanās no viena pie otra un traukšanās pēc nākotnes pierāda tikai to, ka viņa tic vienīgi pagātnei. Pašreizējais laiks bija aizgājis par tālu, un nu tam vajadzēja griezties pēc ticības atpakaļ pie pagājības. Flēra juta neskaidras ilgas pēc dzimtenes kā maza, spoža zivtiņa, kas iznākusi no silta līča un šļakstinās saltos, svešos ūdeņos.

Palikusi savā spāņu istabā viena ar savām jūtām, viņa lūkojās porcelāna augļos. Tie mirdzēja — auksti, ēšanai nederīgi! Flēra paņēma vienu no tiem rokā. Tajā laikam bija domāts atveidot kaisles puķes augli? Ak, dievs! Nožēlojama likās šī kaisle! Flēra ļāva auglim ar dobju tinkšķi nokrist atpakaļ uz piramīdas un mazliet nodrebinājās. Vai viņa bija apmānījusi Maiklu ar saviem skūpstiem? Apmānījusi viņu — kādā ziņā? Ka spēj just kaisli?

«Bet es spēju,» Flēra domāja. «Spēju. Reiz es viņam to pierādīšu, pierādīšu viņiem visiem.» Viņa palūkojās uz Goijas gleznu, kura karājās pāri pretī. Kas par aizraujošu pārliecības spēku tajā, kas par spriegu dzīvību pamatīgi nosārtotās dāmas melnajās acīs! Viņa gan zinātu, ko grib, un dabūtu arī! Nekāda izlīguma un nenoteiktības — nekādas staigāšanas ap dzīvi kā ap karstu putras podu, prātojot, kāda tai jēga un vai tā vispār ko vērta, tikai jādzīvo pilnasinīga dzīve pašas dzīves dēļ.

Flēra uzlika rokas uz kakla, kur beidzās miesa un sākās tērps. Vai viņa nebija tikpat silta un tvirta, — jā, un desmitreiz daiļāka par šo izsmalcināto, ļauno spāņu dāmu ar melnajām acīm un brīnišķīgajām mežģinēm? Un, uzgriezusi gleznai muguru, Flēra izgāja hallē. Maikla un vēl kāda cilvēka balsis! Nāk lejup! Flēra ieslīdēja viesistabā un paņēma rokā kādas dzeju grāmatas manuskriptu, par ko viņai jāpasaka Maiklam savs spriedums. Viņa tomēr nelasīja, bet sēdēja, gaidīdama, vai Maikls ienāks vai ne. Ārdurvis aizvērās. Nē! Izgāja! Flēra juta atvieglojumu, bet tas viņu saldēja. Māja ar aukstu un drūmu Maiklu, — ja tā turpināsies, tad būs ļoti nepatīkami. Flēra saritinājās uz dīvāna un mēģināja lasīt. Garlaicīgi dzejoļi — bez ritma, baltā pantā, pašapceres pilni, visi par autora personiskajiem pārdzīvojumiem! Ne pacilātības, ne melodijas! Tīrā nemākulība! Likās, viņa tos lasījusi jau desmit reizes iepriekš. Flēra gulēja pavisam nekustīga — klausījās degošo pagaļu čūkstoņā un sprēgāšanā. Ja gaisma būtu nodzēsta, varbūt viņa aizmigtu. Flēra izslēdza elektrību un atgriezās uz dīvāna. Viņa gluži kā gleznā redzēja sevi sēžam kamīna priekšā; redzēja, cik vientuļa izskatās, cik daiļa un aizgrābjoša — it kā viņai būtu viss, ko sirds vēlas, un tomēr — nekas! Viņa savilka lūpas un redzēja pat savu sejas izteiksmi — kaprīzu, kā izlutinātam bērnam. Un kas bija vēl ļaunāk — viņa redzēja, kā pati visu to redz, it kā būtu trīskāršs radījums, kas tik mākslīgi ievietots dzīvi necaurlaidošā telpā, ka to neskar ne mazākā vēja pūsma. Kaut jel ielauztos kāds viesulis no aukstā jūkļa, no tās Londonas postažas un tuksnešiem, kuras ziedus viņa plūca! Kamīna liesmu atspulgi — maigi, nenoteikti — ielūkojās te vienā, te otrā viņas ķīniešu istabas stūrī kā teātrī, vienā no tām valdzinošajām un noslēpumainajām ainām, kad skatītāji, tamburīniem skanot, gaida, kā sižets risināsies tālāk. Flēra pastiepa roku un paņēma cigareti. Viņa redzēja sevi to aizdedzam, izpūšam dūmus — redzēja savus pa pusei saliektos pirkstus, pavērtās lūpas, balto, apaļo roku. Jā, viņa bija dekoratīva! Un vai tas galu galā nebija vienīgi svarīgais? Būt dekoratīvai un veidot mazas dekoratīvas grupas, būt skaistai pasaulē, kas nebija skaista! «Vara sīknaudā» bija dzejolis par drebošu sveču liesmu apgaismotu istabu, izlutinātu Kolumbīni kamīna priekšā un Arlekīnu, kas, līdzīgi «Rozes garam», nīkst ārpusē.

Un pēkšņi negaidīti Flērai sāka sāpēt sirds. Tā sāpēja nepārprotami, ļoti stipri, un, noslīdējusi uz grīdas kamīna priekšā, Flēra iespieda seju Ting-a-linga kažokā. Ķīniešu šunelis pacēla galvu — viņa melnajās acīs atblāzmojās liesmas.

Ting-a-lings nolaizīja Flēras vaigu un aizgrieza degunu. Fui! Pūderis! Bet Flēra gulēja kā mirusi. Un viņa redzēja sevi guļam — redzēja lūpu izliekumu, īso matu kastaņbrūno mirdzumu; viņa dzirdēja savas sirds mierīgos pukstus. Piecelies! Ej ārā! Dari kaut ko! Bet ko — ko bija vērts darīt? Vai kaut kur slēpās jel visniecīgākā jēga? Viņa redzēja sevi darām visneparastākos darbus: kopjam slimas sievietes, auklējam bālus bērnus, turam runu parlamentā, piedalāmies jāšanas sacīkstēs ar šķēršļiem, īsās biksēs kaplējam turnepšus — ļoti dekoratīvi! Un viņa gulēja gluži nekustīga, sapinusies savas iztēles tīklos. Tikmēr, kamēr viņa redzēja pati sevi, viņa nedarīs neko — Flēra to zināja, — jo nebija neko vērts darīt! Un, tā nekustīgi guļot, viņai likās, ka visļaunākais būtu sevi neredzēt. Taču viņa juta, ka sajust to nozīmē atzīt sevi par iesprostotu uz mūžiem.

Ting-a-lings ierūcās, degunu pagriezis pret logiem. «Mums te iekšā,» viņš šķita sakām, «ir omulīgi; mēs domājam par pagātni. Ar tādiem, kas ārpusē, mums nav pa ceļam. Esiet tik laipni un ejiet projām, lai kas tur ārpusē arī būtu!» Un atkal viņš ierūcās — klusu un gari.

— Kas ir, Ting?

Ting-a-lings paslējās uz priekškājām, purniņu pievērsis logam.

— Vai gribi iet pastaigāties? «Nē,» Tings norūca.

Flēra paņēma viņu rokās. — Neesi tik muļķīgs! — un viņa piegāja pie loga. Aizkari bija cieši aizvilkti; krāšņi, ķīniešu stilā, ar zīda padrēbi — tie nelaida iekšā nakti. Flēra pavēra ar vienu roku mazu spraugu un atrāvās atpakaļ. Aiz loga vīdēja seja, piere bija piespiesta pie stikla, acis aizvērtas, it kā seja būtu atradusies tur ilgu laiku. Tumsā tā šķita izplūdusi — neskaidra un blāva. Flēra juta, kā zem rokas saspringst suņa ķermenis, — juta mazā pekinieša klusuciešanu.

Sirds viņai mežonīgi pukstēja. Tas bija baigi — seja bez ķermeņa.

Pēkšņi piere atrāvās atpakaļ, acis atvērās. Flēra redzēja — tā bija Vilfrīda seja. Vai viņš varēja ielūkoties iekšā — vai redzēja, kā viņa lūkojās laukā no satumsušās istabas? Drebēdama pie visām miesām, Flēra atlaida aizkaru. Vai pamāt? Ielaist viņu iekšā? Iziet pie viņa ārā? Pamest ar roku, lai iet projām? Viņas sirds auļoja joņiem. Cik ilgi Vilfrīds bija stāvējis ārā — kā rēgs? Ko viņš gribēja? Flēra nometa Ting-a-lingu ar troksni zemē un piespieda rokas pie pieres, pūlēdamās sakārtot domas. Pēkšņi viņa pagāja uz priekšu un atrāva aizkaru vaļā. Sejas nebija! Vienīgi tumsa! Vilfrīds aizgājis. Tukšajā skvērā klaiņoja vēji — ne tuvu, ne tālu nevienas dzīvas dvēseles. Vai viņš tiešām te bija stāvējis, jeb vai šī seja bija viņas iedomas? Bet Ting-a-lings! Suņiem iedomu nav. Tings bija aizgājis atpakaļ pie kamīna un nolicies gulēt.

«Tā nav mana vaina,» Flēra kaislā izmisumā domāja. «Nav mana! Es negribēju, lai viņš mani iemīl. Es tikai gribēju Vilfrīda . . . Vilfrīda …» Viņa atkal noslīga kamīna priekšā. «Ak Ting, pažēlo mani!» Bet mazais pekinietis, kas nebija aizmirsis, kā saimniece to nosviedusi, neatsaucās …

## XI VECĀ CEPURE

Neizpildījis savus detektīva pienākumus pret Baterfīldu, Maikls bija vilcinādamies pastāvējis hallē. Beigu beigās viņš vairs nebija kāpis atpakaļ augšup, bet klusi izgājis ārā. Viņš devās gar parlamenta ēkām uz Vaithollu un Trafalgaras skvērā atcerējās, ka viņam taču ir tēvs. Barts varēja būt klubā «Snooks», «Kafejnīcā», «Aeroplānā». Nodomājis: «Viņš iedarbotos nomierinoši,» — Maikls devās uz vismodernāko no visiem trim klubiem.

— Jā, sers Lorenss Monts ir atpūtas istabā, ser. Barts sēdēja, pārmetis vienu kāju pār otru, pirkstgalos turēdams cigāru un gaidīdams kādu, ar ko varētu parunāt.

—    A! Maikl! Vai tu vari man pateikt, kāpēc es esmu te atnācis?

—    Varbūt gaidīt pasaules galu, ser? — Sers Lorenss klusu ieirgojās. —Tā ir laba ideja, — viņš teica. — Kad debesis grūs pār civilizāciju, šī būs vislabāk informētā aģentūra Londonā. Vēlēšanās būt visādu briesmīgu notikumu lieciniekiem ir varbūt visstiprākā no mūsu kaislībām, Maikl. Man ļoti nepatiktu uzlidot gaisā, sevišķi pēc pusdienām, taču vēl vairāk man nepatiktu palaist garām kādu skatu, ja tas patiešām būtu spēcīgs. Gaisa uzbrukumi tomēr bija ļoti interesanti.

Maikls nopūtās.

—    Jā, — viņš teica, — karš mūs pieradināja domāt par mūžību, bet tad tas beidzās un atstāja mūžību karājamies pār mūsu galvām. Tagad mēs nekad nebūsim laimīgi, iekams neiegūsim to sev. Vai drīkstu paņemt vienu no jūsu cigāriem, ser?

—    Bet, mīļo zēn, kas tur vēl ko jautāt! Es atkal pārlasīju Freizeru. Dīvaini, cik tālu šķiet visa māņticība tagad, kad esam sapratuši neapstrīdamo patiesību, ka civilizācija nekad negūs virsroku.

Maikla roka ar sērkociņu apstājās pusceļā.

—    Vai jūs tiešām tā domājat, ser?

—    Ko citu vēl lai domā? Kam var būt kaut mazākais pamats šaubīties, ka ar tagadējās tehnikas palīdzību cilvēces stūrgalvība novedīs mūs pie bojā ejas? Tas ir neizbēgams secinājums, pie kura jānonāk, apsverot visus pēdējos notikumus. «Per ardua ad astra» — «Caur smagiem triecieniem pie zvaigznēm».

—    Bet tā taču vienmēr bijis, ser, un mēs tomēr dzīvojam.

—    Tā apgalvo, bet es par to šaubos. Uzskatu, ka patiesībā mēs esam miruši, Maikl. Uzskatu, ka dzīvojam vienīgi pagātnē. Nedomāju — nē, nedomāju, ka par mums var teikt: tie, lūk, gaida nākotni. Mēs par to runājam, bet, manuprāt, diez vai ko ceram. Par spīti visiem mūsu iebildumiem, mēs neapzinīgi secinām tieši tā. No putras, ko mēs šajā sakarā esam ievārījuši pēdējos desmit gados, var spriest, kā nākamajos trīsdesmit mēs ievārīsim vēl jo lielāku putru. Cilvēks var gan pierādīt, ka ēzelim ir trīs kājas, taču diskusijas beigās tam tik un tā būs četras.

Maikls pēkšņi apsēdās un teica:

— Jūs esat nežēlīgs, pārdrošs vecs barts. Sers Lorenss pasmaidīja.

—     Es priecātos, ja spētu domāt, ka cilvēki patiešām tic cilvēcei un tamlīdzīgām lietām, bet tu pats zini, ka tā nav, — viņi tic tam, kas ir jauns, un tam, ko vēlas sasniegt. Ar retiem izņēmumiem cilvēki joprojām ir pērtiķi, sevišķi to zinātniskais paveids; un, ja tu ieliksi šaujamo pulveri un aizdedzinātu sērkociņu pērtiķa ķetnās, tas uzspridzinās pats sevi, lai tikai redzētu, kas tur īsti iznāks. Pērtiķi vienīgi tad ir drošībā, kad viņiem atņem iespējas šo drošību apdraudēt.

—     Tas nu ir uzjautrinoši! — sacīja Maikls.

—     Ne uzjautrinošāk kā tas, kas tagad notiek, manu dārgo zēn. Esmu daudz pārdomājis. Te mums kāds kluba loceklis izgudrojis joku, kas ir karā izspēlēto divdesmit joku vērts. Šis cilvēks ir gaužām vērtīgs eksemplārs. Valdība jau metusi uz viņu aci, viņš palīdzēs citiem vērtīgiem eksemplāriem Francijā, Vācijā, Amerikā un Krievijā taisīt vēsturi. Visi kopā viņi paveiks slavenas lietas — kaut ko tādu, kas visus pārējos cilvēka sasniegumus saņurcīs un iemetīs papīrgrozā kā vecu cepuri. Starp citu, Maikl, arī jaunā devīze «Homo sapiens», tāpat kā veca cepure, jāmet papīrgrozā.

—     Tā, tā, — noteica Maikls, — un ko jūs taisāties šai sakarībā darīt?

Sera Lorensa uzacis pacēlās gandrīz līdz matiem.

—     Darīt, mans mīļais? Ko lai es darītu? Vai es varu iet un ņemt šo cilvēku un valdību, un vēl visus pārējos vērtīgos eksemplārus un citu zemju valdības aiz apkakles? Nē! Viss, ko varu darīt, ir pīpēt cigāru un sacīt: «Sveiks lai dzīvo!» Vienādi vai otrādi, bet viņi savu panāks, Maikl; tikai, ja viss ies savu normālo gaitu, tad es līdz tam laikam jau būšu miris.

—     Bet es nebūšu, — iebilda Maikls.

—     Nē, dārgais; taču iedomājies eksplozijas, spēcīgos skatus, smaku. Nudien, tev tomēr ir izredzes, kuru dēļ vērts dzīvot. Dažreiz man gribas būt tavā vecumā.

Bet dažreiz, — sers Lorenss no jauna aizdedza cigāru, — ne. Dažreiz man šķiet, ka man šie meli ir līdz kaklam un ka atliek vienīgi nomirt kā džentlmenim.

—   Tā nu ir kā «raudu dziesma» no vecās derības, tēt!

—   Nu, — teica sers Lorenss, plūkādams īsās, sirmās ūsas, — cerēsim, ka man nav taisnība. Taču mēs ātriem soļiem tuvojamies tādam stāvoklim, kad, piespiežot pāris pogu, varēs iznīcināt miljonus. Vai gan ir iemesls cerēt, ka mūsu savstarpējā labvēlība uzplauks tik ātri, ka spēs aizkavēt mūs izlietot šīs lieliskās, jaunās rotaļlietiņas, kas nes iznīcību, Maikl?!

—   «Kas maz zina, no daudz kā baidās.»

—   Ļoti jauki. Kur tu šo izteicienu izlasīji?

—   Kristofora Kolumba biogrāfijā.

—   Vecais K. K.! Dažreiz es notveru sevi pie vēlēšanās, kaut viņš nebūtu bijis tik nolādēti ziņkārīgs. Omulīgāk bija dzīvot tumšajos laikos. Vēl jāšaubās, vai bija vērts šos jenkijus atklāt.

—   Nu, es tomēr ceru, — teica Maikls, — ka mēs kaut kā izsitīsimies cauri. Starp citu, kas attiecas uz šo Eldersona afēru, es nupat sastapos ar to ierēdni — man viņš neliekas no tādiem, kas būtu varējis visu to izdomāt.

—   Ā! Tas! Bet, ja Eldersons varēja izspēlēt tik neglītu joku, nu tad — tad pasaulē patiešām nav nekā neiespējama. Tas ir vienkārši kas nedzirdēts. Kriketā viņš bija tik lielisks sitējs, vienmēr sita pirmais, kad pretinieku sitējs izgāja no ierindas. Mēs abi ieguvām piecdesmit četrus punktus, spēlējot pret Ītonu. Tev laikam par viņu pastāstīja vecais Forsaits?

—   Jā, viņš gribēja, lai es pagādāju tam puisim darbu.

—   Baterfīlds. Pajautā viņam, vai viņš ir radinieks vecajam dārzniekam Baterfīldam! Tas ienestu zināmu skaidrību. Vai tev neliekas, ka vecais Forsaits mazliet nogurdina?

Palikdams lojāls pret Flēru, Maikls saknieba lūpas.

— Nē, mēs ar viņu satiekam ļoti labi.

— Viņš ir taisnīgs, tam es piekrītu.

— Jā, — Maikls sacīja, — ļoti taisnīgs.

—    Tikai drusku par noslēgtu.

—    Jā, — Maikls teica.

Pēc šī secinājuma viņi apklusa, it kā Soumsa noslēgtība arī dotu kādu iemeslu baidīties. Drīz Maikls piecēlās.

— Ir pāri desmitiem, jāiet mājās.

Atgriežoties pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis, Maikls spēja domāt vienīgi par Vilfrīdu. Ko visu viņš dotu, lai tikai dzirdētu draugu sakām: «Viss kārtībā, veco zēn, esmu tam pāri!» — un lai varētu viņam atkal paspiest roku. Kāpēc cilvēkam pielīp šī liktenīgā slimība, ko sauc par mīlestību? Kāpēc tā padara viņu pustraku? Ļaudis teic, ka mīlestība esot dabas aizsarglīdzeklis pret barta bailēm, pret vērtīgajiem eksemplāriem. Neatlaidīga dziņa, lai cilvēce neizmirtu. Prozaiski, ja tas tiešām taisnība! Viņam patiesībā vienalga, vai Flērai ir bērni vai ne. Dīvaini, ka daba maskē savus plānus — glūnīgā vecā viltniece! Taču maķenīt tā laikam tomēr sevi apkrāpusi, bērni var galīgi iziet no modes, ja bartam taisnība. Daudz vairs nevajag, lai tā notiktu; kas gan gribēs laist bērnus pasaulē tikai tādēļ, lai redzētu, kā tos saplosa gabalos, noindē vai nomērdē badā? Pāris fanātiķu turētos pie saviem principiem, bet visa pārējā pasaule kļūtu neauglīga. Vecā, saņurcītā cepure! Maikls instinktīvi uzlika savējo taisnāk un pārgāja pie Lielā Bena pāri ielai. Viņš bija sasniedzis parlamenta skvēra centru, kad kāds cilvēks, kurš nāca viņam pretī, pēkšņi nogriezās pa kreisi un aši aizslīdēja uz Viktorijas ielas pusi. Slaids, ar elastīgu soli. Vilfrīds. Maikls apstājās. Viņš taču nāca no Sautskvēra! Un pēkšņi Maikls sāka dzīties draugam pakaļ. Viņš neskrēja, bet gāja tik ātri, cik kājas nesa. Asinis pulsēja deniņos, un galvā valdīja neciešams haoss. Droši vien Vilfrīds bija viņu redzējis, citādi nemestos sāņus un nebrāztos tagad uz priekšu kā dēmons. Šausmas, šausmas! Attālums nesamazinājās, Vilfrīds bija ātrāks, — lai viņu panāktu, vajadzēja skriet. Taču pēkšņi Maiklu pārņēma tāda kā eksaltācija. Viņa labākais draugs — viņa sieva! Nē, pietiek! Lepnumam jāattur no tādas cīņas. Lai Vilfrīds dara, kā grib! Maikls apstājās, mirkli pavēroja, kā steidzīgais gājējs izgaist tālē, un lēni, noliecis galvu (viņa cepure tagad bija saņurcīta), devās uz māju pusi. Viņš gāja pavisam mierīgi, juzdams, ka visam pienācis gals. Nav vērts par to vispār runāt! Nav ko celt skandālu, bet nav arī ko atkāpties! Pāris simt jardu lielo attālumu līdz savam skvēram viņš nogāja, salīdzinādams augstās mājas ar īsajiem cilvēciņiem. Tādi pundurīši uzcēluši šo vareno ēku, iedeguši tajā gaismu, tā, ka tā ar savu žilbu izskatās pēc milzīgas, ugunīs zaigojošas kaudzes, kuru kvēle visas debesu krāsas vērš blāvas. Kādu lielu darbu veic šie pundurīši! Muļķīgi domāt, ka viņa mīlestībai pret citu punduri ir kāda nozīme. Maikls apgrieza atslēgu slēdzenē, noņēma saņurcīto cepuri un iegāja viesistabā. Tumša — tukša? Nē. Flēra un Ting-a-lings sēdēja uz grīdas kamīna priekšā. Maikls atslīga dīvānā un pēkšņi ievēroja, ka dreb un svīst, it kā būtu izsmēķējis pārāk stipru cigāru. Flēra bija tāpat sakrustotām kājām piecēlusies un cieši lūkojās vīrā. Maikls gaidīja, kamēr apvaldīs trīsas. Kāpēc Flēra nerunāja? Kāpēc viņa sēdēja te tumsā? «Viņa zina,» Maikls nodomāja, «mēs abi zinām, ka tās ir beigas. Ak, dievs, kaut jel es vismaz spētu savaldīties!» Viņš paņēma spilvenu, aizlika to aiz muguras, sakrustoja kājas un atzvēlās atpakaļ. Pēkšņi viņš pārsteigts izdzirda sevi sakām:

— Vai drīkstu tev ko vaicāt, Flēra? Un vai tu būsi tik laba un atbildēsi man pilnīgi vaļsirdīgi?

— Jā.

— Redzi, tā. Zinu, ka tu mani nemīlēji, kad kļuvi par manu sievu. Nedomāju, ka tu tagad mani mīli. Vai gribi, lai es aizeju?

Šķita, pagāja ilgs laiks.

—    Nē.

—    Vai tu runā taisnību?

—    Jā.

—    Kāpēc?

— Tāpēc, ka negribu. Maikls piecēlās.

—    Vai tu man atbildēsi vēl uz vienu jautājumu?

—    Jā.

—    Vai Vilfrīds šovakar bija te?

—    Jā — nē. Tas ir . . .

Maikla rokas sažņaudzās; viņš redzēja, ka Flēra kā piekalta skatās uz tām, un piespiedās turēt tās mierā.

— Flēra, nevajag!

— Nē. Viņš pienāca tur pie tā loga. Es redzēju viņa seju — tas ir viss. Viņa seja … tā . . . Ak Maikl, neesi šovakar uz mani dusmīgs!

Dusmīgs! Dusmīgs! Maikla sirds nodrebēja, dzirdot šo dīvaino vārdu.

— Nu, protams, ne, — viņš sastostījās, — tev tikai jāpasaka man, ko tu gribi.

Flēra nepakustēdamās sacīja:

— Es gribu, lai tu mani pažēlo.

Ai! Viņa gan zināja, ko teikt un kā teikt. Un, noslīdzis ceļos, Maikls sāka Flēru mierināt.

## XII UZ AUSTRUMIEM

Maikls nebija stāvējis tā ilgi, kad viņi abi ar Flēru izjuta reakciju. Guļot uz ceļiem un mierinot Flēru, viņš juta sevī nemitīgi augam nemieru. Šovakar Maikls sievai ticēja, kā nebija ticējis mēnešiem ilgi. Bet ko darīja Vilfrīds? Kur viņš klīda? Seja aiz loga — seja bez balss, bez mēģinājuma Flērai tuvoties! Maiklam sāpēja sirds — šis neloģiskais orgāns. Atlaidis Flēru no savām skavām, viņš piecēlās.

— Vai negribi, lai aizeju pie viņa? Ja viss pāri, tad . . . viņš varētu … es varētu . . .

Arī Flēra piecēlās. Tagad viņa bija gluži mierīga.

— Jā, es iešu gulēt. — Viņa ar Ting-a-lingu rokās devās uz durvīm; viņas seja starp suņa kastaņbrūno kažoku un pašas kastaņbrūnajiem matiem bija ļoti bāla, ļoti rāma.

— Starp citu, — viņa sacīja, — es jau otru mēnesi nejūtos tā kā parasti, Maikl; manuprāt, tas nozīmē . . .

Maiklam aizrāvās elpa. Jūtu straumes, uzplūzdamas, atplūzdamas, griezdamās virpulī, laupīja viņam valodu.

— Nakts ar balonu, — Flēra sacīja. — Vai tev ir kas pretī?

— Pretī? Augstais dievs! Pretī!

— Tad jau viss kārtībā. Man arī ne. Ar labu nakti! Viņa pazuda. Maiklam bez jebkāda iemesla ienāca prātā: «Iesākumā bija vārds, un vārds bija pie dieva, un vārds bija dievs.» Un viņš stāvēja kā sasalis, varenas stabilitātes sajūtas pārņemts. Būs bērns! Likās, ka viņa dzīves laiva, viļņu svaidīta un mētāta, pēkšņi būtu ieslīdējusi ostā — noenkurojusies. Viņš pagriezās un parāva aizkarus. Zvaigžņota nakts! Ai, skaistā pasaule! Brīnišķi — brīnišķi! Bet Vilfrīds! Maikls piespieda seju pie stikla. Tur ārā pie tā bija kļāvusies Vilfrīda seja. Maikls varēja to redzēt, ja aizvēra acis. Tā nebija godīgi! Cilvēks pārkritis pār bortu — cilvēks nav suns! SOS! Maikls izgāja hallē un izvilka no kodēm nepieejamās marmora lādes visbiezāko mēteli. Viņš iesēdās pirmajā taksometrā, kas gadījās ceļā.

—    Korkstrīta! Ātrāk! — Meklēt adatu siena kaudzē! Lielais Bens rādīja ceturksni pāri vienpadsmitiem. Dziļais atvieglojums, ko Maikls izjuta ar visu būtni, kratoties automobilī, likās viņam nežēlīgs. Glābiņš! Jā, tas bija glābiņš — Maikls bija savādi pārliecināts par to, it kā piepeši būtu ieraudzījis Flēru spilgti apgaismota kadra priekšplānā, zem viņas graciozo izdarību plīvura pavisam stingri veidotu. Ģimene! Cilts turpināšana! Viņš nebija spējis noenkurot Flēras laivu, jo viņā neritēja sievas asinis. Bet viņas bērns to varēs un darīs. Un varbūt arī viņš, Maikls, līdz ar bērna piedzimšanu kļūs tai tuvāks. Kāpēc viņš Flēru tā mīlēja — tā nedrīkstēja! Viņi ar Vilfrīdu bija ēzeļi — tik nemoderni, tik atpalikuši no laika gara!

—    Esam klāt, ser. Kāds numurs?

—    Lieliski! Atpūtieties un uzgaidiet mani! Ņemiet cigareti!

Iespraudis arī pats cigareti sausajās lūpās, Maikls aizsoļoja pa kluso ieliņu.

Vilfrīda logi bija gaiši. Maikls piezvanīja. Durvis atvērās, tajās stāvēja Vilfrīda sulainis.

—    Ko vēlaties, ser?

—    Vai misters Dezerts mājās?

—    Nē, ser. Misters Dezerts nupat kā devās ceļojumā uz austrumiem. Viņa kuģis atiet rīt.

—    O! — Maikls nomākts novilka. — No kurienes?

—    No Plimutas, ser. Vilciens atiet no Pedingtonas tieši divpadsmitos. Jūs varētu viņu vēl noķert.

—    Tas viss ir tik pēkšņi, — Maikls sacīja, — viņš nemaz…

—    Nē, ser. Misters Dezerts ir pēkšņs džentlmenis.

—    Nu, pateicos, mēģināšu viņu notvert.

Iesēdies atkal mašīnā un uzsaucis: — Uz Pedingtonu — dzeniet, cik jaudas! — Maikls nodomāja: «Pēkšņs džentlmenis!» Trāpīgs apzīmējums! Viņš atcerējās ārkārtīgi pēkšņo, īso sarunu pie Laionela Čerela krūšutēla. Pēkšņa bija viņu abu draudzība, pēkšņs tās gals, pēkšņi pat Vilfrīda dzejoļi — pēkšņu pārdzīvojumu augļi! Lūkojoties te pa vienu, te pa otru grabošā, lēkājošā taksometra logu, Maikls mētājās kā svētā Vita dejā. Vai viņš nerīkojās kā muļķis? Vai labāk nevajadzēja likties mierā? Līdzjūtība bija bleķis! Un tomēr! Vilfrīds paņems līdzi daļu viņa sirds, un, par spīti visam, Maikls gribēja, lai draugs to zina. Aperbrūkstrīta, Pārkleina! Ielas ar vienmēr retākiem gājējiem, salta nakts, kailas platānas, kas laternu gaismā iezīmējās uz zilgās tumsas fona. Un Maikls nodomāja: «Mēs klīstam! Kāds ir mūsu ceļa gals — mūsu mērķis? Darīt, kas likteņa nolemts, un nedomāt! Bet kas man nolemts? Un kas nolemts Vilfrīdam? Kur tagad būs viņa ceļam gals?»

Mašīna grabēdama nobrauca pa nolaideno ceļu līdz stacijai un apstājās nojumē. Bez desmit minūtēm divpadsmit — un liels, smags vilciens pie pirmās platformas!

«Ko man darīt?» domāja Maikls. «Tas ir tik nolādēti grūti! Vai meklēt viņu pa visiem vagoniem? Sak, nevarēju ļaut tev aizbraukt, veco zēn, neat… — Kādas aplamības!»

Matroži! Ja ne gluži piedzēruši, tad netālu no tā. Vēl astoņas minūtes! Maikls sāka lēni soļot gar vilcienu. Viņš nebija pagājis garām četriem logiem, kad jau ieraudzīja meklēto. Dezerts sēdēja ar muguru pret lokomotīvi tukšas pirmās klases kupejas priekšējā stūrī. Lūpās balsnīja neaizdegta cigarete, kažokādas apkakle uzslieta līdz acīm, skatiens stingi urbās neatvērtajā laikrakstā, kas gulēja klēpī. Viņš sēdēja nekustēdamies. Maikls stāvēja un lūkojās draugā. Viņa sirds strauji pukstēja. Tad viņš aizdedzināja sērkociņu, paspēra pāris soļu uz priekšu un teica:

— Uguni, veco zēn?

Dezerts platām acīm pavērās viņā.

—    Paldies! — viņš teica un paņēma sērkociņu. Tā liesma apspīdēja Dezerta seju: tā bija melnīgsnēja, kalsena, iekritušiem vaigiem, acis satumsušas, iegrimušas dobumos, noguruma pilnas. Maikls atspiedās pret logu. Abi klusēja.

—    Ja gatavojaties braukt, tad ieņemiet vietu, ser.

—    Es nebraucu, — teica Maikls. Viņam bija tāda sajūta, it kā sirds kāptu pa muti laukā.

—    Kurp tu brauc, draugs? — viņš pēkšņi vaicāja.

—    Uz Jēriku.

—     Ak, dievs, Vilfrīd, kā man žēl! Dezerts pasmaidīja.

—     Liecies nu mierā!

—     Jā, es saprotu! Vai sadosim rokas? Dezerts izstiepa viņam pretī savējo. Maikls to cieši paspieda. Atskanēja svilpe.

Dezerts pēkšņi piecēlās un pagriezās pret bagāžas tīklu. Viņš izņēma no ceļasomas kādu sainīti. — Te, — viņš sacīja, — ņem šo nelaimīgo gararažojumu! Izdod, ja gribi.

Maikla kaklu aizžņaudza it kā kamols.

— Paldies, draugs! Tas ir vienkārši lieliski! Ardievu? Dezerta sejā atmirdzēja savāds skaistums.

—     Uz redzi! — viņš sacīja.

—     Vilciens sakustējās. Maikls atgāja no loga; kā sastindzis viņš lūkojās nekustīgajā stāvā, kas lēni aizslīdēja arvien tālāk un tālāk. Vagons aiz vagona aiztraucās viņam garām, visi pilni ar matrožiem, kas, izkārušies pa logiem, klaigāja, dziedāja, vēcināja mutautiņiem un pudelēm. Tad paskrēja garām kalpotāju vāģis — pakaļējā laterna — viss sajaucās — purpursārtā atblāzma — brāžas uz austrumiem — tālāk — vēl tālāk — un izgaist!

Un tas bija viss — tiešām viss? Maikls iebāza sainīti mēteļa kabatā. Tagad atpakaļ pie Flēras! Tāda bija dzīve, — kas vienam laime, otram nelaime! Viņš pārvilka ar roku pār acīm. Nolādētās, tās bija pieriesušās ar . .. Kādas aplamības!

## TREŠĀ DAĻA


## I SVĒTKI

Atnāca Vasarsvētki ar savu gadskārtējo uzbrukumu Heimstidhīsai, un zaļumnieku vidū atradās pārītis, kas gatavojās no rīta sapelnīt naudu un pēcpusdienā to izdot.

Tonijs Bikets ar baloniem un sievu rīta agrumā iesēdās Hemstedas metro.

— Tu redzēsi, — viņš sacīja, — līdz divpadsmitiem es šos pagānus būšu pārdevis, un tad mēs iesim uzdzīvot.

Paspiezdama vīra elkoni, Viktorīna cauri kleitai pataustīja vieglu uzkalniņu virs labā ceļa. Tur zeķes augšmalā bija iešūtas piecdesmit četras mārciņas. Tagad baloni viņu vairs nesarūgtināja. Tie deva pagaidām iztiku, kamēr viņa sapelnīs vēl atlikušās nedaudzās mārciņas, kas vajadzīgas pārceļošanai. Tonijs joprojām cerēja, ka viņa debešķīgie baloni atnesīs pestīšanu: viņš bija tik cerību pārpilns — šis viņas Tonijs, kaut arī ienākumi no baloniem ļāva tik tikko turēties virs ūdens. Un Viktorīna pasmaidīja. Viņas noslēpums ļāva tai tagad būt vienaldzīgai pret kaunpilno nīkšanu renstelē. Viņas pasaciņa bija jau gatava. No vakara laikraksta un sarunām autobusos ar attiecīgās nacionālās izpriecas cienītājiem viņa bija ieguvusi nepieciešamās ziņas par jāšanas sacīkstēm. Viņa bija pat runājusi par tām ar Toniju, kura krājumā bija stūra krogos smeltās zināšanas. Viktorīna jau bija sacerējusi veselu romānu par diviem šķietami veiksmīgiem darījumiem; sovrinu, kas bija nopelnīts par šķietamu blūžu šūšanu, viņa bija likusi uz divu tūkstošu gineju godalgas ieguvēju, bet dabūto laimestu — uz Jubilejas sacīkšu pirmās vietas dalītāju, iegūstot tā glītu summiņu; šie abi laimesti līdz ar trešo uzvarētāju, ko vēl vajadzēja izvēlēties, sakāpinās Viktorīnas šķietamos laimestus līdz vajadzīgajām sešdesmit mārciņām, kuras viņa drīz vien būs nopelnījusi, pozējot «pavisam bez kā». Pēc nedēļas vai divām viņa nobērs kā pupas Tonijam pasaciņu par savu brīnumaino laimi un kā viņa to slēpusi tam, līdz sakrājusi vajadzīgo summu. Viņa piekļaus pieri pie Tonija acīm, ja vīrs lūkosies pārāk cieši, un skūpstīs viņa lūpas, kamēr viņam noreibs galva. Un no rīta viņi pamodīsies un ies pirkt biļetes. Tā plānoja Viktorīna ar piecām desmit mārciņu un četrām vienas mārciņas zīmēm, kas bija iešūtas sārtās zīda korsetes saturētajās zeķēs.

«Driādas atpūta» bija jau sen pabeigta un karājās izstādē Dumetriusa galerijā līdz ar citiem Obrija Grīna darbiem. Viktorīna bija ziedojusi šiliņu, lai to redzētu; viņa bija pastāvējusi pāris minūšu, zaglīgi lūkodamās uz balto stāvu, kas vizēja zāles un dzeloņainu puķu vidū, un seju, kura bija pagriezta tā, it kā sacītu: «Es zinu kādu noslēpumu!»

«Tīrais ģēnijs tas Obrijs Grīns — šī seja ir taisni lieliska!»

Kopš tās dienas, kad viņa trīsēdama bija stāvējusi aiz Obrija Grīna studijas durvīm, Viktorīna bija strādājusi pilnā jaudā. Grīns viņu bija gleznojis trīs reizes — arvien jauks, arvien pieklājīgs, īsts džentlmenis. Un viņš bija devis ieteikumus. Daži Viktorīnu bija gleznojuši apģērbtu, daži pusapģērbtu, citi «pavisam bez kā», kas viņu vairs nesatrauca, jo vairāk tāpēc, ka nauda zeķē vairojās un Tonijam nebija aizdomu. Ne visi bija izturējušies «jauki», daži bija mēģinājuši sākt lakstoties, taču Viktorīna tos nekavējoties bija atvēsinājusi. Nauda tā gan būtu sakrājusies ātrāk, bet — Tonijs! Pēc divām nedēļām viņa varēs visam uzgriezt muguru. Un bieži ceļā uz mājām drosminiece apstājās pie spoguļstikla loga ar augļiem, vārpām un zilajiem tauriņiem . . .

Ļaužu pilnajā metro vagonā viņi sēdēja cieši blakus, un Bikets, turēdams kasti uz ceļiem, prātoja, kur nostāties.

— Vislabāk būs pie ēzelīšiem, — viņš beidzot nolēma, — dīķa malā. Tur cilvēkiem vairāk naudas nekā tālāk, kur viņi sāks braukāt ar karuseļiem un ēst kokosriekstus; un tu vari pasēdēt krēslā pie dīķa, kā jūrmalā, — es negribu, lai tu stāvi man klāt, kamēr neesmu pārdevis preci.

Viktorīna saspieda vīra elkoni.

Uz vaļņa un pļavas visās malās viļņoja jautrais, svētdienīgais pūlis ar papīra maisiņiem rokās. Bērni ar tievām, pelēkbālām, izstīdzējušām kājām bradāja pa dīķi un skaļi klaigāja, pārāk apmierināti, lai smaidītu. Lēni palīgoja garām vecāki pāri, izgāzuši vēderus, no neparastā kāpiena piesārtušām sejām. Retumis pavīdēja kāda meitene vai jauneklis, vairums bija jau izklīduši pa pļavu, meklējot trakulīgākas izpriecas. Uz soliem, zaļa audekla vai krāsota koka krēslos sēdēja simtiem cilvēku, vērojot savas kājas, it kā iztēlodamies zem tām jūras viļņus. Ik pēc zināma starplaika savu ceļojumu uzsāka trīs ēzelīši, kas, dzinēja pamudināti, lēnos rikšos nēsāja savas nastas gar dīķa malu. Staigājošie tirgotāji skaļi slavēja preces. Resnas vecas sievietes zīlēja nākotni. Policisti nekautrēdamies sekoja viņām. Kāds vīrietis, nepārtraukti runādams, apstaigāja visus ar izstieptu cepuri.

Tonijs Bikets noņēma kastes siksnu no pleca. Viņa laipnā, mazliet aizsmakusī balss koknijiešu izloksnē nenogurdama piedāvāja krāsainās gaisa bumbas. Tas tik bija kas! Baloni tā vien gāja no rokas! Šad un tad viņš caur pūli palūrēja uz dīķi pāri pretī, kur Viktorīna sēdēja audekla krēslā, izskatīdamās gluži citāda nekā visi pārējie — viņš to zināja.

— Lieliski baloni — lieliski baloni! Par šiliņu seši! Vai lielo, kundze? Tikai seši pensi. Redziet, cik milzīgs! Pērciet, pērciet! Paņemiet baloniņu savam dēliņam!

«Oldermenu» te nebija, toties papilnam tādu, kam gribējās izdot naudu par spilgtu nieku.

Bez piecām minūtēm divpadsmitos Bikets sakravāja savu kasti — visi jaukie baloniņi bija pārdoti. Ja nedēļā būtu seši Vasarsvētki, tad viņš gan sakrātu kapitālu! Kasti padusē pasitis, Bikets aizsoļoja gar dīķa malu. Bērneļi bija jauki, bet — ak tu augstais dievs! — vāji un bāli. Ja viņam un Vikai būtu mazulis — bet nē, — kamēr viņi tiks tur ārā, nekādā ziņā! Tukls, brūns mazulis, kas ķer zilus tauriņus un it kā izstaro no sevis sauli! Apgājis ap dīķi, Tonijs sāka lēni soļot gar krēslu rindu. Atzvēlušies atpakaļ, eleganta, sakrustotām kājām brūnās zeķēs, kas bija atsegtas līdz ceļiem, glītās, brūnās kurpītēs ar mēlītēm priekšā — ak tētīt! — viņa izskatījās tik briesmīgi jauka, iegrimusi tādā kā savā pasaulē. Biketam sakāpa kaklā kamols. Velns lai rauj! Viņam tā gribējās sniegt tai visu!

—    Vik, pasaki, ko tu domā!

—    Domāju par Austrāliju.

— A! Tā nu vēl ir gaužām tālu. Nekas, es pārdevu tos sasodītos. Ko mēs darīsim — vai pastaigāsimies pa birzi jeb vai iesim tūlīt uz karuseli?

— Uz karuseli, — Viktorīna sacīja.

«Veselības ielejā» valdīja liela sajūsma. Pūlis plūda uz priekšu lēnā, klusā straumē, telšu turētāju un karuseļu, un kokosriekstu īpašnieku skaļo saucienu pavadīts. — Sanāk pie ripināšanas, velšanas, mešanas! Sanāk, pamēģina ar šitiem te pienīgajiem! Par peniju metiens! . . . Kas uz karuseli? . . . Saldējums . . . Saldējums . . . Pirmklasīgi banāni!

Trīsdesmit ķēdēs iekārtie sēdekļi milzīgajā karuselī ar plašo jumtu bija pilni ar meičām un jaunekļiem. Tie griezās, mūzikai skanot, lēni — ātrāk — tik zibenīgi, ka ķēdes izvilkās līdz pēdējai iespējai, ķermeņi atliecās atpakaļ, kājas izstiepās uz priekšu, smiekli un runas apklusa, sejas kļuva nopietnas, mazliet samulsušās, rokas krampjaini žņaudza ķēdes. Ātrāk, ātrāk — lēnāk, lēnāk, kamēr apstājās un mūzika apklusa.

— Dieniņ tu manu! — čukstēja Viktorīna. — Ejam, Tonij!

Viņi iegāja iežogojumā un apsēdās savās vietās. Viktorīna ārējā sēdeklī instinktīvi apvija kājas vienu ap otru, satvēra ciešāk ķēdes, izlieca ķermeni kustības virzienā. Viņas lūpas pavērās:

— Ak kungs, Tonij!

Ātrāk, arvien ātrāk — ik nervs, ik maņa kustības aizrauta! O-o, tā tik bija sajūta — lidot pāri visai pasaulei! Ātrāk — ātrāk! Lēnāk — lēni, un tad nokāpt zemē.

—    Tonij, tas ir dievīgi!

—    Tāda savāda sajūta iekšā, kad tevi sviež apkārt!

— Man gribētos uzlidot līdz jumtam. Brauksim vēlreiz!

— Labs ir!

Viņi brauca vēl divreiz — tur aizgāja puse peļņas par baloniem. Bet kas par to? Tonijam patika redzēt Viktorīnas seju. Pēc tam sekoja seši neveiksmīgi metieni pa pienīgajiem kokosriekstiem un katram pa saldējumam; tad abi uzdzīvotāji rokrokā devās meklēt vietu, kur pabrokastot. Šai brīdī pēc ingveralus un sviestmaižu notiesāšanas Bikets jutās vissvētlaimīgākais; galvu Viktorīnas klēpī atguldījis, smēķi mutē viņš lūkojās zilajās debesīs — ilgi, ilgi, kamēr viņa beidzot sakustējās.

— Iesim paskatīsimies, kā dejo!

Zaļā pļavā, ko ieslēdza celiņš, daži desmiti pāru, orķestrim spēlējot, dejoja.

Viktorīna paraustīja vīra piedurkni. — Kā man gribētos pamēģināt!

— Nu, ko, iesim! — teica Bikets. — Tur tas vienkājainais paturēs manu kasti.

Viņi iegāja nožogojumā.

— Turi mani ciešāk, Tonij!

Bikets paklausīja. Viņam tas tieši bija pa prātam; un viņu kājas sāka lēni kustēties — te uz vienu pusi, te otru. Dejas taktī viņi griezās gandrīz turpat uz vietas, aizmirsuši visu pasauli.

— Tu dejo lieliski, Tonij!

— Ar tevi dejot ir tīrā bauda! — izdvesa Bikets. Pārtraukumos viņi, strauji elpodami, gāja palūkoties, vai vienkājainais nav pazudis, tad atkal laidās dejā, līdz orķestris beidza spēlēt.

— Uz kuģa tak arī dejo, Tonij, — teica Viktorīna, — goda vārds!

Bikets saspieda sievas vidukli.

— Es to vēl paveikšu, kaut arī man būtu jāaplaupa banka.Tevis dēļ es būtu ar mieru darīt nezin ko, Vik.

Bet Viktorīna smaidīja. Viņa jau bija paveikusi. Ļaudis sasarkušām sejām, noguruši, jautri, sasvīduši klaiņāja pa «kaujaslauku», kas bija biezi nokaisīts ar papīra maisiņiem, banānu mizām un avīzēm.

— Padzersim tēju, pabrauksim vēl ar karuseli, — teica Bikets, — un tad iesim tur pāri pretī uz birzi.

Birzs pāri pretī bija pilna ar pārīšiem. Saule lēni, lēni rietēja. Tonijs ar Viku sēdēja zem krūma un vēroja to slīdam lejup. Liegs vējš čaukstināja bērzu lapas. Cilvēku balsis tikpat kā nebija dzirdamas. Visi likās atnākuši šurp, lai baudītu klusumu, gaidītu tumsu un vientulību. Laiku pa laikam zagšus garām paslīdēja kāds spiegs, uzmanīgi pētīdams pārīšus.

— Lapsas! — Bikets noteica. — Ek, kā man gribētos sadot viņiem pa purnu!

Viktorīna nopūtās, piespiezdamās vīram ciešāk klāt.

Kāds spēlēja bandžo; kāda balss dziedāja. Satumsa, taču kaut kur ausa mēness, pār zemi gulās vieglas ēnas.

Tonijs un Vika runāja čukstot. Šķita, ka nedrīkst pacelt balsi, it kā birzs atrastos burvības varā. Pat čukstēt viņi sačukstējās reti. Uzkrita rasa, bet viņi tai nepievērsa uzmanību. Rokās sadevušies, vaigus sakļāvuši, viņi sēdēja pavisam klusi. Bikets domāja. Šī te bija dzeja — patiesi dzeja! Tumsa, kas liegi atvizēja sudrabā, dzērāju dziesmas skaņas, nosebojušos mašīnu dūkoņa, kas tuvojās no ziemeļiem, — un pēkšņs pūces kliedziens.

— Ai! — Viktorīna notrīsot izdvesa. — Pūce! Kas to būtu domājis! Norbitonā es bieži dzirdēju pūci kliedzam. Cerams, ka tas nenozīmē nelaimi!

Bikets piecēlās un izstaipījās.

— Iesim! — viņš sacīja. — Tā bija jauka diena. Ka tu man nesasaldējies!

Rokrokā viņi lēni gāja pa tumšo bērzu birzi augšup, priecādamies par laternām, ielu, ļaužu pilno staciju, it kā būtu pārāk ilgi baudījuši vientulību.

Iespiests metro vagona stūrī, Bikets laiski šķirstīja kāda pasažiera atstāto avīzi. Viktorīna turpretī sēdēja, domādama par tik daudz ko, ka viņa pati sev likās nedomājam ne par ko. Karuselis un tumšā birzs, un nauda viņas zeķē. Viņa brīnījās, ka Tonijs nebija dzirdējis, kā tā čaukst, — zeķe tomēr nebija droša vieta! Uz ko viņš tik cieši skatās? Viktorīna palūkojās vīram pār plecu un izlasīja: ««Driādas atpūta». Obrija Grīna apbrīnojamā glezna Dumetriusa galerijas izstādē.» Viktorīnas sirds apstājās pukstēt.

— Tavu brīnumu! — Bikets iesaucās. — Vai tā nav līdzīga tev?

— Man? Nē!

Bikets pacēla avīzi viņai tuvāk pie acīm. — Ir. Tā ir uz mata kā tu. Es to izgriezīšu. Man gribētos šo gleznu redzēt.

Izkļuvušas no sirds, kura tagad pukstēja pārāk ātri, asinis iesitās Viktorīnai vaigos.

— Tā nav pieklājīga, — viņa sacīja.

— To nu es nezinu, bet traki līdzīga tev. Viņai ir pat tavs smaids.

Salocījis avīzi, Bikets noplēsa lapu ar gleznas attēlu. Viktorīnas sīkie pirksti saspieda zeķē iešūto naudu.

—    Savādi, — viņa lēni teica, — ja iedomājas, ka pasaulē ir cilvēki, kas tik līdzīgi viens otram.

—    Nekad nebiju domājis, ka ir kāds cilvēks, kas tik līdzīgs tev. Čeringkrosa — mums jāpārsēžas.

Steidzoties pa metro ejām, Viktorīna iebāza roku vīra kabatā un, spraukdamās viņam pakaļ cauri ļaužu drūzmai, drīz vien nolidināja saplēstā papīra sloksnītes aiz sevis zemē. Kaut tik viņš neatcerētos, kur glezna izstādīta!

Naktī gulēdama viņa domāja:

«Vienalga, atlikušo naudu es sapelnīšu — un viss!» Taču viņas sirds krūtīs dīvaini sakustējās, it kā viņa pēkšņi būtu uzkāpusi uz muklāja līganās zemes.

## II DIENESTA JAUTĀJUMI

Maikls sēdēja, lasīdams Vilfrīda atstātās dzejoļu grāmatas «Viltojumi» korektūru.

—    Vai varat pieņemt Baterfīldu, ser?

—    Varu.

Vārds Baterfīlds Maiklā izraisīja neveikla lepnuma sajūtu. Pienākumus, kas bija uzticēti izmēģinājuma kārtā pirms četriem mēnešiem, jaunais darbinieks izpildīja arvien veiksmīgāk. Galvenais aģents viņu bija nosaucis par «atradumu». Līdz ar «Vara sīknaudu» viņš bija lepnākā spalva Maikla pušķī. Grāmattirgotāji nepirka, taču Baterfīlds visu laiku pārdeva grāmatas — tā vismaz Maiklam stāstīja; jaunajam kolportierim it kā piemita dabiska spēja iedvest uzticību tur, kur tai nebija nekāda pamata. Denbijs un Vinters bija pat uzticējuši viņam privāti pārdot uz pauspapīra iespiesto, mazā tirāžā izdoto «Duetu», ar kuru tie cerēja kompensēt zaudējumus, ko bija atnesis parastais izdevums. Pašlaik Baterfīlds pēc saraksta apstaigāja eventuālos mazā meistardarba pircējus. Ieviest šādu personisku pieeju bija ierosinājis viņš pats.

—    Redziet, ser, — viņš bija teicis Maiklam, — zinu šo to par Kuē. Protams, darbā ar tirgotājiem to izlietot nevar — viņi netic nekam un nevienam. Ko gan jūs varat gaidīt? Katru dienu viņi pērk visdažādākos gara ražojumus, vadoties tikai no tā, kas labāk gājis no rokas. Labi, ja viens no divdesmitiem atbalstīs kādu jaunu pasākumu. Bet privātajiem džentlmeņiem un jo sevišķi privātajām dāmām jūs varat iedvest domu, kā dara Kuē, — stāstīt viņiem vēl un vēlreiz, ka autors diendienā visādā veidā kļūst pazīstamāks un pazīstamāks, un es deru, ka tad, kad jūs aiziesiet nākamreiz, viņiem tas jau būs neapzinīgi iesēdies galvā, sevišķi, ja jūs viņus ņemsiet priekšā tūlīt pēc brokastīm vai pusdienām, kad tie ir maķenīt miegaini. Dodiet man laiku, ser, un es jums šo izdevumu pārdošu.

—    Nu, — Maikls bija atbildējis, — ja jūs spējat iedvest ļaudīm ticību mana tēva nākotnei, Baterfīld, tad esat pelnījis vairāk par parastajiem desmit procentiem.

—    Es to spēju. Te viss atkarīgs vienīgi no ticības.

—    Bet pats jūs neticat, vai ne?

— Nu, kā to teikt, autoram ta sevišķi neticu, bet ticu, ka spēju iedvest ticību pircējiem; tas tieši ir svarīgākais.

— Saprotu — tāpat kā trikā ar trim kārtīm: jāiedveš ticība, kuras pašam nav, ka kārts tur atrodas, un viņi to paņems. Nu, un vilšanās jau nenāks tūlīt — droši vien jūs paspēsiet pazust vēl pirms tās. Tātad — laimīgu ceļu!

Jaunais Baterfīlds bija smaidījis . . .

Neveiklība Maikla pašreizējai lepnuma izjūtai piejaucās cita iemesla dēļ: Baterfīlda vārds, proti, saistījās ar vecā Forsaita pastāvīgajiem atgādinājumiem, ka viņš nezinot — viņš nekā nevarot pateikt — ka pamatā visam esot tikai šis jaunais cilvēks ar savu stāstu par Eldersonu, bet tālāk nekur viņi netiekot. . .

—    Labrīt, ser! Vai varat ziedot man piecas minūtes?

—    Ienāciet, Baterfīld! Vai esat ķezā ar «Duetu»?

—    Nē, ser, esmu jau četrdesmit pārdevis. Runa ir par ko citu. — Pametis skatienu uz aizvērtajām durvīm, jaunais vīrietis pienāca tuvāk.

—    Ņemu sarakstu cauri alfabētiskajā kārtībā. Vakar es nonācu pie «E». — Baterfīlda balss pieklusa. — Misters Eldersons.

—    O-o! — Maikls novilka. — Viņu jūs varat izlaist.

—    Tā jau ir tā lieta, ser, ka es to nedarīju.

—    Ko jūs sakāt! Devāties uzbrukumā?

—    Jā, ser. Vakar vakarā.

—    Jūs esat tīrais varonis, Baterfīld. Kas notika?

— Es nenosaucu savu uzvārdu, ser, iesūtīju tikai firmas karti.

Maikla ausīm un acīm nepagāja secen ļoti saprotams ļauns prieks jaunā vīrieša balsī un sejā.

— Nu, un?

— Misters Eldersons, ser, pašlaik beidza pusdienot. Es visu biju izdomājis un iesāku tā, it kā nekad iepriekš nebūtu viņu redzējis. Un kas mani pārsteidza — viņš uzņēma to kā pašu par sevi saprotamu!

— Vai viņš neizsvieda jūs ārā?

— Kur nu, ser! Viņš tūlīt teica: «Pierakstiet man divus eksemplārus.»

Maikls pasmīnēja. — Nervi jums abiem ir uz goda.

— Nē, ser, te jau ir tas suns aprakts. Es misteram Eldersonam pamatīgi uzminu uz varžacīm. Viņam tas nebūt nepatika.

— Nespēju aptvert, — teica Maikls.

— Tas, ka es strādāju šai firmā, ser. Viņš taču zina, ka jūs te esat kompanjons un misteram Forsaitam znots, vai ne?

— Zina.

— Nu, tad jau jūs redzat, ser, sakaru — divi direktori tic man, ne viņam. Tāpēc es neizsvītroju viņu no sava saraksta. Es jau domāju, ka tas viņu drusciņ sapurinās. Iedams ārā, nejauši redzēju bufetes spogulī viņa seju. Viņš ir pamatīgi nobijies.

Maikls kodīja savu rādāmo pirkstu, izjuzdams pret Eldersonu tādu kā līdzjūtību — kā pret mušu, kam zirneklis apmetis savu pirmo tīklu ap pakaļkāju.

— Pateicos, Baterfīld! — viņš sacīja.

Kad jaunais vīrietis bija aizgājis, Maikls sēdēja, durstīdams ar papīrnazi dzēšlapu. Kas tā bija par dīvainu «šķiras» izjūtu? Jeb vai arī tā bija vienkārša līdzjūtība pret vajāto, šausmas, ka notikumu gaita pati atmasko cilvēku? Jo šis bija neapšaubāmi skaidrs pierādījums, un viņam par to būs jāziņo tēvam un Vecajam Forsaitam. Eldersonam laikam dūša saskrējusi papēžos, citādi viņš būtu teicis: «Nekaunīgais, nelietīgais zeņķi, ārā no šejienes!» Tā neapšaubāmi bija jāskan vienīgajam pareizajam nevainīga un vienīgajam ieteicamajam vainīga cilvēka apsveikumam. Nu, ko! Nervi dažreiz sabrūk — pat visstiprākie. To liecina kaut vai tā pati korektūras lapa, ko viņš nupat bija pārlasījis:

KARA TIESA

Raug šurp! Es esmu cilvēks vien,

Tāds pats kā tu, kā visi jūs.

Es salu sniegos, vējš kur skrien,

Ja tev tā sals — cik grūti būs!

Jūs, virsnieki, ja ciestu to,

Ko es tai dienā cietu gan,

Tad, atceroties pārciesto,

Jums tiesības būs pārmest man.

«Marš, nošaut viņu sniegā tur,

Lai gļēvulis nu nāvi jūt!

Kas kalpo karalim jebkur,

Tam nieka nervu nedrīkst būt!»

Lāga vecais zēns Vilfrīds!

— Jā, mis Perrena?

— Vēstule seram Džeimsam Fogartam, mister Mont; jūs teicāt, lai es jums to atgādinu. Un vai jūs pieņemsiet mis Manuelli?

— Mis Manu . . .— o! Ak, tā! Jā.

Biketa meitenīgā sieva, kuras seja bija izlietota Storberta romāna apvākam, Obrija Grīna modelis . . . Maikls piecēlās, jo meitene bija jau ienākusi.

«Es atceros šo tērpu!» viņš nodomāja. «Flērai tas nekad nepatika.»

—    Ar ko varu jums pakalpot, misis Biketa? Starp citu, kā klājās Biketam?

—    Nekas, ser, pateicos!

—    Joprojām pārdod balonus?

—    Jā.

—    Nu, mēs gan visi esam kā baloni, misis Biketa.

—    Piedodiet, — kā jūs teicāt?

—    Karājamies gaisā, — vai jums tā neliekas? Bet jūs atveda šurp droši vien pavisam kas cits?

—    Nē, ser.

Bālajos vaigos sakāpa viegls sārtums, pirksti raustīja apvalkātos cimdus, lūpas nedroši pavērās, bet acis raudzījās nenovērsdamas — patiešām neparasta meitene!

—    Vai atceraties, ser, ka jūs man iedevāt zīmīti misteram Grīnam?

—    Jā, un es redzēju iznākumu, tas ir lielisks, misis Biketa.

—    Jā. Bet tas ielikts avīzē — mans vīrs vakar to redzēja, un viņš taču neko nezina.

Pie joda! Kāpēc viņš bija iepinis šo meiteni tādā ķezā?

—    Esmu ar to nopelnījusi daudz naudas, ser, gandrīz tik daudz, cik vajadzīgs biļetēm uz Austrāliju, bet tagad es baidos. «Vai tā nav līdzīga tev?» viņš man sacīja. Avīzi es saplēsu, bet ja nu viņš atceras galerijas nosaukumu un iet šo gleznu skatīties! Tā taču ir vēl krietni līdzīgāka man. Viņš var aizkļūt arī līdz misteram Grīnam. Vai jūs tāpēc nevarētu parunāt, ser, ar misteru Grīnu un palūgt, lai viņš saka, ka tā ir kāda cita, ja Tonijs ierodas pie viņa.

—    Protams, — Maikls attrauca. — Bet varbūt Bikets nemaz tik stipri nedusmotos? Viņš taču jums tik daudz palīdzējis. Tā var būt gluži pieklājīga nodarbošanās.

Viktorīnas rokas piespiedās pie krūtīm.

— Jā, — viņa vienkārši sacīja. — Es arī vienmēr uzvedos pavisam pieklājīgi. Un es to darīju tikai tāpēc, ka mēs tik ļoti gribam tikt projām un es nespēju noskatīties, kā viņš tur miglā stāv renstelē un pārdod balonus. Bet tagad man tik ļoti bail, ser. Maikls stīvi vērās meitenē.

— Mans dievs! — viņš sacīja. — Nauda ir riebīga lieta!

Viktorīna vāri pasmaidīja. — Riebīgs ir tās trūkums, ser.

—    Cik jums vēl vajadzīgs, misis Biketa?

—    Vēl tikai apmēram desmit mārciņas, ser.

—    Es jums varu tās iedot.

— Ai, pateicos, bet tas nav tik svarīgi — es tās varu viegli nopelnīt, esmu pie tā pieradusi; pāris dienu vairāk vai mazāk — tas neko nenozīmē.

—    Bet kā jūs izskaidrosiet, kur esat dabūjusi naudu?

—    Teikšu, ka laimēju jāšanas sacīkšu derībās.

—    Ne sevišķi ticami! — iesaucās Maikls. — Klausieties! Sakiet, ka atnācāt pie manis un es jums to aizdevu. Ja Bikets no Austrālijas sūtīs naudu atpakaļ, es jebkurā laikā varu to atkal iemaksāt jūsu rēķinā kādā turienes bankā. Esmu jūs zināmā mērā iegāzis un gribētu palīdzēt jums tikt no šīs ķezas laukā.

—    Ai, nē, ser, jūs izdarījāt man pakalpojumu. Es negribu, lai jums manis dēļ būtu jāmelo un jānokļūst neērtā stāvoklī.

—    Man tas galvassāpes nesagādās, misis Biketa. Es varu melot kā no grāmatas, ja vien tas nedara nevienam ļaunu. Jums galvenais tagad ir drīzāk aizbraukt. Vai esat pozējusi vēl daudzām citām gleznām?

—    Ak, jā, daudzām, bet tajās, manuprāt, mani nevar pazīt, tāsir tādas stūrainas un jocīgas.

— Ā! Bet Obrijs gan jūs uzgleznojis gluži kā dzīvu! — Jā, Tonijs saka, ka tā esot uz mata tāda kā es.

— Pilnīgi. Nu, labi, es parunāšu ar Obriju, es viņu brokastīs satikšu. Ņemiet šīs desmit mārciņas! Norunāts, jā? Jūs šodien atnācāt pie manis, — skaidrs? Sakiet, ka jums vienkārši uznāca tāda kā iedvesma. Es visu pilnīgi saprotu. Jūs būtu ar mieru darīt visu viņalabā, un viņš būtu ar mieru darīt visu jūsulabā. Ir taču viss labi — neraudiet!

Viktorīna ar pūlēm norija kaklā iestājušos kamolu.

Viņas roka apvalkātajā cimda atbildēja uz Maikla spiedienu.

— Ja es būtu jūsu vietā, — teica Maikls, — es viņam šovakar visu izstāstītu. Es savukārt arī sagatavošos.

Kad Viktorīna bija aizgājusi, viņš nodomāja: «Bikets, cerams, nedomās, ka es par šīm sešdesmit mārciņām esmu saņēmis ko pretī!» Un, spiezdams zvana pogu, viņš atkal ņēmās durstīt dzēšlapu.

—    Jā, mister Mont?

—    Sāksim nu, mis Perrena.

—    «Godātais ser Džeims Fogart, esam sīki izskatījuši Jūsu visai interesanto» — hm-m! — «sacerējumu. Lai gan uzskatām, ka lieliski izteiktās domas par Lielbritānijas pašreizējo stāvokli salīdzinājumā ar pārējo pasauli var ļoti interesēt visas» — hm-m! — «domājošas personas, tomēr neesam pārliecināti, ka šādu» — hm-m! — «domājošu personu būtu tik daudz, lai grāmatu varētu publicēt, neciešot zaudējumus. Baidāmies, ka ārkārtīgi tieši formulētā» — hm-m! — «tēze, ka Lielbritānijai tagad jāmeklē glābiņš tirgus, iedzīvotāju biezības, piedāvājuma un pieprasījuma noregulēšanā pašas impērijas robežās, var sacelt pakaļkājās visas politiskās partijas; uzskatām arī, ka Jūsu plāns, kas paredz izvest lielas zēnu un meiteņu grupas, pirms tās sabojājusi angļu pilsētu dzīve, tikai sakaitinās strādnieku šķiru, kas pazīst vienīgi pašu zemes apstākļus un ārkārtīgi pretojas iespējai ļaut saviem bērniem izmēģināt laimi citur.»

—    Vai man tieši tā arī rakstīt, mister Mont?

—    Jā, tikai mazliet apfrizējiet asumus. Hm-m! . . .

—    «Beidzot, Jūsu uzskats, ka zeme jāizmanto labības audzēšanai, ir mūsdienās tik neparasts, ka, pēc mūsu domām, Jūsu grāmatu naidīgi uzņems visa prese, izņemot veco gvardi, konservatīvos un dažas personas, kam piemīt iztēles spējas.»

—    Un tālāk, mister Mont?

— «Šajā svārstīgu pārmaiņu laikmetā,» — tā arī rakstiet, mis Perrena, — «kad cerības jau sen ieķīlātas un zaudējušas jebkuru realitāti,» — apmēram tā arī rakstiet, — «ikviens plāns, kur domāts par nākotni un paredzēts ražas ievākšanu atlikt uz gadiem divdesmit, bez šaubām, būs ārkārtīgi nepopulārs. Visu šo iemeslu dēļ Jūs sapratīsiet, ka Jums nepieciešams» — hm-m! — «meklēt citu izdevēju. Vārdu sakot, nekas nesanāks.»

— «Ar …» — hm-m! — nu, pati zināt, ar ko, — «godātais ser Džeims Fogart, paliekam Jūsu pazemīgie kalpi Denbijs un Vinters.»

—    Kad būsiet to pārtulkojusi, mis Perrena, ienesiet iekšā, es parakstīšu.

—    Jā. Tikai, mister Mont, — es domāju, ka jūs esat sociālists. Šis te gandrīz šķiet . . . lūdzu, piedodiet, ka vaicāju.

—    Mis Perrena, nesen es pamanīju, ka uzraksti vairs nav modē. Kā cilvēks var kas būt, kad viss karājas gaisā? Paraugieties uz liberāļiem. Viņiem izprast stāvokli tā kopumā traucē brīvā tirdzniecība, leiboristiem — nodoklis uz kapitālu, torijiem — protekcionisms; viņus visus kā murgi vajā zināmi lozungi; vecajam seram Džeimsam Fogartam ir pilnīgi taisnība, bet neviens jau viņā neklausīsies. Ja kāds arī viņa grāmatu jebkad laidīs klajā, tad tā būs vienkārši papīra izšķiešana. Pasaule pašlaik ir galīgi nereāla, mis Perrena, un mēs esam visnereālākā zeme no visām.

—    Kāpēc, mister Mont?

—    Kāpēc? Tāpēc, ka esam visstūrgalvīgākā no visām tautām un turamies pie tā, kas aizgājis pie visiem velniem, vēl vairāk nekā citur. Lai nu kā, misters Denbijs nebūtu atstājis vēstuli manā ziņā, ja negribētu mani ar to uzjautrināt. Jā, un kad nu mēs par to esam sākuši runāt — man jānoraida Harolda Māstera jaunā grāmata. Tas gan nav pareizi, bet viņi negrib to iespiest.

—    Kāpēc ne, mister Mont? «Raudošajam bruņurupucim» bija tādi panākumi!

—    Redziet, šajā jaunajā darbā Māsters ir izvēlējies tādu tematu, kas viņu vienkārši spiež ko pateikt. Vinters saka, ka tie, kuri apsveikuši «Raudošo bruņurupuci» kā nepārspējamu mākslas darbu, tāpēc vien uzbruks šim; un misters Denbijs sauc šo grāmatu par varmācību pret cilvēka dabu. Tāpēc pūlēties to aizstāvēt nav jēgas. Nu, mēģināsim rakstīt:

—    «Dārgo Māster! Iejūsmojies par tematu, Jūs, acīm redzot, neesat pamanījis, ka tā nolemjat savu garabērnu galīgam fiasko. «Raudošajā bruņurupucī» Jūs bijāt lieliski saspēlējies ar pusi orķestra, un proti, ar» — hm-m! — «trokšņaināko pusi. Jūs bijāt burvīgi arhaisks un nesatricināmi aukstasinīgs. Bet ko Jūs tagad esat izdarījis? Paņēmis par savu varoni Marķīzu salu pēdējo iedzimto un pārcēlis viņu uz Londonu! Jūsu darbs ir dzēlīga satīra, īsta sadzīves kritika. Esmu pārliecināts, ka Jūs negribējāt rakstīt par mūsu laikmetu vai rakņāties dzīves īstenībā; taču Jūsu temats ir aizrāvis Jūs līdzi. Auksta dzēlība un aukstasinība, kā zināt, ir divas ļoti dažādas lietas, nemaz nerunājot par to, ka esat bijis spiests atteikties no arhaiskā. Es personiski, protams, domāju, ka šis jaunais darbs ir desmitreiz labāks par «Raudošo bruņurupuci», kurš bija gan ļoti jauks, mazs darbiņš, bet par kuru nav vērts daudz muti dzisināt. Taču es neesmu publika un neesmu arī kritiķis. Jaunos un tievos sarūgtinās tas, ka Jūs te neesat laikmetīgs, viņi sacīs, ka Jūs moralizējat; vecie un resnie dēvēs Jūs par niknuma pilnu postītāju, kamēr parastie lasītāji ņems Jūsu salinieku nopietni un apvainosies, ja esat to nostādījis augstāk par viņiem. Izredzes, kā redzat, nav iepriecinošas. Kā, pēc Jūsu domām, lai mēs tādu grāmatu «izdabūjam cauri»? Mēs to vienkārši nemaz nemēģināsim darīt! Tāds ir firmas rīkojums. Es tam nepiekrītu. Es to izdotu jau rīt, taču man jāiet turp, kur Denbijs un Vinters dzen. Tā, personiski dziļi nožēlodams, nosūtu Jums atpakaļ sacerējumu, kas ir patiess mākslas darbs.

Vienmēr Jūsu

Maikls Monts.»

Vai zināt, mis Perrena, man šķiet, ka jums šī vēstule nemaz nav jāpārtulko.

—    Baidos, ka tas būtu arī grūti.

—    Labs ir. Bet otru gan, lūdzu, nogludiniet! Gribu aizvest sievu apskatīt kādu gleznu; būšu atpakaļ četros. Ak, tā! Un, ja te gadījumā ienāk kāds maza auguma puisis, vārdā Bikets, — viņš pie mums strādāja — un prasa pēc manis, tad lai laiž viņu augšā; tikai lai iepriekš mani brīdina. Vai jūs pateiksiet to kantorī?

— Jā, mister Mont. Ak, tā! Vai — vai šī mis Manuelli nav pozējusi mistera Storberta noveles apvākam?

—    Ir, mis Perrena. Es pats viņu «atklāju».

—    Viņa izskatās ļoti interesanta, vai ne?

—    Baidos, ka viņa ir vienīgā savā veidā.

—    Manuprāt, tas nav nekas slikts.

—    Kā to ņem, — noteica Maikls, durstot dzēšlapu.

## III «DRIĀDAS ATPŪTA»

Flēra ar savu prasmi ģērbties joprojām apslēpa lielāko tiesu no tā, ko Maikls dēvēja par «vienpadsmito baronetu» un kam pēc mēnešiem diviem bija jānāk pasaulē. Viņa šķita garā un miesā pielāgojamies mierīgai un neatlaidīgai mantinieka kolekcionēšanai. Maikls zināja, ka jau kopš pirmajām dienām, sekojot mātes norādījumiem, Flēra cenšas ietekmēt bērna dzimumu, ik vakarus pirms aizmigšanas un ik rītus atmostoties atkārtodama vārdus: «Dienu no dienas viņš visādā veidā kļūst vīrišķīgāks un vīrišķīgāks,» — lai to iepotētu zemapziņai, jo tā pēc visu apgalvojumiem bija galvenais notikumu virzītājs spēks; Maikls zināja arī, ka Flēra atturas no vārdiem: «Es noteikti gribu zēnu,» — jo tas pēc visu apgalvojumiem izraisītu reakciju un galu galā piedzimtu meitene. Maikls ievēroja, ka Flēra arvien vairāk un vairāk nosveras mātes pusē, it kā franciskais vai naturālistiskais viņā būtu pārņēmis procesu, kas saistīts ar ķermeni. Viņa bieži devās Soumsa mašīnā uz Meiplderhemu, un viņas māte bieži viesojās Sautskvērā. Glītā Anete, kam piemita tieksme uz melnām mežģinēm, ar savu klātbūtni vienmēr iepriecināja Maiklu. Viņš ne mirkli nebija aizmirsis, kā misis Forsaita tika atbalstījusi viņa bildinājumu tanīs dienās, kad visas cerības šķita zudušas. Lai gan viņš joprojām juta, ka nav ticis tālāk par Flēras sirds slieksni, un gatavojās spēlēt tikai otro vijoli, pirmo atdodot «vienpadsmitajam baronetam», tomēr prāts viņam pēc Vilfrīda aizbraukšanas bija daudz mierīgāks. Un uzjautrināts un sajūsmināts Maikls vēroja, kā Flēra visas savas kolekcionāres spējas ziedo kaut kam tādam, kas nepieder nevienam atsevišķam laikmetam, bet vienādi raksturīgs visiem.

Obrija Grīna paša vadītā ekspedīcija, kuras mērķis bija apskatīt Dumetriusa galerijas izstādi, agri ieturējusi brokastis, atstāja Sautskvēru.

—    Jūsu «driāda» šorīt ieradās pie manis, Obrij, — Maikls mašīnā sacīja. — Viņa gribēja, lai es jūs lūdzu visu noliegt, ja gadījumā pēkšņi iepeld viņas vīrs un ceļ pret jums apsūdzību par sievas gleznošanu. Rādās, viņš redzējis gleznas reprodukciju.

—    Hm-m-m, — norūca gleznotājs, — vai man tas jādara, Flēra?

— Nu, protams, ka jādara, Obrij!

Obrija Grīna smaids pār slīdēja no viņas uz Maiklu. — Kā viņu sauc?

— Bikets.

Obrijs Grīns, lūkodamies tālē, lēni murmināja:

Nesen draudēja Bikets man jaunais:

«Mister Grīn, vai jums tiešām nav kauna

Manu sievu bez kā

Gleznot tādu, kā stāv?

Sargiet ādu — es ņemšu to ļaunā!»

— Bet Obrij!

— Beidziet! — teica Maikls. — Es runāju nopietni. Viņa ir drosmīga, maza būtne. Nopelnījusi naudu, kas viņiem bija vajadzīga, un pratusi palikt kārtīga sieviete.

—    Ciktāl tam sakars ar mani — neapšaubāmi.

—    Nu, es domāju gan.

—    Kāpēc, Flēra?

—    Jūs neesat nekāds sieviešu pavedējs, Obrij!

—    Vaļsirdīgi runājot, viņa kairināja manas estētiskās jūtas.

—    No dažiem estētiem tas viņu nebūt neglābtu! — norūca Maikls.

— Bez tam viņa nāk no Patnijas.

— Tas nu ir gluži pamatots iemesls. Tātad jūs visu noliegsiet, ja iepeldēs Bikets?

Obrijs Grīns uzlika roku uz sirds.. — Klāt arī esam!

«Vienpadsmitā baroneta» ērtību labad Maikls bija izvēlējies stundu, kad Obrija Grīna īstie cienītāji vēl brokastoja. Izspūris jauneklis un trīs zaļganbālas meičas vientulīgi klīda pa galeriju. Gleznotājs tūlīt aizveda viesus pie sava meistardarba, un kādu brīdi viņi stāvēja tā priekšā, piedienīgi klusēdami un nekustēdamies. Pārāk drīz izplūst slavas dziesmās nekādā ziņā nedrīkstēja; ierunāties pārāk vēlu būtu tikpat netaktiski; par daudz jūsmīga runa skanētu neīsti, bet, ja vēsi nomurminātu: «Ļoti jauka — patiesi ļoti jauka!» — tad tas aizvainotu. Teikt bez aplinkiem: «Ziniet, draugs, atklāti runājot, man tā galīgi nepatīk!» — nozīmētu sakaitināt mākslinieku līdz sirds dziļumiem.

Beidzot Maikls viegli ieknieba Flērai, un viņa sacīja:

—    Tā patiesi ir burvīga, Obrij, un ārkārtīgi līdzīga … vismaz . ..

— … cik var spriest. Bet patiešām, draugs, jūs esat uzgleznojis viņu uz mata tādu, kāda viņa ir. Baidos, ka Bikets domās tāpat.

—    Pie velna to visu! — norūca gleznotājs. — Kāda jums šķiet krāsu gamma?

—    Lieliska, sevišķi miesa. Vai ne, Flēra?

—    Jā, man tikai patiktu, ja ēnas šai pusē būtu mazliet tumšākas.

—    Jā? — nomurmināja gleznotājs. — Varbūt!

—    Jūs esat uztvēris dvēseli, — teica Maikls. — Bet, lūk, ko es jums teikšu, draugs, gluži vaļsirdīgi — gleznā ir jēga. Nezinu, kā ar jums apiesies kritiķi.

Obrijs Grīns smaidīja. — Tā bija viņas vissliktākā īpašība. Viņa veda mani savā pavadā. Cilvēks, ko apsēdusi kāda ideja, nolemts bojā ejai.

—    Es personiski tam nepiekrītu. Vai tu piekrīti, Flēra?

—    Protams, ne; tikai to nav pieņemts sacīt.

—    Ir laiks, ka mēs sākam to darīt un beidzam klanīties Kafē Krijona priekšā. Mati, nudien, ir brīnišķīgi un tāpat kāju pirksti, — kad uz tiem skatās, tie liekas kustamies.

—    Un ir tik patīkami, ka viņai kāju vietā nav svītraini kubi. Bet asfodeles atgādina vienu no puķēm Leonardo gleznā «Klinšu jaunava», Obrij.

—    Visa glezna ir mazliet Leonardo garā, draugs. Tas jums jāatzīst.

—    Jā, Obrij, mans tēvs to redzējis. Man liekas — viņš jau uzķēries uz āķa. Viņam stipri iegulušies atmiņā daži jūsu vārdi — par mūsu balto pērtiķi, vai atceraties?

Obrijs Grīns papleta rokas — Ā! Baltais pērtiķis — tādu uzgleznot ir ko vērts. Ēst augļus, izsvaidīt mizas un ar skatienu jautāt, kāda tam visam jēga.

— Tā ir morāle! — Maikls iesaucās. — Piesargieties, vecais draugs! Nu, mūsu taksometrs gaida! Ejam, Flēra! Atstāsim Obriju vienatnē ar viņa sirdsapziņu.

Mašīnā Maikls satvēra Flēras roku.

—    Nabaga nelaimes putns Bikets! Ja es, piemēram, ieraudzītu tevi, kā viņš ieraudzīs savu sievu!

—    Es neizskatītos tik jauka.

—    Ko tu runā! Vēl jaukāka, lai gan jāsaka, ka viņa izskatās patiešām jauka.

—    Nu, kas tad Biketam mūsu apgaismotajā laikmetā būtu ko dusmoties?

—    Ko dusmoties? Ak, dievs, mīlulīt! Tu taču nedomā, ka Bikets . . . Tas ir, es gribu teikt, ka mēs, cilvēki bez aizspriedumiem, mēdzam uzskatīt sevi par visu pasauli, bet tā taču nav; mēs esam tikai maza daļiņa no visa, sīka un trokšņaina. Mēs runājam tā, it kā visas vecās vērtības un aizspriedumi būtu izgaisuši, bet patiesībā tie nav vairāk izgaisuši kā grezno savrupmāju un pelēko būdiņu rindas.

—    Kāpēc šis uzliesmojums, Maikl?

—    Redzi, dārgā, man mazliet apnikusi mūsu aprindu attieksme pret dzīvi. Ja emancipācija patiešām eksistētu, tad tas vēl būtu izturams, bet emancipācijas nav. Starp mūsu dienām un pagājušā gadsimta deviņdesmitajiem gadiem nav ne desmit procentu starpības.

—    Kā tu to zini? Toreiz mēs nebijām vēl pasaulē.

—    Nē, bet es lasu avīzes, sarunājos ar dažādiem ļaudīm un ielūkojos viņu sejās. Mūsu aprindas domā, ka tās ir galdauts, bet patiesībā tās ir tikai bārkstis. Vai tu zini, ka Anglijā tikai simt piecdesmit tūkstoši/cilvēku dzirdējuši Bēthovena simfonijas? Cik daudzi, pēc tavām domām, uzskata veco B. par atpalikušu? Varbūt pieci tūkstoši no četrdesmit diviem miljoniem. Kur te var runāt par emancipāciju?

Maikls apklusa, pamanījis, ka sieva pievērusi plakstus.

— Es nupat domāju, Maikl, ka man gribētos apmainīt manas guļamistabas aizkarus pret ziliem. Vakar pie Hartona redzēju tieši īsto krāsu. Stāsta, ka zils labi ietekmējot dvēseles stāvokli, — pašreizējie aizkari patiešām ir pārāk spilgti.

Vienpadsmitais baronets!

—    Dari, ko sirds vēlas, mīlulīt! Ja tas ko līdz, tad liec vai nokrāsot zilus griestus.

—    Ai, nē. Bet grīdsega gan laikam būs jāmaina; pie Hartona es redzēju ļoti jauku — zilganpelēku.

—    Nu, tad pērc to. Vai tu gribētu doties turp tūlīt? Es uz darbu varu aizbraukt ar metro.

—    Jā, domāju, ka labāk būtu braukt tūlīt, citādi kāds var pasteigties priekšā.

Maikls izbāza galvu pa logu. — Uz Hartona veikalu, lūdzu! — Un, sagrozīdams cepuri taisnāk, pavērās sievā. Emancipēta! Muļķības!

## IV BIKETA PĒCPUSDIENA

Apmēram tai pašā laikā Bikets atgriezās savā dzīvojamā istabā un nolika balonu kasti. Visu rītu viņš, stāvēdams. Sv. Paula ēnā, bija garā vēlreiz pārdzīvojis Vasarsvētkus. Kājas un rokas bija neizsakāmi nogurušas un arī prāts nemierīgs. Viņš bija cerējis, ka varēs spirdzināties, reižu reizēm pametot skatienu uz gleznas attēlu, kas bija gandrīz tikpat kā Vikas fotogrāfija. Bet izrādījās, ka attēls pazudis! Taču Bikets no kabatām neko nebija ņēmis — tikai pakāris mēteli uz pakaramā. Vai attēls bija izslīdējis stacijas drūzmā jeb vai viņš pabāzis to garām kabatai un nometis metro vagonā? Un viņš taču bija gribējis apskatīt arī oriģinālu. Bikets atcerējās, ka galerijas nosaukums sākās ar burtu «D», un brokastlaikā ziedoja pusotra penija par avīzi. Vārdam noteikti jābūt ārzemnieciskam — jo sieviete bija kaila. «Dumetriuss»? Jā, tas bija īstais.

Stāvot atkal renstelē, Biketam uzsmaidīja laime. Garām nāca «oldermens», kas nebija redzēts mēnešiem ilgi. Nojauta mudināja Biketu nevilcinoties ierunāties:

— Ceru, ka esat pie labas veselības, ser. Ne mirkli neesmu aizmirsis jūsu laipnību.

«Oldermens», kas bija lūkojies augšup, it kā redzētu uz Sv. Paula katedrāles kupola žagatu, sastinga kā sālsstabs.

—    Laipnību? — viņš pārvaicāja. — Kādu laipnību? Ā baloni! Tie man nenesa nekādu labumu.

—    Nē, ser, droši vien ne, — Bikets pazemīgi atbildēja.

—    Te, ņemiet, lūdzu, — norūca «oldermens», — tikai vairāk negaidiet!

Puskrona! Vesela puskrona! Bikets ar skatienu pavadīja steidzīgi aizejošo stāvu. — Laimīgu ceļu! — viņš klusi noteica pie sevis un sāka kravāt iekšā balonus. — Iešu mājās un atpūtināšu kājas, un aizvedīšu Viku apskatīt gleznu. Būs jocīgi lūkoties uz to abiem kopā.

Bet Vikas nebija mājās. Bikets apsēdās un aizkūpināja smēķi. Viņš jutās apbēdināts, ka Vika izgājusi — pirmajā brīvajā pēcpusdienā, ko viņš bija sev atļāvies. Protams, viņa taču nevarēja sēdēt visu dienu istabā! Tomēr . . . Viņš pagaidīja divdesmit minūtes, tad apģērba Maikla uzvalku un kurpes.

«Iešu un apskatīšu to viens,» viņš nodomāja. «Iznāks uz pusi lētāk. Viņi laikam ņem kādus sešus pensus.»

Viņi ņēma šiliņu — veselu šiliņu! Ceturtdaļa dienas peļņas bija jāatdod, lai redzētu kādu tur gleznu! Bikets kautri iegāja iekšā. Tur bija sasmaržotas dāmas, kas runājot stiepa vārdus, bet izskatā netika Vikai ne tuvumā. Viena no dāmām viņam aiz muguras sacīja:

— Redziet, kur pats Obrijs Grīns! Un šī ir tā glezna, par kuru tik daudz runā, — «Driādas atpūta».

Dāmas pagāja Biketam garām un devās tālāk. Viņš sekoja. Telpas galā starp apmeklētāju tērpiem un katalogiem viņam pavīdēja glezna. Biketa piere Viegli nosvīda. Gandrīz dabiskā lielumā starp puķēm un asām zālēm viņam smaidīja pretī seja — tiešām tāda kā Vikai! Vai vēl kāds pasaulē varēja būt tik līdzīgs viņai? Šī doma Biketu aizvainoja, kā kolekcionārs jūtas aizvainots, ieraudzīdams savam vienreizējam īpašumam dubultnieku.

— Brīnišķīga glezna, mister Grīn! Kas par tipu! Kāds jauns vīrietis bez cepures, ar atpakaļ atsukātiem, gaišiem matiem atbildēja:

— Atradums, vai ne?

— O! Lieliski — īsts meža nimfas iemiesojums, tik noslēpumaina.

Vārds, kas piederēja Vikai! Tā bija nešķīstība. Tur nu viņa gulēja, pieejama visu acīm, tikai tāpēc, ka nez kāda riebīga sieviete bija veidota uz mata tāpat kā viņa. Niknums sažņaudza Biketa kaklu, iesvēla vaigos kvēlu sārtumu un sirdī dīvainu fizisku greizsirdības izjūtu. Šis gleznotājs! Kā viņš drīkstēja gleznot sievieti, kas bija tik briesmīgi līdzīga Vikai, — sievieti, kura nekaunējās tā gulēt?! Un tie ar savām runām par kādiem tur kāriskuro[50], pagānismu un Leneardo[51]! Pie velna šo smalko valodu, šo vaikstīšanos! Bikets gribēja aiziet, bet nespēja, viņu turēja savā varā glezna, kas tik baismīgi atgādināja to, kuru viņš līdz šim laikam bija domājis piederam sev vienam. Muļķīgi bija dusmoties par tādu «sagadīšanos», taču viņam ārkārtīgi gribējās satriekt drumstalās stiklu un sagraizīt ķermeni mazos gabaliņos. Dāmas un gleznotājs aizgāja projām, atstādami viņu vienu gleznas priekšā. Vienatnē glezna viņu tā neaizvainoja. Seja bija skumja, vientuļa un — un ar savu smaidu kairināja. Tā neatstājās — tā stāvēja acu priekšā kā rēgs! «Nu, ko!» nodomāja Bikets. «Iešu mājās pie Vikas. Labi, ka neatvedu viņu šurp skatīties savu līdzinieci. Ja es būtu «oldermens», es to nešķīsteni nopirktu un sadedzinātu!»

Un pēkšņi pie ieejas iegrimušu sarunā ar kādu «netīru ārzemnieku» Bikets ieraudzīja stāvam savu paša «oldermenu»! Aiz pārsteiguma viņš sastinga.

Tā ir uzlecoša zvaigzne, mister Forsait, — viņš dzirdēja ārzemnieku sakām, — viņa gleznu cenas visu laiku ceļas.

—    Tas viss ir ļoti labi, Dumetriuss, bet katram tāda cena mūsdienās nav pieejama — visumā tā tomēr ir par augstu.

—    Labi, mister Forsait, jums es desmit procentus nolaidīšu.

— Nolaidiet divdesmit, un es gleznu nopirkšu. Ārzemnieka pleci sacēlās līdz spalvainajām ausīm — nē, pat vēl augstāk; un kā viņš ņirdza!

— Mister Forsait! Piecpadsmit, ser?

— Nu, labi, esmu ar mieru; tikai sūtiet to uz manas meitas dzīvokli Sautskvērā — numuru jūs zināt. Kad izstādi slēgs?

— Aizparīt, ser.

Tā! Tātad Vikas viltotais attēls pārdots šim «oldermenam»! Bikets izgrūda klusu, mežonīgu skaņu un izslīdēja ārā.

Viņš soļoja, dīvainu izjūtu pārņemts. Vai viņš bija nevajadzīgi saniknojies? Galu galā tā nebija Vika. Taču zināt, ka cita sieviete prot tā smaidīt, ka citai ir tādi cirtaini, melni, īsi mati un ka cita ir gluži tāpat veidota kā Vika! Viņš ielūkojās katras garāmgājējas sejā — tās bija gluži citādas, pavisam ne tādas kā Vikai!

Kad viņš atgriezās mājās, Vika stāvēja istabas vidū ar balonu pie lūpām. Visapkārt — uz grīdas, krēsliem, galda, kamīna malas — raiboja bumbas no Biketa krājuma; cita pēc citas tās bija aizlidojušas no viņas lūpām un izvēlējušās apmešanās vietu: sarkanbrūnas, zaļas, oranžas, purpursārtas, zilas, tās ar savām krāsām atdzīvināja tumšo, mazo istabiņu. Visi viņa baloni bija piepūsti! Un tur, tērpusies savās labākajās drēbēs, smaidoša, neparasta, uztraukta stāvēja Vika.

—    Kas nu par svētkiem! — iesaucās Bikets. Paceldama tērpu, Vika izņēma no zeķes augšgala vairākas čaukstošas naudaszīmes un pastiepa tās pret vīru.

— Paskaties! Sešdesmit četras mārciņas, Tonij! Dabūju visu, cik vajag. Varam braukt.

— Kā!

— Man uznāca iedvesma — aizgāju pie tā mistera Monta, kas mums atsūtīja drēbes, un viņš man aizdeva. Ar laiku mēs atmaksāsim viņam to atpakaļ. Vai tas nav tīrais brīnums?

Biketa acis, izbiedētas kā trusītim, redzēja sievas smaidu un satraukuma izraisīto sārtumu vaigos. Caur ķermeni izšāvās it kā zibens: varbūt tas viss bija tikai viņa apmānīšanai! Tā nebija Vika! Nē! Pēkšņi viņš juta Vikas rokas apvijamies sev apkārt, sajuta viņas miklās lūpas uz savējām. Viņa piekļāvās Biketam tik cieši, ka tas nespēja pakustēties. Viņam noreiba galva.

— Beidzot! Beidzot! Vai tas nav lieliski? Skūpsti mani, Tonij!

Bikets skūpstīja; viņa reibonis bija īsts, bez aiz tā, šobrīd apslēpta, gruzdēja neīstuma izjūta . . .

Viņš nezināja, vai tas bija vakarā vai naktī, kad viņa sirdī iezagās pirmās šaubas — spokainas, taustīgas, nedrošas, bet neatlaidīgas, — un tad rīta krēslā tās pēkšņi sažņaudza dvēseli kā cilpā, sastindzināja visu ķermeni. Nauda — attēls — pazudusī avīze — neīstuma izjūta! Vikas stāsts! Vai tas viss bija iespējams? Kāpēc misters Monts aizdeva šo naudu? Vika, protams, viņu apmeklējusi — tas bija skaidrs; kabinets, sekretāre — mis Perrenas apraksts neļāva šaubīties. Bet kāpēc viņu mocīja šīs stindzinošās šaubas? Nauda — tik daudz naudas! Ne ar misteru Montu, ar viņu nekādā ziņā — viņš bija džentlmenis! Ak, dievs! Cūka viņš bija, domādams tā par Viku! Bikets pagrieza sievai muguru un mēģināja aizmigt. Bet, ja bija apsēdusi tāda doma, vai varēja aizmigt? Nē! Vikas seja balonu vidū un kā viņa bija skūpstījusi viņam acis un sagrozījusi galvu — tā, ka viņš nespēja domāt, nespēja neko pajautāt, neko izpētīt. Brīžam neskaidru šaubu, smeldzes, nenoteiktības mākts, brīžam cerību un Austrālijas vīziju uzmundrināts, Bikets piecēlās gluži nomocījies.

— Nu, — viņš teica, dzerdams parasto kakao un ēzdams maizi ar margarīnu. — Man jāaiziet pie mistera

Monta, tas nu ir skaidrs. — Un pēkšņi viņš piebilda: — Vika? — skatīdamies sievai tieši sejā.

Viņa atbildēja uz vīra skatienu — viņas acis lūkojās taisni, jā, taisni. Ak, dievs! Viņš bija tīrais cūka! . . .

Kad Bikets bija aizgājis, Viktorīna stāvēja kā sastingusi, rokas piespiedusi pie krūtīm. Viņa bija gulējusi mazāk par vīru. Pūlēdamās būt klusa kā pelīte, viņa bija atkal un atkal atgriezusies pie domas: «Vai viņš noticēja? Vai noticēja?» Un, ja ne, ko tad? Viņa izņēma naudaszīmes, par kurām bija pirkta — vai pārdota? — viņu laime un vēlreiz tās pārskaitīja. Sirdi dedzināja pārestības izjūta. Vai viņa bija gribējusi tāda stāvēt vīriešu priekšā? Vai viņai bija nācies viegli? Viņa taču būtu varējusi dabūt šīs sešdesmit mārciņas pirms trim mēnešiem no tā skulptora, kas viņas dēļ bija zaudējis galvu — tā vismaz viņš teica. Taču viņa bija izturējusi pārbaudījumu, jā, izturējusi! Tonijam patiešām nebija iemesla uz viņu dusmoties — pat ja viņš uzzinātu visu. Viņa bija darījusi to Tonija dēļ.. . Nu jā! Galvenokārt viņa dēļ — lai viņam nebūtu diendienā gan lietū, gan miglā jāpārdod baloni. Ja viņa tā nebūtu darījusi, viņi joprojām sēdētu tepat, un atkal nāktu ziema un bezdarbnieku skaits — tā vismaz rakstīja laikraksti — arvien pieaugtu! Sēdētu atkal miglā un aukstumā! Brr! Viņai joprojām reizēm sāpēja krūtis, un Tonijs vienmēr bija aizsmacis. Un šī smacīgā, mazā istabele un gulta, kas bija tik šaura, ka Vika nevarēja pakustēties, neuzmodinot Toniju. Kāpēc Tonijs par viņu šaubījās? Viņš šaubījās — to viņa juta, saklausīja jautājumā: «Vika?» Vai misters Monts spēs viņu pārliecināt? Tonijs bija vērīgs. Viktorīnas galva noslīga uz krūtīm. Pasaule bija iekārtota netaisni! Dažiem bija viss, kā mistera Monta daiļajai sievai. Un, ja meklēja izeju un mēģināja atrast kādu jaunu iespēju, tad . . . tad . . . notika tā kā šoreiz! Viktorīna atmeta matus no pieres. Tonijam jānotic — un viss! Ja viņš neticēs, tad viņa gan tam parādīs! Viņa nebija darījusi neko tādu, par ko būtu jākaunas! Patiesi ne! Un, it kā tiekdamās iet pa priekšu un vest savu laimi sev līdz, Viktorīna sadabūja veco ceļasomu ar apkaltiem stūriem un sāka tajā akurāti kravāt savas lietas.

## V MAIKLS DOD PADOMU

Maikls joprojām sēdēja, lasīdams «Viltojumu» korektūru. Izņemot «Jēriku», citas adreses, uz kuru varētu sūtīt novilkumus, viņam nebija. Austrumi bija plaši, un Vilfrīds nedeva nekādas dzīvības zīmes. Vai Flēra vēl kādreiz domāja par Vilfrīdu? Maiklam šķita, ka ne. Un Vilfrīds — nu droši vien arī viņš sāka aizmirst Flēru. Pat kaislībai vajadzīgs, lai to mazliet baro.

—     Kāds misters Forsaits vēlas jūs satikt, ser. Parādība grāmatu valstī!

—     Ā! Lūdziet viņu ienākt.

Soumss ienāca, aizdomīgi lūkodamies apkārt.

—     Vai tas ir jūsu kabinets? — viņš vaicāja. — Iegriezos, lai pateiktu jums, ka nopirku to jaunā Grīna gleznu. Vai jums ir kur to pakārt?

—     Domāju gan, ka ir, — teica Maikls. — Ļoti laba, ser, vai ne?

—     N-jā, — norūca Soumss, — priekš mūsu laikiem jau gan. Viņš kļūs slavens.

—     Viņam briesmīgi iepaticies «Baltais pērtiķis», ko jūs mums uzdāvinājāt.

— Ā! Es pašlaik iepazīstos ar ķīniešiem. Ja es vēl tos pirkšu … — Soumss apklusa.

— Tie ir taisni kā pretinde, vai ne, ser? Atcerieties «Zemes paradīzi»! Un zosis — tām var saskaitīt visas spalvas, vai ne?

Soumss neko neatbildēja; acīm redzot, viņš domāja: «Kā gan es palaidu šos ķīniešu garām, kad tie pirmo reizi parādījās tirgū?» Tad, pacēlis lietussargu un it kā rādīdams ar to uz visu grāmattirdzniecības nozari, viņš ievaicājās:

—     Kā klājas jaunajam Baterfīldam?

—     A! Es tieši gribēju jums stāstīt, ser. Vakar viņš bija te un teica man, ka pirms divām dienām redzējis Eldersonu. Viņš iegriezies tam piesolīt mana tēva mazā tirāžā izdoto grāmatu; Eldersons neteicis ne vārda un nopircis divas.

—     Ko jūs sakāt!

— Baterfīldam radies iespaids, ka viņa apciemojums Eldersonu stipri samulsinājis. Eldersons, protams, zina, ķa es esmu šīs firmas kompanjons un jūsu znots.

Soumss sarauca pieri. — Neesmu pārliecināts, vai vajadzētu modināt guļošu lauvu . . . Nu, kas būs, būs, es pašlaik eju uz turieni.

—     Pieminiet grāmatu, ser, un paskatieties, ko Eldersons uz to saka! Vai nevēlaties pats vienu eksemplāru? Jūs arī esat sarakstā. E, F — šodien Baterfīlds droši vien ies pie jums. Tas jums aiztaupīs atteikšanos. Te būs — glīti izdota. Maksā vienu gineju.

—     «Duets», — Soumss izlasīja virsrakstu. — Par ko tur rakstīts? Par mūziku?

—     Ne gluži. Zināma veida kaķu koncerts, kurā piedalās Gledstona un Dizija ēnas.

—     Neesmu liels lasītājs, — teica Soumss. Viņš izvilka no kabatas naudaszīmi. — Kāpēc jūs neņemat tieši vienu mārciņu[52]? te būs liekais šiliņš.

—     Liels paldies, ser! Esmu pārliecināts, ka mans tēvs jutīsies traki apmierināts, kad uzzinās, ka jūs esat nopircis viņa grāmatu.

—     Tiešām? — Soumss tikko manāmi pasmaidīja. — Vai jūs te kādreiz strādājat arī?

—     Tāpat jau cenšamies iesist savu peniju, lai arī tas varbūt nav pelnīts.

—     Cik jūs saņemat?

—     Es personiski — mārciņas piecsimt gadā.

—     Un vairāk ne?

—     Nē, bet es šaubos, vai esmu vērts vairāk par trīssimt.

—     Hm! Un es domāju, ka jūsu aizraušanās ar sociālismu galā!

—     Manuprāt, tā ir galā, ser. Tā lāgā nesaskanēja ar manu stāvokli.

—     Nē, — noteica Soumss. — Flēra, šķiet, jūtas labi?

—     Jā, lieliski. Jūs varbūt zināt — viņa seko Kuē padomiem.

Soumss iepleta acis. — Tā ir viņas mātes gudrība, — viņš norūca. — Es tur neko nesaprotu. Sveiki! Ak, tā! Es gribēju zināt, ko nozīmē izteiciens «būt nāvīgi cemmīgam».

—     Būt nāvīgi cemmīgam? O, tas ir, spļaut zilu un melnu, tā laikam sacīja jūsu laikā.

—     Skaidrs, — teica Soumss, — tātad esmu sapratis pareizi. Nu, sveiki! — Viņš pagriezās. Viņa mugura bija ļoti taisna un reāla. Tā pazuda durvīs, un līdz ar to it kā izgaisa noteiktības sajūta.

Maikls paņēma atkal korektūras un izlasīja divus dzejoļus. Rūgti kā vērmeles! Kāds nemiers — kādas ilgas aiz katra vārda! Nekā ķīniska! Galu galā «senčiem» — kā Vecajam Forsaitam un viņa tēvam, gan gluži citādā veidā, — tomēr ir pamats zem kājām. «Kas tas ir?» domāja Maikls. «Kas mums kaiš? Mēs esam kustīgi, gudri, pašpārliecināti un tik un tā neapmierināti. Kaut jel mūs kas iejūsminātu vai liktu spļaut zilu melnu! Mēs esam aizmetuši projām reliģiju, tradīcijas, īpašumu, līdzjūtību un to vietā likuši — ko? Daili? Blēņas! Jāpalūkojas tikai uz Volteru Neizingu un Kafē Krilonu! Un tomēr — kāds mērķis taču mums droši vien ir! Labāka nākotne? Pēc tā neizskatās. Aizkapa dzīve? Varbūt vajadzētu «papētīt spirituālismu», kā teiktu Vecais Forsaits. Bet pa pusei šai saulē, pa pusei viņā gari droši vien ir tikpat nolādēti nemierīgi kā mēs!

Kurp — kurp tad viss virzās?»

«Pie velna!» nodomāja Maikls un piecēlās. «Mēģināšu nodiktēt sludinājumu!»

—     Esiet tik laipna, ienāciet pie manis, mis Perrena! Tas būs par Dezerta jauno grāmatu — grāmattirdzniecības katalogiem: «Denbijs un Vinters drīzumā izdos «Viltojumus», ko sarakstījis «Vara sīknaudas» autors, kurš guva izcilus panākumus pagājušajā gadā.» Interesanti: cik izdevēju un par cik grāmatām šogad tā rakstījuši, mis Perrena? «Šajos dzejoļos atrodam tikpat dzirkstošu temperamentu un vēl spožāku tehniku kā jaunā autora pirmajā grāmatā.» Kā tas izklausās?

—     Dzirkstošu temperamentu, mister Mont? Vai jūs tā domājat?

—     Nē. Bet kā tad lai es saku? «Tādas pašas sāpes un pesimismu?»

—     Ai, nē! Bet varbūt: «To pašu spožo stilu un visai intriģējošas garastāvokļu maiņas.»

—     Labi. Bet tas maksās vairāk. Rakstiet: «To pašu spožo oriģinalitāti», uz to viņi uzķersies viens divi. Mēs esam kā uzburti uz oriģinalitāti, tikai nevaram pie tās tikt — pie outrй, jā, bet pie oriģinalitātes, hē!

— Misters Dezerts nu gan tiek . . .

— Jā, dažreiz, bet cits gandrīz neviens. Oriģinālam cilvēkam vajadzīgas aknas, — piedodiet par izteicienu, mis Perrena!

— Protams, mister Mont. Tur jūs gaida tas jaunais Bikets.

— Tiešām? — Maikls vaicāja, paņemdams cigareti. — Ļaujiet man saņemt dūšu, mis Perrena, un tad lūdziet viņu ienākt!

«Labdarīgi meli,» viņš nodomāja, «nu — pamēģināsim!»

Ienākot istabā, kur viņš pēdējo reizi bija uzturējies aiz tik nepatīkamiem iemesliem, Bikets izskatījās diezgan flegmātisks. Maikls stāvēja ar muguru pret kamīnu un smēķēja; Bikets apstājās ar muguru pret kaudzē sakrautiem moderniem romāniem ar uzrakstu «Lielisks jauns romāns» uz apvāka. Maikls pamāja ar galvu.

— Sveiki, Biket!

Arī Bikets palocīja galvu.

—     Ceru, ka jums iet labi, ser?

—     Lieliski, pateicos! — Un atkal iestājās klusums.

— Nu, — Maikls beidzot sacīja, — jūs laikam esat atnācis tās summiņas dēļ, ko es aizdevu jūsu sievai. Ar to ir viss kārtībā. Jums nav ko steigties.

To sacīdams, Maikls pēkšņi ievēroja, cik ļoti «mazais zellis» uztraucies. Viņa acīs — lielajās, izvalbītajās acīs, kas atgādināja vēzi un šķita ejam visam ķermenim pa priekšu, bija parādījusies dīvaina izteiksme. Maikls steidzīgi turpināja:

— Es pats ticu Austrālijai. Domāju, ka jums pilnīgi taisnība, Biket, un, jo ātrāk jūs brauksiet, jo labāk. Viņa neizskatās pārāk spēcīga.

Bikets norija it kā kamolu.

— Ser, — viņš teica, — jūs esat izturējies pret mani kā džentlmenis, un man grūti runāt.

— Nu, tad nerunājiet!

Biketa vaigos iesitās sārtums: tas izskatījās savādi bālajā, kalsnajā sejā.

—     Tas nav tas, ko jūs domājat, — viņš teica. — Es atnācu lūgt jūs pastāstīt man patiesību. — Pēkšņi viņš izvilka no kabatas papīru, kurā Maikls pazina saburzītu romāna apvāku.

—     Es to lejā, garām iedams, norāvu no kādas grāmatas uz letes. Skatieties! Vai tā ir mana sieva? — Viņš pastiepa lapu uz priekšu.

Maikls apjucis ieraudzīja Storberta romāna apvāku. Viena lieta bija gvelzt jau iepriekš nolemtus labdarīgus melus, otra — noliegt šo te!

Bikets neļāva viņam apdomāties.

— Es redzu, ka tā ir viņa, redzu no jūsu sejas, — viņš teica. — Ko tas viss nozīmē? Es gribu zināt patiesību — man tā jāzina! Es palieku traks, par visu to domādams. Ja tā te ir viņas seja, tad tas tur galerijā ir viņas ķermenis, — Obrijs Grīns, tas pats vārds. Ko tas viss nozīmē? — Viņa sejā bija iegulusies gandrīz vai draudīga izteiksme, koknijiešu izruna kļuvusi stipri manāmāka. — Kādu spēlīti viņa spēlē? Es neiešu prom, kamēr jūs man to pateiksiet.

Maikls pēc kareivju paražas sasita papēžus un mierīgi sacīja:

—     Rāmi, Biket!

—     Rāmi! Jūs gan būtu rāms, ja jūsu sieva . .. Visa tā nauda! Jūs jau nu viņai to nedevāt — nekādā ziņā — nekad ar ne! Nestāstiet man nemaz, ka devāt!

Maikls bija izlēmis. Nekādus melus!

— Es aizdevu viņai desmit mārciņas, lai būtu apaļa summa, — tas ir viss; pārējo viņa nopelnīja — godīgi; un jums vajadzēja būt lepnam uz viņu.

Biketa mute pavērās.

— Lepnam? Un kā viņa to nopelnīja? Lepnam! Ak, tētīt!

Maikls vēsi atteica:

— Kā modelis. Es pats viņu ieteicu savam draugam misteram Grīnam tai dienā, kad jūs ar mani brokastojāt. Jūs droši vien esat dzirdējis par modeļiem.

Biketa rokas plosīja apvāku, un papīra gabali krita uz grīdas. — Modeļi! — viņš teica. — Gleznotāji — jā, esmu dzirdējis par viņiem — cūkas!

— Ne vairāk cūkas kā jūs, Biket. Esiet tik laipns un neapvainojiet manu draugu! Sapurinieties tak, cilvēk, ņemiet cigareti!

Bikets atgrūda portsigāru, ko Maikls viņam sniedza.

—     Es — es tā ar viņu lepojos, — viņš iesaucās izmisuma pilnā balsī, — un, re, ko viņa man nodarījusi! — Elsas izlauzās viņam no krūtīm.

—     Jūs ar viņu lepojāties, — teica Maikls, un viņa balss skanēja asi. — Un, kad nu viņa izdarīja visu, ko spēja, tad jūs no viņas novēršaties — tā iznāk? Vai domājat, ka viņai tas patika?

Bikets pēkšņi aizklāja ar rokām seju. — Kā lai es zinu? — viņš nomurmināja tikko dzirdami.

Maikla sirdī uzvilnīja līdzjūtība. Līdzjūtība! Blēņas!

Viņš sausi noteica: — Beidziet, Biket! Vai jūs gadījumā atceraties, ko Jūs darījāt viņas dēļ?

Bikets atņēma rokas no sejas un mežonīgu skatienu vērās Maiklā. — Jūs taču to viņai neteicāt?

—     Nē, bet es to noteikti darīšu, ja jūs nesaņemsiet sevi rokās.

—     Kāda man tur bēda, ka jūs stāstīsiet, tagad, kad — viņa tur guļ visas pasaules acu priekšā! Sešdesmit mārciņas! Godīgi! Domājat, es tam ticu? — Viņa balsī skanēja bezgalīgs izmisums.

—     Ak, nu! — iesaucās Maikls. — Jūs neticat vienkārši tāpēc, ka nekā nezināt, tāpat kā neko nezina tie cūkas, par kuriem jūs runājat. Meitene var darīt to, ko viņa darījusi, un būt pilnīgi godīga, un man nav ne mazāko šaubu, ka tā ir. Pietiek jau, ka paskatās uz viņu un paklausās, kā viņa par to runā. Viņa to darīja tāpēc, ka nespēja noskatīties, kā jūs pārdodat balonus. Viņa to darīja tādēļ, lai izvilktu jūs no rensteles un sagādātu jums abiem iespēju izkarot laimi. Un tagad, kad šī iespēja jums ir, jūs spārdāties pretī. Sūtiet visu pie velna, Biket, un esiet prātīgs! Iedomājieties, ka es pastāstītu viņai, ko jūs esat darījis viņas dēļ, — vai jūs domājat, ka viņa kliegtu un vaimanātu? Nebūt ne? Tas bija nolādēti cilvēcīgi no jums un nolādēti cilvēcīgi no viņas, un to jūs neaizmirstiet!

Bikets atkal it kā norija lielu kamolu.

— Tas viss ir ļoti jauki, — viņš drūmi nomurmināja, — tikai ar jums tā nav gadījies.

Maikls mirkli izjuta asas sāpes. Nē! Ar viņu tā nebija gadījies! Un atkal, kā toreiz, kad Vilfrīds bija Londonā, uzplūda visas bijušās šaubas par Flēru.

— Paklausieties, Biket, — viņš sacīja, — vai jūs šaubāties par savas sievas mīlestību? Tas taču ir pats galvenais. Esmu viņu redzējis tikai divas reizes, bet es nesaprotu, kā jūs varat šaubīties. Ja viņa jūs nemīlētu, kāpēc gan viņa gribētu braukt uz Austrāliju, kad zina, ka var te nopelnīt smuku naudiņu un, ja vien tīk, dzīvot priekos un līksmē? Par savu draugu Grīnu es varu likt galvu ķīlā. Viņš ir pati pieklājība, un es zinu, ka viņš nav atļāvies nekā slikta.

Taču, ielūkodamies Biketam sejā, viņš nodomāja: diez vai visi citi, kam viņa pozējusi, arī izturējušies tikpat pieklājīgi?

—     Klausieties, Biket! Visiem mums gadās kādreiz dzīvē grūtības, un tā ir pārbaude. Jums vienkārši jātic viņai; tur nekā cita nevar darīt.

—     Izrādīties tā visai pasaulei! — Vārdi šķita ar grūtībām laužamies ārā no vājā kakla. — Es redzēju, ka to gleznu vakar nopirka viens nolādēts miljonārs.

Maikls nespēja nomākt smīnu, dzirdot tādu Vecā Forsaita aprakstu.

—     Ja gribat zināt, — viņš sacīja, — to nopirka mans paša sievastēvs un uzdāvināja mums, tā, ka tā karāsies mūsu mājā. Un ievērojiet, Biket, — glezna ir lieliska.

—     Jā gan! — iesaucās Bikets. — Tā ir lieliska. Nauda! To nopirka par naudu. Par naudu spēj nopirkt visu. Par naudu var nopirkt sirdi no krūtīm.

Un Maikls nodomāja: «Es galīgi neko nespēju darīt! Kur ir izdaudzinātā emancipācija? Viņš taču nekad nav dzirdējis par grieķiem! Un, ja arī būtu, tad viņam tie liktos tikai izlaidīgu ārzemnieku varza. Jābeidz.» Un pēkšņi viņš redzēja, ka Biketa lielajās acīs ieriešas asaras un rit pa iekritušajiem vaigiem.

Satraukts līdz sirds dziļumiem, Maikls steidzīgi ierunājās:

— Kad jūs tiksiet no šejienes laukā, jums viss aizmirsīsies. Pie velna to, Biket, esiet vīrs! Viņa tā rīkojās, gribēdama vislabāko. Ja es būtu jūsu vietā, es nekad viņai neteiktu, ka zinu. Tieši tā rīkotos viņa, ja es pastāstītu, kā jūs zagāt «Vara sīknaudu».

Bikets sažņaudza dūres — šī kustība pavisam nesaskanēja ar asarām, — tad, neteicis ne vārda, pagriezās un šļūcošiem soļiem izgāja no istabas.

«Padomu došana nu gan neietilpst manā branžā,» nodomāja Maikls, «tas ir galīgi skaidrs. Nabaga mazais zellis!»

## VI NOLĪDZINĀŠANAS

Pusakls no asarām Bikets klupdams krizdams gāja pa Strendu. No dabas labsirdīgs viņš pēc šāda nervoza uzliesmojuma jutās gluži slims un garīgi salauzts. Saule un kustības palēnām atdeva viņam spēju domāt. Viņš bija uzzinājis patiesību. Bet vai tā bija visa patiesība un nekas cits kā patiesība? Vai varēja būt, ka viņa nopelnījusi visu šo naudu bez… Ja viņš spētu tam ticēt, tad varbūt. . . tālu prom no šīs zemes, kur cilvēki par šiliņu varēja skatīt Viku kailu, viņš spētu aizmirst. Bet — visa šī nauda! Un pat, ja tā nopelnīta «godīgi», kā izteicās misters Monts, cik dienas, cik daudz vīriešu acīm viņa atklājusi sevi? Bikets skaļi ievaidējās. Doma, ka jāiet mājās pie viņas, — doma par scēnu un ko viņš varēja uzzināt, ja patiešām nonāktu līdz scēnai, — šī doma bija gluži neciešama. Un tomēr — tas laikam bija jādara. Labāk viņam būtu paticis stāvēt pie Sv. Paula katedrāles notekā un piedāvāt balonus. Pirmo reizi mūžā brīvs cilvēks, kā kāds sasodīts «oldermens», kam tik vien ir ko darīt kā iet un nopirkt biļeti, ar kuru aizkļūt pie nolādētajiem tauriņiem! Bet kam viņš varēja pateikties par šo brīvo laiku? Šī doma Biketu neatlaidīgi vajāja un sagādāja drausmīgas mokas. Labāk būtu izvilkt vajadzīgo naudu no kāda veikala kases. Labāk lai uz viņa sirds gulētu tas, nekā visu laiku sajustu baigās, velnišķīgās greizsirdības dūrienus. «Esiet vīrs!» Viegli teikt: «Saņemieties! Viņa to darīja jūsu dēļ!» Simtreiz labāk būtu, ja viņa to nebūtu darījusi. Blekfraiersa tilts! Ielēkt ūdenī un noslīkt tur lejā netīrumos? Bet slīkoņi trīs reizes uznāk augšā, un tad viņu izzvejos dzīvu un vēl par to arestēs — un nekas nebūs iegūts — pat ne gandarījums, ka Vika redzēs, ko izdarījusi, kad nāks identificēt līķi. Un vienalga: kas miris, tas miris, un viņš nekad neuzzinās, ko Vika jūt pēc viņa nāves. Acis nodūris, viņš vilkās pār tiltu. Mazā Grāvju iela — kā viņš vienmēr bija steidzies pa to atpakaļ pie Vikas, toreiz, kad viņa slimoja ar plaušu karsoni! Vai viņš nekad vairs nejutīs tā kā tad? Bikets lēni pagāja gar logu un atvēra durvis.

Viktorīna joprojām stāvēja, pārliekusies pār brūno ceļasomu ar skārda apkalumiem. Viņa izslējās taisni, un viņas sejā iegulās vēsa, nogurusi izteiksme.

— Nu, — viņa sacīja, — redzu, ka tu zini.

Istaba bija tik maza, ka Biketam vajadzēja paspert tikai pāris soļu. Viņš tos paspēra un uzlika rokas uz sievas pleciem. Pieliecis seju cieši pie viņējās, nabaga nelaimīgais lielām un ciešanu pilnām acīm meklēja Vikas skatienu.

— Es zinu, ka tu esi izstādījusi sevi visas Londonas priekšā, bet es gribu zināt arī — pārējo!

Viktorīna platām acīm lūkojās vīrā.

—     Pārējo! — viņa teica. Tas nebija jautājums, bet tikai atkārtojums, izrunāts tādā balsī, kas neko neizsacīja.

—     Jā gan! — Bikets aizsmacis izgrūda. — Pārējo . . . nu?

— Ja tu domā, ka ir vēl «pārējais», tad man pietiek. Bikets atrāva rokas no sievas pleciem.

—     Ak, dieva dēļ, netēlo mīklaino! Es esmu jau pa pusei ārprātīgs!

—     To es redzu, — sacīja Viktorīna, — un redzu vēl ko citu: tu neesi tas, par ko es tevi turēju. Vai tu domā, ka man patika to darīt? — Viņa pacēla kleitu un izņēma naudaszīmes! — Še, ņem! Vari braukt uz Austrāliju bez manis!

Bikets aizsmacis iekliedzās: — Un atstāt tevi tiem nolādētajiem mālderiem?

— Un atstāt mani sev pašai. Ņem!

Taču viņš atstreipuļoja līdz durvīm, šausmās blenzdams naudaszīmēs. — Es jau nu neņemšu!

— Nu, es tās paturēt nevaru. Pelnīju tās, lai izrautu tevi no šīs lauvu bedres.

Ilgu laiku valdīja klusums; naudaszīmes gulēja starp viņiem uz galda, joprojām čaukstošas, kaut arī mazliet taukainas, — senilgotie, senlolotie brīvības, viņu abu laimes, saules siltuma solījumi. Tur tie gulēja, un neviens tos negribēja ņemt! Bet ko tad?

— Vika, — Bikets beidzot aizsmacis nočukstēja, — zvēri, ka tu ne reizes neļāvi viņiem sev piedurties!

— Jā, to es varu apzvērēt.

Un viņa to spēja pateikt smaidot — smaidot savu smaidu! Kā viņai ticēt, kad viņa visus šos mēnešus bija dzīvojusi, slēpdama viņam savas gaitas un beigu beigās vēl melodama! Bikets noslīga uz krēsla pie galda un nolaida galvu uz rokām.

Viktorīna pagriezās un sāka tīt ap ceļasomu vecu virvi. Izdzirdis nograbam skārdu, Bikets pacēla galvu. Tātad viņa patiešām taisījās iet projām! Viņš redzēja savu dzīvi izpostītu, tukšu kā kokosriekstu Heimstidhīsā, un viss aizstāvēšanās gars izkusa un iztvaikoja no viņa maigās sirds. Asaras lija pār vaigiem.

— Kad tu biji slima, — viņš sacīja, — es tevis dēļ zagu. Mani atlaida tieši par to.

Viktorīna apsviedās apkārt. — Tonij, tu man nekad to neesi teicis! Ko tu zagi?

— Grāmatas. Visu tavu spēcīgo barību sagādāja grāmatas.

Labu laiku Viktorīna stāvēja, lūkodamās vīrā, tad, nebilzdama ne vārda, izstiepa rokas. Bikets tās satvēra.

—    Man viss vienalga, — viņš izdvesa, — palīdzi man, ja vēl mani mīli, Vika!

—    Man arī viss vienaldzīgs. Ai! Dosimies projām, Tonij! Prom no šīs drausmīgās istabeles, no šīs drausmīgās zemes! Tikai projām!

—    Jā, — teica Bikets un piespieda Viktorīnas rokas sev pie acīm.

## VII SARUNA AR ELDERSONU

Pametot aiz muguras Denbiju un Vinteru, Soumsa domas dalījās starp Eldersonu un «Balto pērtiķi». Kā Flēra nojauta, viņam ne mirkli neizgaisa no atmiņas Obrija Grīna vārdi par lietu, kas bija izglābta, ejot bojā vecajam «kuģa vrakam» Džordžam Forsaitam. «Ēst dzīves augļus, izsvaidīt mizas un tikt pārsteigtam, to darot.» Soumss mēģināja šo ainu piemērot veikalu darījumiem.

Anglija joprojām dzīvoja no saviem kapitāliem. Sabrūkot Eiropas tirgiem un preču transportam pa ūdeni, tā ieveda pārtikas vielas, par kurām nevarēja samaksāt. Pēc Soumsa domām, tā «uzrausies», to darot, un turklāt drīz vien. Britu labā slava jau bija ļoti jauka, pasaule par to jūsmoja un tā tālāk, bet mūžīgi taču nevar dzīvot no sajūsmas vien. Kuģi stāv dīkā, koncerni brūk un gāžas, bezdarbnieku veseliem bariem — jauka dzīve, neko teikt! Droši vien nebūs ilgi jāgaida, kad cietīs arī apdrošināšanas uzņēmumi. Varbūt tas sprukstiņš Eldersons to jau paredzējis un laikus vij sev ligzdu. Ja galu galā tik un tā «jāizraujas», — kāda jēga būt godīgam? Tas bija tik atklāts cinisms, ka viss forsaitiskais Soumsā to noraidīja, un tomēr tas neatlaidīgi mācās virsū. Ja viss bankrotē, vai vērts taupīt, būt godīgam, domāt par nākotni? Pat konservatīvie negribēja saukties atkal par konservatīviem, it kā šai vārdā slēptos kas smieklīgs un viņi zinātu, ka patiešām nav vairs it nekā ko konservēt. «Ēst dzīves augļus, izsvaidīt mizas un tikt pārsteigtam, to darot.» Šis jaunais gleznotājs bija teicis gudrus vārdus — jā, un viņa glezna arī bija gudra, kaut arī Dumetriuss prasīja par to bezdievīgi augstu cenu — kā parasti! Kur diez Flēra to pakārs? Viņš nebrīnītos, ja hallē — tur bija tieši piemērota gaisma; un cilvēki, ar kuriem Monti satikās, kailumu par piedauzību vis neuzskatītu. Interesanti: kur gan palika visi plikņi? Tie nekad nebija redzami — tāpat kā izdaudzinātais beigtais ēzelis! Uz mirkli Soumsa gara acu priekšā pavīdēja pulks mirstošu ēzeļu, kas, apkrauti ar plikņiem, devās uz pasaules malu. Atvairīdams bezprātīgo ainu, viņš pacēla acis tieši tai brīdī, kad bija pienācis pie nenoliedzami reālās Sv. Paula katedrāles. Nožēlojamā, mazā puiša ar baloniem te šodien nebija! Nu — Soumsam arī nebija viņam ko teikt! Viņa domas novirzījās uz sava svētceļojuma mērķi — GPAB un tās pusgada pārskatu. Pēc viņa ierosinājuma visi darījumi ar vāciešiem tika vienkārši norakstīti — divsimt trīsdesmit tūkstošu mārciņu skaidrs zaudējums. Uz dividendēm tagad nav ko cerēt, un arī tad parāds pāries vēl uz nākamo pusgadu. Nu! Labāk tūlīt izraut bojātu zobu, lai tas vairs nesagādā nekādas sāpes; līdz vispārējai sapulcei vēl seši mēneši un pa to laiku akciju īpašnieki pie šī tukšuma pieradīs. Viņš pats jau bija pie tā pieradis, un ar citiem notiks tāpat. Akciju īpašnieki reti saniknojās, ja vien tos nebaidīja — tie bija pacietīgi ļautiņi.

Valdes istabā vecais ierēdnis, kā vienmēr, lēja no lielas pudeles tintnīcā tinti.

—     Vai direktors kantorī?

—     Jā, ser.

— Esiet tik laipns un paziņojiet viņam, ka es viņu gaidu!

Vecais aizgāja. Soumss paskatījās pulkstenī. Divpadsmit! Šaura saulstara strēle ieslīpi gulās pāri panelim un grīdai. Vienīgo dzīvību telpā ienesa gaļas muša un pulksteņa tikšķi; nebija pat jaunu avīžu. Soumss vēroja gaļas mušu. Viņš atcerējās, ka zēna gados viņam labāk par parastajām bija patikušas gaļas mušas, jo tām piemita spožas krāsas. Tā bija laba mācība. Košas lietas un efektīgi cilvēki bija bīstami. Piemēram, vācu ķeizars vai tas pārsmalcinātais itāliešu dzejnieks — kā viņu tur sauca! Un viņu pašmāju mākoņustūmēji[53]! viņš nebrīnītos, ja eldersons personiskā dzīvē spīdētu un laistītos. Kāpēc tas zellis nenāca? Vai kavēties viņam lika tikšanās ar Baterfīldu? Gaļas muša uzrāpās pa loga rūti augšā, dūkdama nokrita lejā, rāpās atkal augšup; saules stars iespiedās dziļāk telpā. Valdes istaba bija tukša, it kā te būtu iemiesots apdrošināšanas princips: «Lai viss paliek savā vietā.»

«Es taču nevaru te kvernēt līdz mūžībai,» nodomāja Soumss un piegāja pie loga. Platajā ielā, kas veda uz upi, saule apspīdēja pāris kājāmgājēju un vezumu ar alus pudelēm, bet tālāk, galvenajā artērijā, dārdot plūda satiksmes straume. Londona! Briesmīgā vieta! Un visa apdrošināta! «Kāda tā būs pēc trīsdesmit gadiem?» viņš nodomāja. Ja padomā, ka Londona būs, bet viņš to vairs nevarēs redzēt! Viņam kļuva žēl pilsētas, žēl sevis. Pat vecais Gredmens būs aizgājis viņsaulē. Cerams, ka apdrošināšanas biedrība par visu parūpēsies, bet kas to lai zina. Un pēkšņi viņš ieraudzīja Eldersonu. Šis tips izskatījās gluži bezrūpīgs, gaišas, priecīgas krāsas uzvalkā, ar neļķi pogcaurumā.

—    Vai domājat par nākotni, mister Forsait?

—    Nē, — teica Soumss. Vai tas tips bija uzminējis viņa domas?

—    Priecājos, ka esat iegriezies. Tas dod man iespēju no sirds jums pateikties par interesi, ko jūs izrādāt pret mūsu biedrību. Tā ir reta parādība. Direktors-rīkotājs savā darbā ir visai vientuļš.

Vai viņš zobojās? Visumā viņš šķita ļoti mundrs un pat augstprātīgs. Bezrūpība vienmēr izraisīja Soumsā aizdomas — parasti tai bija kāds iemesls.

— Ja visi direktori būtu tik apzinīgi kā jūs, tad nakti varētu gulēt kā dieva ausī. Teikšu jums vaļsirdīgi, ka līdz jūsu atnākšanai valde man nepalīdzēja — nu — tikpat kā nemaz.

Glaimi! Tam tipam noteikti bija kas padomā! Eldersons turpināja:

— Jums es varu teikt to, ko nevarētu sacīt nevienam no pārējiem: mūsu veikalu darījumi man nebūt nepatīk, mister Forsait. Anglija drīz vien aptvers, kādā stāvoklī atrodas.

Izdzirdis tādu negaidītu paša domu apstiprinājumu, Soumss tūlīt reaģēja.

—    Bez laika nav ko vaimanāt, — viņš sacīja, — mārciņas vērtība vēl ir augsta. Mēs savu pajūgu vadām droši.

—    Baidos, ka esam ievadījuši to purvā. Ja nenāks krass pagrieziens, tad mēs tā arī paliksim tur sēžam. Taču jebkurš krass pagrieziens, kā jūs zināt, nozīmē dezorganizāciju un liesus gadus, pirms varēs ievākt augļus!

Kā šis tips varēja tā runāt un reizē izskatīties spožs un mirdzošs kā jauns penijs? Tas apstiprināja teoriju, ka viņam vienalga, kas notiek. Un pēkšņi Soumss nolēma pamēģināt, vai šāviens trāpīs mērķi.

— Ja nu reiz runā par liesiem gadiem — es iegriezos pateikt, ka, manuprāt, mums sakarā ar zaudējumiem, ko nodarījuši vācu līgumi, jāsasauc akciju īpašnieku sapulce. — Viņš to sacīja, urbdamies acīm grīdā, un pēkšņi palūkojās augšup. — Iznākums sagādāja vilšanos. Direktora-rīkotāja pelēkās acis nemirkšķinot lūkojās viņam pretī.

— Es tieši gaidīju, ka jūs to teiksiet, — viņš sacīja. «Ne velna tu negaidīji!» nodomāja Soumss, jo tas viņam tikai nupat bija ienācis prātā.

— Katrā ziņā sasauciet, — turpināja direktors-rīkotājs, — tikai baidos, ka valdei tas nepatiks.

Soumsam uz mēles bija: «Man arī ne.»

— Un akciju īpašniekiem arī ne, mister Forsait. No savas ilgās pieredzes zinu, ka viņi jūtas labāk, ja mazāk spiesti bāzt degunu nepatikšanās.

— Tas var būt, — teica Soumss, iespītēdamies kā āzis, — taču tas ir atkal vecu vecais netikums — bēgt no grūtībām.

— Nedomāju, mister Forsait, ka turpmākajā laikā jums būs jāpārmet, ka es bēgu no grūtībām.

Turpmākajā laikā! Ko šis tips domāja, tā runādams, to dievs vien zina!

— Nu, es izvirzīšu šo jautājumu nākamajā valdes sēdē, — viņš sacīja.

— Protams! — piebalsoja direktors-rīkotājs. — Pats galvenais tak ir novest visu galā, vai ne?

Atkal šī tikko manāmā zobgalība, it kā viņam būtu kas aiz ādas. Soumss mehāniski palūkojās uz Eldersona aprocēm (tās bija nevainojami izgludinātas, ar zilu svītriņu), uz smalkā audekla vesti, uz raibo kaklasaiti — dendijs kas dendijs. Jāmēģina vēlreiz trāpīt!

— Starp citu, — viņš sacīja, — Monts uzrakstījis grāmatu. Es vienu eksemplāru nopirku.

Eldersons nepamirkšķināja ne acu! Mazliet vairāk atsedzās zobi, — bez šaubām, liekie!

— Es nopirku divus — nabaga mīļais Monts! Soumss jutās sakauts. Šis zellis bija nobruņots kā krabis, nolakots kā spāņu galds.

— Nu, — viņš sacīja, — man jāiet. Direktors- rīkotājs pastiepa roku.

— Sveiki, mister Forsait! Esmu jums dziļi pateicīgs. Šis tips nepārprotami paspieda viņam roku. Soumss izgāja ārā samulsis. Saņemt tādu rokas spiedienu bija reta parādība! Tā iesvēla viņā šaubas. Tā varētu vienkārši būt lieliski nospēlētas lugas beigu aina. Soumss nebija drošs. Tomēr tagad viņam bija jo mazāk vēlēšanās ierosināt sasaukt akciju īpašnieku sapulci! Nē, nē! Viņš bija domājis to vienīgi kā izmēģinājuma šāvienu, un tas bija nogājis garām. Taču Baterfīlda šāviens noteikti bija trāpījis! Ja Eldersons būtu nevainīgs, viņš neapšaubāmi pieminētu jaunā cilvēka bezkaunīgo apciemojumu. Un tomēr — tāds aukstasinīgs tips spētu klusēt tikai tādēļ vien, lai pakaitinātu! Nē! Neko darīt — kā mēdza sacīt. Soumsam bija tikpat maz pierādījumu Eldersona vainai kā agrāk, un, vaļsirdīgi runājot, viņš par to priecājās. Tāds skandāls vienīgi nomelnotu visu biedrību kopā ar direktoriem un vairāk neko. Cilvēki sprieda tik pavirši, tie nekad neapstājās, lai apdomātu, nekad neapsvēra, kas īsti vainīgs. Jātur tikai acis vaļā un jādara savs pienākums! Nav ko aizskart lapseņu pūzni! Iedams viņš bija paspējis aizdomāt tik tālu, kad kāda balss uzsauca:

—    Patīkama satapšanās, Forsait! Vai mums pa ceļam? Pa kluba «Snooks» kāpnēm nāca lejup Vecais Monts.

—    Nezinu, — atteica Soumss.

—    Es eju uz «Aeroplānu» brokastot.

—    Uz to jaunmodīgo klubu?

—    Ziniet, Forsait, tas ceļas — nudien, ceļas.

— Es nupat biju pie Eldersona. Viņš nopircis divus jūsu grāmatas eksemplārus.

— Ak tu tētīt! Nabadziņš!

Soumss tikko manāmi pasmaidīja. — Tieši to pašu viņš sacīja par jums! Un kā jūs domājat: kas viņam tos pārdeva? Jaunais Baterfīlds.

—    Vai tas vēl ir dzīvs?

—    Šorīt bija.

Sers Lorenss viltīgi piemiedza aci.

— Esmu šo to pārdomājis, Forsait. Stāsta, ka Eldersons uzturot divas sievietes.

Soumss stīvi vērās ceļabiedrā. Šī doma bija vilinoša, tā palīdzētu visu izskaidrot.

— Mana sieva saka, ka viena esot lieka, Forsait. Ko jūs sakāt?

— Es? — atvaicāja Soumss. — Es tikai zinu, ka to zelli neuztrauks pat lielgabala šāviens. Man jāiet te. Sveiki!

No šī vieglprātīgā baroneta nebija ko gaidīt palīdzību; viņš nespēja neko ņemt nopietni. Divas sievietes! Eldersona vecumā! Kas par dzīves veidu! Vienmēr atradās cilvēki, kam ar vienu lietu vien nepietika, — tie dzīvoja bīstamu dzīvi. Soumss to nespēja saprast. Tādus zeļļus varēja vērot no rīta līdz vakaram un tik un tā neko neredzēt. Un tomēr tādi dzīvoja! Viņš devās cauri hallei uz telpu, kur mākslas pazinēji brokastoja. Paņēmis no pasūtījumu galda ēdienu karti, viņš lika atnest duci austeru, bet, pēkšņi atcerējies, ka mēneša nosaukumā nav burta «r » [54] , paņēma to vietā ceptu buti.

## VIII AIZMUCIS

—    Nē, mīļā sirds, daba ir nodota arhīvā!

—    Ko tu ar to gribi teikt, Maikl?

—    Nu, palasi tagadējos romānus, kur apraksta dabu. Cītīgi nolaizītas Kornvelas klintis un Jorkšīras tīreļi — vai tu esi redzējusi kādu Jorkšīras tīreli? — nāk tev virsū kā melna nakts; un kur tad vēl Dārtmūras pasaciņas. Tīrās briesmas! Dārtmūra, no kuras nāk visas kaislības, — vai tu esi kādreiz bijusi Dārtmūrā? Nu, vārdu sakot, tīrās blēņas. Un tad tā kompānija, kas raksta par dienvidjūrām! Ak, tu tētīt! Un dzejnieki — tie, kas strādā tā, ka šļakst un sprakst, netiek dabai ne tuvumā. Tie, kas iztaisās par lauku muļķīšiem, protams, ir maķenīt labāki. Galu galā vecais Vedsvorts apzīmēja dabu ar lielo burtu, un tā mūs nomierina kā broms. Protams, ir arī, tā sakot, nenolaķēta daba ar mazo burtu; bet, ja tu uzduries tai, tad tur parasti noris cīņa uz dzīvību un nāvi — tā daba, par kuru mēs pļukstam, ir glīti samaisīta, salieta pudelēs un nostādināta. Tā nav pietiekami moderna mūsdienu stilam.

— O, nu nekas, brauksim vien tālāk pa upi, Maikl. Tēju varam dzert «Paspārnē».

Viņi bija gandrīz piebraukuši pie mājas, ko Maikls mēdza dēvēt par «iekārojamu rezidenci», kad Flēra paliecās uz priekšu un, aizskardama vīra celi, sacīja:

—     Es neizturos pret tevi ne pus tik labi, kā tu esi pelnījis, Maikl.

—     Augstais dievs, dārgā! Es atkal domāju, ka tu esi pavisam jauka,

— Es zinu, ka esmu egoiste, sevišķi tagad. — Tas ir tikai vienpadsmitā baroneta dēļ.

— Jā, tā ir liela atbildība. Ceru, ka viņš būs līdzīgs tev.

Maikls piebrauca laivu pie piestātnes, ievilka airus un apsēdās blakus Flērai.

—     Ja viņš līdzināsies man, tad es viņu neatzīšu par savējo. Bet zēni parasti iedzimst mātēs.

—     Es domāju rakstura ziņā. Es briesmīgi gribu, lai viņš ir jautrs un mierīgs un lai viņš saprot, ka dzīve ir ko vērta.

—     Maikls, brīdi lūkojies uz Flēras drebošajām lūpām un vaigu, kas bija viegli nobrūnējis pēcpusdienas saulē, paliekdamies sānis, piekļāvās tam ar savējo.

— Esmu pārliecināts, ka viņš būs mazs, jautrs mīlulītis.

Flēra papurināja galvu.

— Es negribu, lai viņš būtu alkatīgs un savtīgs; redzi, man tas ir asinīs. Es redzu, ka tas ir riebīgi, bet neko nevaru darīt. Kā tu spēj: būt pavisam citāds?

Maikls ar brīvo roku pabužināja matus.

— Vai saulē tev nav par karstu, mazulīt?

— Nē. Nopietni, Maikl, — kā tu to spēj?

— Bet es taču esmu alkatīgs! Redzi, kā es alkstu pēc tevis. No tā mani nekas nespēs izārstēt.

Flēras vaiga vieglais spiediens Maiklu iedrošināja, un viņš sacīja:

— Vai atceries, kā reiz vakarā nonāci dārzā un ieraudzīji mani tieši šai vietā laivā? Kad tu aizgāji, es nostājos uz galvas, lai to atvēsinātu. Biju toreiz kā traks — neloloju ne mazākās cerības … — Viņš apklusa. Nē! Viņš neatgādinās Flērai, ka tieši tovakar viņa bija teikusi: «Pienāciet vēlreiz, kad nebūšu dabūjusi, ko vēlos!» Nepazīstamais brālēns!

Flēra mierīgi noteica:

— Toreiz es izturējos pret tevi kā sivēns, Maikl, bet biju ļoti nelaimīga. Tas ir pāri. Beidzot tas ir pāri; tagad viss kārtībā, izņemot manu pašas raksturu.

Apzinādamies, ka viņa jūtas nemaz nav laikmetīgas, Maikls teica:

— Ai, ja tik vien! Vai tēju dzersim?

Rokrokā viņi devās pa zālieni augšup. Neviena nebija mājās — Soumss Londonā, Anete kādos dārza svētkos.

— Lūdzu, atnesiet tēju uz verandu! — Flēra sacīja. Sēdēdams tur, gandrīz laimīgāks nekā jebkad, Maikls atzina, ka dabai ir zināma vērtība, tagad viņš izjuta, cik skaisti ir saules stari, kas spraucās verandā, neļķu un rožu smarža, apšu nopūtas. Dūdoja baloži — Anetes mīluļi, un aiz rāmi plūstošās upes pretējā krastā augšup slējās papeļu smailes. Bet galu galā viņš šo skaistumu spēja izjust tikai tāpēc, ka viņam blakus sēdēja mīļotā, kurai pieskarties un uz kuru lūkoties bija visdziļākā bauda, un tāpēc, ka pirmo reizi mūžā viņš juta, ka Flērai nav vēlēšanās piecelties un aizlidot pie kā cita vai kāda cita. Dīvaini, ka ārpus tevis paša eksistē kāda būtne, kas pilnīgi atņēmusi pasaulei tās nozīmību, tā sakot, «aizstiepusi visus šos krāmus», un ka šī būtne ir viņa paša sieva! Ļoti dīvaini, ja ņem vērā, kas ir viņš pats! Maikls dzirdēja Flēru sakām:

— Protams, māte ir katoļticīga; tikai dzīvojot ar tēvu te, viņa atmetusi visus baznīcas rituālus. Viņa pat mani sevišķi nepiespieda. Esmu daudz domājusi, Maikl: ko mēs darīsim ar viņu?

—    Lai viņš aug, kā grib.

—    Nezinu. Kaut kas viņam jāmāca, jo viņš taču ies skolā. Katoļiem, zini, viņu reliģija patiesi šo to dod.

—    Jā, viņi tic akli; tas tagad ir vienīgais loģiskais ceļš.

Maikls apspieda vārdus, kas viņam bija uz lūpām: «Mēs varētu viņu audzināt par saules pielūdzēju,» — un tā vietā pateica:

—    Man šķiet, ka vienalga, ko viņam mācīs, — iemācītais turēsies tikai līdz tam laikam, kamēr viņš pats pratīs domāt; tad viņš pieķersies kam tādam, kas liksies tam piemērots.

—    Bet ko tu par visu to domā, Maikl? Tu piederi pie pašiem labākajiem cilvēkiem, ko es pazīstu.

— Vai traks! — nomurmināja Maikls, dīvaini glaimots. — Vai tā nu ir?

—    Ko tu par to domā? Esi nopietns!

—    Redzi, dārgā, pie dogmas es nekad nepieturos — un tas, protams, nozīmē, ka reliģijas man nekādas nav. Manuprāt, jābūt vienkārši kārtīgam cilvēkam — bet tā jau ir ētika.

—    Bet droši vien ir ļoti grūti, ka nav nekā, uz ko paļauties, izņemot sevi? Ja no kādas reliģijas var kaut ko izdabūt, tad pie tās varbūt vajadzētu apstāties.

Maikls pasmaidīja, taču tikai domās.

—    Ar vienpadsmito baronetu tu vari rīkoties, kā vien tev tīk, un es tevi atbalstīšu. Taču, kas attiecas uz viņa audzināšanu, tad man šķiet, ka viņš būs mazliet skeptiķis.

—    Bet es negribu, lai viņš tāds ir. Es labāk vēlētos, kaut viņš būtu omulīgs, pārliecības pilns un tā tālāk. Skepticisms tikai dara cilvēku nemierīgu.

—    Lai viņā nebūtu nekā no baltā pērtiķa? Nu, nezinu gan! Tas, šķiet, ir pat gaisā, ko elpojam. Vienīgais, kas viņam jāmāca, ir cieņa pret citiem cilvēkiem — un tā jāiedīda jau agrā bērnībā, ja vajadzēs, kaut vai ar rīksti.

Flēra pavērās viņā ar savām skaidrajām acīm.

— Jā, — viņa sacīja. — Mana māte arī mēģināja to darīt, bet tēvs neatļāva.

Mājās viņi pārradās tikai pēc pusastoņiem.

—     Te ir viens no mūsu tēviem, — Maikls teica hallē. — Re, kur aizvēsturiska cepure.

—     Tā ir tētes. Viņam pelēka iedrēbe. Bartam ir dzeltenbrūna.

Ķīniešu istabā viņi patiešām atrada Soumsu ar atplēstu vēstuli rokā un Ting-a-lingu pie kājām. Nebilzdams ne vārda, viņš pasniedza vēstuli Maiklam.

Vēstulē nebija ne datuma, ne adreses. Maikls izlasīja:

Dārgais mister Forsait, varbūt Jūs būsiet tik laipns un otrdienas sēdē pavēstīsiet valdei, ka es pašlaik atrodos ceļā, kas paglābs mani no manu nerātnību sekām, ja es patiešām tādas būtu pieļāvis. Tai laikā, kad Jūs šo saņemsiet, es būšu jau projām. Es vienmēr esmu uzskatījis par lielāko gudrību tiklab dzīvē, kā darījumos zināt, kad nevajag apstāties. Sūdzēt mani tiesā nav nozīmes, jo mana persona būs neaizskarama (šķiet, advokātu valodā Jūs to tā dēvējat), un nekādu īpašumu es neesmu atstājis. Ja Jūs gribējāt piespiest mani pie sienas, tad par Jūsu taktiku es Jūs apsveikt nevaru. Ja, no otras puses, Jūs tā jaunā cilvēka vizīti domājāt kā brīdinājumu, ka no savas urķēšanās joprojām neesat atteicies, tad man gribētos pie tiem pateicības vārdiem, ko izteicu pirms pāris dienām, Jūs redzēdams, pievienot vēl dažus jaunus.

Ticiet man, dārgo mister Forsait, ka palieku

Jūsu uzticīgais

Roberts Eldersons.

Maikls jautri noteica:

— No tā nu jūs būtu laimīgi vaļā! Tagad jūs jutīsieties drošāk, ser.

Soumss pārvilka ar roku pār seju, it kā noslaucīdams tās izteiksmi. — To mēs pārrunāsim vēlāk, — viņš teica. — Šunelis kavēja man laiku.

Maikls šai brīdī apbrīnoja sievastēvu. Viņš, acīm redzot, norija rūgto kumosu, lai saudzētu Flēru.

— Flēra ir mazliet nogurusi, — Maikls sacīja. —Mēs braucām ar laivu un dzērām tēju «Paspārnē»; madame nebija mājās. Ēdīsim, pusdienas tūlīt, Flēra.

Flēra bija paņēmusi Ting-a-lingu un pūlējās izvairīties no tā kārās mēlītes.

— Žēl, ka tev bija jāgaida, tēt, — viņa nomurmināja, aizslēpusies aiz šuneļa dzeltenā kažoka, — iešu tikai nomazgāties un nepārģērbšos.

Kad viņa bija aizgājusi, Soumss pasniedzās pēc vēstules.

—    Ievārīta pamatīga putra! — viņš norūca. — Kā tas beigsies, patiesi nezinu!

—    Bet vai tad tās nav beigas, ser?

Soumss stīvi vērās znotā. Šie jaunieši! Viņš nostādīts atklāta skandāla priekšā, kas var novest nezin kur — pie tā, ka viņš Sitijā zaudēs vārdu, zaudēs varbūt pat savu privātīpašumu, bet znots notikušo uzņem kā . . . Jaunajiem nebija nekādas atbildības sajūtas — galīgi nekādas! Visas tēva slieksmes gaidīt pašu ļaunāko, Džeimsa nervozais pesimisms — tas viss bija Soumsā uzpeldējis virspusē, kopš viņam Mākslas pazinēju klubā bija pasniegta vēstule. Vienīgi teicama prasme saglabāt ārējo formu, kas bija raksturīga Džeimsam sekojošai paaudzei, neļāva Soumsam izrādīt savas bailes arī tagad, kad Flēra bija izgājusi no istabas.

—    Vai jūsu tēvs ir pilsētā?

—    Domāju gan, ser.

—    Lieliski! — Atvieglojumu gan viņš nejuta. Šim vieglprātīgajam baronetam tāpat nebija atbildības sajūtas — piedabūt Soumsu kļūt par tādas valdes locekli! Tas viss nāca no brāļošanās ar cilvēkiem, kuriem bija ieaudzināta nedziedināma bezrūpība un kuri it nemaz neapjēdza naudas vērtību.

—    Tagad, kad Eldersons aizmucis, — viņš sacīja, — viss droši vien atklāsies. Viņa atzīšanās ir man rokā . . .

—    Kāpēc to nesaplēst, ser, un neteikt, ka Eldersons saslimis ar diloni?

Znota nespēja ņemt visu nopietni iedarbojās uz Soumsu tā, it kā viņš būtu pārēdies pārāk treknu pudiņu.

—    Vai jūs domājat, ka tas būtu godīgi? — viņš nīgri sacīja.

—    Piedodiet, ser! — Maikls kļuva nopietns. — Vai es vispār varu ko palīdzēt?

—    Jā, atmetiet savu vieglprātību un parūpējieties, lai runas par šo jezgu neaizsniegtu Flēru!

—    Apsolu, ka to darīšu, — Maikls nopietni sacīja. — Būšu mēms kā zivs. Kā jūs domājat rīkoties?

—    Mums būs jāsasauc akciju īpašnieki un šī netīrā lieta jāizskaidro. Gandrīz nešaubīgi var apgalvot, ka viņi iztulkos to no ļaunās puses.

— Nesaprotu, kāpēc. Vai tad jūs tur varējāt ko līdzēt? Soumss nošņācās.

—    Dzīvē nav ne mazākā sakara starp nopelniem un to atalgojumu. Ja jums to nav iemācījis karš, tad neiemācīs arī nekas cits.

—    Tā, tā, — noteica Maikls. — Tūlīt nāks Flēra. Piedodiet, es uz mirkli aiziešu; nākamajā reizē runāsim tālāk.

Nākamā reize pienāca tikai tad, kad Flēra bija aizgājusi gulēt.

— Domāju, ser, — ierunājās Maikls, — ka mans vecais būs «Aeroplānā». Viņš iet tur nodoties domām par pasaules galu. Ja nu jūsu valdes sēde ir rīt, vai jūs nevēlētos, lai es viņam piezvanu?

Soumss pamāja ar galvu. Viņš pats negulēs ne mirkli, — kāpēc lai gulētu Vecais Monts? Maikls piegāja pie ķīniešu tējas skapīša.

—    Barts? Te Maikls. Vecais For . . . mans sievastēvs ir te; viņam bijis jānorij rūgts malks . . . Nē, Eldersons. Vai jūs gadījumā nevarētu iegriezties un visu noklausīties? . . . Viņš ieradīsies, ser. Vai paliksim te lejā jeb vai uzkāpsim augšā manā kabinetā?

—    Lejā, — norūca Soumss, acīm ieurbies baltajā pērtiķī. — Nezinu, uz kurieni mēs visi ejam, — viņš pēkšņi piebilda.

—    Ja mēs to zinātu, ser, mēs aiz garlaicības nomirtu.

—    Tās ir tikai jūsu personiskās domas. Ne uz ko taču nevar paļauties! Es patiesi nezinu, kur tas novedīs.

—    Varbūt ir kas vidējs, ser, starp debesīm un elli.

—    Cilvēks viņa vecumā!

—    Viņš ir vienos gados ar manu tēti; laikam viņu gadagājuma vīns nav visai lāgā. Ja jūs būtu piedalījies karā, ser, šis gadījums jūs bezgalīgi uzjautrinātu.

— Ko jūs sakāt! — noburkšķēja Soumss.

— Karš izsita pasauli no sliedēm — tam es piekrītu; bet — augstais dievs! — tur mēs izpratām, kas ir izturība, kad aiziet tiktāl, ka tā jāparāda.

Soumss platām acīm lūkojās znotā. Vai šis puika lasa viņam lekciju par pesimisma kaitīgumu?

— Paskatieties, piemēram, uz jauno Baterfīldu, — Maikls turpināja, — ņem un aiziet vienā jaukā dienā pie Eldersona! Jeb vai uz meiteni, kura kaila pozēja tai gleznai, ko jūs mums uzdāvājāt! Viņa ir kāda mūsu bijušā saiņotāja sieva — šo puisi izmeta no izdevniecības par grāmatu zagšanu. Viņa nopelnīja krietnu summiņu naudas, pozēdama kaila, un tomēr nenogāja no ceļa. Tagad viņi par šo naudu brauks uz Austrāliju. Jā, un paskatieties uz pašu mazo saiņotāju: viņš zaga, lai saglābtu sievai dzīvību pēc pārciestā plaušu karsoņa, un vēlāk sāka pārdot balonus.

— Nezinu, kāpēc jūs visu to stāstāt, — teica Soumss.

— Stāstu vienīgi par izturību, ser. Jūs teicāt, ka nezināt, kurp mēs nonākšot. Paskatieties taču uz bezdarbniekiem! Vai ir vēl pasaulē kāda zeme, kur tie turas tik dūšīgi kā pie mums? Šad un tad es izjūtu trakotu lepnumu uz to, ka esmu anglis. Vai jūs ne?

Šie vārdi aizkustināja kaut ko dziļi paslēptu Soumsa sirdī; taču viņš savas jūtas, protams, neizrādīja un joprojām blenza baltajā pērtiķī. Nemiera pilnās, cilvēkam svešās un tomēr tik cilvēcīgās, niknās skumjas šī radījuma acīs! «Tām nav baltumu?» nodomāja Soumss. «Laikam tāpēc tās izskatās tik dīvainas!» Un Džordžam bija paticis, ka šī glezna karājas pretī viņa gultai! Nu, Džordžam jau gan bija piemitusi izturība — jokoja līdz pēdējam elpas vilcienam. Džordžs bija tipisks anglis! Visi Forsaiti bija tipiski angliski! Vecais tēvocis Džolions ar savu attieksmi pret akciju īpašniekiem; Svizins, taisns, uzpūtīgs, milzīgs mazajā atzveltnī pie Timotija. «Visi šie sīkmaņi!» Soumss atkal šķita dzirdam viņa vārdus; un tēvocis Niklass, kuru nelietis Eldersons, varētu teikt, nepiedienīgi bija atgādinājis — mundrs un tāpat diezgan juteklīgs, bet godīgs caur un cauri. Un vecais Rodžers ar saviem untumiem un vācisko jērcepeti! Un viņa paša tēvs Džeimss — cik sīksti tas bija vilcis dzīvību, garš un trausls kā niedre, bet sīksts kā piepe! Un Timotijs, savās iekšējās aizņēmuma obligācijās iekonservēts, bija nomiris simt gadu vecumā! Izturība un stingrs mugurkauls slēpās šais vecajos angļu zēnos par spīti viņu savādībām. Un Soumsā sakustējās kāds atavistisks gribasspēks. Dzīvosim — redzēsim un parādīsim arī citiem — un viss!

Smeldzīgi šņirkstēdams, nobremzēja taksometrs, un šī skaņa atsauca Soumsu no sapņiem īstenībā. Tur palēkdamies nāca Monts, paviegls kā vienmēr, par to nebija ko šaubīties. Un rokas vietā Soumss pasniedza tam Eldersona vēstuli.

— Jūsu vērtīgais skolas biedrs aizmucis, — viņš teica.

Sers Lorenss pārlasīja vēstuli un iesvilpās.

— Kā jūs domājat, Forsait, — vai uz Konstantinopoli? — Drīzāk, domājams, uz Monte-Karlo, — Soumss drūmi atteica.

—: Slepeni saņēmis komisijas naudu — tas nav nekāds noziegums, kura dēļ Francijai būtu viņš jāizdod.

«Vieglprātīgā baroneta» sejas dīvainā vaikstīšanās sagādāja Soumsam zināmu prieku — beidzot šis zellis šķita izjūtam mokas!

— Man tā vien liekas, ka viņš mucis no savām sievietēm, Forsait!

Šis baronets bija nelabojams! Soumss nikni paraustīja plecus.

—     Jums labāk vajadzētu padomāt, — viņš sacīja, — ka nu ir uguns pakulās.

—     Bet, manu dārgo Forsait, tā jau ir bijis, kopš franči okupēja Rūru. Eldersons laimīgi pazudis; mēs viņa vietā iecelsim kādu citu. Ko vēl?

Soumsu pārņēma dīvaina sajūta, ka viņš pats pārāk pārspīlējis savu godīgumu. Ja godājams cilvēks, devītais baronets, neredz, ka Eldersona atzīšanās padara viņus par līdzvainīgiem, tad varbūt viņi arī nemaz nav līdzvainīgi? Varbūt nekāda jezga, nekāds skandāls nav vajadzīgs? Dievs viņa liecinieks — viņš to nemaz negrib!

—     Tagad mūsu rokās ir skaidrs pierādījums, ka notikusi krāpšana, — viņš ar pūlēm izdabūja. — Mēs zinām, ka Eldersons saņēmis kukuļus, jo dabūjis cauri šos darījumus, kas sagādājuši skaidrus zaudējumus akciju īpašniekiem. Kā mēs varam to viņiem noslēpt?

—     Bet nelaime tak jau notikusi, Forsait. Ko līdzēs, ja viņi uzzinās?

Soumss sarauca pieri.

—     Mēs esam uzticības personas. Es nedomāju uzņemties tādu risku un visu noslēpt. Ja mēs noslēpsim, tad būsim nozieguma līdzdalībnieki. Tāda lieta var kuru katru mirkli atklāties. — Ja tā bija piesardzība un ne godīgums, tad viņš tur nekā nevarēja darīt.

—     Man gribētos saudzēt Eldersona vārdu, Mēs kopā .. .

— Zinu, — Soumss sausi noskaldīja.

— Bet kā tas var atklāties, Forsait! Eldersons nebildīs ne vārda, un jaunais Baterfīlds arī ne, ja jūs viņam liksiet. Tie, kas maksāja komisijas naudu, bez šaubām, turēs muti. Un bez mums trim neviens cits to nezina! Mēs taču no tā neesam guvuši nekādu labumu.

Soumss klusēja. Arguments šķita svarīgs. Protams, būtu galīgi netaisni, ja viņu sodītu par to, ko izdarījis Eldersons!

— Nē, — viņš pēkšņi teica, — tas neiet. Atkāpies kaut reiz no likuma, un jau nezināsi, cik tālu īsti atkāpties. Akciju īpašnieki cietuši šo zaudējumu, un viņiem tiesības zināt visu, ko zina direktori. Varbūt ir kādi līdzekļi, kā to kompensēt, un varbūt viņi var tos izlietot. Mēs to nezinām. Varbūt viņi atradīs kādus līdzekļus pret mums pašiem.

— Ja tas tā, Forsait, tad es turu jums līdzi.

Soumss juta riebumu. Šim Montam nebija nekādas tiesības tēlot bruņinieku, kad viņam tas neko nemaksāja: ja būs jāatlīdzina zaudējumi, tad tie būs jāatlīdzina ne Montam, kura zeme bija nez cik reižu ieķīlāta, bet viņam pašam, kura īpašums bija realizējams viens divi.

— Lieliski, — viņš vēsi noteica, — neaizmirstiet to līdz rītam! Es eju gulēt.

Stāvēdams savā guļamistabā pie atvērta loga, Soumss nejutās izdarījis varonību, bet baudīja tādu kā mieru. Viņš bija izvēlējies savu ceļu un neļaus nevienam sevi no tā novirzīt!

## IX SOUMSS NEBAIDĀS NE VELNA

Mēnesī pēc Eldersona vēstules Soumss novecoja vairāk par trīsdesmit dienām. Viņš bija uzspiedis savu atklāšanas plānu šaubu pilnajai valdei, speciālā sapulce bija izziņota, un, tāpat kā pirms divdesmit trim gadiem, kad viņš centās panākt šķiršanos no Irēnas, viņam bija jānostājas aci pret aci ar publiku, tā, ka viņš tagad dienu un nakti mocījās bailēs no šī neizvēlīgā skatiena. Frančiem bija sakāmvārds: «Lesabsents ont toujours tort!»[55] — bet Soumss par to stipri šaubījās. Eldersons tanī akciju īpašnieku sapulcē gan nebūs, bet — ja vien pieredze viņu neviļ — vainu uzgrūdis nevienam citam kā viņam, kas būs klāt. Uz frančiem nebija ko paļauties. Raizēdamies par Flēru, baiļodamies no publikas acīm, Soumss tikpat kā negulēja, maz ēda un ļoti slikti jutās. Anete bija ieteikusi viņam aiziet pie ārsta. Laikam tāpēc viņš pie tā negāja. Soumss ticēja ārstiem, kad tie dziedināja citus, bet viņam — tā viņš mēdza sacīt — tie nekad neko nebija palīdzējuši, varbūt tāpēc, ka līdz šim viņu palīdzība nebija izrādījusies vajadzīga.

Redzēdama, ka Soumss neklausa padomiem un kļūst diendienā drūmāks, Anete bija iedevusi viņam kādu Kuē grāmatu. Pārlapojis viņš bija grasījies atstāt to vilcienā, taču šī teorija, lai cik ekstravaganta, šķita viņam kā pielipusi. Galu galā tai sekoja Flēra, un šī teorija neko nemaksāja: var būt, ka tajā bija kas vērtīgs! Un patiešām bija. Atkārtojis sev tonakt pirms gulēt iešanas, ka jūtas arvien labāk un labāk, viņš gulēja tik cieši, ka Anete blakusistabā gandrīz vispār negulēja.

— Vai tu zini, mans draugs, — viņa sacīja pie brokastu galda, — ka pagājušajā naktī tu tā krāci, ka es nevarēju dzirdēt gaiļus dziedam?

— Kāpēc tev tas vajadzīgs? — Soumss vaicāja.

— Nu, tas nav svarīgi — ja vien tu labi gulēji. Vai tas bija mans mazais Kuē, kas sagādāja tev šos saldos sapņus?

Baidīdamies atbalstīt kā Kuē, tā arī Aneti, Soumss izvairījās no atbildes; taču viņā gailēja dīvaina spēka izjūta, it kā būtu vienalga, ko ļaudis par viņu saka.

«Šovakar es atkal izdarīšu šo vingrinājumu,» viņš domāja.

—    Zini, — Anete turpināja, — tavs temperaments ir tieši piemērots Kuē. Kad tiksi vaļā no savām raizēm, tu kļūsi pat tukls.

—    Tukls! — norūca Soumss, vērodams sievas apaļīgo figūru. — Drīzāk man izaugs bārda.

Tuklums un bārdas viņam asociējās ar frančiem. Vajadzēs paturēt pašam sevi acīs, ja viņš turpinās šo — hm! — kā šo nodarbību lai nosauc? — par ākstīšanos to laikam nevar dēvēt, kaut arī tā prasīja iesiet auklā divdesmit piecus mezglus: tas nu bija tipiski franciski, tikpat kā vārstīt rožu kroni! Viņš pats gan bija vienkārši skaitījis uz pirkstiem. Spēka sajūta neatstāja Soumsu visu ceļu līdz Londonai; viņš bija cieši pārliecināts, ka varētu sēdēt caurvējā, ja vien gribētu, ka Flēra dzemdēs savu puisēnu ātri un viegli, un, kas attiecas uz GPAB, tad varēja derēt uz desmit pret vienu, ka viņa vārds nevienā ziņojumā, ne runā netiks pieminēts.

Agri pabrokastojis un pie kafijas vēl divdesmit piecas reizes noskaitījis savu sakāmo, Soumss devās uz Sitiju.

Valdes sēde, kura notika tieši nedēļu pirms akciju īpašnieku ārkārtējās sapulces, bija kaut kas līdzīgs ģenerālmēģinājumam. Bija jāvienojas par dažādiem gaidāmās tikšanās sīkumiem, un Soumss galvenokārt centās panākt, lai tiktu ievērots zināms bezpartejiskums. Viņš kategoriski iebilda pret to, ka celtu gaismā jaunā Baterfīlda ziņojumu un faktu, ka Eldersona vēstule bijusi domāta tieši viņam. Jālieto bija izteiciens «kāds no valdes locekļiem». Viņš uzskatīja, ka vairāk nekas nav vajadzīgs. Kas attiecās uz paskaidrojumiem, tad tie jādod, bez šaubām, priekšsēdētājam un vecākajam direktoram — lordam Fontenojam. Taču viņš konstatēja, ka valde uzskata viņu pašu par to personu, kam viss jāziņo sapulcei. Nevienam citam — viņi sacīja — neesot bijis personiskas saskares, neviens cits nevarēšot minēt vainas pierādījumus; priekšsēdētājs teikšot ievadrunu un tad lūgšot Soumsu ziņot par visu, kas tam zināms. Lords Fontenojs runāja sevišķi uzsvērti.

— Tā ir jūsu darīšana, mister Forsait. Ja jūs tā nebūtu rīkojies, Eldersons sēdētu te vēl šobaltdien. No paša sākuma līdz beigām jūs viņu biedējāt, un, velns parāvis, labāk būtu, ja jūs to nebūtu darījis. Tas viss tik nolādēti nepatīkami. Viņš bija ļoti gudrs puisis, un mums viņa pietrūks. Mūsu jaunais direktors netiek viņam ne tuvumā. Ja viņš arī iebāza kādus pāris taukšķus kabatā, tad viņš to nokrāpa huņņiem.

Vecais āpsis! Soumss dzēlīgi atcirta:

—     Un tas ceturtdaļmiljons zaudējumu, ko viņš šo pāra taukšķu dēļ sagādājis akciju īpašniekiem? Tas laikam arī ir sīkums?

—     Nu, varēja jau gadīties, ka tas nes peļņu; pirmajā gadā taču tā bija. Reizēm mēs katrs paspēlējam.

Soumss noskatīja visus pēc kārtas. Fontenoja trokšņaino tieksmi viņi neatbalstīja, bet visos, izņemot varbūt Veco Montu, Soumss juta īgnumu pret sevi. Viņu seju izteiksme it kā teica: «Kamēr jūs neuzradāties valdē, nekas tamlīdzīgs nenotika.» Viņš bija iztraucējis šīs kompānijas omulību un tāpēc iemantojis nepatiku. Kāda netaisnība! Soumss ietiepīgi noteica:

— Tātad jūs atstājat to manā ziņā? Lieliski!

Ko viņš ar to domāja teikt un vai vispār gribēja ko pateikt, Soumss nezināja; taču pat «vecais āpsis» pēc tam bija pieklājīgāks. Tomēr viņš aizgāja no valdes sēdes galīgi bez kādas spēka sajūtas. Tur nu viņš būs nākamajā otrdienā — aci pret aci ar publiku.

Apvaicājies pa tālruni, kā klājas Flērai — viņa jutās slikti un gulēja, — Soumss atgriezās mājās, juzdamies apkrāpts. Šķita, ka uz šo švaukstu ar tā divdesmit pieciem mezgliem tomēr nav ko paļauties. Lai cik labi viņš justos, viņa meita, viņa labā slava un varbūt arī viņa manta, acīm redzot, nebija atkarīga no zemapziņas «es» garastāvokļa. Pie pusdienu galda Soumss klusēja un pēc tam devās uz gleznu galeriju, lai visu pārdomātu. Pusstundu viņš stāvēja pie vaļējā loga vasaras vakara vientulībā un, jo ilgāk tur stāvēja, jo skaidrāk aptvēra, ka šie trīs patiesībā ir viens. Vai gan viņš neraizējās par savu labo slavu un savu īpašumu tikai meitas dēļ? Viņa labā slava! Muļķu bars — ja tie nesaprot, ka viņš izturējies piesardzīgi un godīgi, cik vien tas bija viņa spēkos, tad jo ļaunāk viņiem pašiem! Viņa manta — jā, drošības labad būs tūlīt jāpārraksta uz Flēras un viņas bērna vārda vēl piecdesmit tūkstoši. Ak, kaut tikai viņa būtu galā ar dzemdībām! Nu bija laiks Anetei pilnīgi pārcelties uz Londonu; un tad viņš bija dzirdējis, ka esot kāds sāpju remdinošs līdzeklis. Soumss nespēja panest domu, ka Flērai jācieš.

Vakars lēni dzisa; saule norietēja aiz pazīstamajiem kokiem; Soumsa rokas, kas bija ieķērušās palodzē, pārklājās ar rasas mitrumu; nāsīs iezagās zāles un upes saldā smarža. Debesis bija nobālušas un tagad sāka tumst; iemirdzējās zvaigžņu spiets. Soumss te bija nodzīvojis ilgu laiku, visu Flēras bērnību — aizvadījis te labākos mūža gadus; taču viņa sirds nelūzīs, ja māja būs jāpārdod. Viņa sirds bija Londonā. Pārdot? Tagad viņš noteikti zīmē velnu uz sienas. Nē — nē — līdz tam nu gan nenonāks! Soumss atstāja logu un, iededzis spuldzes, sāka tūkstoš un pirmo reizi apskatīt savas gleznas. Kopš Flēras kāzām viņš bija izdarījis dažus labus pirkumus un sargājies šķiest naudu par modes gleznām. Šo to viņš bija arī veiksmīgi pārdevis. Gleznu vērtība šai galerijā, ja viņš nemaldījās, sasniedza septiņdesmit līdz simttūkstoš mārciņu, un, ja ņem vērā, ka viņš reizēm ļoti izdevīgi pārdeva, tad tās nebija izmaksājušas vairāk par divdesmit pieciem tūkstošiem — tas nebija slikts guvums no viņa mūža «jājamzirdziņa», nemaz jau nerunājot par prieku, ko šī kaislība sagādāja! Protams, viņš būtu varējis aizrauties ar ko citu — tauriņiem, fotouzņēmumiem, izrakteņiem vai pirmajiem grāmatu izdevumiem; ar kādu citu laika kavēkli, kas tāpat būtu jāaizstāv pret vairākuma aizspriedumiem, arī citā laukā viņš būtu plūcis augļus; taču viņš nekad nebija nožēlojis, ka izvēlējies gleznas. Nekad ar ne! Te varēja par savu naudu parādīt vairāk, te slēpās vairāk slavas, vairāk peļņas un vairāk riska! Šī doma Soumsu mazliet sabiedēja: vai viņš tiešām izvēlējies gleznu kolekcionēšanu riska pēc? Risks viņam nekad nebija paticis, vismaz līdz šim viņš to nebija pie sevis novērojis. Vai šai pasākumā bija sava nozīme «zemapziņai»? Soumss pēkšņi apsēdās un aizvēra acis. Jāpamēģina vēlreiz; šorīt tā bija likusies ļoti jauka sajūta — it kā nebūtu jābaidās ne velna; viņš nekad iepriekš nebija tādu sajūtu pazinis! Vienmēr viņam vajadzēja raizēties — tas bija it kā nodrošinājums pret visļaunāko; taču raizes nogurdināja, par to nebija ko šaubīties, ļoti nogurdināja. Jānodzēš gaisma! Grāmatā sacīts, ka jāatslābina muskuļi. Krēslainajā istabā klājās ēnas, zvaigžņu gaisma, kas plūda pa daudzajiem logiem, ietina visu teiksmainā plīvurā, un Soumss sēdēja savā atzveltnī pavisam nekustīgi. Viņa lūpas klusu murmināja vārdus «tuklāks un tuklāks». «Nē, nē,» viņš nodomāja, «tas nav pareizi!» — un sāka atkal murmināt. Pirkstu gali sita līdzi ritmu; vēl un vēl — jāizmēģina pa īstam. Ja vien nevajadzētu raizēties! Vēl un vēl — «es jūtos labāk un labāk»! Ja vien . . . Soumsa lūpas beidza kustēties; sirmā galva noslīdēja uz krūtīm, viņš iegrima neziņā. Un zvaigžņu gaisma pārklāja arī viņam plānu teiksmainības plīvuru.

## X …TAČU NERISKĒ

Maikls galīgi nepazina Sitiju un ceļā uz visu svētnīcu svētnīcu — Katkota, Kingsona un Forsaita kantori lauzās cauri Poultrijas biezokņiem gluži vai seno kartogrāfu garā, kuri visas neizpētītās vietas mēdza apzīmēt ar iespējamu briesmu zīmi. Viņš atradās mazliet domīgā noskaņojumā, jo bija brokastojis ar Sibliju Svonu kafejnīcā «Kriljona». Viņš bija pazinis gandrīz visu pārējo sabiedrību — septiņus puišus, vēl modernākus nekā Sibs, izņemot vienu krievu, kas bija tik «moderns», ka neprata runāt franciski un nevarēja ne ar vienu sarunāties. Maikls bija klausījies, kā viņi grauj visu, kas tik gadās priekšā, un kā krievs līdzīgi bērnam aizver acis, tiklīdz tiek pieminēts kāda dzīva laikabiedra vārds. «… Turpiniet vien!» Maikls nodomāja, kad daži no viņa mīluļiem bija satriekti pīšļos. «Sitiet un duriet! Redzēs, kas jūs vēl sagaidīs ceļa galā.» Taču viņš bija apslēpis savu necieņu līdz šķiršanās brīdim.

— Sib, — viņš teica pieceldamies, — visi šie zeļļi ir miruši. Vai tādā karstā laikā nevajadzētu viņus novākt?

— Kā, kā? — izsaucās Siblijs Svons nospiedošā klusumā, kas pēkšņi bija iestājies.

— Redzi, ja viņi ir dzīvi, tad tak viņi arī jātriec ellē! — Un, izvairīdamies no viņam mestās šokolādes tāfelītes, kas trāpīja krievu, Maikls devās uz durvīm.

Izkļuvis ārā, viņš prātoja: «Lāga puiši, nudien! Ne pus tik traki augstprātīgi, par kādiem paši sevi tur. Pavisam cilvēcīga vēlēšanās — trāpīt šim krievam pa snīpi. Fu! Ir nu gan svelme!

Šinī pirmajā Itonas un Herovas sacīkšu dienā viss vēsās vasaras aizturētais siltums bija it kā sakopojies vienuviet un versmaini lējās pār Maiklu, kurš brauca autobusa augšstāvā; svelme lējās pār salmu cepurēm, bālām, nosvīdušām sejām, pār nebeidzamo autobusu virkni, biznesmeniem, policistiem un tirgotājiem pie veikalu durvīm, laikrakstu, mežģiņu, atsperēs pakārtu rotaļlietu pārdevējiem, pār bezgalīgām ratu un automobiļu rindām, izkārtnēm un vadiem, pār visu šo pasaules lielākā konglomerāta sarežģīto kamolu, kuru kāds neredzams instinkts bija saskaņojis līdz pēdējai iespējai. Maikls lūkojās tajā un šaubījās. Vai iespējams, ka, ikvienam domājot tikai par savām darīšanām, ikvienam darot tikai savu darbu, viss tomēr rit saskaņoti? Skudru pūznis nebija darbīgāks vai šķietami juceklīgāks. Dzīvās ielas krustojās un mežģījās, un vijās, — šķita, ka tās ir neatmudžināms jūklis; un tomēr dzīve, dzīvei vajadzīgā kārtība tik un tā saglabājās! «Mūslaiku pilsētas dzīve,» nodomāja Maikls, «ir septītais pasaules brīnums!» Un pēkšņi skrejošās straumes apstājās, it kā kāda pārcilvēka — Siblija Svona nežēlīgā roka būtu aizžņaugusi tām dzīvību; Maikls stāvēja strupceļa priekšā. Abās ielas pusēs slējās nesen pārkrāsotas, apbrīnojami līdzīgas, plakanas mājas un pašā galā plakana, svaigi krāsota māja, kas vēl mazāk atšķīrās no citām; uz to veda pelēks, nevainojami tīrs asfalts, kur nebija atstājuši savas pēdas ne zirgi, ne benzīns; uz ielas neredzēja ne mašīnas, ne kaķus, ne ratus, ne policistus, ne ielu tirgotājus, ne mušas, ne bites. Te nejuta ne mazāko dzīvības zīmju, izņemot juristu firmu plāksnītes pa labi un kreisi pie katrām parādes durvīm.

«Katkots, Kingsons un Forsaits, notāra kantoris, otrā stāvā!»

«Valdi, Britānija!» domāja Maikls, dodamies augšup pa platajām akmens kāpnēm. .

Istabā, kur viņu ieveda, viņš ieraudzīja vecu cilvēku ar mopsim līdzīgu seju un apaļu, sirmu bārdu; sirmgalvis bija ģērbies melnā alpakas svārkā un ietilpīgā audekla vestē ap ietilpīgo vidukli. Viņš piecēlās no grozāmā krēsla.

— Ā-o! — viņš sacīja. — Ja nemaldos, misters Maikls Monts. Es jūs gaidīju. Mēs jūs ilgi neaizturēsim, misters Forsaits tūlīt nāks. Viņš uz mirkli izgāja. Ceru, ka misis Montai klājas labi?

— Pateicos! Cik jau nu labi var .. .

— Jā, jūs uztraucaties. Piesēdiet! Varbūt jūs gribētu izlasīt uzmetumu?

Maikls paklausīgi paņēma no tuklās rokas lielu papīra loksni un apsēdās pretī večukam. Ar vienu aci šķielēdams uz to, ar otru uz papīriņu, viņš lasīja, cik apzinīgi vien spēja.

— Te laikam ir sava jēga, — viņš beidzot sacīja.

Večuks atvēra bārdaino muti kā varde, kas ieraudzījusi mušu, un Maikls steidzās izlabot kļūdu.

— Cilvēkam, kurš aprēķina, kas notiks, ja kas cits nenotiks, laikam vajag justies kā bukmeikeram.

Viņš tūlīt juta, ka atkal nošāvis greizi. Atskanēja īdzīgs rūciens:

— Mēs te nešķiežam laiku velti. Piedodiet, esmu aizņemts.

Maikls, pilns nožēlas, vēroja, kā vecais pārskata garu sarakstu, atzīmējot ar kāsīšiem atsevišķus punktus. Viņš atgādināja vecos suņus, kas guļ ārā pie parādes durvīm, nelaiž cilvēkus mājas tuvumā un ķer blusas. Kad ienāca Soumss, gandrīz piecas minūtes bija aizritējušas pilnīgā klusumā.

—     Jūs jau klāt? — viņš izsaucās.

—     Jā, ser, pacentos atnākt jūsu noteiktajā laikā. Kāda jauka, vēsa istaba!

—     Vai jūs to izlasījāt? — vaicāja Soumss, norādīdams uz uzmetumu.

Maikls pamāja ar galvu.

—     Un sapratāt?

—     Liekas, šo to sapratu.

—     Procentus no šiem piecdesmit tūkstošiem, — teica Soumss, — saņems Flēra līdz tam brīdim, kamēr viņas vecākais bērns, ja tas būs zēns, sasniegs divdesmit viena gada vecumu, kad kapitāls pilnīgi pāries viņa īpašumā. Ja tā būs meitene, tad Flēra visu mūžu saņems pusi peļņas, kamēr pārējo izmaksās meitenei, kad tā kļūs divdesmit vienu gadu veca vai apprecēsies, un šī puse kapitāla pāries meitenes likumīgajam bērnam vai bērniem vienādās daļās, kad tie kļūs pilngadīgi vai apprecēsies. Otra daļa kapitāla pāries Flēras pilnīgā īpašumā un varēs tikt mantota saskaņā ar viņas testamentu vai mantojuma likumiem.

—     Jūs protat apbrīnojami skaidri izklāstīt, — teica Maikls.

—     Pagaidiet! — Soumss viņu pārtrauca. — Ja Flērai nebūs bērnu . . .Maikls sarāvās.

—     Iespējams ir viss, — Soumss nopietni teica, — un es pēc pieredzes zinu, ka notiek tieši tas, ko neparedz. Iepriekš minētajā gadījumā viņa visu mūžu saņems visa kapitāla procentus, un pašu kapitālu viņa var novēlēt, kam vien grib. Ja viņa to nedarīs, tad tas pāries tuvākā radinieka īpašumā. Tur ir paredzēti pasākumi pret pārsteidzīgu rīcību un tā tālāk.

—     Vai viņai jāsastāda jauns testaments? — jautāja Maikls, manīdams, ka piere pārklājas sviedriem.

—     Vienīgi tad, ja viņa to vēlas. Viņas pašreizējā testamentā jau viss paredzēts.

—     Vai man kas jādara?

—     Nē. Es gribēju, pirms parakstu, paskaidrot jums novēlējuma saturu, tas ir viss. Padodiet man dokumentu, Gredmen, un esiet tik laipns — pasauciet Viksonu!

Maikls redzēja, kā večuks izņēma no atvilktnes skaistu, kaligrāfiskām rakstu zīmēm un zīmogiem klātu pergamentu, paskatījās uz to ar mīlas pilnu skatienu un nolika Soumsam priekšā. Kad viņš bija izgājis no istabas, Soumss klusu sacīja:

— Kas lai zina, kā noritēs otrdienas sapulce. Taču, lai kas arī notiktu, šai naudai, cik varu spriest, jābūt drošībā.

— Jūs esat bezgala labs pret mums, ser. Soumss nolieca galvu, izmēģinādams spalvu.

— Baidos, ka apvainoju jūsu veco ierēdni, — Maikls teica. — Man viņš traki patīk, bet es nejauši salīdzināju viņu ar bukmeikeru.

Soumss pasmaidīja. — Gredmens, — viņš sacīja, — ir īsta «personība». Mūslaikos tādi ir retums.

Maikls pašlaik prātoja, vai var kļūt par «personību» arī pirms sešdesmit gadu vecuma, kad atgriezās pati «personība» kopā ar tumšā uzvalkā ģērbušos bālu vīrieti.

Iesāņus pacēlis galvu, Soumss bez kāda ievada sacīja:

— Tā ir pēc kāzu dāvana manai meitai. Es parakstu šo kā manu dokumentāro saistību.

Viņš parakstījās un piecēlās.

Arī bālais vīrietis un Gredmens parakstījās, un svešais atstāja istabu. Telpā iestājās klusums kā pēc uzvijām padarīta darba.

— Vai esmu jums vēl vajadzīgs? — vaicāja Maikls.

— Jā. Es gribētu, lai jūs būtu klāt, kad es dokumentu kopā ar laulību novēlējumu nolikšu bankā. Atpakaļ vairs nebūšu, Gredmen.

— Sveiki, mister Gredmen!

Maikls vēl dzirdēja veco kaut ko norūcam bārdā, kas bija pa pusei ienirusi atvilktnē, kur Gredmens taisījās atlikt atpakaļ uzmetumu, un tad izgāja Soumsam līdzi ārā.

— Te kādreiz bija mana tēva un vēlāk mans kantoris, — teica Soumss, ejot pa Poultriju.

—     Šeit liekas tā kā mīlīgāk, — sacīja Maikls.

—     Aizbildņi gaida mūs bankā. Vai atceraties viņus?

—     Tie laikam ir Flēras brālēni, vai ne, ser?

— Trešajā augumā; jaunā Rodžera un jaunā Niklasa vecākie dēli. Es izvēlējos pajaunākos. Visjaunākais Rodžers tika ievainots karā — viņš nestrādā. Visjaunākais Niklass ir advokāts.

Maikla ausis saslējās. — Bet kā sauks nākošo paaudzi, ser? Visvisjaunākais Rodžers būtu gandrīz vai aizvainojoši, vai ne?

—     Ja nodokļi paliks tādi paši, tad nākošās paaudzes nebūs. Visjaunākais Rodžers to var atļauties; viņš ir nopietns puisis. Kā jūs sauksiet savējo, ja piedzims zēns?

—     Mēs domājam saukt viņu par Kristoferu, par godu Sv. Paula katedrālei[56] un kolumbam. flēra grib, lai viņš ir izturīgs un stiprs, kamēr es vēlētos, lai viņš būtu zinātkārs.

—     Hm! Un ja būs meitene?

— O! Ja meitene — tad par Annu.

— Tā, — teica Soumss, — ļoti jauki. Te jau viņi ir! Viņi bija pienākuši pie bankas, un Maikls redzēja durvīs stāvam divus trīsdesmit līdz četrdesmit gadus vecus Forsaitus, kuru sejas ar spēcīgajiem zodiem viņš neskaidri atcerējās. Kāds vīrietis ar spožām pogām aizveda viņus uz istabu, kurā kāds cits vīrietis bez pogām paņēma melni nolakotu kastīti. Viens no Forsaitiem to atslēdza, Soumss nomurmināja tādus kā burvju vārdus un ielika dokumentu kastītē. Pēc tam kad viņš un Forsaits ar lielāko zodu bija pārmijuši ar direktoru pāris vārdu par bankas procentu likmēm, visi devās atpakaļ uz priekštelpu un šķīrās, sacīdami «sveiki!».

— Nu, — teica Soumss ielas troksnī un drūzmā, — tagad viņš, cik varu spriest, ir nodrošināts. Kad tad jūs īsti viņu gaidāt?

— Apmēram pēc divām nedēļām.

—     Vai jūs ticat šim — šim sāpju remdināšanas līdzeklim?

—     Gribētos ticēt, — teica Maikls, atkal manīdams, ka nosvīst piere. — Flēra ir apbrīnojami mierīga; viņa rītos un vakaros vingrinās pēc Kuē metodes.

—     Tā, tā! — noteica Soumss. Viņš nepieminēja, ka pats arī vingrinās, jo tas nodotu, kādā stāvoklī atrodas viņa nervi. — Ja ejat mājās, tad iešu līdzi.

—     Jauki! — sacīja Maikls.

Viņš atrada Flēru guļam uz dīvāna un Ting-a-lingu saritinājušos kundzei pie kājām.

— Tavs tēvs atnācis, mīlulīt. Viņš iesvaidīja mūsu nākotni ar vēl vieniem piecdesmit taukšķiem. Domāju, ka viņam gribēsies tev to pastāstīt.

Flēra nemierīgi sakustējās.

—     Tūlīt. Ja visu laiku būs tikpat karsts kā tagad, tad tas būs briesmīgi grūti, Maikl.

—     O! Bet tāds laiks jau nepieturēsies, draudziņ. Vēl dienas trīs, un tad būs pērkons.

Paņēmis Ting-a-lingu aiz zoda, Maikls pagrieza šuneļa purniņu augšup.

—     Un kā lai tev, kundziņ, atņem tavas pārmērīgās privilēģijas? Ar tevi jau nevar saprast, pie kura gala ķerties.

—     Viņš jūt, ka mēs kaut ko gaidām.

—     Tu esi mazs, gudrs radījums, vai ne, palaidnīt? Ting-a-lings nošņaukājās.

—     Maikl!

—     Jā, dārgā?

—     Man tagad viss vienalga — tā ir jocīga sajūta.

—     To dara tveice.

— Nē. Nē, manuprāt, iemesls ir ilgā gaidīšana. Viss gatavs, un tagad tas liekas vienkārši muļķīgi. Vai pasaulē viens cilvēks vairāk vai mazāk — kāda tam nozīme?

— Tā nerunā! Tam ļoti liela nozīme!

— Būs vēl viens ods, kas dies, un viena skudra, kas skraidīs apkārt!

Rūpju pārņemts Maikls atkal iebilda:

— Tā nerunā, Flēra! Tev vienkārši slikts noskaņojums.

—     Vai Vilfrīda grāmata iznākusi?

—     Rīt to laidīs klajā.

— Piedod, ka tevi toreiz tā apbēdināju. Es tikai negribēju viņu zaudēt!

Maikls paņēma Flēras roku.

— Un es arī ne — dievs ir mans liecinieks! — viņš izsaucās.

—     Viņš droši vien ne reizes nav rakstījis?

—     Nē.

— Nu, ceru, ka tagad viņam viss pārgājis. Pasaulē nav nekā pastāvīga. — Maikls piekļāva sievas roku pie sava vaiga.

— Bīstos, kas es gan tāds esmu, — viņš sacīja. Flēras roka noslīdēja uz viņa lūpām.

— Pasveicini tēti un saki, ka uz tēju nonākšu lejā. Ai, man tik karsti!

Maikls brīdi pagrozījās apkārt un tad izgāja ārā. Nolādētais karstums, kas Flēru tā satrauca! Viņš atrada Soumsu stāvam baltā pērtiķa priekšā.

— Es jūsu vietā viņu noņemtu, — vecais norūca, — kamēr viss būs pāri.

—     Kāpēc, ser? — Maikls pārsteigts vaicāja. Soumss sarauca pieri.

—     Šīs acis!

Maikls piegāja pie gleznas. Jā! Šis te varēja rādīties sapņos!

— Bet tas taču ir tik lielisks darbs, ser. Soumss pamāja ar galvu.

— Mākslinieciskajā ziņā, jā. Bet tādā laikā krietni jāpadomā, ko viņa drīkst redzēt.

— Jums laikam taisnība. Ņemsim to nost.

— Es paturēšu, — teica Soumss, satverdams gleznas apakšmalu.

— Vai saņēmāt labi? Tā, tā, ceļam nost!

—     Varam sacīt, ka es gribēju noskaidrot, uz kuru laiku gleznu var attiecināt, — sacīja Soumss, kad pērtiķis bija nocelts uz grīdas.

—     Tur nu nevar būt nekādu šaubu, ser, — uz tagadējo!

Soumss pārsteigts palūkojās znotā. — Ko? O! Jūs domājat… A! Hm! Lai viņa nezina, ka glezna ir tepat mājās.

— Nē. Es to ieslēgšu. — Maikls pacēla pērtiķi.

— Vai jūs varētu izlaist mani pa durvīm, ser?

— Es būšu atpakaļ uz tēju, — sacīja Soumss. — Tad izskatīsies, ka esmu to aizvedis. Vēlāk jūs varat uzkārt atkal atpakaļ.

— Jā. Nabaga zvērēns! — teica Maikls, nesdams pērtiķi uz pieliekamo.

## XI AR MAZO BURTU

Nākamās pirmdienas vakarā, kad Flēra bija aizgājusi gulēt, Maikls un Soumss sēdēja, klausīdamies Londonas murdoņā, kas ieplūda pa ķīniešu istabas logiem, kuri spiedīgās tveices dēļ bija vaļā.

—     Karš esot nokāvis jūtas, — Soumss pēkšņi teica. — Vai tas ir taisnība?

—     Zināmā mērā, jā, ser. Mēs tik dziļi izbaudījām īstenību, ka tagad negribam par to ne dzirdēt.

— Es jūs nesaprotu.

— Uzskatu, ka vienīgi īstenība liek cilvēkam just. Tāpēc, ja iedomājas, ka īstenības nav, nav arī jājūt. Līdz zināmam mēram tas izdodas lieliski.

— A! — Soumss noteica. — Viņas māte rit no rīta pārbrauks pavisam šurp. Tā GPAB sapulce nolikta rīt pustrijos. Ar labu nakti!

Stāvēdams pie loga, Maikls vēroja, kā pār skvēru nogulst melns, tveicīgs mākonis. Pāris siltu lāšu uzkrita uz viņa izstieptās rokas. Gar laternas stabu aizzagās kaķis un pazuda ēnā, kas klājās tik biezi, ka atgādināja pasaules sākuma tumsību.

Dīvainu jautājumu bija uzdevis Vecais Forsaits par jūtām; dīvaini, ka tieši viņš to bija jautājis! «Līdz zināmam mēram! Bet vai mēs visi neejam pāri šim mēram?» Maikls nodomāja. Ja palūkojas uz Vilfrīdu un viņu pašu — pēc kara viņi bija uzskatījuši par zaimiem atzīt, ka svarīgs vēl arī kas cits bez ēšanas un dzeršanas, — rīt taču tik un tā būs jāmirst; pat tādi cilvēki kā Neizings un Māsters, kuri nemaz nebija piedalījušies karā, arī domāja tāpat. Nu, Vilfrīds bija izbaudījis šā uzskata pareizību uz sava skausta, kamēr Maiklam pašam krietni dabūjusi ciest sirds, un viņš bija ar mieru derēt, ka, izņemot dažus, kuriem asiņu vietā piens, visi to agri vai vēlu dabūs izbaudīt vai nu ar savu skaustu, vai sirdi. Ak, viņš labprāt panestu Flēras sāpes un draudošās briesmas viņas vietā! Bet, ja nekas nebūtu svarīgi, kāpēc viņam vajadzētu tā just?

Novērsies no loga, Maikls atspiedās pret nefrītzaļā dīvānaatzveltni un palūkojās uz tukšo sienu starp ķīniešu tējas skapīšiem. Traki smalkjūtīgi no «vecā» — noņemt balto pērtiķi! Zvērēns bija iespaidīgs — tas simbolizēja visas pasaules noskaņojumu; ticība sagrauta, cerības aizmestas! Pie velna! Tāds noskaņojums bija ne vien jaunajiem, bet arī vecajiem! Vecajam Forsaitam arī, citādi pērtiķa acis viņu nekad nebūtu biedējušas; jā, un viņa paša «vecajam» un Eldersonam, un visiem pārējiem. Jauni un veci — neviens nekam īsti neticēja! Un tomēr — trokšņaini kā irbju bars Maiklā kaut kas sacēlās. Bija svarīgi, vai kāds cilvēks vai princips ārpus tevis ir vērtīgāks par tevi pašu, — tas bija nolādēti svarīgi! Tātad jūtas nav mirušas — un nav mirušas cerības un ticība, kas ir tas pats. Tās tikai maina ādu, pārvēršas no kūniņām varbūt tauriņos. Cerības, jūtas, ticība varbūt paslēpušās dziļāk, bet tomēr ir dzīvas, pat Vecajā Forsaitā un viņā pašā, Maiklā. Maiklam iegribējās pakārt atkal pērtiķi pie sienas: nav ko pārspīlēt viņa nozīmi! . . . Pie joda! Kas par zibeni! Lauzīta, žilbinoša gaismas strēle bija norāvusi naktij tumsas segu. Maikls devās aizvērt logus. Pāri galvai aizdārdēja apdullinošs pērkona grāviens, un, pātagodams zemi, kā no slūžām sāka gāzties lejup lietus. Maikls redzēja skrejam kādu vīrieti, melnu kā ēnu uz tumšzila ekrāna; redzēja viņu pavisam skaidri nākamā zibens uzliesmojuma gaismā — ar jautru bažu izteiksmi sejā, it kā viņš sacītu: «Nu gan esmu slapjš kā žurka!» Vēl viens apdullinošs grāviens!

«Flēra!» Maiklam iešāvās prātā; aizcirtis pēdējo logu, viņš skriešus devās augšup.

Flēra sēdēja gultā, un seja viņai izskatījās tik jauna, apaļīga un izbiedēta.

«Velni!» Maikls nodomāja — viņa apziņā sajaucās lielgabali ar debesīm. «Viņi to uzmodinājuši!»

—     Viss kārtībā, mīlulīt! Tikai viens no parastajiem vasaras nedarbiem. Vai biji aizmigusi?

—     Es sapņoju. — Maikls juta, ka Flēras roka ieķeras viņējā, un bezspēcīgās dusmās redzēja, kā sievas acīs parādās izmocīta izteiksme. Velnišķīgā dzīve!

— Kur Tings? Kaktā šuneļa nebija.

— Zem gultas — kur gan citur! Vai gribi, lai viņu tev padodu?

— Nē. Lai paliek, viņš nevar ciest negaisu.

Flēra piekļāva galvu pie vīra rokas, un Maikls aizsedza ar plaukstu viņas otru ausi.

— Man nekad nav sevišķi paticis pērkons, — Flēra teica. — Un tagad — tagad tas man sagādā sāpes!

Noliecies pār sievas matiem, Maikla sejā sastinga bezgalīga maiguma izteiksme. Viens no tiem grāvieniem, kurš norīb it kā tieši virs galvas, lika Flērai piespiest seju cieši pie vīra krūtīm, un Maikls, sēdēdams uz gultas, piekļāva viņu sev cieši klāt.

— Kaut tas būtu jau pāri, — apslāpēti atskanēja no viņas lūpām.

— Tūlīt pāries, mīlulīt! Tas uznāca tik pēkšņi. Taču viņš zināja, ka Flēra nedomāja negaisu.

— Ja viss beigsies labi, es pret tevi, Maikl, būšu pavisam citāda.

Bailes tādos gadījumos ir gluži dabisks pavadonis, taču vārdi «ja viss beigsies labi» lika Maikla sirdij sažņaugties. Neticami, ka tik jaunai un skaistai būtnei varētu draudēt pat vismazākās nāves briesmas; neticami sāpīgi, ka viņai no tām vajadzētu baidīties! Viņš to nebija nojautis. Flēra visu laiku izskatījās tik mierīga, izturējās pret gaidāmo tik lietišķi.

— Nerunā tā! — viņš nočukstēja. — Protams, ka viss beigsies labi.

— Es baidos.

Balss skanēja klusi un apslāpēti, bet vārdi drausmīgi sāpināja. Daba, rakstīta ar mazo burtu, sēja bailes šai meitenē, ko viņš tik dziļi mīlēja! Daba, kas sacēla šo bezdievīgo troksni pār viņas nabaga mazo galviņu!

— Mazulīt, tevi iemidzinās, un tu neko par to nezināsi; pēc neilga laiciņa būsi spirgta kā rīta rasa.

Flēra atbrīvoja roku.

—     Ja tas kaitēs viņam, tad es negribu, lai mani midzina. Jeb vai varbūt nekaitē?

—     Domāju, ka ne, dārgā; es uzzināšu. Kāpēc tu domā…

—     Tikai tāpēc, ka tas nav dabiski. Es gribu, lai viss būtu tā, kā vajag. Turi manu roku labi cieši, Maikl. Es — es negribu būt muļķe. O! Kāds klauvē — ej paskaties!

Maikls mazliet pavēra durvis. Tur stāvēja Soumss — pavisam neparasts — zilos rīta svārkos un sarkanās tupelēs.

—     Vai viņai ir labi? — viņš čukstēja.

—     Jā, jā.

—     Tādā bargā laikā nevajag atstāt viņu vienu.

—     Nē, ser, protams, ne. Es gulēšu uz dīvāna.

—     Pasauciet mani, ja kas vajadzīgs!

—     Labi.

Soumsa skatiens paslīdēja Maiklam garām un ielūkojās istabā. Kaklā viņam sakāpa kamols, it kā būtu kas jāsaka, bet vārdi nenāktu pār lūpām. Viņš papurināja galvu un pagriezās. Kalsnais stāvs, rīta svārkos garāks nekā parasti, aizslīdēja pa gaiteni garām paša dāvinātām japāņu gravīrām. Aizvēris atkal durvis, Maikls stāvēja, skatīdamies uz gultu. Flēra bija atlaidusies guļus; viņas acis bija aizvērtas, lūpas kustējās. Maikls uz pirkstgaliem atzagās atpakaļ. Pērkons, veldamies uz dienvidiem, dārdēja un rībināja, it kā negribēdams atstāt pilsētu. Maikls redzēja Flēras plakstiņus nodrebam, lūpas paliekam mierīgas, tad atkal sakustamies. «Kuē!» viņš nodomāja.

Viņš atgulās uz dīvāna gultas kājgalī, no kurienes bez trokšņa varēja pacelties un palūkoties uz Flēru. Maikls cēlās daudz reižu. Flēra bija iesnaudusies un mierīgi elpoja. Pērkons pamazām norima, tikko manāmi plaiksnījās rūsa. Maikls aizvēra acis.

Pēdējais tālais dārdiens viņu pamodināja, un viņš vēlreiz palūkojās uz Flēru, augstu spilvenos, rūpīgi aizsegtās spuldzes gaismā. Tik jauna — tik jauna! Bez vienas asins lāsītes, kā vaska puķe! Nekādas nojautas, nekādas bailes nesatrauca pašlaik viņas smadzenes — viņa bija pavisam mierīga. Kaut viņa varētu palikt tāda un uzmosties, kad viss būtu pāri! Maikls novērsās. Tur jau Flēra bija atkal istabas galā kā blāvs atspulgs spogulī, tad atkal pa labi. Viņa gulēja skaistajā istabā kā gars, kas iemājoja…Maikla sirdī.

Tagad valdīja pilnīgs klusums. Caur spraugu pelēkzilajos aizkaros Maikls varēja redzēt retas zvaigznes. Lielais Bens nosita viens.

Viņš varbūt bija gulējis vai vismaz snaudis un mazliet sapņojis. Klusa skaņa viņu uzmodināja. Mazs mazītiņš šunelis ar nolaistu asti, dzeltens, sīks un nevarīgs, gāja pāri istabai uz savu kaktu. «Ā!» nodomāja Maikls, atkal aizvērdams acis. «Tu!»

## XII SMAGAIS PĀRBAUDĪJUMS

Ieejot nākamajā dienā klubā «Aeroplāns, kur atpūtas istabā, eleganti uzposies, viņu gaidīja sers Lorenss, Maikls nodomāja: «Lāga vecais barts! Uzcirties, lai viņu tādu giljotinē!»

— Baltā dekorācija tūlīt parādīs, kas jūs esat! — viņš sacīja. — Vecais Forsaits šorīt arī ir visai švītīgs, tikai ne tik spilgts.

— A! Kā klājas Vecajam Forsaitam? Vai garastāvoklis labs?

—     Tādam kā viņš neērti jautāt, ser. Kā jūtaties jūs pats?

—     Tieši, kā agrāk mēdzu justies pirms Ītonas un Vinčestras sacīkstēm. Es laikam brokastīs iedzeršu ingveralu.

Kad viņi bija apsēdušies, sers Lorenss turpināja:

— Atceros — reiz Kolombijā redzēju, kā tiesā kādu cilvēku par slepkavību, nabaga zellis bija melns kā zeme. No vēstures man laikam, Maikl, visvairāk patīk tas brīdis, kad Volters Reilijs prasīja otru kreklu. Starp citu, vēl joprojām nav īsti izšķirts, vai galminieki tolaik bija utaini vai ne. Ko tu ēdīsi, dārgo zēn?

—    Aukstu cepeti, marinētus valriekstus un ērkšķogu torti.

Maikls papurināja galvu.

—    Tā mēs gan runājam, bet darīt vis nedarām; mums ir pārāk nepastāvīgs klimats.

—    Skan dziļdomīgi. Šiskarijs izskatās ļoti garšīgs, — varbūt tu pārdomāsi? Dažreiz te atnāk vecais Fontenojs; viņa naudas lietas nav spīdošas. Ja mums parādīs durvis, viņš būs dimbā.

—    Traki dīvaini, — Maikls pēkšņi teica, — ka tituli vēl ir tik augstā cenā. To veikalnieciskām dotībām tak neviens netic.

—    Labā slava, manu dārgo zēn, vecā, krietnā angļu džentlmeņa slava. Tai tomēr ir savs pamats.

—    Manuprāt, ser, te vairāk jāpateicas priekšstatiem, kas iesēdušies akciju īpašnieku galvās. Vecāki viņiem bērnībā rāda lordus.

—    Akciju īpašnieki, — sers Lorenss atkārtoja, — ir plašs jēdziens. Kas viņi ir, ko viņi dara, kad viņus var skatīt vaigu vaigā?

—  Šopēcpusdienu varēs, — teica Maikls, — un tadesviņus krietni apskatīšu.

— Viņi tevi, draugs, nelaidīs iekšā.

—    Nē?

—    Protams, ne. Maikls sarauca pieri.

— Kurš laikraksts, — viņš teica, — noteikti nesūtīs savu pārstāvi? — Sers Lorenss iesmējās parastos smieklus, kas atgādināja klusu zirga zviedzienu. — «Zemkopis», «Medību Draugs» un nedēļas laikraksts «Dārzkopība».

—    Es iešmaukšu uz to rēķina.

— Ceru, ka tu mūs redzēsi mirstam varoņu nāvē, — pēkšņā nopietnībā norūca sers Lorenss.

Viņi kopā aizbrauca uz sapulci, bet netālu no viesnīcas durvīm šķīrās.

Maikls bija atmetis domas uzdoties par preses pārstāvi un ieņēma vietu gaitenī, nolēmis nogaidīt izdevību un iešmaukt tāpat. Ik mirkli viņam garām pazibēja tukli vīrieši, kas brokastīs neapšaubāmi bija ēduši āti, fileju un sieru. Viņš ievēroja, ka tie visi padod šveicaram kādu papīru. «Es arī viņam kaut ko iegrūdīšu,» Maikls nodomāja, «un ielavīšos iekšā.» Sagaidījis divus vēl resnākus vīriešus, viņš iespraucās starp tiem un tuvojās durvīm, turēdams kreisajā rokā «Viltojumu» reklāmu. Pasniedzis to pāri blakusstāvošā resnvēdera plecam, Maikls ātri iespruka kādā krēslā. Viņš redzēja, ka šveicars pabāž galvu pa durvīm. «Nē, draudziņ,» Maikls nodomāja, «ja tu varētu atšķirt šādus tādus no akciju īpašniekiem, tad te vis nekvernētu!»

Uz krēsla viņš atrada direkcijas ziņojumu un, aizsedzies ar to, sāka vērot apkārtni. Telpa viņam likās koncertzāles un stacijas uzgaidāmās istabas krustojums. Priekšā slējās paaugstinājums ar garu galdu, aiz kura stāvēja septiņi tukši krēsli, bet uz tā vīdēja septiņas tintnīcas ar septiņām augšup paslietām zosu spalvām. «Zosu spalvas!» nodomāja Maikls. «Tās laikam domātas kā simbols — viņi taču visi lieto pildspalvas!»

Aiz paaugstinājuma bija durvis, un tā priekšā, apakšā, atradās galds, pie kura sēdēja četri vīrieši, grozīdami rokās piezīmju grāmatiņas. «Orķestris,» nodomāja Maikls. Viņš pievērsa uzmanību astoņām vai desmit akciju īpašnieku rindām. Tie pēc tādiem tieši izskatījās, kaut arī Maikls nevarēja pateikt, kāpēc. Sejas viņiem bija bezgala dažādas, bet visi likās kaut ko gaidām un zinām, ka gaidīto tik un tā nedabūs. Kā viņi vadīja savu dzīves laivu — jeb vai arī tā traucās, kurp straume nesa? Gandrīz visiem bija ūsas. Maikla kaimiņi pa labi un pa kreisi bija tie paši tuklie akciju īpašnieki, starp kuriem viņš bija ieslīdējis iekšā; abiem bija biezas ausu ļipiņas un kakli pat platāki par taisnajiem, platajiem pakaušiem. Apkārtne Maiklu krietni vien ietekmēja. Šur un tur viņš ieraudzīja kādu sievieti vai mācītāju»

Neviens nesarunājās, no kā viņš sprieda, ka neviens savu kaimiņu nepazīst. Viņam ienāca prātā, — ja kaut kur būtu parādījies suns, tad atmosfēra kļūtu cilvēcīgāka. Maikls pašlaik pētīja zaļo sienu, kas bija nokaisīta ar šokolādes krāsas un zelta rakstiem, kad durvis aiz paaugstinājuma atdarījās, iesoļoja septiņi vīri melnos svārkos un, viegli paklanīdamies, ieņēma vietas aiz zosu spalvām. Viņi atgādināja Maiklam cilvēkus, kuri kāpj zirgos vai gatavojas spēlēt klavieres — tik rūpīgi viņi pārbaudīja, vai piesēdušies pareizi. Tam tur — priekšsēdētājam pa labi — vajadzēja būt vecajam Fontenojam; viņam bija ļoti īpatnēji sejas panti. Maiklam iešāvās prātā dīvaina iedoma: Fontenoja smadzenēs sēž mazs cilvēciņš baltā cilindrā un vada viņa vaibstus kā četrjūgu. Nākamā seja gluži kā izkāpusi no gleznas, kur attēlota Viņas Majestātes valdība 1850. gadā, — apaļa un sārta, ar taisnu degunu, mazu muti un īsu, baltu vaigubārdu; kamēr galda galā labajā pusē vīdēja fizionomija, kuras zods un acis šķita urbjamies it kā kādā mīklā Maikla aizmugurē aiz sienas. «Jurists!» viņš nodomāja. Viņa pētošais skatiens atgriezās pie priekšsēdētāja. Ebrejs? Jā vai nē? Bārdainais cilvēks, mazliet iesāņus pa kreisi no priekšsēdētāja, nez ko ātri un vienmuļi lasīja no kādas grāmatas. Droši vien šis cilvēks, kurš bēra kā no ložmetēja, bija sekretārs. Viņam priekšā sēdēja, acīm redzot, jaunais direktors-rīkotājs, no kura pa kreisi Maikls ieraudzīja pats savu tēvu. Melnais uzacs kāsis pār sera Lorensa labo aci bija viegli pacelts un mute zem īsajām ūsām sakniebta vienā līnijā. Viņš izskatījās gandrīz pēc austrumnieka, mundrs, taču mierīgs. Sera Lorensa kreisā roka turēja starp īkšķi un rādāmo pirkstu monokli bruņurupuča čaulas ietvarā. «Pilnīgi neiederas šai ainavā!» Maikls nodomāja. «Nabaga vecais barts!» Tagad viņš bija pienācis pie pēdējā. Vecais Forsaits sēdēja tieši tā, it kā būtu viens pats visā pasaulē; viens mutes kaktiņš nolaists, viena nāss uzrauta; Maiklam viņš izlikās brīnišķīgi neatkarīgs un tomēr saskanīgs ar apkārtējo gleznu. Šis mierīgais, akurātais stāvs, kurā dzīvības zīmes izrādīja vienīgi lakādas kurpe, kas viegli šūpojās, pauda ārkārtīgu uzmanību un dziļu cieņu pret visu notiekošo, tomēr tajā bija jūtama arī dīvaina nicināšana; viņš šķita kā īstenības statuja, kuru cirtis tēlnieks, kas pats īstenībai netic. «Viņš mani nomāc,» nodomāja Maikls, «bet — pie velna! — es nevaru viņu neapbrīnot!»

Tagad bija piecēlies priekšsēdētājs. «Viņš ir,» domāja Maikls, «nē, nav — jā — nē — nezinu!» Viņš gandrīz nespēja sekot priekšsēdētāja runai, lauzīdams galvu, vai tas ir ebrejs vai ne, lai gan labi saprata, ka šim apstāklim nav nekādas nozīmes. Priekšsēdētājs raiti risināja runu tālāk. Maikls izklaidīgi uztvēra šādus tādus vārdus: «Eiropas stāvoklis . . . nepareiza politika . . . franči... pilnīgi negaidīti…atklājās stāvoklis…direktors-rīkotājs . . . neparedzēti apstākļi, kas jums īsti tiks izskaidroti. . . šīs lielās sabiedrības nākotne . . . nav vajadzības šaubīties…»

«Pūš miglu acīs,» Maikls domāja, «viņš ir gan…un tomēr…»

— Tagad es lūgšu vienu no jūsu direktoriem, misteru Forsaitu, jums aprakstīt šo nepatīkamo notikumu.

Maikls redzēja, kā Soumss, bāls un apņēmīgs, izvelk no krūšu kabatas papīra lapu un pieceļas. Vai viņš spēs noturēties godam?

— Es jums īsumā aprakstīšu faktus, — Soumss teica balsī, kas Maiklam atgādināja sausu, nostāvējušos vīnu. Vienpadsmitā janvāri mani apmeklēja kāds ierēdnis, kurš kalpoja sabiedrībā ...

Zinādams šos sīkumus, Maikls nepievērsa tam lielu uzmanību un vēroja, kā akciju īpašnieki reaģēs. Viņi nereaģēja nekā, un pēkšņi Maiklam iešāvās prātā, kāpēc tie audzē ūsas: tāpēc, ka nevar uzticēties savām mutēm! Raksturs izpaužas mutes līnijā. Ūsas bija nākušas modē, kad cilvēki vairs negribēja sacīt kā vecais hercogs[59]: «Pie velna, domājiet par mani, ko gribat!» Pirms kara gan skūtas virslūpas sāka nākt modē, taču pie majoriem, akciju īpašniekiem un strādnieku šķiras tām bija maz vai nebija nekādas piekrišanas! Maikls dzirdēja Soumsu sakām: — Tādos apstākļos mēs secinājām, ka atliek tikai vērot un nogaidīt. — Maikls redzēja, kā visas ūsas pēkšņi nodreb līdzīgi zālei vēja pūsmā.

«Nepareizs izteiciens,» viņš nodomāja, «tā mēs visi darām, bet nevaram ciest, ka mums to atgādina.»

— Taču pirms sešām nedēļām, — viņš dzirdēja Soumsu paceļam balsi, — kāds nejaušs starpgadījums laikam brīdināja jūsu bijušo direktoru-rīkotāju, ka seram Lorensam un man joprojām ir aizdomas, jo es dabūju no viņa vēstuli, kurā viņš faktiski atzīst, ka slepus saņēmis par vācu līgumiem komisijas naudu, un lūdz mani paziņot valdei, ka aizbrauc uz ārzemēm un neatstāj te nekādu īpašumu. Šo paziņojumu mēs papūlējāmies pārbaudīt. Šādos apstākļos mums neatlika citas izejas kā sasaukt jūs kopā un iepazīstināt ar faktiem.

Balss, ne par matu neizmainījusies, apklusa, un Maikls redzēja sievastēvu atgriežamies savā nošķirtībā — stārks, kas stāv uz vienas kājas un gatavojas aprīt kukaini, nevarētu izskatīties vientulīgāks. «Briesmīgi līdzīgi pirmajam ziņojumam par Jutlandes kauju!» viņš nodomāja. «Pieminēja visus zaudējumus, bet neļāva ieskanēties nevienam cilvēcīgam tonim.»

Iestājās klusums, kā gadījumā, kad cilvēki atrodas svešas sētas priekšā un vēl neviens nav atradis vārtus. Maikls ietvēra ašā skatienā valdes locekļu sejas. Tikai viens izrādīja dzīvības zīmes, apslēpjot tās kabatas lakatiņā. Deguna šķaukšanas troksnis salauza burvību. Divi akciju īpašnieki reizē piecēlās kājās — viens no tiem bija cilvēks, kas sēdēja Maiklam pa labi.

— Vārds misteram Sodrijam, — teica priekšsēdētājs, un otrs akciju īpašnieks apsēdās.

Skanīgi atkāsēdamies, Maikla kaimiņš pagrieza skarbo, sarkano seju pret Soumsu.

— Es gribētu jums vaicāt, ser: kāpēc jūs neziņojāt valdei tūlīt, tikko to dzirdējāt?

Soumss mazliet piecēlās.

—    Domāju, jūs zināt, ka tāds apvainojums, ja nav pietiekami pamatots, ir krimināli sodāms nodarījums?

—    Nē, jūs tak neviens nebūtu izdevis.

—    Valdes locekļi varbūt ne; taču vajadzētu tikai paklīst kaut pušplēstam vārdam, un mūs varētu apvainot neslavas celšanā. Mēs taču varējām balstīties tikai uz to, kas mums stāstīts.

— Varbūt sers Lorenss Monts paskaidrotu mums savu viedokli?

Maikla sirds sāka stipri sisties. Tēvs piecēlās; viņa stājā jautās tāda kā vieglprātīga jautrība.

—    Jums jāatceras, ser, — viņš sacīja, — ka misters Eldersons bija baudījis mūsu uzticību ilgus gadus; viņš bija džentlmenis, un, ja ir runa par mani, viņa veco skolasbiedru, tad es uzskatīju par pareizāku ticēt viņa vārdam, protams…hm... paturot arī vērā to, ko bijām dzirdējuši.

—    O! — teica Maikla kaimiņš. — Kas par šo slēpšanās spēli būtu sakāms priekšsēdētājam?

—    Mēs pilnīgi atbalstām, ser, to nostāju, ko šai kutelīgajā jautājumā tika ieņēmuši mūsu direktori. Esiet tik laipns un ņemiet vērā, ka ļaundarījums sakarā ar šiem nelaimīgajiem apdrošināšanas līgumiem bija noticis fakts, un tāpēc bija nevajadzīgi izrādīt lieku steigu.

Maikls redzēja piesarkstam sava kaimiņa kaklu.

— Es tam nepiekrītu, — viņš sacīja. — «Gaidīt un novērot», — ja mēs viņu tūlīt saķertu aiz apkakles, mēs varētu viņam atņemt šo komisijas naudu. — Un misters Sodrijs grasījās sēsties.

Viņš vēl nebija paspējis to izdarīt, kad kājās uzslējās otrs ietiepīgs akciju īpašnieks.

— Vārds misteram Boterilam, — teica priekšsēdētājs. Maikls ieraudzīja kalsnu seju, šauru galvaskausu ar diviem iedobumiem matiem apaugušajā kaklā un viegli salīkušu muguru, kā ārstam, kad tas izklausa plaušas.

— Ja es jūs pareizi saprotu, ser, — viņš sacīja, — tad šie divi direktori pauž valdes vispārīgo nostāju un valde uzskatīja par iespējamu ļaut aizdomās turētajai personai palikt par direktoru-rīkotāju. Džentlmenis pašā galā pa kreisi — šķiet, misters Forsaits — runāja par nejaušu starpgadījumu. Ja nebūtu nācis šis starpgadījums, mēs, acīm redzot, joprojām atrastos nekaunīga aferista rokās. Tās ir pazīmes, kas rada lielu nemieru. Šķiet, ka mēs esam pārāk uzticējušies valdei; nesenais piemērs mums jāpatur vērā. Acīm redzot, direktors-rīkotājs ierosināja ārzemju līgumu apdrošināšanu savās interesēs. Tas mums nodarījis sāpīgus zaudējumus. Un mūsu — akciju īpašnieku priekšā nostājas jautājums: vai valde, kas uzticējās tādai personai un turpināja tai uzticēties vēl pēc tam, kad bija radušās aizdomas, — vai šāda valde ir spējīga vadīt šo solīdo sabiedrību?

Runas laikā Maiklam bija kļuvis karsti. «Vecajam Forsaitam taisnība,» viņš domāja. «Galu galā tak viņiem nav kur sprukt!»

Pēkšņi nokrakšķēja krēsls viņam pa kreisi.

—    Vārds misteram Tolbijam, — teica priekšsēdētājs.

—    Šis te ir nopietns jautājums, džentlmeņi. Es ierosinu, lai valde iziet ārā un ļauj mums apspriesties.

— Es atbalstu šo ierosinājumu, — teica Maikla labējais kaimiņš.

Aplūkodams valdes locekļus, Maikls pamanīja, kā vientuļajā sejā galda galā atmirdz viegls atkalredzēšanās prieks, un sveicinot pasmaidīja.

Patlaban runāja priekšsēdētājs.

— Ja tā ir jūsu vēlēšanās, džentlmeņi, tad mēs ar prieku to izpildīsim. Kas ir par šo ierosinājumu, lūdzu, paceliet rokas!

Rokas pacēla visi, izņemot Maiklu, divas sievietes, kurām dedzīgā saruna nebija ļāvusi dzirdēt uzaicinājumu, un kādu akciju īpašnieku tieši Maikla priekšā, kas sēdēja tik nekustīgi, ka likās miris.

— Izlemts, — teica priekšsēdētājs un piecēlās.

Maikls redzēja tēvu pieceļamies un smaidot uzrunājam Veco Foršai tu. Visi direktori rindā izsoļoja ārā, un durvis aizvērās.

«Lai kas notiktu,» Maikls domāja, «jātur mute, citādi vēl izmuldēšu, ko nevajag.»

—    Varbūt preses pārstāvji arī būtu tik laipni un izietu ārā, — viņš dzirdēja kādu sakām.

Aizvainoti paceldami zodus, it kā nevēlēdamies nevienam prasīt savas likumīgās tiesības, četri preses pārstāvji aizsita piezīmju grāmatiņas. Kad viņi bezpalīdzīgā nepatikā bija aizgājuši, akciju īpašnieki sakustējās kā meža pīļu bars, kad tās uzodis suns. Maikls redzēja tūlīt, kāpēc. Viņi sēdēja ar mugurām cits pret citu. Kāds akciju īpašnieks ierunājās:

— Varbūt misters Tolbijs, kas ierosināja valdei aiziet, uzņemtos priekšsēdētāja pienākumus.

Maikla kreisais kaimiņš sāka smagi sēkt.

— Labs ir! — viņš sacīja. — Katrs, kas grib runāt, lai ir tik laipns un paprasa man atļauju.

Tad ikviens sāka runāties ar savu kaimiņu, it kā trauktos pirms runāšanas uzzināt visu citu domas. Misters Tolbijs sēca tik smagi, ka Maikls juta īstu caurvēju.

— Paklau, džentlmeņi, — viņš pēkšņi sacīja, — tā neiet! Nebūsim pārāk formāli, bet kārtība tak jāievēro. Es pats atklāšu debates. Redziet, es negribēju aizvainot valdi, runājot tās klātbūtnē. Bet, kā tur tas viens džentlmenis teica, mums jāaizsargājas no krāpniekiem un no nolaidīgiem cilvēkiem. Mēs nu visi zinām, kas noticis te un kas notiks citos uzņēmumos, ja mēs, akciju īpašnieki, neturēsim acis vaļā. Pirmām kārtām, tad nu es saku tā: nevajadzēja smērēt savas rokas ap bošiem. Otrām kārtām, viņi parādījuši savu īsredzību. Un trešām kārtām, viņi par daudz balsta cits citu. Pēc manām domām, mums vajadzētu izteikt neuzticību.

Saucieni «klau, klau!» jaucās ar nenosakāmām skaņām, kamēr tās pārtrauca tā akciju īpašnieka asais «nē!», kurš bija šķitis beigts. Maikls sirdī dedzīgi pievienojās viņam, jo vairāk tāpēc, ka akciju īpašnieks joprojām rādījās nedzīvs. Pēc šī «nē!» sauciena piecēlās kāds kalsnējs smalka izskata akciju īpašnieks ar īsām, sirmām ūsām.

—    Piedodiet man, ser, — viņš iesāka, — bet jūsu priekšlikums man liekas pārāk pārsteidzīgs. Man ļoti gribētos zināt, kā jūs rīkotos tādā stāvoklī, ja būtu valdes loceklis. Ir ārkārtīgi viegli nosodīt citus cilvēkus!

—    Klau! Klau! — Maikls pārsteigts izdzirda pats savu balsi.

—    Ir ļoti viegli, — turpināja smalkā izskata akciju īpašnieks, — šādos gadījumos vainot valdi, bet, tā kā es pats esmu direktors, tad man gribētos zināt, kam lai uzticas, ja ne savam direktoram-rīkotājam. Kas attiecas uz ārzemju līgumu apdrošināšanu, tad par to mums ziņoja divās vispārējās sapulcēs, un gandrīz divus gadus mēs esam mierīgi saņēmuši peļņu no šiem līgumiem. Vai esam bilduši kaut pušplēstu vārdu pret to?

«Beigtais» akciju īpašnieks izgrūda tik skaļu «nē!», ka Maikls viņam gandrīz noglaudīja galvu.

Akciju īpašnieks, kura kakls un mugura atgādināja ārstu, piecēlās, lai atbildētu.

— Es nepievienojos iepriekšējā runātāja diagnozei. Iedomāsimies, ka viņam taisnība, un aplūkosim šo jautājumu plašāk. Koku pazīst no augļiem. Kad valdība pieļauj kādu rupju kļūdu, vēlētāji saceļas pret to, tikko jūt kļūdas sekas. Tā ir lieliska valdības kontrole; varbūt tā ir pārsteidzīga, taču tas ir mazākais no diviem ļaunumiem. Valde atbild par savu rīcību; ja tā zaudē, tad tai jāmaksā. Manuprāt, misters Tolbijs, būdams mūsu neoficiālais priekšsēdētājs, varbūt pārkāpa kārtības noteikumu, ierosinādams izteikt valdei neuzticību; ja tas tā, tad es ar prieku izvirzīšu šo priekšlikumu pats.

«Beigtā» akciju īpašnieka «nē» šoreiz nodārdēja tik pērkonīgi, ka iestājās klusums, jo visi gaidīja uz viņa runu; taču viņš palika nekustīgs. Abi Maikla kaimiņi pietrūkās kājās. Viņi palēcās viens pret otru pār Maikla galvu, un misters Tolbijs apsēdās.

—   Vārds misteram Sodrijam, — viņš teica.

—   Redziet, džentlmeņi, — teica misters Sodrijs, — un lēdijas, pēc manām domām, te jāatrod zināms kompromiss. Tiem valdes locekļiem, kas zināja par direktoru-rīkotāju, jāaiziet; ar to tad mēs varētu arī apmierināties. Džentlmenis manā priekšā visu laiku saka «nē». Lai viņš paskaidro mums savu viedokli.

—   Nē, — teica «beigtais» akciju īpašnieks, taču klusāk.

—   Ja cilvēks nevar paskaidrot savu viedokli, — turpināja misters Sodrijs, tik tikko nenosēzdamies Maiklam klēpī, — tad viņam, pēc manām domām, nevajadzētu jaukties starpā, kad citi runā.

Kāds akciju īpašnieks priekšējā rindā tagad apgriezās pilnīgi apkārt, tā, ka sēdēja pretī visiem sapulces dalībniekiem.

— Es domāju, — viņš sacīja, — ka turpināt debates nozīmētu velti šķiest laiku; acīm redzot, mēs dalāmies ja ne trīs, tad vismaz divās grupās. Visas valsts lietas tagad vada izvēlētas uzticības personas; varbūt tas ir labi, varbūt slikti, bet tā tas nu reiz ir. Jums kādam jāuzticas. Šinī atsevišķajā gadījumā mums vēl līdz šim nav iemesla neuzticēties valdei, un, cik es saprotu, valdei nav iepriekš bijis iemesla neuzticēties bijušajam direktoram-rīkotājam. Manuprāt, ierosināt ko noteiktu, kā neuzticības izteikšanu, šobrīd nozīmētu iet par tālu; es domāju, mums vajadzētu iesaukt valdi un noprasīt, kādas garantijas tā var mums dot, ka nākotnē neatkārtosies tas pats.

Rūkoņa, kas sacēlās pēc šīs mērenās runas, bija tik mīklaina, ka Maikls nespēja izprast tās jēgu. Turpretī nākamo runu uzņēma pavisam citādi. To teica kāds akciju īpašnieks labajā pusē, ar iesarkaniem matiem, gaišām skropstām, apcirptām ūsām un plankumainu seju.

— Man nav itin nekas pret to, ka valdi iesauc, — viņš iesāka gandrīz vai ņirdzīgā balsī, — un nobalso par neuzticības izteikšanu tās klātbūtnē. Ir kāds jautājums, ko neviens vēl līdz šim nav skāris, proti, ciktāl mēs valdes attaisnošanas gadījumā varam prasīt no tās zaudējumu atlīdzību. Šis jautājums būtu gan strīdīgs, bet ja mēs ielaistos uz šo risku, mums būtu labas izredzes uzvarēt. Turpretī, ja mēs viņus atstājam uz vietas, tad skaidrs, ka nekādu atlīdzību mēs prasīt nevaram, pat ja gribētu.

Šī runa ietekmēja klausītājus gluži citādi nekā visas iepriekšējās. Tai sekoja dziļš klusums, it kā beidzot būtu pasacīts kas svarīgs. Maikls blenza misterā Tolbijā. Tuklais vīrs bija dziļdomīgi izvalbījis apaļās, gaišās acis. «Tāds laikam izskatās krupis,» nodomāja Maikls, «kad taisās aprīt mušu.» Misters Tolbijs pēkšņi piecēlās.

—    Labs ir, — viņš teica, — saucam iekšā!

—    Jā, — teica «beigtais» akciju īpašnieks. Iebildumu nebija.

Maikls redzēja kādu pieceļamies un uzejam uz paaugstinājuma.

— Ielaidiet preses pārstāvjus! — sacīja misters Tolbijs.

## XIII SOUMSS STRUPCEĻĀ

Kad durvis aiz direktoriem bija aizvērušās, Soumss devās uz visattālāko logu, lai nedzirdētu, ka pārējie pirms sapulces brokasto.

— Sērīga noskaņa, ko, Forsait? — atskanēja kāda balss viņam pie auss. — Nu laikam mūsu dziesma būs izdziedāta. Nabaga vecais Madergils izskatās ļoti uztraukts. Diez vai viņam nevajadzētu palūgt otru kreklu! Soumss ietiepībā pacēla galvu.

Pie šī jautājuma vajadzētu ķerties ar stingru roku, — viņš norūca, — bet priekšsēdētāja spēciņi tam par vājiem! — Kad atceras veco tēvoci Džolionu — viņš te gari vis nerunātu! Te bija nepieciešama dzelzs roka.

—   Tas ir brīdinājums mums visiem, Forsait, neuzticēties. Uzticēties ir vecmodīgi. A! Fontenojs!

Soumss pacēla galvu un ieraudzīja kādu seju.

—   Nu, mister Forsait, ceru, ka jūs esat apmierināts? Pamatīga putra! Ja es būtu priekšsēdētājs, es nu gan nebūtu aizgājis. Suņi vienmēr jāpatur acīs, Mont! Paskaties tikai sāņus, un tie metīsies tev virsū! Es ar prieku paietos pa zāli ar suņu pātagu un izpērtu tos divus resnos mopšus — tie mums sagādās galvassāpes! Ja jums nav kas padomā, mister Forsait, tad mēs esam uz sēkļa.

—   Kas tad man lai būtu padomā? — Soumss vēsi vaicāja.

—   Pie joda, ser, jūs taču šo putru ievārījāt, jums arī tā jāizstrebj. Es nevaru atļauties zaudēt direktora algu!

Soumss dzirdēja seru Lorensu nomurminām: — Cik nepieklājīgi, dārgo Fontenoj! — un dzēlīgi noteica:

—   Var gadīties, ka jūs pazaudējat vairāk nekā direktora algu.

—   Nevaru. Lai viņi tad rīt pat atņem Īglskortu, tā, ka es tieku vaļā no zaudējumiem. — Vecajās acīs pēkšņi iedzirkstījās aizvainojums: — Valsts tevi piespiež pie sienas, izģērbj līdz kreklam un gaida, lai tu vēl kalpotu tai par velti. Tā nevar, Mont, tā nevar!

Soumss novērsās; viņam galīgi negribējās runāt, it kā viņš stāvētu pie vaļēja kapa un vērotu, kā lēni laiž lejup zārku. Te apraka viņa nemaldīgumu! Viņam nebija nekādu ilūziju. To visu ieliks avīzēs, un viņa tālredzīga cilvēka slava pazudīs uz mūžiem! Sāpīgi! Nekad vairs Forsaiti neteiks: «Soumss saka …» Nekad vairs vecais Gredmens nepavadīs ar padevīga suņa skatienu katru viņa kustību un nepakļausies — kaut arī rūcot — viņa nemaldīgajam spriedumam. Tas būs vecajam stiprs trieciens. Viņa paziņas no veikalu pasaules — to nu gan tagad nebija atlicis daudz! — vairs nešķielēs uz viņu ar skaudīgu cieņu. Viņš prātoja, vai sapulces atbalsis nonāks līdz Dumetriusam un gleznu tirgum. Vienīgais mierinājums bija — Flēra to neuzzinās. Flēra! Ak! Kaut jel viņas mokas jau būtu laimīgi pāri! Uz mirkli viss cits izgaisa no galvas. Tad īstenība atkal kā spējš vilnis atplūda atpakaļ. Kāpēc viņi visi te runāja tā, it kā istabā būtu līķis? Nu jā! Līķis jau bija — viņa nemaldīguma līķis! Kas attiecās uz materiāliem zaudējumiem — tie šķita nesvarīgi, tāli, nereāli — kā turpmākā dzīve. Monts bija runājis kaut ko par uzticēšanos. Kāds sakars gan ar visu to uzticībai! Bet, ja tie tur domā, ka viņam varbūt sāks bikses trīcēt, tad viņi rūgti maldās. Kā dedzinošs vilnis Soumsa smadzenēs ielija drosme. Akciju īpašnieki vai direktori lai kauc, lai krata dūres; viņš neļausies sevi komandēt. Te Soumss izdzirda kādu balsi sakām:

— Lūdzu, džentlmeņi, nāciet iekšā!

Ieņemot vietu atkal pretī nolietotajai zosu spalvai, Soumss ievēroja, ka visi klusēja, — akciju īpašnieki gaidīja, lai runā direktori, direktori — lai izsakās akciju īpašnieki. «Es ar prieku paietos pa zāli ar suņu pātagu!» Pārspīlēti jau nu tas bija no «vecā āpša», bet izteiksmīgi gan, to nevarēja noliegt!

Beidzot priekšsēdētājs, kura balss Soumsam vienmēr atgādināja ar eļļu aplietu rasolu, ironiski noteica:

— Nu lūdzu, džentlmeņi, mēs gaidām!

Maiklam blakussēdošais resnais tips ar sarkano seju piecēlās un pavēra savu mopša muti:

— Īsi sakot, priekšsēdētāja kungs, mēs esam visai neapmierināti, taču, pirms pieņemam kādu lēmumu, gribam dzirdēt, kas jums sakāms.

Kāds cieši zem Soumsa pielēca kājās un piebilda:

— Mēs gribētu zināt, ser, kādas garantijas jūs varat mums sniegt, lai turpmāk nekas tamlīdzīgs nenotiktu.

Soumss redzēja priekšsēdētāju pasmaidām — šim cilvēkam trūka īsta mugurkaula!

— Protams, nekādas, ser, — viņš sacīja. — Jūs taču nedomāsiet, ka, uzzinājuši mūsu direktora-rīkotāja negodīgo rīcību, mēs kaut mirkli būtu vēl paturējuši viņu šai amatā!

Soumss nodomāja: «Tas neder — viņš nonāk pretrunās!» Nu jā, un tas otrs mopsis to ievērojis!

— Te jau ir tas suns aprakts, — viņš sacīja, — divi no jums to zināja, un tomēr šis blēdis sēdēja valdē vēl mēnešiem ilgi, darīdams savus tumšos darbus un laikam krāpdams sabiedrību uz velna paraušanu.

Tagad viņš sāka riet aizgūdamies:

— Kā tad saprast jūsu paša pirmītējos vārdus? — Jūs teicāt, ka atbildību nesat visi kopā.

— Jūs teicāt, ka pilnīgi atbalstāt to nostāju, ko šai jautājumā ieņēmuši divi minētie direktori. — Īsts suņu bars!

Soumss redzēja priekšsēdētāju noliecam galvu tā, it kā viņš gribētu to papurināt, redzēja veco Fontenoju nez ko murminām, veco Madergilu šņaucam degunu, Meiriku paraustām asos plecus. Pēkšņi kaut kas aizsedza tos viņa skatienam — starp Soumsu un pārējiem stāvēja sers Lorenss.

— Atļaujiet man pateikt pāris vārdu! Kas attiecas uz mani, tad es neuzskatu par iespējamu pieņemt priekšsēdētāja augstsirdīgo piedāvājumu uzvelt visai valdei atlīdzību, kas neapšaubāmi gulstas uz mani. Ja esmu kļūdījies, neatklādams savas aizdomas, man jāsaņem sods, un man šķiet, ka. . . hm . . . stāvoklis kļūst skaidrāks, ja lūgšu sapulci atbrīvot mani no amata.

Soumss redzēja seru Lorensu viegli palokāmies, iespraužam acī monokli un apsēžamies.

Zālē sacēlās murdoņa, — vai tā nozīmēja piekrišanu, pārsteigumu, nosodījumu vai apbrīnu? Tas bija varonīgs žests. Soumss neuzticējās varonīgiem žestiem — tiem vienmēr piemita lielības pieskaņa. Viņš juta sevī dīvainu niknumu.

— Es, acīm redzot, — viņš teica pieceldamies, — esmu otrs direktors, kuru te apvaino. Lieliski! Neapzinos, ka būtu darījis ko citu kā vienīgi izpildījis savu pienākumu no sākuma līdz galam. Esmu pārliecināts, ka neesmu kļūdījies. Un uzskatu, ka būtu vislielākā netaisnība, ja man būtu jāsaņem kāds sods. Es esmu pietiekami uztraucies un raizējies, lai mani pataisītu par grēkāzi tie akciju īpašnieki, kas nebilda pret šādu līgumu slēgšanu ne pušplēsta vārda, pirms es kļuvu par direktoru, un tagad niknojas tāpēc, ka šie līgumi nodarījuši tiem zaudējumus. Jūs varat pateikties man, ka no šādu līgumu slēgšanas atteicās; jūs varat pateikties man, ka jūsu direktora-rīkotāja krēslā vairs nesēž krāpnieks. Un jūs varat pateikties man, ka jūs šodien sasauca kopā, lai jūs šo jautājumu apspriestu. Man nenāk ne prātā tēlot grēku nožēlnieku. Bet šim jautājumam ir vēl otra puse. Es neuzskatu par iespējamu izdarīt pakalpojumus cilvēkiem, kas neprot tos novērtēt. Esmu dziļi sašutis par to nostāju, kas te izveidojusies šai pēcpusdienā. Ja kāds domā, ka viņam ir pret mani kādas pretenzijas, lai ierosina lietu tiesā. Es ar prieku novedīšu procesu līdz lordu palātai, ja būs nepieciešams. Es visu mūžu strādāju Sitijā un neesmu pieradis, ka pret mani izturas aizdomīgi un nepateicīgi. Ja tas ir viens no mūslaiku uzvedības paraugiem, tad Sitija mani vairs neredzēs. Es nelūdzu sapulci atbrīvot mani no amata; es aizeju.

Paklanījies priekšsēdētājam un atgrūdis krēslu, viņš niknā apņēmībā devās uz durvīm, atvēra tās un izgāja.

Tad viņš uzmeklēja savu cepuri. Soumss ne drusku nešaubījās, ka sagādājis viņu vājajiem nerviem krietnu pārsteigumu. Tie, mopši, bija atpletuši mutes līdz ausīm! Viņš labprāt būtu palūrējis, kas tur tagad notiek, bet nolēma, ka vēlreiz atvērt durvis būtu zem viņa cieņas. Tāpēc viņš labāk paņēma sviestmaizi un, uzgriezis durvīm muguru un paturēdams cepuri galvā, sāka ēst. Viņš jutās labāk nekā jebkad visu pēdējo mēnešu laikā. Te kāda balss ierunājās:

— «Un viņam bija vienalga, kas notika tālāk!» Man nebija ne jausmas, Forsait, ka jūs esat tāds orators! Jūs nu gan viņiem salikāt. Nekad neesmu redzējis sapulci, kas būtu tik pamatīgi izsista no ierindas! Nu, jūs paglābāt valdi, pievērsdams visas sašutuma bultas sev vienam pašam. Tas bija ļoti varonīgi, Forsait!

Soumss, gremodams sviestmaizi, norūca:

— Nekā tamlīdzīga! Vai jūs arī aizgājāt?

— Jā, piespiedu pieņemt savu atlūgumu. Kad nācu ārā, tas tips ar sarkano seju pašlaik lika uz balsošanu jautājumu par uzticību valdei — viņi nobalsos «par», Forsait, — noteikti! Starp citu, tur runāja kaut ko par finansiālu atbildību.

— Tiešām? — nīgri smīnēdams, vaicāja Soumss. — Tas numurs neies cauri. Vienīgais, ko viņi varēja darīt, bija ierosināt prasību pret valdi par ārzemju apdrošināšanas līgumu noslēgšanu ultra vires[60]; ja viņi atkal apstiprinās valdi, pēc tam kad jautājums izvirzīts atklātā sapulcē, viņi ir zaudējuši. Neviens nevar ierosināt sūdzību pret mums abiem par to, ka neesam atklājuši savas aizdomas, — tas nu vienreiz ir skaidrs.

— Atzīstos, ka tas sagādā atvieglojumu, — nopūzdamies teica sers Lorenss. — Tā bija visspīdošākā runa jūsu mūžā, Forsait!

Gluži labi to apzinādamies, Soumss pakratīja galvu. Bailēm lasīt aprakstu par sevi avīzēs pievienojās sajūta, ka viņš uzvedies ekstravaganti. Nekad nedrīkst zaudēt savaldību! Viņa lūpās pavīdēja tikko manāms rūgts smaids. Neviens, pat Monts, negribēja saprast, cik netaisni pret viņu izturējušies.

— Nu, — viņš noteica, — es iešu.

—   Es laikam pagaidīšu, Forsait, un paskatīšos, kas tur iznāks.

—   Kas iznāks? Viņi izvēlēs divus citus muļķus un glaimos cits citam, kamēr aizrīsies. Akciju īpašnieki! Sveiki! — Viņš devās uz durvīm.

Iedams garām Anglijas bankai, Soumss jutās tā, it kā aizietu pats no savas dzīves. Viņa asā uztveres un sprieduma spēja, viņa darījumu kārtošanas veids — viss nopulgots! Viņam šis stils nepatika — viņš to pametīs! Neparko viņš vairs turpmāk nejauksies iekšā! Cēlonis visam ir pašreizējais stāvoklis pasaulē. Dzīvo no rokas mutē, un nosvērtos cilvēkus nobīda malā! Cilvēkus, kam mārciņa ir mārciņa un nevis nejaušs papīra gabaliņš. Cilvēkus, kas zina, ka valsts labklājība atkarīga no tā, cik stingri un godīgi viņi kārtos paši savus darījumus. Tādi nav vajadzīgi. Citu pēc cita tos nogrūdīs no ceļa — kā bija nogrūduši viņu, — lai atbrīvotu vietu šiem jāņtārpiņiem, revolucionāriem, nemierniekiem vai tādiem viltīgiem, nekaunīgiem tipiem kā Eldersons. Īsta sērga. Bet, lai cik cītīgi dzīsies pakaļ vairākiem zaķiem reizē, tādas izdarības nekad nespēs aizstāt vienkāršu godīgumu.

Viņš iegriezās Poultrijā, vēl lāgā neapzinādamies, kāpēc atnācis. Nu, var tūlīt pateikt Gredmenam, ka tam nākamībā jāpakļaujas pašam uz savām sprieduma spējām. Uz klusās sānieliņas stūra Soumss brītiņu pastāvēja, it kā lai tās miers iespiestos dziļi atmiņā. Viņš atteiksies no saviem aizbildniecības pienākumiem — kā privātiem, tā pārējiem. Viņam nav ne mazākās vēlēšanās, lai viņu izsmietu paša radinieki. Taču pēkšņi atmiņu vilnis sadzina viņam gandrīz visu dūšu papēžos. Cik aizbildniecības darījumu bija veikts, cik nomas līgumu atjaunots, cik māju pārdots, cik ieguldījumu liktenis izlemts tur — klusajā kabinetā; cik daudz mēma apmierinājuma bija snieguši labi pārvaldītie īpašumi! Ak, ko tur! Turpmāk viņš pārvaldīs tikai savējos. Citi lai tagad gādā par sevi paši. Plāni viņiem klāsies tagadējā noskaņojumā!

Soumss lēni devās pa akmens kāpnēm augšup.

Forsaitu darījumu svētnīcā viņš ieraudzīja neparastu skatu — ne Gredmenu, bet uz lielā, smagā galda lielu, smagu meloni blakus pītam salmu groziņam. Soumss paostīja gaisu. Melone smaržoja patīkami. Viņš pacēla to pret gaismu. Zaļgandzeltenā nokrāsa, dzīsliņu tīkls — gluži ķīniski! Vai vecais Gredmens arī taisījās izsvaidīt mizas kā baltais pērtiķis?

Soumss joprojām turēja meloni rokā, kad kāda balss ierunājās:

—    Ā-o! Es jūs šodien negaidīju, mister Soums. Gribēju aiziet ātrāk; mana sieva rīko mazas viesības.

—    Redzu, redzu! — teica Soumss, atlikdams meloni atpakaļ uz galda. — Patlaban jūs te neesat vajadzīgs, es tikai iegriezos pateikt, lai jūs sastādāt manu atteikšanās rakstu no Forsaitu īpašumu pārvaldījuma.

Gredmena sejā parādījās tik jocīga izteiksme, ka Soumss nespēja apvaldīt smaidu.

— Variet paturēt man Timotija īpašumus, taču no pārējiem es atsakos. Par tiem var rūpēties jaunais Rodžers. Viņam nav ko darīt.

Skarbi un nosodoši izgrūstais «Dieviņ tētiņ! Viņiem tas nepatiks!» Soumsu uzbudināja.

— Lai samierinās — grib vai negrib! Es vēlos atpūsties. Viņš nedomāja ielaisties paskaidrojumos. Gredmens varēs pats izlasīt visu «Finansu Vēstīs» vai kādā citā avīzē, ko izraksta.

— Tad jau es jūs gaužām reti redzēšu, mister Soums; ar mistera Timotija īpašumu nekad nekas nav darāms. Dieviņ tētiņ! Man pavisam slikts garastāvoklis. Varbūt jūs tomēr kārtotu savas māsas darījumus?

Soumss palūkojās vecajā, un viņā sarosījās sirdsapziņas pārmetumi — kā vienmēr, kad bija redzams, ka viņu cienī.

— Nu, labi, — viņš teica, — pats savus darījumus es, protams, arī iegriezīšos kārtot. Sveiki, Gredmen! Lieliska melone!

Nenogaidīdams atbildi, viņš izgāja ārā. Vecais Gredmens! Ilgi tas vairs neķeips, lai cik dūšīgs arī izskatās! Grūti viņiem būs atrast citu tādu pašu večuka vietā!

Nogājis līdz Poultrijai, Soumss nolēma doties uz Grīnstrītu un apciemot Vinifredu — pēkšņi viņš sajuta dīvainas ilgas pēc Pārkleinas, pēc senajām, mierīgajām dienām, pēc savas jaunības, kas bija pagājusi pārpilnībā un atšķirtībā no pasaules zem Džeimsa un Emīlijas spārniem. Vinifreda bija vienīgā, kas tagad viņa acīs iemiesoja pagātni; māsas stabilais raksturs nekad nemainījās, lai kā viņa dzinās pakaļ kādām modēm.

Soumss atrada Vinifredu mazliet pārāk jaunavīgā tērpā dzeram Ķīnas tēju, kas viņai negaršoja, — bet ko varēja darīt, citas tējas skaitījās «vienkāršas»! Viņa bija iegādājusies papagaili! Papagaiļi atkal nāca modē. Putns taisīja drausmīgu troksni. Vai nu tā, vai Ķīnas tējas ietekmē (pēc angļu paražas sagatavotā tēja, šķirne, ko ķīnieši audzēja ārzemnieku vēderiem, Soumsu vienmēr uztrauca) viņš drīz vien, sev pašam negaidot, visu izstāstīja.

Kad brālis bija beidzis, Vinifreda omulīgi noteica:

— Soums, manuprāt, tu esi rīkojies lieliski; to viņi pelnījuši.

Apzinādamies, ka izklāstījis visu citādā gaismā, nekā to pasniegs publikai, Soumss nomurmināja:

—  Ļoti jauki, bet finansiālajos laikrakstos tu atradīsi pavisam citādu versiju.

—  O! Tos taču neviens nelasa. Es nu gan neraizētos. Vai tu izdari Kuē vingrinājumus? Tāds omulīgs, mazs vīriņš, Soums; biju viņu klausīties. Reizēm gan viņš top neizsakāmi garlaicīgs, taču tas ir pēdējais modes kliedziens.

Soumss kļuva mēms kā zivs — viņš nekad skaļi neatzina savas vājības.

—  Un kā, — vaicāja Vinifreda, — ar Flēras slimībiņu?

—  Slimībiņu! — atkārtoja balss virs viņas galvas. Negantais putns! Tas bija ieķēries brokāta aizkaros un grozīja kaklu šurp un turp.

—  Pollij! — teica Vinifreda. — Neesi nerātna!

—  Soums! — sacīja putns.

—  To es viņam iemācīju. Vai viņš nav jaukiņš?

— Nē, — teica Soumss. — Es viņu iesprostotu būrī; viņš sabojās tavus aizkarus.

Pēkšņi viņā atdzīvojās viss pēcpusdienas satraukums. Vai dzīve nebija tikai tukša papagaiļa pļāpāšana? Vai cilvēki centās saskatīt īstenību? Nebūt ne — tie vienkārši atdarināja cits citu kā akciju īpašnieku bars vai arī smēlās savas brīnišķās pārliecības no «Ikdienas Melkuļa». Vienam vadonim kā aitas sekoja vesels simts!

— Tu paliksi uz pusdienām, mans dārgais! — teica Vinifreda.

Jā! Viņš paliks uz pusdienām. Vai viņai gadījumā nav kāda melone? Soumsam nebija ne mazākās vēlēšanās pusdienot kopā ar sievu Sautskvērā. Flēra lejā noteikti nenāks. Un, kas attiecās uz Maiklu, — viņš bija pēcpusdienā bijis tur un visu redzējis; Soumss nejuta nekādu patiku pārdzīvot notikušo vēlreiz.

Viņš pašlaik mazgāja rokas, lai dotos pusdienās, kad kalpone aiz durvīm sacīja:

— Jūs sauc pie tālruņa, ser.

Sasprindzināta un aizsmakusi tālrunī atskanēja Maikla balss:

—  Vai tas esat jūs, ser?

—  Jā. Kas noticis?

— Flērai. Sācies trijos pēcpusdienā. Nekā nevarēju

jūs sazvanīt.

— Kas? — iekliedzās Soumss. — Kas ir? Ātrāk!

— Viņi saka, ka viss esot normāli. Bet tas ir tik briesmīgi. Viņi saka, ka tagad drīz būšot galā. — Maikla balss aizlūza.

— Mans dievs! — noteica Soumss. — Cepuri!

Pie ārdurvīm kalpone vaicāja: — Vai jūs uz pusdienām būsiet atpakaļ, ser?

— Pusdienas! — norūca Soumss un prom bija.

Viņš traucās pa ielu gandrīz skriešus, lūkodamies pēc taksometra. Neviena, protams, nebija! Neviena! Iepretī klubam «Iseeum» viņš sadabūja vaļēju mašīnu — pēc vakardienas negaisa bija iestājies skaists laiks. Šis negaiss! Viņam būtu vajadzējis iedomāties! Desmit dienas pirms laika. Kāpēc, pie visiem svētiem, viņš nebija devies tieši atpakaļ vai vismaz pateicis pa tālruni, kur būs atrodams! Viss, ko viņš bija pārdzīvojis pēcpusdienā, izgaisa kā dūmi. Nabaga bērns! Nabaga mazulītis! Un kā ar sāpju remdināšanu? Kāpēc viņš nebija ieradies tur laikā? Viņš būtu varējis . . . bet daba! Nolādēts! Daba — it kā tāpat Flēru nevarētu likt mierā!

— Ātrāk! — viņš uzsauca, paliecies uz priekšu. — Maksāšu dubultīgi.

Garām Mākslas pazinēju klubam, garām pilij un Vaithollai, garām visām «saudzējamām joslām», no kurām daba bija izdzīta, bangainu pirmatnēju jūtu apņemts, drāzās Soumss, sirms, bez elpas. Garām Lielajam Benam — bija astoņi! Piecas stundas! Piecas tādu moku stundas!

— Ļauj tam beigties! — viņš skaļi nočukstēja. — Lielais dievs, ļauj tam beigties!

## XIV MOKAS

Kad sievastēvs paklanījās pret priekšsēdētāju un aizgāja, Maikls tik tikko noturējās, lai neizsauktos: «Bravo!» Kas būtu domājis, ka «vecais vīrs» dosies tādā uzbrukumā? Viņš bija tos pamatīgi sakaitinājis. Labu laiku pēc tam visi daiļskanīgi kliedza, kamēr beidzot savu balsi pacēla Maikla kaimiņš — misters Sodrijs.

— Tagad, kad šai lietā iepītais direktors atteicies, man ir tas gods ierosināt nobalsot, ka pārējai valdei jāizsaka uzticība.

Maikls redzēja, kā, mazliet afektēti smaidīdams, pieceļas viņa tēvs un palokās pret priekšsēdētāju. — Es uzskatu, ka pieņemta arī mana atteikšanās; atļaujiet man pievienoties misteram Forsaitam.

Kāds ierunājās:

— Es ar prieku atbalstu ierosinājumu izteikt uzticību.

Spiezdamies garām mistera Sodrija ceļiem, Maikls devās uz durvīm. No turienes viņš varēja redzēt, ka tikai reta roka nepacēlās, lai nobalsotu par uzticību, un, nodomājis: «Atdoti akciju īpašniekiem saplosīšanai!» — izgāja no viesnīcas. Smalkjūtība neļāva viņam uzmeklēt vecos. Viņi bija paglābuši savu cieņu, bet viss pārējais bija nomests suņiem priekšā.

Steigdamies uz rietumiem, viņš domāja par taisnības ērkšķu ceļiem. Akciju īpašnieki, protams, bija aizvainoti, un kādam vajadzēja dabūt pa kaklu, lai tiktu apmierināta viņu taisnīguma izjūta. Viņi bija iecirtuši zobus vecajā Forsaitā, kas no visiem bija vismazāk vainīgs, jo, ja barts būtu turējis mēli aiz zobiem, tie viņam būtu līdz ar visiem izteikuši uzticību. Viss ļoti dabiski un neloģiski — un pulkstenis jau četri!

«Viltojumi»! Šajā dienā, kad darbu laida klajā, senās draudzības jūtas pret Vilfrīdu uzliesmoja viņā ar jaunu spēku. Šīs grāmatas labā jādara viss — nabaga vecais zēns! Neveiksme nedrīkst būt!

Iegriezies pie diviem lieliem grāmatu tirgotājiem, Maikls devās uz klubu un ieslēdzās tālruņa kabīnē. Senos laikos tādās reizēs viņš paņēma važoni un visus apbraukāja. Piezvanīt varēja ātrāk, bet varbūt arī ne. Pēc neskaitāmām neveiksmēm viņš noķēra Sibliju, Neizingu, Apširu, Māsteru un pusduci citu izvēlēto. Maikls jau iepriekš bija apdomājis, ar kādiem vārdiem viņus iekustināt. Grāmatai — viņš apgalvoja — vajagot pataisīt veco gvardi un visādus profānus zilus melnus no dusmām; tāpēc cognoscenti jātaisa tai reklāma. Ar katru atsevišķi Maikls runāja tā, it kā svarīga būtu vienīgi viņa uzslava. — Draugs, ja jūs vēl neesat izskatījis šo grāmatu, vai jūs būtu tik laipns un to izdarītu? Jūs jau saprotat, ka tieši jūsu domas ir svarīgas. — Un katram viņš piebilda: — Man ir galīgi vienalga, vai to pirks, bet es gribu, lai Vilfrīds saņemtu to, kas viņampienākas. — Un tā viņš arī domāja. Stundā, ko Maikls pavadīja tālruņa kabīnē, izdevējs viņā klusēja, bet draugs visiem spēkiem cīnījās par draugu. Viņš iznāca no kabīnes gluži noguris, sviedriem norasojušu pieri; pulkstenis bija pusseši.

«Tasi tējas — un mājup!» viņš nodomāja. Sešos viņš slēdza savas mājas durvis. Ting-a-lings gluži neievērojams sēdēja halles viņā stūri.

— Kas noticis, vecais draugs?

Par atbildi no augšstāva atklīda kāda skaņa, kas lika viņa asinīm sasalt dzīslās, — tas bija ilgs, kluss vaids.

— Ak dievs! — Maikls izdvesa un skriešus devās augšup.

Pie durvīm viņam iznāca pretī Anete. Viņš dzirdēja, ka tā runā ar viņu franciski, sauc viņu par mon cher [61] , saka . . . vers trois heures [62] . .. Ārsts teic, ka nav ko raizēties — viss kārtībā. — Atkal vaids, un durvis aizcirtās viņa deguna priekšā; Anete bija pazudusi. Maikls palika stāvam uz durvju paklāja; auksti sviedri straumēm tecēja pār viņa seju un nagi dziļi iekniebās plaukstās.

«Tātad tā kļūst par tēvu!» viņš nodomāja. «Tā es kļuvu par dēlu!» Šie vaidi! Viņš nespēja palikt stāvam un nespēja arī aiziet projām. Tas taču varēja vilkties vēl stundām ilgi! Viņš atkārtoja pie sevis atkal un atkal: — Nevajag raizēties — nevajag raizēties! — Viegli teikt! Vārdi bez kādas jēgas! Viņa smadzenes, viņa sirds, meklēdami atvieglojumu, pēkšņi uzdūrās uz visdīvaināko atvieglojumu, kāds viņam varēja iešauties prātā. Ja nu bērns, kas tur dzima, nebūtu viņa . . . būtu . . . būtu Vilfrīda, kā tad viņš te ārā pie durvīm justos? Tas būtu… tas būtu tik viegli varējis notikt.. . Tagad taču nekas nebija svēts! Nekas, izņemot, jā, izņemot to, kas viņam dārgāks par sevi pašu — kas tur iekšā vaidēja. Maikls nespēja vairs palikt stāvam un devās lejup. Cigāru mutē viņš soļoja šurp un turp pa vara grīdu nespēcīgā, sāpīgā niknumā. Kāpēc cilvēkam jādzimst tādās mokās? Un atbilde skanēja: Ķīnā tā nav! Būt dziļi pārliecinātam, ka nekam nav nozīmes, — un vēlāk tā uzrauties! Tam, kas dzimst par tādu cenu, jābūt ar svarīgu nozīmi; tam būs nozīme. Viņa pienākums ir parūpēties, lai tā būtu. Maikla smadzenes atteicās darboties; viņš stāvēja, sasprindzināti klausīdamies. Nekā! Maikls nespēja nociesties apakšā un atkal uzgāja augšā. Sākumā nekas nebija dzirdams, tad atkal vaids! Šoreiz viņš iebēga savā kabinetā un klīda pa istabu, raudzīdamies Obrija Grīna karikatūrās. Nevienu no tām viņš neredzēja un pēkšņi iedomājās par Veco Forsaitu. Tam taču vajadzēja paziņot!

Maikls zvanīja uz «Pazinēju», «Remove» un uz sava paša tēva klubu — varēja būt, ka pēc sapulces viņi abi aizgājuši uz turieni. Viņam nekur nelaimējās. Bija pusastoņi. Cik ilgi tas vēl vilksies? Maikls aizgāja atpakaļ līdz guļamistabas durvīm; viss bija klusu. Viņš nogāja atkal hallē. Ting-a-lings tagad gulēja pie parādes durvīm. «Viņam apnicis!» nodomāja Maikls, paglaudīdams šuneļa muguru un, neko nedomājot, iztukšodams vēstuļu kastīti. Tur bija tikai viena vēstule — Vilfrīda rokrakstā! Viņš aiznesa to līdz kāpņu galam un izlasīja, tikai pa pusei aptverdams saturu, — otra apziņas puse bija tur — augšā.

Dārgais Mont, rīt došos ceļā un mēģināšu «pieveikt» Arābiju. Nodomāju, ka vajadzētu uzrakstīt kādas rindiņas Tev gadījumā, ja Arābija pieveiks mani. Esmu nācis pie prāta. Gaiss te pārāk dzidrs jebkāda veida sentimentalitātei, un kaisle trimdā drīz vien kļūst pretīga. Man žēl, ka sagādāju Tev tik daudz nemiera. Man nevajadzēja pēc kara atgriezties Anglijā un slaistīties apkārt, rakstot muļķīgus dzejolīšus smalkām dāmām un tintes triepējiem. Nabaga vecā Anglija — slikti laiki tai pienākuši. Pasveicini viņu; sveiciens arī Jums abiem.

Vienmēr Tavs

Vilfrīds Dezerts.

P. S. Ja Tu manis atstāto manuskriptu esi iespiedis, tad naudu, kas man par to nākas, aizsūti manam vecajam. — V. D.

Maikls izklaidīgi nodomāja: «Jā, tā nu tas ir! Un tieši šodien grāmata iznāk!» Dīvaini! Vai Vilfrīdam bija taisnība — vai šī tintes straume patiesi bija viena vienīga aplamība? Vai tā padarīja Anglijas slimību vēl ļaunāku? Varbūt visiem vajadzēja sēsties kamieļos un dzīties pakaļ saulei? Un tomēr grāmatas mierināja un izkliedēja; un cilvēki pēc tām ilgojās. Anglijai jāturas — jāturas! «Mums kur atkāpties nav, vai nu uzveikt, vai mirt, jo kur atkāpties nav! . . .» Ak, dievs! Atkal vaidi! Maikls atkal uzdrāzās pa kāpnēm, ausis aizspiedis, skatienam neprātā klīstot apkārt. Skaņas apklusa; Anete iznāca pie viņa.

— Viņas tēvu, mon cher , mēģiniet atrast viņas tēvu!

—  Es jau mēģināju — viņa nekur nav! — izdvesa Maikls.

—  Pamēģiniet piezvanīt uz Grīnstrītu — misis Dārtijai! Courage ![63] viss ir normāli — tagad vairs ilgi nebūs jāgaida.

Sazvanījis Grīnstrītu un sameklējis beidzot Soumsu, Maikls iegāja kabinetā un, atstājis vaļā durvis, sāka gaidīt Veco Forsaitu. Pusneapzinīgi viņš ievēroja, ka bikšu starā izdedzis apaļš caurums, — viņš pat nebija jutis smaku, pat nebija aptvēris, ka pīpē. «Vecā» dēļ jāsaņemas. Atskanēja zvans, un Maikls skriešus devās atvērt durvis.

— Nu? — Soumss vaicāja.

— Vēl nav, ser. Nāciet uz manu kabinetu! Tas ir tuvāk.

Plecu pie pleca viņi devās augšup. Akurāti sasukātā, sirmā galva, dziļā grumba pierē, acis, ko sāpes it kā darīja dziļākas, nomierināja Maiklu. Nabaga vecais! Tam arī neklājas viegli! Viņi abi bija uzstiepti uz moku rata!

— Vai neiedzersiet kādu glāzīti, ser? Man te ir konjaks ar sodu.

— Jā, — teica Soumss. — Vienalga, ko. Turēdami konjaka glāzes pa pusei paceltajās rokās, viņi ieklausījās — tad strauji pielika pie mutes un izdzēra. Viņi kustējās mehāniski, kā divas marionetes, ko rausta aiz vienas auklas.

— Vai vēlaties cigareti, ser? — vaicāja Maikls.

Soumss pamāja ar galvu.

Pacēluši aizdedzinātās cigaretes pie lūpām, viņi atkal ieklausījās, ievilka dūmus, izņēma cigaretes no mutes un izpūta dūmus gaisā. Maikls bija cieši piespiedis pie krūtīm labo roku, Soumss — kreiso. Sēdēdami blakus, viņi veidoja simetrisku rakstu.

— Grūti izturēt, ser. Piedodiet!

Soumss pamāja ar galvu. Zobi viņam bija sakosti. Pēkšņi viņa roka atslāba.

— Paklausieties! — viņš teica. Skaņas — citādas — neskaidras!

Maikla roka nez ko satvēra un cieši sažņaudza; tas bija kas vēss un plāns — Soumsa roka. Tā viņi sēdēja, rokās saķērušies, acīm urbdamies guļamistabas durvīs, — cik ilgi, kas to lai zina.

Pēkšņi durvis atvērās; tajās parādījās pelēks stāvs — Anete.

— Viss kār-rtībā! Dēls!

## XV MIERS

Otrā rītā, atmostoties no dziļa miega, Maikla pirmā doma bija: «Flēra atgriezusies!» Tad viņš atcerējās, kas noticis.

Uz viņa jautājumu «Vai viss labi?», ko viņš iečukstēja pa durvīm, kopēja izteiksmīgi pamāja ar galvu.

Satrauktu gaidu mocīts, Maikls tomēr saglabāja pietiekamu laikmetīgumu, lai nodomātu: «Nav ko izlaisties kā teļam! Jāiet un mierīgi jāpaēd brokastis!»

Ēdamistabā Soumss nicīgi vērās olā. Maiklam ienākot, viņš pacēla acis un tad noliecās pār kafijas tasi. Maikls ļoti labi saprata; viņi bija sēdējuši, saķērušies rokrokā! Viņš redzēja arī, ka šķīvim blakus guļ atlocīts laikraksts.

— Vai ir kas par sapulci, ser? Jūsu runu droši vien lasa ar traku interesi.

Soumss mazliet dīvaini iekāsējās un pastiepa avīzi Maiklam. Virsraksts skanēja: «Vētraina sapulce — divi direktori iesniedz atlūgumu — uzticības votums».

Maikls aši pārskrēja ar acīm pār lappusi, līdz nonāca pie vārdiem:

«Misters Forsaits, šai lietā iejauktais direktors, diezgan garā runā izsacījās, ka viņam nenākot ne prātā tēlot grēku nožēlnieku. Viņš nosodīja akciju īpašnieku izturēšanos; viņš neesot radis, ka pret viņu izturoties aizdomīgi. Minētais misters Forsaits lūdza viņu atbrīvot no amata.»

Maikls nolaida lapu klēpī.

— Pie joda! — viņš izsaucās. «Iejauktais — aizdomīgi.» Viņi rakstījuši tādā tonī, it kā . . .

— Avīzes! — Soumss norūca un ķērās pie olas. Maikls apsēdās un notīrīja banānu. «Viņš prata skaisti nomirt,» viņš nodomāja. «Nabaga večuks!»

— Nu, ser, — viņš sacīja, — es tur biju, un viss, ko varu sacīt: jūs un mans tēvs bijāt vienīgie cilvēki, kas iedvesa man cieņu.

— Tā gan! — Soumss norūca, nolikdams karotīti. Maikls noprata, ka sievastēvs grib pabūt viens, un,

ātri notiesājis banānu, devās uz savu kabinetu. Gaidīdams, kad viņu pasauks, viņš piezvanīja tēvam.

— Kā jūtaties pēc vakardienas, ser?

— Nabagāks un gudrāks, — klausulē atskanēja sera Lorensa skaidrais tenors. — Ko rāda veselības biļetens?

— Lieliskāks par lielisku.

— Pasveicini abus! Tava māte grib zināt, vai viņam ir mati.

—   Neesmu vēl viņu redzējis. Tūlīt iešu apraudzīt. Anete patiešām māja viņam, stāvēdama durvīs.

—   Viņa lūdz, lai jūs atnesat mazo šuneli, mon cher.

Iemiedzis Ting-a-lingu padusē, Maikls uz pirkstgaliem iegāja guļamistabā. Vienpadsmitais baronets! Zem Flēras galvas, kas liecās tam pāri, viņš izskatījās visai niecīgs. Un Flēras mati tagad nepārprotami bija tumšāki! Maikls piegāja pie gultas un godbijīgi tos noskūpstīja.

Flēra pacēla galvu, un Maikls ieraudzīja mazuli, kas visiem spēkiem sūca viņas mazo pirkstiņu. — Vai viņš nav īsts mērkaķītis? — Flēra vārgā balsī ievaicājās.

Maikls pamāja ar galvu. Skaidrs, ka mērkaķēns, — tikai vai balts — par to vēl varēja šaubīties!

— Un kā tev, mīļotā?

— Tagad labi, bet bija . . . — viņa ievilka dziļi elpu, un viņas acis satumsa: — Ting, skaties!

Mazais pekinietis delikāti kustināja nāsis, raudamies Maikla padusē atpakaļ. Visa viņa izturēšanās pauda viszinošu kritiku. «Kucēni,» viņš šķita sakām., «Ķīnā to arī dažkārt mēdz darīt. Es atļaušos neizteikties!»

— Kas par acīm! — Maikls izsaucās. — Viņam nav nozīmes stāstīt, ka ārsts šo te atnesis no Čelsijas.

Flēra tikko dzirdami iesmējās.

— Noliec viņu zemē, Maikl!

Maikls nolaida Ting-a-lingu zemē, un tas aizgāja uz savu kaktu.

— Es nedrīkstu runāt, — teica Flēra, — bet man briesmīgi gribas — it kā es mēnešiem ilgi būtu bijusi mēma.

«Man bija tieši tāda pati sajūta,» domāja Maikls, «it kā viņa būtu bijusi nez kur tālu, tālu — pavisam projām.

— It kā kāds tevi turētu un nelaistu vaļa, Maikl. Un tu mēnešiem nebūtu tu pats.

Maikls maigi sacīja: — Jā! Vecmodīga procedūra! Vai viņam ir mati? Mana māte vēlas zināt.

Flēra atsedza vienpadsmitā baroneta galvu, ko klāja tumšas pūkas.

— Kā manai vecmāmiņai, bet tie kļūs gaišāki. Acis viņam būs pelēkas. Ai! Un kā, Maikl, ar krusttēvu un krustmāti? Protams, Elisonu — bet no vīriešiem?

Maikls pirms atbildes mazliet pavilcinājās:

— Vakar es saņēmu atbildi no Vilfrīda. Vai tu gribētu viņu? Viņš joprojām vēl ir tur, ārā, bet es varētu paturēt kristījamo ūdeni viņa vietā.

— Vai viņš atkal jūtas labi?

— Tā viņš raksta.

Maikls neprata izlasīt Flēras acu izteiksmi, bet lūpas viņai bija viegli uzmestas.

—   Jā, — viņa teica, — un, manuprāt, ar vienu pietiek, vai ne? Manējie man nekad neko nedāvināja.

Man viens uzdāvināja Bībeli, un otrs aplaimoja ar pērienu. Tātad Vilfrīds. — Un Maikls noliecās pār Flēru.

Viņas acis šķita mazliet ironiski lūdzam piedošanu. Maikls noskūpstīja sievas matus un steidzīgi devās projām.

Pie durvīm stāvēja Soumss, gaidot savu kārtu.

— Tikai vienu mirkli, ser, — sacīja kopēja. Soumss piegāja pie gultas un stāvēja, lūkodamies uz meitu.

— Tētiņ mīļo! — Maikls dzirdēja viņu sakām.

Soumss tikai noglāstīja Flērai roku, pamāja, it kā izteikdams savu atzinību par mazuli, un devās atpakaļ, taču spogulī Maikls redzēja, ka viņam dreb lūpas. .

Nogājis atkal lejā, jaunais tēvs juta nepārvaramu vēlēšanos dziedāt. Taču to nevarēja, un, iegājis ķīniešu istabā, viņš stāvēja, lūkodamies ārā saules apspīdētajā skvērā. Dzīvot bija jauki, nudien! Lai saka, ko grib, bet to nevar noliegt! Lai rauc degunus un noraugās uz dzīvi no saviem augstumiem; lai izskaistina nākotni un pagātni — viņam mīļa tagadne!

«Kāršu atkal balto pērtiķi augšā!» viņš nodomāja. «Turpmāk parūpēšos, lai šis lopiņš man tik viegli skumjas neiedzen!»

Maikls devās uz pieliekamo, kas atradās zem kāpnēm, un izvilka zem četriem kožu zālēm piekaisītiem un brūnā papīrā ietītiem aizkaru pāriem paslēpto gleznu. Pūlēdamies to pustumsā labāk saskatīt, viņš atliecās atpakaļ. Šīs acis! Visa vaina slēpās acīs!

— Nekas, vecais, — viņš sacīja, — kāp tik augšā! — Un viņš ienesa pērtiķi ķīniešu istabā.

Tur bija Soumss.

— Es kāršu viņu atkal augšā, ser. Soumss pamāja ar galvu.

— Vai jūs paturētu viņu, kamēr es aizāķēju stiepli? Soumss paklausīja.

Nolēkdams uz vara grīdas, Maikls sacīja:

— Viss kārtībā, ser! — un atkāpās atpakaļ, lai paskatītos.

Soumss darīja tāpat. Stāvēdami plecu pie pleca, viņi vēroja balto pērtiķi.

— Viņš nebūs laimīgs, kamēr savu nedabūs, — Maikls beidzot noteica. — Vienīgā nelaime, redziet, ir tā, ka viņš nezina, ko īsti grib.

## INTERLŪDIJA KLUSA MĪLA

1924. gada februārī Džons Forsaits, tikko pārcietis influenci, sēdēja Kemdenā, Dienvidkarolīnas štatā, kādas viesnīcas salonā. Viņa gaišie mati lēnām slējās stāvus: Džons lasīja par linča tiesu.

— Vai piedalīsieties šodien mūsu piknikā uz senajām kapenēm? — ievaicājās kāda balss viņam aiz muguras.

Pacēlis galvu, Džons ieraudzīja savu jauno paziņu — Frensisu Vilmotu, kurš bija atbraucis no galējiem dienvidiem.

— Labprāt. Kas vēl brauks?

— Tikai misters un misis Harisoni, angļu romānists Gerdons Minho, Blēru meitenes ar savām draudzenēm, mana māsa Anna un es. Ja gribat izvingrināt kaulus, varat jāt.

— Labi! Šorīt no Kolumbijas atsūtīti daži jauni zirgi. — Cik jauki! Mēs ar māsu un viena no Blēru meitenēm arī jāsim. Pārējos var paņemt Harisoni.

— Vai lasījāt par šo linča gadījumu? — Džons jautāja. — Drausmīgi.

Viņa sarunu biedrs bija izliecies pa logu. Džonam ļoti patika Frensisa seja, kas atgādināja ziloņkaulu, tumšie mati un acis, smalkais deguns un lūpas, un graciozās, brīvās kustības.

— Jūs, angļi, visi drausmīgi uztraucaties, lasot par linča tiesu. Jums savās «Dienvidu Priedēs» nekāda nēģeru jautājuma nav. Ziemeļkarolīnā vispār ar tādām problēmām nav jāsastopas.

— Nē, un es neapgalvoju, ka tās saprotu. Taču es neaptveru, kāpēc nēģerus nevarētu tiesāt tāpat kā baltos. Ir iespējami, protams, gadījumi, kad uzbrucējs jānošauj uz vietas, bet, kāpēc jūs aizstāvat linča tiesu, es vienkārši nesaprotu. Ja jau cilvēku noķer, tad viņš arī jātiesā pēc likuma.

— Tādos gadījumos riskēt nav ieteicams.

— Bet, ja cilvēku netiesā, kā jūs varat pateikt, vai viņš vainīgs?

— Redziet, mēs uzskatām, ka labāk pakārt šad un tad kādu melno nekā pakļaut briesmām mūsu sievietes.

— Es domāju, ka ļaunāk par visu ir nonāvēt cilvēku, kurš nekā slikta nav darījis.

— Eiropā — varbūt. Te — ne. Te viss ir ļoti nenoteikts.

— Un ko par linča tiesu domā ziemeļos?

— Pa druskai rūc, bet uz to viņiem nav nekādas tiesības. Ja mums ir nēģeri, tad viņiem — indiāņi. Vai domājat, ka ar tiem viņi daudz ceremonējas?

Džons atmetās pret šūpuļkrēsla atzveltni un mulsi sarauca pieri.

—   Šai zemē laikam ir vēl pārāk daudz vietas, — teica Frensiss Vilmots, — paslēptuves pietiek visiem. Tāpēc, ja esam par ko pārliecināti, tad pēc likuma daudz neprasām.

—   Nu, ikvienai zemei ir savas ieražas. Kas tās par kapenēm, uz kurām mēs dosimies?

—   Senas indiāņu apmetnes; stāsta, ka tās esot vairākus tūkstošus gadu vecas. Ar manu māsu jūs droši vien vēl neesat pazīstami? Viņa tikai vakar vakarā atbrauca.

— Nē. Kad dosimies ceļā?

— Divpadsmitos. Līdz kapenēm ir apmēram stundas jājiens pa mežiem.

Divpadsmitos Džons, ģērbies jājamā uzvalkā, iznāca no viesnīcas pie pieciem zirgiem, jo jāt gribēja arī vēl otra Blēru meitene. Džons jāja starp viņām, kamēr Frensiss ar māsu pa priekšu.

Blēru meitenes bija jaunas un glītas; viņas piederēja pie vidēji spilgtā amerikāņu daiļavu tipa, kuram raksturīga apaļa seja un svaiga ādas krāsa, un pie šī tipa Džons divarpus Savienotajās Valstīs pavadītajos gados jau bija paspējis pierast. Sākumā meitenes uzvedās pārāk klusu, bet pēc tam pārāk skaļi. Viņas jāja pēc vīriešu paražas, turklāt ļoti labi. Džons uzzināja, ka Blēri, tāpat kā piknika rīkotāji misters un misis Harisoni, dzīvo Longailendā. Meitenes uzdeva Džonam neskaitāmus jautājumus, uz kuriem viņam, deviņpadsmit gadu vecumā no dzimtenes aizbraukušam, atbildes vajadzēja vienkārši izgudrot. Viņš sāka pa zirga ausu starpu ilgu pilns lūkoties uz Frensisu Vilmotu un tā māsu, kuri vieglos rikšos jāja pa priekšu klusēdami un no tālienes izskatījās apskaužami mierīgi. Ceļš vijās caur priedulāju, kur smiltīs auga reti, slaidi koki; saule spīdēja spoži un silti, gaiss bija vēl rēns. Džons jāja uz brūna aidinieka un jutās kā jau cilvēks, kas pirmo dienu piecēlies no slimības gultas.

Blēru meitenes vēlējās zināt, ko Džons domā par angļu romānistu, — viņām ļoti gribējās redzēt īstu «tintes triepēju». Džons bija lasījis tikai vienu no Minho grāmatām un no darbības personām atcerējās vienīgi kādu kaķi. Blēru meitenes nebija lasījušas neko, bet dzirdējušas, ka Minho kaķi esot «vienkārši lieliski»!

Frensiss Vilmots, pievilcis pavadu, norādīja uz lielu, nenoliedzami īpatnēja veida pakalnu. Visi apturēja zirgus, kādu brīdi klusēdami pavēroja seno apmetņu vietu, nosprieda, ka tā ir «ļoti interesanta», un devās tālāk. Autobraucēji kādā gravā kravāja ārā ēdienu. Džons aizveda zirgus, gribēdams piesiet tos blakus Vilmota un viņa māsas rikšotājiem.

—   Mana māsa, — iepazīstināja Frensiss Vilmots.

—   Misters Forsaits, — sacīja māsa.

Viņa palūkojās Džonā un Džons — viņā. Vilmota māsa bija tieva, bet spēcīga, ģērbusies garos, tumšbrūnos svārkos, jājamās biksēs un zābakos; īsos, tumšos matus sedza mīksta, brūna filca cepure. Viņas seja bija bāla, stipri iedegusi un pauda apvaldītu spriegumu — piere augsta un tīra, deguns taisns un drosmīgs, mute nenosārtota, paliela un skaista. Taču visvairāk Džonu pārsteidza meitenes acis, kuras pilnīgi atbilda viņa priekšstatam par nāru. Tās bija brūnas, ieslīpas, vilinošas; tās nemirkšķinājās; Džons nevarēja izprast, vai tās viegli nešķielē, taču, ja arī tā bija, tad tas tikai darīja šīs acis vēl daiļākas. Jaunekli pārņēma kautrība. Abi klusēja.

—   Man, ziniet, gribas ēst, — ierunājās Frensiss Vilmots, un visi trīs devās uz ēdienu pusi.

—   Tātad jūs tikai nupat atbraucāt, mis Vilmota? — Džons pēkšņi vērsās pie Frensisa māsas.

—   Jā, mister Forsait.

—   No kurienes?

— No Neizbijas. Tā atrodas starp Čarlstonu un Savannu

— A, Čarlstona! Čarlstona man patika.

— Annai labāk patīk Savanna, — sacīja Frensiss Vilmots.

Anna pamāja ar galvu. Viņa laikam nebija no runīgajām, lai gan viņas balss nelielās devās skanēja patīkami.

— Pie mums ir diezgan vientulīgi, — ierunājās Frensiss. — Gandrīz melnie vien. Ar angli Anna vēl nekad nav runājusi.

Anna pasmaidīja. Pasmaidīja arī Džons. Saruna apsīka. Viņi pienāca pie ēdamā, kas bija izlikts tā, lai izraisītu pēc iespējas intensīvāku muskuļu un gremošanas orgānu darbību. Misis Palmora Harisona, gadus četrdesmit veca dāma ar skarbiem sejas vaibstiem, sēdēja, kājas uz priekšu izstiepusi, viņas kaimiņš — angļu romānists Gerdons Minho bija novietojis savējās neuzkrītošāk, kamēr tālāk nometušās meitenes rādīja savus stilbiņus bez liekas kautrības; mazliet sāņus misters Palmors Harisons vieba mazo mutīti, aplūkojot lielas pudeles aizbāzni. Džons un Vilmoti arī apsēdās. Pikniks bija sācies.

Džons drīz vien noprata, ka visi gaida, kad Gerdons Minho sacīs vēl ko bez «Jā», «Patiešām!», «Ā!», «Tieši tā!». Cerības nepiepildījās. Slavenais romānists sākumā gandrīz vai slimīgā uzmanībā klausījās, ko runā citi, bet tad ieslīga tādā kā apātijā. Būdams krietns patriots, Džons cieta, jo pats runāja vēl mazāk. Viņš redzēja, ka trīs Blēru meiteņu un divu viņu draudzeņu vidū briest sazvērestība — slepenībā pasmieties par klusajiem angļiem. Frensisa Vilmota nerunīgā māsa sniedza Džonam mierinājumu; viņš juta, ka Annai nav ne tiesību, ne gribas pievienoties sazvērniecēm. Glābiņu meklēdams, viņš sāka pasniegt uzkodas un priecājās, kad tukšo vēderu piebāšana beidzās. Pikniki atgādināja Ziemsvētkus — labāk, ja tie bija vēl priekšā vai jau aiz muguras, nekā ja tos vajadzēja svētīt pašreiz. Pēc parastās nošķiršanās visi vīriešu un sieviešu dzimuma pārstāvji sapulcējās atkal kopā, sakravāja grozus un uzmeklēja transportlīdzekļus. Abas automašīnas aizbrauca uz otrām kapenēm, kas atradās divu jūdžu attālumā. Frensiss Vilmots un Blēru meitenes nolēma doties atpakaļ, lai noskatītos polo spēli. Džons pavaicāja Annai Vilmotai, ko viņa vēlas darīt. Anna gribēja apskatīt otras kapenes.

Viņi uzkāpa zirgos un klusēdami jāja pa meža taku, līdz beidzot Džons iejautājās:

—   Vai jums patīk pikniki?

—   It nemaz.

—   Man arī ne. Bet jāt?

—   Vairāk par visu pasaulē.

—   Vairāk nekā dejot?

—   Protams. Jāt un peldēt.

—   Ā! Es domāju … — un Džons apklusa.

—   Ko jūs domājāt?

— Es jau pašā sākumā domāju, ka esat laba peldētāja.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jums tādas acis … — Džons apmulsis noteica.

—   Ko! Vai tad man ir acis kā zivij? Džons iesmējās.

—   Nē jau. Jums ir nāras acis.

— Lāgā nesaprotu, vai to uzskatīt par komplimentu vai ne.

—   Protams, par komplimentu.

—   Es domāju, ka nāras ir ļoti vieglprātīgas būtnes.

—   Ai, ko jūs! Pavisam ne. Tikai biklas.

—   Vai Anglijā jums daudz nāru?

— Nē. Patiesību sakot, es līdz šim nevienu nebiju redzējis.

—   Kā tad jūs zināt, kādas tās izskatās?

—   Vienkārši jūtu.

— Jūs laikam esat saņēmis klasisku izglītību. Vai Anglijā to sniedz visiem?

—   Kur nu!

—   Un kā jums patīk Amerika, mister Forsait?

—   Ļoti. Tikai dažreiz ilgojos pēc dzimtenes;

—   Man tā gribētos ceļot.

—   Vai jūs nekad neesat to izmēģinājusi?

Anna papurināja galvu. — Es sēžu mājās un saimniekoju. Bet laikam jau mūsu vecā māja būs jāpārdod — kokvilnu audzēt vairs neatmaksājas.

— Es Ziemeļkarolīnā netālu no «Dienvidu Priedēm» audzēju firziķus. Tie pašlaik atmaksājas.

—   Vai dzīvojat tur viens?

—   Nē, ar māti.

—   Vai viņa ir angliete?

—   Jā.

—   Un tēvs?

—   Četri gadi kopš miris.

—   Mēs ar Frensisu esam jau desmit gadus bāreņi.

— Būtu ļoti jauki, ja jūs atbrauktu kādreiz pie mums viesos, mana māte priecātos.

—  Vai viņa ir līdzīga jums? Džons iesmējās.

—  Nē. Viņa ir skaista.

Annas acis nopietni vēroja jaunekli, lūpas viegli pasmaidīja.

— Es labprāt brauktu, bet mēs ar Frensisu nekad nevaram reizē atstāt māju.

— Bet tagad taču jūs abi esat te, — iebilda Džons.

—   Rīt mēs dosimies atpakaļ; man gribējās redzēt Kemdenu. — Acis atkal sāka mierīgi aplūkot Džona seju. — Labāk brauciet jūs mums līdzi apskatīt mūsu māju — tā ir veca. Frensiss priecāsies, ja brauksiet.

—   Vai jūs vienmēr zināt, par ko jūsu brālis priecāsies?

— Protams.

— Tam jābūt ļoti jauki. Bet vai jūs patiešām gribētu, lai es brauktu?

—   Nu jā.

—   Tas būtu vienkārši brīnišķīgi; es ienīstu viesnīcas.

Tas ir . . . zināt… — Bet, tā kā viņš pats nezināja, tad grūti bija gaidīt, ka Anna zinās.

Anna paskubināja zirgu, un aidinieks pārgāja vieglos rikšos.

Pa mūžveco priežu starpām viņiem spīdēja sejā saule; no priežu adatām, sveķiem un zāles garoja silta smarža; ceļš bija smilšains un mīksts, zirgi mundrā omā. Džons jutās laimīgs. Šai meitenei bija dīvainas, vilinošas acis, un viņa jāja pat labāk par Blēru draiskulēm.

— Laikam visi angļi jāj labi? — Anna ievaicājās.

—  Lielākā daļa — ja viņi vispār jāj; mūsdienās šo sportu vairs pārāk neciena.

—  Man gribētos redzēt Angliju; mūsu senči pārceļoja šurp 1700. gadā no Vusterširas. Kur tas ir?

—  Tas ir mūsu vidējos rietumos, — atteica Džons. — Tikai tie ir pavisam citādi nekā te. Tur audzē augļus — Vusteršira ir skaists apgabals ar baltām koka mājām, ganībām, augļu dārziem, mežiem, zaļiem pakalniem. Es to brīvdienās reiz pārstaigāju ar kādu skolas biedru.

—  Izklausās brīnum jauki. Mūsu senči bijuši katoļticīgi. Viņu mājas saukušās Neizbija; tāpēc mēs arī savējās saucam tāpat. Bet mana vecmāmiņa bija franču kreoliete no Luiziānas. Vai tiesa, ka angļi uzskatot kreolus par nēģeru ciltsbrāļiem?

—  Daudzos jautājumos mēs esam nejēgas, — sacīja Džons. — Es personīgi zinu, ka kreoli ir senās franču un spāņu dzimtas. Jūs abi izskatāties pēc frančiem.

—  Frensiss — jā. Kā jūs domājat — vai mēs neesam palaiduši kapenes garām? Droši vien esam nojājuši krietnas četras jūdzes, bet teica taču, ka līdz turienei esot tikai divas.

—  Vai tam kāda nozīme? Pirmās kapenes nemaz nebija tik satriecoši interesantas.

Lūpas pasmaidīja; meitene laikam nekad īsti nesmējās.

— Kādi indiāņi šeit dzīvo? — jautāja Džons.

— Labi nezinu, domāju, ka seminoli, ja te vispār kādi atrodami. Frensiss stāsta, ka vecās kapenes jau bijušas te, kad ienākušas pašreizējās ciltis. Kāpēc jūs braucāt uz Ameriku, mister Forsait?

Džons iekoda lūpā. Atklāt iemeslu — ģimeņu naidu — nelaimīgo mīlu — lāgā nebija iespējams.

—    Es vispirms devos uz Britu Kolumbiju, taču tur man neveicās. Tad dzirdēju par Zieme|karolīnas firziķiem.

—    Bet kāpēc jūs atstājāt Angliju?

—    Vienkārši gribējās paskatīties plašo pasauli.

—    Jā, — viņa noteica. Vārds skanēja klusi, bet saprotoši; Džons priecājās, jo vairāk tāpēc, ka patiesībā Anna nebija neko sapratusi. Pirmās mīlas tēls tagad apciemoja viņu reti — tas nebija rādījies jau vairāk par gadu. Firziķi prasīja daudz laika. Bez tam Holija bija atrakstījusi, ka Flērai piedzimis dēls. Džons pēkšņi ieteicās: — Domāju, ka mums vajadzētu doties atpakaļ. Paskatieties uz sauli! — Saule bija patiesi noslīgusi zemu aiz kokiem.

—    Ai — jā!

Džons pagrieza zirgu. — Jāsim ātri, pusstundas laika saule norietēs, un mēness nelēks vēl ilgi.

Abi auļoja pa taku atpakaļ. Saule slīdēja lejup vēl ātrāk, nekā Džons bija gaidījis, gaiss kļuva vēss, gaisma nespodra. Džons pēkšņi apturēja savu aidiniekū.

— Man ļoti žēl, bet, es domāju, mēs neesam uz takas, pa kuru jājām no piknika. Jūtu, ka esam nogriezušies pa labi. Takas visas ir vienādas, un šie zirgi tikai vakar atvesti no Kolumbijas; tie nepazīst apkārtni labāk par mums.

Meitene iesmējās.

— Mēs apmaldīsimies.

— Hm! Šajos mežos tas nav joks. Vai tiem ir kaut kur gals?

—    Šai apgabalā laikam ne. Tas nu gan ir piedzīvojums!

—    Jā, bet jūs sasaldēsieties. Šonakt ir krietni vēss.

—    Un jūs nupat slimojāt ar influenci!

—    O! Par to nav jāraizējas. Te pa kreisi ir taka. Vai jāsim taisni vai iegriezīsimies tajā?

—    Iegriezīsimies.

Viņi jāja rikšos tālāk. Bija par tumšu, lai auļotu, un drīz satumsa tā, ka zirgus nevarēja pat laist rikšos. Taču taka vijās, it kā būtu bezgalīga.

—    Ir gan ķeza, — vainīgi teica Džons. — Cik nepatīkami! — Viņš palūkojās uz meiteni, kas jāja blakus, bet saskatīja vienīgi viņas smaidu.

—    Kāpēc? Tas ir ļoti interesanti!

Džons priecājās, ka Anna tā domā, taču nebija ar viņu gluži vienisprātis.

—    Esmu bijis īsts ēzelis. Jūsu brālis man galvu par to neglaudīs.

—    Viņš taču zinās, ka mēs esam kopā.

—    Kaut mums būtu kompass! Tā mēs varam maldīties visu nakti. Atkal nozarojums! Pie joda, tik tumšs kā akā!

Viņš vēl nebija paspējis izteikt šos vārdus, kad nodzisa pēdējais gaismas stars; Anna piecu jardu attālumā bija tikko redzama. Džons piejāja meitenei tuvu klāt, un viņa uzlika roku uz jaunekļa piedurknes.

— Neraizējieties, — viņa sacīja, — tas tikai visu sabojā.

Saņemdams pavadu otrā rokā, Džons paspieda viņējo.

—    Jūs esat lieliska, mis Vilmota.

—    Ai! Sauciet mani par Annu. Kad esi nomaldījies, tad uzvārdi it kā saldē.

—    Ļoti pateicos! Mans vārds ir Džons — tas ir saīsinājums no Džoliona.

—    Džolions — Džons; jauki skan.

—    Mans mīļākais vārds atkal vienmēr bijis Anna. Vai mēs paliksim uz vietas, kamēr uzlēks mēness, vai jāsim tālāk?

—    Kad mēness lēks?

—    Spriežot pēc vakarnakts, laikam ap desmitiem. Un būs gandrīz pilns. Bet tagad vēl nav seši.

—    Jāsim un ļausim, lai zirgi paši atrod mājas.

—    Labi! Tikai tie droši vien ies taisnā ceļā uz Kolumbiju, un tā ir diezgan tālu.

Abi jāja soļos pa šauru taku. Tagad bija patiesi melna nakts. — Vai jums nav auksti? — Džons vaicāja. — Siltāk būtu, ejot kājām. Es došos pa priekšu; turieties cieši aiz manis, lai mēs viens otram nepazūdam.

Džons pajāja uz priekšu un, juzdams vēsumu, drīz vien nokāpa zemē; bezgalīgajā mežā valdīja kapa klusums, nekur neredzēja ne mazākā gaismas stara.

— Tagad man salst, — Anna ierunājās. — Es arī kāpšu zemē.

Viņi bija gājuši apmēram pusstundu, vezdami zirgus pavadā un gandrīz taustīdami ar kājām ceļu, kad Džons iesaucās: — Skatieties! Tāds kā izcirtums! Un kas tur melno pa kreisi?

— Tās ir kapenes.

— Interesanti: kuras? Tās, pie kurām mēs bijām, otras vai vēl kādas citas?

— Nez vai nebūtu prātīgāk apstāties te, kamēr uzlēks mēness, — tad mēs varbūt redzēsim, kas tās par kapenēm, un zināsim ceļu.

— Jums taisnība. Te var būt arī muklāji. Es piesiešu zirgus aizvējā, un tad pamēģināsim atrast kādu siltāku vietiņu. Ir patiešām auksts.

Džons piesēja zirgus un, pagriezies atpakaļ, ieraudzīja, ka Anna stāv turpat blakus.

— Te ir baigi, — viņa teica.

— Atradīsim ērtu patvērumu un apsēdīsimies. Džons paņēma meiteni zem rokas, un abi devās gar kalna pakāji tālāk.

— Paliksim šeit! — jauneklis pēkšņi ierunājās. — Te ir rakts. Te nebūs vēja. — Viņš pataustīja zemi — tā bija sausa.

— Nometīsimies zālē un papļāpāsim.

Apsēdušies blakus un atspieduši muguras pret izraktās alas sienu, viņi aizdedzināja cigaretes un ieklausījās klusumā. Nebija dzirdama ne skaņa, tikai zirgi palaikam iesprauslājās un pamīņājās. Vējš kokos nedziedāja, jo bija pierimis un koki reti; šķita, ka vienīgās dzīvās būtnes šai mūžamežā ir viņi abi un zirgi. Dažas zvaigznes tumšajās debesīs un melnie priežu stumbri bija viss, ko varēja saskatīt. Nē! Kvēloja arī viņu cigarešu gali, reizēm blāvi apgaismodami abu sejās.

— Jūs droši vien man nekad nepiedosiet, — Džons drūmi sacīja.

—    Ko jūs! Man tas tieši patīk.

—    Ļoti laipni, ka jūs man to sakāt; bet jūs, bez šaubām, briesmīgi salstat. Ziniet ko ņemiet manus svārkus!

Viņš jau vilka tos nost, kad Anna iesaucās: — Ja jūs tā darīsiet, es ieskriešu mežā un patiesi apmaldīšos. Džons paklausīgi atstāja svārkus mugurā.

—   Jūsu vietā taču tikpat labi varēja būt kāda no Blēru meitenēm, — viņš sacīja.

—   Vai jums gribētos?

—   Jūsu dēļ — protams. Manis dēļ — ne, nudien, ne!

Viņi bija pagriezušies viens otram pretī, tā, ka cigarešu gali gandrīz saskārās. Ar pūlēm saredzēdams Annas acis, Džons visai skaidri sajuta vēlēšanos meiteni apskaut. Tas likās tik dabiski un nepieciešami, bet vai nu to drīkstēja!

— Ieēdiet šokolādi, — Anna piedāvāja.

Džons nolauza mazu gabaliņu. Šokolāde jāpaglabā viņai!

—   Tas nu ir patiess piedzīvojums. Kāda tumsa! Viena pati es gan būtu baidījusies — te izskatās tik spokaini.

—   Te mīt seno indiāņu gari, — nomurmināja Džons. — Tikai es gariem neticu.

—   Ja jūs būtu audzinājusi krāsainā aukle, tad jūs gan ticētu.

—   Vai jums tāda bija?

—   Jā, un viņas balss bija mīksta kā melone. Mums vēl ir vecs nēģeris, kas zēna gados bijis vergs. Viņš ir pats jaukākais no visiem apkārtnes melnajiem — gandrīz astoņdesmit gadu vecs, ar gluži baltiem matiem.

—   Jūsu tēvs droši vien jau vairs nevarēja piedalīties pilsoņu karā, vai ne?

—   Nē, bet mani abi vectētiņi gan.

—   Un cik jums gadu, Anna?

—   Deviņpadsmit.

—   Man ir divdesmit trīs.

—   Pastāstiet man par savām mājām Anglijā!

—   Tagad man nav tur māju. — Džons pastāstīja «saīsinātā izdevumā» par savu jaunību un nosprieda, ka Anna prot. lieliski klausīties. Pēc tam viņš savukārt palūdza meiteni pastāstīt par sevi un, viņai runājot, prātoja, vai viņam patīk Annas balss vai ne. Meitenes valoda bija lēna un brīžam neskaidra, bet balss skaņa maiga un ārkārtīgi patīkama. Kad Anna bija beigusi savu vienkāršo stāstu (viņa tikpat kā nebija dzīvojusi ārpus mājām), iestājās klusums, kamēr Džons ieteicās:

— Tagad ir tikai pusastoņi. Es iešu paskatīties, vai zirgi stāv mierīgi; pēc tam jūs varbūt varētu drusku nosnausties.

Viņš devās gar kalna pakāji, līdz nonāca pie zirgiem, un mazliet pastāvēja pie tiem, runādamies un glaudīdams dzīvnieku purnus. Apziņa, ka meitene atrodas viņa aizbildniecībā, viesa sirdī siltas jūtas. Viņa bija jauks bērns, turklāt drosmīga. Tādu seju nevar aizmirst, aiz tās slēpjas vesela pasaule. Pēkšņi Džons izdzirda Annas kluso balsi — likās, viņa negrib atzīties, ka sauc: — Džon, ai, Džon! — Tumsā taustīdams ceļu, viņš devās atpakaļ. Anna bija izstiepusi rokas.

—    Cik te spokaini! Tik savādi šalko! Man šermuļi skrien pa kauliem!

—    Vējš kļuvis mazliet stiprāks. Sēdēsim ar mugurām kopā — tā jums būs siltāk. Vai arī tā: es sēdēšu pret sienu, bet jūs atspiedieties pret mani, tad varēsiet gulēt. Tagad jāgaida vairs tikai divas stundas — mēnesnīcā būs iespējams jāt tālāk.

Viņi apsēdās, kā Džons bija ierosinājis — Anna ar muguru pret ceļabiedra sāniem un galvu uz viņa pleca.

— Vai ērti?

— Ļoti. Tā nav vairs jādrebinās. Vai neesmu par smagu?

— Nebūt ne, — atteica Džons.

Viņi izsmēķēja vēl pāris cigarešu un mazliet papļāpāja. Zvaigznes tagad mirdzēja spožāk, acis arvien vairāk aprada ar tumsu. Viņi bija pateicīgi viens otram par siltumu. Džonam patika siena smarža, kas plūda no Annas matiem netālu no viņa sejas. Sekoja ilgs klusuma bridis; siltā, aizbildnieciskā sajūta kļuva arvien spēcīgāka. Džonam gribējās meiteni apskaut un piekļaut ciešāk klāt. Taču viņš to, protams, nedarīja. Tomēr viņam bija ļoti grūti palikt siltam, bezpersoniskam priekšmetam, kurš kalpo vienīgi balstam. Pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Anglijas viņš izjuta vēlēšanos kādu apskaut: tik smagi viņš toreiz bija «apdedzinājies». Uzpūta vējš, sačukstējās ar kokiem un atkal aprima; klusums kļuva dziļāks nekā iepriekš. Džonam nemaz nenāca miegs, un viņš brīnījās, ka Anna guļ — tik mierīga viņa varēja būt vienīgi snaudā. Zvaigznes dzirkstīja, un Džons ilgi nolūkojās tajās. Locekļi sāka sāpēt un tirpt, un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Anna ir tāpat nomodā kā viņš. Meitene lēni pagrieza galvu, līdz Džonam kļuva redzamas viņas nopietnās, vilinošās acis.

— Es esmu par smagu, — Anna teica un grasījās piecelties, taču Džona roka atvilka viņu atpakaļ.

— Nemaz ne — ja tikai jums ir silti un ērti. Annas galva atkal noslīga viņam uz pleca; nomods turpinājās. Tagad viņi runāja maz un par nesvarīgām lietām, un Džons nodomāja: «Savādi — cilvēki var nodzīvot mēnešiem ilgi blakus un tomēr nepazīt viens otru ne pus tik labi, kā tagad pazīsimies mēs.»

Atkal ilgu laiku valdīja klusums; taču tagad Džona roka skāva Annu, tā bija ērtāk abiem. Džonu pārņēma sajūta, ka mēness nebūt nav tik nepieciešams. Vai viņa izjuta to pašu? Džons nezināja. Taču, ja arī Anna domāja tāpat, tad mēness savā gaitā neveltīja šim apstāklim ne mazāko uzmanību. Jo Džons pēkšņi ievēroja, ka tas uzausis, slēpjas kaut kur aiz kokiem un dīvaini blāva un mierīga gaisma piepilda gaisu, pārklāj zemi un izplūst no priežu stumbriem.

— Mēness! — viņš ierunājās. Anna nekustējās, un Džona sirds sāka pukstēt ātrāk. Tad tā! Anna arī neilgojās pēc mēness uzlēkšanas! Blāvā gaisma pamazām, kļuva spožāka un, izzagusies caur koku stumbriem, apņēma viņu ķermeņus, izraujot tos no tumsas. Taču viņi joprojām sēdēja nekustēdamies, it kā baidīdamies salauzt klusuma burvību. Mēness pieņēmās spēkā un salti zaigodams, pacēlās pār koku galiem; pasaule atdzīvojās. Džons nodomāja: «Vai es drīkstētu viņu noskūpstīt?» — taču tūlīt izmeta šo domu no galvas. Vai tad viņa ļautu! Bet Anna, it kā uzminējusi jaunekļa vēlēšanos, pagrieza galvu un ielūkojās viņam acīs. Džons teica:

— Esmu par jums atbildīgs!

Meitene viegli nopūtās un piecēlās. Izstaipīdami locekļus, abi raudzījās bālganajā, noslēpumainajā mežā.

— Anna, skatieties! Tās ir pirmās kapenes. Rau, tur tā taka ved uz gravu, kur mēs ēdām. Tagad ceļu atrast nebūs grūti.

Jā . . . — Vārda intonāciju Džons neizprata. Taču jaunieši piegāja pie zirgiem, atsēja tos un iesēdās seglos. Abi kopā viņi tagad ceļu atradīs. Zirgi sāka soļot. Džons un Anna jāja cieši blakus.

—    Nu, šo vakaru gan būs ko atcerēties.

—    Jā, es to nekad neaizmirsīšu.

Vairāk viņi nerunāja, tikai apspriedās, kuru taku izvēlēties, bet tas drīz bija skaidrs, un viņi palaida aidiniekus rikšos. No meža viņi izjāja pie polo spēles laukuma viesnīcas aizmugurē.

— Ejiet un nomieriniet brāli! Es aizvedīšu zirgus un arī nākšu.

Viesnīcas salonā Džons atrada tikai Frensisu Vilmotu, ģērbušos vēl arvien jājamā uzvalkā. Jauneklim bija dīvaina sejas izteiksme — ne gluži naidīga, taču katrā ziņā arī ne draudzīga.

—    Anna jau uzgāja augšā, — viņš sacīja. — Jūs laikam lāgā neprotat orientēties apkārtnē. Es ļoti uztraucos.

—    Man patiešām jālūdz piedošana, — Džons pazemīgi atteica. — Biju piemirsis, ka zirgiem šis apgabals svešs.

—    Tā gan! — novilka Frensiss Vilmots un paraustīja plecus. Džons cieši pavērās jauneklī.

—    Varbūt jūs domājat, ka es atpaliku tīšām? Pēc jūsu sejas izteiksmes neko citu secināt nevar.

Frensiss Vilmots atkal paraustīja plecus.

— Piedodiet, — teica Džons, — bet jūs laikam esat aizmirsis, ka jūsu māsa ir ļoti cienījama jaunava, pret kuru neviens neizturēsies kā pēdējais nekauņa?

Frensiss Vilmots neatbildēja; viņš piegāja pie loga un izliecās ārā. Džons bija ļoti nikns. Viņš apsēdās uz krēsla atzveltnes, pēkšņi juzdamies ārkārtīgi noguris. Tur viņš sēdēja, skatīdamies grīdā, pieri saraucis dziļās grumbās. Tādu puisi kā Vilmotu tikai sūtīt pie velna! Varbūt viņš bija sarīkojis māsai scēnu? Ja tā, tad . . . — Es, ziniet, gluži tā nedomāju, — ierunājās balss Džonam aizmugurē. — Lūdzu, atvainojiet! Tas viss aiz uztraukuma. Dodiet roku!

Džons piecēlās, un jaunekļi apmainījās rokasspiedieniem, cieši lūkodamies viens otram acīs.

— Jūs droši vien esat galīgi nomocījies, — teica Frensiss Vilmots. — Ienāciet pie manis! Man paglabājusies pudele vīna. Anna arī izdzēra glāzīti.

Viņi uzgāja augšā. Džons apsēdās vienīgajā krēslā, Frensiss Vilmots — uz gultas.

— Anna teica, ka uzaicinājusi jūs rīt braukt mums līdzi. Ceru, ka neatteiksieties.

—   Man tiešām ļoti gribētos braukt.

—   Tas ir lieliski!

Viņi izdzēra glāzes, brīdi papļāpāja, izpīpēja pa cigaretei.

— Ar labu nakti, — Džons piepeši sacīja, — citādi es aizmigšu te krēslā.

Viņi atkal sadevās rokās, un Džons grīļodamies aizgāja uz savu istabu. Nākamajā mirklī viņš bija iemidzis.

Otrā dienā visi trīs jaunieši devās caur Kolumbiju un Čarlstonu uz Vilmotu plantācijām. Māja atradās iesarkanas upes līcī, tai apkārt pletās kokvilnas lauki un purvājs, kur kuploja mūžam zaļie ozoli, skumji, apauguši ar Floridas sūnu. Kādreizējās vergu mītnes vēl nebija nojauktas, tagad tās apdzīvoja vienīgi suņi; sen nekrāsotās divstāvu mājas abās pusēs vijās koka kāpnes, kas veda uz glicīnijām apaugušu lieveni; istabas bija caurstaigājamas, pilnas ar veciem mirušo Vilmotu un de Frevilu portretiem; visur klaiņāja nēģeri, runādami savā mīkstajā, stieptajā izloksnē.

Vēl nekad visu trīsarpus Jaunajā Pasaulē nodzīvoto gadu laikā Džons nebija juties tik laimīgs. Rītos viņš piesaulē kaitējās ar suņiem vai mēģināja rakstīt dzejas — jo abi jaunie Vilmoti bija aizņemti. Pēc pusdienām jauneklis ar abiem Vilmotiem vai Annu vien devās izjādē. Vakaros pēc saulrieta iekūra kamīnu un Džons mācījās no Annas spēlēt havajiešu ģitāru vai klausījās Frensisa stāstos par kokvilnas audzēšanu; pēc kādreizējā īsā strīda abu starpā valdīja vislabākās attiecības.

Ar Annu Džons runāja maz; viņi it kā bija atkal iegrimuši klusēšanā, kas sākās toreiz, sēžot tumsā veco indiāņu kapu kalnu pakājē. Taču Džons neatlaidīgi vēroja meiteni, pareizāk sakot, ik brīdi centās uztvert viņas tumšo acu nopietno, vilinošo skatienu. Anna likās arvien vairāk atšķiramies no visām pazīstamajām meitenēm — viņa bija ašāka, klusāka un enerģiskāka. Dienas ritēja, saule sildīja, nakts vēju elpā jautās mežu ugunsgrēku dūmi; Džona brīvdienas tuvojās beigām. Viņš jau prata spēlēt havajiešu ģitāru, un viņi tās pavadībā dziedāja — nēģeru melodijas, ārijas no komiskām operām un citus nemirstīgus skaņdarbus. Pienāca pēdējā diena, un Džonu pārņēma mulsa. Rīt agri viņš atgriezīsies pie saviem firziķiem «Dienvidu Priedēs»! Pēcpusdienā, pēdējo reizi dodoties ar Annu izjādē, klusēšana bija gandrīz nedabiska, un meitene uz viņu pat ne reizes nepaskatījās. Džons ar šausmām sirdī kāpa pārģērbties. Viņš tagad zināja, ka grib Annu ņemt līdzi, bet reizē bija arī pārliecināts, ka meitene to negrib. Cik skumji būs, kad vairs nevarēs just sev pievērsto ciešo skatienu! Džons tvīka slāpēs pēc viņas skūpsta. Drūms viņš nogāja lejā un, apsēdies uz gara dīvāna kamīna priekšā, plucināja spāniela ausis un vēroja, kā satumst istaba. Varbūt vairāk nekas nebūs — tikai pusdienas un vakars a trois, pat ne iespēja pateikt, ka viņš Annu mīl, un noklausīties, ka meitene viņu nemīl. Un Džons nelaimīgs nodomāja: «Tā ir mana vaina — kāpēc es tik muļķīgi klusēju un palaidu garām visas izdevības.» Istaba kļuva tumša, kvēloja tikai kamīns, spāniels aizmiga. Arī Džons aizvēra acis. Tā bija labāk gaidīt… visļaunāko. Paceļot plakstus, viņš ieraudzīja Annu stāvam savā priekšā ar ģitārām rokās.

— Vai gribat spēlēt, Džon?

— Jā, — teica Džons, — paspēlēsim. Pēdējo reizi, — un viņš paņēma savu ģitāru.

Anna apsēdās uz grīdsegas kamīna priekšā un sāka uzskaņot instrumentu. Džons noslīga blakus spānielam un arī uzskaņoja savējo. Spāniels piecēlās un aizgāja projām.

— Ko mēs dziedāsim?

— Man negribas dziedāt, Anna. Dziediet jūs, es tikai pavadīšu!

Viņa nepacēla acis. Un nekad nepacels! Viss beidzies! Kas viņš bija par muļķi!

Anna dziedāja. Viņa klusi uzsāka spāņu kalniešu dziesmu. Džons trinkšķināja stīgas, un ik skaņa sāpīgi atbalsojās viņa sirdī. Anna izdziedāja līdz beigām un uzsāka atkal dziesmu no jauna. Viņas plaksti nodrebēja. Augstais dievs! Anna lūkojās viņā. Tikai neizrādīt, ka viņš to zina! Tas bija tik brīnišķīgs — šis ilgais tumšo acu skatiens pāri ģitārai. Viņus šķīra abas ģitāras. Džons aizmeta pretīgo šķērsli. Pēkšņi paliecies uz priekšu, viņš apvija rokas meitenei ap vidu. Nebilzdama ne vārda, viņa nolaida galvu uz jaunekļa pleca kā naktī, kad viņi bija sēdējuši indiāņu kapeņu pakājē. Džons piekļuva vaigu pie viņas matiem. Tie, tāpat kā toreiz, smaržoja pēc siena. Un Anna, tāpat kā toreiz mēnesnīcā, pagrieza galvu. Taču šoreiz Džons noskūpstīja viņas lūpas.

## OTRĀ DAĻA SUDRABA KAROTE

Bet ak, cik ērkšķains mūsu ceļš!

Viljams Šekspīrs («Ziemas pasaka»)

## PIRMĀ DAĻA

..

## I ārzemnieks

Jaunais vīrietis, kas 1924. gada septembra beigās izkāpa no taksometra Sautskvērā, Vestminsterā, tik maz atgādināja amerikāni, ka šoferis mirkli vilcinājās, iekams uzprasīja divkāršu maksu par vedumu. Jauneklis noraidīja viņa prasību bez jebkādas vilcināšanās.

— Vai jūs esat lasīt nepratējs? — viņš mierīgi vaicāja. — Skatieties pats — četri šiliņi.

To pateicis, viņš uzgrieza muguru un pievērsās namam, pie kura taksometrs bija piestājies. Šis pirmais angļu privātais nams, kurā viņam vajadzēja ieiet, iedvesa jauneklim zināmu nedrošību, it kā viņam nupat būtu jāatklāj kāds ģimenes noslēpums. Salīdzinājis numuru uz aploksnes ar vara plāksnītē iegravēto, viņš nomurmināja: — Pareizi ir, — un piezvanīja.

Gaidīdams, kamēr atdarīs durvis, viņš ievēroja dziļo klusumu, ko pārtrauca pulkstenis, nosizdams četri, kas izklausījās it kā paša Laika balss. Pēdējam sitienam nodunot, durvis pavērās un kāds vīrs, gandrīz vai plikpauris, palūkojās ārā:

— Ko vēlaties, ser?

Jaunais vīrietis noņēma mīksto platmali, atsegdams tumšmataino galvu.

—       Vai te dzīvo misis Monta?

—       Tieši tā, ser.

—       Lūdzu, nododiet viņai manu vizītkarti un šo vēstuli!

— «Misters Frensis Vilmots, Neizbija, D. K.». Esiet tik laipni, uzgaidiet šeit, ser!

Izvadīts cauri vestibilam un ievests istabā pa labi, Frensis Vilmots pēkšņi sadzirdēja čaboņu uz grīdas, un tūliņ kādi zobi iecirtās viņam stilbā.

— Dendij! — iesaucās plikpauris. — Ak tu velnēns! Zināt, ser, šis suns ir neganti nejauks pret svešiem. Vai būsi rāms! Kādai lēdijai viņš reiz pārplēsa zeķi.

Frensis Vilmots ar interesi paskatījās uz deviņas collas augsto un tikpat plato sudrabpelēko suni, kurš lūkojās uz viņu spožām acīm, atviezis nevainojamos zobus.

— Tas ir bērna dēļ, ser, — plikpauris paskaidroja, norādot uz kaut ko līdzīgu omulīgai ligzdiņai neiekurtā kamīna priekšā uz grīdas. — Dendijs vienmēr brūk virsū cilvēkiem, kad viņš viens pie bērna. Bet nu viņš dabūjis apostīt jūsu bikses, un jūs varat būt mierīgs. Bērnu gan labāk neaiztieciet. Misis Monta nupat kā bija te; es uznesīšu viņai jūsu karti.

Frensis Vilmots apsēdās uz dīvāniņa istabas vidū, bet suns nogulās starp viņu un bērnu.

Tā sēdēdams, jauneklis vērīgi aplūkoja istabu. Tās sienas bija apšūtas ar blāvi zeltainiem paneļiem, griesti sudrabainā tonī. Vienā telpas galā stāvēja mazs, zeltīts klavihords — klavieru atēna. Pie griestiem dzirkstīja kristāla lustras; gleznās, kas rotāja sienas, bija attēloti ziedi un jauna lēdija vizošu kaklu, kura šūpoja svārkus un zeltītas kurpītes. Portjeru audumā vijās zelts un sudrabs. Sudrabainais paklājs bija brīnišķīgi mīksts zem kājām, mēbeles bija no apzeltīta koka.

Jaunajam vīrietim pēkšņi uzmācās ilgas pēc mājām. Šķita, viņš atkal atrodas Dienvidkarolīnā, iesarkanās upes vientuļajā krastā, veca, koloniju stilā celta nama viesistabā. Viņš atkal redzēja ģīmetni, kas attēloja vectēvu, Frensi Vilmotu, karaliskā karaspēka majoru neatkarības karā, tērpušos sarkanos svārkos ar augstu apkakli. Visi allaž mēdza sacīt, ka vectēvs līdzinoties tam jauneklim, ko Frensis redzēja ik rītu skūdamies: gludi, tumši mati, kas aizsedz deniņus labajā pusē, šaurs deguns un lūpas, šaura, tumša roka uz zobena roktura vai bārdas naža, šauro, tumšo acu ciešais skatiens. Frensis atcerējās nēģerus, kas strādā kokvilnas tīrumos žilbinošā saulē, kādu viņš nav vairs redzējis, kopš atbraucis uz šejieni; domās viņš staigāja ar savu seteru gar purva malu, kur Floridas sūnas nokarājas kā vītnes no slaidiem, skumjiem kokiem. Viņš domāja par Vilmotu dzimtmuižu, kas bija stipri cietusi pilsoņu kara laikā; viņš nezināja, vai atjaunot to vai pārdot kādam jenkijam, kas meklē ārpilsētas atpūtas vietu, kur ērti ierasties no Čarlstonas, un kas pārtaisīs to līdz nepazīšanai. Tagad tur tik vientulīgi, kopš Anna apprecējās ar jauno angli — Džonu Forsaitu un aizbrauca uz ziemeļiem, uz «Dienvidu Priedēm». Un viņš domāja par savu māsu, melnīgsnēju, bālu, možu, ņipru «kā zivtiņa ūdenī». Jā, šī istaba iedvesa ilgas pēc mājām. Tā bija tik lieliska, tādu viņš savu mūžu nebija redzējis, — saskaņu traucēja vienīgi suns, kas nu bija atgulies uz sāniem; tas bija tik resns, ka tā ķepas slējās gaisā, nesniegdamās līdz grīdai. Frensis pusbalsī noteica:

—      Tā ir skaistākā telpa, kādu jebkad esmu redzējis!

—      Cik patīkami noklausīties tādu atzinumu!

Durvīs stāvēja jauna sieviete ar cirtainiem kastaņkrāsas matiem, blāvu seju, smaidošām lūpām, īsu, taisnu degunu un ļoti baltiem plakstiem ar garām, tumšām skropstām, kas aizēnoja tumšbrūnas acis. Viņa pienāca tuvāk un pastiepa roku.

Frensis Vilmots noliecās pār to un nopietni jautāja:

— Misis Monta?

— Tātad Džons apprecējis jūsu māsu? Vai viņa ir skaista?

—      Ir gan.

—      Ļoti skaista?

—      Patiešām.

—      Ceru, ka mazulis neļāva jums garlaikoties.

—      Viņš jau labi paaudzies.

— Neko nevar sacīt. Dzirdēju, ka Dendijs esot jums iekodis.

— Liekas, pat āda nav pušu.

— Un jūs pat neapskatījāties? Suns gan ir pilnīgi vesels. Apsēdieties un pastāstiet man par savu māsu un Džonu! Vai tās ir laulības aiz mīlestības?

Frensis Vilmots apsēdās.

— Noteikti. Džons ir patīkams jauneklis un Anna . .. Viņš izdzirdēja nopūtu.

— Man liels prieks. Viņš raksta savā vēstulē, ka esot neizsakāmi laimīgs. Jums jāapmetas pie mums. Te jūs varat justies pilnīgi brīvi. Uzskatiet šo namu par hoteli.

Jaunā cilvēka tumšajās acīs iezaigojās smaids.

— Jūs esat ļoti laipna! Es taču pirmo reizi esmu Eiropā. Karš beidzās pārāk ātri.

Flēra izcēla mazuli no ligzdiņas.

—      Šis radījums nekož. Redziet — divi zobi gan ir, bet tie nevienam nedara pāri vai ne?

—      Kā viņu sauc?

—      Kits — pilnajā vārdā Kristofers. Par šo vārdu mēs laimīgā kārtā vienojāmies. Tūliņ ieradīsies Maikls, mans vīrs. Viņš ir parlamenta loceklis. Pirmā sēde būs gan tikai pirmdien, — zināms, atkal Īrijas jautājums. Tāpēc mums vajadzēja vakar atgriezties no Itālijas. Brīnišķīga zeme, to jums vajag redzēt.

—      Piedodiet, — vai tas ir parlamenta pulkstenis, kas tik skaļi sit?

—      Jā, Lielais Bens. Tas liek viņiem domāt par laiku. Maikls izsakās, ka parlaments esot vislabākā bremze progresam. Jādomā, šis gads būs visai interesants, jo mums pirmo reizi ir leiboristu valdība. Vai nav aizkustinoši, kā suns apsargā manu mazuli. Un kas šim sunim par drausmīgiem žokļiem!

—      Kas tā par šķirni?

—      Dendiji-dinmonti. Agrāk mums bija ķīniešu sunītis. Tā bija šausmīga traģēdija. Viņš vienmēr dzinās pakal kaķiem un reiz saķīvējās ar kareivīgu runci, kas viņam izskrāpēja abas acis . . . Sunītis kļuva akls un vajadzēja .. .

Jauneklis pēkšņi pamanīja viņas acīs asaras. Viņš klusu nopūtās un līdzjūtīgi noteica: —: Ļoti bēdīgi.

—      Man vajadzēja pilnīgi pārveidot šo istabu. Agrāk tā bija ķīniešu stilā, bet tik ļoti atgādināja Ting-a-lingu. . .

—      Toties šis sunītis nokodīs jebkuru kaķi.

— Par laimi, viņš audzis kopā ar kaķēniem. Mums viņš iepatikās līko ķepu dēļ — tās tik izliektas, ka viņš nevar paskriet un ar pūlēm tiek līdzi bērna ratiņiem. Den, parādi ķepas!

Dendijs pacēla galvu un noraidoši ierūcās.

— Briesmīgi stūrgalvīgs. Sakiet, — vai Džons nav pārmainījies? Vai viņš vēl atgādina angli?

Jaunais cilvēks nojauta, ka beidzot viņa ierunājas par kaut ko tādu, kas viņu patiesi interesē.

—      Atgādina gan, bet viņš ir lāga puisis.

—      Un viņa māte? Kādreiz viņa bija skaistule.

—      Viņa arī vēl šodien tāda pati.

—      Droši vien. Jādomā, nosirmojusi?

—      Jā gan. Vai jums viņa nepatīk?

—      Ceru, ka viņa nav greizsirdīga uz jūsu māsu.

—      Šķiet, ka jūs esat netaisna.

—      Laikam gan tā būs.

Viņa sēdēja klusēdama ar bērnu klēpī, viņas seja bija skarba. Un jaunais vīrietis, noģizdams, ka namamātes domas kavējas kaut kur tālu, piecēlās.

— Kad rakstīsiet Džonam, — viņa pēkšņi ierunājās, — sakiet, ka esmu ārkārtīgi priecīga un vēlu viņam daudz laimes. Es pati nerakstīšu. Vai varu saukt jūs par Frensi?

Frensis Vilmots palocījās.

—      Būšu ļoti laimīgs, godātā!

—      Jā, bet jums vajag saukt mani par Flēru. Mēs taču tagad esam radinieki.

Jauneklis pasmaidīja un it kā nogaršoja šo vārdu:

— Flēra! Skaists vārds!

— Līdzko atgriezīsieties, jūsu istaba būs kārtībā. Protams, jums būs pašam sava vannas istaba.

Viņš pieskārās izstieptajai rokai ar lūpām.

— Brīnišķīgi! — viņš sacīja. — Un es jau sāku ilgoties pēc mājām; man te trūkst saules.

Durvīs viņš atskatījās. Flēra bija nolikusi bērnu atpakaļ ligzdiņā un domīgi vērās tālumā.

## II pārmaiņas

Tā nebija suņa nāve vien, kas ierosināja Flēru pārveidot ķīniešu istabu. Viņas divdesmit otrās dzimšanas dienas vakarā Maikls, pārnācis mājās, paziņoja:

—      Zini, mazā, es pārvilku svītru izdevēja darbam. Vecais Denbijs vienmēr grib paturēt virsroku; tur nekāda karjera nav cerama.

—      Ai, Maikl! Tu nogarlaikosies līdz nāvei.

—      Es ietikšu parlamentā. Tas nav nekas sarežģīts, un atalgojums ir apmēram tas pats.

Viņš bija tā runājis jokodamies. Pēc sešām dienām noskaidrojās, ka Flēra bija uztvērusi to nopietni.

—      Tev pilnīga taisnība, Maikl. Tāda nodarbošanās tev ir vispiemērotākā. Tev ir idejas.

—      Tās ir patapinātas.

—      Un runātāja dāvanas. Turklāt parlaments mums tik parocīgi tuvu.

—      Tas daudz maksās, Flēra.

—      Jā, es runāju ar tēvu. Tas ir jocīgi — līdz šim nevienam Forsaitam nav bijis saskares ar parlamentu. Taču tēvs domā, ka man tas nākšot par labu un baroneti tikai tam vien noderot.

—      Diemžēl vispirms jātiek ievēlētam.

—      Es apspriedos arī ar tavu tēvu. Viņš parunās ar vienu otru. Parlamentā vajadzīgi jauni ļaudis.

—      Tā! Bet kādi ir mani politiskie uzskati?

—      To tev vajadzētu zināt, dārgais, — trīsdesmit gadu vecumā!

Es neesmu liberālis. Bet vai es esmu leiborists vai torijs?

— To tev vēl būs laika izdomāt līdz vēlēšanām! Nākamajā dienā, kad Maikls skuvās un Flēra atradās vannā, viņš mazliet iegrieza vaigā un sacīja:

—      Zemkopība un bezdarbs — par tiem es interesējos no tiesas. Es esmu fogartists.

—      Kas?

—      Tu taču lasīji vecā sera Džeimsa Fogarta grāmatu.

—      Nē.

—      Vismaz tu tā sacīji.

—      Visi tā runāja.

—      Vienalga — viņš domā par nākotni, par 1944. gadu, un pieskaņo tam savu programu. Drošība pret uzbrukumiem no gaisa, zemkopības attīstība, bērnu emigrācija; pieprasījumu un piedāvājumu noregulēšana karalistes robežās; darīt galu mūsu zaudējumiem Eiropā; paciest slikto tagadni labākas nākotnes dēļ. Īstenībā viņa mācību uzskata par ļoti nepopulāru un pat par neiespējamu.

—      Šos uzskatus tu vari paturēt savā ziņā, kamēr tiksi ievēlēts. Tev būs jākandidē toriju sarakstā.

—      Cik tu izskaties jauka!

—      Kad tiksi ievēlēts, varēsi katram paziņot par saviem uzskatiem. Tad tev būs redzams stāvoklis jau pašā sākumā.

—      Plāns nav slikts! — Maikls nomurmināja.

—      Un tad tu varēsi ieviest šo — fogartismu. Autors taču nav vājprātīgs?

—      Nē, tikai pārāk prātīgs, kas galu galā ir viens un tas pats. Redzi, darba alga mums ir augstāka nekā jebkurā citā valstī, izņemot Ameriku un domīnijas, un pazemināšana nav paredzama. Mēs ejam kopsolī ar jaunajām zemēm. Fogarts prasa, lai visiem spēkiem ražojam paši sev pārtiku un lai izsūtām pilsētnieku bērnus, pirms tie nav samaitāti, no Anglijas uz kolonijām, kamēr koloniju pieprasījums pēc metropoles precēm nebūs vienlīdzīgs ar mūsu piedāvājumu. Protams, projekts var palikt pilnīgi iluzors, ja visas karalistes valdības nerīkosies vienprātīgi.

—      Izklausās diezgan pieņemami.

—      Kā tu zini, mēs izdevām Fogarta grāmatu, bet uz viņa paša rēķina. Vecais stāsta par to, ka «ticība pārstata kalnus». Ticība viņam noteikti ir, bet kalni viss nedomā kustēties. Flēra piecēlās.

— Nolemts! — viņa sacīja. — Tavs tēvs teica, ka varēšot tevi iedabūt ar toriju sarakstu starpniecību, un savus uzskatus pagaidām paturi sev. Tu iekarosi simpātijas, Maikl.

— Pateicos, dārgumiņ! Es palīdzēšu tev noslaucīties. Flēra tomēr pārveidoja savu ķīniešu istabu tikai tad, kad Maiklam bija nodrošināta vieta parlamentā kā tāda apgabala pārstāvim, kur vēlētāji, acīm redzot, interesējās par zemkopību. Viņa izraudzījās kaut ko vidēju starp brāļu Ādamu un Luija XV stilu. Maikls dēvēja pārveidoto istabu par «bimetālisko salonu» un pārvietoja «Balto pērtiķi» uz savu kabinetu. Viņam likās, ka šā radījuma pesimisms nesaskan ar politiska darbinieka karjeru.

Flēra atklāja savu «salonu» ar viesībām februārī. Pēc liberāļu sakāves «sabiedrības centra» zvaigzne bija norietējusi un ar lēdijas Elisonas politiski juridisko grupu neviens vairs nerēķinājās. Kalnup gāja vienkāršāki ļaudis. Trešdienu vakaros bija pārsvarā jaunākā paaudze, no vecākās bija tikai Flēras vīratēvs, divi mazsvarīgi sūtņi un Pīvensijs Blaits, «Priekšposteņa» izdevējs. Blaits bija slaids, bārdains vīrietis ar pelēkām, iekaisušām acīm; šim cilvēkam bija tik maz kopīga ar viņa literāro stilu, ka viņu vienmēr noturēja par kāda koloniju kabineta premjerministru. Viņam bija lielas zināšanas tādos jautājumos, par kuriem maz interesējās. «Ko Blaits domā šodien, to konservatīvo partija nedomās vēl rīt,» — tā par viņu mēdza izteikties. Viņš runāja pusbalsī un pastāvīgi lietoja trešo personu.

«Cilvēki staigā apkārt pa sapņiem un pamodīsies kaili,» — tā viņš izsacījās par valsts pašreizējo stāvokli.

Dedzīgs sera Džeimsa Fogarta grāmatas piekritējs, kuru viņš dēvēja par «akla ercenģeļa šedevru», Blaits bija kaislīgs klavihorda spēles cienītājs un neatvietojams Flēras «salonā».

Pārvilkusi svītru poēzijai un modernajai mūzikai, Siblijam Svonam, Volteram Neizingam un Hugo Solstisam, Flēra guva iespēju veltīt laiku dēlam — vienpadsmitajam baronetam. Dēls viņai iemiesoja vienīgo reālību. Lai Maikls tic teorijai, kas īstenosies pēc viņa nāves, lai leiboristi cer iekarot valsti, — Flērai 1944. gads svarīgs tikai tāpēc, ka vienpadsmitais baronets tad būs pilngadīgs. Protams, Anglijai jābūt stiprai un bagātai, bet tikai tāpēc, lai Kits tanī labi justos, — tas ir svarīgāk par visām parlamenta ieteiktajām un nerealizējamām reformām. Visi tie nami, ko viņi dziras celt, ir ļoti labi, tikai bez sevišķas nozīmes, jo Kits mantos Lipinghollas muižu un namu Vestminsterā, Sautskvera. Zināms, šādus ciniskus apsvērumus Flēra neizsacīja skaļi un pat neapzinājās, ka tā domā. Vārdos viņa bez ierunām zemojās lielā dieva Progresa priekšā.

Tolaik visus neatkarīgi no partijām nodarbināja vispasaules miera, veselības aizsardzības, darba sagādes un bezdarba izbeigšanas problēmas, un Flēra neatpalika no modes, taču drīzāk instinkts nekā Maikls vai sers Džeimss Fogarts mācīja viņai, ka vecais lozungs, kas atradās visu partiju programmu pamatos, — «Lai vilki paēduši un kazas dzīvas» nemaz nav tik pārāk gudrs. Kamēr Kitam ir ko ēst, tikmēr par citiem nav jārūpējas, kaut gan, protams, jāizliekas, ka šie «citi» viņu arī interesē. Flēra laidelējās pa savu «salonu», bija tik jauka un laipna, un visi jūsmoja par viņas grāciju, saprātu un jūtīgumu. Nereti viņa apmeklēja arī palātas sēdes, izklaidīgi klausījās runās un ar septīto prātu (ja labāko aprindu sievietēm to bija seši, tad Flērai noteikti septiņi) uztvēra to, kas varēja piešķirt spožumu viņas «salonam»: atzīmēja valdības barometra celšanos un krišanu, pētīja politiskos štampus un lozungus un, galvenais, cilvēkus, cilvēku, kas slēpjas katrā parlamenta loceklī. Viņa vēroja Maikla karjeru kā gādīga krustmāte, kas iedāvinājusi savam krustbērnam zilā safjānā iesietu lūgšanu grāmatu cerībā, ka reiz viņš atcerēsies pair tās eksistenci. Kaut gan Maikls neiztrūkstoši apmeklēja palātas sēdes visu pavasari un vasaru, tomēr ne reizi neatvēra muti. Flēra izturējās atzinīgi pret šo klusēšanu un, noklausīdamās Maikla spriedelējumus par fogartismu, palīdzēja vīram noskaidrot viņa politiskos uzskatus. Ja vien fogartisms ir drošs līdzeklis pret bezdarbu, kā apgalvoja Maikls, tad arī viņa ir fogartiste; veselais saprāts sacīja viņai, ka šī nacionālā kaite ir vienīgās reālās briesmas, kas var draudēt Kitam. Likvidējiet bezdarbu, un nevienam nebūs laika celt tračus! Flēras kritiskās piezīmes bieži vien bija lietišķas:

— Manu dārgo zēn, vai kaut viena zeme upurēs tagadni nākotnes labā? Vai tu patiešām domā, ka uz laukiem labāk dzīvot nekā pilsētā? Vai tu būtu ar mieru sūtīt Kitu četrpadsmit gadu vecumā sazin uz kādu pasaules malu? Vai tu domā, ka pilsētnieki tev piekritīs?

Šādu jautājumu saērcināts, Maikls turējās pretī tik neatlaidīgi un daiļrunīgi, ka Flēra vairs nešaubījās par viņa panākumiem. Viņš taisīs karjeru kā vecais sers Džailss Snorhems, ko drīz iecels par Anglijas pēru, jo viņš visu mūžu nēsājis zemas platmales un sludinājis atgriešanos pie kabrioletiem. Platmales, ziedi pogcaurumā, monokļi — Flēra pastāvīgi pārcilāja prātā šos atribūtus, kas var palīdzēt politiskai karjerai.

— Vienkārši stikli nav kaitīgi redzei, Maikl, un monoklis piesaista klausītāju skatienus.

— Mīļais bērns, tēvam tas nav atnesis nekāda labuma; šaubos, vai ar tā palīdzību viņš būtu pārdevis kaut trīs no savām grāmatām. Nē! Ja tikšu uz priekšu, tad vienīgi ar daiļrunību.

Taču Flēra ieteica viņam klusēt un nogaidīt.

— Būs slikti, Maikl, ja tu cietīsi neveiksmi pašā sākumā. Leiboristi nenoturēsies visu šo gadu.

— Kāpēc?

— Viņiem galva jau apskurbusi, viņi nemāk savaldīties. Viņus tikai cieš — un tādiem jācenšas būt laipniem, citādi viņus vairs necietīs. Un, kad viņi aizies, nāks toriji un droši vien uz ilgu laiku. Tavā rīcībā būs vairāki gadi, lai izdarītu savus ekscentriskos izlēcienus, kamēr atkal atgriezīsies leiboristi. Tagad padomā par to, kā noturēt savu vēlētāju simpātijas. Manuprāt, tas ir aplami — aizmirst savus vēlētājus.

Tovasar Maikls pavadīja gandrīz visus vīkendus Midbekinghemā, karojot par vēlētāju simpātijām, bet Flēra ar vienpadsmito baronetu pie tēva Meiplderhemā.

Nokratījis no kājām Londonas pīšļus pēc notikuma ar Eldersonu, Soumss pieķērās dzīvei uz laukiem ar Forsaitiem neparastu aizrautību. Viņš bija nopircis pļavas viņpus upes un iegādājies Džersijas govis. Viņš nedomāja nodarboties ar lauksaimniecību vai līdzīgiem niekiem, taču viņam patika celties pāri upei, lai noskatītos govju slaukšanā. Viņš bija ierīkojis arī krietni daudz lecekšu un audzināja melones. Anglijas melone pārspēja visas citas, un dzīve ar francūzieti sievu aizvien vairāk ietekmēja viņu uz pašaudzētu produktu patēriņu. Kad Maiklu ievēlēja parlamentā, Flēra aizsūtīja tēvam sera Džeimsa Fogarta grāmatu «Anglijas bīstamais stāvoklis». Saņēmis dāvanu, viņš jautāja Anetei:

— Nesaprotu, ko Flēra domā, atsūtīdama tik biezu grāmatu. Ko es darīšu ar to?

— Tev tā jāizlasa, Soums.

Soumss nospurcās, lapodams grāmatu:

— Es nemaz nesaprotu, par ko viņš tur raksta.

— Tad es to pārdošu labdarības loterijā, Soums. Tā noderēs tiem, kas prot lasīt angliski.

Kopš tās dienas Soumss, pats nemaz neapzinādamies, sāka lasīt grāmatu. Viņam tā likās dīvaina, jo autors daudziem pamatīgi sadeva. It sevišķi Soumsam iepatikās nodaļa, kur autors nosodīja strādniekus, kuri nevēlas šķirties no saviem pieaugušajiem bērniem. Soumss bija apceļojis tikai Eiropu, un viņam bija diezgan neskaidrs priekšstats par tādām zemēm kā Dienvidāfrika, Austrālija, Kanāda un Jaunzēlande, bet vecais Fogarts, acīm redzot, bijis visur un zina, ko runā. Tas, ko viņš rakstīja par šo zemju attīstību, skanēja tīri prātīgi. Bērni, kas izceļo uz turieni, tūliņ pieņemas svarā un tiek pie privātīpašuma tādā vecumā, kad Anglijā viņi joprojām vēl iznēsātu saiņus, slaistītos pa ielām un pārkvalificētos bezdarbniekos vai komunistos. Sūtīt tos ārā no Anglijas! Šai idejā bija kaut kas pievilcīgs tādam, kas pats bija anglis no galvas līdz kājām. Soumss piekrita arī tam, ka Anglijai jāapgādājas pašai ar savu pārtiku un jānodrošinās pret uzbrukumiem no gaisa. Bet tad pamazām Soumsā uzkrājās netīksme pret autoru. Īsta Jeremijas gaudu dziesma! Soumss paziņoja Flērai, ka grāmatā neesot nekā realizējama, autors ceļot gaisa pilis. Ko par šo grāmatu sacījis Vecais Monts?

— Viņš negrib to lasīt; viņš sacīja, ka personiski pazīstot veco Fogartu.

— Hm! — Soumss noteica. — Tādā gadījumā es nebrīnītos, ja grāmatā izrādītos šis tas pieņemams. — Šis cāļagalva baronets taču bija pārāk vecmodīgs! — Lai nu kā, bet skaidrs, ka Maikls novērsies no leiboristiem.

— Maikls domā, ka fogartisms kļūšot par leiboristu partijas politiku, līdzko leiboristi izpratīšot tā būtību.

— Kā tad tā?

—      Viņš domā, ka fogartisms palīdzēšot leiboristiem vairāk nekā jebkuram citam. Viņam šķiet, ka viens otrs līderis jau sākot sliekties uz to pusi un ar laiku tiem pievienošoties arī citi.

—      Ja tā, — Soumss sacīja, — tad līdz pašiem leiboristu partijas pamatiem šis fogartisms nekad nenokļūs. — Dažus mirkļus viņš nosēdēja kā transā. Vai viņš bija pateicis ko dziļdomīgu vai ne?

Soumsam bija bezgala patīkami, ka Flēra ar vienpadsmito baronetu pavada vīkendus pie viņa. Sākumā viņš bija juties zināmā mērā vīlies, ka mazbērns nav meitene, jo vienpadsmitais baronets šķitās neatņemams Montu īpašums, taču pēc dažiem mēnešiem sāka interesēties par «amizanto knauķi» un centās paturēt to ilgāk Meiplderhemā, tālāk no Lipinghollas. Protams, dažreiz Soumsu kaitināja sieviešu pārāk lielā noņemšanās ar mazuli — tāda mātes instinkta izpausme viņam likās esam nevietā. Anete bija tā izturējusies pret Flēru; Flēra tā izturējās pret Kitu. Laikam tā izpaudās franču asinis! Soumss nevarēja atcerēties, ka viņa māte būtu pievērsusi viņam tādu uzmanību; viņš gan vispār nekā neatcerējās no tā laika, kad bija gadu vecs. Kad m-me Lamota, Anete un Flēra veltīja visu vērību viņa mazdēlam, kad šīs triju paaudžu pārstāves tā jūsmoja par šo tumīgo miesas piku, viņš devās makšķerēt, lai arī zināja, ka noķertās zivis neviens neēdīs.

Kad viņš pabeidza lasīt sera Džeimsa Fogarta grāmatu, bija jau pagājusi nepatīkamā 1924. gada vasara un iestājies vēl nepatīkamākais septembris. Tā arī nepienāca zeltainās rudens dienas, starodamas cauri rīta miglai, kura iekarinājusi rasas pērlīšu zvaigznes ik zirnekļa tīklā, kas stiepjas gar vārtiem. Lija lietus, ūdens upē bija pacēlies tik neparasti augsti, ka avīzes likās neparasti tukšas — burtiski neviena vārda par sausumu; tās pamazām pildījās ar ziņojumiem par šo «visslapjāko vasaru kopš trīsdesmit gadiem». Upe, rāma un zaļgana no ūdenszālēm un koku atspīdumiem, gausi plūda starp Soumsa piemirkušo dārzu un piemirkušajām pļavām. Sēņu nebija, kazenes bija ūdeņainas. Soumsam bija paradums ik gadu apēst pa ogai; pēc to garšas varēja noteikt, kāds bijis gads. Parādījās daudz sūnu un ķērpju. Taču, par spīti visam, Soumss jutās labā omā. Leiboristu partija jau vairākus mēnešus atradās pie varas, un padebeši bija tikai mazliet vien sabiezējuši. Leiboristu nākšana pie varas piespieda Soumsu pievērst uzmanību politikai un pravietot pie brokastgalda. Pravietojumi mainījās atkarībā no avīžu ziņām, un, tā kā Soumss parasti aizmirsa tos, kas nepiepildījās, tad vienmēr varēja aizrādīt Anetei: — Vai es tev neteicu, ka tā būs? — Taču Anete neinteresējās par politiku, «aizņemta, kā visas sievietes, ar labdarības loterijām, ievārījumu gatavošanu, braukāšanu apkārt, iepirkšanos Londonā un piknikiem»; kaut viņa pieņēmās miesās, tomēr aizvien vēl izskatījās ļoti skaista.

Džeks Kardigans, māsasmeitas Imodžinas vīrs, iedāvināja Soumsam sešdesmit devītajā dzimšanas dienā golfa nūjas. Tas Soumsu ārkārtīgi samulsināja. Ko lai viņš ar tām dara? Anete savā francūzietes attapībā, kas Soumsu allaž kaitināja, ieteica sākt spēlēt golfu. Cik netaktiski no viņas puses! Soumsa vecumā! Un beidzot kādā maija vīkendā ieradās pats Kardigans ar Imodžinu un ar spēcīgu nūjas sitienu pārtrieca bumbu pāri upei.

—      Deru uz kasti cigāru, tēvoci Soums, ka jūs līdz mūsu aizbraukšanai, pirmdien, neiemācīsieties to izdarīt.

—      Es nesmēķēju un ar derībām nenodarbojos, — Soumss atteica.

—      Pēdējais laiks sākt nodarboties tiklab ar vienu, kā ar otru. Paklau, rīt es jūs pamācīšu spēlēt golfu!

— Blēņas! — Soumss atvairiījās.

Bet tovakar viņš savā istabā, ietērpies pidžamā, plātījās ar rokām, atdarinādams Džeku Kardiganu. Otrā dienā viņš pierunāja sievietes braukt vizināties un paņemt brokastis līdzi; viņam negribējās, ka par viņu smīn. Reti gan viņš bija pārdzīvojis tik nepatīkamas stundas kā todien. Viņa īgnums sasniedza kalngalus, kad beidzot izdevās trāpīt bumbai un tā iekritaupē pie paša krasta. otrā rītā viņam mugura bija galīgi stīva, un Anetei vajadzēja viņu masēt, kamēr viņš uzsauca:

— Uzmanīgāk! Tu man noberzīsi ādu!

Tomēr inde jau bija asinīs. Nomīdījis vēl labu gabalu sava maura, Soumss iestājās tuvākajā golfa klubā un ik dienas pēc brokastīm dzenāja bumbu pa pļaviņu; kāds mazszēns staigāja līdzi, uzmeklēdams bumbu. Soumss trenējās ar viņam raksturīgo neatlaidību. Jūlija vidū viņš jau bija ieguvis zināmu prasmi un sāka iegalvot Anetei, ka tāds sports arī viņai nākšot tikai par labu un neļaušot pieņemties svarā.

—Merci,Soums, — viņa mēdza atbildēt. — Es nemaz nevēlos līdzināties angļu daiļavām, plakanām kā dēlis ir no priekšas, ir no mugurpuses.

Anete bija reakcionāra, «kā visa viņas nācija», un Soumss, slepenībā juzdams simpātijas pret apaļīgām formām, nedomāja pārāk uzspiesties. Viņš atklāja, ka golfs labvēlīgi ietekmē viņa aknas un omu. Vaigos parādījās sārtums. Pēc pirmās partijas ar Džeku Kardiganu, kurš deva viņam trīs sitienus priekšā uz katru bedrīti un uzveica viņu pilnīgi, viņš saņēma pārsteidzošu sūtījumu — cigāru kasti! Kas šim Džekam ienācis prātā?! Soumss to atklāja tikai pēc vairākām dienām, kad, sēžot gleznu galerijā pie loga, noprata, ka cigārs iekļuvis viņam mutē. Dīvaini, ka galva nemaz nereiba. Izjūta bija gandrīz tāda pati kā tolaik, kad viņš nodarbojās ar «Kuē sistēmu», kas tagad jau izgājusi no modes; māsa Vinifreda stāstīja, ka sazin kāds amerikānis esot atradis īsāku ceļu uz laimi. Pavīdēja aizdomas, ka ģimene sazvērestībā ar Džeku Kardigaņu, un tāpēc Soumss nolēma smēķēt tikai šeit, gleznu galerijā; tā cigāri ieguva slepena netikuma aromātu. Viņš atjaunoja krājumus slepus. Tikai tad, kad noskaidrojās, ka Anete, Flēra un pārējie jau nedēļām ilgi zina par notiekošo, viņš atļāvās pārkāpt savus noteikumus un atklāti paziņoja, ka mūsdienu ļaunums esot papirosi, nevis cigāri.

— Mans dārgais, — Vinifreda sastopoties sacīja, — tu esi tā pārvērties, ka tevi pazīt nevar!

Soumss neticīgi sarauca uzacis. Viņš pats nemanīja nekādu pārmaiņu.

Šis Kardigans ir ērmīgs radījums, — viņš teica.

Es ēdīšu pusdienas pie Flēras un palikšu tur pa nakti; viņi atgriezušies no Itālijas. Pirmdien palātas sēde.

—    Jā, — Vinifreda sacīja, — dīvaini gan — noturēt sēdes vasaras brīvlaikā!

—    Īrija! — dziļdomīgi noteica Soumss. — Atkal vecie niķi!

Tā tas ir bijis, tā tas būs!

## III MAIKLS «IZDARA IZLŪKOŠANU»

Maikls pārbrauca no Itālijas alku pilns «ķerties pie darba», kā tas parasti notiek ar cilvēkiem pēc dienvidos pavadīta brīvlaika. Uzaudzis laukos, aizvien vēl dziļi ieinteresēts par bezdarba problēmu un uzskatīdams fogartismu par tās atrisināšanas līdzekli, viņš nebija aizrāvies ne ar vienu citu parlamentā apspriežamo jautājumu. Viņš juta, ka ēd valsts sūri grūti iegūto maizi un neko neatmaksā par to. Turklāt viņš kāroja noskaidrot, kādu pozīciju īstenībā ieņem un vai ilgi varēs tanī turēties.

Iznācis todien no palātas, kur bija iepazinies ar uzkrājušos korespondenci, viņš juta tieksmi, ar Vecā Forsaita vārdiem runājot, «izdarīt izlūkošanu», lai noskaidrotu pats savu pozīciju. Viņš devās pie Pīvensija Blaita, uz pašpaļāvīgā nedēļas žurnāla «Priekšpostenis» redakciju. Iededzis Itālijas saulē, novājējis no Itālijas uztura, viņš soļoja naski un domāja par daudz ko. Nonācis krastmalā, kur kokos sēdēja bezdarbnieki putni un laikam arī skaidroja, kādu pozīciju ieņem un vai ilgi to vēl ieņems, viņš izvilka no kabatas vēstuli un vēlreiz pārlasīja to:

Sepersrouva 12, Kemdentaunā. Godātais ser!

Tā kā Jūsu vārds tikai nesen ievietots krājumā «Es viņu pazīstu», tad domāju, ka spēsiet just līdzi cietējiem. Esmu dzimusi austriete, pirms vienpadsmit gadiem apprecēju vācieti. Viņš darbojās par aktieri Anglijas teātros, jo viņa vecāki, kuri nav vairs starp dzīvajiem, bija atveduši viņu uz šejieni agrā bērnībā. Viņš bija internēts, un tas sadragāja viņa veselību. Viņam ir tik stipra neirastēnija, ka viņš nav spējīgs neko strādāt. Pirms kara viņam vienmēr bija darbs un mēs dzīvojām pārticībā, bet daļu naudas es iztērēju kara laikā, kad paliku viena ar bērnu, pārējo konfiscēja un atmaksāja tikai sīkumus, jo mēs neesam angļi. Viss saņemtais aizgāja parādu nomaksai, ārstam un mūsu bērna apbedīšanai, jo viņš, par laimi, nomira. Kaut gan es viņu ļoti mīlēju, bērns nevar tā dzīvot, kā dzīvojām mēs. Es pelnos ar šūšanu, nopelnu maz, dažreiz mārciņu nedēļā, dažreiz neko. Visus šos gadus antreprenieri nav ņēmuši manu vīru darbā — viņam dažkārt uznāk krampji, un viņi domā, ka tas aiz dzeršanas, bet ticiet, ser, mums nav naudas viskijam. Mēs nezinām, pie kā griezties un ko darīt. Tad man ienāca prātā, dārgais ser, ka varbūt Jūs palīdzētu mums atdabūt mūsu ietaupījumus; tie ierēdņi jau bija ļoti laipni, bet viņi saka — likums ir likums un tur neko nevar darīt. Vai varbūt Jūs pagādātu manam vīram darbu svaigā gaisā — ārsti saka, tas viņam esot nepieciešams. Braukt uz Vāciju vai Austriju nav nozīmes, jo mūsu dārgie tuvinieki nav starp dzīvajiem. Es zinu, ka tādu kā mēs ir ļoti daudz, tomēr uzdrošinos griezties pie Jums ar lūgumu, ser, jo mēs dzīvojam pusbadā, bet dzīvot mēs gribam, ja vien būtu iespēja. Lūdzu piedot man šo vēstuli un ticēt Jūsu pazemīgajai

Annai Bergfeldei.

«Lai dievs viņiem stāv klāt!» Maikls nodomāja, gan bez sevišķas pārliecības, soļodams zem platānām gar Kleopatras obelisku. Pēc viņa uzskatiem, dievam bija vēl mazāk daļas par nemantīgu ārzemnieku likteni nekā Anglijas bankas direktoram par to, kas notiks ar mārciņu cukura, par ko samaksāts ar daļu no asignācijas mārciņas vērtībā. Dievs neiejauksies kā šķīrējtiesnesis tai sīkajā virmā ūdeņu virsū, kuriem viņš pavēlējis tecēt, kad radījis pasauli. Maikla uztverē dievs bija valdnieks, kurš pats sevi stingri ierobežojis ar savu konstitūciju. Viņš noglabāja vēstuli kabatā. Nabaga cilvēki! Bet tagad Anglijā viens miljons divsimt tūkstošu bezdarbnieku angļu, un pie visa vainīgs tas nolādētais vācu ķeizars ar savu floti! Ja 1899. gadā šim subjektam un viņa bandai nebūtu ienācis prātā sākt cīņu par virskundzību uz jūras, Anglija nebūtu iepinusies ķezā un varbūt vispār nekādas ķezas nebūtu bijis!

Nogājis līdz Templa stacijai, Maikls nogriezās uz «Priekšposteņa» redakcijas pusi. Par šo žurnālu Maikls interesējās jau vairākus gadus. Šķita, ka žurnālam viss zināms, un tas prata modināt lasītājā domas, ka pārējie nezina neko, tāpēc tas likās iespaidīgāks par visiem citiem žurnāliem. Nedodot nevienai partijai priekšroku, žurnāls varēja atbalstīt jebkuru. Nenosliekdamies uz imperiālisma pusi, tas lieliski pārzināja impērijas lietas. Nebūdams literārs žurnāls, tas nepalaida garām gadījumu, kad varēja pamācīt literātus, — par to Maikls bija ar patiku pārliecinājies, strādādams izdevniecībā. Pauzdams godbijību pret baznīcu un likumu, žurnāls prata pa reizei tiem visai izveicīgi ieknābt. Taču vislabāk žurnāls mācēja norādīt īsto vietu politiskajiem darbiniekiem, pie kam šī vieta atradās krietni zemāk par to, ko ieņēma «Priekšpostenis» pats. Turklāt no žurnāla ievadrakstiem plūda apgarotas visziņas «svētais gars», ietverts vienkāršam mirstīgam ne visai saprotamās rindkopās; tieši tas piešķir periodiskam izdevumam īsto svaru.

Maikls, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz, devās augšup un iegāja lielā, četrstūrainā istabā, kur misters Blaits, stāvēdams ar muguru pret durvīm, bikstīja ar lineālu kartē iezīmētā aplītī.

— Tā ir cūcīga karte, — misters Blaits runāja pats ar sevi. — Viscūcīgākā karte, kādu jebkad esmu redzējis.

Maikls nenovaldījās un ieirgojās. Blaits atskatījās: viņa acis bija apaļas, izvalbītas kā epileptiķim, zem acīm maisiņi.

— Hallo! — viņš izaicinoši iesaucās. — Jūs? Koloniju ministrija izdevusi šo karti speciāli tāpēc, lai norādītu labākās vietas ieceļotājiem, bet par Begersfontēnu — pašu labāko vietu — aizmirsusi.

Maikls atsēdās uz galda.

—     Iegriezos apvaicāties, ko jūs domājat par pašreizējo stāvokli. Mana sieva domā, ka leiboristi drīz vien kritīšot.

—     Šī burvīgā, mazā lēdija! — noteica misters Blaits. — Leiboristi pārdzīvos Īrijas jautājumu, viņi pārdzīvos Krievijas jautājumu, viņi veģetēs joprojām. Grūti pateikt, kad viņiem pienāks gals. Iespējams, ka tas notiks februārī, kad apspriedīs budžetu. Kad Krievijas jautājums būs aiz muguras — teiksim novembrī, — jums vajadzēs uzstāties, Mont.

—     Mana pirmā runa biedē mani kā lietuvēns, — Maikls atzinās. — Kā lai es ieviešu dzīvē fogartismu?

—     Ap to laiku jau būs paspējusi nodibināties kaut kādu uzskatu fikcija.

—     Bet vai paši uzskati būs?

—     Nē, — paziņoja misters Blaits.

—     O! — Maikls nopūtās. — Bet kā tad ar tirdzniecības brīvību?

—     Var taču sludināt tirdzniecības brīvību un paaugstināt muitu.

—     Dievs un mamons?

— Anglijā citādi nemaz nevar rīkoties, Mont, ja grib ieviest ko jaunu. Mums taču ir liberāljunionisti, toriji sociālisti un . . .

—     Pārējie hibrīdi, — Maikls mīksti piebilda.

—     Viņi visādi izlocīsies, lamās protekcionismu, kamēr tas negūs virsroku pār tirzniecības brīvību, pēc tam lamās tirzniecības brīvību . . . Fogartisms ir mērķis, nevis līdzeklis; tirdzniecības brīvība un protekcionisms ir līdzekļi, nevis mērķi, kā apgalvo politiķi.

Padzirdējis pieminam politiķus, Maikls nolēca no galda kā grūsts; viņš sāka just simpātijas pret šiem nelaimīgajiem. Pastāvēja uzskats, ka viņi ir vienaldzīgi pret savu dzimteni un nevar paredzēt gaidāmos notikumus. Bet kurš gan miglaino diskusiju laikā var noteikt, kas valstij labs, kas slikts? Maiklam dažreiz šķita, ka pat vecais Fogarts nav uz to spējīgs.

— Zināt, Blait, — viņš iesāka, — mēs, politiķi, nedomājam par nākotni tikai tāpēc, ka tam nav nekādas jēgas. Katrs vēlētājs identificē savu personisko labklājību ar visas valsts labklājību. Savus uzskatus viņš maina tikai tad, kad pašam kurpe sāk spiest. Ja fogartisms nozīmē paaugstināt pārtikas produktu cenas un atņemt strādnieku ģimenēm pelnītspējīgus bērnus cēlu rezultātu vārdā, kuri parādīsies tikai pēc gadiem desmit vai divdesmit, kas tad gribēs aizstāvēt fogartismu?

—    Manu dārgo jaunekli, — Blaits atbildēja, — mūsu uzdevums — atgriezt neticīgos. Pašlaik tredjūniju biedri nicina ārpasauli. Viņi to nekad nav redzējuši. Viņu apvārsni ierobežo viņu kvēpainās ieliņas. Taču vajag tikai izdot piecus miljonus un noorganizēt simttūkstoš strādniekiem izceļošanu uz domīnijām, kad panākumi būs redzami jau pēc pieciem gadiem. Tad strādnieku šķirā pamodīsies drudžainas alkas atrast savu īsto vietu zem saules. Viņu bērnus šī vieta jau gaida. Bet vai var vainot strādniekus patlaban, kad viņi neko nezina par to?

—    Doma nav peļama, — Maikls piekrita, — bet kā uz to skatīsies valdība? Vai varu paņemt šīs kartes? . . . Pie reizes, — viņš piemetināja, iedams uz durvju pusi, — vai jūs zināt, ka arī tagad darbojas biedrības, kas izsūta bērnus uz kolonijām?

Misters Blaits nokrekšķējās.

— Jā. Lieliska, maza organizācija! Apkalpo dažus simtus bērnu un sniedz konkrētu priekšstatu par to, kas varētu būt, ja tās darbību paplašinātu simtkārt. Sākumam būtu pietiekami. Tagad tas ir piliens jūrā. Ardievu!

Maikls iznāca krastmalā, prātodams, vai var aiz mīlestības uz dzimteni aizstāvēt emigrācijas nepieciešamību. Taču tūliņ viņš atcerējās šās pārblīvētās pilsētas dzīvokļus, netīrību un dūmus, bērnus, kas jau kopš dzimšanas zaudējuši jebkuras izredzes, bezdarbnieku pūļus, kuriem pašreizējos apstākļos nav uz ko cerēt, šo nejaušībām pakļauto, nenodrošināto dzīvi no rokas mutē, — nudien, neviens nevar samierināties, ka viņa mīļotajā tēvzemē valda tādi apstākļi! Viņš raudzījās uz Vestminsteras torņiem, aiz kuriem rietēja saule, un viņa atmiņā atausa tūkstošiem ar pagātni saistītu sīkumu — koki, tīrumi, strauti; torņi, baznīcas, tilti; Anglijas dzīvnieki, Lipinghollas dziedātājputni, pūces, sīļi un kovārņi; nelielā atšķirība starp citzemju un dzimtenes krūmiem, puķēm, sūnām un putniem; Anglijas aromāts, Anglijas migla pār laukiem, Anglijas zāle; tradicionālais šķiņķis ar olām; rāmais, labsirdīgais humors, mērenība un vīrišķība; lietus smarža, ābeļziedi, virši un jūra. Viņa zeme, viņa cilts — serde tai nebojāta! Viņš pagāja garām tornim ar pulksteni. Parlamenta celtne slējās grezna un iespaidīga, daudz skaistāka, nekā parasts domāt. Vai šai namā auž Anglijas nākotni kā zirnekļa tīklu? Bet varbūt te izkrāso priekškaru, ekrānu, kas aizsedz veco Angliju? Pazīstama balss ierunājās:

— Kāds milzenis!

Maikls ieraudzīja sievastēvu, kurš lūkojās uz Linkolna statuju.

— Kāpēc to te nostādījuši? — Soumss vaicāja. — Viņš taču nav anglis. — Viņš sāka soļot blakus Maiklam. — Kā jūtas Flēra?

— Lieliski. Itālija nāca viņai par labu. Soumss nosēcās.

—    Ārišķīgi ļaudis šie itālieši, — viņš noteica. — Vai Milānas katedrāli redzējāt?

—    Jā, ser. Tas laikam bija vienīgais, kas atstāja mūs vienaldzīgus.

—    Hm! Astoņdesmit otrā gadā es dabūju kuņģa krampjus no itāliešu maltītēm. Jādomā, ka tagad viņi gatavo labāk. Kā zēnam klājas?

— Labi, ser.

Soumss apmierināts kaut ko norūca. Viņi iegriezās Sautskvērā.

— Kas tad tas? — Soumss nobrīnījās.

Pie parādes durvīm stāvēja divi apbružāti čemodāni. Jauns vīrietis ar somu rokā zvanīja, un taksometrs patlaban brauca projām.

—    To es nezinu, ser, — Maikls nomurmināja. — Varbūt ercenģelis Gabriels.

—    Droši vien apmaldījies, — Soumss nosprieda, soļodams uz ieeju.

Tobrīd jauno cilvēku ielaida iekšā. Suomss piegāja pie čemodāniem.

—    «Frensis Vilmots,» — viņš skaļi lasīja. — «Tvaikonis «Amfībija».» Tas ir kāds pārpratums!

## IV SARUNAS VIEN

Kad viņi ienāca, Flēra jau bija ierādījusi jaunajam cilvēkam istabu un nāca lejup. Tērpusies pilnīgā vakara tualetē, viņa izskatījās drīzāk izģērbta nekā apģērbta; viņas mati bija īsi apgriezti.

—    Manu dārgo meitenīt, — Maikls bija viņai sacījis, kad īsie mati nāca modē, — nedari tā, es tevi lūdzu! Tavs pakausis būs tik spurains, ka pat noskūpstīt nevarēs.

—    Dārgo zēn, — viņa bija atbildējusi, — tur neko nevar darīt. Tu jau pastāvīgi cel iebildumus pret visu jauno.

Flēra bija iekļuvusi pirmajā ducī sieviešu, kas bija nogriezušas matus, un jau baidījās, ka nepalaiž garām pirmo duci, kas sāks tos ataudzēt. Mārdžorija Ferāra, «hedonistu lolojums», kā Maikls viņu dēvēja, bija jau ataudzējusi matus collas garumā. Flērai nepavisam negribējās atpalikt no Mārdžorijas Ferāras . . .

Pienākusi pie tēva, viņa sacīja:

— Es uzaicināju kādu jaunu amerikāni apmesties pie mums, tēt. Viņa māsa apprecējusies ar Džonu Forsaitu. Tu esi iededzis gluži brūns, dārgais. Kā klājas mātei?

Soumss tikai klusēdams vērās viņā.

Iestājās viens no tiem nepatīkamajiem mirkļiem, kad Flēra juta, ka tēvs mīl viņu pārāk stipri un negrib piedot viņas mīlas paviršību. Tas nebija godīgi, ka tēvs tā skatījās uz viņu, — it kā viņa nebūtu cietusi tai senajā notikumā ar Džonu vairāk par visiem! Ja viņa tagad var mierīgi atcerēties bijušo, tad arī viņam jāprot tā rīkoties. Un Maikls — neteikt neviena vārda, pat nepajokot! Viņa iekoda lūpu zobos, sapurināja apcirpto galvu un iegāja «bimetāliskajā salonā».

Pusdienās, kad pasniedza viru, Soumss sāka nopelt savas govis, jo tās neesot Herifordas šķirnes, un izsacīja domas, ka Amerikā herifordiešu esot papilnam.

Frensis Vilmots apgalvoja, ka amerikāņi tagad ieviešot Holšteinas govis.

— Holšteinas? — Soumss atkārtoja. — Es biju zēns, kad tās nāca modē. Kādā krāsā tās ir?

—    Raibas, — Frensis Vilmots atbildēja. — Jums Anglijā brīnišķīga zāle.

—    Pie mums ir pārāk mitrs, — Soumss sacīja. — Mēs dzīvojam pie upes.

—    Pie Temzas? Cik tā plata, kad nav paisuma?

—    Kur es dzīvoju — simt jardu, ne vairāk.

—    Vai zivis tanī ir?

—    Zivju daudz.

— Ūdens pie jums dzidrs, nav rūsgans; mūsu dienvidu upēm rūsgana krāsa. Un no kokiem pie jums visbiežāk redzami vītoli, papeles un vīksnas.

Soumss bija neizpratnē. Viņš nekad nebija apmeklējis Ameriku. Zināms, arī amerikāņi bija cilvēki, tikai savdabīgi: visi vienāda izskata, galvas nekustīgas, pleci nedabiski plati, balsis skarbas. Viņi izrunā vārdus «very» un «America» tā, ka viņš veltīgi bija izmēģinājies tos atdarināt; viņu dolārs ir pārāk lielā vērtībā; visiem viņiem ir automobiļi, viņi nicina Eiropu, kaut apmeklē to veseliem bariem un aizved līdzi visu, kas vien aizvedams. Viņi runā bez apstājas, un dzert viņiem nav brīv. Taču šis jaunais cilvēks ir pilnīgā pretstatā tamlīdzīgiem aizspriedumiem. Viņš dzer heresu un runā tikai tad, kad viņam ko vaicā. Pleci viņam dabiskā platumā, seja izteiksmīga, balss skan patīkami. Bet varbūt Eiropu viņš tomēr nicina?

—    Anglija jums šķiet laikam ļoti maza, — Soumss ierunājās.

—    Nē, ser, Londona ir ļoti liela, un jums droši vien ir skaistākās priekšpilsētas pasaulē.

Soumss pašķielēja uz savu degungalu.

— Diezgan glītas! — viņš piekrita.

Pasniedza āti. Aiz Soumsa krēsla atskanēja čaboņa.

—    A, suns! — Soumss noteica un uzdūra uz dakšiņas gabaliņu zivs, ko bija nolicis sānis kā neēdamu.

—    Nē, nē, tēt! Viņš tikai grib, lai tu paskatītos uz viņu.

Soumss nolaida izstiepto pirkstu lejup, un Dendijs apvēlās uz sāniem.

— Ēst viņš negrib, — Flēra turpināja, — bet viņam patīk, ka viņu ievēro.

Pasniedza ceptas irbes.

—    Vai ir kaut kas sevišķs, ko jums gribētos redzēt, mister Vilmot? — Maikls jautāja. — Diezin vai šeit atradīsies kaut kas tāds, kas nebūtu Amerikā. Jūs esat atbraucis par vēlu, lai apskatītu Ridžentstrītu.

—    Es gribu apskatīt leibgvardus, Krafta suņu izstādi, tīrasiņu zirgus un dirbiju.

— Derbiju! — Soumss pārlaboja. — To jums vajadzēs gaidīt līdz nākamā gada jūnijam.

— Tīrasiņu zirgus jums parādīs mans brālēns Vals,— Flēra ieteicās. — Jūs zināt, viņš ir precējies ar Džona māsu.

Pasniedza saldējumu.

—    Nu, tādu mantu gan jums Amerikā laikam daudz,— Soumss sacīja.

—    Nē, ser, dienvidos saldējumu ēd maz, bet mums ir savi vietējie ēdieni, turklāt visai garšīgi.

— Man stāstīja par bruņurupuču viru.

— Nu tādas delikateses es gan nedabūju. Es taču dzīvoju uz laukiem un daudz strādāju. Pie mums viss ļoti vienkārši, bet man strādā daži lieliski melnādainie, kas prot teicami gatavot, — veci ļaudis, kuri atceras vēl manu vectēvu un vecomāti. Šādi senlaiku melnādainie ir reti sastopami, toties tie ir neatmaksājami.

Dienvidnieks!

Soumss bija dzirdējis, ka dienvidu štatu iedzīvotāji esot džentlmeņi. Viņš atcerējās «Alabamu» un kā viņa tēvs Džeimss bija sacījis: «Vai es to neteicu,» — kad valdībai iegrieza sakarā ar šo notikumu.

Kad pasniedza grauzdētas maizītes ar ikriem, iestājās skaudrs klusums, kurā bija skaidri sadzirdami Dendija soļi pa parketu.

— Tas ir vienīgais, kas viņam garšo, — Flēra sacīja. — Den, ej pie saimnieka! Dod viņam gabaliņu, Maikl!

Un viņa pazagšus palūkojās uz Maiklu, bet tas neatbildēja uz viņas skatienu.

Itālijas ceļojuma laikā Maikls bija pārdzīvojis savu īsto medusmēnesi. Flēra jaunajos apstākļos, saules un vīna iesildīta, labprāt atsaucās viņa glāstiem, bija noskaņota uz dzīrošanu, un pirmo reizi kopš kāzu dienas Maikls juta, ka dievinātā būtne izraudzījusies viņu par savu dzīves biedru. Bet nu ieradies šis svešinieks līdz ar atgādinājumu, ka Maiklam pieder tikai otrā vieta, jo pirmo aizvien vēl aizņem brālēns — pirmā mīlestība; Maikls juta, ka viņa lūpām atkal atrauj ilgoto kausu. Flēra uzaicinājusi jaunekli tāpēc, ka viņš saistīts ar pagātni, kurā Maiklam nav vietas. Nepaceldams acu, viņš baroja Dendiju ar iecienītā garduma kumosiem. Soumss pārtrauca klusumu.

— Ņemiet muskatriekstus, mister Vilmot! Melone bez muskatriekstiem . . .

Kad Flēra piecēlās, Soumss sekoja viņai «salonā», kamēr Maikls kopā ar jauno amerikāni iegāja kabinetā.

— Jūs taču pazināt Džonu? — Frensis Vilmots jautāja.

— Ne, es neesmu ne reizi sastapies ar viņu.

—  Lāga puisis un dzejnieks turklāt. Patlaban nodarbojas ar persiku audzēšanu.

—  Vai viņš domā ar to nodarboties arī pēc precēšanās?

—  Noteikti.

—  Vai uz Angliju nedomā braukt?

—  Šogad ne. Viņiem jaukas mājas, zirgi un suņi. Arī medīt var. Viņš domā atbraukt ar manu māsu nākamo rudeni.

—  Ahā! — Maikls noteica. — Un vai jūs domājat te ilgi palikt?

—  Nē, uz Ziemsvētkiem gribu būt mājās. Es ceru vēl apmeklēt Romu un Seviļu. Arī uz Vusterširu jāaizbrauc, jāapskata manu senču mājoklis.

— Kad viņi emigrēja?

— Viljama un Mērijas valdīšanas laikā. Viņi bija katoļi. Vai Vusteršira ir jauka vieta?

—    Ļoti skaista, it īpaši pavasarī. Tur daudz augļu dārzu.

—    O, jūs vēl aizvien kaut ko audzējat?

—    Ļoti maz.

—    Es jau tā domāju. Braucot vilcienā no Liverpūles, es redzēju leknas pļavas un divas trīs aitas, bet neviena cilvēka, kurš strādātu uz lauka. Tātad tagad visi dzīvo pilsētās, vai ne?

—    Ar retiem izņēmumiem. Jums būtu jāaizbrauc pie mana tēva, tur jūs vel redzētu augam vienu otru lopu kāli.

— Tas ir bēdīgi, — Frensis Vilmots sacīja.

— Tā ir. Kara laikā mēs atkal sākām sēt kviešus, bet pēc tam atmetām — un tas ir vēl bēdīgāk.

— Kāpēc tā notiek? Maikls paraustīja plecus.

—    Mūsu valstsvīru viedoklis nav izprotams. Viņiem nospļauties par lauksaimniecību, kad viņi pie varas, bet, līdzko nokļūst opozīcijā, tad taurē par zemes apstrādāšanu visās malās. Karam beidzoties, mums bija labākā gaisa flote visā pasaulē, tāpat zemkopība sāka pamazām attīstīties. Bet ko darīja valdība? Atmeta visam ar roku. Tas ir traģiski. Ko jūs audzējat Karolīnā?

Kur es dzīvoju, tur tikai kokvilnu. Bet tagad ļoti grūti ar to kaut ko nopelnīt. Strādnieki ir dārgi.

Kā — arī pie jums?

—    Jā, ser. Vai parlamenta sēdēs pielaiž ārzemniekus?

—    Pielaiž gan. Vai vēlaties paklausīties debates Īrijas jautājumā? Es varu dabūt jums vietu dižciltīgo ārzemnieku galerijā.

—    Es domāju, ka angļi izturas ļoti noraidoši, bet jūs esat tik brīnišķīgi laipns pret mani. Vai tas ir jūsu sievastēvs, tas vecais džentlmenis?

— Jā.

— Viņš liekas visai īpatnējs. Vai viņš ir baņķieris? —. Nē. Bet varbūt viņam tiešām vajadzēja būt baņķierim.

Frenša Vilmota skatiens, klejojot pa istabu, apstājās pie « Baltā pērtiķa».

—    Zināt, — viņš klusu sacīja, — tā ir brīnišķīga glezna. Vai es nevarētu dabūt kādu šā gleznotāja darbu, ko aizvest Džonam un manai māsai?

—    Liekas gan, ka nevarēsiet. Redzat, viņš bija ķīnietis un ne no paša labākā perioda, bet nu jau kādi pieci simti gadu, kopš viņš devies pie saviem senčiem.

— Ak tā! Nu, bet dzīvniekus viņš lieliski izpratis.

— Mums šķiet, ka viņš lieliski izpratis cilvēkus. Frensis Vilmots klusēdams pavērās viņā.

Maikls nodomāja, ka šis jauneklis laikam gan neprot cienīt satīru.

—    Tātad jūs gribat apmeklēt Krafta suņu izstādi? — viņš atsāka. — Droši vien mīlat suņus?

—    Es labprāt nopirktu vienu pēdu dzinēju Džonam un divus sev. Gribu audzēt pēdu dzinējus suņus.

Maikls atlaidās atzveltnī un izpūta dūmus. Viņš juta, ka Frensim Vilmotam pasaule vēl šķiet gluži jauna un dzīve ved viņu pretim ilgotajam mērķim saudzīgi kā uz gumijas riepām. Bet Anglijā . ..

—    Ko jūs, amerikāņi, gribat iegūt dzīvē? — viņš negaidīti jautāja.

—    Šķiet, varētu sacīt, ka mēs gribam gūt panākumus — vismaz tas sakāms par ziemeļu štatiem.

—      Mēspēc tā tiecāmies jau 1824. gadā.

—    O! Un tagad?

—    Panākumus mēs ieguvām, bet tagad pārdomājam, vai neesam par tiem pārāk dārgi samaksājuši.

—    Redzat, Amerika nav tik bieži apdzīvota kā Anglija.

—    Pilnīgi pareizi, — Maikls atbildēja. — Te uz katru sēdekli jau gaida kāds kandidāts un daudziem nākas sēdēt pašiem sev klēpī. Vai gribat izsmēķēt vēl vienu cigāru, jeb vai iesim pie namamātes?

## V PABĒRNI

Varbūt debestēvs bija pilnīgi apmierināts ar Sepersrouvas ielu Kemdentaunā, bet Maikls gan ne. Kā var attaisnot šīs divkāršās vienmuļās trīsstāvu namu rindas, tik netīras, ka tās atgādina Itālijā mazgātas apkaklītes? Kāds cits sakars ar komerciju šīm bēdīgajām bodītēm pagrabstāvos kā tikai vienīgi naudas zaudēšana? Vai kādam ienāks prātā iegriezties no trokšņainās, tramvaju piešķindinātās, ar ceptu zivju, naftas un vecu drēbju smaku piesātinātās ielas šai šaurajā attekā meklēt jaukumu vai peļņu? Pat bērni, kurus ar tik varonīgu pastāvību laida pasaulē otrajos un trešajos stāvos, devās meklēt dzīves priekus ārpus šā apvidus robežām, jo Sepersrouvā tiem nebija izdevības ne pakļūt zem ekipāžu riteņiem, ne pamielot acis pie kinoreklāmām. Kustību radīja rokas ratiņi, velosipēdi, vieglas ores, kuru jaunība jau aiz kalniem, un iemaldījušies taksometri; prasību pēc skaistuma apmierināja ģerāniju podiņi uz palodzēm un plankumaini kaķi. Sepersrouva pamazām sadrupa pīšļos un putekļos.

Maikls, te ienākdams, rīkojās pretēji saviem principiem. Te atradās pārblīvētā Anglija savā vissliktākajā izpausmē, un te bija viņš, kurš sludināja iedzīvotāju samazināšanu un, par spīti tam, dzīrās apmeklēt izputējušus ārzemniekus un neļaut tiem nomirt badā. Viņš ieskatījās vairākās bodītēs. Nevienas dzīvas dvēseles! Kas ir ļaunāk — kad šādas mazas bodītes pārpildītas vai kad tās pilnīgi tukšas? Viņš nonāca pie 12. nama un, paskatījies augšup, ieraudzīja logā kādu seju vaska bālumā noliekušos pār šuvekli. «Tā ir mana pazemīgā korespondente ar savu adatu,» viņš nodomāja. Apakšstāvu aizņēma frizētava, tur bija putekļiem klāts spogulis, netīra mazgājamā bļoda, šaubīga izskata dvieļi, flakoni un divi sačākstējuši krēsli. Uz viena jāteniski sēdēja kreklā izmeties vīrietis un lasīja «Daily Mail». Viņš bija izģindis, pelēkiem, iekritušiem vaigiem, uzskrullētām ūsām, plāniem matiem, traģiskām un viedīgām filozofa acīm.

—    Matus apgriezt, ser? Maikls papurināja galvu.

—    Vai šeit dzīvo misters un misis Bergfeldi?

—    Otrā stāvā, pa kāpnēm augšā.

—    Kā es varu tur tikt?

—    Caur šejieni.

Izgājis pa aizkaru noslēpto eju, Maikls ieraudzīja kāpnes un vilcinādamies apstājās. Atmiņā skanēja Flēras vārdi, kad viņa bija izlasījusi Annas Bergfeldes vēstuli: «Jā, bēdīgi ir, bet kāda jēga palīdzēt?» Šai mirklī durvis augšā atdarījās, un Maiklam šķita, ka viņa priekšā nostājas nule no kapa uzcēlies mironis ar līķa bālu, sasprindzinātu seju.

— Misis Bergfelde? Mans vārds Monts. Jūs man rakstījāt.

Sieviete tā trīcēja, ka Maikls sāka bažīties, vai viņa negrasās ģībt.

Atvainojiet, ser, es apsēdīšos.

Viņa apsēdās uz gultas malas. Telpa bija spodra un tukša; te bija tikai gulta, koka mazgājamais galds, podiņš ar ģerāniju, neliela lāde, uz tās salocītas vīriešu bikses; uz vadža karājās sievietes cepure, pie loga stāvēja krēsls ar šuvekli.

Sieviete atkal piecēlās. Viņa likās gadu trīsdesmit veca, vāja, bet glīti veidota; ovālā seja bez asins lāsītes, tumšās acis vairāk atgādināja Rafaelu nekā Sepersrouvas ielu.

—    Tikpat kā eņģeli ieraudzīju, — viņa sacīja. — Piedodiet, ser!

—    Dīvains eņģelis, misis Bergfelde. Vai jūsu vīrs mājās?

—    Nē, ser. Fricis izgāja pastaigāties.

—    Sakiet, misis Bergfelde — vai jūs brauktu uz Vāciju, ja es samaksātu ceļa izdevumus?

—    Mēs nevaram dabūt atļauju pastāvīgai dzīvei, ser. Fricis nodzīvojis šeit divdesmit gadus un nekad tur nav bijis. Viņš zaudējis Vācijas pavalstniecību. Tādi cilvēki kā mēs viņiem nav vajadzīgi, ser.

Maikls izbužināja matus.

—    No kurienes jūs pati esat?

—    No Zalcburgas.

—    Vai negribat atgriezties uz turieni?

—    Es brauktu labprāt, bet ko mēs tur darīsim? Austrijā tagad nabagu papilnam, un radinieku man tur nav. Te vismaz es pelnos ar šūšanu.

—    Cik jūs nopelnāt nedēļā?

—    Dažreiz mārciņu, dažreiz piecpadsmit šiliņu. Ar to pietiek maizei un dzīvokļa īrei.

—    Vai pabalstu saņemat?

—    Nē, ser. Mēs neesam reģistrējušies.

Maikls nolika piecu mārciņu zīmi kopā ar vizītkarti uz mazgājamā galda.

— Man būs jāpadomā, misis Bergfelde. Varbūt jūsu vīrs pienāktu pie manis? — Viņš aši metās ārā, jo izģindusī sieviete tumši pietvīka.

Lejā aiz priekškara frizieris slaucīja bļodu.

—    Vai sastapāt viņus, ser?

—    Tikai lēdiju.

Ā! Kādreiz viņa redzējusi labākas dienas, tā šķiet.

Viņas vīrs ir ērmīgs puisis, tā kā mazliet jucis. Gribēja nākt man par kompanjonu, bet man pašam nāksies slēgt frizētavu.

— Kāpēc tā?

— Man nepieciešams svaigs gaiss — man tikai viena plauša, un tā pati nav kārtībā. Būs jāmeklē cits darbs.

— Šais laikos tas nav viegli. Frizieris paraustīja kaulainos plecus.

— Kopš bērna kājas esmu bijis frizieris, izņemot kara laiku. Tīri ērmīgi bija atgriezties atpakaļ, kad esi bijis tur, frontē. Karš mani izsita no sliedēm. — Viņš plūkāja plānās ūsiņas.

— Vai pensiju saņemat? — Maikls jautāja.

— Ne penija! Bet man vajag darba svaigā gaisā, lai es varu dzīvot.

Maikls pārlaida viņam skatienu. Izdilis, šaurām krūtīm, ar vienu plaušu!

— Vai jūs kaut ko zināt par lauku darbiem?

— Nav ne jausmas. Bet kaut kas man jādabū, citādi gals klāt.

Viņa traģiskās un viedīgās acis neatlaidās no Maikla sejas.

— Ļoti žēl, — Maikls noteica. — Ardievu! Frizieris atbildēja ar krampjainu galvas kustību. Iznācis no Sepersrouvas gājēju pārpilnā, trokšņainā ielā, Maikls atcerējās runu kādā pirms vairākiem gadiem redzētā lugā: «Apstākļi, kuros dzīvo tauta, nav nekādi teicamie. Es darīšu visu, lai šo jautājumu apskatītu palātā. Es to ierosināšu!» Apstākļi, kuros dzīvo tauta! Kam šis jautājums ir tuvs? Tie ir tikai murgi, kas traucē miegu vienu otru nakti, noslēpums, ko rūpīgi glabā, izsalkuša suņa gaudas, kas šad tad atplūst iztālēm! Droši vien vismazāk par to domā tie smalkie seši simti vīru, kuri kopā ar viņu sēž palātā. Uzlabot apstākļus, kādos dzīvo tauta, ir viņu tiešais pienākums, un tas viņus atbrīvotu no iespējamiem sirdsapziņas pārmetumiem. Kopš Olivera Kromvela laikiem parlamentā droši vien jau mainījušies tūkstoši sešpadsmit, un rezultāts tas pats. Vai viņi ir ko panākuši? Gandrīz it neko. Un tomēr viņi taču kaut ko dara, kamēr pārējie tikai noskatās un piedāvā padomus.

Tā viņš prātoja, kad pēkšņi izdzirdēja:

— Vai jums nebūtu kāds darbs, ser?

Maikls pielika soli, bet tad apstājās. Viņš ieraudzīja, ka jautātājs iet, acis nodūris, un nav pat pamanījis uzrunātā mēģinājumu laisties lapās. Maikls panācās atpakaļ. Uz viņu lūkojās melnas acis apaļā, Uzpūstā sejā, kura atgādināja uzrūgušu maizes klaipu. Pieklājīgs, kaut arī apspūris, kluss un sērīgs, ar demobilizēta zaldāta zīmotni pie krūtīm.

—    Vai jūs mani uzrunājāt?

—    Pats nesaprotu, kā man tas paspruka, ser. — Bez darba?

—    Jā, pamatīgās sprukās.

—    Precējies?

—    Atraitnis, ser, divi bērni.

—    Pabalstu saņemat?

—    Saņemu, un tas man apnicis līdz kaklam. — Bijāt karā?

—    Jā, ser, Mezopotāmijā.

—    Kādu darbu jūs vēlaties?

—    Vienalga, kādu.

—    Pasakiet man savu uzvārdu un adresi!

—    Henrijs Bodiks, Voltembildingsa 94, Gennersberijā. Maikls pierakstīja.

—    Apsolīt gan neko nevaru, — viņš piemetināja.

—    Saprotu, ser.

—    Nu, visu labu! Vai gribat cigāru?

—    Pateicos, un visu labujums,ser!

Maikls atsveicinājās un gāja tālāk. Kad Henrijs Bodiks nevarēja viņu vairs redzēt, viņš pasauca taksometru. Vēl mazliet, un viņš riskētu pazaudēt to mierīgo omu, bez kuras nav iespējams sēdēt palātā.

Portlendpleisā bieži pagadījās nami ar zīmīti — «Pārdod vai izīrē», un tas viņam palīdzēja atgūt līdzsvaru.

To pašu dienu viņš paņēma Frensi Vilmotu līdzi uz parlamentu un, aizvadījis jaunekli līdz kāpnēm uz dižciltīgo ārzemnieku galeriju, devās uz apakšstāvu.

Īriju Maikls nekad nebija apmeklējis, tāpēc debates viņu maz interesēja. Tomēr tās uzskatāmi rādīja, ka ikvienā jautājumā var rasties virkne iebildumu, kas izslēdz iespēju vienoties. Kaut arī gandrīz katrs runātājs uzsvēra galējo nepieciešamību vienoties, taču apgalvoja, ka šinī vai tanī punktā nav iespējams piekāpties, un reizē ar to katra vienošanās iespēja bija zudusi. Visumā gan debates ritēja gludi, ja ievēro, ka oratori runāja par Īriju. Tūliņ palātas locekļi ies ārā no zāles pa dažādām durvīm, tādā kārtā balsojot par iepriekš sagatavoto rezolūciju. Maikls atcerējās, kādā satraukumā bija klausījies pirmās debates pēc ievēlēšanas; katra runa viņu ietekmēja tā, ka likās — ikvienam jāpāriet runātāja ticībā, un ar kādu īgnumu viņš vēlāk pārliecinājās, ka neviena jaunatgrieztā nav! Kaut kur darbojās kāds spēks, daudz varenāks par jebkuru daiļrunību, lai cik tā būtu spilgta un izjusta. Veļu mazgā citā vietā, te to tikai izvēdina pirms uzvilkšanas. Bet, kamēr cilvēki nav izpauduši savas domas vārdos, tie nezina, ko viņi domā, un dažkārt nezina arī pēc tam. Un vai simto reizi Maikls juta ceļus ļogāmies. Pēc dažām nedēļām viņam pašam vajadzēs uzstāties. Vai palāta izturēsies pret viņu «ar parasto iecietību» jeb vai pārtrauks viņu, uzsaucot: «Jaunais cilvēk, olai neklājas mācīt vistu, — metiet mieru!»

Viņš pārlaida skatienu visapkārt.

Viņa kolēģi sēdēja visdažādākajās pozās. Šie tautas izvēlētie iemiesoja doktrīnu, ka cilvēka daba ir nemainīga un, ja arī mainās, tad tik lēni, ka nekādas pārmaiņas nav manāmas. Šo cilvēku prototipus viņš jau bija redzējis romiešu statujās, viduslaiku portretos . . . «Vienkārši, bet pievilcīgi,» viņš nodomāja, neapzinīgi atkārtodams vārdus, ko savās uzplaukuma dienās mēdza sacīt pats par sevi Džordžs Forsaits. Bet vai viņi raugās uz saviem pienākumiem tikpat nopietni kā Berka vai vismaz Gledstona laikā?

Vārdi «ar parasto iecietību» pārtrauca viņa pārdomas; tātad jānoklausās kāda palātas locekļa pirmā runa. Kā tad! Kornmārkitas deputāts. Maikls sagatavojās klausīties. Orators runāja atturīgi un saprātīgi, acīm redzot, cenzdamies ietekmēt klausītājus, ka likums «Dari citiem to, ko gribi, lai citi dara tev» nav aizmirstams arī tad, ja runa ir par Īriju, tikai viņš runāja gari, pārāk gari, un Maikls ievēroja, ka klausītāji garlaikojas. «Ak vai, nabaga cilvēks!» viņš nodomāja, kad runātājs diezgan steidzīgi apsēdās. Pēc viņa uzstājās visai skaists džentlmenis. Viņš apsveica savu godāto draugu ar spožo un labi pateikto runu, tikai nožēloja, ka tai nav bijis nekāda sakara ar aplūkojamo jautājumu. Še tev nu! Maikls izlavījās ārā. Uzmeklējis savu «dižciltīgo ārzemnieku», viņš devās kopā ar to uz Sautskvēru. Frensis Vilmots bija gluži sajūsmināts.

— Tas bija lieliski, — viņš sacīja. — Kas bija tas džentlmenis zem baldahīna?

—    Nē, es domāju to, kas nerunāja.

—    Tas pats vien ir; viņš ir palātas priekšsēdētājs.

—    Viņam vajadzēja dot skābekļa balonu; tā vien šķita, ka viņš tūliņ iemigs. Man patika tas deputāts, kas runāja pēdējais. Amerikā viņš noteikti izvirzītos, viņam ir lielas idejas.

—    Vai tas pats ideālisms, kas jums liedz iestāties Tautu savienībā? — Maikls pasmīnēja.

Frensis Vilmots strauji pagrieza galvu uz viņa pusi.

—    Ja dziļāk palūkojas, tad mēs esam tādi paši cilvēki kā visi pārējie.

—    Pilnīgi pareizi, — Maikls atsaucās, — ideālisms īstenībā ir tikai ģeogrāfijas blakusprodukts, dūmakas plīvurs, kas aizsedz apvārsni. Jo tālāk no lietas būtības, jo dūmaka biezāka. Mēs izturamies pret Eiropas situāciju par divdesmit jūras jūdzēm ideālistiskāk nekā franči. Jūs esat par trīstūkstoš jūras jūdzēm ideālistiskāki par mums. Toties nēģeru jautājumā mēs esam tikpat daudz ideālistiskāki par jums, vai ne?

Frensis Vilmots piemiedza tumšās acis.

— Tā ir, — viņš sacīja. — Jo tālāk uz ziemeļiem, jo ļaudis lūkojas ideālistiskāk uz nēģeru jautājumu. Mēs ar Annu esam nodzīvojuši visu mūžu starp melnādainajiem un bez kādām nepatikšanām; mēs mīlam viņus, un viņi mīl mūs, bet es negalvoju, vai pats nepiedalītos linčošanā, ja kāds no viņiem būtu iedrošinājies aizskart manu māsu. Es vairākkārt esmu runājis par to ar Džonu. Viņš nesaprot manu viedokli, viņš domā, ka melnādainie jātiesā tāpat kā baltie, bet Džons vēl nepazīst īstos dienvidus. Savās domās viņš joprojām atrodas trīstūkstoš jūras jūdžu atstatumā.

Maikls neko neatbildēja. Džona vārdu dzirdot, viņa sirdī kaut kas vienmēr noslēdzās.

Frensis Vilmots domīgi piemetināja:

—    Katrā valstī ir vairāki svētie, kas uzstāsies pret jūsu teoriju, bet visi pārējie, kā man šķiet, ir paši parastākie cilvēku cilts pārstāvji.

—    Ja nu mēs runājam par cilvēku cilti, — atsaucās Maikls, — tad tur nāk mans sievastēvs.

## VI SOUMSS IR MODRS

Soumss, kura vīkends pilsētā bija ievilcies garumā, todien bija pavadījis vairākas stundas zooloģiskajā dārzā, pūlēdamies nepielaist pārāk tuvu pērtiķu un tīģeru krātiņiem mazos Kardiganus, māsas mazdēlus. Aizvedis bērnus atpakaļ pie Imodžinas, viņš iegriezās pagarlaikoties savā klubā un laiski šķirstīja vakara laikrakstu, kamēr uzdūrās uz piezīmi, ievietotu nodaļā «Šis un tas»:

«Vestminsteras apkārtnē kādas jaunas lēdijas namā notiek ik trešdienas viesības, kurās gatavo pārsteigumu tuvākai parlamenta sesijai. Namamātes vīram, nākamajam baronetam, kuram bijuši zināmi sakari ar literatūru, uzdots sludināt parlamentā fogartismu — sera Džeimsa Fogarta mācību, kas izteikta viņa grāmatā «Anglijas bīstamais stāvoklis». Šīs amizantās dēkas iniciators ir labi pazīstama nedēļas žurnāla vadītājs, kam piemīt zināmas dīvainības. Redzēsim, kas tur iznāks. Tikmēr uzņēmīgā dāmiņa izmanto gadījumu nodibināt savu «salonu», spekulējot uz ziņkāri, ko vienmēr rada politisks avantūrisms.»

Soumss izberzēja acis, tad pieaugošās dusmās izlasīja rakstiņu vēlreiz. «Uzņēmīgā, mazā lēdija izmanto gadījumu nodibināt savu «salonu».» Kas to būtu rakstījis? Viņš iebāza avīzi kabatā — laikam pirmā zādzība viņa mūžā, — un visu ceļu, ejot cauri krēslā grimstošajam Sentdžeimsa parkam, lauzīja galvu par anonīmo rakstītāju. Norādījums likās viņam nepārprotams un dziļi

ļaunprātīgs. Skaidrāk nemaz nevarēja pateikt, ka viņa meita medī slavenības. Viņš vēl joprojām bija dziļi iegrimis domās, kad jaunie vīrieši sastapa viņu.

— Nu, ser?

—      Ā! — Soumss noteica. — Es gribu ar jums parunāt. Jūsu nometnē ir nodevējs. — Un bez kāda ļauna nolūka uzmeta Frensim Vilmotam niknu skatienu.

—      Kas noticis, ser? — Maikls vaicāja, kad abi iegāja viņa kabinetā.

Soumss pasniedza salocīto avīzi. Maikls izlasīja rakstiņu un saviebās.

— Rakstītājs apmeklē jūsu vakarus, tas ir skaidrs,— Soumss sacīja. — Kas viņš tāds ir?

— Ļoti iespējams, ka tā ir viņa .

— Vai tad viņi iespiestu tāda veida ziņas, ja tās rakstītu sieviete?

Maikls neatbildēja. Vecais Forsaits atpalicis no sava laika.

— Vai viņi man pateiks, kas to rakstījis, ja es aiziešu uz redakciju? — Soumss jautāja.

—      Par laimi, ne.

—      Ko nozīmē «par laimi»?

—      Redzat, ser, prese ir ļoti jutīgs stāds. Tā var savilkt lapas čokurā, ja jūs tām pieskarsieties. Turklāt prese bieži mēdz izsacīt arī nepelnītus komplimentus.

—      Bet šis taču … — Soumss iesāka, tomēr laikā aprāvās un piemetināja: — Tātad jūs gribat teikt, ka mums šis rūgtais kumoss jānorij?

—      Taisni tā, un jāaplaizās.

—      Flērai rīt ir viesu vakars.

—      Jā.

—      Es ieradīšos un turēšu acis vaļā.

Maikls domās iztēlojās sievastēvu kā privātdetektīvu, kurš uzmana galdu ar kāzu dāvanām.

Par spīti izrādītajai vienaldzībai , Maikls jutās aizskarts. Apziņa, ka viņa dievinātajai būtnei piemīt kolekcionāra tieksmes — ka viņa laidelējas no viena pie otra un cenšas savaldzināt vajadzīgos cilvēkus, līdz šim modināja viņā tikai iecietīgu izbrīnu. Taču šoreiz šķita, ka tur ir kas vairāk par nevainīgu laika kavēkli. Straujums, ar kādu iedegās un dzisa Flēras smaids, it kā zem apcirptajiem matiem būtu noslēpts izslēdzējs; daiļā, atsegtā kakla ašie pagriezieni; mākslīgi, kaut arī nepietiekami mākslīgi slēptā skaisto acu rotaļa; balto plakstu liegās trīsas; izteiksmīgo roku gleznās un graciozās kustības, ar kurām viņa, ja tā var izteikties, veidoja savu karjeru, — tas viss pēkšņi sagādāja Maiklam sāpes. Tiesa, viņa to dara vīra un Kita dēļ! Stāsta, ka francūzietes palīdzot saviem vīriem taisīt karjeru. Tās ir franču asinis, kas Flērā runā. Bet varbūt tā ir dziņa pēc ideāliem, vēlēšanās iegūt visu labāko un būt labākai par visu apkārtējo sabiedrību? Tā Maikls prātoja, bet trešdienas vakarā viņa acis bažīgi slīdēja no vienas sejas uz otru, pūlēdamās uztvert ironiskus smīnus.

Soumss rīkojās pēc citas metodes. Viņš visu uztvēra daudz vienkāršāk nekā tāds cilvēks, kurš vakaros liekas vienā gultā ar kritizējamo objektu. Kāpēc gan Flēra nevarētu pulcināt ap sevi aristokrātus, palātas locekļus, leiboristus, māksliniekus, sūtņus, visādus jaunus idiotus un pat rakstniekus, ja viņai tas sagādā prieku? Jo augstāks viņu sabiedriskais stāvoklis, jo mazāk izredžu iekļūt viņu dēļ nepatikšanās, un, jācer, naudu aizņemties arī viņi negrasīsies, — tā Soumss domāja ar zināmu naivitāti. Viņa meita ir tikpat laba kā jebkurš no šiem ļaudīm, ja ne labāka, un Soumsu dziļi aizvainoja mājiens, ka Flēra visiem spēkiem gribot pievilkt šo publiku. Nē, tā nav viņa, kas medī šos ļaudis, viņi paši dzenas Flērai pakaļ! Viņš stāvēja pie sienas, zem Fragonāra gleznas, ko pats bija Flērai dāvinājis, — sirms, rūpīgi apcirptām ūsām, ar enerģisku zodu, noslēgtu seju — un. ļāva skatienam klejot pa istabu, kā cilvēks, kas redzējis daudz, bet patīkama atradis maz. Viņu varēja noturēt par kādu no sūtņiem.

Jauna sieviete ar apcirptiem un jau mazliet ataugušiem sarkanzeltainiem matiem apstājās viņa priekšā ar muguru uz Soumsa pusi; viņa sarunājās ar vientiesīga izskata cilvēku, kurš nepārtraukti berzēja rokas. Soumss dzirdēja ik vārdu no sarunas.

— Vai šī mazā Monta nav smieklīga? Paskatieties, kā viņa sarunājas ar «donu Fernando» — it kā viņš vienīgais pasaulē būtu uzmanības vērts! Ahā! Tur nāk jaunais Bešlijs! Kā viņa metas klāt! Tipiska iznirele!

Bet viņa veltīgi domā tādā ceļā radīt «salonu». Tad jābūt apdāvinātam cilvēkam ar noteiktu personību, tādam, kam vienalga, ko sabiedrība domā. Viņai nav ne druskas no tā visa. Un kas viņa galu galā tāda ir?

—      Nauda? — vientiesīgais vīrietis minēja.

—      Nemaz tik daudz viņai nav. Maikls viņā tā iemīlējies, ka galīgi apstulbis, kaut gan arī parlaments viņu tādu padara. Vai esat dzirdējis runājam par šo fogartismu? Pārtikas produkti, bērni, nākotne — neiedomājama garlaicība!

—      Dzīšanās pēc kā jauna ir mūsu gadsimta mānija, — nomurdēja sarunu biedrs.

—      Taisni dusmas, ka tik nenozīmīgi radījumi cenšas izvirzīties ar tādām blēņām kā fogartisms. Vai esat lasījis Fogarta grāmatu?

—      Laikam ne. Un jūs?

—      Lai dievs pasarg! Man žēl Maikla. Šī mazā iznirele viņu ekspluatē.

Soumss, nokļuvis kā lamatās, smagi nosēcās. Laikam sajuzdama to, jaunā sieviete atskatījās un ieraudzīja tik saltas, pelēkas acis un tik saspringtu seju, ka pasteidzās atkāpties.

— Kas ir tas večuks? — viņa iejautājās sarunu biedram. — Viņš mani traki nobiedēja.

Vientiesīgais vīrietis sprieda, ka tas būšot kāds nabaga radinieks — redzams, ka tas ne ar vienu neesot pazīstams.

Tikmēr Soumss devās taisnā ceļā pie Maikla.

—      Kas ir tā jaunā, sarkanmatainā sieviete?

—      Mārdžorija Ferāra.

— Viņa ir nodevēja. Dzeniet viņu prom! Maikls apstulba.

— Mēs taču viņu ļoti labi pazīstam. Viņa ir lorda Čarlza Ferāra meita un …

—     Dzeniet viņu prom! — Soumss atkārtoja.

—     Kā jūs zināt, ka viņa ir nodevēja, ser?

— Es nupat dzirdēju, ka viņa atkārtoja rakstā minētos vārdus un pat vēl ļaunākus.

—     Bet viņa ir mūsu viešņa.

—     Jauka viešņa! — Soumss norūca caur zobiem.

—     Viesus nevar dzīt projām. Turklāt viņa ir marķīza mazmeita un «hedonistu lolojums» — skandāls būs drausmīgs.

—     Lai arī būtu skandāls!

—     Mēs viņu vairs neuzaicināsim, tas patiešām ir viss, ko te var darīt.

—     Tikai? — noteica Soumss un, atstājis znotu, devās pie tās, kuru nupat bija denuncējis. Uztrauktais Maikls sekoja. Viņam vēl nekad nebija gadījies redzēt sievastēvu sagatavojušos uzbrukumam. Piegājis viņš dzirdēja Soumsu sakām pusbalsī, bet visai saprotami:

—     Jūs bijāt tik laipna, m-me, ka nosaucāt manu meitu par iznireli viņas pašas mājā.

Maikls redzēja jauno sievieti atskatāmies un saslienamies; saltās, zilās acis iepletās aizvainotā nekaunībā; tad viņa iesmējās un Soumss turpināja:

— Jūs esat nodevēja. Esiet tik laipna un ejiet projām!

Apkārt stāvēja kāds pusducis cilvēku, tie visu dzirdēja. Sasodīts! Un viņš, Maikls, taču ir namatēvs! Paspēris soli uz priekšu, viņš paņēma Soumsu zem rokas un sacīja:

— Pietiek, ser! Mēs taču neesam miera konferencē. Visi apklusa, neviens nepakustējās. Tikai vientiesīgā izskata vīrietis nemitējās berzēt baltās rokas. Mārdžorija Ferāra paspēra soli uz durvju pusi.

— Es nezinu, kas ir šis cilvēks, — viņa sacīja, — bet viņš ir melis!

— Nav tiesa!

Mazās grupas priekšā izvirzījās melnīgsnējs jauneklis. Viņš, acu nenolaidis, lūkojās Mārdžorijā Ferārā; viņu skatieni sastapās.

Un pēkšņi Maikls ieraudzīja Flēru. Ļoti bāla viņa stāvēja tam aiz muguras. Protams, viņa ir dzirdējusi visu! Viņa pasmaidīja, pacēla roku un sacīja:

— Tūliņ spēlēs m-me Karelli.

Mārdžorija Ferāra devās uz durvīm; vientiesīgais džentlmenis sekoja, aizvien vēl berzēdams rokas, it kā atbrīvodamies no atbildības par notikušo. Soumss drošības labad kā uzticams suns gāja nopakaļ, aiz Soumsa soļoja Maikls. Atskanēja vārdi: «Cik amizanti!» — un apspiesti, klusi smiekli. Blākš! Parādes durvis aizcirtās. Incidents bija izsmelts.

Maikls noslaucīja sviedrus no pieres. No vienas puses, viņš apbrīnoja savu sievastēvu, no otras — sirdījās, ka vecais vīrs ievārījis putru. Viņš atgriezās viesistabā. Flēra stāvēja pie klavihorda, it kā nekas nebūtu noticis. Taču Maikls redzēja, ka viņas pirksti ieķērušies tērpā, un sirds viņam iesmeldzās. Iekšēji trīsēdams, viņš gaidīja pēdējo noti.

Soumss uzkāpa augšā un, apsēdies Maikla kabinetā pie «Baltā pērtiķa», izanalizēja savu rīcību. Viņš neko nenožēloja. Rudā kaķene! «Tipiska iznirele! Nauda? Nemaz nav tik daudz.» Ha! «Nenozīmīgs radījums!» Tātad viņa ir marķīza mazmeita? Labi, viņš ir parādījis šai nekauņai durvis. Viņā sacēlās viss, kas bija spēcīgs un drosmīgs, kas necieta privilēģijas un aizbildnību,— no senčiem mantotais gars. Kas viņi tādi ir, šie aristokrāti? Kādas tiesības viņiem celt degunu gaisā? Bezgoži! Daudzi no viņiem var pateikties par savu augsto stāvokli senčiem, kas nodarbojušies ar laupīšanu vai spekulēšanu! Un kāds iedrošinās nosaukt viņa meitu — viņa meitu par iznireli! Viņš pats ne pirksta nepakustinātu, ne soli nespertu, lai iepazītos ar kaut kādu noplukušu hercogu! Bet, ja Flērai patīk tādu cilvēku sabiedrība, tad to neviens viņai nevar liegt. Pēkšņi viņam nodrebēja sirds. Ja nu Flēra uztraucas, ka tēvs pazudinājis viņas «salonu»? Nu, ko tur lai dara? Labāk, kad ātrāk atbrīvojas no šīs nelietes un noskaidro stāvokli. «Es negaidīšu Flēru,» viņš nolēma. «Vētra ūdens glāzē!»

Ejot uz savu istabu, viņš sadzirdēja klavihorda skaņas. Viņam ienāca prātā, vai tikai mūzika nepamodinās mazdēlu. Pēkšņi atskanēja ņurdēšana un Soumss salēcās. Ā, suns guļ ārpusē pie mazuļa durvīm! Žēl, ka šis mazais niķupolis nebija lejā, tas gan būtu zinājis, kā ielaist zobus tās rudās kaķenes miesaskrāsas zeķēs! Soumss gāja tālāk un pameta skatienu uz Frenša Vilmota durvīm, kas atradās tieši pretī viņējām.

Laikam jaunais amerikānis arī šo to dzirdēja, bet runāt ar viņu par to nevar — tas neklājas. Un, aizdarījis durvis, lai mūzika netraucētu viņu, Soumss cieši jo cieši aizvēra acis.

## VII SKAŅAS NAKTĪ

Maikls nekad nebija dzirdējis Flēru raudam, un tagad, kad viņa gulēja uz mutes gultā un pūlējās apspiest elsas segā, viņu sagrāba gandrīz vai paniskas bailes. Kad viņš pieskārās pie Flēras matiem, viņa apklusa.

— Saņemies, dārgā! — viņš maigi sacīja. — Lai runā, ko grib, ja tas nav tiesa.

Viņa uzslējās un apsēdās, sakrustojusi kājas, piesarkusī seja noraudāta, mati izjukuši.

— Kam kāda daļa, vai tas tiesa vai ne? Galvenais tas, ka esmu apzīmogota.

— Mēs arī viņu apzīmogojām par nodevēju.

— Ko tas palīdz? Aiz muguras mēs visi aprunājam cits citu, tam neviens nepievērš uzmanības. Bet kā es tagad varu rādīties sabiedrībā, ja visi irgos un turēs mani par iznireli, kas medī slavenības? Viņa pieskandinās aiz atriebības visu Londonu. Kā es varu tagad rīkot vakarus?

Vai viņa apraud savu vai vīra karjeru? Maikls piegāja viņai klāt no mugurpuses un apskāva viņu.

—     Ļaužu runas nav ņemamas nopietni, manu bērniņ! Agri vai vēlu tas katram jāsaprot.

—     Tu taču pats to negribi saprast! Kā es varu būt laba, ja mani tur par sliktu?

— Jārēķinās tikai ar tiem cilvēkiem, kas tevi pazīst.

— Neviens otru nepazīst, — Flēra stūrgalvīgi atteica. — Jo labāk viņi izturas cits pret citu, jo mazāk pazīst un jo mazāka nozīme tam, ko viņi domā.

Maikls atvilka rokas.

Flēra sēdēja klusēdama tik ilgi, kamēr Maikls apgāja apkārt gultai, lai ieskatītos viņai sejā, kas slēpās augšup paceltajās rokās. Viņas traģiskajā pozā bija tik daudz grācijas, ka Maiklam kļuva sāpīgi. Un tāpēc, ka glāsti tikai kaitināja Flēru, viņam bija vēl sāpīgāk.

— Es viņu nīstu, — Flēra beidzot ierunājās. — Ja es varēšu nodarīt viņai kādu pārestību, tad es to darīšu.

Maiklam arī nebija iebildumu pret atmaksu «hedonistu lolojumam», bet viņam negribējās, ka Flēra domā par atriebību; Flēra to uztvēra nopietnāk par viņu, jo viņš īstenībā nebija spējīgs nodarīt kādam pāri.

—     Vai neiesim gulēt, dārgumiņ? — viņš ievaicājās.

—     Es sacīju, ka nerīkošu vakarus. Nē, es rīkošu gan!

—     Lieliski, — Maikls noteica. — Tā arī vajag.

Viņa iesmējās. Tie bija dīvaini smiekli, skarba, aprauta skaņa naktī. Maiklu tā nenomierināja.

Tonakt neviens negulēja visā namā. Soumsu ap pulksten trim atkal sāka mocīt nakts bailes, kas pēdējā laikā bija it kā uzveiktas ar cigāriem un uzturēšanos svaigā gaisā, spēlējot golfu. Turklāt traucēja sasodītais lielais pulkstenis, kas neatlaidīgi atzīmēja stundas, un starp trim un četriem zaglīga čaboņa, it kā tur kāds klejotu apkārt pa māju.

Tas bija Frensis Vilmots. Pēc impulsīvās iestāšanās Soumsa labā jauno cilvēku mocīja nemiers. Kā Soumss paredzēja, viņš bija noklausījies, ka Mārdžorija Ferāra zākā namamāti, bet tieši tobrīd, kad viņš uzstājās ar protestu, viņu ķēra aklums, kā Zaulu, kad tas devās karā pret kristīgajiem. Šīs zilās acis, uzmezdamas viņam izaicinošu skatienu, iedzirkstījās, it kā sacīdamas: «Jaunais cilvēk, jūs man patīkat!» Un šis skatiens vajāja viņu. Slaidā nimfa ar balto ādu un sarkanzeltainiem matiem, pārdrošām, zilām acīm, līksmes pilnām, sārtām lūpām, baltu kaklu, kas šķitās smaržojam kā saulē sasiluši priede, — vai viņu varēja aizmirst? Visu vakaru Frensis bija vērojis šo sievieti, bet pēdējā mirklī viņa bija radījusi tādu neizdzēšamu iespaidu, ka viņam metās baigi un viņš nevarēja aizmigt. Lai gan viņi nebija iepazīstināti, Frensis zināja, ka viņu sauc — Mārdžorija Ferāra, un šis vārds viņam patika. Viņš bija audzis uz laukiem, maz pazina sievietes, un Mārdžorija arī nelīdzinājās nevienai, ko viņš pazina. Un viņš bija atklāti pieķēris Mārdžoriju melos! Viņš jutās tik satraukts, ka izdzēra visu ūdeni no karafes, apģērbās un klusām nogāja lejā. Pagājis garām Dendijam, kurš sarosījās, it kā sacīdams: «Savādi! Es taču pazīstu šīs kājas!» — viņš nonāca hallē, kur pienaina vizma spiedās iekšā pa ieapaļo logu virs durvīm. Aizsmēķējis cigareti, viņš atsēdās uz sarkofagam līdzīgās marmora lādes. Marmors viņu tā atvēsināja, ka viņš piecēlās, uzgrieza gaismu, paņēma telefona abonentu sarakstu un mehāniski uzmeklēja burtu «F». Tepat jau bija: «Ferāra Mārdžorija, Upes studija, Renstrīta 3». Nodzēsis uguni, viņš piesardzīgi attaisīja durvju ķēdi un izzagās ārā. Viņš zināja, kā nokļūt līdz upei, un devās uz turieni.

Šī bija tā nakts stunda, kad ikviena skaņa nogurusi nolaiž galvu uz spilvena un kad var dzirdēt tauriņu palidojam garām. Gaiss bija dzidrs, dūmi nekur nekāpa augšup, Londona dusēja mēnesnīcā. Tilti, torņi, ūdens — viss laistījās sudrabā, viss likās nošķirts no cilvēkiem. Pat nami un koki dusēja, mēness ieaijāti, un likās atkārtojam kopā ar Frensi Vilmotu Kolridža poēmas «Vecais jūrnieks» pantu:

Ak, saldais miegs, tas visiem mīļš,

It visur gaida to!

Lai slava svētai jaunavai,

Kas sūta dvēslei gurušai

Šo miegu saldāko!

Viņš uz labu laimi nogriezās pa labi gar upi. Nekad savā mūžā viņam nebija gadījies klīst pa lielu pilsētu šādā mēmā stundā. Kaislības norimušas, izgaisušas domas par iedzīvošanos; steiga iemigusi, bailes snauž; šur tur vēl cilvēks grozās savā gultā; varbūt kāda dvēsele šķiras no šīs zemes. Lejā uz ūdeņiem kā tumši rēgi gulēja baržas un liellaivas ar sarkanām uguntiņām; laternas gar piekrasti dega bezmērķīgi, it kā atbrīvojušās no visa. Cilvēki bija nozuduši. Visā pilsētā viņš vienīgais bija nomodā, un ko viņš darīja? Pēc dabas atjautīgs un attapīgs ikvienā situācijā, kur vajadzēja darboties, jaunais dienvidnieks nebija spējīgs uzstādīt sev diagnozi un pat nesaskatīja nekā smieklīga savās nakts gaitās, arī tad ne, kad pēkšņi nojauta, ka varēs iet mājup un likties gulēt, ja izdosies atrast viņas logus. Ejot garām Teita galerijai, viņš pamanīja kādu vīru ar mēness apspīdētām pogām.

—     Piedodiet, polismen, — kur atrodas Renstrīta?

—     Taisni, piektā iela pa labi.

Frensis Vilmots soļoja tālāk. Mēness aizslīdēja aiz namiem, zvaigznes kļuva spožākas, koki sāka trīsēt. Viņš iegriezās piektajā ielā, izgāja cauri visam kvartālam, bet gudrāks netika; bija pārāk tumšs, lai izlasītu uzrakstus vai saskatītu numurus. Viņš sastapa atkal formā tērpušos stāvu un jautāja:

—      Piedodiet, polismen, — kur te ir Upes studija?

—      Jūs esat pagājis garām. Pēdējais nams pa labi. Frensis Vilmots griezās atpakaļ. Tepat jau bija šis

nams — savrupējs, atstatu no ielas. Viņš apstājās un vērās tumšajos logos. Aiz viena no tiem ir viņa! Labi! Viņš tagad zina Mārdžorijas Ferāras atrašanās vietu. Sacēlās vējš, un Frensis Vilmots apgriezās un devās mājup. Viņš tikpat piesardzīgi uzkāpa augšup, pazagās garām Dendijam, kas atkal pacēla galvu un noņurdēja: «Vēl dīvaināk — nudien, tās pašas kājas!» — iegāja savā istabā, apgulās un iegrima saldā miegā.

## VIII CILPU MEŠANA

Pie brokastīm neviens ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja vakarējo incidentu, bet Soumsu tas nepārsteidza, jo dabiski, ka šādu jautājumu nevarēja apspriest jaunā amerikāņa klātbūtnē, taču viņš ievēroja, ka Flēra bija bāla. Šā rīta nomoda stundās Soumsu bija sākušas mocīt juridiska rakstura bažas. Vai kāds var nesodīts, svešiem cilvēkiem dzirdot, nosaukt par «nodevēju» kaut arī tikai šādu rudu kaķeni? Pēc brokastīm viņš aizgāja pie māsas Vinifredas un izstāstīja viņai visu notikumu.

— Pareiza rīcība, mans dārgais, — viņa atzina. — Man stāstīja, ka šī jaunā persona esot visai iedomīga. Zini, viņas tēvam bija zirgs, ko noskrēja franču zirgs, — neatminos, kā to sauca, — sacīkstēs kaut kādas balvas dēļ. . . Ak dievs, kā taču sauc tās sacīkstes?

— Par sacīkstēm es nekā nezinu, — Soumss attrauca. Bet pievakarē, kad viņš sēdēja Mākslas pazinēju klubā, viņam pasniedza vizītkarti:

Lords Čarlzs Ferārs, Haimāršiza, Ņūmārketas bulv. Bertona klubs.

Soumsam notrīsēja kājas, bet vārds «iznirele» atdeva spēkus, un viņš dzestri sacīja:

— Ievediet viņu apmeklētāju istabā!

Soumss nedomāja steigties šā subjekta dēļ un mierīgi pabeidza dzert tēju, iekams devās uz šo diezgan neomulīgo kluba stūrīti.

Mazās telpas vidū stāvēja saslējies paslaids un kalsnējs džentlmenis ar augstprātīgi uzskrullētām ūsām un monokli, kas likās ieaudzis labās acs dobumā. Liesos, novītušos vaigus vagoja grumbas, biezie mati ap deniņiem metās sirmi. Soumsam nenācās grūti jau no pirmā acu uzmetiena sajust pret viņu antipātiju.

— Ja nemaldos, misters Forsaits? Soumss nolieca galvu.

— Vakar vakarā jūs vairāku cilvēku klātbūtnē apvainojāt manu meitu.

—     Jā, viņa to bija patiešām pelnījusi.

—     Tātad jūs nebijāt iedzēries?

—     Nepavisam, — Soumss atbildēja.

Viņa dzestrās, strupās atbildes šķietami mulsināja apmeklētāju; tas uzskrullēja ūsas, sarauca pieri tā, ka monoklis vēl dziļāk iespiedās acī, un sacīja:

— Man ir pierakstītas visas personas, kas to dzirdējušas. Esiet tik laipns un aizrakstiet katrai no tām atsevišķi, ka pilnīgi atsakāties no saviem vārdiem.

—     Neko tamlīdzīgu es nedarīšu. Uz mirkli iestājās klusums.

—     Liekas, jūs esat apikāts?

—     Advokāts.

—     Tad jums zināms, kādas var būt jūsu atteikšanās sekas.

—     Ja jūsu meita vēlas iesniegt lietu tiesā, man būs prieks ar viņu tur satikties.

—     Jūs atsakāties ņemt atpakaļ savus vārdus?

—     Kategoriski.

—     Tad ar labvakaru!

—     Ar labvakaru!

Daudz netrūka, un Soumss, sacēlis spuras, būtu meties virsū apmeklētājam, bet tagad viņš pavirzījās sānis, lai lords tiktu ārā. Nekaunīgais tips! Soumss skaidri atcerējās vecā tēvoča Džoliona balsi, kad tas vēl astoņdesmitajos gados runāja par kādu kā par «sīku intrigantu, apikāteli». Un viņš juta, ka nepieciešams kaut kādā veidā izkratīt sirdi. Vecais Monts pazīst šo subjektu; jāiet un jāizvaicā viņš.

Klubā «Aeroplāns» viņš sastapa ne vien seru Lorensu Montu, kurš šķita gandrīz vai sadrūmis, bet arī Maiklu, kurš, redzams, bija izstāstījis tēvam vakarējo notikumu. Soumsarn bija atvieglojums, viņam būtu pārāk sāpīgi runāt par meitai nodarīto apvainojumu. Aprakstījis nupat notikušo apmeklējumu, viņš jautāja:

— Šis cilvēks — Ferārs . . . kāds ir viņa stāvoklis?

— Čarlijs Ferārs? Viņš visiem parādā, viņam daži vērtīgi zirgi, un viņš ir labs šāvējs.

— Man viņš nelikās pēc džentlmeņa, — Soumss sacīja. Sers Lorenss savilka uzacis, it kā apsvērdams, vai

vērts atbildēt uz šo piezīmi, ko izteic par cilvēku ar senču radu rakstiem tāds cilvēks, kam šo radu rakstu nav.

— Un viņa meita nav nekāda lēdija, — Soumss piemetināja.

Sers Lorenss pagrozīja galvu.

—     Vienpusīgi sacīts, Forsait, vienpusīgi! Bet jums taisnība — viņiem ir kāds piemaisījums asinīs. Vecais Šropširs ir lāga vecis, viņa paaudze nav cietusi. Viņa krustmāte . . .

—     Viņš nosauca mani par apikātu, — Soumss drūmi pavīpsnāja. — bet viņa — par meli. Nezinu, kas ir ļaunāk.

Sers Lorenss piecēlās un paskatījās pa logu uz Sentdžeimsa ielu. Soumsam radās iespaids, ka šaurā galva, kas slejās virs tievās, taisnās muguras, šai gadījumā izrādīsies vērtīgāka par viņējo. Te bija darīšana ar cilvēkiem, kuri visu mūžu runājuši un darījuši, kas ienāk prātā, nerēķinoties ar sekām; šis baronets arī pats tā audzināts un neapšaubāmi labāk zina, kas tādiem cilvēkiem var ienākt prātā.

Sers Lorenss pagriezās pret Soumsu.

— Viņa var jūs iesūdzēt, Forsait, jūs viņu apvainojāt publiski. Kādi jums ir pierādījumi?

— Mana paša ausis.

Sers Lorenss uzmeta skatienu Soumsa ausīm, it kā izmērīdams to garumu.

—     Hm! Un kas vēl?

—     Raksts avīzē.

—     Ar avīzi viņa vienosies. Vēl?

—     Viņas sarunu biedrs var to apstiprināt.

— Fīlips Kvinsijs? — Maikls iejaucās. — Neticiet vīlistiešiem!

— Kas vēl?

—     Redzat, — Soumss sacīja, — tas jaunais amerikānis arī dzirdēja, par ko bija runa.

—     Ā! — sers Lorenss noteica. — Uzmanieties, viņa var to pārvilkt savā pusē. Un tas ir viss?

Soumss pamāja. Viņš arī pats tagad saprata, ka tas nebija daudz.

— Jūs teicāt, ka viņa nosaukusi jūs par meli. Kā būtu, ja jūs iesūdzētu viņu pirmais?

Iestājās klusums, tad Soumss noteica:

— Sievieti? Nē!

—     Pareizi, Forsait! Viņām vēl ir savas priekšrocības. Atliek tikai gaidīt, kā notikumi risināsies. Nodevēja! Ceru, — jūs apzināties, cik daudz jums var maksāt tāds vārds?

—     Nauda ir nieks, — Soumss atteica, — nākt valodās — tas ir nepatīkami!

Viņa iztēle sāka darboties. Viņš jau redzēja sevi tiesā, atkārtojot šīs kaķes ļaunprātīgos izteicienus, metot publikai un reportieriem acīs vārdu «iznirele», sacītu par viņa meitu. Tā ir vienīgā iespēja aizstāvēties. Pārāk bēdīgi!

— Ko Flēra saka? — viņš pēkšņi uzrunāja Maiklu.

— Karš līdz pēdējai asins lāsītei. Soumss salēcās.

—     Nu jā! Tādas jau ir sievietes! Viņām nav nekādas iztēles.

—     Sākumā arī es tā domāju, ser, bet tagad šaubos. Flēra spriež tā: ja Mārdžoriju nesaņems aiz dziesmas, viņa visur skandinās par notikušo, bet, ja lietu nodos atklātībai, Mārdžorija tiks padarīta nekaitīga.

Es domāju, — sacīja sers Lorenss, atgriezdamies pie sava sēdekļa, — ka man vajadzēs parunāt ar veco Šropširu. Mans tēvs un viņa tēvs šāva slokas Albānijā piecdesmit ceturtajā gadā.

Soumss nesaprata, kāds tam sakars ar šo gadījumu, taču iebildumus necēla. Marķīzs ir gandrīz tas pats, kas hercogs, varbūt tādam ir ietekme pat mūsu demokrātiskajā gadsimtā.

— Viņam astoņdesmit gadu, — sers Lorenss turpināja, — un podagra, bet viņš tik darbīgs kā bite.

Soumss nevarēja izšķirties, vai tas labi vai slikti.

— Kas jādara, jādara; iešu pie viņa tūliņ.

Uz ielas viņi šķīrās; sers Lorenss nogriezās uz ziemeļiem, uz Meifēru.

Marķīzs Šropširs diktēja savam sekretāram vēstuli grāfistes padomei, karodams par kādu no savas plašās vispārējās elektrifikācijas programas punktiem. Viens no pirmajiem viņš bija uzmeties par aizstāvi elektrībai un bija palicis tai uzticīgs visu savu mundro un optimistisko mūžu. Neliels, putnam līdzīgs sirmgalvis pūkainā tvīda uzvalkā, ar adītu zila zīda kaklasaiti, izvilktu caur gredzenu, sārtiem vaigiem, rūpīgi apcirptu, baltu bārdiņu un ūsām viņš stāvēja savā iemīļotajā pozā, ar vienu kāju uz krēsla, elkoni atspiedis uz ceļgala un zodu atbalstījis plaukstā.

— Ā, Jaunais Monts! — viņš noteica. — Sēdieties! Sers Lorenss paņēma krēslu, apsēdās, sakrustoja kājas un salika kopā pirkstgalus. Viņam bija patīkami, ka viņu sešdesmit sešu gadu vecumā vēl sauc par Jauno Montu.

— Vai jūs man atkal atnesāt kādu no savām brīnišķīgajām grāmatām?

—     Nē, marķīz, es atnācu pēc padoma.

—     Ā! Turpiniet, mister Mersij!

Tādā kārtā, džentlmeņi, Jūs ietaupīsiet saviem nodokļu maksātājiem vismaz trīs tūkstoši gadā, aplaimosiet visu novadu, paglābdami to no četru netīru skursteņu dūmiem, un Jums vienmēr būs pateicīgs Jūsu padevīgais kalps

Šropširs.

Pateicos, mister Mersij! Nu, mans dārgais Jaunais Mont?

Pavadījis ar acīm sekretāra muguru, kamēr tā nozuda, un uztvēris sev pievērstas vecā lorda spožās acis, kuras alktin alka ik dienas redzēt un atklāt ko jaunu, sers Lorenss izņēma monokli no acs un, virpinot to starp īkšķi un rādītāja pirkstu, sacīja:

— Jūsu mazmeita, ser, un mana vedekla grasās sākt ķīviņu.

—     Mārdžorija? — vecais vaicāja, kā putns piešķiebis galvu. — Tas uz mani neattiecas. Apburoša jauna sieviete, prieks skatīties, bet uz mani tas neattiecas. Ko nu viņa ir izdarījusi?

—     Nosaukusi manu vedeklu par iznireli un slavenību mednieci, un manas vedeklas tēvs nosaucis jūsu mazmeitu taisni acīs par nodevēju,

—     Drosmīgs vīrs, — marķīzs sacīja. — Drosmīgs vīrs. Kas viņš tāds ir?

— Viņu sauc — Forsaits.

—     Forsaits? — vecais pērs atkārtoja. — Forsaits? Pazīstams uzvārds, tikai kas tas varētu būt? Ā! «Forsaits un Trefrijs» — tējas lieltirgotāji. Mans tēvs saņēma tēju tieši no viņiem — vai veselu karavānu; tādas tējas vairs nav. Vai tas ir viņš?

—     Varbūt viņi ir rada. Šis Forsaits ir advokāts — izbijis, galvenokārt pazīstams ar savu gleznu kolekciju. Turīgs un krietns vīrs.

—     Ak, tā! Un vai viņa meita patiešām ir slavenību medniece?

Sers Lorenss pasmaidīja.

— Viņai patīk valdzināt ļaudis un atrasties sabiedrībā. Ļoti glīta. Priekšzīmīga māte; viņas dzīslās rit franču asinis,

— A! — marķīzs noteica. — Francūziete! Viņām viduklis vienmēr labāk izveidots nekā mūsu sievietēm. Ko jūs gribat, lai es daru?

— Parunājiet ar savu dēlu Čarlzu.

Vecais vīrs nocēla kāju no krēsla un izslējās. Viņa galva sāka šūpoties no vienas puses uz otru.

—    Es nekad nerunāju ar Čarliju, — viņš nopietni sacīja. — Mēs neesam jau runājuši sešus gadus.

—    Piedodiet, ser! Es to nezināju. Man žēl, ka traucēju jūs darbā.

— Nē, nē, man bija patīkami jūs redzēt. Ja sastapšu Mārdžoriju, es parunāšu. Bet, mans dārgais Mont, ko lai dara ar šīm jaunajām sievietēm? Ne pienākuma apziņas, ne pastāvības, ne matu, ne figūras, Pie reizes, — vai jūs esat dzirdējis par Severnas hidrostacijas projektu? — Viņš paņēma brošūru. — Es jau gadiem ilgi stājos virsū, lai viņi kaut ko darītu. Būtu mums elektrība, tad pat manas ogļraktuves dotu ienākumus, bet viņus grūti iekustināt. Te tikai vajadzētu amerikāņus.

Sers Lorenss piecēlās; bija skaidrs, ka vecajam vīram pienākuma apziņa aizsedz visu pārējo. Viņš pastiepa atvadoties roku.

—     Ardievu, marķīzi Ļoti priecājos, redzot, ka jūs tik labi izskatāties.

—     Ardievu, man dārgais Jaunais Mont! Esmu katrā laikā gatavs jums pakalpot. Un atsūtiet man vēl kādu no jūsu jaukajām grāmatām.

Viņi kratīja viens otram roku, un no pūkainā auduma pacēlās gaisā vesela virma torfa putekļu. Atskatīdamies durvīs sers Lorenss redzēja, ka marķīzs atkal ieņēmis agrāko pozu: uzlicis kāju uz krēsla, zodu atspiedis rokā un jau iegrimis brošūrā. ««Tas ir ko vērts!» kā sacītu Maikls,» viņš nodomāja. Bet ko gan ir nodarījis Čarlzs Ferārs? Kāpēc vecais sešus gadus kopš nerunā ar viņu? Vecajam Forsaitam vajadzētu zināt .. .

Tikmēr Vecais Forsaits un Maikls devās mājup caur Sentdžeimsa parku.

—     Šis jaunais amerikānis, — Soumss atsāka. — Kā domājat, kas viņu spieda iejaukties?

—     Nezinu, ser, un man negribas viņam jautāt.

—     Pareizi, — drūmi atsaucās Soumss. Viņam pašam arī bija pretīgi apspriest ar amerikāni jautājumus par pašcieņu.

—     Vai viņiem Amerikā pazīstams vārds «iznirelis»?

—     Nezinu, bet Savienotajās Valstīs kolekcionēt slavenības ir īpašs ideālisma veids. Amerikāņi vēlas saieties tikai ar tādiem, kas labāki par viņiem pašiem. Tas ir aizkustinoši.

Soumss te nepiekrita, kaut viņam būtu grūti paskaidrot, kāpēc. Viņa vadošais princips līdz šim bija neuzskatīt nevienu labāku par sevi vai savu meitu, bet runāt par vadošajiem principiem nav pieņemts. Turklāt šis princips glabājās viņā tik dziļi, ka viņš pat lāgā neapzinājās tā esamību.

—     Es nepieminēšu šo notikumu, ja viņš pats nesāks runāt, — Soumss nolēma. — Ko šī jaunā sieviete vēl var darīt? Viņa laikam sastāv kādā pulciņā?

—     Hedonistos.

—     Hedonisti?

—     Jā, ser. Viņi meklē prieku par katru cenu; nekādas reālas nozīmes viņiem nav. Bet Mārdžorija Ferāra ir pārāk plaši pazīstama. Viņa šo to glezno, viņai sakari ar presi, viņa dejo, medī, uzstājas uz skatuves; vīkendus vienmēr pavada viesos. Šie vīkendi ir īstais posts; cilvēkiem nav ko darīt, tāpēc viņi pļāpā. Vai esat kādreiz bijis šādās vīkenda viesībās, ser?

— Es? — brīnījās Soumss. — Dievs pasarg — nekad! Maikls pasmaidīja, — tie patiešām bija nesavienojami lielumi.

— Mums vajadzēs ko tamlīdzīgu sarīkot jums Lipinghollā.

— Nu nē, pateicos!

—     Jums taisnība, ser, garlaicība nepanesama. Taču tās ir politikas aizkulises. Flēra domā, ka man tas nākšot par labu. Un Mārdžorija Ferāra pazīst visus, ko pazīstam mēs, un arī tos, ko mēs nepazīstam. Stāvoklis visai neveikls.

—     Es izturēšos tā, it kā nekas nebūtu noticis, — Soumss sacīja. — Bet kā lai rīkojas ar avīzi? Viņus vajadzētu brīdināt, ka šī sieviete ir negodīga.

Maikls ironiski pavērās sievastēvā. Hallē viņus sagaidīja sulainis.

— Kāds vīrietis grib jūs satikt, ser; Viņu sauc — Begfils.

— Ahā! Kur jūs viņu ievedāt, Kouker?

— Es nezināju, ko ar viņu darīt, ser, viņš raustās vienā laidā. Es viņu atstāju ēdamistabā.

— Atvainojiet, ser! — Maikls sacīja.

Soumss iegāja «salonā», kur atrada savu meitu un Frensi Vilmotu.

— Misters Vilmots aizceļo, tēt. Tu ieradies īstā laikā, lai atvadītos no viņa.

Ja Soumss kādreiz izjuta labvēlību pret svešiem cilvēkiem, tad tikai šādos brīžos. Viņam nebija nekādu iebildumu pret jaunekli, tas bija gluži simpātisks; taču, jo mazāk cilvēku tuvumā, jo labāk. Turklāt Soumsam nedeva mieru jautājums, ko īsti amerikānis bija dzirdējis, un, kamēr viņš atradās te, Soumsu mocīja kārdinājums ielaisties kompromisā ar savu pašcieņu un pajautāt viņam to.

— Uz redzēšanos, mister Vilmot, — viņš teica, — un ja jūs interesē gleznas … — viņš aprāvās un, pastiepis roku, nobeidza: — Jums vajadzētu iegriezties Britānijas muzejā.

Frensis Vilmots goddevīgi paspieda pasniegto roku.

— Es to darīšu. Bija liels pagodinājums iepazīties ar jums, ser.

Kamēr Soumss vēl brīnījās, kāpēc tas bijis pagodinājums, jaunais vīrietis jau pievērsās Flērai.

— Es rakstīšu Džonam no Parīzes un nodošu jūsu sveicienus. Jūs bijāt tik brīnišķīgi laipna pret mani. Būšu priecīgs, ja jūs ar Maiklu atbrauksiet uz Ameriku un apmeklēsiet mani, un, ja jūs atvedīsiet līdzi savu mazo sunīti, es ar lielāko prieku atļaušu viņam vēlreiz iekost man.

Viņš noskūpstīja Flērai roku un izgāja, bet Soumss domīgi lūkojās meitas pakausī.

— Mazliet negaidīti, — viņš sacīja, kad durvis aizvērās. — Vai viņam kas atgadījies?

Flēra pagriezās uz viņa pusi un salti jautāja:

— Kāpēc tu vakar sacēli to skandālu, tēv?

Viņas uzbrukuma netaisnība bija tik taustāma, ka Soumss klusēdams iekoda ūsu galus zobos. It kā viņš būtu varējis savaldīties, kad Flēru apvaino, viņam dzirdot!

— Kāds labums no tā ir, kā tev šķiet?

Soumss nemaz nemēģināja kaut ko paskaidrot, bet meitas vārdi viņu dziļi sāpināja.

— Tu panāci to, ka man tagad grūti skatīties cilvēkiem, acīs. Bet es tomēr nedomāju slēpties no viņiem. Ja esmu slavenību medniece un iznirele, es izturēšu šai lomā līdz galam. Vēlos tikai vienu — lai tu nedomā, ka esmu bērns un neprotu aizstāvēties

Un atkal Soumss nesacīja ne vārda, aizvainots līdz sirds dziļumiem.

Flēra aši paskatījās uz viņu un noteica:

— Piedod, bet es nekā nevaru darīt, tu visu esi sabojājis.

Viņa izgāja no istabas.

Soumss kā apmāts piegāja pie loga un apstājās, lūkodamies ārā. Viņš redzēja aizbraucam ratus ar somām, redzēja baložus nolaižamies uz bruģa, paknābājam un atkal uzšaujamies gaisā; redzēja, kā krēslā vīrietis skūpsta sievieti un polismens iesmēķē, aiziedams no sava posteņa. Viņš redzēja daudzas cilvēciskas un interesantas parādības, dzirdēja sitam Lielo Benu. Tas viss viņu neskāra. Viņš domās skatīja sudraba karoti. To viņš pats bija ielicis Flērai mutē, kad viņa piedzima.

## IX VISTAS UN KAĶI

Cilvēks, kuru Koukers bija nosaucis par Begfilu, joprojām stāvēja kājās. Mazliet vecāks par Maiklu, ar kaut ko līdzīgu vaigubārdai, patumšiem matiem, bālu seju, kurā sastingusi Maiklam nepazīstamā, iedresēti mundrā aktieru izteiksme, viņš ar vienu roku bija pieķēries pie galda malas, otrā turēja melno platmali. Viņa lielo, tumšu loku ietverto acu skatiens lika Maiklam pasmaidīt.

— Neuztraucieties, mister Bergfeld, es neesmu antreprenieris. Lūdzu, apsēdieties un uzsmēķējiet!

Apmeklētājs klusēdams pieņēma piedāvāto krēslu un cigareti un mēģināja pasmaidīt. Maikls atsēdās uz galda.

—     Uzzināju no misis Bergfeldes, ka esat uz sēkļa.

—     Turklāt pamatīgi, — izrunāja trīcošās lūpas.

—     Laikam par iemeslu jūsu veselība un uzvārds?

—     Jā.

—     Jums esot vajadzīgs darbs svaigā gaisā. Neko sevišķi ģeniālu es neizdomāju, bet pagājušo nakti, nomodā guļot, man kaut kas tomēr ienāca prātā. Kā būtu ar putnkopību — ar to daudzi nodarbojas.

—     Ja man būtu mani ietaupījumi. . .

—     Es zinu, misis Bergfelde man izstāstīja. Es varu ievākt ziņas, bet baidos . . .

—     Tā ir laupīšana!

Šīs saraustītās skaņas lika Maiklam uzreiz iedomāties visus tos daudzos antreprenierus, kas bija atteikušies pieņemt runātāju darbā.

— Es zinu, — viņš mierinoši sacīja. — Aplaupa Pēteri, lai samaksātu Pāvilam. Šis noteikums miera līgumā bija mazliet barbarisks, lai viņi maskē to, kā grib. Taču nevajag tik ilgi mocīties ar šīm domām.

Bet apmeklētājs jau bija pietrūcies kājās.

— Paņemt no viena, lai samaksātu otram! Kāpēc tad neatņemt vienam dzīvību, lai atdotu otram? Kāda tur starpība? Un to dara Anglija — vadošā valsts personības tiesību cienīšanā! Tas ir riebīgi!

Maikls juta, ka Bergfelds uzspēlē.

— Jūs aizmirstat, — viņš sacīja, — ka karš mūs visus padarījis uz zināmu laiku par barbariem; no tā mēs vēl neesam atbrīvojušies. Turklāt, kā jūs zināt, jūsu zeme pirmā iemeta dzirksteli pulvera mucā. Bet ko jūs teiktu par putnkopību?

Likās, ka Bergfeldam nākas ārkārtīgi grūti savaldīties;

— Savas sievas dēļ esmu gatavs darīt visu, — viņš atbildēja. — Bet kā lai ķeros pie šā pasākuma, ja nedabūju atpakaļ savus ietaupījumus?

—     Solīt neko nesolu, bet varbūt sākumā es jums palīdzēšu. Frizieris, kas dzīvo apakšstāvā, arī grib dabūt darbu svaigā gaisā. Pie reizes — kā viņu sauc?

—     Svens.

—     Kā jūs satiekat ar viņu?

— Viņš ir stūrgalvīgs, bet mēs saprotamies tīri labi. Maikls piecēlās.

— Atstājiet to manā zināšanā, es izdomāšu visu līdz galam. Ceru, ka mums kaut kas izdosies, — un viņš pastiepa roku.

Bergfelds klusēdams paspieda to. Viņa acīs bija atkal tā pati drūmā izteiksme.

«Ja šā cilvēka domas neaizvadīs citā virzienā, viņš var kādu dienu izdarīt pašnāvību,» Maiklam ienāca prātā, Viņš pavadīja Bergfeldu līdz izejas durvīm un brīdi nolūkojās pakaļ aizejošajam vācu aktiera stāvam ar tādu sajūtu, it kā pati tumsa sastāvētu no neskaitāmiem bēdīgiem stāstiem, tādiem kā šī cilvēka, friziera un tā vīra dzīve, kurš bija viņu apturējis un čukstošā balsī lūdzis darbu. Jā, lai tēvs atdod viņam gabaliņu zemes aiz birztalas Lipinghollā. Viņš nopirks tiem saliekamo mājiņu, ja tādas vēl dabūjamas, nopirks vistas un nodibinās koloniju — «Bergfeldi, frizieris un Henrijs Bodiks». Birzī viņi varēs nocirst kokus un uzcelt putnu kūti. Uzturvielu ražošana — Fogarta teorijas ieviešana dzīvē. Flēra izsmies viņu. Bet vai šais laikos cilvēks var izdarīt kaut ko tādu, par ko citi nesmietos? Viņš iegāja atpakaļ namā. Hallē stāvēja Flēra.

—     Frensis Vilmots aizbrauca, — viņa sacīja.

—     Kāpēc?

—     Viņš brauc uz Parīzi.

—     Ko viņš vakar bija dzirdējis?

—     Vai tu domā, ka es viņam jautāju?

— Protams, ne, — Maikls pazemīgi noteica. — Iesim paskatīsimies uz Kitu, viņam patlaban laiks mazgāties.

Patiešām, vienpadsmitais baronets sēdēja vannā.

— Varat iet, aukle, — Flēra sacīja, — es pabeigšu viņu mazgāt.

— Viņš jau trīs minūtes sēž vannā, mem. — Mīksti vārīta ola, — Maikls pasmējās.

Kailais, gadu un divus mēnešus vecais bērns bija neticami kustīgs — viens vienīgs skaņu un kustību iemiesojums. Šķita, ka viņš it kā piešķīra dzīvei kādu jēgu. Viņa dzīvības spēks bija absolūts, nevis relatīvs. Viņa lēcienos, dūcienos un šļakstienos bija knislīša prieks dejā vai kovārnēna līksme pirmajā lidojumā. Viņš pauda pateicību nevis par to, ko saņems, bet par tiem priekiem, ko baudīja pašlaik. Balts kā dūja, ar sārtām pēdiņām, acis un mati tumšāki, nekā vēlāk būs, — viņš tvarstīja māti, ziepes, dvieli — likās, viņam trūkst tikai astes. Maikls nolūkojās viņā, iegrimis pārdomās. Šim cilvēciņam ir viss, ko vien var vēlēties, — kā viņi to izaudzinās? Vai viņi spējīgi audzināt bērnu, viņi, kas dzimuši emancipēti, tāpat kā visa turīgās šķiras paaudze, viņi, kuru vecāki gribot negribot zemojušies jaunā fetiša — Brīvības priekšā? Kopš dzimšanas viņiem bija viss, ko vien var vēlēties, un atlika vienīgi lauzīt galvu un gudrot, kā vēl trūkst. Brīvības pārpilnība spieda viņus uz nemiera pilniem meklējumiem. Karš darīja galu brīvībai, bet karš pārspīlēja ierobežojumus un tā mudināja uz izlaidību. Un tādiem kā Flēra, kas dzimuši mazliet par vēlu, lai piedalītos karā, nostāsti par šo karu galīgi izskauduši cieņu pret kaut ko šai pasaulē. Pietāte nokauta, pašaizliedzība aizmesta projām, atavisms nogāzts, jūtas padarītas smieklīgas, nākotne miglā tīta — vai tad brīnums, ka mūsdienu cilvēki ir tie paši dejojošie knišļi, tikai viņi uztver visu ārkārtīgi nopietni. Tā domāja Maikls, sēdēdams pie vannas un nolūkodamies savā atvasē. Vai drīkst būt bērni cilvēkiem, kas nekam netic? Jā, šobrīd cilvēki atkal sāk meklēt pēc kāda ticības objekta. Tikai inkubācijas periods ir pārāk gauss, un būs ilgi jāgaida, kamēr kaut kas izšķilsies. «Mēs esam pārāk neuzņēmīgi,» viņš prātoja, «tā ir mūsu nelaime.»

Flēra beidza slaucīt vienpadsmito baronetu un iepūderēja viņu ar talku; viņas acis likās iespiežamies zem bērna ādas, lai pārliecinātos, ka tur viss kārtībā. Maikls lūkojās, kā viņa cilāja bērna rociņas un kājiņas, apskatot ik nadziņu, iegrimusi vērošanā, pilnīgi nodevusies mātes instinktam. Un Maikls, ar skumjām apzinādamies, ka tamlīdzīgas izjūtas nav savienojamas ar parlamenta locekļa stāvokli, pameta bērnam knipi un izgāja no bērnistabas. Viņš iegāja kabinetā, paņēma Britānijas enciklopēdijas sējumu un uzmeklēja vārdu «vistas». Viņš izlasīja visu par leghornām, orpingtonām, baltajām. Saseksas vistām, bramaputrām, bet daudz gudrāks netika. Viņš atcerējās: ja novelk ar krītu vistai knābja priekšā līniju, tad vista domā, ka knābis piesiets. Viņam gribējās, lai kāds novilktu šādu līniju viņa deguna priekšā. Varbūt fogartisms ir šī līnija? Tai mirklī viņš izdzirdēja balsi:

—      Pasakiet Flērai, ka es aizeju pie viņas krustmātes.

—      Jūs atstājat mūs, ser?

—      Jā, te es neesmu vajadzīgs.

— Kas tad nu noticis?

— Jūs taču vēl sastapsieties ar Flēru pirms aiziešanas, ser?

— Nē, — Soumss atteica.

Vai kāds būtu nodzēsis ar krītu novilkto līniju Vecā Forsaita deguna priekšā?

—     Vai putnkopība ir ienesīga, ser?

—     Šais laikos nekas nav ienesīgs.

— Taču summas, ko ieņem no nodokļu maksātājiem, aizvien jo palielinās.

— Jā, tur kaut kas nav kārtībā.

— Vai jums neliekas, ka ļaudis uzdod savus ienākumus lielākus, nekā tie patiesībā ir?

Soumss iepleta acis. Pat šādā pesimistiskā noskaņojumā viņš tomēr bija labākās domās par cilvēkiem.

— Labāk parūpējieties, lai Flēra neiedomājas aizskart to sarkanmataino kaķeni, — viņš aizrādīja. — Flēra ir dzimusi ar sudraba karoti mutē, viņa domā, ka var darīt visu, kas ienāk prātā. — Un Soumss aizcirta durvis.

Sudraba karote mutē! Īsti vietā teikts! . . .

Apguldījusi bērnu, Flēra iegāja mazajā svētnīcā, ko senos laikos dēvētu par buduāru, atsēdās pie maza, ar mozaīku rotāta rakstāmgalda un iegrima pārdomās. Kā viņas tēvs varēja sarīkot tādu publisku skandālu! Vai tad viņš nesaprot, ka vārdiem nav nekādas nozīmes, kamēr tie nav kļuvuši zināmi atklātībai? Viņa alka izkratīt savu sirdi un izpaust citiem savus uzskatus par Mārdžoriju Ferāru.

Viņa uzrakstīja trīs vēstules — lēdijai Elisonai un divām citām sievietēm — vakarējā notikuma lieciniecēm. Trešo vēstuli viņa noslēdza šādi:

. . . Sieviete, kas liekuļo draudzību un ielavās kāda cilvēka namā, lai nepamanīta iedzeltu tam, ir simtprocentīga čūska. Nesaprotu, kā viņu cieš sabiedrībā; viņai nav jausmas ne par morāli, ne tikumību. Un viņas pievilcība — ak dievs!

Tā! Vēl atlika Frensis Vilmots. Viņai nebija izdevies pateikt viņam visu, ko būtu vēlējusies.

Dārgo Frensi!

Ļoti žēl, ka Jūs tik negaidīti aizbraucāt. Es gribēju pateikties Jums, ka vakar aizstāvējāt mani. Mārdžorija Ferāra ir sen jau pārsniegusi jebkuras robežas. Taču Londonas sabiedrībā nav pieņemts pievērst uzmanību mēlnesībai. Bija ļoti patīkami iepazīties ar Jums. Nepiemirstiet mūs un iegriezieties, kad atbrauksiet no Parīzes.

Jūsu sirsnīgā draudzene

Flēra Monta.

Turpmāk viņa uzaicinās savos vakaros tikai vīriešus! Bet vai viņi nāks, ja nebūs sieviešu? Un tādi vīrieši kā Fīlips Kvinsijs ir tikpat indīgi. Turklāt tad varētu domāt, ka viņa nopietni apvainojusies. Nē! Viņa rīkosies tāpat kā agrāk, vienīgi izvairīsies no tādiem «kaķu sugas» pārstāvjiem. Bet kurš tāds nav? Varbūt vienīgi Elisona, tāda «smagā artilērija» kā misters Blaits, daži sūtņi un trīs četri nopietni politiķi. Pārējie visi ir no «kaķu sugas», visi gatavi ieklupt ar nagiem mugurā vai sejā tam, kas neuzmanās. Kas sabiedrībā var izvairīties, lai netiktu saskrāpēts vai neskrāpētu pats? Šad tad ieskrāpēt der, lai nebūtu tik briesmīgi garlaicīgi. Dzīve bez skrāpēšanās iedomājama varbūt vienīgi Itālijā. Ak, šīs Fra Andželiko freskas Sv. Marka klosterī! Tas gan bija cilvēks, kas neskrāpējās! Asizes Francisks sarunājas ar putniem starp puķītēm, un saule, zvaigznes un mēness — visi viņam tuva rada. Un svētā Klēra! Svētā Flēra — Asizes Franciska mazā māsa! Atteikties no pasaules un būt labai! Dzīvot, lai darītu citus laimīgus! Tas ir kas jauns! Kas aizraujošs, tikai — uz vienu nedēļu, un cik garlaicīgi būs pēc tam!

Viņa atbīdīja aizkarus un paskatījās ārā, uz skvēru. Laternas gaismā viņa ieraudzīja divus kaķus, tievus, apbrīnojami graciozus, — tie stāvēja viens otram pretī. Pēkšņi abi sāka nelabi ņaudēt, izlaida nagus un saklupa kopā. Flēra nolaida aizkaru.

## X FRENSIS VILMOTS MAINA FRONTI

Apmēram tai pašā laikā Frensis Vilmots atlaidās atzveltnes krēslā viesnīcas «Cosmopolis» zālē, bet tūliņ saslējās. Telpas vidū uz parketa, slīdēdama un šūpodamās dejas solī, kāpdamās atpakaļ un uz priekšu, grozīdamās un locīdamās partnera apskāvienos, kura seja atgādināja masku, dejoja tā, kuras dēļ aiz lojalitātes pret Flēru un Maiklu viņš bija gribējis bēgt uz Parīzi. Liktenis! Viņš, protams, nevarēja zināt, ka Mārdžorija te bieži ierodas vakaros dejas laikā. Viņa ar savu partneri dejoja nevainojami. Frensis Vilmots, kas mīlēja dejas, noprata, ka redz kaut ko izcilu. Kad dejotāji apstājās viņam blakus, viņš pusbalsī gausi noteica:

—     Tas bija skaisti.

—     Labvakar, mister Vilmot!

Kā! Viņa zina tā uzvārdu! Nu bija īstais mirklis parādīt lojalitāti! Bet Mārdžorija Ferāra atlaidās otrā atzveltnī viņam līdzās.

— Tātad viņvakar jūs nācāt pie slēdziena, ka es esmu nodevēja?

—     Jā.

—     Kāpēc?

— Es dzirdēju, ka jūs nosaucāt namamāti par iznireli. Mārdžorija Ferāra iesmējās.

—     Mans dārgais jaunekli, būtu ļoti labi, ja neviens nedotu saviem draugiem sliktākas iesaukas! Es gan nebiju gribējusi, lai manus vārdus dzirdētu jūs vai tas vecis ar drausmīgo zodu!

—     Tas bija viņas tēvs, — Frensis Vilmots nopietni sacīja. — Jūs viņu apvainojāt!

— Ko lai dara! Žēl!

Un silta, sausa plauksta bez cimda iegulās viņējā. Kad Mārdžorija atvilka savu roku, Frensis Vilmots juta, ka viņa roka vēl tirpst līdz plecam.

—     Vai jūs dejojat?

—     Jā gan, bet ar jums dejot es vis neiedrošinātos.

—     O! Dejosim vien

Frensim Vilmotam galva sāka griezties, un drīz vien viņš pats arī griezās dejā.

—     Jūs dejojat labāk par angļiem, ja nerunā par profesionāļiem, — sacīja viņas lūpas, kas atradās sešas collas atstatu no viņējām.

—     Es lepojos ar jūsu uzslavu, mem.

—     Vai jūs nezināt, kā mani sauc? Jeb vai jūs vienmēr tā uzrunājat sievietes? Tas ir ļoti jauki.

—     Protams, ka es zinu, kā jūs sauc un kur jūs dzīvojat. Šorīt ap pulksten četriem es biju tikai sešus jardus atstatu no jums.

—     Ko jūs tur darījāt?

—     Man gribējās būt tuvāk pie jums.

—     Skaistākie vārdi, ko jebkad esmu dzirdējusi, — Mārdžorija Ferāra noteica it kā savā nodabā. — Ierodieties pie manis rīt uz tēju!

Kāpdamies atpakaļ un sānis, darīdams visu vajadzīgo, Frensis Vilmots lēni noteica:

—     Man jābrauc uz Parīzi.

—     Nebaidieties, es jums nedarīšu pāri.

—     Es nebaidos, bet . . .

—     Tātad es jūs gaidu. — Un, atkal atgriezdamās pie sava partnera ar maskai līdzīgo seju, viņa atskatījās pār plecu.

Frensis Vilmots noslaucīja pieri. Pārsteidzošs notikums, kas pilnīgi sadragāja viņa priekšstatu par angļiem kā par stīviem, formāliem ļaudīm! Ja viņš nezinātu, ka Mārdžorija Ferāra lorda meita, tad noturētu viņu par amerikānieti. Varbūt vēlreiz izdosies ar viņu dejot? Taču Mārdžorija Ferāra atstāja zāli, nepaskatījusies uz viņa pusi.

Ikviens tipiski laikmetīgs jauneklis būtu lepojies, taču Frensis nebija ne laikmetīgs, ne tipisks. Lai gan 1918. gadā viņš bija sešus mēnešus mācījies lidotāju skolā, vienreiz bijis Ņujorkā un šad tad braucis uz Čarlstonu un Savannu, viņš bija palicis laucinieks, uzticīgs tradicionālajām labajām manierēm, darbam un vienkāršam dzīves veidam. Sievietes viņš pazina maz un izturējās pret tām ar godbijību. Viņš sprieda par tām pēc savas māsas vai pēc nelaiķa mātes pusmūža draudzenēm Savannā. Uz tvaikoņa kāda amerikāniete no ziemeļu štatiem bija stāstījusi viņam, ka dienvidu štatu meitenes mērojot dzīvi ar vīriešu skaitu, kurus izdevies savaldzināt, un uzskicēja viņam pavisam ērmīgu dienvidštatu meitenes portretu. Dienvidnieks bija pārsteigts. Anna nebija tāda, kaut gan iespējams, ka viņa nebija vēl paguvusi izvērsties, deviņpadsmit gadu vecumā apprecēdama pirmo vīrieti, kas viņu bija bildinājis.

Otrā rītā viņš saņēma Flēras zīmīti. «Robežas!» Kas par robežām? Viņš bija sašutis. Uz Parīzi viņš neaizbrauca un pulksten četros bija Renstrītā.

Mārdžorija Ferāra, tērpusies linziedu zilā audekla blūzē, kasīja savā studijā ar nazīti audeklam krāsu nost. Pēc stundas Frensis Vilmots bija viņas vergs. Krafta suņu izstāde, leibgvardi, derbija — viņš pat nemaz neatcerējās, ka vēlējies tos redzēt; visā Anglijā viņš vēlējās redzēt tikai vienu pašu Mārdžoriju Ferāru. Diezin vai viņš vairs atcerējās, uz kuru pusi tek upe, un, iznācis no viņas nama, aiz tīras nejaušības pagriezās uz austrumiem rietumu vietā. Viņas mati, viņas acis, viņas balss — viņš bija pilnīgi apmāts. Viņš apzinājās, ka ir muļķis, bet neuztraucās par to; tālāk vīrietim vairs nav kurp iet. Viņa pabrauca garām mazā, vaļējā mašīnā, ko pati vadīja, — viņa brauca uz mēģinājumu un pamāja Frensim ar roku. Viņa sirds sarāvās. Viņš nodrebēja un nobālēja. Kad mašīna nozuda, viņš jutās pamests, kā apmaldījies pelēku un saltu ēnu valstībā. Ahā, tepat bija parlaments! Un tuvumā vienīgā vieta visā Londonā, kur viņš varēja iegriezties un runāt par Mārdžoriju Ferāru, un tas bija nams, kurā viņa bija necienīgi uzvedusies! Frensi urdīja dziņa aizstāvēt šo sievieti, kas it kā esot pārsniegusi jebkuras robežas. Viņš gan saprata, ka neklājas atgriezties pie Flēras, lai runātu par viņas ienaidnieci, taču tas bija labāk nekā klusēt. Tā, iegriezies Sautskvērā, viņš piezvanīja.

Flēra sēdēja «salonā», ja nu ne pie piena un medus, tad pie tējas gan. — Jūs vēl neesat Parīzē? Cik jauki! Vai gribat tēju?

— Es jau dzēru, — Frensis Vilmots pietvīka. — Dzēru pie viņas.

Flēra plati iepleta acis.

— O! — viņa iesaucās smiedamās. — Cik interesanti! Kur tad viņa jūs notvēra?

Frensis Vilmots lāgā nesaprata šo vārdu nozīmi, taču nojauta tanīs kaut ko aizskarošu.

—     Vakar viņa bija uz dejām manā hotelī. Viņa brīnišķīgi dejo. Vispār viņa ir brīnišķīga sieviete. Lūdzu, paskaidrojiet man, — ko jūs domājāt, rakstot, ka viņa ir pārsniegusi «jebkuras robežas»?

—     Es savukārt lūgšu jūs paskaidrot, ko nozīmē šāda pēkšņa frontes maiņa.

Frensis Vilmots pasmaidīja.

— Jūs visi bijāt tik laipni pret mani, un man tā gribētos, lai jūs atkal būtu draugos ar viņu. Esmu pārliecināts, ka viņa nemaz tā nedomāja, kā sacīja.

— Tiešām? Vai viņa jums to teica?

— Gluži tā ne. Viņa teica, ka neesot gribējusi, lai mēs dzirdētu viņas vārdus.

— Tā?

Viņš lūkojās Flēras smaidīgajā seja un varbūt neskaidri nojauta, ka notikums uztverams daudz nopietnāk, taču viņš bija jauns, turklāt amerikānis, un nespēja ticēt, ka viņa vēlēšanās samierināt pretinieces var nepiepildīties.

— Man nepanesami domāt, ka jūs abas esat naidā. Vai jūs nebūtu ar mieru sastapties ar viņu manā hotelī un nesniegtu viņai roku?

Flēras acis nomēroja viņu no galvas līdz kājām.

—     Man liekas, jūsu dzīslās rit franču asinis, vai ne?

—     Jā, mana vecmāmuļa bija francūziete.

— Tad man franču asiņu vairāk. Zināt, franči nemēdz tik viegli piedot. Viņi arī necenšas iestāstīt sev to, kam labprāt noticētu.

Frensis Vilmots piecēlās, un viņa balss ieskanējās valdonīgi:

— Vai jūs man paskaidrosiet, ko nozīmē tie vārdi jūsu vēstulē?

— O! Mans dārgais, es gribēju sacīt, ka viņa sasniegusi pilnības augstāko pakāpi. Vai tad jūs pats neesat dzīvs liecinieks?

Nojautis, ka viņu izsmej, un netikdams skaidrībā par savām jūtām, Frensis Vilmots devās uz durvīm.

— Ardievu! — viņš sacīja. — Liekas, jūs nevēlēsieties mani vēl kādreiz redzēt.

— Ardievu! — Flēra atbildēja.

Noskumis, samulsis, vientuļāks nekā jebkad viņš izgāja uz ielas. Neviens viņam nespēja palīdzēt, nespēja «apgaismot prātu». Šai pilsētai trūkst atklātības un vienkāršības. Cilvēki nerunā to, ko domā, un viņa dieviete ir tikpat mīklaina un neizprotama kā visi pārējie. Nē, vēl daudz mīklaināka — jo kāda viņam daļa gar pārējiem?

## XI SOUMSS APMEKLĒ REDAKCIJU

Soumss bija ieradies Grīnstrītā pie māsas galīgi uztraukts. Viņš bažījās, ka Flēra būs iemantojusi atklātu ienaidnieci, kurai sabiedrībā liela ietekme. Un, ka Flēra uzskatīja tēvu par vainīgo visā šai atgadījumā, likās jo netaisnāk tāpēc, ka tā bija patiesība.

Vakars, pavadīts Vinifredas Dārtijas veselīgā saprāta nomierinošajā atmosfērā, un turku kafija, ko viņš allaž dzēra ar baudu, lai arī uzskatīja par kaitīgu aknām, atjaunoja Soumsā uzskatu, ka viss notikušais ir tikai vētra ūdens glāzē.

—     Vienīgi tas raksts avīzē nedod man miera, — viņš noteica.

—     Notikums nav patīkams, Soums, bet es par to daudz neraizētos. Cilvēki pievērš šiem sīkumiem maz uzmanības un nākamajā mirklī jau aizmirst tos. Tādas piezīmes jau ievieto tikai laika kavēkļa pēc.

—     Nav slikts laika kavēklis! Šī avīze raksta, ka tai esot miljons lasītāju.

— Vārdi taču nav minēti.

— Šie politiķi un labāko aprindu dīkdieņi pārāk labi pazīst cits citu, — Soumss atbildēja.

— Tiesa, mans dārgais, — Vinifreda piekrita savā nomierinošajā balsī, kas skanēja tik glāstoši un nesatricināmi, — bet šais laikos neviens ne pret ko vairs neizturas nopietni.

Viņa runāja prātīgi. Soumss devās pie miera daudz labākā omā.

Taču, kopš Soumss bija pametis darbu, viņš bija pārvērties vairāk nekā pats domāja. Viņam vairs nebija profesionālu rūpju, kas dotu iespēju izlietot no Džeimsa Forsaita mantoto spēju bažīties, tāpēc radās tieksme uztraukties ikdienas nepatikšanu dēļ. Jo vairāk viņš domāja par avīžu rakstu, jo izjuta lielāku dziņu aiziet pie redaktora un draudzīgi aprunāties ar to. Ja viņš pēc tam varētu Flērai pateikt: «Esmu visu ar šiem avīžu ļaudīm nokārtojis, tādu rakstu turpmāk vairs nebūs,» — tad viņas dusmas rimtos. Ja nav iespējams ietekmēt cilvēkus labi domāt par viņa meitu, tad vismaz jāpiespiež klusēt tie, kas izsaka pretējas domas.

Visumā Soumss izturējās iecietīgi pret avīzēm, izņemot gadījumus, kad viņa vārds iekļuva to slejās. Viņš lasīja «The Times», ko bija lasījis arī viņa tēvs, un kopš bērnības atcerējās lielo lappušu čaukstoņu. Avīzē bija jaunumi — vairāk jaunumu, nekā viņš par savu naudu paspēja izlasīt. Pret avīzes ievadrakstiem viņš izturējās ar cieņu, un, kaut arī tās lielie pielikumi dažreiz šķita viņam pārmērīgi, viņš tomēr uzskatīja šo avīzi par džentlmeņa cienīgu lasāmvielu. Anete un Vinifreda lasīja «The Morning Post». Tā arī bija džentlmeņu cienīga avīze, bet tai bija savi untumi. Vispār untumi arī bija cienījami, bet Soumss personiski bija pret tiem vienaldzīgs. Par citām avīzēm viņš zināja pārāk maz, vienīgi to, ka virsraksti tām lielākiem burtiem un tās izskatās kā sagrieztas mazos gabaliņos. Uz presi visumā viņš lūkojās kā īsts anglis: tā pastāv. Tai ir savi tikumi un savi netikumi, bet vaļā tikt no tās neviens nevar.

Ap pulksten vienpadsmitiem viņš devās uz Flītstrītu.

Laikraksta «The Evening Sun» redakcijā viņš iesniedza vizītkarti un izsacīja vēlēšanos runāt ar redaktoru. Redakcijas darbinieks, uzmetis skatienu Soumsa cilindram, aizveda viņu pa gaiteni līdz kādai mazai istabai.

Redakcija likās esam milzīgs labirints. Kāds viņu pieņemšot, tā viņam sacīja.

— Kāds, — Soumss atkārtoja. — Man vajag runāt ar galveno redaktoru.

Galvenais redaktors esot ļoti aizņemts; vai viņš nevarot pienākt vēlāk, kad lielā burzma garām?

— Nē, — Soumss atteica.

Darbinieks atkal paskatījās uz viņa cilindru un izgāja ārā.

Pēc stundas ceturkšņa Soumsu ieveda vēl mazākā istabā, kur jautra izskata briļļains vīrs lapoja albumu ar avīžu izgriezumiem. Viņš pacēla galvu, Soumsam ienākot, paņēma viņa vizītkarti un lasīja:

— «Misters Soumss Forsaits.» Jā?

—     Vai jūs esat galvenais redaktors? — Soumss jautāja.

—     Viens no redaktoriem. Apsēdieties! Ar ko varu pakalpot?

Ietekmēts no gaisā jūtamās steigas un vēlēdamies radīt labu iespaidu, Soumss nesēdās, bet izvilka no portmoneja avīzes izgriezumu.

— Ierados sakarā ar šo rakstu pagājušās otrdienas numurā.

Omulīgais vīrs uzmeta tam skatienu, likās nogaršojam to uz mēles un novilka:

—     Jā?

—     Esiet tik laipns un pasakiet, kas to rakstījis!

— Mēs nekad neatklājam savu korespondentu vārdus, ser.

— To es zinu.

Omulīgā vīra mute pavērās, it kā izrunājot: «Tad kāpēc jūs jautājat?» — bet atkal aizvērās smaidā.

—     Piedodiet, — Soumss sacīja, — bet šā rakstiņa autors te domājis manu meitu, misis Flēru Montu, un viņas vīru.

—     Ko jūs sakāt! Jūs esat labāk informēts par mani, bet kāda tam galu galā nozīme? Šis rakstiņš ir gluži nekaitīgs patērzējums.

Soumss paskatījās uz viņu. Tas cilvēks ir pārāk bezrūpīgs!

—     Vai jūs tā domājat? — viņš dzestri jautāja. — Vai jums patiktu, ja jūsu meitu nosauktu par uzņēmīgu dāmiņu?

—     Kas tur sevišķs? Gluži patīkams apzīmējums. Turklāt neviens uzvārds nav minēts.

—     Vai tad jūs tāpēc ievietojat rakstus, lai jūsu lasītāji nekā nesaprastu? — Soumss ironiski jautāja.

Omulīgais vīrs iesmējās.

— Laikam gan ne, — viņš atbildēja. — Bet vai jums nav pārāk plāna āda, ser?

Soumss nebija paredzējis, ka saruna var ņemt šādu virzienu. Iekams lūgt šo redaktoru neievietot turpmāk aizskarošus rakstus, vispirms būs jāpierāda, ka raksts ir aizskarošs, bet reizē ar to vajadzēs atsegt raksta īsto būtību.

— Redzat, — Soumss sacīja, — ja jūs nesaprotat, ka raksta tonis aizskarošs, tad diezin vai es pratīšu jums to pierādīt. Es gan lūgtu jums turpmāk neļaut tādiem rakstiem parādīties atklātībā. Man nejauši nācis zināms, ka jūsu korespondentu vada ļaunprātība.

Omulīgais vīrs atkal pārlaida acis pār izgriezumu.

— Es gan pie tāda sprieduma nebūtu nācis. Cilvēki, kas nodarbojas ar politiku, pastāvīgi saņem un izdala belzienus — viņi nemaz nav tik jūtelīgi. Bet šis rakstiņš šķiet pilnīgi nevainīga patērzēšana.

Soumsu bija aizvainojuši vārdi «pārāk plāna āda» un «jūtelīgs», tāpēc viņš derdzīgi noteica:

— Ko tur runāt par tādiem sīkumiem!

— Pilnīgi piekrītu jums, ser. Uz redzēšanos! — un omulīgais vīrs atkal pievērsās avīžu izgriezumiem.

Šis cilvēks bija kā gumijas bumba! Soumss apņēmīgi uzlika galvā cilindru. Vajadzēja likt viņam trūkties — tagad vai nekad.

— Ja jūsu korespondente domā, ka var nesodīta izgāzt avīžu slejās savu žulti, tad drīz vien viņa pārliecināsies, ka maldījusies.

Soumss gaidīja uz efektu, bet nekas nesekoja. — Ardievu! — viņš noteica un izgāja.

Sastapšanās nenoritēja tik draudzīgi, kā viņš bija gaidījis. Soumss atcerējās Maikla vārdus: «Prese ir vārīgs stāds.» Viņš nolēma nepieminēt nevienam par savu vizīti.

Pēc divām dienām, Pazinēju klubā pārlapodams «The Evening Sun», Soumss ieraudzīja vārdu «fogartisms». Hm! Ievadraksts.

«No visām panacejām, ar kurām aizraujas jaunie un cerību pilnie iesācēji politikā, visaplamākā ir pazīstama ar vārdu «fogartisms». Iekams šis patentētais līdzeklis, kas izgudrots cīņai ar tā saucamo nacionālo kaiti, vēl nav laists tirgū, mēs gribam noskaidrot tā būtību. Tam pamatā ir sera Džeimsa Fogarta grāmata «Anglijas bīstamais stāvoklis»; kā šķiet, tās galvenais ticības loceklis ir Anglijas darbaspēka samazināšana. Fogartisma pravieši ieteic izsūtīt uz visām karalistes malām simtiem tūkstošu jauniešu, līdzko tie pabeiguši skolu. Nemaz jau nerunājot par to, ka domīnijas ar savas dzīves gauso attīstību nav spējīgas uzsūkt viņus, mums būs jāzaudē darbaspēka pieplūdums tāpēc, lai pēc divdesmit gadiem mūsu domīniju pieprasījums atbilstu metropoles piedāvājumam. Stulbāku ierosinājumu neviens vēl nav varējis izdomāt. Šādam priekšlikumam labi atbilst vārds «fogartisms». Vienkopus ar šo muldēšanu par emigrāciju — jo piemērotāka apzīmējuma par muldēšanu grūti atrast tādai sensācijām domātai programmai — skan vārgi propagandēts «atpakaļ pie zemes». Fogartisma pamatakmens ir doktrīna, ka Anglijas tagadējās darba algas un iztikas minimuma standarts izslēdz jebkuru mēģinājumu konkurēt ar Vācijas produkciju vai atjaunot mūsu tirdzniecības attiecības ar Eiropu. Tāds viedoklis jautājumā pār mūsu rūpniecisko pārsvaru nekad vēl pie mums nav ticis izvirzīts. Jo drīzāk šie lētās markas mahinatori no angļu politiķu vidus sapratīs, ka Anglijas vēlētājs nevēlas ielaisties ar tādām ārprātīgām teorijām, jo drīzāk kļūs skaidrs, ka fogartisms ir jau nedzīvs piedzimis.»

Lai cik vērības Soumss bija veltījis «Anglijas bīstamajam stāvoklim», viņu nekādi nevarēja vainot par pieķeršanos fogartismam. Ja fogartisms rīt tiktu sadragāts, Soumss, kurš neticēja nekādām idejām un teorijām, atvieglots konstatētu savā nemainīgajā angļa pragmatismā, ka Maikls laimīgi atbrīvojies no nepatikšanām. Bet tagad viņam radās aizdomas, vai tikai viņš pats nav par cēloni šim rakstam. Varbūt tā bija šī aplam jautrā redaktora atbilde?

Iedams uz Sautskvēru pusdienot, viņš atkārtoti nolēma neminēt par savu vizīti.

Hallē uz sarkofaga atradās sveša platmale, brīdinot, ka pusdienās būs kāds ceturtais. Patiešām misters Blaits ar kokteiļa glāzi rokā un olīvu mutē tērzēja ar Flēru, kas bija saritinājusies uz spilveniem kamīna priekšā.

— Vai tu pazīsti misteru Blaitu, tēt?

Vēl viens redaktors! Soumss piesardzīgi pastiepa roku.

Misters Blaits norija olīvu.

— Šim rakstam nav nekādas nozīmes, — viņš sacīja.

— Manuprāt, — Flēra teica, — jums nav jāliekas ne zinis, lai viņi saprot, ka nostādījuši sevi muļķa stāvoklī.

—     Vai tas ir Maikla viedoklis, misis Monta?

—     Nē, Maikls nolēmis neatkāpties ne soli!

Un visi atskatījās uz Maiklu, kurš tobrīd ienāca istabā.

Viņam patiešām bija visai apņēmīga stāja.

Pēc Maikla domām, viņiem vajadzēja runāt bez aplinkiem un darīt, ko var, jo citādi nemaz nebija vērts sākt. Viņi ir ievēlēti parlamentā, lai aizstāvētu paši savas domas, nevis tās, ko uzspiež Flītstrīta. Ja viņi tic no sirds, ka fogartisms ir vienīgais līdzeklis cīņai ar bezdarbu un iedzīvotāju pārmērīgo pieplūdumu pilsētās, tad viņiem pie tā jāturas un nav jālaižas lapās no katras avīželes uzbrukuma. Veselais saprāts ir viņu pusē, un veselais saprāts, ja to pietiekami propagandē, galu galā allaž uzveic. Opozīcija, ko radījis fogartisms, grib uzspiest darba algas pazemināšanu un darba dienas pagarināšanu, tikai neviens nevēlas to atklāti pateikt. Lai avīzes melš, cik tām patīk. Viņš gatavs derēt, ka pēc sešiem mēnešiem, kad publika būs ar fogartismu apradusi, avīzes atspēkos pusi no saviem izteicieniem, turklāt izlikdamās, ka atspēko citu uzskatus. Un negaidot viņš uzrunāja Soumsu:

— Ceru, ser, ka jūs negājāt uz redakciju runāt par to rakstu?

Soumss tiklab privātajā, kā sabiedriskajā dzīvē turējās pie principa neteikt tiešu nepatiesību, kad bija iedzīts strupceļā. Meli ir sveši angļu raksturam, turklāt neglīti. Šķielēdams uz savu degungalu, viņš gausi noteica:

— Es tikai liku viņiem manīt, ka zinu tās sievietes vārdu.

Flēra sarauca pieri, misters Blaits pasniedzās pēc sālītajām mandelēm.

—     Ko es jums sacīju, ser! — Maikls iesaucās. — Pēdējais vārds vienmēr paliek viņiem. Prese ir ārkārtīgi pašapzinīga, un varžacis tai ir uz abām kājām, vai ne, mister Blait?

—     Presei piemīt visas cilvēciskās vājības, jaunais cilvēk, — misters Blaits visai iespaidīgi noteica. — Tai labāk patīk pašai kritizēt nekā ļauties no citiem kritizēties.

—     Un es domāju, — Flēra ledaini piemetināja, — ka turpmāk būšu brīva no aizbildnības.

Saruna atkal pievērsās fogartismam, bet Soumss drūmi klusēja. Nekad viņš vairs neiejauksies citu darīšanās! Un kā visi, kas mīl, viņš sāka pārdomāt savu sūro likteni. Vai viņš varēja palikt vienaldzīgs, kad meitai ceļ neslavu, apdraud meitas laimi — bet Flēra ņem šādu iejaukšanos ļaunā. Cik sāpīgi apzināties mūža galā, ka viņš vairs neprot pietiekami saudzīgi izturēties pret savu vienīgo dārgumu!

Pēc pusdienām Flēra atstāja vīriešus vienus pie glāzes vīna, ko gan dzēra tikai misters Blaits. Šad tad Soumss dzirdēja pa vārdam, — nākamo nedēļu šis vardei līdzīgais tips dzīrās uzstāties ar rakstu «Priekšpostenī», un Maikls izdevīgā mirklī grasījās teikt parlamentā savu pirmo runu. Soumsam tie visi šķita tukši vārdi. Kad visi piecēlās no galda, viņš sacīja Maiklam:

— Es jūs atstāšu.

— Mēs ejam uz parlamentu, ser. Vai jūs nepaliksiet pie Flēras?

—      Nē, man laiks iet. Maikls cieši ielūkojās viņā.

—      Es tūliņ pateikšu viņai, ka jūs ejat projām. Soumss jau bija uzvilcis mēteli un vēra vaļā durvis, kad viņam uzplūda vijolīšu smarža. Kaila roka apskāva viņa kaklu. Kaut kas mīksts piekļāvās pie viņa muguras.

— Piedod, tēt, ka es biju tik nejauka! Soumss papurināja galvu.

—     Nē, — Flēras balss sacīja, — tā tu netiksi projām. Viņa aizstājās durvīm priekšā. Viņas dzidrās acis lūkojās uz Soumsu, baltie zobi apžilbinoši mirdzēja.

—     Saki, ka tu man piedod!

— Tā jau tas vienmēr bijis, — Soumss nopūtās. Flēra uzspieda lūpas uz tēva degungala.

— Nu, tā! Ar labu nakti, mīļais! Es jau zinu, ka esmu izlutināta.

Soumss krampjaini apskāva viņu, atvēra durvis un, neteicis ne vārda, izgāja.

Zem Lielā Bena avīžu puikas kaut ko klaigāja, — politiski jaunumi, Soumss nodomāja. Leiboristu valdībai paredzama krišana — kāds redaktors būs aizlicis kāju priekšā, no tiem var visu ko gaidīt! Kas tur! Vieni iet, citi nāk vietā, Soumsam tas viss šķita pārāk tālu. Flērai, vienīgi Flērai bija nozīme viņa dzīvē.

## XII MAIKLS PĀRDOMĀ

Maikls un misters Blaits atrada «visu parlamentu māti» lielā satraukumā. Liberāļi bija atšķēlušies, un leiboristu valdībai draudēja krišana. Parlamenta laukumā pulcējās ļaudis, vērodami Lielo Benu un gaidīdami uz sensācijām.

—     Es neiešu iekšā, — Maikls sacīja. — Balsošanas šovakar nebūs. Vienīgā izeja šķiet parlamenta atlaišana. Es gribu pastaigāties un padomāt.

—     Uz brītiņu tomēr vērts ieiet, — teica misters Blaits, un viņi šķīrās. Maikls atgriezās ielā. Vakars bija rāms, un viņam uzmācās ilgas dzirdēt savas tautas balsi. Bet kur tā dzirdama? Viņa tautas brāļi izsakās gan «par», gan «pret», spriež katrs par savu personisko «likstu» — viens runā par ienākumu nodokli, otrs par pabalstiem, trešais daudzina līderu vārdus, ceturtais loka «komunismu». Bet nekur ne skaņas par tām bažām, kas mājo visu sirdīs. Tagad pie varas nāks toriji, kā Flēra bija pareģojusi. Anglija meklē «stipru un stabilu valdību» kā sāpes remdējošu līdzekli. Bet vai