# Forsaitu teika-2 Cilpā

Džons Golsvertijs

Džons Golsvertijs

Forsaitu teika-2 Cilpā

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA 1961

No angļu val. tulk. Helēna Gintere

RĪGĀ

Divas dzimtas, abas vienlīdz dižas

Cīņā iededzina senu dienu naids.

*Romeo un Džuljetta»

VELTĪTS DŽESIJAI UN DŽOZEFAM KONRADIEM

FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

DŽONS GOLSVERZIJS

FORSAITU TEIKA-2

CILPĀ

.

## PIRMĀ NODAĻA

## I TIMOTIJA NAMĀ

Privātīpašnieciskais instinkts nekad nav mierā. Pat Forsaitu dzimtā, kas ticēja tā mūžīgai nemainībai, tas pakļāvās evolūcijas likumiem uzplaukuma un naida brīžos, salā un svelmē; to ietekmē vide, gluži tāpat kā augsne — kartupeļa kvalitāti.

Vēsturnieks, pievērsdamies savā laikā Anglijas astoņdesmitajiem un deviņdesmitajiem gadiem, attēlos samērā straujo pāreju no pašapmierinātā, ierobežotā provinciālisma uz daudz pašapmierinātāko, kaut arī mazāk ierobežoto imperiālismu, citiem vārdiem, — evolucionizējošas nācijas «privātīpašniecisko instinktu». Šis process it kā likumsakarīgi norisa arī Forsaitos. Tie evolucionizējās ne vien ārēji, bet arī būtiski.

Kad 1895. gadā Sjūzena Heimena, Forsaitu precētā māsa, sekoja savam vīram mūžībā smieklīgi jauna — tikai 74 gadus veca — un tika krematizēta, šis notikums dīvainā kārtā visai maz saviļņoja sešu pārējo, vēl dzīvo veco Forsaitu prātus. Šai vienaldzībai bija trīs cēloņi.

Pirmais: vecā Džoliona Forsaita gandrīz vai slepenā apbedīšana 1892. gadā Robinhilā — tas ir, tā pirmā Forsaitu dzimtas locekļa apbedīšana, kurš bija kļuvis neuzticīgs vecajām dzimts kapenēm Haigeitā. Šīs bēres, kas notika vienu gadu pēc Svizina caurcaurēm pienācīgās izvadīšanas, izraisīja dzīvas pārrunas Londonā, Beisvoterroudā, Forsaitu Biržā — Timotija namā, kur vēl joprojām radās un izplatījās ģimenes tenkas. Toreiz uzskati svārstījās starp krustmātes Džūlijas skaļajām vaimanām un Frensijas skaidri un gaiši izteikto apgalvojumu, ka «tā tik ir braša ideja — reiz izbeigt šo pārblīvētību Haigeitā». Tēvocis Džolions mūža pēdējos gados, taisnību sakot, — pēc savādā un bēdīgā romāna starp viņa mazmeitas Džūnas līgavaini Boziniju un brāļa dēla Soumsa sievu Irēnu — bija kļuvis diezgan neizprotams Forsaitu dzimtai, kurai viņa paraža — iet savus ceļus — šķita mazliet untumaina. Spriežot pēc Džoliona Forsaita filozofiskajiem uzskatiem, protams, arvien varēja sagaidīt, ka viņš novērsīsies no īsta forsaitisma ceļa, un tāpēc dzimta savā ziņā bija sagatavota, ka tēvoci Džolionu guldīs kādā neparastā zemes stūrī. Šis notikums tomēr bija pārlieku dīvains; un, kad vēl piedevām viņa testamenta saturs nokļuva Forsaitu Biržas valodās, dzimtu pārņēma tirpas.

Džolions Forsaits no sava īpašuma (145 304 mārciņām sterliņu, atskaitot 32 mārciņu 7 šiliņu 4 pensu lielu parādu) 15 000 mārciņu sterliņu tiešām bija novēlējis — nu kam gan jūs domājat, mīļā? Irēnai! — viņa brāļa dēla Soumsa aizbēgušajai sievai; Irēnai, sievietei, kura gandrīz iegrūda negodā visu dzimtu un kuru ar tēvoci — klausieties un brīnieties! — nesaistīja nekāda asinsradniecība. Protams, ne jau skaidrā naudā, viņa no šīs summas mūža rentei saņem tikai — tikai procentus! Tomēr fakts paliek fakts, un vecā Džoliona pretendēšanai uz «īsta» Forsaita slavu reizi par visām reizēm pienāca gals. Un tas bija pirmais cēlonis, kāpēc Sjūzenas Heimenas apbedīšana Voukingā* prātus saviļņoja tik maz.

Otrs cēlonis vispār bija svarīgāks un iespaidīgāks. Sjūzenai bez nama Kempdenhilā* piederēja vēl lauku mājas (kuras viņai vīrs nomirstot atstāja) — mazliet viņpus Hentes * grāfistes robežām, kur Heimenu zēni, kā visi domāja, izauga par tādiem labiem šāvējiem un jātniekiem, kas, protams, bija patīkami pašiem un iepriecinoši citiem. Ka Sjūzenai piederēja kaut kas īsti lauciniecisks, tas savā ziņā arī šķita attaisnojam viņas mirstīgo atlieku pārvēršanu pelnos, — kaut gan neviens nespēja iedomāties, kā viņai varēja ienākt prātā krematizēšana!

Parastie aicinājumi bērēs tomēr tika izsūtīti, un Soumss ar jauno Niklasu piedalījās izvadīšanā. Testamentu visumā atzina par gluži apmierinošu, jo Sjūzenai bija piederējusi tikai mūža rente; tāpēc visu vienlīdzīgās da]ās mantoja bērni.

Trešais cēlonis, kāpēc Sjūzenas izvadīšana prātus satrauca tik maz, bija visiespaidīgākais no visiem. To drosmīgi pāris vārdos izteica Jūfimija, šī bālā, tievā:

— Manuprāt, cilvēkam pašam tiesības noteikt par savu ķermeni, kaut arī viņš būtu miris.

Šāda piezīme no vecās skolas liberāļa un ārkārtīgā tirāna Niklasa meitas mutes bija satraucoša un zibens uzliesmojumam līdzīgi parādīja, cik daudz ūdens aiztecējis kopš krustmātes Annas nāves 1888. gadā, tas ir, tieši kopš tā brīža, kad par Soumsa privātīpašnieka tiesībām uz sievas ķermeni sāka rasties zināmas šaubas, kuras vēlāk k]uva par iemeslu lielajai nelaimei.

Jūfimija, protams, runāja kā bērns, un viņai nebija nekādas pieredzes; būdama tagad jau krietni pāri trīsdesmit gadiem, viņa vēl joprojām saucās Forsaite. Taču — kaut arī ņēma vērā šo vainu mīkstinošo apstākli — viņas piezīme tomēr nepārprotami liecināja par brīvības jēdziena paplašināšanos, par decentralizāciju un privātīpašnieka apzinās smaguma punkta pārvietošanos no citiem uz paša personu. Kad Niklass no krustmātes Hesteres dzirdēja savas meitas piezīmi, viņš sašutumā izsaucās:

— Ak šīs sievas un meitas, mūsdienās viņu brīvībai vairs nav robežu! Es jau to zināju, ka Džeksona lieta novedīs tik tālu — pievilks šo «Habeas Corpus»!

Līdz pat šim brīdim Niklass nespēja samierināties ar šo likumu par precēto sieviešu īpašuma tiesībām*, kurš viņam būtu izvērties par īstu traucēkli, ja viņš, par laimi, nebūtu apprecējies pirms tā pieņemšanas. Taču, taisnību sakot, nekādi nebija noliedzama jauno Forsaitu sacelšanās pret piederēšanu citiem; šī, tā sakot, koloniālā tieksme piederēt pašam sev, paradoksālā imperiālisma vēstnese, kļuva aizvien spēcīgāka.

Tagad viņi visi bija precējušies, izņemot Džordžu, kura interese piederēja zirgu skriešanās sacīkstēm un «Iseeum» klubam; Frensiju, kas turpināja muzikālo izglītību Celsijā* kādā studijā Kingsroudā un joprojām «pielūdzēju» pavadībā apmeklēja deju vakarus; Jūfimiju, kura dzīvoja mājās, gauzdamās par Niklasu; un vēl abus dvīņu brāļus — Džailzu un Džesiju Heimenus.

Trešās paaudzes pēcnācēju nebija visai daudz: jaunajam Džolionam bija trīs, Vinifredai Dārtijai — četri; jaunajam Niklasam jau seši; jaunajam Rodžeram — viens; Marianai Tvītimenai viens; Sentdžonam Heimenam — divi. Bet no sešpadsmit laulību nodibinājušajiem Forsaitiem, bērnus neradījuši, mūžu nodzīvoja pārējie: Džeimsa pēcnācēji — Soumss, Reičela un Sisilija; Rodžera — Jūstess un Tomass; Niklasa — Ernests, Arčibalds un Florensa; Heimenu — Augusts un Anabele Spendere.

Tātad no desmit vecās paaudzes Forsaitiem bija piedzimis divdesmit viens jaunais Forsaits, bet divdesmit vienam jaunam Forsaitam šim brīžam bija tikai septiņpadsmit pēcteču, un likās maz ticams, ka šis skaitlis varētu palielināties vairāk nekā par kādu sīkumu. Kas interesējas par statistiku, būs pamanījis, ka dzimstība bija mainījusies proporcionāli procentiem, ko ienes kapitāls.

Vectētiņš «Dižais Dosets» Forsaits deviņpadsmitā gadsimta sākumā no sava kapitāla guva desmit procentus, tāpēc viņam bija desmit bērnu. Šie desmit, atskaitot četrus neprecējušos un Džūliju, kuras vīrs Septimuss Smols, protams, nomira gandrīz tūlīt pēc kāzām, bija pelnījuši caurmērā četrus līdz piecus procentus un attiecīgi arī vairojušies. Divdesmit vienam pēctecim, kuru viņi bija radījuši, ienākumi līdzinājās vairs tikai trim procentiem no konsolām, kuras viņu tēvi tiem bija atstājuši galvenokārt dāvinājumu veidā, lai apietu mantojumu nodokļus, un sešiem no viņiem, kas bija radījuši bērnus, kopā bija septiņpadsmit pēcnācēju vai, precīzi rēķinot, divi un piecas sestdaļas mantinieka uz ģimeni.

Mērenajam ražīgumam bija arī citi iemesli. Neuzticēšanās pelņas iespējām, — kas gluži dabiska, kad iztika garantēta, kopā ar apziņu, ka tēvi vēl netaisās mirt, — lika šiem Forsaitiem būt piesardzīgiem. Ja cilvēkam ir bērni, bet ienākumi nelieli, tad gaumei un ērtību līmenim neizbēgami jāslīd uz leju; kā pietiek diviem, tā vairs nepietiek četriem un tā tālāk, — tāpēc: labāk nogaidīt un paskatīties, ko tēvs atstās. Turklāt bija arī jauki atpūtas brīžus pavadīt netraucēti. Saskaņā ar augošajām tā saucamajām fin de siиcle [1] tendencēm bija patīkamāk privātīpašnieka intereses veltīt paša personai nekā būt par bērnu vecākiem. Tad atbildība bija mazāka un cilvēks varēja iegādāties automašīnu. Jūstesam tāda jau tiešām piederēja, taču tā viņu šausmīgi kratīja un bija pat izlauzusi viņam vienu acuzobu; tāpēc prātīgāk nogaidīt, līdz auto kļūs par drošākiem satiksmes līdzekļiem. Bet pagaidām: bērnu pietiek! Pat jaunais Niklass attapās un pēdējo triju gadu laikā saviem sešiem bērniem nevienu vairs nepievienoja.

Neraugoties uz Forsaitu ģimenes kopīgo sairšanu, vai drīzāk, izklīšanu, plaisa tomēr vēl nebija tik dziļa, lai liegtu viņiem pulcēties 1899. gadā, kad nomira Rodžers Forsaits.

Vasara bija bijusi brīnišķīga, un, kad visi pēc ārzemēs un jūrmalā pavadītajām atpūtas dienām atgriezās Londonā, Rodžers, kā jau dažkārt oriģināls visās izdadarībās, savās mājās Prinsesgārdenā pēkšņi izlaida garu. Timotija namā skumji sačukstējās, ka nabaga Rodžers arvien bijis ekstravagants ēšanas ziņā, — jo, kas gan cits, piemēra pēc, ja ne viņš, cienīja Vāczemes jēra gaļu vairāk par visām citām?

Lai būtu kā būdams, viņa bēres Haigeitā noritēja nevainojami, un, atgriežoties no tām, Soumss Forsaits gandrīz pavisam mehāniski iegāja pie tēvoča Timotija Beisvoterroudā. Abām «vecītēm» — krustmātei Džūlijai un krustmātei Hesterei gribēsies kaut ko uzzināt par bērēm. Soumsa tēvam — astoņdesmit astoņus gadus vecajam Džeimsam vairs nebija pa spēkam nogurdinošās bēru ceremonijas; arī Timotijs, protams, nebija turp gājis; līdz ar to Niklass bija vienīgais brālis, kas piedalījās izvadīšanā. Pavadītāju pulks tomēr bija kupls; un krustmātes Džūlija un Hestere būs iepriecinātas, to dzirdot. Laipnā uzmanība, protams, nebija brīva no neatvairāmām savtīguma tieksmēm — iemantot no tā, ko dara, labumu arī sev, — tā ir galvenā īpašība, kas raksturo Forsaitus un, protams, arī jebkuras tautas saprātīgākos elementus. Sekodams paražai ģimenes jautājumos iegriezties Timotija namā Beisvoterroudā, Soumss gāja tikai sava tēva pēdās, kurš vismaz vienreiz nedēļā mēdza apciemot māsas, kas dzīvoja pie Timotija, un kurš no šī pienākuma atteicās vienīgi astoņdesmit sešu gadu vecumā, kad apsīka spēki un viņš bez Emīlijas nekur vairs nevarēja iziet. Bet iet kopā ar Emīliju nebija nekādas nozīmes: kurš tad var tā īsti ar kādu aprunāties sievas klātbūtnē? Tāpat kā senās dienās Džeimss, tā tagad Soumss atrada laiku apmeklēt tēvoča namu gandrīz katru svētdienu, lai pasēdētu mazajā viesistabā, kuras iekārtojumu viņš ar savu nemaldīgo gaumi ziemas svētku laikos bija krietni pārveidojis, papildinot to ar porcelāna izstrādājumiem — gan ne gluži atbilstoši viņa personīgajai izsmalcinātajai prasībai — un vismaz divām diezgan apšaubāmām barbizoniešu* gleznām. Soumss pats, kas tik lieliski bija nopelnījis ar barbizoniešu gleznām, pirms dažiem gadiem pievērsās Marīsa*, Izraelza* un Moves* darbiem, cerēdams nopelnīt vēl vairāk. Savā krastmalas mājā netālu no Meiplderhemas Soumsam bija lieliski iekārtota un apgaismota gleznu galerija, kurā tikai retais Londonas mākslas priekšmetu tirgotājs jutās svešinieks. Tā noderēja arī par svētdienas pēcpusdienas naglu vīkenda viesībās, kuras viņam šad tad izrīkoja māsas — Vinifreda vai Reičela. Jo, kaut arī Soumss, gleznas rādot, bija mazrunīgs, viņa mierīgie, nosvērtie spriedumi parasti ietekmēja apmeklētājus, kuri zināja, ka viņa reputācija nedibinās tikai uz estētisku aizraušanos, bet uz spējām paredzēt tirgus cenu nākotnē. Aizgājis pie Timotija, Soumss gandrīz arvien varēja pastāstīt, kā pārtrumpojis kādu mākslas priekšmetu tirgotāju, un viņam ļoti patika, kad krustmātes, lepnumā dūdodamas, apsveica viņa uzvaru.

Bet šo pēcpusdienu viņš jutās pavisam citādi noskaņots, atnācis šurpu pēc Rodžera bērēm, tērpies glītās, tumšās drēbēs — ne gluži melnās, jo tēvocis tomēr galu galā bija tikai tēvocis; un sirds dziļumos Soumss ienīda pārlieku jūtu izpausmi. Atlaidies ar inkrustācijām greznotajā krēslā un, degunu pacēlis, raudzīdamies debeszilajā, zeltītiem rāmjiem noklātajā sienā, viņš izturējās uzkrītoši klusu. Vai nu tāpēc, ka bija piedalījies bērēs, vai cita iemesla dēļ, taču šo pēcpusdienu viņa raksturīgie Forsaitu vaibsti izcēlās visizdevīgāk: seja — iegareni ovāla, ar spēcīgi veidotu zodu, kurš liktos nesamērīgs, ja tam noņemtu miesu, — vārdu sakot, tā bija iespaidīga seja un nebūt ne neglīta. Spilgtāk nekā jebkad Soumss izjuta, ka Timotijs neglābjami ir «vecs ērms» un abas krustmātes nožēlojamas Viktorijas laikmeta dvēselītes. Vienīgais temats, par kuru Soumsam gribējās runāt — par paša nešķirtā vīra stāvokli, — nebija apspriežams. Taču tieši tas nodarbināja viņa prātu, izslēgdams visu citu.

Kopš šī gada pavasara Soumss juta sevī briestam jaunas jūtas, kuras mudināja viņu darīt kaut ko tādu, kas, kā viņš pats apzinājās, četrdesmit piecus gadus vecajam Forsaitam būtu tīrais neprāts. Viņš pēdējā laikā apzinājās arvien skaidrāk un skaidrāk, ka iegūst stāvokli. Soumsa turība, ievērojama jau toreiz, kad viņš nolēma Robinhilā celt māju, kuras dēļ beidzot izputēja viņa laulības dzīve ar Irēnu, vientulīgi pavadīto divpadsmit gadu laikā bija pieaugusi pārsteidzoši strauji. Šodien viņa vērtība sniedzās krietni pāri simt tūkstošiem mārciņu, bet viņam nebija neviena, kam bagātību atstāt, — nebija īsta mērķa, kura dēļ būtu vērts turpināt to, kas viņam bija kā reliģija. Pat ja viņš arī vairs nepūlētos, nauda pelnītu naudu, un Soumss apzinājās, ka viņam būs turpat savi simt piecdesmit tūkstoši mārciņu, pirms vēl pagūs atjēgties. Soumsā arvien bija stipri attīstītas ģimenes cilvēka īpašības, ilgas pēc pēcnācējiem; nepiepildītas un nomāktas tās bija dziļi paslēpušās, bet tagad, viņa «spēka gados», tās atkal atmodās. Nesen konkretizējušās un kādas meitenes neatvairāmas pievilcības dēļ atradušas noteiktu tēlu, šīs jūtas bija izvērtušās par īstu apmātību.

Sī meitene bija francūziete, kas, domājams, nedz pazaudēs galvu, nedz samierināsies ar nelikumīgu kopdzīvi. Vēl vairāk, šāda doma derdzās arī Soumsam pašam. Ilgajos piespiedu celibāta gados viņš izbaudīja dzimuma dzīves zemisko pusi, slepeni un vienmēr ar riebumu, jo bija izvēlīgs un viņam piemita iedzimta likumības un kārtības apziņa. Soumss nevēlējās slepenu un slēpjamu mīlas sakaru. Pēc laulībām angļu sūtniecībā Parīzē un pāris mēnešu ceļojuma viņš varētu Aneti pārvest, gluži atraisītu no pagātnes, kura, taisnību sakot, nebija nekāda pārlieku cēlā, jo meitene strādāja tikai par rēķinvedi mātes restorānā Soho * kvartālā. Aneti ar francisko gaumi un pašapziņu viņš varētu atvest atpakaļ kā kaut ko gluži jaunu un elegantu, lai tā valdītu viņa «Paspārnē» Meiplderhemas tuvumā.

Krustmāšu viesistabā Soumss tikai pa ausu galam ieklausījās parastajos jautājumos: kā klājas mīļajam tētim? Tagad tas, kad laiks tik dzestrs, ārpus mājām protams neiet? Vai Soumsam nepiemirsīsies tētim pateikt, ka Hesterei pret sānu sāpēm labāk par visu palīdzot aslapes novārījums; karsta komprese ik pa trim stundām, pēc tam aptinot sānus ar sarkanu flaneli. Un vai Soumss nenogaršotu kaut mazliet krustmāšu labākā plūmju ievārījuma? Tas šogad padevies tāds gards un tik lieliski iedarbojas. Ak! — un attiecībā uz Dārtijiem … vai Soumss jau dzirdējis, kāds posts mīļajai Vinifredai ar Montegjū? Timotijs domājot, ka Vinifredu nudien vajadzētu aizstāvēt. Runājot, bet Soumsam visu nevajagot uzskatīt katrā ziņā par patiesību, ka Montegjū atdāvinājis kādai nešķīstai dejotājai dažas no Vinifredas dārglietām. Tas ir ļoti slikts paraugs mīļajam Vālam, turklāt tieši tagad, kad zēnam jādodas uz koledžu. Ak, Soumss nekā nav dzirdējis? Tad gan viņam jāapciemo māsa un tūdaļ pašam viss jānoskaidro! Un vai viņš domājot, ka «šie būri» tiešām pretošoties? Timotijs šī jautājuma dēļ sēžot kā uz adatām. Konsolēm bija tik augsta cena, un viņš tajās ieguldīja tik daudz naudas. Vai Soumss domājot, ka to vērtība kara gadījumā pazemināsies? Soumss pamāja ar galvu. Bet karš ātri beigšoties! Citādi tas Timotijam nāktu par ļaunu. Un Soumsa mīļajam tētim tas, protams, tādā vecumā loti ķertos pie sirds. Par laimi, Rodžeram šīs raizes pagājušas secen. Un krustmāte Džūlija ar mazu kabatas lakatiņu noslaucīja lielu asaru, kas ripoja lejā pa pastāvīgi sapīkušās un tagad gluži novītušās sejas kreiso vaigu. Viņa atcerējās mīļo Rodžeru un tā oriģinalitāti un to, kā tas viņai dažkārt iedūris ar adatu, kad abi vēl bija bērni.

Krustmāte Hestere ar savu prasmi izvairīties no nepatīkamā šai brīdī iejaucās: vai Soumss domājot, ka misters Čemberlens* tūliņ tikšot par premjerministru? Tas gan visu nokārtotu vienā rāvienā. Viņa ļoti priecātos, ja veco Krīgeru* aizsūtītu trimdā uz Svētās Helēnas salu. Vēl itin labi atceroties ziņu par Napoleona nāvi un kādu atvieglojumu tā sagādājusi Soumsa vectēvam. Protams, toreiz viņas abas ar Džūliju daudz nekā neesot sapratušas, — jo tajās dienās, mīļais, mēs vēl valkājām garas, mežģiņotas biksītes!

Soumss paņēma tasīti tējas, ko krustmāte viņam pasniedza, ātri izdzēra, piekozdams klāt trīs mandeļu cepumiņus, ar kuriem Timotija nams bija slavens. Vieglais, apvaldītais, augstprātīgais smaids Soumsa sejā mazliet padziļinājās. Nudien, viņa dzimtas locekļi bija un palika neglābjami provinciāļi, lai arī tiem piederētu no Londonas cik piederēdams. Šajās trauksmainajās dienās viņu provinciālisms dūrās acīs vairāk nekā jebkad. Kā gan citādi vecais Niklass vēl joprojām būtu «brīvtirgonis» un šī aizvēsturiskā liberālisma mitekļa — «Remove» kluba biedrs, — kaut gan, jāsaka, pašreiz tā biedri bija stipri konservatīvi, citādi taču arī viņš pats nebūtu tajā iestājies; un Timotijs, kā runā, vēl joprojām guļot ar naktsmici galvā.

Šai brīdī krustmāte Džūlija atkal ierunājās. Soumss izskatoties tik labi, gandrīz vai tikpat jauns kā toreiz, kad krustmāte Anna nomira un visi sapulcējās — mīļais Džolions, mīļais Svizins un mīļais Rodžers. Viņa apklusa un noslaucīja asaru, kas tagad ritēja lejā pār labo vaigu. Vai Soumss … vai Soumss tagad neesot kaut ko dzirdējis par Irēnu? Krustmāte Hestere skaidri redzami paraustīja plecus. Tiešām, Džūlijai katrā ziņā kaut kas jāpasaka! Smaids Soumsa sejā izdzisa, viņš nolika tasīti. Te nu bija viņa temats, taču, kaut arī nez kā gribētu, viņš nespēja to tālāk risināt.

Krustmāte Džūlija ļoti steidzīgi turpināja:

— Stāsta, Džolions viņai sākumā novēlējis šos piecpadsmit tūkstošus pavisam, bet tad, protams, redzēja, ka tas nebūtu pareizi, un atstāja tikai mūža renti.

Vai Soumss par to dzirdējis? Soumss pamāja ar galvu.

— Tavs brālēns Džolions tagad atraitnis. Viņš ir Irēnas pilnvarotais mantojuma lietā, tu, protams, zini?

Soumss purināja galvu. Viņš to gan zināja, bet negribēja izrādīt interesi. Kopš Bozinija nāves dienas viņš ar jauno Džolionu vairs nebija ticies.

— Tagad viņam jau jābūt pusmūža gados, — krustmāte Džūlija domīgi turpināja. — Protams, viņš taču piedzima, kad tavs mīļais tēvocis vēl dzīvoja Mauntstrītā, labu laiku pirms pārvākšanās uz Stenhoupgeitu četrdesmit septītā gada decembrī, tieši pirms Komūnas *. Tātad vecāks par piecdesmit gadiem! Iedomājies! Tik skaists bērniņš, un mēs visi tā lepojamies ar viņu; Džolions bija pirmais no jums visiem, — krustmāte Džūlija nopūtās, un viena sprodziņa, kas nebija saritināta gluži no viņas pašas matiem, atraisījusies sašūpojās tā, ka krustmāte Hestere pat mazliet noskurinājās.

Soumss piecēlās, viņš sevi atklāja kaut ko dīvainu. Vecā viņa godam un pašcieņai cirstā brūce vēl nebija sadzijusi. Viņš bija nācis šurp, domādams, ka spēs par to runāt, jā, viņš pat gribēja runāt par savu sarežģīto stāvokli, un — lūk! Viņš atmeta šo nodomu, tiklīdz jautājumam pieskārās krustmāte Džūlija, kas bija slavena ar savu iejaukšanos nevietā.

— Ak Soumss taču neies jau prom?

Soumss smīnēja mazliet atriebīgi un atbildēja:

— Tomēr. Dzīvojiet veselas! Pasveiciniet tēvoci Timotiju.

Un, vēsi noskūpstījis katru vecīti uz pieres, kuras grumbas, šķita, tiecās pieglausties viņa lūpām, kā ilgodamās tikt aizskūpstītas prom, Soumss atstāja krustmātes, kas viņu pavadīja ar starojošu skatienu, — ak labais Soums, cik mīļi, ka atnāca šodien, kad viņas jutās ne visai!…

Ar nomāktu sirdi Soumss devās lejup pa kāpnēm, kur arvien loti patīkami smaržoja pēc kampara, portvīna un mājām, kur caurvēji aizliegti. Nabaga vecās dvēseles, — viņš negribēja būt nelaipns! Izgājis uz ielas, Soumss vecītes tūdaļ aizmirsa, un viņa prātu atkal valdzināja Anetes tēls un domas par sasodītajiem pinekļiem, kas viņu saistīja. Kāpēc viņš toreiz nenokārtoja šo jautājumu un nepanāca šķiršanos, kad nelietis Bozinijs tika sabraukts un kad laulību pārkāpuma pierādījumu bija atliku likām! Viņš pagriezās un devās uz Grīnstrītu Meifērā * pie savas māsas Vinifredas Dārtijas.

## II. «LABĀKO APRINDU CILVĒKS» NOIET NO SKATUVES

Ka «labāko aprindu cilvēks», kas bija tik ļoti atkarīgs no laimes nepastāvības kā Montegjū Dārtijs, vēl joprojām dzīvoja namā, kurā ienāca vismaz pirms divdesmit gadiem, tas pelnītu daudz lielāku ievērību, ja īri, nodevas, nodokļus un remontus nesamaksātu viņa sievastēvs. Ar šo vienkāršo, kaut arī komerciālas dabas viltībiņu Džeimss Forsaits bija nodrošinājis savai meitai un mazbērniem zināmu stabilu eksistenci. Ka tādam pārgalvīgam zirgu sporta cienītājam kā Dārtijs bija drošs jumts virs galvas, tam galu galā bija gluži nenovērtējama nozīme. Līdz pat pēdējo dienu notikumiem Dārtijs visu šo gadu bija uzvedies gandrīz pārdabiski solīdi, kas izskaidrojams ar to, ka viņš bija ieguvis pusīpašnieka tiesības uz ķēvīti, kas piederēja Džordžam Forsaitam, kurš — par lielām šausmām Rodžeram, kas tagad atdusējās kapā, — bija neglābjami aizrāvies ar zirgu sportu. «Podziņa», kuras vecāki bija «Moceklis» un «Liesma», bet tās tēvs savukārt — «Kareklis», bija trīs gadus veca, bēra ķēvīte, kura dažādu iemeslu dēļ līdz šim vēl nebija parādījusi savu īsto klasi.

Dārtijā līdz ar pusīpašnieka tiesībām uz šo daudzsološo dzīvnieku bija pamodies viss viņa dabā apslēptais ideālisms, kas, kā jebkurā cilvēkā, mita arī viņā un mēnešiem ilgi turēja viņu stingros grožos. Kad cilvēkam ir kaut kas labs, kura dēļ vērts dzīvot, tad jābrīnās, cik prātīgs viņš klust. Un tas, kas piederēja Dārtijam, arī tiešām bija kaut kas labs: trīs pret vienu, — rudenī ķēvīte uzvarēs sacīkstēs. Atklātībā šīs izredzes gan tika novērtētas kā divdesmit pieci pret vienu. Ar šīm izredzēm salīdzinot, senlaicīgā debesu valstība bija tīrais nieks, un Dārtijs tagad lika visas savas cerības uz «Liesmas» meitu. No «Karekļa» mazmeitas bija atkarīgs arī kaut kas vēl daudz svarīgāks nekā tikai derību rezultāts! Kritiskajā četrdesmit piecu gadu vecumā, kas Forsaitiem bija smags pārbaudījuma laiks — un smags pat Dārtijiem, lai gan visumā tiem šie gadi mazāk atšķīrās no citiem dzīves posmiem, — Montegjū Dārtijs savu viegli sajūsmināmo sirdi bija dāvinājis kādai dejotājai. Tā nebija tikai vienkārša aizraušanās; taču bez naudas — un turklāt krietni lielas — šai mīlai, šķita, vajadzēja palikt tikpat gaisīgai kā dejotājas bruncīšiem. Bet Dārtijam naudas nebija nekad, viņš nožēlojamā kārtā iztika no līdzekļiem, ko izlūdzās vai aizņēmās no Vinifredas — sievietes ar raksturu, kura uzturēja Dārtiju tāpēc, ka viņš bija viņas bērnu tēvs, un jūsmas dēj, kas Vinifredā bija saglabājusies par Dārtija tagad jau dziestošo Vordorstrīta laiku skaistumu, kas jaunības dienās Vinifredu bija valdzinājis. Sieva, — gluži tāpat kā kurš katrs cits, kas viņam kaut ko aizdeva, — un zaudējumi kāršu un totalizatora spēlēs (apbrīnojami, kā daži cilvēki no zaudējumiem prot gūt labumu) bija viņa vienīgie eksistences līdzekli, jo Džeimss tagad bija par vecu, lai pie tā varētu griezties pēc palīdzības, bet Soumss — ciets kā krams. Nebūs pārspīlēti apgalvot, ka Dārtijs mēnešiem ilgi pārtika no cerībām. Viņš nekad nemīlēja naudu pašas naudas dēļ un nekad nebija cienījis Forsaitus ar viņiem raksturīgo taupību, kaut arī centās gūt sev no viņiem, cik iespējams, vairāk labuma. Montegjū Dārtijs naudā mīlēja to, ko par to varēja pirkt — personisku baudu.

— Īstam sporta entuziastam nauda nav galvenais, — viņš mēdza teikt, aizņemoties divdesmit piecas mārciņas, kur nebija vērts mēģināt prasīt piecus simtus. Montegjū Dārtijs bija savā ziņā burvīgs. Viņš bija, kā Džordžs Forsaits mēdza izteikties, «zieds».

Sacīkšu rīts septembra mēneša pēdējā dienā uzausa skaidrs un spožs, un Dārtijs, iepriekšējā vakarā iebraucis Nūmārketā *, uzģērba elegantas, rūtainas bikses un aizstaigāja līdz pakalnam, lai noskatītos, kā viņa pusķēvīte noskries finālā. Ja tā uzvarēs, viņam kabatā būs kādi trīs tūkstoši — diezgan nožēlojama kompensācija par pacietību un atturību cerību pilnajās nedēļās, kurās ķēvīte tika gatavota sacīkstēm. Taču lielākas derības viņš nevarēja riskēt. Varbūt vajadzētu pazemināt uz astoņi pret vienu, kas ķēvītes spējām atbilda visā pilnībā? Dārtiju nodarbināja tikai šī vienīgā doma, kamēr gaisā vīteroja cīruļi, ar zālīti apaugušās kāpas saldi smaržoja un jaukā ķēvīte, galvu mētādama un kā atlass laistīdamās, skrēja garām. Ja arī viņš galu galā zaudētu, viņš gan nebūtu tas, kas maksātu, bet pazemināt derību likmi nozīmētu nosist laimestu līdz pusotram tūkstotim — ar ko diez vai pietiktu, lai varētu nopirkt dejotāju pavisam. Taču vairāk par visu citu Montegjū uzbudināja viņa paša — Dārtiju cilts sensāciju kārās asinis.

— Tā tik ir skrējēja. Viegli uzvarēs. Tas man izdevās, — viņš teica, pievērsdamies Džordžam.

Džordžs, kas derības likmi bija pazeminājis un vēlreiz pazeminājis, pārliecināts, ka laimēs, vienalga, kāds arī būtu rezultāts, no sava varenā auguma augstumiem uzsmaidīja Dārtijam, teikdams: «Ak tu trakuli!» — jo pēc dēkām pārpilna mācību laika, ko viņš bija pārvarējis ar mūžīgi neapmierinātā Rodžera naudas palīdzību, viņa dzīslās ritošās Forsaitu asinis viņam kā īpašniekam tagad sāka lieti noderēt.

Cilvēka mūžā mēdz būt tādi vilšanās mirkļi, kurus attēlot smalkjūtīgs stāstītājs atturēsies. Pietiek sacīt, ka lieliskais pasākums izjuka. «Podziņa» skrējienā neizcēlās. Dārtijs derības zaudēja.

Kas gan viss nebija noticis laikā starp šo notikumu un dienu, kad Soumss bija devies uz Grīnstrītu!

Ja cilvēks ar tādu dabu kā Montegjū Dārtijs mēnešiem ilgi dzīvojis atturīgi reliģisku motīvu dēļ un atalgojums izpaliek, tas nevis nolād dievu un mirst, bet nolād dievu un dzīvo — savai ģimenei par postu.

Vinifreda — drosmīga sieviete, kaut arī mazliet par elegantu, — kas Dārtija niķus bija pacietuši tieši divdesmit vienu gadu, nekad nopietni nebūtu ticējusi, ka viņš varētu pastrādāt to, ko tagad pastrādāja. Vinifreda, tāpat kā vairums sievu, domāja, ka iepazinusi visļaunāko, bet nebija iepazinusi savu vīru vēl viņa četrdesmit piektajā dzīvības gadā, kad viņš, tāpat kā citi vīri, sajuta: tagad vai nekad.

Kad Vinifreda otrajā oktobrī ielūkojās savā dārglietu kastītē, viņa ar šausmām konstatēja, ka pazudis viņas gods un lepnums — pazudušas pērles, kuras Montegjū viņai dāvinājis 1885. gadā, kad piedzima Benedikts, un par kurām, atvairot skandālu, Džeimss bija spiests samaksāt 1887. gadā. Viņa tūdaļ runāja ar vīru. Tas vienīgi noplātīja rokas, gan atradīsies! Tikai tad, kad viņa stingri noteica: «Labi, Montij, tad es pati aiziešu uz Skotlendjardu,» — viņš bija ar mieru ņemt šī gadījuma kārtošanu savās rokās.

Bet, ak, vai! Stingro un noteikto apņemšanos, kas radikālai rīcībai nepieciešama, izjauca dzeršana. Dārtijs tovakar pārnāca mājās, nerēķinādamies ne ar vienu pasaulē un bez vismazākās kripatiņas skaidra prāta. Vinifreda parastos apstākļos būtu vienkārši aizslēgusi savas durvis un likusi viņam izgulēt skurbumu, taču mokošā neziņa par pērļu likteni mudināja to sagaidīt vīru pārnākam. Izrāvis no kabatas mazu revolveri un turēdamies pie ēdamgalda, Dārtijs nekavējoties pateica sievai, ka viņam gluži vienalga, vai tā dzīvo vai ne, ja tikai cieš klusu, bet viņam pašam dzīve apnikusi. Vinifreda, turēdamās galda otrā pusē, atbildēja:

— Neķēmojies, Montij! Vai tu Skotlendjardā biji?

Pielicis revolvera stobru sev pie krūtīm, Dārtijs vairākas reizes nospieda gaili. Ierocis nebija pielādēts. Ar lāstu nometis to zemē, viņš nomurmināja:

— Bērnu dēļ, — un atkrita krēslā.

Vinifreda, pacēlusi revolveri, deva vīram nodzerties sodas ūdeni. Dzēriens iedarbojās ar maģisku spēku. Dzīve, lūk, darījusi viņam pāri, sieva viņu nekad neesot sapratusi. Ja viņam neesot tiesības paņemt pērles, kuras viņš pats tai dāvinājis, kam tad? Pērles dabūjusi spriganā spāniete. Ja Vinifredai pret to kādi iebildumi, tad viņš … to… nožņaugs. Kas tur pavisam? (Varbūt šādos apstākļos arī radusies šī populārā frāze, — pat visklasiskāko izteicienu izcelsme taču tumsā tīta!)

Vinifreda, kas stingrā audzināšanas skolā bija mācījusies savaldību, paskatījās uz vīru un teica:

— Spriganā spāniete! Vai tu domā meiču, kuru redzējām baletā «Pandemonijā»? Tad tu esi zaglis un bezgodis.

Tas nu bija par daudz Dārtija jau tā pārlieku aptumšotajai apziņai. Pietrūcies no krēsla, viņš sagrāba sievas roku un, atcerējies zēnu dienu varoņdarbus, lauzīja to. Vinifreda pacieta sāpes ar asarām acīs, bet neizdvesa ne skaņas. Pagaidījusi, kamēr grābiens kādu mirklīti atslāba, viņa atbrīvoja roku un, novietojusies tā, ka galds palika starp abiem, teica:

— Tu esi pēdīgais nelietis, Montij. — (Neapšaubāmi, lietodama šo izteicienu pirmo reizi, — angļu valoda veidojusies apstākļu ietekmēta.) Atstājusi Dārtiju ar putām uz tumšajām ūsām vienu pašu, viņa devās augšstāvā un, aizslēgusi savas istabas durvis un paturējusi roku siltā peldē, visu nakti gulēja nomodā, domādama par savām pērlēm, kas tagad rotāja citas sievietes kaklu, un atalgojumu, kādu virs par to, domājams, saņēmis.

«Labāko aprindu cilvēks» pamodās, apzinādamies, ka pasaulei viņš zudis, un neskaidri atcerēdamies, ka nosaukts par «pēdīgo nelieti». Atzveltnī, kurā bija pārgulējis, viņš rīta mijkrēslī nosēdēja vēl kādu pusstundu — varbūt tā bija visnelaimīgākā pusstunda, ko jebkad mūžā pavadījis, jo pat tādam Dārtijam «beigas» nozīmē kaut ko traģisku. Viņš zināja, ka nu tās viņam pienākušas. Nekad vairs viņš nepārgulēs savā ēdamistabā un nepamodīsies ar gaismiņu, kas spraucas caur šiem aizkariem, kurus Vinifreda pirkusi par Džeimsa naudu pie Nikensa un Džarveja. Nekad vairs neēdīs piparotas nierītes pie šī rožkoka galda pēc krietna miega un karstas vannas. Viņš izņēma no svārkiem kabatas portfeli. Četrsimt mārciņas piecu un desmit mārciņu naudas zīmēs — atlikums no tā, ko bija saņēmis par savu «Podziņas» pusi, ko viņš vakar vakarā pret skaidru naudu tūdaļ pārdevis Džordžam Forsaitam, kurš, sacīkstēs laimējis, pret dzīvnieku neizjūta tādu pēkšņu nepatiku kā Dārtijs. Parīt baleta trupa dosies uz Buenosairesu un viņš arī. Pilna pretvērtība par pērlēm vēl nebija saņemta; nekur tālu viņš nebija ticis.

Dārtijs uzlavījās augšstāvā. Neuzdrošinādamies ne vannā iet, ne noskūties (turklāt ūdens laikam auksts), viņš pārģērbās un klusītēm salika ceļa somā visu, ko varēja. Grūti bija pamest tik daudz spodru apavu, taču kaut ko cilvēkam vajadzēja upurēt. Tad Dārtijs izgāja gaitenī, nesot katrā rokā pa ceļa somai. Māja grima dziļā klusumā — māja, kurā viņš bija radījis savus četrus bērnus. Dīvains bija mirklis pie istabas, kur gulēja sieva, kuru viņš kādreiz bija pielūdzis, varbūt pat mīlējis, un kura viņu tagad nosaukusi par «pēdīgo nelieti». Viņš stiprināja sevi ar šo izteicienu un uz pirkstu galiem devās tālāk, taču nākošajām durvīm paiet garām bija grūtāk. Tā bija telpa, kurā gulēja viņa meitas. Moda bija pansijā, bet Imodžina tepat, un Dārtija acīs iezagās miklums. No visiem četriem bērniem viņam visvairāk līdzinājās Imodžina ar tumšajiem matiem un mirdzošajām, brūnajām acīm. Pašlaik uzplaukst, daiļa meitene! Dārtijs nolika uz grīdas abas ceļa somas. Šī gandrīz vai oficiālā atteikšanās no tēva priekiem sagādāja viņam sāpes. Rīta saule apspīdēja seju, kurā atainojās patiess saviļņojums. Tās nebija viltus nožēlas, kas viņu satrauca, bet īstas tēva jūtas un skumjais «nekad vairs». Dārtijs apslapēja lūpas, un galīgā neziņa īsu mirkli paralizēja viņa rūtainajās biksēs ietērptās kājas. Sāpīgi… sāpīgi, kad cilvēkam šādi jāatstāj savas mājas!

— Sasodīts! — viņš murmināja. — Es nekad nedomāju, ka nonāks tik tālu.

Trokšņi augšstāvā brīdināja viņu, ka kalpones sāk celties. Paķēris abas somas, Dārtijs uz pirkstu galiem kāpa lejā. Vaigi viņam bija mikli, un, to apzinoties, viņš izjuta gandarījumu, it kā tas apliecinātu nestā upura diženumu. Apakšstāva telpās Dārtijs mazliet pakavējās, lai pievāktu visus cigārus, kas viņam vēl bija, dažus dokumentus, saliekamo cilindru, sudraba cigarešu etviju un Rafa ceļvedi. Tad, pagatavojis sev bagātīgi ar viskiju sajauktu sodas ūdeni un aizsmēķējis cigareti, viņš kā vilcinādamies apstājās pie abu meiteņu sudraba rāmītī ietvertās fotogrāfijas. Tā piederēja Vinifredai. «Nekas,» Dārtijs prātoja, «Vinifreda tās var likt vēlreiz nofotografēt, es nevaru!» Viņš iebāza attēlu ceļa somā. Tad, uzlicis cepuri un uzģērbis mēteli, paņēma līdzi vēl divus mēteļus, savu labāko Malakas spieķi un lietussargu un atvēra parādes durvis. Klusu tās aiz sevis aizverot, viņš izgāja, apkrāvies kā nekad visā mūžā, un aizsoļoja līdz ielas stūrim, lai tur pagaidītu kādu agrīnu garām braucošu važoni…

Tā Montegjū savā četrdesmit piektajā dzīvības gadā aizgāja no nama, ko bija saucis par savu …

Kad Vinifreda nonāca lejā un konstatēja, ka vīra nav mājās, viņa vispirms izjuta tikai trulas dusmas par to, ka tas šādi izvairījies no pārmetumiem, kurus viņa ilgajās nomoda stundās rūpīgi bija sagatavojusi. Droši vien būs aizbraucis kopā ar to sievieti uz Ņūmārketu vai Braitonu. Riebīgi! Saprazdama, ka viņai attiecībā pret Imodžinu un mājas kalpotājiem vajag ievērot vispilnīgāko klusēšanu, un zinādama, ka tēva nervi neizturētu šādu atklājumu, viņa nespēja pārvarēt sevi neaizgājusi pēcpusdienā uz Timotija namu un kā lielu noslēpumu neuzticējusi krustmātēm Džūlijai un Hesterei gadījumu ar pērlēm. Tikai nākamajā rītā viņa pamanīja fotogrāfijas pazušanu. Ko tas nozīmēja? Vīra atstāto mantu rūpīga pārbaude mudināja Vinifredu domāt, ka tas aizgājis uz visiem laikiem. Nākusi pie šādas pārliecības, viņa palika stāvam vīra ģērbistabā, kur visas atvilktnes bija vaļā, un mēģināja izprast, ko pati izjūt.

Viegli viņai nekādā ziņā nebija! Kaut arī Dārtijs bija «pēdīgais nelietis», viņš tomēr bija viņas īpašums, un — neko darīt! — viņa varēja justies tikai nabagāka kļuvusi. Būt par atraitni nepilnu četrdesmit divu gadu vecumā un tomēr nebūt atraitnei; ar četriem bērniem; kļūt par ļaužu ziņkārības un nožēlas tematu! Aizbēdzis kaut kādas palaidnīgas spānietes apkampienos! Atmiņas, jūtas, kuras Vinifreda bija domājusi sen mirušas, viņā atkal atdzīvojās, sāpīgas, drūmas un neatlaidīgas. Mehāniski viņa aizvēra atvilktni pēc atvilktnes, aizgāja pie savas gultas, apgūlās tajā un paslēpa seju spilvenos. Viņa neraudāja. Kāda nozīme asarām? Kad viņa atstāja gultu, lai ietu lejā uz lenču, tad juta, ka mierinājumu gūtu tikai tad, ja dabūtu mājās Valu. Tas — viņas vecākais dēls, kam nākamo mēnesi par Džeimsa naudu vajadzēja uzsākt studijas Oksfordā, pašreiz atradās Litlhemptonā un, kā viņš pats sava tēva valodā izteiktos, «tur trenera vadībā guva pēdējo slīpējumu šķēršļu pārvarēšanā «Mazo grupā»*. Vinifreda lika nosūtīt dēlam telegramu.

—   Man jāparūpējas par Vala drēbēm, — viņa teica Imodžinai. — Nevaru ļaut viņam doties uz Oksfordu, kā pagadās. Tur zēni šīm lietām pievērš lielu uzmanību.

—   Valam taču mantas atliku likām! — Imodžina atbildēja.

—   Zinu, bet tās tomēr vēl jāpārskata. Cerams, ka viņš atbrauks.

—   Būs klāt kā bulta, māt. Toties pārbaudījumos viņam laikam izies greizi.

—   Tur es nekā nevaru līdzēt, — Vinifreda teica. — Man viņu vajag.

Uzmetusi mātes sejai nevainīgi vērīgu skatienu, Imodžina klusēja. Protams, tēvs! Pulksten sešos «kā bulta» bija klāt Vals.

Iztēlojieties nebēdņa un Forsaita krustojumu, tad jūsu priekšā būs Pablijs Valerijs Dārtijs. Kāds gan citāds varētu izaugt jaunietis, kas nokristīts šādi. Kad viņš piedzima, Vinifreda, juzdamās septītajās debesīs un dzīdamās pēc oriģinalitātes, nolēma, ka viņas bērniem jādabū tādi vārdi, kādu citiem nav. (Laime vēl — to viņa tagad saprata, — ka nebija devusi Imodžinai vārdu «Tizbe».) Bet, ja Vaļu nokristīja šādi, par to jāpateicas Džordžam Forsaitam, kas mūždien bija jokupēteris. Gadījās, ka apmēram nedēļu pēc dēla un mantinieka piedzimšanas Dārtijs, pusdienojot kopā ar Džordžu, ieminējies par šo Vinifredas vēlēšanos.

—   Nu tad sauc dēlu par Kato*, — Džordžs teica. — Tas būs sasodīti pikanti! — Džordžs nupat bija laimējis desmitnieku uz tādā vārdā nosaukta zirga.

—   Kato! — Dārtijs atbildēja, — abi divi bija mazliet «iesiluši», kā mēdza teikt jau toreiz. — Tas taču nav nekāds kristīgs vārds.

—   Klausieties! — Džordžs uzsauca viesmīlim. — Atnesiet man no bibliotekas Lielo britu konversācijas vārdnīcu, burtu «K».

Viesmīlis atnesa prasīto.

— Re, kur ir! — Džordžs teica, ar cigāru rādīdams. Kato Pablijs Valerijs, Virgila un Lidijas * dēls. Tieši, ko tev vajag. Pablijs Valerijs ir pietiekami kristīgs vārds.

Mājās pārnācis, Dārtijs to izstāstīja Vinifredai. Viņa bija sajūsmā. Vārds tik «šiks». Tā mazulis dabūja vārdu Pablijs Valerijs, kaut gan vēlāk palēnām noskaidrojās, ka viņi izvēlējušies nedižā Kato vārdu. Bet 1890. gadā, kad mazajam Pablijam bija gandrīz desmit gadi, vārds «šiks» izgāja no modes un ļaudis kļuva prātīgāki; Vinifredu sāka mākt šaubas. Mazais Pablijs tās apstiprināja, kad pirmā skolas semestra laikā kādu dienu, pārnācis mājās, sūdzējās, ka viņam apnicis dzīvot — skolā puikas viņu saukājot par «Pabiju». Vinifreda, būdama ļoti noteiktas dabas sieviete, tūlīt mainīja zēnam skolu un vārdu, saucot dēlu vārdā «Vals», Pabliju atmetot pat iniciāļos.

Deviņpadsmit gadu vecumā Vals bija lokans puisis mūsainu seju, paplatu muti, gaišām acīm, garām, tumšām skropstām, diezgan patīkamu smaidu, ar ievērojami plašām zināšanām jautājumos, kas viņam nebūtu jāzina, un bez jebkādas jēgas tajos, ko derētu zināt. Maz tādu zēnu, kam izslēgšana no skolas draudēja tik ļoti kā viņam — šim pievilcīgajam nebēdnim! Noskūpstījis māti un iekniebis Imodžinai, viņš uzskrēja augšā, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz, un, pusdienām pārģērbies, nāca lejā, joņojot pāri četriem. Viņš ļoti nožēlojot, bet «treneris», kurš arī atbraucis, uzaicinājis viņu uz pusdienām klubā «Oksforda-Kembridža»; nebūtu labi, ja viņš neierastos, — vecītis jutīšoties aizvainots. Neiepriecināta, taču lepna Vinifreda ļāva dēlam iet. Viņai gan gribējās to paturēt mājās, taču bija arī ļoti jauki apzināties, ka skolotājs puisi tik ļoti ieredz. Pamirkšķinot Imodžinai, Vals teica:

— Starp citu, māt, vai nevarēšu iekost divas tārtiņa olas, kad pārnākšu? — pavāre tādas dabūja. Tās traki jauki noderētu noslēgumam. Ak! Saki, — vai tev ir drusku nauda? Man no vecā snoba vajadzēja aizņemties piecnieku.

Vinifreda, uzmetusi dēlam mīļu, šķelmīgu skatienu, atbildēja:

—  Tu, mīļais, ar naudu rīkojies vieglprātīgi. Bet nekādā ziņā tev tā nav jāatdod šovakar; tu esi viņa viesis. — Cik gan glīts un slaids Vals izskatās baltajā vestē, un cik garas un tumšas ir viņa skropstas!

—  Ak, māt, bet mēs varbūt aizejam uz teātri. Un, manuprāt, par biļetēm vajadzētu maksāt man. Viņam ar naudu vienmēr ir tā pagrūtāk.

Vinifreda sameklēja piecu mārciņu naudas zīmi, piebilzdama:

— Varbūt arī labāk, ja tu viņam atdodi; taču tad tev nav jāmaksā par biļetēm.

Vals iebāza kabatā piecnieku.

— Ja atdošu, tad nevarēšu, viņš teica. — Uz redzēšanos, māt!

Viņš izgāja pa durvīm, cepuri braši uz vienas auss pašķiebis, «ošņādams» Pikadilijas * gaisu kā jauns, brīvē palaists medību šunelis. Vareni! Pēc nīkšanas sapelējušajā, gausajā, senlaicīgajā ligzdā!

Ar «skolotāju» Vals, protams, nesatikās pie oksfordiešiem — kembridžiešiem,. bet Āža klubā. «Skolotājs» bija izskatīgs jauneklis, vienu gadu vecāks par viņu, ar jaukām, brūnām acīm un gludiem, tumšiem matiem, mazu muti, ovālu seju, gausām kustībām, nevainojami ģērbies, pavēss, viens no tiem jaunekļiem, kuri bez piepūles morāliski ietekmē savus biedrus. Viņam bija pagājusi garām izslēgšana no skolas vienu gadu, pirms Vals skolu beidza, puisis pavadījis šo gadu Oksfordā, un Vals saskatīja ap tā galvu gandrīz vai oreolu. Jaunekļa uzvārds bija Krums, un naudu iztērēt nemācēja neviens ātrāk par viņu. Tā vien šķita, ka tas bija viņa vienīgais dzīves mērķis — apžilbināt Valu, kura dabā mītošais Forsaits reizumis gan stāvēja savrup, brīnīdamies, kur tad īsteni slēpās pretvērtība iztērētajai naudai.

Pusdienas abi ēda klusu, izturēti, ar gaumi. Iztukšojuši tieši divas pudeles vīna, viņi, cigārus smēķēdami, atstāja klubu un ieņēma vietas «Liberty» teātra partera pirmajās rindās. Dzirdot kuplejas un redzot skaistas kājiņas, Valu nomāca nemitīgas bailes, ka viņš nekad netiks līdzi Kruma nevērīgajam švītīgumam. Viņam bija radies ideāls, un, kad tas radies, tad cilvēks vairs nejūtas gluži omulīgi. Viņa mute noteikti bija pārāk liela, vestei trūka eleganta piegriezuma, biksēm — trešu, un lavandas krāsas cimdu virspusē nebija tievo, melno, gareniski nošūto svītru. Piedevām, viņš par daudz smējās — Krums nekad nesmējās, tas tikai smaidīja, mazliet uzraucot tumšās, taisnās uzacis, kas virs mazliet nolaistajiem plakstiņiem izveidoja jumtiņus. Nē! Viņš nekad netiks līdzi Krumam.

Taču, lai būtu kā būdams, izrāde bija traki laba un Sintija Darka tieši braša. Cēlienu starpbrīžos Krums iepazīstināja Valu visos sīkumos ar Sintijas privāto dzīvi, un Valu šausmīgi mocīja apziņa, ka Krums, ja vien vēlējās, varēja ieiet arī aizkulisēs. Viņam gribēt gribējās teikt: «Klausies, paņem mani līdzi!» — bet viņš to neuzdrošinājās savu defektu dēļ; un tāpēc pēdējo cēlienu laikā jutās gaužām nožēlojami. Iznākot laukā, Krums teica:

—  Līdz lokālu slēgšanai vēl pusstunda, aizejam uz «Pandemoniju»!

—  Viņi paņēma važoni, lai simt jardu veiktu braukšus, un biļetes par septiņiem šiliņiem un sešiem pensiem, tāpēc, ka gribēja tur būt, un iegāja promenādē. Tieši šajos sīkumos, šajā pilnīgajā nevērībā pret naudu izpaudās Kruma valdzinošais smalkums.Šī vakara pēdējā baleta izrāde tuvojās beigām, un kustības brīvība promenādē uz brīdi bija traucēta. Pie barjeras drūzmējās vīrieši un sievietes trijās rindās. Dejas virpulis un žilbinoši apgaismotā skatuve, skatītāju zāles pustumsa, tabakas dūmu un dāmu smaržu piesātinātais gaiss, viss promenādēm piemītošais vilinošais juceklis atpestīja Valu no iedomātā ideāltēla. Apbrīnas pilnām acīm viņš ielūkojās kādas jaunas sievietes sejā, redzēja, ka tā nav jauna, un skatienu aši novērsa. Tik vien kā Sintijas Darkas ēnai Jaunās sievietes roka neviļus pieskārās viņa rokai, pagaisa muskusa un rezēdas smarža. Vals pameta skatienu pa acu kaktiņiem. Varbūt viņa tomēr ir jauna. Viņas kurpīte uzmina Valam uz kājas; sieviete atvainojās. Viņš atbildēja:

—   Nekas. Traki jauks balets, vai ne?

—   Ak, man tas apnicis, jums ne?

Vals smaidīja savu plato, valdzinošo smaidu. Vairāk viņš neuzdrošinājās, nebūdams īsti pārliecināts. Viņā mītošais Forsaits prasīja lielāku noteiktību.

Bet uz skatuves kaleidoskopam līdzīgi virpuļoja balets, te sniega balts, te oranži iesārts, te smaragda zaļš un violets un gluži pēkšņi likās sastingstam nekustīgā, vizuļojošā piramīdā. Uzšalca aplausu vētra, un balets bija beidzies! Skatuvi aizklāja sarkanbrūni aizkari. Vīriešu un sieviešu pusloks ap barjeru sakustējās, jaunās sievietes roka piespiedās Vala elkonim. Gabaliņu nostāk sacēlās kņada ap kādu vīrieti ar neļķi pogcaurumā. Vals vēlreiz slepus uzmeta skatienu jaunajai sievietei, kas raudzījās turp. Trīs vīrieši nedrošiem soļiem devās laukā, saķērušies roku rokā. Vidējam bija melnas ūsas, pie krūtīm piesprausta sārta neļķe, mugurā balta veste, ejot viņš nedaudz streipuļoja. Mierīgā, rāmā balsī Krums noteica:

— Paskaties uz to pļēguru, tas taču piedzēries!

Vals pagriezās, lai paskatītos. «Pļēgurs» bija atbrīvojis vienu roku un rādīja tieši uz viņiem. Tikpat rāmā balsī kā arvien Krums izmeta:

— Viņš, liekas, tevi pazīst! Un pļēgurs ierunājās.

— Re! — viņš sauca. — Paskat, zēni, tas nebēdnis tur ir mans dēls!

Vals redzēja, ka runātājs bija viņa tēvs! Cauri sārtajam paklājam viņš būtu varējis vai zemē ielīst. Ne tāpēc, ka viņi šajā vietā satikās, pat ne tāpēc, ka tēvs bija «pietempies», bet Kruma izteiciena dēļ — «pļēgurs», ko Vals šajā brīdī, kā dievišķas atklāsmes pārņemts, juta atbilstam īstenībai. Jā, tēvs izskatījās kā pļēgurs ar savu melnīgsnējo, glīto ārieni, ar sārto neļķi pogcaurumā, bramanīgo, pašpārliecināto gaitu. Un, neteicis ne vārda, Vals pieliecoties paslēpās aiz jaunās sievietes un tad izmetās no promenādes. Dzirdēja aiz sevis saucienu «Val» un skrēja zemē pa biezu grīdsegu noklātajām kāpnēm, garām «ārā sviedējiem», laukā uz ielas.

Izjust kaunu tēva dēļ laikam ir vissmagākais, ko jauns cilvēks var piedzīvot. Projām steidzoties, Valam šķita, ka viņa karjera beigusies, pirms tā vēl sākusies. Kā viņš tagad varēja doties uz Oksfordu un uzturēties tur visu šo puišu, šo Kruma lielisko draugu vidū, kuri uzzinās, ka tēvs ir «pļēgurs»? Un pēkšņi Vals Krumu ienīda. Kas gan, velns parāvis, bija šis Krurns, ka uzdrīkstējās tā izrunāties? Ja šai brīdī Krums būtu atradies viņam līdzās, Vals to noteikti būtu nogrūdis no ietves. Viņa tēvs — viņa miesīgais tēvs! Vals rīklē juta kāpjam žņaudzošu kamolu, un viņš iegrūda rokas dziļi mēteļa kabatās. Draņķa Krums! Valam iešāvās prātā traka doma — skriet atpakaļ, sameklēt tēvu, paņemt aiz rokas un kopā ar to pastaigāties Kruma acu priekšā, taču viņš šo nodomu tūdaļ atmeta un turpināja ceļu pa Pikadiliju. Kāda jauna sieviete nostājās viņam priekšā.

— Ko tu, draudziņ, tā bozies?

Vals satrūkās, pametās sāņus un pēkšņi nomierinājās. Ja Krums atļausies teikt kaut vārdu, nudien, viņš tam krietni sados pa galvu, un tad tas reizi par visām reizēm mitēsies. Apmierināts ar šo domu, Vals nogāja vēl kādus simt jardus vai vairāk, tad miers atkal bija pagalam. Tik vienkārši tas nemaz nebija! Vals atcerējās, ka skolā nekad vairs nevarēja justies brīvs tas, ko kādreiz apciemoja vecāki, kuri neatbilda zināmām prasībām. Šis arī bija viens no tādiem gadījumiem, ko nekas nevarēja izdzēst. Kāpēc māte apprecējās ar tēvu, ja tas ir «pļēgurs»? Bija taču ārkārtīgi netaisni — aplam negodīgi pret cilvēku — izraudzīt viņam par tēvu «pļēguru». Tomēr pats ļaunākais bija tas, ka tagad, kad Krums bija izmetis šo vārdu, Vals saprata, ko neapzināti jau sen nojauta, ka tēvs nav īsti «kārtīgs cilvēks». Un tas, lūk, bija pats nejēdzīgākais, kas viņam jebkad bija gadījies, — nejēdzīgākais, kas vispār kādam cilvēkam var gadīties! Tik nomāktā garastāvoklī kā nekad Vals nonāca Grīnstrītā un, atslēdzis ārdurvis ar kādreiz nočieptu atslēgu, iegāja mājā. Ēdamistabā viņu aicināja tārtiņu olas, maizes šķēlītes ar sviestu, lāsīte viskija karafītes dibenā — tieši tik, cik Vinifreda uzskatīja par pietiekamu, lai viņš justos kā īsts vīrs. Valam derdzās uz visu to pat paskatīties, un viņš devās augšā.

Vinifreda dzirdēja viņu aizstaigājam uz savu istabu un nodomāja: «Mīļais puika pārnācis. Paldies dievam! Ja viņš atsitīsies tēvā, nezinu, ko tad iesākšu! Taču tā nebūs — viņš ir pēc manis. Mīļais Vals!»

## III. soumss gatavojas spert soļus …

Kad Soumss ienāca māsas nelielajā Luija Piecpadsmitā stilā iekārtotajā viesistabā ar mazo balkoniņu, ko vasarā vienmēr rotāja stīgojošas ģerānijas, bet tagad podos augošas ugunslilijas, viņu pārsteidza cilvēka ikdienas nemainīgums. Te viss izskatījās gluži tāpat kā pirms divdesmit viena gada, kad viņš ar vizīti ieradās pirmo reizi pie jaunlaulātajiem Dārtijiem. Šīs mēbeles viņš bija izvēlējies pats un turklāt tik izturētā gaumē, ka neviens turpmākais pirkums nekad nebija spējis izmainīt istabas noskaņu. Jā, viņš Vinifredas dzīvei bija licis labus pamatus, un māsai tas arī bija vajadzīgs. Bet par Vinifredu pašu tiešām varēja teikt tikai visu to labāko, ja tā vēl pēc visiem ar Dārtiju kopā nodzīvotajiem gadiem spējusi saglabāt šos labos pamatus. Soumss jau pašā sākumā bija atklājis Dārtija īsto dabu zem tēlotā lietišķuma un patīkamās ārienes, kas apžilbināja Vinifredu, māti un pat Džeimsu tik ļoti, ka tas, izdarīdams liktenigu kļūdu, ļāva šim puisim, kurš neienesa ģimenē itin nekā, apprecēt viņa meitu.

Vinifreda, kuru Soumss ievēroja tikai pēc istabas iekārtas, sēdēja pie Andrē Bula stilā darinātā rakstāmgalda*, turēdama rokā vēstuli. Viņa piecēlās un nāca brālim pretim. Liela auguma, tāpat kā viņš, spēcīgiem vaigu kauliem, labi ģērbusies; taču kaut kas māsas sejā Soumsu satrauca. Viņa saburzīja rokā vēstuli, taču tad šķita nodomu mainām un sniedza to brālim. Viņš bija ne tikvien viņas brālis, bet arī pilnvarotais lietvedis.

Soumss izlasīja uz «Iseeum» kluba papīra rakstītus vārdus:

Tev vairs neizdosies mani apvainot paša mājās. Rīt atstāju Angliju. Izspēlēts! Man apnikuši tavi mūžīgie apvainojumi. Tu pati esi vainīga. Neviens vīrietis ar pašcieņu to nespēj izturēt. Es tev nekad neko neprasīšu. Dzīvo vesela! Paņēmu meiteņu fotogrāfijas. Mīļš sveiciens viņām! Man vienalga, ko tava ģimene saka. Tas ir viņas nopelns. Es sāku jaunu dzīvi.

M. D.

Šajā pēc krietnām pusdienām uzrakstītajā zīmītē bija vēl neizžuvis traips. Soumss palūkojās Vinifreda — skaidrs, traipa cēlonis asaras, un viņš apspieda vārdus: «Laimīgu ceļa vēju!» Tad viņam ienāca prātā, ka līdz ar šo vēstuli māsa nokļuvusi tādā pašā nešķirta Forsaita stāvoklī, no kura viņš tik sirsnīgi vēlējās atbrīvoties.

Vinifreda novērsusies ilgi ostīja mazu flakoniņu ar zelta uzgalīti. Soumsa sirdī iesmeldzās trula līdzjūtība un nenosakāms aizvainojums. Viņš bija atnācis pie māsas parunāt par sevi, atrast līdzcietību, taču tagad viņa bija tādā pašā stāvoklī, ilgodamās, protams, par to runāt un gūt līdzcietību no brāla. Tā bija arvien! Acīm redzot nevienam nekad neienāk prātā, ka arī viņam ir savas rūpes un intereses. Soumss vēstuli salocīja ar traipu uz iekšu un jautāja:

Ko tas viss nozīmē?

Vinifreda mierīgi izstāstīja notikumu ar pērlēm.

— Vai tu domā, ka Dārtijs patiešām aizbraucis, Soums? Tu redzi, kādā stāvoklī viņš bija, šo vēstuli rakstīdams.

Soumss, kas, kaut ko vēlēdamies, arvien mēdza pielabināties liktenim, izliekoties, ka nemaz negaida vēlējumu piepildāmies, atbildēja:

— Nedomāju. Varu uzzināt viņa klubā.

—   Ja tur būtu Džordžs, — Vinifreda sacīja, — tas to varēs pateikt.

—   Džordžs? — iejautājās Soumss. — Es viņu redzēju viņa tēva bērēs.

— Nu, tad viņš tur noteikti būs.

Soumss, kura veselīgais saprāts māsas loģiskajam spriedumam piekrita, īgni izmeta:

— Labi, aiziešu. Vai tu Pārkleinā kaut ko teici?

— Es to pastāstīju Emīlijai, — atbildēja Vinifreda, kura vēl joprojām turējās pie «šikās» paražas saukt māti vārdā. — Tēvam būtu uznākusi lēkme.

Tiešām, visu nepatīkamo no Džeimsa slēpa. Vēlreiz pārlaidis skatienu istabas iekārtai, kā gribēdams novērtēt māsas patieso stāvokli, Soumss devās uz Pikadiliju. Metās krēsla — gaisā jau samanīja oktobra miglas saltumu. Soumss gāja ātriem soļiem, noslēgtu, koncentrētu seju. Nodomāto vajadzēja nokārtot ātri, jo viņš gribēja vakariņot Soho kvartālā,

No «Iseeum» kluba šveicara uzzinājis, ka šodien misters Dārtijs tur neesot redzēts, Soumss pakalpīgajam garam uzmeta īsu skatienu un nolēma tikai apjautāties, vai klubā atrodas misters Džordžs Forsaits. Tas tur bija. Soumss, kurš arvien diezgan greizi raudzījās uz brālēnu Džordžu, kam patika pazoboties uz Soumsa rēķina, sekoja kluba bojam, mazliet nomierinājies, iedomādamies, ka Džordžs tikko zaudējis tēvu. Tagad tas droši vien mantos turpat trīsdesmit tūkstoši mārciņu, nerēķinot nemaz kapitālu, kas tam piederēja kā Rodžera dāvinājums, no kura mantošanas nodoklis nav maksājams. Soumss atrada Džordžu sēžam nišā un pāri pusiztukšotajam smalkmaizīšu šķīvim raugāmies pa logu.

Džordža lielais, smagnējais, melnās drēbēs tērptais augums izskatījās gandrīz draudošs, kaut arī tam vēl joprojām piemita zirgu skriešanas sacīkšu speciālista pārspīlētais brašums. Ar tikko manāmu smīnu gaļīgajā sejā viņš izsaucās:

— Hallo, Soums! Vai nevēlies maizīti?

— Nē, pateicos, — murmināja Soumss, notraukdams puteklīti no cilindra, un, vēlēdamies pateikt kaut ko piemērotu un līdzjūtīgu, piebilda:

— Kā jūtas tava māte?

— Pateicos, — atbildēja Džordžs, — nekas. Neesmu tevi redzējis veselu mūžību. Zirgu skriešanās sacīkstēs tevi nekad neredz. Kā sviežas pa Sitiju?

Soumss, nojauzdams tuvojamies asprātību, no tās izvairījās, atbildēdams:

—    Es tev gribēju apjautāties par Dārtiju. Dzirdēju, ka tas …

—    Aizlaidies lapās, aizzēģelējis uz Buenosairesu ar daiļo Lolu. Vinifredai un mazajiem Dārtijiem tā ir laime. Gatavais diedelnieks!

Soumss pamāja ar galvu. Tiklīdz jautājums skāra Dārtiju, šie no laika gala naidīgie brālēni tūdaļ jutās kā tuvi radi..

— Tagad tēvocis Džeimss mierīgi gulēs, — turpināja Džordžs — Dārtijs arī no tevis, domājams, izmangojis krietnu žūksnīti.

Soumss smaidīja.

— Jā! Tu viņu atšifrēji, — Džordžs izmeta draudzīgi.

— Viņš ir īsts vējagrābslis. Vaļu vajadzēs mazliet pieskatīt. Vinifredas man aizvien bija žēl. Viņa ir drosmīga sieviete.

Atkal Soumss pamāja.

— Man jāsteidzas atpakaļ pie viņas, — tas teica,

— viņa gribēja to zināt pavisam noteikti. Tad būt iespējams spert attiecīgos soļus. Pārskatīšanās, liekas, nevar būt?

—    Viss ir gluži okei, — atbildēja Džordžs, — tieši viņš bija tas, kas izdomāja daudzos dīvainos izteicienus, par kuru vaininiekiem uzskatīja citus. — Vakarvakarā Dārtijs bija pilns kā mārks, bet šorīt patiešām aizbrauca. Ar kuģi «Tuskarora», — un, izvilcis no kabatas kartīti, Džordžs izsmējīgi lasīja:

«Misteram Montegjū Dārtijam, Buenosairesā. Pēc pieprasījuma.» Es tavā vietā ar šiem soļiem gan pasteigtos. Viņš man vakar apnika līdz nejēdzībai.

—    Jā, — atbildēja Soumss, — bet ne arvien tas tik viegli izdarāms. — Tad, uztvēris Džordža skatienā, ka viņš atgādinājis tam savu personīgo gadījumu, piecēlās un sniedza roku. Arī Džordžs piecēlās.

—    Pasveicini Vinifŗedu. Ja gribi zināt manas domas: lai pieteic skrējienu tūlīt*.

Vēl no durvju sliekšņa Soumss pameta ieslīpu skatienu uz Džordžu. Tas jau atkal bija apsēdies un raudzījās lejup; melnajās drēbēs Džordžs izskatījās liels un vientuļš. Soumss to nekad netika redzējis tik drūmu. «Acīm redzot tomēr apbēdināts,» viņš nodomāja. «Droši vien katram no viņiem, saskaitot visu mantību, iznāks turpat savi piecdesmit tūkstoši mārciņu. Viņiem gan visiem kapitālu derētu noturēt vienkopus. Kara gadījumā kustamo īpašumu vērtība kritīsies. Tēvocis Rodžers tomēr sprieda tālredzīgi.» Un arvien vairāk satumstošajā ielā Soumsa acu priekšā uzausa Anetes tēls, viņas brūnie mati, zilās, tumšu skropstu apēnotās acis, svaigās lūpas un Londonas miglai par spīti ziedošie rožainie vaigi, lieliski veidotais francūzietes augums. «Spert soļus!» Soumss nodomāja.

Atgriežoties no Vinifredas, viņš namdurvīs sastapās ar Valu, un abi iegāja kopā. Soumsam pēkšņi iešāvās prātā ideja. Brālēns Džolions taču bija Irēnas aizbildnis, pirmais solis tātad būtu aizbraukt pie tā uz Robinhilu. Uz Robinhilu! Cik dīvainas … ļoti dīvainas jūtas Soumsā atmodināja šis vārds! Robinhila .. māja, ko Bozinijs bija cēlis viņam un Irēnai… māja, kurā viņi nekad nebija dzīvojuši… šī liktenīgā māja! Un tagad tur dzīvoja Džolions! Hm! Un pēkšņi Soumss nodomāja: «Runā, ka Džoliona dēls studējot Oksfordā! Kāpēc nepaņemt līdzi uz turieni Valu un neiepazīstināt zēnus! Tas būtu iegansts! Turklāt mazāk uzkrītoši… daudz mazāk uzkrītoši!» Tāpēc, kāpdams augšā, viņš sacīja Valam:

— Tev Oksfordā ir brālēns; tu ar viņu nekad neesi ticies. Rīt, uz viņa mājām braucot, es tevi paņemšu līdzi un jūs abus iepazīstināšu. Tas tev noderēs.

Tā kā Vals šo ideju uztvēra ar visai mērenu sajūsmu, Soumss par braucienu galīgi norunāja, sacīdams:

— Pēc lenča atbraukšu tev pakaļ. Tas ir uz laukiem … necik tālu, tev patiks.

Uz dzīvojamās istabas sliekšņa stāvēdams, Soumss tikai ar pūlēm sev atgādināja, ka soļi, kuri viņam sperami, šobrīd skar Vinifredu, nevis viņu pašu.

Vinifreda vēl joprojām sēdēja pie Būla stila rakstāmgalda.

— Tā nudien ir patiesība, — Soumss teica. — Dārtijs devies uz Buenosairesu, aizbraucis šorīt… tagad visprātīgākais — likt viņu novērot, tiklīdz viņš izkāpj krastā. Es tūdaļ telegrafēšu. Citādi mums var rasties daudz izdevumu. Jo ātrāk šādos gadījumos rīkojas, jo labāk. Es arvien nožēloju, ka es ne… — Soumss aprāvās un slepeni palūkojās uz gluži kluso Vinifredu. — Starp citu, — viņš turpināja, — vai tu vari pierādīt brutalitāti?

Vinifreda drūmā balsī atjautāja:

—   Nezinu. Kas ir brutalitāte?

—   Nu, vai Dārtijs tevi sita vai darīja kaut ko citu tamlīdzīgu?

Vinifreda noskurinājās, un viņas zods izslējās.

—   Viņš lauzīja man roku. Bet varbūt pietiek, ka mani apdraudēja ar pistoli, vai, ka viņš bija pārāk piedzēries, lai pats noģērbtos, vai. .. Nē . .. nevaru šeit iejaukt bērnus.

—   Nē, — teica Soumss. — Nē. Redzēsim! Protams, ar likumu legalizēta šķirta dzīve — to panākt varam! Bet šķirta dzīve … Hm!

—   Ko tas nozīmē? — Vinifreda nomākta jautāja.

—   Ka viņš nedrīkst pieskarties tev, nedz arī tu viņam, ka jūs abi esat precējušies un tomēr neprecējušies. — Un Soumss atkal sevī rūca: «Tas taču patiesībā nebija nekas cits kā viņa paša sasodītais stāvoklis, — legalizēts! Nē, šādā stāvoklī viņš neļaus māsai nokļūt.»

—   Jāpanāk laulības šķiršana, — viņš apņēmīgi teica, — ja nevar pierādīt brutalitāti, atliek ļaunprātīga ģimenes pamešana. Tagad iespējams attiecīgos divus gadus saīsināt. Mēs tiesā iesniegsim prasību panākt kopdzīves atjaunošanu. Ja Dārtijs nepaklausa, mēs pēc sešiem mēnešiem varam iesniegt prasību laulību šķirt. Tu, protams, negribi, lai viņš atgriežas. Bet tiesa to nezina.

Tomēr vēl joprojām draud briesmas, ka viņš atgriežas. Es labāk mēģinātu ar «brutalitāti». Vinifreda purināja galvu.

— Tas ir tik zemiski.

— Nu, — murmināja Soumss, — varbūt briesmas nav tik lielas, kamēr viņš atrodas mīlas valgos un viņam ir nauda. Tikai nesaki nevienam nekā un nemaksā viņa parādus.

Vinifreda nopūtās. Par spīti visam, ko viņa bija pārcietusi, šis zaudējums smagi gūlās viņai uz sirds. Un doma, ka nav vairs jāmaksā vīra parādi, skaidrāk nekā jebkas cits lika viņai apjēgt notikušo. Dzīve šķita kļuvusi nabagāka. Bez vīra, bez pērlēm, bez ierastās apziņas, ka viņa nezaudē drosmi mājas dzīvē valdošajā virpulī, viņai nu vajadzēja raudzīties pasaulei acīs. Viņa nudien jutās aplaupīta.

Un dzedrajā skūpstā, ko Soumss uzspieda māsas pierei, bija vairāk sirsnības nekā parasti.

— Man rīt jābrauc uz Robinhilu, — viņš teica, — darīšanu dēļ jāsatiek jaunais Džolions. Viņa puika mācās Oksfordā. Gribu paņemt līdzi Valu un ar to iepazīstināt. Atbrauc nedēļas beigās paciemoties pie manis «Paspārnē» un paņem līdz bērnus. Ak, nē! Šoreiz tas neiet, man būs citi viesi! — pateicis šos vārdus, Soumss māsu atstāja un devās uz Soho.

## IV. SOHO

No visiem kvartāliem, kuri ietilpst dīvaini dēkainajā konglomerātā, ko dēvē par Londonu, Soho laikam gan vismazāk atbilst Forsaitu garam.

— Oho — Soho! — ko redzu, trakuli! — iesauktos Džordžs, redzēdams brālēnu turp ejam.

Netīrs, pieblīvēts ar grieķiem, izmaeliešiem*, kaķiem, itāliešiem, tomātiem, krogiem, leijerkastēm, raibiem audumiem, savādiem nosaukumiem un ļaudīm, kuri lūkojas ārā pa augšstāvu logiem, Soho kvartāls dzīvo savu, no Anglijas valsts politikas atrautu dzīvi. Tomēr arī tam ir savi nejaušie īpašnieka instinkti un zināmi uzplaukumi, ko izraisa nekustami īpašumi, kam nomas cena ceļas, kad tā citos kvartālos krītas. Ilgus gadus Soumsa pazīšanās ar Soho aprobežojās ar tā rietumu bastionu — Vordorstrītu. Tur viņš bija noslēdzis daudzus darījumus. Arī to septiņu gadu laikā, kurus pavadīja Braitonā pēc Bozinija nāves un Irēnas bēgšanas, Soumss tur dažreiz bija iegādājies dažu labu retumu, kaut gan viņam nebija kur tos novietot, jo, kad viņā beidzot galīgi nostiprinājās pārliecība, ka sieva aizgājusi pavisam, viņš bija licis piestiprināt pie Monpeljēstrītas ēkas plāksnīti:

Pārdodams

Tuvākas ziņas par šī jaukā nama pirkšanas-pārdošanas noteikumiem sniedz Lesona un Tjūka kungi Kortstrītā Belgrevijā.

Nedēļas laikā pārdeva šo jauko namu, kura vispilnīgākā daiļuma paēnā divi cilvēki — vīrietis un sieviete sirdēstu kausu bija iztukšojuši līdz mielēm.

Kādā miglainā janvāra vakarā, īsi, pirms plāksne tika noņemta, Soumss bija turp vēlreiz aizgājis un, atslējies pret margām, no skvēra puses nolūkojies tā neapgaismotajos logos, mocīdamies privātīpašnieka atmiņās, kas bija mutē atstājušas tik rūgtu garšu. Kāpēc Irēna viņu nekad nebija mīlējusi? Kāpēc? Viņa dabūja visu, ko vien vēlējās, un trīs garus gadus devusi par to viņam visu, ko viņš vēlējās … izņemot, protams, savu sirdi. Gluži neviļus Soumss izdvesa klusu nopūtu, un garām ejošais policists aizdomu pilnām acīm pavērās viņā, kuram vairs nepiederēja tiesības ieiet pa šīm zaļajām durvīm ar misiņa kaldināto klaudzināmo veserīti zem plāksnītes «Pārdodams». Kaklā sakāpa smacējošs kamols, un Soumss steidzīgi aizgāja miglājā. Tovakar viņš bija pārvācies uz Braitonu …

Tuvodamies Soho kvartālā Maltastrītai un restorānam «Bretaņa», kur Anetes daiļie pleci šobrīd droši vien pārliecās pār rēķiniem, Soumss brīnīdamies atcerējās šos septiņus Braitonā pavadītos gadus. Kā gan viņš bija iespējis izturēt tik ilgi šajā pilsētā bez puķu zirnīšu smaržas, pilsētā, kurā viņam pat nebija vietas, kur nolikt savus dārgumus? Tiesa, tie bija gadi, kad trūka laika papriecāties par šiem dārgumiem, — gandrīz kaisles apmāti naudas raušanas gadi, kuros firma «Forsaits, Basteds un Forsaits» kļuva par daudz vairāk akciju sabiedrību juridisko pilnvaroto, nekā bija iespējams. Rītos — ar Pulmana* vagonu uz Sitiju. Vakarā — ar Pulmana vagonu no Sitijas. Tieslietu caurskatīšana — pēc pusdienām; tad sekoja noguruša cilvēka miegs, un nākamajā rītā sākās tas pats. Laiku no sestdienas līdz pirmdienai Soumss pavadīja klubā pilsētā, kas bija dīvains novirziens no parastās kārtības, kura balstījās uz dziļas, instinktīvi pamatotas pārliecības, ka, tik intensīvi strādājot, viņam nepieciešami divreiz dienā ieelpot jūras gaisu, — braucot uz staciju un atpakaļ, un ka atpūtas brīži jāveltī tuviniekiem. Svētdienas apciemojumi pie vecākiem Pārkleinā, pie Timotija Grīnstrītā, dažādas gadījuma rakstura vizītes kaut kur citur viņam bija šķituši veselībai tikpat nepieciešami kā jūras gaiss darbdienās. Pat ierīkojies Meiplderhemā, viņš turējās pie šīm ierašām, līdz … iepazinās ar Aneti. Vai apvērsumu viņa uzskatos izraisīja Anete, vai arī šie uzskati kļuva par iemeslu, ka viņš pievērsās Anetei, — to viņš zināja tikpat maz, kā varēja pateikt, kur aplim sākums. Tas viss bija sarežģīti un dziļi saistīts ar augošo apziņu, ka bagātība ir īsta forsaitisma noliegšana, ja nav neviena, kam to atstāt. Ilgas pēc mantinieka, pēc sava «es» turpinājuma, kurš varētu sākt tur, kur viņš pats beigs — šī faktiskā garantija, ka viņš nebeigsies, — šīs ilgas pēdējā gada laikā vai pat jau ilgāk Soumsu bija tieši apsēdušas. Kādā aprīļa vakarā, viņš, nopircis Vedžvudas* porcelāna priekšmetu, bija iegriezies Maltastrītā, lai uzmestu acis vienai no tēvam piederošajām ēkām, kas bija pārvērsta par restorānu — ļoti riskantu uzņēmumu, kas ne visai atbilda īres līguma noteikumiem. Brīdi Soumss noskatījis ārieni — ēka bija nokrāsota glītā krēma tonī, abpus durvīm novietoti divi spilgti zili puķu toveri, kuros auga lauru kociņi, — un zeltītiem burtiem rakstītos vārdus «Restorāns Bretaņa», kas atstāja gluži patīkamu iespaidu. Ieejot lokālā, viņš ievērojis, ka pie maziem, apaļiem galdiņiem, uz kuriem atradās vāzītes ar svaigiem ziediem, un Bretaņas traukiem jau sēdējaļaudis. Viņš kārtīgi ģērbtai viesmīlei jautājis pēc restorāna īpašnieka. Viņu ieveda kādā iekšējā telpā, kur jauna meitene sēdēja pie vienkārša, papīriem apkrauta rakstāmgalda un mazs, apaļš galdiņš bija klāts divām personām. Tīrības, kārtības un labas gaumes atmosfēra kļuva vēl acīm redzamāka, kad meitene piecēlās un lauzītā angļu valodā jautāja:

—   Jūs vēlaties satikt maman, monsier?

—    Jā, — atbildēja Soumss, — nāku jūsu namsaimnieka uzdevumā, citiem vārdiem sakot, esmu viņa dēls.

—    Vai jūs neapsēstos, ser? — Palūdziet maman atnākt pie šī džentlmeņa.

Soumsam patika, ka viņa ierašanās uz meiteni likās atstājam iespaidu, jo tas liecināja par veikalniecisku vērienu. Un pēkšņi viņš pamanīja, ka meitene ir sevišķi daiļa, tik daiļa, ka viņa acis tikai ar pūlēm novērsās no jaunietes sejas. Kad meitene piecēlās, lai pasniegta viņam krēslu, viņa kustējās tik neparasti liegi, ka likās, meiteni veidojis izcils meistars; viņas seja un mazliet atsegtais kakls izskatījās tik svaigi, it kā rīta rasas klāti* Laikam šajā mirklī Soumss nosprieda, ka nomas līguma noteikumi nav pārkāpti; kaut gan pats sev un tēvam šo spriedumu pamatoja ar ēkas nelikumīgās izmantošanas ienesīgumu un ar madame Lamotas acīm redzamajām komerciālajām spējām. Viņš tomēr nepiemirsa zināmus jautājumus atstāt apspriešanai nākamajā reizē, līdz ar ko.radās nepieciešamība pēc turpmākajiem apmeklējumiem, tā, ka restorāna mazajā iekštelpā pilnīgi pierada pie viņa kalsnā, taču nebūt ne vājā, bet elegantā auguma, pie bālās, stūrainās sejas ar īsi apcirptajām ūsām un tumšajiem matiem, kuri pat pie deniņiem vēl nebija sirmi.

Tiklīdz sākās apmeklējumi restorānā «Bretaņa», tā citi apmeklējumi izbeidzās — protams, bez jebkāda noteikta lēmuma, jo Soumss, tāpat kā visi Forsaiti un viņu tautiešu lielākā daļa, bija dzimis empīriķis. Bet šī viņa dzīves veida pārmaiņa lika Soumsam pamazām visu apzināties tik skaidri, ka viņš nolēma savu neprecēta precēta vīra stāvokli pārvērst precēta jaunlaulāta vīra stāvoklī.

Šajā 1899. gada oktobra sākuma vakarā iegriezies Maltastrītā, Soumss nopirka avīzi, lai ielūkotos, vai pēdējās ziņās nav kaut kas par Dreifusa prāvu — par jautājumu, kas viņam arvien likās ļoti noderīgs tuvākas pazīšanās nodibināšanai ar madame Lamotu un tās meitu, kas bija katolietes un antidreifusietes.

Pārlaižot acis slejām, Soumss neatrada nekā, kas attiektos uz Franciju, bet ievēroja vispārēju vērtspapīru cenas krišanos un ļaunu vēstījošu ievadrakstu par notikumiem Transvālā. Viņš iegāja restorānā, sevi nodomādams: «Karš nenovēršams. Pārdošu, savas konsolas.» Ne tāpēc, ka viņam pašam to būtu daudz, tās atmeta pārāk nožēlojamu peļņu, bet to darīt jāieteic klientiem, jo konsolas, bez šaubām, kritīsies. Ātrs skatiens, ko Soumss, garām ejot, iemeta pa ēdamzāles durvīm, viņu pārliecināja, ka veikals zeļ tikpat labi kā arvien, un atklājums, kas aprīlī Soumsu būtu iepriecinājis, tagad modināja viņā zināmas bažas. Ja soļi, kuri viņam sperami, beigsies ar viņa un Anetes precībām, viņš priecātos, ja meitenes māte tad jau laimīgi būtu atgriezusies Francijā. Taču restorāna «Bretaņa.» lieliskais plaukums šai aizceļošanai varētu kļūt par šķērsli. Viņam uzņēmums, protams, būtu jāatpērk, jo franči ierodas Anglijā, lai iedzīvotos naudā; tas nozīmētu attiecīgi augstāku cenu. Un dīvaina tīksma sajūta kaut kur dziļi kaklā un mazliet paātrinātā sirds darbība, ko Soumss aizvien manīja pie istabiņas durvīm, neļāva viņam izdomāt, cik daudz tas varētu maksāt.

Ieejot Soumsa skatiens notvēra platus, melnus svārkus pazūdam ēdamzāles durvīs un Aneti paceltām rokām noglaudām matus. Tā bija poza, kurā viņš visvairāk apjūsmoja meiteni — tik brīnišķīgi vingru, tvirtu un vijīgu. Un viņš teica:

—     Es tikai ienācu pārrunāt ar jūsu māmiņu par šķērssienas noplēšanu. Nē, nē, nesauciet viņu.

—     Monsieur taču ar mums kopā ieturēs vakariņas? Desmit minūtēs tās būs gatavas.

Soumss, kurš vēl turēja meitenes roku, pakļāvās impulsam, kas viņu pašu ļoti pārsteidza.

— Jūs šovakar izskatāties tik jauka, — viņš teica,

— tik ļoti jauka. Vai jūs arī zināt, cik jūs esat jauka, Anete?

Anete atbrīvoja savu roku un pietvīka.

— Monsieur ir ļoti laipns.

— Nemaz neesmu laipns, — Soumss attrauca un sadrūmis apsēdās.

Anete ļoti izteiksmīgi mazliet noplātīja rokas, smaids vijās ap viņas lūpām, ko kosmētika nebija skārusi. Un, šajās lūpās vērdamies, Soumss jautāja:

—     Vai jūs te jūtaties laimīga vai arī gribētu doties atpakaļ uz Franciju?

—     Ak, man patīk Londona. Protams… Parīze! Bet Londona ir labāka par Orleānu, un Anglijas lauki ir tik brīnišķīgi. Pagājušajā svētdienā es biju Ričmondā*.

Mirkli Soumss cīnījās ar sevi. Meiplderhema! Vai viņš to drīkstēja? Vai vispār drīkstēja atļauties tik daudz un parādīt meičai, ko viņa var sagaidīt? Tomēr! Tur varētu pateikt, kas sakāms. Šeit tas bija neiespējami.

— Priecātos, ja jūs un jūsu māte, — viņš pēkšņi teica,

— atbrauktu nākama svētdien pēcpusdienu pavadīt pie manis. Mājas atrodas upes krastā; pašreizējā siltajā laikā tas vēl nav par vēlu, un es jums parādīšu dažu labu skaistu gleznu. Ko jūs par to sakāt?

Anete sasita plaukstas.

—     Tas būs jauki-i [5] . upe tik skaista.

—     Tātad norunāts. Uzlūgšu madame.

Šovakar viņam Anetei nekas vairs nebija jāsaka un jāriskē nodot sevi. Bet vai viņš jau tā nebija pateicis pārāk daudz? Vai vispār var uzaicināt restorāna īpašnieces ar daiļām meitām savās lauku mājās bez jebkāda nodoma? Madame Lamota visu sapratīs, ja Anete ne. Jā! Nebija taču daudz tāda, ko madame nesaprata. Turklāt šī bija otrā reize, kad viņš palika pie viņām vakariņot. Tagad viesmīlību parādīt vajadzēja viņam …

Dodoties mājup uz Pārkleinu — jo Soumss viesojās pie tēva, — juzdams Anetes maigās, veiklās rokas spiedienu savā delnā, viņu satrauca patīkamas, drusku juteklīgas un stipri juceklīgas domas. Spert soļus! Kādus soļus? Kā? Atklātībā mazgājot netīru veļu? Fui! Viņš ar savu gudra, tālredzīga cilvēka slavu un prasmi citus izvilkt no ķibeles, viņš, kurš aizstāvēja privātīpašuma intereses, viņš lai nu kļūtu par tā likuma rotaļlietu, kura pīlārs pats bija? Līdz ar šo domu Soumsā kaut kas sadumpojās! Jau Vinifredas gadījums bija pietiekami nelāgs! Bet vēl divkāršs atklāts ģimenes skandāls! Vai tad labāk par šīm nepatikšanām nebūtu mīlestības sakari un dēls, ko viņš varētu adoptēt? Taču bargi, neatlaidīgi un modri ceļā uz šo sapni stājās madame Lamota. Nē! Tas neizdosies. Turklāt nemaz nešķita, ka Anete veltītu viņam īstu kaisli; to cilvēks viņa vecumā arī nevarēja sagaidīt. Ja viņas māte to vēlētos, ja pasaulīgais guvums būtu acīm redzami ievērojams — tad varbūt. Ja ne — drošs atraidījums. Bez tam Soumss nodomāja: «Es taču neesmu nelietis. Negribu meiteni aizvainot un negribu neko slepus. Bet es viņu noteikti gribu, un es gribu dēlu! Neatliek nekas cits kā laulības šķiršana — kaut kā — vienalga, kā — tikai šķiršana.» Un platānu ēnā, laternu apspīdēts, Soumss lēnā solī gāja gar Grīnparka žogu. Koku zilganie apveidi viņpus gaismas loka tinās miglā. Cik simtiem reižu viņš kā jauns cilvēks bija gājis garām šiem kokiem, nākdams no tēva mājas Pārkleinā, vai no paša mājokļa Mornpeljē skvērā savos četros laulības dzīves gados!

Un šovakar, nolēmis atbrīvoties, jā tas izdotos, no šīm jau sen bezjēdzīgām laulības saitēm, Soumsam iešāvās prātā, staigājot vēl gabalu tālāk, ieiet no Haidparkkornera* puses un iziet pa Naitsbridžgeitu*, kā viņš mēdza darīt, kad senajās dienās atgriezās mājās pie Irēnas. Kāda gan viņa tagad izskatās? Kā pavadījusi šos gadus? Kopš viņš to redzēja pēdējo reizi — pagājuši tieši divpadsmit gadi; septiņi jau, kopš tēvocis Džolions viņai atstājis šo naudu! Vai viņa vēl joprojām ir skaista? Vai viņš to pazītu, ja satiktu? «Es neesmu daudz pārvērties,» Soumss nodomāja, «bet viņa, domājams, būs pārvērtusies. Viņā man lika ciest.»

Un pēkšņi Soumss atcerējās kādu vakaru no savas laulības dzīves pirmā gada — pirmo vakaru, kad aizgājis viens pats uz veco malboroviešu rīkoto dineju*. Atcerējās, ar kādām ilgām steidzies mājup un, dzīvoklī ienācis klusu kā kaķis, dzirdējis Irēnu spēlējam klavieres. Bez mazākā trokšņa atvēris dzīvojamās istabas durvis, Soumss apstājies, vērodams viņas sejas izteiksmi, gluži citādu nekā to, kuru viņš pazina, — daudz atklātāku un tik uzticības pilnu, it kā viņa muzikai dāvātu sirdi, kuru viņš nekad nebija redzējis. Un Soumss atcerējās, ka viņa pārtrauca spēli, kā apsviedās, kā seja atkal pārvērtās tādā, kādu viņš pazina, un cik ledaini šermuļi viņam pārskrēja pār muguru, kaut arī viņš nākamajā mirklī apskāva viņas plecus. Jā, viņa tam bija likusi ciest! Laulības šķiršana! Pēc visiem šiem pilnīgi šķirtas dzīves gadiem tā likās smieklīga. Tā tomēr jāpanāk. Cita ceļa nebija. «Jautājums tikai,» Soumss pēkšņi lietišķi nodomāja, «kura vainas dēļ? Viņas vai manas? Viņa pameta mani. Viņai par to jāsamaksā. Droši vien viņai kāds ir!» Neviļus Soumss klusi, neapmierināti nošņācās un apgriezies devās atpakaļ uz Pārkleinu.

## v. dŽeimss redz RĒGUS…

Vecākais sulainis atvēra durvis pats un, bez trokšņa tās aizvēris, aizturēja Soumsu, kamēr tas stāvēja uz kāju slauķa.

— Kungs nejūtas labi, ser, — sulainis murmināja. — Negribēja iet gulēt, jūs nesagaidījis. Viņš vēl ir ēdamistabā.

Klusinātā balsī, kādā mājās tagad mēdza runāt, Soumss jautāja:

— Kas viņam vainas, Vormson?

— Laikam nervozē, ser. Varbūt bēru dēļ, varbūt misis Dārtijas pēcpusdienas ciemošanās dēļ. Viņš laikam kaut ko saklausījis. Es viņam ienesu glāzi karstvīna. Kundze tikko uzgāja augšā.

Soumss pakāra cepuri uz sarkankoka briežu ragiem.

—   Labi, Vormson, dodieties pie miera, es pats uzvedīšu kungu augšā. — Un viņš iegāja ēdamistabā …

—   Džeimss sēdēja pie kamīna lielā atzveltnes krēslā, virs svārkiem ap pleciem apņēmis ļoti vieglu, siltu kamieļvilnas šalli, pār kuru nokārās viņa garā, sirmā vaigu bārda. Baltie, vēl joprojām diezgan kuplie mati lampas gaismā vizēja; sīkas asariņas no stingi vienā punktā vērstajām acīm bija slacījušas viņa vēl sārtos vaigus un garās, dziļās grumbas, kas stiepās līdz gludi izskūtajiem mutes kaktiņiem; lūpas kustējās, it kā līdzi murminādamas domām. Rūtainās biksēs ietērptās garās kājas, tievas kā stārķim, bija saliektas gandrīz taisnā leņķī, un uz viena ceļgala vāja roka nemitīgi kustināja izplestos pirkstus ar smailajiem, spožajiem nagiem. Džeimsam blakus uz zema krēsliņa stāvēja pusizdzerta, sīkām pērlītēm norasojusi karstvīna glāze. Izņemot īsos ēdienu reižu pārtraukumus, Džeimss te bija nosēdējis visu dienu. Astoņdesmit astoņu gadu vecumā viņš vēl bija organiski gluži vesels, bet drausmīgi cieta no apziņas, ka neviens viņam neko nestāsta. Bija arī patiešām gluži neizprotami, kā viņš bija uzzinājis, ka Rodžers šodien apglabāts, jo Emīlija to no viņa slēpusi. Emīlija tagad no viņa visu slēpa. Viņai taču ir tikai septiņdesmit gadu! Džeimss pukojās sievas jaunības dēļ. Brīžiem viņam pat likās, ka viņš to nebūtu nekad apprecējis, ja zinājis, ka tai vēl būs ko dzīvot tik daudz gadu, kad viņam to atlicis tik maz. Tas bija nenormāli. Emīlija vēl dzīvos piecpadsmit, divdesmit gadus, kad paša jau vairs nebūs, un izdos lielu naudu; viņai aizvien bija ekstravaganta gaume. Kas to lai zina, Emīlijai vēl var ienākt prātā nopirkt kādu automašīnu. Sisilija, Reičela un visi jaunieši tagad vizinās ar šiem divriteņiem un braukā apkārt diezin kur. Jā, nu arī Rodžers aizgājis pie miera. Bet viņš neko nezināja… neko nevarēja teikt! Ģimene put laukā! Soumss droši vien zina, cik naudas viņa tēvocis atstājis. Dīvaini, ka Džeimss par Rodžeru domā kā par Soumsa tēvoci, nevis kā par savu miesīgo brāli. Soumss! Tas viņam tagad vairāk nekā jebkad ir vienīgais stingrais balsts šajā arvien tālāk aizslīdošajā pasaulē. Soumss ir apdomīgs, Soumss ir turīgs vīrs, taču tam nav neviena, kam atstāt savu naudu. Lūk, kā! Viņš nekā nezina! Un nu vēl šis Čemberlens! Džeimsa politiskie uzskati bija veidojušies septiņdesmitajos astoņdesmitajos gados, kad «šis blēdīgais radikālis» bija īsts dadzis katra privātīpašnieka acīs, un Džeimss neuzticējās tam vēl šo baltu dienu, kaut gan tas savas politiskās pozīcijas bija mainījis; tas vēl ieraus valsti nelaimē un izraisīs naudas kursa krišanos ātrāk, nekā to apjēgs. Gatavais karstgalvis! Bet kur paliek Soumss? Tas, protams, aizgājis uz bērēm, ko visi centušies no viņa noslēpt. Bet viņš to skaidri zināja; viņš redzēja, kādās biksēs dēls aizgāja. Rodžers! Rodžers zārkā! Džeimss atcerējās, kā viņi abi divi 1824. gadā brauca mājās no skolas, kā sēdēja uz vecā, gausā diližansa bukas un kā Rodžers, ielīdis kastē zem sēdekļa, tur aizmidzis. Džeimss izgrūda smalkus smiekliņus. Jocīgs puisis … Rodžers … oriģināls! Kas to varēja domāt! Jaunāks par viņu pašu un jau zārkā! Ģimene put laukā. Nu arī Vals sāks mācīties augstskolā; mazdēls viņu tagad nekad neapciemo. Puisis Oksfordā izmaksās krietnu summiņu. Ekstravagants laikmets! Un Džeimsa acu priekšā mirgoja visa skaistā naudiņa, ko izmaksās četri mazbērni. Džeimss nebaidījās jauniešiem atdot šo naudu, bet viņš baidījās briesmīgā riska, kam viņš mazbērnus pakļāva, šo naudu izdodot; Džeimss baidījās vērtspapīros ieguldītā kapitāla samazināšanos. Un tagad, kad Sisilija apprecējusies, viņai varēja arī piedzimt bērni. Viņš neko nezināja — neko nevarēja teikt! Šoslaikus nevienam citu domu nebija kā tikai šķiest līdzekļus, braukāt apkārt un «baudīt dzīvi», kā tagad saka. Gar logu pabrauca garām automobilis. Neglīts, grabošs krāms, kas saceļ šādu troksni! Bet te nu bija, valsts iet uz postu! Ļaudis tik ļoti steidzas, ka nerūpējas pat par labo toni. Glīts izbraukums ar tādu karieti kā viņam un skaistiem, brūniem zirgiem atsver visus šos jaunmodīgos grabuļus. Bet konsolu cena 116. Acīm redzot valstij daudz naudas. Un nu vēl uzradies vecais Krīgers! Mājinieki gribēja no viņa noslēpt veco Krīgeru. Bet neizdevās! Tagad tikai savārīsies pamatīga putra. Viņš savā laikā arī paredzēja, kas notiks, kad Gladstons * — tagad, paldies dievam, miris — pēc nejēdzības Medžubā* sacēla tādu jezgu. Viņš nemaz nebrīnītos, ja impērija sairtu un izputētu. Un šīs impērijas izputēšanas rēgs aizpildīja Džeimsam veselu ceturtdaļstundu ar visnopietnākā rakstura uzbudinājumu. Tāpēc viņš brokastīs ēda ļoti maz. Taču tikai pēc brokastīm viņa nerviem vajadzēja izciest īstas briesmas. Džeimss bija mazliet aizsnaudies, kad pēkšņi izdzirdēja balsis — klusas balsis. Ak! Viņam nekad neviens neko nesaka! Tās bija Vinifredas un viņas mātes balsis: «Montijs!» Protams, Dārtijs! Mūžīgi šis Dārtijs! Balsis apklusušas, un Džeimss palicis viens, aušoties kā zaķis un mocoties bailēs, kas plosīja sirdi. Kāpēc mājinieki pamet viņu vienu? Kāpēc neviens nenāk un neko viņam nestāsta? Un drausmīga doma, kas ilgus, garus gadus Džeimsu bija vajājusi, pēkšņi atkal pieņēma konkrētu veidu: Dārtijs bankrotējis — ļaunprātīgi bankrotējis, un, lai glābtu Vinifredu un bērnus, viņam — Džeimsam būs jāmaksā! Vai viņš jeb vai Soumss nevarētu pārvērst Dārtiju, tā sakot, par sabiedrību ar ierobežotām tiesībām? Nē, to nevarēja! Te nu bija! Ar katru brīdi, līdz ieradās Emīlija, šis rēgs kļuva aizvien baigāks. Varbūt Dārtijs pat viltojis vekseļus! Acis pievērsis apšaubāmai Ternera* gleznai pretējās sienas vidū, Džeimss cieta elles mokas. Viņš redzēja Dārtiju uz apsūdzēto sola, mazbērnus izmestus uz ielas, un sevi pašu pie gultas saistītu. Viņš redzēja, kā apšaubāmo Ternera gleznu pārdod Džobsonam, un visu majestātisko privātīpašuma ēku drupās. Iztēlē Džeimss redzēja Vinifredu nemodernās drēbēs un iztēlē dzirdēja Emīlijas balsi sakām: «Neuztraucies, Džeims!» Viņa arvien saka: «Taču neuztraucies!» Viņai nebija nervu; viņam nevajadzēja precēt astoņpadsmit gadu jaunāku sievieti. Te pēkšņi atskanēja Emīlijas īstā balss:

— Nu, vai labi nosnaudies, Džeims?

Nosnaudies! Viņš cieta elles mokas, bet viņa nāk ar šādu vaicājumu.

— Kas ir ar Dārtiju? — viņš jautāja, un acis cieši vērās sievā.

— Ko tu dzirdēji? — viņa rāmi atjautāja.

— Kas ir ar Dārtiju? — atkārtoja Džeimss. — Viņš bankrotējis.

— Nieki!

Džeimss stipri piepūlējās un izslējās visā savā stārķa augumā.

— Tu man nekad neko nestāsti, — viņš teica. — Dārtijs ir bankrotējis.

Šai brīdī Emīlijai svarīgākais šķita izkliedēt šo fikso ideju.

— Nav vis, — viņa noteikti atbildēja. — Dārtijs aizlaidies uz Buenosairesu.

Ja Emīlija būtu teikusi: «Dārtijs aizlaidies uz Marsu,» — Džeimsam trieciens nebūtu apdullinošāks. Viņa iztēle, kas visnotaļ saistījās ar Britānijas vērtspapīriem, šo vietu spēja aptvert tikpat maz kā jebkuru citu.

— Kāpēc viņš turp brauca? — Džeimss jautāja. — Viņam taču nav naudas. Ko viņš paņēma?

Vinifredas izstāstīto jaunumu satraukta un šīs nemitīgās jeremiādes aizkaitināta, Emīlija rāmi atbildēja:

— Viņš paņēmis līdzi Vinifredas pērles un vienu dejotāju.

— Ko? — izsaucās Džeimss un apsēdās.

Vīra pēkšņais sabrukums Emīliju uztrauca, un, glaudīdama Džeimsa pieri, viņa mierinoši teica:

— Taču neuztraucies, Džeims!

Tumšs sārtums sakāpa Džeimsa vaigos un pierē.

— Es par tām maksāju, — viņš trīcēdams izdvesa, — Dārtijs ir zaglis! Es — es zināju, ka tā būs! Dārtijs mani iedzīs kapā! — Emīlija, kura domāja pazīstam vīru tik labi, sabijās un piegāja pie skapīša, kur glabāja bromu. Viņa neredzēja, kā šajā kalsnajā stāvā sīkstais Forsaitu gars cīnījās pret pārliecīgo satraukumu, ko izraisīja Forsaitū principu apsmiešana, — viņa neredzēja Forsaitu garu Džeimsa būtības dzīlēs sakām: «Tu nedrīksti uzbudināties, tas ir kaitīgi. Tu nevarēsi sagremot brokastis. Tev uznāks lēkme.» Šis viņai neredzamais gars Džeimsam bija labāks palīgs nekā broms.

— Iedzer zāles, — viņa lūdza.

Džeimss atvairīja.

— Ko gan Vinifreda domā, — viņš jautāja, — atļaudama Dārtijam paņemt pērles?

Emīlija redzēja, ka krīze garām.

—   Viņa var dabūt manējās, — tā mierinoši atbildēja. — Es šo rotu nekad nenēsāju. Viņai derētu parūpēties par laulības šķiršanu.

—   Te nu bija! — izsaucās Džeimss. — Laulības šķiršana! Mūsu ģimenē nekad nebija laulības šķiršanas. Kur Soumss?

— Tūlīt nāks.

—   Nē, nenāks vis, — Džeimss atbildēja gandrīz nikni, — viņš ir bērēs. Tu domā, es nekā nezinu.

—   Nu labi, — atteica Emīlija rāmi. — Tu nedrīksti tā uztraukties, ja mēs tev kaut ko stāstām. — Un, uzbužinājusi spilvenus un novietojusi bromu Džeimsa tuvumā, viņa atstāja istabu.

Bet Džeimss sēdēja, redzēdams visādus rēgus — Vinifredu laulības šķiršanas tiesā un ģimenes vārdu avīzēs; smiltis krītam uz Rodžera zārka; Valu ejam sava tēva pēdās; pērles, par kurām viņš maksājis un kuras nekad vairs neredzēs; kursu krītamies par četriem procentiem un valsti izputam; un, kad pēcpusdiena kļuva par vakaru un tējas stunda un vakariņu laiks bija garām, šie rēgi kļuva arvien juceklīgāki un draudošāki — viņam neviens nekā nestāstīs, līdz no visas viņa bagātības nekas nebūs palicis pāri… un viņam par to neviens nekā nestāsta. Kur palika Soumss? Kāpēc tas nenāk?… Džeimsa roka satvēra karstvīna glāzi, pacēla to, lai liktu pie lūpām, un pēkšņi viņš ieraudzīja dēlu sev pretī stāvam un raugāmies viņā. Maza atvieglojuma nopūta izlauzās pār Džeimsa lūpām, un, noliekot glāzi, viņš izsaucās:

— Beidzot tu atnāci! Dārtijs aizbraucis uz Buenosairesu.

Soumss pamāja ar galvu. — Lieliski, — tas teica, — tikām no viņa vaļā.

Nomierinājuma vilnis pāršalca Džeimsa smadzenēm. Soumss zina. Soumss ir vienīgais no visiem, kam prāts. Kāpēc viņš nevar nākt un dzīvot tēva mājās? Viņam nav dēla. Un Džeimss gaudulīgi novilka:

— Vecuma dienās kļūstu nervozs. Vēlētos, ka tu būtu vairāk mājās, manu zēn.

Soumss atkal pamāja ar galvu. Viņa maskai līdzīgajā sejā nekas neliecināja par piekrišanu, bet viņš pienāca tuvāk un it kā nevilšus pieskārās tēva plecam.

— Timotija mājinieki tev sūta mīļus sveicienus, — viņš teica. — Viss noritēja, kā nākas. Es biju pie Vinifredas. Speršu attiecīgus soļus. — Un sevī nodomāja: «Jā, un tu par tiem nekā nedrīksti uzzināt.»

Džeimss pacēla acis. Garā, baltā vaigu bārda trīcēja, tievais kakls starp apkaklītes stūriem izskatījās skrimšļains un kails.

— Visu dienu nejutos labi, — viņš teica, — man nekad neko nestāsta.

Soumsa sirds iesmeldzās.

— Viss kārtībā. Nav ko bēdāties. Vai nenāksi tagad augšā? — un viņš paņēma tēvu zem rokas.

Džeimss paklausīgi un pie visām miesām drebēdams piecēlās, un abi kopā lēnām pārgāja pār istabu, kura kamīna uguns gaismā izskatījās lepna, un izgāja kāpņu telpā. Pavisam lēnām viņi devās augšup.

—   Ar labu nakti, manu zēn! — Džeimss novēlēja pie savas guļamistabas durvīm.

—   Ar labu nakti, tēt! — atbildēja Soumss. Viņa roka noglaudīja tēva piedurkni zem šalles. Likās, ka piedurkne tukša, — tik tievs bija augšdelms. Un, novērsis seju no vaļējo durvju spilgtās gaismas, Soumss uzkāpa pa vēl vienu kāpņu posmu un iegāja paša guļamistabā.

«Es gribu dēlu,» viņš domāja, sēdēdams uz gultas malas. «Es gribu dēlu.»

## VI. «NE VAIRS GLUŽI JAUNAIS» DZOLIONS MĀJĀS

Kokus laika zobs skar ļoti maz, un vecais ozols Robinhilas augšējā maurā neizskatījās ne dienu vecāks kā toreiz, kad Bozinijs, zem tā atlaidies, Soumsam teica:

— Forsait, atradu īsto vietu jūsu mājai.

Pēc tam koka pavēnī sapņojis Svizins un vecais Džolions nomiris. Un tagad šeit bieži šūpotnēm blakus gleznoja «ne vairs gluži jaunais» Džolions. Šī vieta viņam laikam bija vismīļākais stūrītis pasaulē, jo viņš bija mīlējis savu tēvu.

Raudzīdamies resnajā stumbrā — sačokurotajā un pa pusei apsūnojušajā, bet vēl neizkurtušajā, — Džolions mēdza prātot par laiku ritumu. Šis koks varbūt pieredzējis visu Anglijas vēsturi; tas jau te auga — Džolions par to gandrīz vai nešaubījās — vismaz kopš Elizabetes laikiem. Viņa paša piecdesmit gadi bija tīrais nieks salīdzinājumā ar koka vecumu. Kad mājai, kura vīdēja aiz tā un tagad piederēja viņam, divpadsmit gadu vietā būs trīssimt, koks arī tad vēl šeit augs — vareniem zariem un cauru vidu, — jo, kas gan spētu uzdrošināties pastrādāt tādu grēka darbu un to nocirst? Varbūt arī tad šajā mājā dzīvos kāds Forsaits un ozolu greizsirdīgi sargās. Un Džolions mēģināja iedomāties, kā izskatīsies māja, sasniegusi tādu vecumu. Jau tagad glicīnijas vijās ap tās mūriem — tā vairs neizskatījās jauna. Vai māja saglabās savu īpatnību un cēlumu, ar ko to apveltījis Bozinijs, vai arī milzum lielā Londona to aptvers, pārvērzdama par īstu patvērumu lielā steigā uzcelto māju jūklī. Ne vienreiz vien, aplūkodams namu gan no iekšpuses, gan ārpuses, Džolions no jauna pārliecinājās, ka Bozinijs, to ceļot, vadījies no iedvesmas. Šajā namā tas tiešām bija ieguldījis savu sirdi! Nams pat varētu kļūt par vienu no ievērības cienīgajiem «Anglijas mājokļiem» — par retu daiļuma paraugu šajās celtniecības deģenerācijas dienās. Un estēta garu, kas mita Džoliona ciešā saskaņā ar Forsaitu dabai raksturīgajām tieksmēm saglabāt īpašumu paaudžu paaudzēm, pārņēma lepnums un prieks, ka tas pieder viņam. Aiz Džoliona vēlēšanās atstāt šo māju dēlam un dēladēlam slēpās zināma pietāte un cieņa pret senčiem (vismaz pret vienu no viņiem). Viņa tēvs bija mīlējis šo namu, mīlējis šo ainavu, šo zemi, šo koku; sava mūža pēdējos gados tēvs šeit juties laimīgs, un pirms tēva šeit neviens nebija dzīvojis. Pēdējie vienpadsmit Robinhilā pavadītie gadi Džoliona mākslinieka dzīvē bija izveidojušies par panākumiem bagātu posmu. Tagad viņš bija viens no ievērojamākajiem akvarelistiem un vispār atzīts. Par Džoliona gleznām maksāja augstas cenas. Pievērsies šai atsevišķajai nozarei ar viņa ļaudīm piemītošo sīkstumu, viņš bija ieguvis «vārdu» — gan diezgan pavēlu, taču ne par vēlu tādas dzimts atvasei, kura sprauž sev par mērķi dzīvot mūžīgi. Viņa māksla bija tiešām padziļinājusies un nobriedusi. Savam stāvoklim atbilstoši Džolions bija uzaudzējis īsu, gaišu bārdiņu, kas pašlaik sāka sirmot un noslēpa viņa Forsaitu zodu; brūnajā sejā bija izzudusi trimdas gadu iezīmēta izteiksme — viņš katrā ziņā izskatījās jaunāks. Sievas nāve 1894. gadā bija viena no tām ģimenes traģēdijām, kura galu galā izvēršas visiem par labu. Būdams sirsnīgas dabas cilvēks, Džolions sievu bija līdz tās pēdējai stundai uzticīgi mīlējis, bet tā bija kļuvusi dienu no dienas grūtāk saprotama: viņa bija greizsirdīga uz pameitu Džūnu, greizsirdīga pat uz savu miesīgo meitiņu Holiju un nemitīgi žēlojusies, ka vīrs viņu nevarot mīlēt, jo viņa esot slima un «nevienam nevajadzīga», un «tāpēc vislabāk būtu, ja nomirtu».

Džolions pēc viņas patiesi sēroja, taču kopš sievas nāves viņa seja izskatījās jaunāka. Ja sieva būtu varējusi ticēt, ka dāvā viņam laimi, cik daudz laimīgāki tad būtu bijuši viņu kopdzīves divdesmit gadi!

Gadskārtējais kriketa mačs, kuru viņi kopīgi noskatījās, abiem laikam gan sagādāja vismokošākos un nepatīkamākos brīžus, jo Džolions bija ītonietis. Mača laikā viņi centās izturēties it sevišķi smalkjūtīgi viens pret otru, nemitīgi saukdami: «Hurā!» un «Ak, kā neveicas, veco zēn!» vai arī: «Hurā! Ak, ķibele, tēt!» — kad neveiksme, kuras dēļ sirds satrūkās, gadījās pretinieku komandai. Saudzēdams dēla jūtas, Džolions šai dienā parastās mīkstās platmales vietā valkāja pelēku cilindru, melnu viņš nevarēja ciest. Kad Džolijs devās uz Oksfordu, Džolions to pavadīja uzjautrināts, samulsis un pat mazliet nobažījies, kaut tikai nediskreditētu savu zēnu visu šo jaunekļu priekšā, kuri likās daudz pašpārliecinātāki un vecāki nekā viņš pats. Bieži Džolions nodomāja: «Cik labi, ka esmu gleznotājs,» — jo apdrošinātāja darbu Loidā sen bija atstājis, — «tas ir tik nekaitīgi. Neviens nenoraudzīsies gleznotājā no augšas uz leju — neviens arī neņems mākslinieku pārāk nopietni.» Džolijs, kam piemita zināms iedzimts dižums, tūlīt bija iestājies mazā, slēgtā studentu kopā, par kuru tēvs klusībā uzjautrinājās. Zēnam bija gaiši, viļņaini mati un vectēva dziļi dobumos iegrimušās, tēraudpelēkās acis. Tas bija labi noaudzis, staltu stāju un aizvien apmierināja Džoliona estētiskās jūtas, iedvešot viņam pat kaut ko līdzīgu bijībai, kas māksliniekiem mēdz būt visai raksturīga attiecībā uz sava dzimuma pārstāvjiem, kuru fiziskais skaistums viņus sajūsmina. Toreiz Džolions tomēr sadūšojās tik daudz, lai dotu dēlam padomu, un tas skanēja šādi:

— Klausies, draugs, tev varbūt gadīsies taisīt parādus, taču tad pasaki to tūlīt man. Es tos, protams, samaksāšu. Bet atceries, ka cilvēks jūt pret sevi lielāku cienību, ja tos samaksā pats. Un neaizņemies nekad ne no viena cita kā tikai no manis, ja?

Un Džolijs atbildēja:

— Skaidrs, tēt, neaizņemšos, — un viņš to nekad nedarīja.

— Un tad vēl kaut kas. Es neprotu runāt par morāli un tamlīdzīgām lietām, taču to gan paturi prātā: pirms tu kaut ko gribi darīt — arvien vispirms apsver, vai tas nesāpinās otru cilvēku vairāk, nekā tas ir absolūti nepieciešams.

Džolijs domīgi klausījās, piekrītoši pamāja un pēkšņi paspieda tēva roku. Bet Džolions prātoja: «Nez vai man bija tiesības tā teikt.» Viņš arvien baiļojās pazaudēt šo kluso, savstarpējo, abus vienojošo uzticību, atcerēdamies, kā pats uz ilgiem gadiem bija zaudējis sava tēva ticību, tā, ka viņus bija saistījusi tikai mīlestība no tālienes. Džolions katrā ziņā novērtēja par zemu laika gara pārvērtības kopš 1866. gada, kad pats bija iestājies Kembridžas universitātē, un varbūt novērtēja arī par zemu dēla spējas saprast, ka tēvs ir iecietīgs bez gala. Šī iecietība un, iespējams, arī skepticisms lika Džolionam attiecībā pret Džūnu ieturēt dīvainu aizstāvēšanās pozīciju. Viņa bija ļoti noteikta, tik ārkārtīgi labi apzinājās, ko gribēja; nežēlīgi cīnījās pēc tā, ko vēlējās, līdz to dabūja, — un tad, protams, bieži pameta iegūto kā novalkātu cimdu. Viņas māte bija bijusi tāda pati, un tāpēc lijušas visas šīs asaras. Nevarēja teikt, ka Džoliona un meitas raksturu nesaskaņa izpaustos gluži tik asi kā ar pirmo sievu. Kas meitas raksturā varēja būt uzjautrinošs, nemaz vairs nebija uzjautrinošs sievā. Ja viņš redzēja Džūnu sakostiem žokļiem ar visu sirdi cīnāmies par kaut ko tikmēr, kamēr viņa to dabūja, tas Džolionu netraucēja, jo neierobežoja viņa paša brīvību — vienīgo dārgumu, pie kā arī viņš turējās, sakodis žokļus, un tie zem īsās, pasirmās bārdiņas bija īsti spēcīgi. Domstarpības turklāt nekad neizraisīja nepieciešamību pēc īsta strīda. Visu varēja atvairīt ar ironiju — un tā viņš arī bieži darīja. Galvenā nelaime attieksmē pret Džūnu tā, ka viņa nekad nebija saistījusi Džoliona estētiskās jūtas, lai gan ar saviem zeltainajiem, iesarkanajiem matiem, zilajām vikingu acīm un kareivīgo dabu to viegli būtu spējusi. Gluži citādas jūtas Džolionu vienoja ar Holiju — kluso, mīlīgo, biklo, maigo meiteni, kuras dabā dziļi jo dziļi mita draiskulības dzirksts. Ar liela interesi viņš vēroja jaunākās meitas neglītā pīlēna posmu. Vai Holija izvērtīsies par gulbi? Spriežot pēc melnīgsnējās, ovālās sejiņas un domīgajām, pelēkajām, garu skropstu apēnotajām acīm, viņa gan varētu, gan nevarētu par tādu kļūt. Tikai pēdējā gada laikā Džolionam radās pamats šo mīklu atminēt. Jā, viņā būs gulbis — gan tumšs un mūždien bikls, tomēr īsts gulbis. Pašlaik viņai bija astoņpadsmit gadu, un madame Bosa, šī lieliskā dāma, pēc vienpadsmit gadiem, pilniem ar nemitīgajām atmiņām par «labi audzinātajiem mazajiem Teilor-r-riem», bija atstājusi Robinhilu, aiziedama pie citas ģimenes, satraukdama tagad tās mieru ar atmiņām par «labi audzinātajiem mazajiem For-r-rsaitiem». Viņa bija iemācījusi Holiju runāt franciski tāpat, kā runāja pati.

Portreti nebija Džoliona stiprā puse, taču savu jaunāko meitu viņš jau bija gleznojis trīs reizes un 1899. g. 4. oktobra pēcpusdienā gleznoja to pašreiz ceturto reizi, kad viņam ienesa vizītkarti, kura lika uzacīm pārsteigumā saraukties:

SOUMSS FORSAITS

«PASPĀRNE»mĀkslas PAZINĒJU KLUBS

MEIPLDERHEMAsentdŽeimsa

Bet šajā vietā mums Forsaitu teikā atkal jānovirzās …

Trešo reizi viņš skatīja daudz daiļāku seju un stāvu, ko neizķēmoja neprātīgas cerības un izmisums. Vērdamies Irēnā, viņš nodomāja: «Jā, tieši par jums tēvs varēja jūsmot.» Un palēnām Džolions apjauta tēva atvasaras neparasto stāstu. Irēna runāja par veco Džolionu ar visdziļāko godbijību un asarām acīs.

— Viņš bija tik apbrīnojami labs pret mani, es nezinu, kāpēc. Viņš izskatījās tik skaists un miera pilns, sēdēdams krēslā zem koka; un, ziniet, es pirmā viņu tur ieraudzīju. Bija tik jauka diena. Manuprāt, laimīgāku nāvi nemaz nevar iedomāties. Tā mēs visi labprāt aizietu no šīs pasaules.

«Gluži pareizi!» Džolions tad nodomājis. «Mēs visi labprāt aizietu no šīs pasaules pašā vasaras plaukumā, kad pāri zālājam mums pretī nāk Skaistums.

Un, pārlaidis skatienu mazajai, pustukšajai viesistabai, viņš apjautājies, ko viņa tagad domā darīt.

—   Nu es atkal mazliet dzīvošu, brālēn Džolion. Cik brīnišķīgi, kad cilvēkam pašam ir nauda. Man tās nekad nebija. Šo dzīvokli laikam paturēšu: esmu pieradusi pie tā; bet man tagad būs iespējams doties uz Itāliju.

—   Protams! — murminājis Džolions, vērdamies viņas tikko jaušami smaidošajās lūpās; un viņš aizgājis, sevī nodomādams: «Valdzinoša sieviete! Cik nožēlojama! Priecājos, ka tēvs viņai atstājis šo naudu.» Pēc tam viņš brālēna sievu vairs nebija redzējis, bet ik pa trim mēnešiem izrakstījis bankas čeku un aizsūtījis viņai paziņojumu par to uz Celsiju, un katru reizi saņēmis zīmīti, kurā viņa apstiprinājusi saņemšanu un kuru parasti sūtījusi no sava dzīvokļa, bet dažreiz no Itālijas. Tāpēc Irēnas tēls Džolionam iemiesojās viegli parfimētā, iepelēkā vēstuļu papīrā, skaidrā, stāvā rokrakstā un vārdos «Mīļo brālēn Džolion». Tagad, kad viņš bija privātīpašnieks, viņā, šo nelielo čeku parakstot, bieži modās doma: «Šīs naudas viņai laikam tik tikko pietiek,» — kas pārveidojās mulsā neizpratnē, kā viņai vispār izdevās tikt vienai galā šai pasaulē, kurā mita vīrieši, kas negrib, pieļaut, ka skaistums nevienam nepieder. Sākumā Holija šad tad runājusi par Irēnu, bet «dāmas pelēkā» ātri zūd no bērnu atmiņas. Un Džūnas cieši sakniebtās lūpas, tiklīdz tika pieminēts bijušās draudzenes vārds pirmajās nedēļās pēc vecātēva nāves, nomāca ikkatru vēlēšanos par to ieminēties. Vienu reizi gan Džūna bija pateikusi skaidri un gaiši:

— Es viņai piedevu. Ļoti priecājos, ka viņa tagad ir neatkarīga…

Saņemot Soumsa vizītkarti, Džolions teica kalponei, jo viņš nevarēja ciest sulaiņus:

—   Ievediet, lūdzu, kungu kabinetā, tūlīt nākšu. — Pēc tam, uzmetis skatienu Holijai, jautāja:

—   Vai tu vēl atceries «dāmu pelēkā», kas tev mācīja klavieres spēlēt?

— Jā, kāpēc tu jautā? Vai viņa atnākusi? Džolions papurināja galvu un, apmainīdams darba

blūzi pret žaketi, klusēja, pēkšņi aptvēris, ka šāds stāsts nav piemērots tik jaunas meitenes ausīm. Bet, kad viņš devās uz kabinetu, viņa seja pauda visdziļāko apjukumu.

Lūkodamies pāri terasei uz ozolu, — pie stiklotajām durvīm stāvēja divi cilvēki: viens pusmūža gados, otrs jauns, — Džolions sev jautāja: «Kas ir šis zēns? Viņiem taču bērnu nebija.»

Vecākais viesis apgriezās. Un, tiklīdz šie abi Forsaiti stāvēja viens otram pretī namā, kurš bija celts vienam, bet kuru ieguva un apdzīvoja otrs, šie Forsaiti, kas piederēja pie otrās paaudzes, kas salīdzinājumā ar pirmo paaudzi bija daudz komplicētāka, tā tūdaļ kļuva samanāma apslēpta piesardzība, par spīti acīm redzamiem centieniem izturēties laipni. «Vai viņš atbraucis sievas dēļ?» Džolions sev jautāja, un Soumss: «Kā lai es iesāku?» — turpretim Vals, kas bija atvests līdzi ledus salaušanai, stāvēja gluži vienaldzīgs, savām tumšajām, biezo skropstu apēnotajām acīm nopētīdams «bārdaini».

—   Tas ir Vals Dārtijs, — teica Soumss, — manas māsas dēls. Viņš šajās dienās dodas uz Oksfordu. Es viņu gribēju iepazīstināt ar jūsu zēnu.

—   Ak, Džolijs diemžēl aizbraucis! Kāda koledža?

—   Breznoza, — atbildēja Vals.

— Džolijs mācās Kraistčerčā, bet viņš jūs labprāt apciemos.

— Sirsnīgi pateicos.

— Mājās ir Holija, — ja jums pietiktu ar sieviešu kārtas rada gabalu, viņa parādīs visu teritoriju. Ja iziesiet cauri portjerām, jūs viņu sastapsiet viesistabā. Es viņu tikko gleznoju.

Ar otru «sirsnīgi pateicos!» Vals pazuda, atstājot abus brālēnus vienus uz vēl nesalauzta ledus.

— Redzēju jūsu gleznas «Akvareļu izstādē», — teica Soumss.

Džolions saviebās. Vismaz divdesmit sešus gadus viņš nebija ticies ar Forsaitu radiem, bet viņa iztēlē tie asociējās ar Frita gleznu «Derbijs»* un Lendsira gravīrām*. Viņš zināja no Džūnas, ka Soumss kļuvis par mākslas lietpratēju, taču tas visu vērta vēl ļaunāku. Turklāt Džolions gluži pēkšņi samanīja, ka viņā mostas dīvaina derdzīguma sajūta.

— Sen neesam tikušies, — viņš izmeta.

— Jā, — Soumss izgrūda caur zobiem, — kopš … tāpēc es atnācu. Man teica, jūs esot viņas pilnvarotais.

Džolions pamāja ar galvu.

— Divpadsmit gadu ir garš sprīdis, — Soumss ātri nobēra. — Man … man apnicis.

Džolions neatrada piemērotāku atbildi kā:

—   Varbūt uzsmēķēsiet?

—   Nē, pateicos.

Džolions aizdedzināja cigareti.

— Gribu būt brīvs, — Soumss izgrūda.

— Mēs ar Irēnu nesatiekamies, — Džolions murmināja, izpūtis dūmu mākoni.

— Bet jūs, domājams, zināt, kur viņa dzīvo. Džolions piekrītoši pamāja. Viņam ne prātā nenāca

bez atļaujas paziņot viņas adresi. Soumss šķita nojaušam šo domu.

—   Man nevajag adreses, — viņš teica, — to es zinu.

—   Ko tad jums īsteni vajag?

—   Viņa mani pameta. Es gribu laulības šķiršanu.

—   Mazliet tā kā pavēlu, vai ne?

—   Jā, — atbildēja Soumss. Iestājās klusums.

— Es neko daudz par šādām lietām nezinu, vismaz paguvu aizmirst, — ieminējās Džolions, rūgti pasmīnējis. Viņam pašam bija jāsagaida nāve, lai tā viņu šķirtu no pirmās sievas. — Vai jūs vēlaties, lai es pie viņas šajā sakarībā aizeju?

Soumss pacēla skatienu uz brālēna seju.

— Domājams, ka viņai kāds ir, — viņš teica. Džolions paraustīja plecus.

— Nekā nezinu. Manuprāt, jūs abi varējāt dzīvot tā, it kā otrs būtu miris. Šādos gadījumos tas ir parasti.

Soumss pavērsās pret logu. Terasi jau klāja priekšlaicīgi nodzeltējušas lapas, kas vējā virpuļoja. Džolions redzēja Holiju un Valu pāri zālājam aizstaigājam staļļu virzienā.

«Nevar ar zaķiem skriet un ar suņiem riet,» viņš nodomāja. «Man jāpalīdz viņai. Arī tēvs tā būtu vēlējies.» Un īsu mirkli viņam likās, ka redz vecajā atzveltnī, tieši Soumsam blakus, sakrustotām kājām sēžam tēvu ar «The Times» rokās. Parādība izgaisa.

—   Manam tēvam viņa patika, — viņš mierīgi teica.

—   Nesaprotu, kāpēc, — Soumss atbildēja, nepaceldams skatiena. — Viņa sagādāja sirdssāpes jūsu meitai Džūnai. Sagādāja sirdssāpes visiem. Es viņai devu visu, ko viņa vēlējās. Nebūtu viņai liedzis… pat piedošanu … bet viņai labpatika mani atstāt.

Noskaņa, kas šai klusajai balsij piemita, nomāca Džolionā ikkatru žēlumu. Kas slēpās šai cilvēkā, ka bija tik grūti viņam līdzi just?

— Ja gribat, varu aiziet pie viņas, — Džolions teica. — Viņa, domājams, priecāsies par laulības šķiršanu; bet es nekā noteikta nezinu.

Soumss pamāja ar galvu.

—   Jā, lūdzu, aizejiet. Kā jau teicu, Irēnas adrese man zināma, bet es nevēlos viņu satikt. — Soumss aplaizīja lūpas, it kā tās būtu gluži sausas.

—   Varbūt padzersiet tasi tējas? — piedāvāja Džolions, apraudams vārdus «un apskatīsiet māju». Un ciemiņam pa priekšu viņš devās uz viesistabu. Piezvanījis un licis kalponei atnest tēju, viņš nostājās pie molberta un apgrieza skici pret sienu. Džolions negribēja, lai viņa darbu redzētu Soumss, kas stāvēja šīs lielās telpas vidū, kura bija speciāli plānota, lai platās sienas greznotu tam piederošās gleznas. Brālēna sejā, kurā vīdēja netverama līdzība ar viņu pašu, ietiepīgajā, sevī noslēgtajā, koncentrētajā skatienā, Džolions samanīja kaut ko tādu, kas lika viņam nodomāt:

«Šis vīrs nespēj neko aizmirst, nedz arī kādreiz izkratīt savu sirdi. Patētisks raksturs.»

## VII. ZĒNS UN MEITENE

Atstādams abus vecākās paaudzes pārstāvjus, Vals nosprieda: «Traki garlaicīgi! Tēvocis Soumss ir nepārspējams! Nez kāds būs skuķēns?» Nekāda iepriecinājuma no meitenes sabiedrības Vals negaidīja. Un pēkšņi viņš to redzēja sev pretī stāvam un uz viņu skatāmies. Ak, viņa ir glīta! Kāda laime!

— Tu mani droši vien nepazīsti, — viņš ierunājās. — Mans vārds — Vals Dārtijs; zini, es esmu kaut kas līdzīgs attālam, trešā auguma brālēnam. Mana māte.ir dzimusi Forsaite.

Holija, kuras slaidā, brūnā plauksta palika Vala rokā tāpēc, ka viņa bija pārāk kautra, lai to atbrīvotu, teica:

—   Es nevienu no saviem radiem nepazīstu. Vai to ir daudz?

—   Veseliem vezumiem. Viņi ir drausmīgi… lielākā tiesa. Vismaz, nezinu… daži. Radi tādi ir arvien, vai ne?

—   Un viņi laikam domā, ka drausmīgi esam mēs, — atbildēja Holija.

—   Nezinu, kāpēc lai viņi tā domātu. Tevi, protams, neviens par drausmīgu neuzskatīs.

Holija pavērās viņā — un šo pelēko acu nopietnais, atklātais skatiens Valā pēkšņi modināja sajūtu, ka viņam meitene jāsargā.

— Es gribēju teikt, ka ir cilvēki un cilvēki, — viņš dziļdomīgi piebilda. — Tavs tētis, piemēram, izskatās briesmīgi godīgs.

— Ak jā, — Holija dedzīgi iesaucās, — tāds viņš ir! Vala sejā iesitās spējš sārtums… aina «Pandemonija» promenādē … melnīgsnējais vīrietis ar sārto neļķi pogcaurumā izrādījās … viņa tēvs.

— Tu taču zini, kādi ir Forsaiti, — viņš gandrīz nikni izgrūda. — Ak! Piemirsās, nezini vis.

— Kādi tad viņi ir?

— Ak! — baigi piesardzīgi; viņos nav nekāda sportiska vēriena. Palūkojies tēvocī Soumsa.

— Labprāt, — sacīja Holija.

Vals apspieda vēlēšanos paņemt Holiju zem rokas. — Ak nē, — viņš izmeta, — iesim labāk ārā. Tu to redzēsi pietiekami drīz. Kāds ir tavs brālis?

Holija, nekā neatbildēdama, aizveda Valu uz terasi un no turienes līdz zālienam. Kā lai raksturo Džoliju, kurš, kopš vien viņa vispār kaut ko atcerējās, aizvien bija bijis viņas kungs, pavēlnieks un ideāls?

— Vai viņš tevi tramda? — Vals ar viltīgu gudrību jautāja. — Es ar viņu iepazīšos Oksfordā. Vai jums ir zirgi?

Holija pamāja ar galvu.

—   Varbūt gribi ielūkoties staļļos?

—   Noteikti!

Viņi gāja garām ozolam, cauri paklājam krūmājam un iegriezās staļļu pagalmā. Tur zem zvanu torņa gulēja pinkains, brūni balts suns, tik vecs, ka nepiecēlās, tikai viegli paluncināja uz muguras sagriezto asti.

—   Tas ir Baltazars, — paskaidroja Holija, — viņš ir tik vecs… šausmīgi vecs, gandrīz tik vecs kā es. Nabaga večuks! Ļoti pieķēries tētim.

—   Baltazars! Tas ir dīvains vārds. Bet, zini, viņš nav tīrasinīgs.

—   Nē! Toties mīlīgs, — un Holija noliecās, lai dzīvnieku noglaudītu.

Liega un vijīga, tumšmatainu, neapsegtu galvu, tievu, brūni nodegušu kaklu un slaidām rokām viņa Valam šķita kā svešāda, valdzinoša būtne, kas pēkšņi nostājusies starp viņu un visu, ko viņš pazina līdz šim.

— Kad vectētiņš nomira, — Holija teica, — Baltazars divas dienas nekā neēda. Jo, zini, suns redzēja viņu mirstam.

—   Veco tēvoci Džolionu? Māte vienmēr apgalvo, viņš esot bijis lielisks.

—   Tāds viņš bija, — Holija vienkārši atbildēja un atvēra staļļa durvis.

Platā steliņģī stāvēja sudrabaini ruda, apmēram piecpadsmit pēdu augsta ķēvīte garu, tumšu asti un tādām pašām krēpēm.

— Tā ir mana … Lauma.

— Ak, — iesaucās Vals, — traki jauks aidinieks! Tev derētu apcirpt viņai asti. Tad viņa izskatītos daudz skaistāka.

Bet, sastapis Holijas pārsteigto skatienu, viņš pēkšņi nodomāja: «Es taču nemaz nezinu … kas Holijai patīk!» viņš dziļi ievilka staļļa gaisu. — Zirgi nudien ir kaut kas brašs, vai ne? Mans tētis … — viņš aprāvās.

— Jā? — jautāja Holija.

Negaidīta tieksme izkratīt viņai sirdi Vaļu gandrīz uzveica … bet ne galīgi.

—   Ak, nezinu! Viņš zirgu dēļ bieži iztērē daudz naudas. Arī man tie traki patīk… jāt, medīt. Taču tikpat sajūsminos par zirgu skriešanās sacīkstēm. Labprāt pats jātu sacīkstēs. — Un, aizmirsdams, ka viņš pilsētā būs tikai vēl vienu dienu un viņam jau ir divas norunas, pēkšņi jautāja:

—   Klausies, ja es rīt noīrēšu zirdziņu, vai tad mēs nevarētu abi kopā doties izjādē pa Ričmondas parku?

Holija sasita plaukstas:

— Ak jā! Es izjādes tieši dievinu. Taču te ir Džolija zirgs, kāpēc negribi jāt uz tā? Tepat viņš ir. Tad mēs varētu izjāt tūdaļ pēc tējas.

Vals domīgi aplūkoja savas garās biksēs ietērptās kājas. Viņš iztēlojās, kā dižosies Holijas priekšā augstos, brūnos stulmeņos un galifē biksēs.

— Es ne sevišķi gribētu jāt uz viņa zirga, — Vals atbildēja. — Varbūt viņam tas nepatiktu. Turklāt, iespējams, tēvocis Soumss gribēs braukt atpakaļ. Nedomā, ka esmu viņa pavadā. Tev taču tēvoča nav, vai ne? Tas ir lāga kustonītis, — viņš piebilda, kritiski nopētīdams Džolija tumši brūno zirgu, kurš bolīdams rādīja acu baltumus. — Medības šeit laikam nenotiek?

—   Nē, nedomāju arī, ka es vēlētos medīt. Tas droši vien ir kaut kas ļoti aizraujošs, bet tas ir nežēlīgi, vai ne? Džūna tā saka.

—   Nežēlīgi? — iesaucās Vals. — Ak nieki! Kas ir Džūna?

—   Mana māsa… mana pusmāsa, zini. Viņa ir daudz vecāka par mani. — Abām rokām Holija bija satvērusi Džolija zirga galvu un berzēja savu deguntiņu pret dzīvnieka purnu, izdvesdama šņācošas skaņas, kas uz lopiņu šķita iedarbojamies hipnozei līdzīgi. Vals vērās Holijas vaigā, kas glaudās klāt zirga galvai, un acīs, kuras ar starojošu skatienu lūkojās viņā. «Meitene nudien jauka,» viņš nodomāja.

Atceļā abi bija daudz mazrunīgāki, un tagad viņiem nopakaļus nāca Baltazars, kustēdamies tik lēni, ka to ne ar ko uz pasaules salīdzināt nevarēja, un acīm redzami sagaidīdams, ka jaunieši nepārsniegs viņam iespējamo lielāko ātrumu.

—   Šī ir traki brīnišķīga vieta, — iesaucās Vals pie ozola, kur viņi bija apstājušies, lai ļautu Baltazaram viņus panākt.

—   Jā, — piekrita Holija un nopūtās. — Es, protams, gribētu pabūt visur. Vēlētos būt čigāniete.

—   Jā, čigāni ir braši, — atbildēja Vals ar dziļu pārliecību, kas viņam nupat bija radusies, — tu arī izskaties pēc čigānietes.

Holijas seja pēkšņi iekvēlojās līdzīgi tumšai, saulstaru zeltītai lapai.

—   Klejot apkārt pa malu malām, redzēt visu un dzīvot zem klajas debess — ak! — vai tas nebūtu jauki?

—   Nu, tad klejosim, — teica Vals.

—   Jā, klejosim.

—   Tas būs lieliski, tikai tu un es.

Tad Holija apjauta iedomas dīvainību un pietvīka.

— To mēs darīsim, — Vals noteikti sacīja un arī nosarka. — Esmu pārliecināts, ka nolemtais arī jāizpilda. Kas tur ir lejā?

Sakņu dārzs, dīķis, birztala un moderniecība.

Iesim turp!

Holija atskatījās uz mājām.

— Manuprāt, ir tējas laiks, tētis māj ar roku.

Vals, klusi pukodamies, sekoja viņai mājas virzienā.

Kad viņi atgriezās viesistabā, ainai, ko, tēju dzerot, sniedza abi pusmūža Forsaiti, piemita gluži maģiska vara, un jaunieši apklusa. Skats bija tiešām iespaidīgs. Abi vīri sēdēja pie maza, zema tējas galdiņa viens otram blakus uz inkrustācijām rotāta dīvāna, kas atgādināja trīs kopā sabīdītus un ar sudraboti sārtu zīdu apvilktus krēslus. Šķita, ka viņi šādi apsēdušies, — turklāt tik tālu viens no otra, cik sēdekļa garums atļāva, — lai nebūtu jālūkojas pārāk bieži vienam otrā. Viņi vairāk ēda un dzēra nekā runāja… Soumss ar tādu seju, kurā atainojās nicinājums pret ātri plokošajiem cepumiem, Džolions mazliet vīpsnādams par sevi. Nejauša vērotāja acij neviens no viņiem nebūtu šķitis ēdelīgs, taču viņi notiesāja krietnu porciju pārtikas. Kad abi jaunieši bija apgādāti ar ēdamo, šī procedūra atkal turpinājās klusumā un dziļdomībā, līdz, nonākuši pie cigaretēm, Džolions Soumsam apjautājās:

—   Un kā klājas tēvocim Džeimsam?

—   Pavāji.

— Mēs esam apbrīnojama dzimta, vai ne? Šajās dienās es pēc tēva ģimenes bībeles aprēķināju desmit vecās paaudzes Forsaitu mūža vidējo ilgumu. Jau sanāk astoņdesmit četri gadi, turklāt pieci Forsaiti vēl ir dzīvi. Tie laikam uzstādīs rekordu, — un, uzmetis Soumsam šķelmīgu skatienu, piebilda: — Mēs gan neesam tādi vīri, kādi bija tie.

Soumss smīnēja. «Vai tiešām domājat, ka es tam piekritīšu, ka neesmu tiem līdzvērtīgs,» viņš šķita sakām, «vai ka esmu nodomājis atteikties no kaut kā, it īpaši no dzīves?»

— Varbūt mēs arī sasniedzam viņu vecumu, — turpināja Džolions, — bet pašatziņa ir traucēklis, zini, un te slēpjas atšķirība starp mums un viņiem. Mēs esam zaudējuši pārliecību. Kā un kur uzradās šī pašatziņa, nekādi nemāku teikt. Manam tēvam tās mazliet bija, bet es neticu, ka kādam citam vecajam Forsaitam tā būtu piemitusi kaut vai mazdrusciņ! Prasme neredzēt sevi nekad tādu, kādu mūs redz citi, ir brīnišķīgs pašsaglabāšanās līdzeklis. Visa pēdējā gadsimta vēsture atspoguļo šo atšķirību starp mums un veco paaudzi. Bet starp mums un jums, — viņš piebilda, — pāri dūmu gredzeniem noraudzīdamies Valā un Holijā, kuri jutās neveikli zem viņa zobgalīgajiem skatieniem, — būs atkal … cita atšķirība. Interesanti, kāda. Soumss izņēma pulksteni.

—   Mums jāiet, — viņš teica, — ja gribam noķert vilcienu.

—   Tēvocis Soumss nekad nenokavē vilcienu, — Vals ar pilnu muti ņurdēja.

—   Kāpēc lai es to darītu? — Soumss mierīgi jautāja.

—   Ak! Nezinu, — novilka Vals, — citi tā dara. Pie parādes durvīm viņš ilgi un slepeni spieda Holijas brūno, slaido rociņu.

— Gaidi mani rītdien, — viņš čukstēja, — pulksten trijos. Būšu uz lielceļa, tas aiztaupīs laiku. Būs traki braša izjāde.

Pie vārtiem Vals vēlreiz atskatījās uz Holiju un, ja pilsētnieka uzskati viņu nebūtu kavējuši, būtu pavicinājis ar roku. Viņš nemaz nejutās tādā noskaņojumā, lai runātu ar tēvoci. Bet šādas briesmas viņam nedraudēja. Soumss, dziļi domās iegrimis, klusēja.

Nodzeltējušās lapas, lejup birdamas, krita uz abiem gājējiem, kamēr viņi soļoja pa šo pusotras jūdzes garo ceļa gabalu, ko Soumss tik bieži bija mērojis tajās sen pagājušajās dienās, kad nāca šurp slepenā lepnumā vērot, kā ceļ viņa namu — namu, kuram vajadzēja kļūt par mājām viņam un tai, no kuras viņš tagad gribēja atbrīvoties.

Vienu reizi Soumss pameta skatienu atpakaļ uz šo bezgala garo, dzeltējošiem dzīvžogiem ietverto rudenīgo gatvi. Cik sen tas bija! «Es nevēlos Irēnu satikt,» viņš bija teicis Džolionam. Vai tas atbilda patiesībai? «Taču to tomēr vajadzēs,» viņš nodomāja un notrīsēja, sajuzdams dīvainus tirpuļus, kurus tautā dēvē par nāves vēstnešiem. Cik pasaule salta! Cik pasaule dīvaina! Un, pavēries iesānis māsas dēlā, Soumss nodomāja: «Ja es būtu Vala vecumā! Interesanti, kāda viņa tagad izskatās!»

## VIII. DŽOLIONS NODODAS AIZBILDŅA PIENĀKUMIEM .

Kad abi bija aizgājuši, Džolions gleznošanu vairs neatsāka, jo dienas gaisma jau dzisa, bet devās uz bibliotekas istabu, gluži neapzināti ilgodamies acumirklīgās vīzijas atkārtojuma, ilgodamies redzēt tēvu sakrustotām kājām sēžam vecajā ādas atzveltnī un tiešu skatienu lūkojamies no masīvas pieres apakšas. Šajā mazajā telpā, visomulīgākajā visā mājā, Džolions bieži pārdzīvoja vienotības mirkļus ar tēvu. Protams, ne jau tāpēc, ka viņā mājotu ticība cilvēka dvēseles nemirstībai. Šī sajūta nebija visai loģiska — tā bija drīzāk kaut kas līdzīgs gaisa virmojuma un smaržas samanīšanai vai arī viena no spēcīgākajām, spilgtākajām formu un gaismas rotaļu iedarbībām, ko it sevišķi jūtīgi uztver mākslinieka acs. Tikai šeit — šajā mazajā, nemainīgi atstātajā istabā, kurā tēvs bija pavadījis savu nomoda stundu lielāko daļu, varēja rasties sajūta, ka viņš nebija aizgājis uz mūžu, ka viņa pieredzes bagātā prāta padomi un visu aptverošā, mīlošā rakstura sirsnība vēl joprojām dzīvo.

Ko gan tagad ieteiktu tēvs, kad vecā traģēdija tik pēkšņi atkal uzliesmojusi, ko teiktu viņš par draudiem, kas vēršas pret Irēnu, kurai viņš bija tik ļoti pieķēries sava mūža pēdējās nedēļās? «Man viņas labā jādara viss, ko vien iespēju,» domāja Džolions. «Tēvs savā testamentā uzticēja Irēnu man. Bet ko gan es iespēju?»

Un, it kā gribēdams sasniegt šī vecā Forsaita gudrību, garīgo līdzsvarotību un aso, veselīgo prātu, Džolions ieslīga senlaicīgajā krēslā un sakrustoja kājas. Bet viņš jutās tikai kā ēna, te sēdēdams, un nekāda apskaidrība nenāca pār viņu, klausoties vējā, kas grabinājās pie aizvien tumšāk kļūstošajām stikloto durvju rūtīm.

«Vai aizbraukt pie viņas?» Džolions sev jautāja. «Vai aicināt viņu atbraukt šurpu? Kāda .gan bijusi viņas dzīve? Kā viņai pašlaik klājas? Cik nejēdzīgi tagad visu šo lietu no jauna uzvandīt!» Atkal viņš redzēja savā priekšā brālēnu, satvērušu gaiši olīvzaļo durvju rokturi, redzēja Soumsu tik dzīvi kā figūriņu, kas izlec no veclaiku pulksteņiem līdz ar stundas sitieniem; un skaidrāk par jebkuru zvanu spēli Džoliona ausīs skanēja viņa vārdi: «Savas darīšanas es pats nokārtošu. Es jau jums sacīju un atkārtoju vēlreiz: mēs nepieņemam.»

Riebums, ko Džolions bija izjutis toreiz pret Soumsu — pret brālēna plakano, gludi skūto seju ar buldoga izteiksmi, pret tā kalsno, stūraino, iznesīgo augumu, kas bija tikko manāmi paliecies, it kā sargādams kaulu, ko nespēj aprīt, — modās viņā tagad atkal, tikpat nikns kā toreiz, nē, ar neizprotamu daudzkārt lielāku spēku.

«Man viņš nepatīk,» Džolions nodomāja, «es viņu neieredzu līdz pašiem sirds dziļumiem. Un tā ir laime; tad man būs vieglāk palīdzēt viņa sievai.» Kā jau māksliniekam un kā Forsaitam, Džolionam organiski derdzās «sadursmes», kā viņš teica, kamēr nebija aizkaitināts. Uz viņu lieliski varēja attiecināt klasisko teicienu par kucīti, «kas labāk bēg nekā plēšas». Džolions mazliet pasmīnēja bārdā. Kāda ironija, ka Soumss atbrauca šurp — uz šo namu, kas tika celts pašam! Kā bija skatījies un blenzis savas pagātnes sapņu drupās, slepeni apokšķerējis sienas un kāpņu telpas, visu novērtēdams! Un intuitīvi Džolions nodomāja: «Manuprāt, viņš vēl tagad labprāt šeit dzīvotu. Viņš nekad nespēj beigt tiekties pēc tā, kas viņam reiz piederējis. Neko darīt, man jārīkojas, vienādi vai otrādi, taču tas ir nepatīkami — drausmīgi nepatīkami.»

Šo pašu vakaru Džolions vēlā stundā aizrakstīja Irēnai vēstuli uz Celsijas dzīvokli, apjautādamies, vai tā viņu pieņems.

Vecais gadsimts, kurš bija pieredzējis individuālisma stāda brīnišķīgo uzplaukumu, norietēja dzeltensārtās, negaisus vēstījošās debesīs. Kara baumas palielināja Londonas vasaras sezonas pēdējo dienu rosības pilno kņadu. Un Džolionam, kam negadījās bieži būt pilsētā, ielas šķita drudžaini satrauktas visu šo jauno motorratu un automašīnu dēļ, kuras viņam no estētiskā viedokļa nepatika. Viņš skaitīja šos satiksmes līdzekļus, no sava kabrioleta skatīdamies, un nonāca pie proporcijas viens pret divdesmit. «Pirms gada attieksme bija tikai viens pret trīsdesmit,» viņš nodomāja, «šie rati ieviesīsies, un līdz ar tiem būs vairāk rīboņas un nemitīgas smirdoņas,» — jo viņš bija viens no samērā reti sastopamajiem liberāļiem, kuri protestē pret ikkatru jauninājumu, tiklīdz tas pieņem konkrētu veidu. Un viņš uzsauca važonim izbraukt ātrāk uz upmalu, prom no burzmas, vēlēdamies caur visu mīkstinošo maigi zaļo platānu plīvuru uzmest acis ūdenim. Pie nelielās īres mājas, kas atradās apmēram piecdesmit jardu no krasta, viņš lika kabrioletam pagaidīt un pats uzkāpa pirmajā stāvā. Jā, misis Herona bija mājās!

Džolionam tūdaļ dūrās acīs noteikta, kaut arī ļoti neliela ienākuma radītā pārmaiņa, atceroties mazā dzīvoklīša trūcīgo eleganci pirms astoņiem gadiem, kad viņš Irēnai atnesa laimes vēsti. Tagad te viss bija jauns, glīts un pilns puķu smaržas. Dominēja sudrabaina krāsa, kurā šur tur pavīdēja melni, hortenziju ziedu blāvi vai zeltaini notonējumi. «Sieviete ar lielisku gaumi,» viņš nodomāja.

Laika zobs Džolionu bija saudzējis, jo viņš bija Forsaits. Bet Irēnu laiks, likās, nebija skāris nemaz — tāds iespaids viņam vismaz radās. Viņa neizskatījās ne par vienu dienu vecāka, kad tumšām, maigām acīm, tumšiem, zeltainiem matiem, kurmja pelēkās samta drēbēs tērpusies, stāvēja viņam pretī un sniedza roku, sejai atplaiksnot smaidā.

— Vai jūs neapsēstos?

Džolions laikam visā savā mūžā nebija atlaidies krēslā ar mulsāku sajūtu.

— Jūs izskatāties tieši tāda pati kā senāk, — viņš teica.

— Bet jūs jaunāks, brālēn Džolion.

Džolions pārlaida roku pār matiem, kuru kuplums viņu vēl joprojām iepriecināja.

— Esmu vecis, bet es to nejūtu. Gleznošanai ir savs labums, tā cilvēku saglabā jaunu. Ticiāns nodzīvoja deviņdesmit deviņus gadus, un, lai viņu aizrautu kapā, vajadzēja izcelties mērim. Vai zināt, kad es jūs redzēju pirmo reizi, man ienāca prātā viena no viņa gleznām?

—   Kad jūs mani redzējāt pirmo reizi?

—   Botāniskajā dārzā.

— Kā jūs varējāt mani pazīt, ja pirms tam nebijāt redzējis?

Pēc cilvēka, ar kuru jūs satikāties. Džolions cieši skatījās Irēnā, bet viņas seja nepārvērtās, viņa rāmi atbildēja: — Jā, pirms veselas mūžības.

— Kāda jums recepte saglabāt jaunību, Irēna? — Cilvēki, kuri nedzīvo, lieliski saglabājas.

Hm! Kādi rūgti vārdi! Cilvēki, kuri nedzīvo! Sākums sarunai tomēr atrasts, un viņš to risināja tālāk.

— Vai atceraties manu brālēnu Soumsu? Džolions uztvēra Irēnas tikko jaušamo smaidu par

šo dīvaino jautājumu un tūdaļ turpināja:

—   Viņš pirms dažām dienām atbrauca pie manis. Vēlas laulību šķirt. Jūs arī?

—   Es? — viņa pārsteigta iesaucās. — Pēc divpadsmit gadiem? Mazliet pavēlu! Vai tas nebūs grūti?

Džolions skatījās viņai tieši acīs.

— Izņemot gadījumu… — viņš teica.

— Izņemot gadījumu, ja man pašreiz būtu mīļākais. Bet kopš tiem laikiem man neviena nav bijis.

Ko Džolions izjuta, dzirdot šos vienkāršos, atklātos vārdus? Atvieglojumu, pārsteigumu, žēlumu! Venēra bez mīļotā divpadsmit gadus!

— Un tomēr, — viņš teica, — arī jūs, domājams, dotu daudz, lai atkal būtu brīva.

—   Nezinu. Kāda tam tagad nozīme? — Bet ja jūs mīlētu atkal?

—   Tad es mīlētu.

Šajā skaidrajā atbildē viņa, likās, ietvēra visu savu no sabiedrības izstumtā cilvēka filozofiju.

—   Tā! Vai jūs vēlaties, lai es Soumsam kaut ko jūsu vārdā pasaku?

—   Tikai to: man žēl, ka viņš nav brīvs. Reiz viņam bija izdevība tādam kļūt. Nezinu, kāpēc viņš to neizmantoja.

—   Tāpēc, ka viņš ir Forsaits. Ziniet, mēs nekad nešķiramies no kaut kā, kamēr negribam tā vietā kaut ko citu, un arī tad ne arvien.

Irēna pasmaidīja.

— Jūs arī ne, brālēn Džolion? — Jūs, manuprāt, gan.

— Protams, jo es savā ziņā esmu jauktenis, neesmu īsts tīrasiņu Forsaits. Es no čekiem nekad neatvelku puspenijus, es arvien noapaļoju uz augšu, — Džolions mulsi atbildēja.

— Un ko tad Soumss tagad grib manā vietā?

— Nezinu, varbūt bērnus.

Brīdi Irēna, raudzīdamās lejup, klusēja.

— Jā, — viņa tad čukstēja, — tas ir smagi. Es labprāt palīdzētu viņam tikt brīvam, ja to spētu.

Džolions nepacēla skatiena no savas cepures, viņa apjukums kļuva aizvien lielāks, tāpat viņa sajūsma, izbrīna un līdzjūtība. Irēna bija tik jauka un tik vientuļa, un viss kopā tik juceklīgs!

— Nu, — viņš teica, — man jāsatiekas ar Soumsu. — Ja būtu kaut kas, ko es jūsu labā varētu darīt, esmu aizvien jūsu rīcībā. Raugieties uz mani kā uz gaužām vāju mana tēva aizvietotāju. Katrā gadījumā, jums visu darīšu zināmu, tiklīdz būšu runājis ar Soumsu. Iespējams, ka viņš pats sniegs šķiršanai nepieciešamos materiālus.

Irēna papurināja galvu.

—   Jūs taču zināt, viņam ko zaudēt ir daudz, man — nekā. Es priecātos, ja viņš kļūtu brīvs, bet nezinu, ko es varu līdzēt.

—   Arī es to šobrīd nezinu, — atteica Džolions un drīz atvadījās. Viņš devās uz kabrioletu. Pusčetri! Soumss vēl būs kantorī.

—   Uz Poultriju! — viņš uzsauca kučierim pa lodziņu.

Parlamenta un Vaithollas* priekšā laikrakstu pārdevēji skaļi klaigāja: — Nopietns stāvoklis Transvālā! — bet šie saucieni gandrīz neskāra viņu, kas, domās iegrimis, kavējās pie daiļā tēla, pie tumšajām, maigajām acīm un vārdiem: «Kopš tiem laikiem man neviena nav bijis!» Ko tāda sieviete iesāk ar savu šādi sastindzināto dzīvi? Ja ir vientuļa, neaizsargāta un katra vīrieša roka viņu apdraud vai, drīzāk, izstiepjas, lai sagrābtu pie pirmās izdevības. Un tā viņa dzīvoja gadu pēc gada!

Vārds «Poultrija» ielas malā virs garāmgājēju ļaužu galvām atsauca Džolionu īstenībā.

«Forsaits, Basteds un Forsaits» — šie uz zirņu zupas zaļa pamata uzrakstītie melnie burti mudināja viņu rīkoties sparīgi, un viņš steidzās augšup pa akmens kāpnēm, murminādams:

—   Sasmakušās, sapelējušās īpašuma tiesības! Tomēr arī bez tām mēs iztikt nevaram!

—   Vēlos satikt misteru Soumsu Forsaitu, — Džolions teica zēnam, kas atvēra durvis.

—   Ko pieteikt?

—   Misteru Džolionu Forsaitu.

Jaunietis ziņkāri viņu uzlūkoja, jo nekad nebija redzējis bārdainu Forsaitu, un pazuda.

Uzņēmums «Forsaits, Basteds un Forsaits» pakāpeniski bija uzsūcis uzņēmumu «Tūtings un Baulzs» un tagad aizņēma visu pirmo stāvu. Tagad firma komplektējās tikai no Soumsa, operatīvajiem darbiniekiem un ierindas ierēdņiem. Džeimsa izstāšanās no amata pirms kādiem gadiem sešiem nāca par labu firmai, kas galīgo un izšķirošo stimulu savam uzplaukumam vēl saņēma tad, kad aizgāja vecais Basteds, kuru, kā daudzi domāja, bija galīgi nokausējusi prāva «Fraiers pret Forsaitu», kas, sarežģīdamās aizvien vairāk, solīja dot gaužām maz labuma atbildētājam! Soumss ar savu veselīgāko pieeju realitātei nekad nebija ļāvis sevi tāpēc satraukt; tieši pretēji: viņš jau sen bija pamanījis, ka līdz ar šo prāvu liktenis viņu apbalvojis ar nepārtrauktiem skaidriem divsimt mārciņu lieliem gada ienākumiem, — un kālab gan ne?

Kad Džolions ienāca, brālēns tieši sastādīja to konsoļu sarakstu, kuras viņš, ņemot vērā kara baumas, gribēja ieteikt savai klientūrai nekavējoties laist tirgū, pirms citas sabiedrības darīja to pašu. Viņš iesāņus paskatījās Džolionā un teica:

— Sveicināti! Vienu mirklīti! Apsēdieties, lūdzu.

Ierakstījis pēdējos trīs skaitļus un, rindas ievērošanai, uzlicis lineālu, Soumss pavērsās pret Džolionu, kodīdams sava plakanā rādītāja pirksta ienadzi.

— Nu? — viņš jautāja.

—   Es viņu satiku. Soumss sadrūma.

—   Un?

— Viņa ir palikusi uzticīga piemiņai.

Izteicis šos vārdus, Džolions kaunējās. Brālēna sejā ieplūda dzeltenīgs sārtums. Kas viņu dīdīja kaitināt nabaga radījumu?

— Man uzdeva jums pateikt: viņai žēl, ka jūs neesat brīvs. Divpadsmit gadu ir garš sprīdis. Jūs likuma burtu pazīstat labāk nekā es un arī iespējas, ko tas jums dod.

Soumss dīvaini norūcās, un abi veselu minūti klusēja. «Kā vaska tēls,» Džolions nodomāja, vērodams šo sevī noslēgto seju, kurā sārtums strauji atplūda. «Tas man nekad neļaus nomanīt, ko viņš jūt vai nodomājis darīt. Kā vaska tēls,» un Džoliona skatieni aizslīdēja līdz sienai, kur karājās plāns, kas attēloja pašreiz augošu pilsētiņu Baistrītu, kuras nākotnes izredzes tādējādi pavērās firmas klientu privātīpašniecisko instinktu vērtējumam. Džolionam iešāvās prātā jocīga doma: «Nez vai viņš man tūlīt nepiedāvās samaksu: «Par pūlēm manas laulības šķiršanas lietā, par ziņojuma sniegšanu attiecībā uz satikšanos ar manu sievu un par manu uzdevumu — aiziet pie viņas vēlreiz — samaksāt misteram Džolionam 16 šiliņu astoņus pensus.»»

Piepeši Soumss ierunājās:

— Es vairs nevaru tā dzīvot. Es saku, tā es vairs nevaru.

Viņa skatieni šaudījās šurpu turpu kā dzīvniekam, kas meklē izeju no sprosta. «Viņš patiešam cieš,» nodomāja Džolions, «man nav tiesību to aizmirst tikai tāpēc, ka viņš man nepatīk.»

— Skaidrs, — Džolions laipni atbildēja. — Viss jūsu varā. Vīrietim tamlīdzīgas lietas aizvien iespējams nokārtot, ja tas pats uzņemas vainu.

Soumss kā dzelts apmetās, izdvesdams šņācienu, kas šķita nākam no dzīļu dzīlēm.

— Kāpēc man ciest vēl vairāk, nekā jau esmu cietis? Kāpēc?

Džolions varēja vienīgi paraustīt plecus. Prāts brālēnam piekrita, jūtas protestēja. Bet viņš nespētu pateikt, kāpēc.

— Jūsu tēvs, — Soumss turpināja, — izjuta pret Irēnu dīvainas simpātijas, kāpēc — to dievs zina! Un jūs, domājams, arī? — viņš cieši vērās Džoliona. — Liekas, ka vajag tikai darīt otram pāri, lai vainīgais tūdaļ iemantotu visas pasaules simpātijas. Nezinu, ko man varēja pārmest, nekad neesmu zinājis. Arvien izturējos pret viņu labi. Devu viņai visu, ko vien viņa vēlējās.. Man viņa bija vajadzīga.

Atkal Džoliona prāts piekrita, atkal jūtas lika galvu purināt. «Kas ar mani notiek?» viņš sev jautāja. Ar mani laikam kaut kas nav kārtībā. Bet, ja tā ir, nu, lai tad labāk ir tā nekā kārtībā.»

— Galu galā, — Soumss kaislā niknumā izgrūda,

— viņa taču bija mana sieva.

Zibenīgi pēkšņi klausītājā iedzirkstījās doma: «Tad tā! īpašuma tiesības! Protams, mums visiem pieder šis un tas. Bet — cilvēks! Fui!»

— Jums jāvadās no faktiem, « viņš sausi pateica,

— vai, drīzāk, no faktu trūkuma.

Soumss Džolionam vēlreiz uzmeta aizdomu pilnu skatienu.

—   Faktu trūkuma? — viņš jautāja. — Jā, bet es par to tik pārliecināts neesmu.

—   Piedodiet! — atcirta Džolions. — Es jums teicu, ko viņa sacīja. Tas bija nepārprotami.

—   Pieredze man neļauj akli ticēt viņas vārdiem. Nu, redzēsim.

Džolions piecēlās.

— Sveicināti! — viņš strupi izmeta.

— Sveicināti! — atņēma Soumss, un Džolions aizgāja, cenzdamies izprast brālēna sejas pusnobijušos, pusdraudīgo izteiksmi. Viņš devās uz Vaterlo staciju neizsakāmi satraukts, morāliski līdz sirds dziļumiem aizvainots; un, vilcienā sēdēdams, viņš visu brauciena laiku domāja par Irēnu viņas vientuļajā dzīvoklī un Soumsu tā vientuļajā kantorī, un par dīvaini stindzinošo varu, kas valdīja pār viņiem abiem. «Kā cilpā!» viņš nodomāja. «Abi, kā kaklu cilpā iebāzuši, — turklāt viņas kakls tik daiļš!»

## IX. VALS UZZINA JAUNUMUS

Norunu pildīšana nekad nebija bijusi Vala stiprā puse, tāpēc zēns pats juta jo lielāku izbrīnu, kad viņš, divas lauzis un vienu pildījis, pēc izjādes ar Holiju no Robinhilas lēnām jāja atpakaļ uz pilsētu. Sudrabainā, garastainā aidinieka mugurā Holija izrādījās vēl jaukāka, nekā bija šķitusi vakar! Un Londonas piepilsētas miglainajā oktobra krēslā šobrīd paškritiski noskaņotais Vals apzinājās, ka divās ar Holiju pavadītajās stundās bija spīdējuši tikai viņa stulmeņi. Viņš izvilka jauno zelta «stundeni» — Džeimsa dāvanu — un skatījās nevis laiku, ko tas rādīja, bet aplūkoja spožā vāka iekšpusē paša sejas atsevišķus posmus. Virs vienas uzacs bija uzmetusies pūtīte, kas viņu ļoti kaitināja, tāpēc, ka tā droši vien bija kaitinājusi Holiju. Krumam nekad nemēdz būt pūtīšu. Šodien viņā nebija modusies ne vismazākā vēlēšanās izkratīt Holijai sirdi par tēvu. Tēvam trūka poēzijas, kuras dvesma Valu deviņpadsmit gadu vecumā satrauca pirmoreiz. Ar Libertija teātri un Sintiju Darku, šo gandrīz mistisko visu baudu iemiesojumu, tāpat arī ar «Pandemoniju» un nenosakāmā vecuma sievieti — viss šķita «cauri» Valam, kas tikko bija atvadījies no jaunās, biklās, tumšmatainās māsīcas. Turklāt Holija arī jāja «traki labi», tā, ka viņš jutās it sevišķi glaimots tāpēc, ka garajos auļojumos pa Ričmondas parku viņa vadību bija uzticējusi viņam, lai gan pati jājamceļus pazina labāk.

Atskatoties uz kopā pavadītajiem brīžiem, Vals brīnījās, cik tukšām frāzēm bija apmainījies ar Holiju, un juta, ka spētu pastāstīt viņai «šausmīgi daudz interesanta», ja tikai vēlreiz rastos iespēja, un doma, ka rīt jādodas atpakaļ uz Litlhemptonu, bet divpadsmitajā uz Oksfordu — «nejēdzīgā pārbaudījuma dēļ» — bez vismazākās izredzes pirms tam vēlreiz satikties ar Holiju, vērta viņa omu drūmāku nekā tumsa vakaru. Viņš tomēr māsīcai rakstīs, un Holija bija apsolījusies atbildēt. Iespējams arī, ka viņa atbrauc uz Oksfordu apciemot brāli. Šī doma bija līdzīga pirmai zvaigznei, kas uzlēca mirklī, kad viņš sasniedza Pedvika nomājamo zirgu staļļus Slounskvēra apkaimē.

Vals nokāpa no zirga un tīksmi staipījās, jo bija jājis krietnas divdesmit jūdzes. Viņā pamodušais Dārtijs lika viņam minūtes piecas papļāpāt ar jauno Pedviku par Kembridžširas * sacīkšu favorītu. Tad viņš, pateicis «pierakstiet zirgu manam rēķinam», devās projām, samanīdams vieglu nogurumu ceļgalos un sizdams pa stūlmeņiem ar mezgloto jājampātadziņu. «Man nav ne mazākās patikas šodien kaut kur iziet,» viņš nosprieda. «Interesanti, vai māte atvadu vakarā neuzstāsies ar šampanieti?» Ar šampanieti un atmiņām varētu gluži labi pavadīt vakaru mājās.

Kad viņš, tīrs un svaigs, pēc vannas nonāca lejā, tad ieraudzīja māti tradicionālā dekoltētā vakara tērpā un, sev par nepatiku, arī tēvoci Soumsu. Viņam ienākot, tie sarunu pārtrauca. Pēc tam tēvocis ieminējās:

— Labāk, ja viņam pasaka.

Pie šiem vārdiem, kuri, protams, attiecās uz tēvu, Valam vispirms iešāvās prātā Holija. Vai te slēpās kāda nekrietnība?

Māte ierunājās:

— Tavs tēvs, — viņa teica savā cēlajā, noteiktajā balsī, bet pirksti nedroši plūkāja jūras zaļo brokāta garnitūru, — tavs tēvs, manu mīļo puisīt, ir … nav Ņūmārketā; viņš ir ceļā uz Dienvidameriku; viņš… viņš mūs pametis.

Vals paskatījās no mātes uz Soumsu. Viņus pametis! Vai viņš jutās apbēdināts? Vai viņš mīlēja tēvu? Viņam šķita, ka to nezina. Tad pēkšņi — it kā samanījis gardēniju un cigāru smaržu — sirds sažņaudzās un viņš jutās apbēdināts. Tēvs taču iederas paša dzīvē, tēvs šādi nevarēja aiziet… tā nav taisnība! Tēvs arī nebija vienmēr šāds «Pandemonija» «pļēgurs». Valā uzausa brīnišķīgas atmiņas par apģērbu veikaliem un zirgiem, par kabatas naudu, padomiem skolas jautājumos un parasto sirsnīgo devību, kad tēvam bija veicies.

— Bet kāpēc? — Vals jautāja. Taču tūdaļ, pats būdams sporta mīļotājs, nožēloja, ka vaicājis. Mātes maskai līdzīgajā, savaldīgajā sejā atainojās mulsums, un viņš izsaucās:

—   Lai paliek, māt. Nestāsti! Tikai ko tas nozīmē?

—   Laikam Val, laulības šķiršanu.

Vals izgrūda dīvainu rūcienu un uzmeta ātru skatienu tēvocim, šim tēvocim, kuru viņam bija mācījuši uzlūkot it kā par sava veida garantiju pret sekām, kādas var rasties tāpēc, ka viņam ir tēvs, un pat pret paša dzīslās ritošajām Dārtiju asinīm. Soumsa plakanā seja šķita saviebjamies, un tas Valu uztrauca.

— Tā taču nebūs publiska, vai ne?

Tik dzīvi viņš pēkšņi atcerējās, ka pats nebija spējis atraut acis no avīzē iespiestajiem neķītrajiem laulības šķiršanas prāvu aprakstiem.

— Vai to nevarētu nokārtot kaut kādi klusībā? Tas ir tik pretīgi… mātei un … un visiem …

— Visu nokārtos tik klusu, cik iespējams, esi mierīgs.

— Jā … bet vai tas vispār ir tik nepieciešami? Māte taču negrib otrreiz precēties.

Paša, māsu, visas ģimenes vārds aptraipīts skolas biedru, Krūma, Oksfordas zēnu un Holijas acīs! Nepanesami! Kam no tā kāds labums?

— Vai tu to gribi, māt? — viņš skarbi jautāja.

Atrazdamās pēkšņi aci pret aci ar savām personiskajām jūtām, kuras viņā atmodināja cilvēks, ko viņa mīlēja vairāk par visiem, Vinifreda piecēlās no ampīra stila krēsla, kur visu laiku bija sēdējusi. Viņa redzēja, ka dēls vērsīsies pret māti, ja tam nepateiks visu; bet kā gan viņa to varēja zēnam pateikt? Un, joprojām plūkādama zaļo brokātu, viņa vērās Soumsa. Arī Vals nenolaida acis no Soumsa. Šis cienīguma un privātīpašuma apziņas iemiesojums taču nevarēja vēlēties iepīt šādā jezgā savu miesīgo māsu!

Soumss lēnām pārbraucīja ar mazu, gravētu nazīti pār inkrustācijām rotātā galdiņa gludo virsu, tad, neskatīdamies māsas dēlā, uzsāka:

— Tu nesaproti, ko tavai mātei vajadzēja izciest visos šajos divdesmit gados. Šis ir tikai pēdējais piliens, Vai. — Un, iesānis uzmetis skatienu Vinifredai, piebilda:

— Vai lai viņam pasaku?

Vinifreda klusēja. Ja nepateiks dēlam — tas vērsīsies pret viņu! Tomēr cik drausmīgi stāstīt kaut ko tādu par miesīgo tēvu! Cieši sakniebusi lūpas, viņa pamāja.

Soumss runāja ātri un nepaceļot balsi.

— Viņš tavai mātei bija arvien nasta kaklā. Māte atkal un atkal samaksāja viņa parādus; tēvs bieži piedzērās, apvainoja un apdraudēja to. Un nu viņš aizlaidies uz Buenosairesu ar kādu dejotāju. — Un, it kā šaubīdamies, vai šie vārdi uz jaunekli atstāja pietiekamu iespaidu, steidzīgi turpināja:

Un paņēma mātes pērles, lai tās atdotu dejotājai. Valam noraustījās roka. Šo dvēseļu moku pazīmi redzēdama, Vinifreda iesaucās:

— Pietiek, Soums, klusē!

Jauneklī cīnījās Dārtijs un Forsaits. Parādi, iedzeršana, dejotājas viņam šķita kaut kas gluži simpātisks. Tomēr pērles … nē! Tas bija par daudz! Un pēkšņi viņš juta, ka māte spiež viņa roku.

— Tu pats redzi, — Vals dzirdēja Soumsu sakām, — mēs nevaram pieļaut, lai viss sākas atkal no jauna! Visam savs mērs; mums jākaļ dzelzs, kamēr tā karsta.

Vals atbrīvoja roku.

— Bet… tu taču neatklāsi neko par pērlēm? Es to nespētu izturēt… vienkārši nespētu!

Vinifreda iesaucās:

—   Nē, nē, Val! To tev pateica tikai, lai parādītu, cik tēvs neciešams! — Un tēvocis piekrītoši pamāja ar galvu. Mazliet nomierinājies, Vals izņēma cigareti. Plāno, izliekto etviju viņam bija pircis tēvs. Ak, cik tas viss nepanesami… tieši tagad, kad viņš dodas uz Oksfordu!

—   Vai mātei nevar palīdzēt bez laulības šķiršanas? — viņš jautāja. — Es varētu viņu aizstāvēt. Un laulību šķirt iespējams vēl aizvien, ja tas būtu katrā ziņā nepieciešami.

Vienu mirkli ap Soumsa lūpām rotaļājās smaids, pārvērzdamies sarūgtinājuma smīnā.

—   Tu nezini, ko runā; šajos jautājumos nav nekā ļaunāka par atlikšanu.

—   Kāpēc?

—   Es tev saku, manu zēn, nav nekā ļaunāka. Es to zinu no pieredzes.

Soumsa balsī ieskanējās aizkaitinājuma toņi. Vals skatījās tēvocī platām acīm: viņš nekad nebija redzējis to atsedzam savas jūtas. Ak! — protams, — nu viņš atcerējās … bija kāda krustmāte Irēna, un tad notika kaut kas… kaut kas, par ko radi nerunāja. Vals reiz bija dzirdējis tēvu attiecībā uz šo krustmāti izmetam vārdu, ko neērti atkārtot.

— Es negribu teikt ļaunu par tavu tēvu, — Soumss ietiepīgi turpināja, — bet es viņu pazīstu pietiekami labi, lai varētu būt pārliecināts, ka, pirms vēl apritēs gads, viņš būs atkal mātei uz kakla. Iedomājies tikai, ko tas pēc notikušā nozīmēs viņai un jums visiem. Vienīgā izeja … pārcirst mezglu galīgi.

Gribot negribot šie vārdi Valu ietekmēja. Un, nejauši ielūkojies mātes sejā, jauneklis droši vien pirmo reizi mūžā īsti aptvēra, ka ne arvien viņa personiskās jūtas ir pats galvenais.

—    Nekas, māt, — viņš teica, — mēs tev palīdzēsim. Man tikai gribētos zināt, kad tas notiks. Šis ir mans pirmais semestris. Es negribētu atrasties Oksfordā tad, kad šis brīdis būs pienācis.

—    Ak, dārgo puisīt, — murmināja Vinifreda, — tev tas ir nepatīkami. — Tā viņa pa paradumam izteica to, kas, spriežot pēc sejas izteiksmes, sagādāja viņai visdziļākās sāpes. — Kad tas būs, Soums?

—    Nemāku pateikt… ne ātrāk kā pēc dažiem mēnešiem. Vispirms jāpieprasa laulāto attiecību atjaunošana.

«Kas tad, velns parāvis, tas?» nodomāja Vals. «Kādi gan stulbeņi ir šie juristi! Ne ātrāk kā pēc dažiem mēnešiem! Bet viens man skaidrs: šodien es mājās nepusdienošu!» Un viņš paziņoja:

— Piedod, māt, man tagad jāiet. Esmu uzaicināts pusdienās.

Kaut arī šis bija Vala pēdējais vakars, Vinifreda, gandrīz atviegloti pamāja ar galvu; abi saprata, ka jūtu izpausmju jau šai dienai bija atliku likām.

Vals meklēja glābiņu Grīnstrītas miglas tītajā brīvībā, gluži bez apdoma un nomākts. Un tikai tad, kad bija sasniedzis Pikadiliju, viņš konstatēja, ka kabatā ir tikai astoņpadsmit pensu. Par astoņpadsmit pensiem nekur pusdienot nevarēja, bet viņš juta lielu izsalkumu. Ilgu pilniem skatieniem Vals noraudzījās «Iseeum» klubā, kura logi atgādināja, ka viņi šeit bieži ar tēvu bija lieliski paēduši! Ak, šīs pērles! Ar to samierināties nevarēja! Bet, jo vairāk Vals prātoja un jo tālāk gāja, jo stiprāk, gluži dabiski, izsalkums viņu mocīja. Noraidot iespēju atgriezties mājās, palika tikai divas vietas, kurp varēja doties: pie vectēva uz Pārkleinu un pie Timotija uz Beisvoterroudu. Kas bija mazāk nožēlojami? Vectēva mājās viņš droši vien, negaidot ieradies, dabūtu labākas pusdienas. Timotija namā traki labu maltīti pasniedza tad, ja tur cilvēku gaida, citādi ne. Viņš izvēlējās Pārkleinu, zināmā mērā vadīdamies arī no apsvēruma, ka nebūtu visai godīgi aizbraukt uz Oksfordu un nedot vectētiņam iespēju iebāzt viņam kabatā kādu mazumu naudas. Māte gan uzzinātu, ka viņš tur bijis, un viņai tas liktos dīvaini; tur tomēr nekā nevar līdzēt. Viņš piezvanīja pie durvīm.

—    Sveiks, Vormson, kā jums šķiet, vai dabūšu pusdienas?

—    Kungi tieši dodas pie galda, māster Val. Misters Forsaits priecāsies, jūs redzot. Vēl šorīt lenčā ieminējās, ka jūs nemaz vairs nerādāties.

Vals plati smaidīja.

— Nu esmu klāt. Kaujiet treknāko teļu un lieciet galdā šampanieti, Vormson!

Vormsons mazliet pasmīnēja — viņa acīs Vals bija jauns nebēdnis.

— Pajautāšu misis Forsaitai, māster Val.

— Kas par niekiem, — Vals burkšķēja, noģērbjot mēteli, — es vairs neesmu nekāds skolas puika.

Vormsons, kam netrūka humora izjūtas, plaši atvēra durvis aiz briežu ragu drēbju pakarināmā, pieteikdams:

— Misters Valerus, kundze!

«Jupis viņu parāvis!» nodomāja Vals ieejot.

Emīlijas sirsnīgie skāvieni un izsauciens: — Sveicināts, Val! — un Džeimsa diezgan dreboša balsī izdvestais: — Nu tu beidzot klāt gan! — viņa pašcieņu atjaunoja.

— Kāpēc nepaziņoji, ka būsi? Mums pusdienās tikai jēra mugura. Vormson, šampanieti! — izrīkoja Emīlija. Un visi iegāja ēdamistabā.

Pie lielā, līdz pēdējai iespējai saīsinātā pusdiena galda, zem kura kādreiz tik daudz lepni apautu kāju bija izstiepušās, Džeimss apsēdās vienā galā, Emīlija otrā un starp viņiem vidū Vals. Un pēkšņi zēna apziņa uztvēra kaut ko no vientulības, kurā tagad dzīvoja viņa vecvecāki, kad visi viņu četri bērni bija pametuši ligzdu. «Cerams, ka es aizceļošu pie senčiem krietni ātrāk pirms vectētiņa gadu sasniegšanas,» viņš nodomāja. «Nabaga vecītis, tievs kā diedziņš!» Un, kamēr vecaistēvs un Vormsons sprieda par cukuru virā, viņš, balsi klusinot, pievērsās Emīlijai:

—   Mājās gatavā elle, vecmāmiņ! Tu, domājams, zini.

—   Jā, puisīt.

—   Tēvocis Soumss tur palika, kad es aizgāju. Klausies, vai tad nevar kaut ko darīt, lai izvairītos no šķiršanās? Kāpēc viņš kā uzburts uz to?

—   Cst, mīlulīt, — Emīlija apsauca, — mēs to no vectētiņa slēpjam.

Džeimsa balss atskanēja galda otrā galā:

—   Kas ir? Par ko jūs runājat?

—   Par Vala koledžu, — atbildēja Emīlija. — Tur savā laikā mācījās jaunais Parizers; vai atceries, Džeims, tas, kas vēlāk gandrīz iztukšoja Montekarlo banku.

Džeimss nočāpstināja, ka nekā nezinot, — tur Valam pašam jāuzmanās, citādi nokļūs neceļos. Un viņš mazdēlā vērās drūmu skatienu, kurā mirdzēja aizdomu pilna mīlestība.

— Zini, no kā es baidos, — Vals teica, pārliecies pār šķīvi, — tas ir nonākt naudas grūtībās.

Viņš instinktīvi nojauta, ka vecā vīra vājā puse bija bailes, ka tikai viņa mazbērni nebūtu par maz nodrošināti.

—   Nu, — teica Džeimss, un vira no karotes pāršļakstēja, — tu saņemsi labu kabatas naudu, bet tev jāturas tās robežās.

—   Protams, — murmināja Vals, — ja tā būs laba. Cik liela tā būs, vectētiņ?

—   Trīssimt piecdesmit mārciņu; tas ir par daudz. Man tavā vecumā nebija gandrīz nekā.

Vals nopūtās. Viņš bija cerējis uz četrsimt un baidījies dabūt trīs.

—   Es nezinu, cik tavs brālēns saņem, — Džeimss teica, — tas arī tur mācās. Viņa tēvs ir bagāts vīrs.

—   Tu ne? — Vals drosmīgi jautāja.

—   Es? — Džeimss atjautāja uzbudinādamies. — Man tik daudz izdevumu. Tavs tēvs… — un aprāvās.

—   Tēvocim Džolionam ir traki skaista māja. Es tur biju ar tēvoci Soumsu. Braši staļļi.

—   Ak! — Džeimss smagi nopūtās. — Šī māja… es zināju, kā tas viss beigsies! — un viņš ieslīga drūmās pārdomās, blenzdams zivju asakās uz šķīvja. Dēla traģēdijai un dziļajai plaisai, ko tā izraisīja Forsaitu dzimtā, vēl joprojām piemita vara iegrūst viņu šaubu un ļaunu nojautu virpuli. Vals, kas ilgodamies ilgojās runāt par Robinhilu, tāpēc ka Robinhila nozīmēja Holiju, pagriezās pret Emīliju un vaicāja:

— Vai tā ir māja, kas tika celta tēvocim Soumsam? — Un, saņēmis apstiprinošu galvas mājienu, turpināja: — Man gribētos, lai tu kaut ko pastāsti par viņu, vecmāmiņ. Kas notika ar krustmāti Irēnu? Vai viņa vēl ir dzīva? Tēvocis Soumss šovakar likās par kaut ko traki uztraucies.

Emīlija pielika pirkstu pie lūpām, taču vārds Irēna jau bija sasniedzis Džeimsa ausi.

—   Kas ir? — viņš jautāja, pie pašas mutes apturēdams dakšiņu ar jērgaļas gabaliņu. — Kas to redzēja? Es zināju, ka tas viss vēl nav galā.

—   Ak Džeims, — iesaucās Emīlija, — lūdzu, ēd! Neviens nevienu nav redzējis.

Džeimss nolika dakšiņu.

—   Tāda tu esi, — viņš teica, — es drīzāk nomiršu, pirms tu man kaut ko pastāstīsi. Vai Soumss šķirsies?

—   Muļķības! — Emīlija ar neatdarināmu aplombu atbildēja. — Soumss ir par daudz prātīgs.

Džeimss, saņemdams kopā garo, balto bārdu, aptvēra savu kaklu, kas bija tikai kauli un āda.

—   Viņa… viņa bija arvien, — Džeimss izdvesa, un ar šo mīklaino piezīmi saruna pārtrūka, jo Vormsons atgriezās. Bet vēlāk, kad jēra muguru bija nomainījis saldais ēdiens, sieri un deserts un Vals saņēmis čeku par divdesmit mārciņām un vecātēva skūpstu, kas nelīdzinājās nevienam citam skūpstam pasaulē, jo lūpas to sniedza bailīgā steigā, kā padodoties vājuma mirklim, — viņš vestibilā atgriezās pie pirmītējā temata.

—   Pastāsti man kaut ko par tēvoci Soumsu. Kāpēc viņš ir kā uzburts, lai māte šķiras?

—   Tēvocis Soumss, — atbildēja Emīlija, un viņas balsī skanēja pārspīlēta pārliecība, — ir jurists, manu puisīt. Viņš to, protams, zina vislabāk.

—   Ak, tā? — nomurmināja Vals. — Bet kas notika ar krustmāti Irēnu? Es atceros, ka viņa bija traki skaista.

—   Viņa… hm, — atbildēja Emīlija, — uzvedās ļoti neglīti. Mēs par to nerunājam.

—   Bet es negribu, lai Oksfordā visi zina par mūsu ģimenes likstām, — izsaucās Vals, — riebīgi pat to iedomāties. Kāpēc nevar tēvu ietekmēt citādi, nevis iznesot visu atklātībā?

Emīlija nopūtās. Pateicoties savām sabiedriskajām tieksmēm, viņa arvien dzīvoja gandrīz vai laulību šķiršanas atmosfērā — daudziem no tiem, kuri savas kājas kādreiz izstiepa viņas pagaldē, šajā ziņā bija ne visai laba slava. Tomēr, kad jautājums skāra pašas dzimtu, viņai tas tāpat nepatika kā citiem ļaudīm. Taču viņa bija ārkārtīgi praktiska un drosmīga sieviete, kura nekad nedzinās pakaļ ēnai uz realitātes rēķina.

— Tava māte jutīsies laimīgāka, — viņa teica, — ja būs pilnīgi brīva, Val. Arlabvakar, mīļo puisīt, un nevalkā Oksfordā pārlieku spilgtas vestes, tās tagad nav modē. Te maza dāvaniņa no manis.

Ar papildu piecām mārciņām rokā un mazliet siltuma sirdī, jo viņš mīlēja savu vecmāmiņu, Vals izgāja Pārkleinā. Vējš bija izkliedējis miglu, rudens lapas čaukstēja, un zvaigznes mirdzēja. Sajūtot kabatā visu šo naudu, Valā pēkšņi modās kāre «uzdzīvot», bet viņš vēl nebija aizgājis ne četrdesmit metru Pikadilijas virzienā, kad viņa domās attainojās Holijas biklā sejiņa un nopietnās acis, ar apslēpto draiskulības dzirksti, un plauksta viņam šķita atkal kaistam no māsīcas siltā cimdā ieģērbtās rokas spiediena. «Nē, lai paliek!» viņš nosprieda. «Es eju mājās.»

## X. SOUMSS AICINA PIE SEVIS NĀKOTNI…

Izbraucieniem pa upi jau bija par vēlu, bet laiks turējās mīlīgs, un vasara vēl kavējās zem dzeltējošām lapām. Šajā svētdienas rītā Soumss vairākkārt lūkojās debesīs no sava krastmalas dārza Meiplderhemas tuvumā. Viņš pašrocīgi bija izrotājis ar ziediem mazo, peldošo vasarnīcu un sagatavojis braukšanai plakandibena laivu, kurā bija nodomājis viešņas pēc lenča pavizināt. Izvietojot ķīniešu rakstiem izrakstītos spilvenus, Soumss nevarēja pateikt, vai vēlējās vai nevēlējās ņemt līdzi tikai Aneti. Viņa bija tik ļoti glīta — vai viņš varēja būt drošs par sevi, ka nepasaka vairs neatsaucamus vārdus, kas sniedzas pāri apdomības robežām? Rozes verandā vēl bija pilnos ziedos un dzīvžogs mūžīgi zaļš, tā, ka gandrīz nekas neliecināja par rudeni, kas varētu nomākt garastāvokli. Tomēr Soumss jutās nervozs, nemierīgs, dīvaini nepārliecināts par spējām ieturēt pareizo toni.

Šīs viesmīlības mērķis bija radīt Anetē un viņas mātē reālu priekšstatu par viņa bagātību, lai tās būtu gatavas ar cieņu pieņemt piedāvājumu, kuru viņš vēlāk varbūt izteiktu. Soumss apģērbās ar lielu rūpību, cenzdamies būt ne pārāk jauns, ne pārāk vecs, ar pateicību sirdī konstatēdams, ka mati vēl joprojām kupli un zīdaini, un bez neviena sirma pavediena. Trīsreiz viņš uzkāpa savā gleznu galerijā. Ja viešņas vispār kaut ko saprot, viņām tūdaļ jāredz, ka kolekcija vien ir vismaz trīsdesmit tūkstoši mārciņu vērtībā. Viņš pamatīgi nopētīja arī glīto guļamistabu, kuras logi izgāja uz upi un kur viņš viešņas ievedīs sakārtoties. Tā būtu viņas guļamistaba, ja… nodomātais izdotos un Anete kļūtu viņa sieva. Piegājis pie tualetes galdiņa, Soumss pārlaida roku pār ceriņkrāsas adatu spilventiņu, kurā bija saspraustas visāda veida adatas. No smaržu trauka cēlās augšup dvesma, kas viņu mazliet apreibināja. Viņa sieva! Kaut taču reiz viss būtu galā un viņu vairs nemocītu šis laulību šķiršanas lietuvēns, ko vajadzēja uzveikt vispirmām kārtām. Un drūmi sarauktu pieri Soumss skatījās uz upi, ko redzēja mirguļojam aiz rožu krūmiem un zaļā maura. Madame Lamota droši vien nekad nepretosies šādām sava bērna nākotnes izredzēm, Anete savukārt nekad nepretosies mātei. Kaut jel viņš būtu brīvs! Soumss aizbrauca uz staciju sagaidīt viešņas. Kāda gaume gan ir šīm francūzietēm! Madame Lamota bija ģērbusies melnā tērpā ar ceriņkrāsas rotājumiem, Anete iepelēki violetā audekla kleitā, cepurīte un cimdi krēma krāsā. Meitene izskatījās pabāla, kā īsta londoniete, un viņas zilās acis raudzījās liekuļoti kautri. Gaidīdams dāmas nonākam uz lenču, Soumss stāvēja pie ēdamistabas atvērtajām, stiklotajām durvīm, lūkodamies saulē, ziedos un kokos tīksmā priekā, ko cilvēks visā pilnībā spēj izjust tikai tad, kad dalās šinī priekā ar jaunību un skaistumu. Lenču Soumss bija pasūtījis ar sevišķu rūpību; vīns bija speciālas markas soterns, azaida sakārtojums izmeklēts, kafija, ko pasniedza verandā, lieliska. Madame Lamota neatteicās no glāzītes piparmētru liķiera; Anete to noraidīja. Meitene izturējās valdzinoši, ar tikko jaušamu «sava daiļuma apzināšanās» pieskaņu. «Jā,» nodomāja Soumss, «vēl viens gads Londonā un tie paši dzīves apstākļi — un meitene būs samaitāta.» Madame bija īstā franču sajūsmā.

— Adorable! Le soleit est si bon .[8] cik te viss chic, vai ne, Anete? Monsieur ir īsts Montekristo!

Anete kaut ko piekrītošu nomurmināja, uzmezdama Soumsam skatienu, kuru viņš nespēja iztulkot. Viņš ierosināja izbraucienu pa upi. Bet vizināt laivā divas sievietes, kad viena no viņām ķīniešu spilvenos izskatījās tik apburoša, nozīmēja tikai mocīties neizmantotas izdevības apziņā, tāpēc viņi pabraukāja tikai mazu gabaliņu Pengbornas* virzienā, pēc tam slīdēdami lēnām pa straumi atpakaļ. Šad un tad viena otra rudens lapa lidinādamās nokrita uz Aneti vai viņas mātes melno kuplumu, un Soumss nejutās laimīgs, jo viņu urdīja doma: «Kā … kad … kur … varu pateikt… ko?» Viešņas pat nezināja, ka viņš ir precējies. Pasakot viņām, ka ir precējies, viņš varētu apdraudēt visas savas izredzes; bet, ja neliktu viņām nepārprotami saprast, ka viņš vēlas lūgt Anetes roku, to varētu satvert kāds cits, vēl pirms viņš pats būtu brīvs.

Pie tējas, kuru abas dzēra ar citronu, Soumss ierunājās par Transvālu.

— Noteikti izcelsies karš, — viņš teica. Madame Lamota sāka žēloties.

Soumss pasmaidīja — jautājums viņam likās muļķīgs.

Kā veikalniecei viņai taču jāsaprot, ka angļi nevar atsacīties no savām likumīgajām komerciālajām interesēm.

—      Ak tā! — Bet madame Lamotai šķita, ka angļi rīkojas mazliet divkosīgi. Viņi runā par taisnīgumu un uitlenderiem*, nevis par veikalnieciskiem darījumiem. Monsieur ir pirmais, kas viņai par to ieminējies.

—      Būri ir tikai puscivilizēta tauta, — Soumss piezīmēja. — Tie kavē progresu. Tādēļ nedrīkstam izlaist no rokām mūsu virskundzību.

—      Ko tas lai nozīmē? Virskundzība! Kāds dīvains vārds!

Soumss kļuva daiļrunīgs, šādu privātīpašuma principiem draudošo briesmu satraukts un Anetes uz viņu vērsto skatienu uzmundrināts. Un viņš jutās iepriecināts, kad viņa nekavējoties teica:

— Man liekas, ka monsieur ir taisnība. Viņiem jādabū mācība.

Saprātīga meitene.

— Mums, protams, jārīkojas ar apvaldītu mērenību, — viņš teica. — Neesmu nekāds šovinists. Mums jābūt nelokāmiem bez terora. Varbūt jūs uznāktu un aplūkotu manas gleznas?

Vedot viešņas no viena šedevra pie otra, Soumss ātri pārliecinājās, ka viņas nekā nesaprot. Viņa pēdējam ieguvumam — ievērojamai Moves studijai «Mājup no siena pļaujas» — tās pagāja garām, it kā tā būtu litogrāfija. Gandrīz svētās bažās Soumss gaidīja, kā viņas reaģēs uz kolekcijas pērli —Izraelza gleznu, kuras cenas kāpšanai viņš bija sekojis tikmēr, līdz tagad jutās tikpat kā pārliecināts par tās kulminācijas sasniegšanu un par to, ka prātīgākais būtu to atkal pārdot. Šim darbam viešņas vispār neveltīja ne skatiena. Tas bija trieciens; bet varbūt tomēr labāk konstatēt, ka Anetei ir neizkopta gaume, ko var veidot un attīstīt, nekā, ja būtu jācīnās ar muļķīgiem, diletantiskiem angļu vidusšķiras spriedumiem. Pašā galerijas galā karājās viena Mesonjē * glezna, kuras dēļ Soumss gandrīz kaunējās — Mesonjē cenas tik nemitīgi kritās. Pie tās madame Lamota apstājās.

— Mesonjē! Ak, cik skaisti! — Šo vārdu viņa bija dzirdējusi. Soumss izmantoja izdevību, ko deva šis mirklis. Ļoti maigi pieskardamies Anetes rokai, viņš jautāja:

— Kā jums patīk mans nams, Anete?

Viņa ne satrūkās, nedz iedrošināja Soumsu. Meitene viņā atklāti pavērās, tad nodūra skatienu un čukstēja:

—    Kam gan tas nepatiktu? Tas ir tik skaists!

—    Varbūt kādu dienu … — Soumss teica un apklusa.

Kaut gan tik daiļa, tik apvaldīta … Anete viņu biedēja. Rudzupuķu zilās acis, baltā kakla izliekums, liegās auguma līnijas — viss bija kā nemitīgs kārdinājums izdarīt neprātību. Nē! Nē! Vispirms jādabū drošs pamats zem kājām … pavisam drošs! «Ja atturēšos,» Soumss nodomāja, «tas viņā radīs nemieru.» Un viņš piegāja pie madame Lamotas, kas vēl joprojām stāvēja Mesonjē priekšā.

—    Jā, tas ir gluži labs; viens no viņa pēdējiem darbiem. Jums jāatbrauc vēlreiz, madame, un jāaplūko gleznas pie apgaismojuma. Jums jāatbrauc abām un šeit jāpārnakšņo.

—    Lieliski, pie apgaismojuma tās droši vien ir brīnišķīgas! Arī upei mēnessgaismā jābūt burvīgai!

Anete nomurmināja:

— Maman, tu esi pārāk jūtīga.

Jūtīga! Šī melni ģērbtā, izskatīgā, lietišķā francūziete! Un pēkšņi Soumss bija tik pārliecināts, cik vien varēja būt, ka neviena no viņām nenomokās ar jūtām. Jo labāk. Kāda jēga jūtām? Un tomēr …

Viņš aizveda viešņas uz staciju, palīdzēja tām iekāpt vilcienā. Cieši saspiežot Anetes roku, Soumsam šķita, ka viņas pirksti mazliet atbildēja; meitenes seja viņam tumsā uzsmaidīja.

Domās nogrimis, Soumss devās atpakaļ uz karieti.

Papeles tumsā skumji šalca; kaut kur iebrēcās pūce. Ēnas uz ūdens sabiezēja. «Es gribu būt brīvs, un man jākļūst brīvam,» Soumss apņēmās. «Es negribu vairs ilgāk tā mētāties apkārt. Aiziešu un izrunāšos ar Irēnu. Ja cilvēks grib kaut ko sasniegt, jārīkojas pašam. Man atkal jādzīvo … jādzīvo … un jādarbojas, un jāizjūt savs «es».»

Un, kā atbalsojoties šim dīvainajam svinīgumam, baznīcas zvani sāka dimdēt, aicinot uz vakara lūgšanu…

## XI. … UN APCIEMO PAGĀTNI

Kādu otrdienas vakaru Soumss pēc klubā paēstām vakariņām aizbrauca nokārtot to, kas prasīja no viņa lielāku drosmi un mazāku smalkjūtību nekā viss cits, ko viņš savā mūžā bija uzsācis, — atskaitot varbūt viņa piedzimšanu un vēl vienu rīcību. Vakaru viņš, protams, izvēlējās daļēji tāpēc, ka tad drīzāk Irēna būs sastopama mājās, bet galvenokārt tāpēc, ka dienā viņam nepietika apņēmības, vajadzēja iedzert vīnu, lai rastos šāda pārdrošība.

Krastmalā Soumss izkāpa no kabrioleta un aizgāja līdz Vecajai baznīcai, neziņā apstādamies kvartāla priekšā, kur, kā viņš zināja, Irēna dzīvo. Viņš atrada māju paslēpušos aiz daudz lielākas īres ēkas un, izlasīja uz plāksnes vārdu «Misis Irēna Herona» — Herona, nudien! Viņas dzimtais vārds. Tātad viņa saucas atkal tajā? — Soumss nokāpa no ietves, lai paskatītos pirmā stāva logos. Gaisma plūda pa stūra dzīvokļa rūtīm, un viņš varēja sadzirdēt klavieru spēli. Soumss nekad nebija mīlējis muziku, bija izjutis pret to slepenu naidu tajās senajās dienās, kad Irēna tik bieži pievērsusies klavierēm un radusi tajās patvērumu, kas — viņa to zināja — vīram nebija pieejams. Tā bija īsta atvairīšanās. Ilgstoša atvairīšanās, sākumā apvaldīta un slepena, beidzot atklāta! Soumsā līdz ar šīm skaņām uzviļņoja rūgtas atmiņas. Spēlētāja droši vien bija Irēna, un tāpēc viņš, gandrīz pārliecināts, ka to satiks, šeit stāvēdams, jutās neapņēmīgāks kā jebkad. Viņam pārskrēja satraukuma šermuļi, mēle likās sausa, sirds dauzījās.

«Man nav iemesla baidīties,» Soumss nodomāja. Taču tad viņā ierunājās jurists. Vai viņš nedara muļķības? Vai nederēja labāk iekārtot oficiālu sastapšanos viņas pilnvarotā klātbūtnē? Nē! Nekādā ziņā ne šī Džoliona klātbūtnē, kurš Irēnai simpatizē! Nekad! Soumss devās atpakaļ uz namdurvīm, lēnām, lai nomierinātu sirds straujos pukstus, devās augšup pa vienu kāpņu posmu un piezvanīja. Kad durvis Soumsa priekšā atvērās, dvesma, kas pa tām uzvēdīja, — šī pazīstamā smarža — novirzīja viņa jūtas no tagadnes pagātnē, un atmiņā neskaidri notēlojās viesistaba, kurā viņš mēdza ieiet, nams, kas viņam reiz piederēja … kaltētu rožu ziedu un medus smarža!

— Piesakiet misteru Forsaitu, — viņš teica, — zinu, ka kundze mani pieņems. — Tā viņš bija nolēmis teikt, jo tad Irēna domātu, ka atnācis Džolions.

Kad istabene aizgāja un Soumss palika viens mazajā vestibilā, pār kuru krēslainu gaismu meta pērļains abažūrs un kur sienas, paklājs un viss pārējais bija sudrabains, kas šaurajai telpai piešķīra pārdabisku noskaņojumu, viņš, gluži smieklīgi, nespēja domāt neko citu kā tikai: «Vai lai ieeju mētelī, vai lai to noģērbju?»

Mūzika apklusa, istabene, durvīs stāvēdama, aicināja:

— Lūdzu, ser!

Soumss iegāja. Viņš mehāniski uztvēra, ka arī šeit viss slīgst sudrabainā mirgā un klavieres darinātas no atlaskoka. Irēna bija piecēlusies un atslējās ar muguru pret tām. Viņas roka, kā balstu meklēdama, bija piesitusi disonansi, kas brīdi virmoja telpā, tad apklusa. Ar abažūru aizsegtas klavieru sveces gaisma krita uz Irēnas kakla, atstādama seju ēnā. Viņa bija melnā vakara tērpā ar kaut ko mantiļai līdzīgu uz pleciem — Soumss neatcerējās redzējis sievu kādreiz melnā, un viņam iešāvās prātā: «Tātad viņa vakaros pārģērbjas, arī būdama viena.»

— Tu! — Soumss dzirdēja Irēnu čukstam. Daudzkārt Soumss domās bija mēģinājis pārdzīvot šo notikumu. Taču visi mēģinājumi neko nelīdzēja. Tagad viņš vienkārši nespēja runāt. Nekad nebija domājis, ka sastapšanās ar šo sievieti, kuru kādreiz tik kvēli bija tiecies iegūt, kura viņam neierobežoti piederējusi un kuru viņš nebija redzējis divpadsmit gadu, varēs viņu tā satraukt. Viņš bija iztēlojies, ka runās un rīkosies pa pusei kā veikalnieks, pa pusei kā tiesnesis. Taču tagad likās, ka viņam pretī stāvētu ne tikai sieviete un grēkā kritusi sieva, bet spēks, netverams un netaustāms, kā gaiss, ko viņš elpoja un kas bija ap viņu. Soumsu pārņēma it kā ironijas pilna pašaizsardzība.

— Jā… dīvains apciemojums! Tev, cerams, klājas labi?

— Pateicos, jā. Vai tu neapsēdīsies?

Irēna atvirzījās no klavierēm un aizgāja pie loga, kur ieslīga krēslā, salikusi rokas klēpī. Šeit viņu skāra gaisma, tā, ka Soumss varēja redzēt viņas acis, vaibstus, matus, tik neparastus, kādus tos atcerējās, neparastus savā daiļumā.

Turpat, kur stāvēja, Soumss apmetās uz atlaskoka krēsla ar sudrabotu drēbi apvilktā sēdekļa malas.

— Tu neesi pārvērtusies, — viņš teica.

—   Nē? Kāpēc tu atnāci? — Lai šo to pārrunātu.

—   Es no tava brālēna uzzināju, ko tu vēlies.

—   Nu un?

—   Esmu ar mieru. Arvien biju.

Viņas balss noskaņa, atturīga un klusa, vērīgā pašaizsardzībā saspringtais augums viņam tagad palīdzēja. Tūkstošiem atmiņu par sievu, kas viņu aizvien bija atvairījusi, Soumsu saviļņoja, un viņš rūgti izmeta:

— Tad tu varbūt būsi tik laipna un pateiksi man kaut ko, lai varu rīkoties. Likumam jāpakļaujas.

— Man nekas nav sakāms, kas tev nebūtu zināms. — Divpadsmit gadu! Vai tu sagaidi, ka es tam ticēšu?

— Es negaidu, ka tu vispār kaut kam ticētu, ko es teiktu; taču tā ir patiesība.

Soumss cieši vērās Irēnā. Viņš bija teicis, ka viņa nav pārvērtusies, bet nu viņš redzēja, ka bija gan, taču ne sejā, lai gan tā kļuvusi vēl daiļāka; ne augumā, lai gan tas kļuvis apaļīgāks, — nē! Viņa pārvērtusies garīgi. Tagad Irēnai piemita — kā to lai saka — uzņēmība un drosme, turpretim senāk viņa pauda vienīgi pasīvu pretestību. «Jā,» viņš nodomāja, «vainīgs viņas pastāvīgais ienākums. Sasodītais tēvocis Džolions!»

—   Tev droši vien tagad klājas labi? — viņš jautāja.

—   Pateicos, jā.

— Kāpēc tu neļāvi man par tevi gādāt? — Es to būtu darījis, par spīti visam.

Tikko manāms smaids pavīdēja ap viņas lūpām, bet viņa neatbildēja.

— Tu vēl esi mana sieva, — teica Soumss.

Kāpēc viņš to sacīja, ko ar to domāja, viņš nezināja ne tad, kad to sacīja, ne vēlāk. Tā bija patiesība, kurai trūka gandrīz jebkādas jēgas, taču tās iedarbība bija negaidīta. Irēna piecēlās un stāvēja mirkli gluži nekustīgi, vērdamās Soumsā. Viņš redzēja Irēnas krūtis cilājamies. Tad viņa pagriezās pret logu un atgrūda to vaļā.

— Kāpēc tu tā dari? — Soumss skarbi jautāja. — Tu saaukstēsies šajā tērpā. Neesmu bīstams. — Un viņam izlauzās skumji smiekli.

Arī Irēna iesmējās … klusi, rūgti.

— Tāpat vien … aiz ieraduma.

— Dīvains ieradums, — Soumss tikpat rūgti izmeta. — Aizver logu!

Viņa to aizvēra un atkal apsēdās. No viņas dvesa spēks — no šīs sievietes — no šīs … paša sievas. Viņš juta to strāvojam, kad viņa tur sēdēja kā bruņās tērpusies. Un gandrīz neapzināti viņš piecēlās un piegāja tuvāk; viņš gribēja redzēt Irēnas sejas izteiksmi. Nevairīdamās viņas acis sastapa viņa skatienu. Ak, dievs! Kādas tās bija skaidras un cik tumši brūnas kontrastā ar gaišo ādu un tumšam dzintaram līdzīgajiem matiem! Un cik pleci balti! Kāda dīvaina sajūta! Viņam taču vajadzēja Irēnu ienīst!

— Labāk pasaki man visu, — viņš teica, — tavās interesēs, gluži tāpat kā manējās, ir kļūt brīvai. Senais notikums pārāk vecs.

— Es tev jau teicu.

— Tu ar to gribi man sacīt, ka nav bijis nekā… neviena?

— Neviena. Tev jāparaugās paša dzīvē.

Šīs replikas aizvainots, Soumss pāris reižu aizgāja no klavierēm līdz kamīnam un atpakaļ, kā mēdza staigāt senajās dienās viesistabā, kad šķita, ka jūtas viņu uzveiks.

— Tas neies, — viņš teica. — Tu pameti mani. Likuma priekšā tu …

Soumss redzēja Irēnu paraustām baltos plecus, dzirdēja viņu klusi sakām:

— Jā. Kāpēc tad tu toreiz nešķīries no manis? Vai es ko būtu iebildusi?

Soumss apstājās un vērās Irēnā nopietni, gandrīz vai ziņkāri. Ko gan viņa īsteni dara, ja patiešām dzīvo gluži viena? Un kāpēc viņš nebija no viņas šķīries? Senā izjūta, ka sieva viņu nekad nav sapratusi, nekad nav pareizi novērtējusi, Irēnu uzlūkojot, Soumsā iesmeldzās no jauna.

—   Kāpēc tu man nevarēji būt laba sieva? — viņš jautāja.

—   Jā, tas bija noziegums, ka tevi apprecēju. Par to es samaksāju. Tu varbūt atradīsi izeju. Tev nav jāsaudzē mana reputācija, man nav ko zaudēt. Taču tagad gan labāk ej.

Saltam miglas vālam līdzīgi viņu pārņēma sajūta, ka viņš cietis sakāvi, ka viņam laupīta pašattaisnošanās iespēja, un vēl kaut kas, ko izskaidrot nebija viņa varā. Mehāniski viņš piecēlās, paņēma no kamīna dzegas mazu porcelāna vāzīti, apgrieza otrādi un teica:

— Loustofta*. Kur tu to dabūji? Es nopirku tādu pašu pie Džobsona.

Un pēkšņu atmiņu pārmākts, kā abi pirms daudziem gadiem kopā bija pirkuši porcelānu, viņš iegrima mazā priekšmeta aplūkošanā, it kā tajā glabātos visa pagātne. Irēnas balss viņu iztraucēja.

— Paņem sev, man tā nav vajadzīga. Soumss novietoja trauciņu atpakaļ uz dzegas.

— Vai nesniegsim viens otram roku? — viņš jautāja.

Tikko jaušams smaids izlieca Irēnas lūpas. Viņa izstiepa roku. Soumsa drudžaini karstajā tvērienā tā šķita salta. «Viņa ir kā ledus,» viņš nodomāja, «arvien bijusi kā ledus.» Tomēr pat mirklī, kad šī doma iešāvās prātā, jutekļus satrauca Irēnas tērpa un miesas smarža, it kā viņai piemītošais siltums, kas nekad nebija veltīts viņam, tiektin tiektos izlauzties uz āru. Soumss spēji apgriezās. Viņš izgāja ārā un devās projām, it kā viņam kāds dzītos pakaļ ar pātagu; pat nemeklēdams ormaņa, priecādamies par kluso krastmalu un tumšo upi, pār kuru platānu koku lapotne meta tumšas ēnas, — juzdamies apmulsis, satraukts, līdz sirds dziļumiem sāpināts un dīvaini uzbudināts, it kā pieļāvis lielu kļūdu, kuras sekas pat nespēja paredzēt. Un pēkšņi Soumsu apsēda fantastiska doma, — ja viņa «taču tagad gan labāk ej» vietā būtu teikusi «taču tagad gan labāk paliec», ko viņš tad būtu pārdzīvojis, ko darījis! Viņas sasodītā pievilcība spēja iedarboties uz viņu vēl tagad, pēc visiem šiem atsvešinājuma un sarūgtinājuma pilnajiem gadiem. Irēna spēja vēl joprojām mulsināt viņa prātu ar vismazāko kustību, ar vismazāko pieskārienu.

— Biju nerrs, turp iedams, — viņš murmināja. — Mērķim neesmu tuvāk ticis ne par matu. Kas to varēja iedomāties? Nekad neticēju!…

Atmiņas, kavēdamās pie pirmajiem laulības dzīves gadiem, sagādāja viņam īstas mocības. Irēna nebija pelnījusi saglabāt savu daiļumu — šo daiļumu, kas bija piederējis viņam un ko viņš pazina tik labi. Un Soumsu sāka urdīt sarūgtinājums par paša sajūsmas nerimtību. Vairumam vīriešu pat viņas izskats būtu derdzies, ko viņa arī bija pelnījusi. Irēna bija izpostījusi viņa dzīvi, nāvīgi ievainojusi lepnumu, liegusi viņam dēlu, un tomēr jau viņas izskats vien, salts un noraidošs kā senāk, spēja laupīt viņam mieru! Irēnā slēpās sasodīts pievilkšanas spēks! Un nebija nekāds brīnums, ja viņai, kā pati apgalvo, visu šo pēdējo divpadsmit gadu laikā neviens nebija pieskāries. Tātad Bozinijs — lai nolādēta viņa piemiņa — visu laiku mita Irēnas sirdī!

Soumss nespēja pateikt, vai viņu šis atklājums iepriecināja vai ne.

Netālu no sava kluba viņš beidzot apstājās, lai nopirktu avīzi. Virsraksts skanēja: «Būri atsakās atzīt virskundzību.» Virskundzību! «Tāpat kā viņa!» Soumss nodomāja. «To viņa darīja arvien. Virskundzība! Bet, pēc taisnības, virskundzība vēl pieder man. Viņai jājūtas šausmīgi vientuļai savā nožēlojamā, mazajā dzīvoklītī!»

## XII. FORSAITUBIRŽĀ

Soumss bija divu klubu biedrs: «Pazinēju» kluba, ko viņš vizītkartēs atzīmēja un reti apmeklēja, un «Remove» kluba, ko vizītkartēs neatzīmēja, bet kur bieži uzturējās. Šajā liberālajā apvienībā viņš bija iestājies pirms pieciem gadiem, pārliecinājies, ka gandrīz visi tās locekļi bija patiesi konservatīvie — vismaz sirds un maka interesēs, ja arī ne gluži pēc saviem uzskatiem. Viņu tur bija ievedis tēvocis Niklass. Lieliskā lasītava bija mēbelēta arhitektu Ādamu stilā*.

Iegriezies to vakaru klubā, Soumss uzmeta skatienu telegrāfiskajām vēstīm, vai nav jaunas ziņas par Transvālu, un konstatēja, ka konsolu vērtība kopš rīta kritusies par septiņi, komats, sešpadsmit šiliņiem. Viņš pagriezās uz lasītavas pusi, kad izdzirda aiz muguras kādu balsi.

— Nu, Soums, viss noritēja, kā nākas.

Tas bija tēvocis Niklass vizītsvārkos, stāvā apkaklītē, ar melno, gredzenam caurvērto kravati. Ak, dievs! Cik jauns un mundrs tas izskatījās astoņdesmit divu gadu vecumā.

— Rodžers, manuprāt, būtu apmierināts, — tēvocis turpināja. — Viss nokārtojās lieliski. Ak, Bleklijs? Jāpieraksta. Bakstons man nelīdzēja. Šie būri mani pagalam satrauc. Un Čemberlens mūs vēl ieraus karā. Kā tu domā?

— Tas sagaidāms, — nomurmināja Soumss. Niklass pārlaida roku pār vājajiem, gludi skūtajiem vaigiem, kas pēc vasaras atpūtas izskatījās ļoti sārti, lūpas bija mazliet uzmestas. Šis būru jautājums atdzīvināja visus viņa liberālos principus.

— Es šim tipam neticu, īsts karstgalvis. Kara gadījumā namiem cena kritīsies. Jums vēl būs nepatikšanas ar Rodžera īpašumiem. Es viņam bieži tiku teicis, lai atbrīvojas no viena otra nama. Bet Rodžers bija dzimis cietpauris.

«Abi bijāt labi!» nodomāja Soumss. Bet viņš nekad nestrīdējās ar tēvočiem, tāpēc tie viņu uzskatīja par «gudru galvu» un uzticēja viņam savas mantibas pārvaldīšanu.

— Timotija namā uzzināju, — teica Niklass, klusinot balsi, — ka Dārtijs beidzot aizlaidies. Tavam tēvam tas būs atvieglojums. Melna avs vien bija!

Atkal Soumss pamāja ar galvu. Ja pasaulē vispār kaut kas eksistēja, kur Forsaiti bija patiešām vienis prātis, tad tas bija Montegjū Dārtija raksturs.

— Piesargieties, — teica Niklass, — citādi viņš atkal pārnāks! Manuprāt, Vinifredai šis zobs jāizrauj tūlīt. Nav nozīmes glabāt to, kas vairs neder.

Soumss iesānis nolūkojās tēvocī. Nervi, vēl sasprindzināti pēc tikko piedzīvotās satikšanās, vedināja viņu saskatīt šajos vārdos mājienu personīgi uz sevi.

— To es viņai ieteicu, — viņš īsi izmeta.

— Dzīvo vesels, — atvadījās Niklass, — kariete gaida, jābrauc mājās. Jūtos ļoti vārgs. Pasveicini tēvu!

Un, atjaunojis tādējādi asinsradniecības saites, Niklass jauneklīgā gaitā devās lejup pa kāpnēm un ievīstījās kažokā, ko jaunākais šveicars viņam pasniedza.

«Nekad neesmu pazinis tēvoci Niklasu citādu kā «ļoti vārgu»,» Soumss prātoja, «vai redzējis viņu citādu kā mūžam jaunu. Kāda dzimta! Spriežot pēc viņa, mani gaida vēl trīsdesmit astoņi veselības gadi. Nu, man arī nenāk ne prātā tos velti izšķiest.» Un. piegājis pie spoguļa, viņš brītiņu pastāvēja, lūkodamies savā sejā. Ja neskaita vienu otru grumbu, mazajās, tumšajās ūsās vienu otru sirmu saru, — vai gan viņš bija novecojis vairāk nekā Irēna? Viņi ir vislabākajos gados — viņš un Irēna, — abi pašreiz tieši mūža labākajos gados! Un Soumsam iešāvās prātā fantastiska doma. Absurda! Idiotiska! Taču tā neatlaidās. Un šīs nemitības satraukts, kā cilvēks mēdz būt, jūtot atkārtotus drudzi vēstījošus drebuļus, viņš apsēdās personu svaru krēslā: simt piecdesmit četras mārciņas! Viņa svars divdesmit gadu laikā nebija mainījies ne par nieku. Cik Irēnai gadu? Gandrīz trīsdesmit septiņi — tas vēl nav par vecu dzemdēt bērnu — itin nemaz! Nākamā mēneša devītajā datumā viņa kļūs trīsdesmit septiņus gadus veca. Soumss labi atcerējās viņas dzimšanas dienu — bija šo dienu aizvien pedantiski ievērojis, pat pēdējo dzimšanas dienu, īsi, pirms Irēna viņu atstāja, kad jutās gandrīz pārliecināts, ka tā viņam kļuvusi neuzticīga. Četras dzimšanas dienas aizritējušas viņa namā. Viņš tās arvien bija gaidījis, jo viņa dāvanas izraisījušas sievā kaut ko pateicībai, sirsnības izpaudumam līdzīgu. Protams, izņemot pēdējo dzimšanas dienu, kas viņu bija pamudinājusi būt pārlieku pedantiskam. Un viņš atkal nodevās pārdomām. Atmiņas klāj nodarījumus, tāpat kā aizgājušos, ar vītušām lapām, zem kurām aprakti tie tikai vāji apsūdz apziņu. Un pēkšņi Soumss nosprieda: «Es viņai varētu aizsūtīt dzimšanas dienā dāvanu. Galu galā esam kristīgi cilvēki! Vai mēs… vai mēs nevarētu atkal saiet kopā?» — un, tepat krēslā sēžot, viņš izdvesa dziļu nopūtu. Anete! Ak, bet starp viņu un Aneti rēgojās šī sasodītā nepieciešamība — šķirt laulību. Bet kā?

«Vīrietis to arvien var panākt, ja pats uzņemas vainu,» bija teicis Džolions.

Bet kādēļ gan viņam jāuzņemas šāds negods, riskējot ar savu «likumības pīlāra» karjeru? Tas nebūtu taisnīgi! Tas būtu donkihotisms! Divpadsmit šķirtas dzīves gadi, kuros viņš nebija spēris ne soļa, lai atbrīvotos no sievas, izslēdza jebkuru iespēju par laulības šķiršanas pamatu izmantot Irēnas sakarus ar Boziniju. Tā kā viņš nekā nebija darījis, lai atgūtu savu brīvību, viņš bija ar visu samierinājies, lai kādi tagad būtu sameklējami lietiskie pierādījumi, kas tomēr bija vairāk nekā apšaubāmi. Turklāt arī pašlepnums nekad neļautu Soumsam izmantot seno notikumu, kura dēļ viņš bija cietis jau tā par daudz. Nē! Te vajadzīgs tikai jauns pārkāpums no viņas puses … bet to viņa bija noliegusi; un viņš … viņš gandrīz noticējis. Cilpā sapinies! Galīgi sapinies!

Soumss piecēlās no izsēdētā sarkanā samta krēsla, juzdamies savā visdziļākajā būtībā ierobežots. Ar šo sajūtu mocīdamies, viņš nespēs aizmigt. Un, uzģērbis atkal mēteli un uzlicis cepuri, Soumss izgāja ārā un devās austrumu virzienā. Trafalgarskvērā viņš ievēroja neparastu kņadu, kas plūda šurp no Strendas* puses. Cēlonis tai izrādījās avīžu pārdevēji, kas klaigāja tik skaļi, ka nevarēja saprast ne vārda. Viņš apstājās, lai ieklausītos, un viens skrēja šurp.

— Speciālizdevums! Speciāls! Krīgers paziņojis ultimātu*! Kara pieteikums! — Soumss nopirka avīzi. Jā, tā ziņots ekstratelegramā! Soumsa pirmā doma bija: «Būri dodas pašnāvībā,» — otrā: «Vai man vēl ir kaut kas, ko derētu pārdot?» Ja ir, viņš izdevību palaidis garām — rīt Sitijā noteikti būs panika. Soumss atvairīja šo domu, ietiepīgi atmetot galvu. Šāds ultimāts bija nekaunība — viņš labāk pazaudēs naudu nekā samierināsies ar to. Būriem vajadzēja mācību, un tie to dabūs, bet paies vismaz trīs mēneši, kamēr ar tiem tiks galā. Tur taču nebija nekāda karaspēka; valdība aizvien velkas laikam nopakaļus. Velns parāvis šīs avīžu žurkas! Kāda jēga cilvēkus uzmodināt naktī? Varēja mierigi pagaidīt līdz brokastu laikam. Un noraizējies viņš iedomājās tēvu. Avīžnieki kliegs to pašu arī Pārkleinā. Pasaucis ormani, Soumss iekāpa un lika braukt.

Džeimss un Emīlija tikko bija uzgājuši guļamistabā, un, pateicis Vormsonam jauno ziņu, Soumss dzīrās vecākiem sekot. Brītiņu kavēdamies, viņam ienāca prātā jautāt:

— Un ko jūs par to domājat, Vormson?

Sulainis pārtrauca sukāt zīda cilindru, kuru Soumss bija noņēmis, un, galvu mazliet pieliecis, klusā balsī teica:

— Hm, ser, būriem, protams, nav nekādu izredžu, bet man stāstīja, ka viņi esot lieliski šāvēji. Mans dēls ir iniskilingiešos*.

— Jūsu dēls, Vormson? Es nezināju, ka esat precējies.

— Protams, ser. Es par to nerunāju. Viņam laikam būs jādodas turp.

Nelielais pārsteigums, ko Soumss izjuta, atklājot, ka zina tik maz par cilvēku, kuru bija iedomājies pazīstam tik labi, izzuda pēkšņa pārsteiguma priekšā, ko izjuta, atklājot, ka karš varētu kādu skart arī personīgi. Dzimis Krimas kara gadā, Soumss sāka apzināti domāt tikai ap to laiku, kad indiešu sacelšanās * jau bija apspiesta; vēlākiem sīkiem Britānijas impērijas kariem piemita tīri profesionāls raksturs, un tiem nebija sakara ar Forsaitiem un to, ko viņi valstī pārstāvēja. Šis karš noteikti nebūs nekāds izņēmums. Taču Soumss domās ātri pārskatīja visu dzimtu; divi Heimeni, kā viņš zināja, kalpoja kādā brīvprātīgo kavalēristu pulkā — to iedomāties bija aizvien patīkami, jo jātnieki atradās zināmā izcilus stāvoklī; tie valkāja vai mēdza valkāt zilu, sudraba tresēm greznotu uniformu un sēdēja zirgā. Soumss atcerējās, ka Arčibalds savā laikā bija iestājies zemessargos, bet drīz aizgājis, jo viņa tēvs Niklass sacēlis šausmīgu brēku par dēla «veltīgo laika šķiešanu, uniformā dižojoties kā pāvs». Nesen Soumss uzzināja, ka jaunā Niklasa vecākais dēls, tātad visjaunākais Niklass, iestājies brīvprātīgajos. «Nē,» nodomāja Soumss, ejot lēnām augšā pa kāpnēm, «nav nekā nopietna!»

Viņš apstājās uz kāpņu laukuma pie vecāku guļamistabu un ģērbistabu durvīm, gudrodams, vai iet vai neiet pie viņiem, lai pateiktu kādu mierinošu vārdu. Atvērdams gaitenī logu, Soumss ieklausījās. Cita nekā nedzirdēja kā tikai Pikadilijas dunoņu, un, nodomādams: «Ja šie automobiļi vēl vairosies, no tā cietīs namu vērtība,» — viņš jau gribēja doties uz istabu, kas arvien bija viņa rīcībā, kad pēkšņi izdzirda, gan vēl tālumā, avīžu pārdevēja aizsmakušos, uzbudinošos saucienus. Te nu bija, nu tūlīt kliegs pie pašas mājas! Soumss pieklauvēja pie mātes durvīm un iegāja.

Tēvs sēdēja gultā, sasprindzinājis ausis zem baltajiem matiem, kurus Emīlija vienmēr ļoti glīti apcirpa. Sirmgalvis izskatījās sārts un ārkārtīgi tīrs baltajos palagos un spilvenos, no kuriem rēgojās ārā augsto, vājo, ar naktskreklu apsegto plecu smailie kauli. Tikai acis, pelēkās, aizdomu pilnās, no vītušo plakstu apakšas pārsvieda skatienu no loga uz Emīliju, kura rītasvārkos staigāja pa istabu šurpu turpu, laiku pa laikam saspiezdama parfīma flakona baloniņu. Telpā tikko jaušami smaržoja pēc odekolona, ko viņa izsmidzināja.

— Viss kārtībā! — teica Soumss. — Nav nekāds ugunsgrēks. Būri pieteikuši karu — tas ir viss, Emīlija beidza smidzināšanu.

— Ak! — viņa tikai izdvesa un paskatījās uz Džeimsu. Arī Soumss lūkojās tēvā. Vecais vīrs vēsti uztvēra citādi, nekā abi sagaidīja, likās, it kā sirmgalvi nodarbinātu kāda viņiem gluži sveša doma.

Hm, — viņš pēkšņi norūca, — es nepiedzīvošu tā beigas.

Muļķības, Džeims! Ziemsvētkos viss būs cauri.

Kā tu to zini? — Džeimss skarbi attrauca. — Skaists pārsteigums — turklāt vēl nakts laikā! — Viņš iegrima klusu ciešanā, un sieva un dēls kā hipnotizēti gaidīja viņu sakām: «Nemāku teikt… nekā nezinu; es zināju, ar ko tas beigsies!» Bet viņš to neteica. Pelēkās acis šaudījās pa telpu, itin nekā neredzēdamas. Tad zem segas kaut kas sakustējās, un pēkšņi Džeimsa ceļgali augstu izslējās.

Turp vajadzētu aizsūtīt Robertsu*. Šo putru savārījis Gladstons ar savu Medžubu.

Abi klausītāji samanīja viņa balsī kaut ko neparastu, īstām bailēm līdzīgu. It kā viņš būtu teicis: «Nekad vairs neredzēšu veco tēviju atkal mierā un drošībā. Man būs jānomirst neuzzinājušam, ka tā uzvarējusi.» Un, kaut arī abi apzinājās, ka nedrīkst Džeimsam ļaut uztraukties, viņi jutās aizkustināti. Soumss piegāja pie gultas un glaudīja tēva roku, kura bija izspraukusies no gultas veļas, šaura, gara un dzīslota.

—   Atceries manus vārdus! — teica Džeimss. — Konsolas nokritīsies līdz nominālvērtībai. Cik es zinu, Vals pieteiksies brīvprātīgi.

—   Muļķības, Džeims! — izsaucās Emīlija. — Tu runā, it kā draudētu briesmas.

Viņas mierinošā balss Džeimsa satraukumu šķita remdinām.

— Tā, — viņš murmināja, — es jums pateicu, ar ko viss beigsies. Es nekā nezinu, protams, — man neviens neko nestāsta. Vai tu pārgulēsi tepat, puisīt?

Krīze bija garām, tēvs tagad ieslīgs viņam parastajā bažu pilnajā noskaņojumā. Apgalvojis tēvam, ka pārgulēs šonakt šeit, Soumss paspieda viņa roku un uzkāpa savā istabā.

Nākamajā pēcpusdienā Timotija nams pieredzēja vislielāko burzmu, kādu kopš gadiem atcerējās piedzīvojist

Nacionālu notikumu gadījumos, tādā kā šis, protams, bija tikpat kā neiespējams neaiziet turp. Ne tāpēc, ka būtu kādas briesmas, drīzāk tāpēc, ka to tieši pietika, lai justu nepieciešamību apgalvot cits citam, ka tādu nav.

Niklass ieradās agri. Iepriekšējā vakarā viņš bija saticis Soumsu, un Soumss teicis, ka «tas sagaidāms». Vecais Krīgers laikam nonācis bērna prātā… saprotams, tam turpat septiņdesmit pieci gadi (Niklasam bija astoņdesmit divi). Ko saka Timotijs? Pēc Medžubas viņam uznākusi lēkme. Būri ir īsti laupītāji! Un tumšmatainā Frensija, kura sekoja viņam pa pēdām, pretimrunāšanas tieksmē, kas atbilda Rodžera meitas brīvajam garam, tūdaļ iejaucās:

— Cita acī skabargu redz, paša — baļķi ne, tēvoci Niklass! Un kādi jēriņi tad ir uitlenderi? — Patiešām, «kādi jēriņi»! Jauns izteiciens, un droši vien viņas brāļa Džordža izgudrojums.

Krustmātei Džūlijai šķita, ka Frensijai tā gan nevajadzēja teikt. Mīļās misis Makenderas kundzes dēls Čarlijs Makenders arī ir uitlenderis, un neviens nevarot viņu nosaukt par laupītāju. Uz to Frensija atcirta ar vienu no saviem izaicinošajiem un bieži lietotajiem izteicieniem:

— Ak, tēvs viņam ir skots un māte gatavā kaķe! Krustmāte Džūlija aizspieda ausis, gan par vēlu, bet krustmāte Hestere tikai pasmīnēja; turpretim Niklass sabozās — asprātības, kas nenāca no viņa mutes, neatbilda viņa gaumei. Šajā mirklī ieradās Mariana Tvītimena, kurai gandrīz tūlīt sekoja jaunais Niklass. Ieraudzījis dēlu, vecais Niklass piecēlās.

— Man jāiet, — viņš teica. — Tagad Niks jums pateiks, kurš skriešanās sacīkstēs uzvarēs. — Paņēmis šādi uz graudu vecāko dēlu, kurš, būdams dažādu garantiju balsts un apdrošināšanas sabiedrības direktors, sportam nodevās ne vairāk kā tēvs, vecais Niklass atvadījās. Mīļais Niklass! Kādu skriešanās sacīksti viņš domāja? Jeb vai tas bija tikai viens no viņa jokiem? Savam vecumam viņš bija lielisks! Cik cukura gaudiņu, dārgā Mariana? Un kā klājas Džailzam un Džesijam? Krustmāte Džūlija domāja, ka kavalērijai tagad būšot daudz darba, piekrasti sargājot, lai gan būriem, protams, nav kuģu. Bet nekad nevarēja zināt, uz ko spējīgi franči, ja tiem rodas izdevība, it sevišķi vēl pēc drausmīgā Fašodas* notikuma, kas Timotiju satraucis tik ļoti, ka viņš pēc tam mēnešiem ilgi nepircis nevienu vērtspapīru; visbriesmīgākais tomēr bija — pēc visa, kas viņu labā darīts, — būru nepateicība, saņemot gūstā doktoru Džeimsonu*, kurš esot tik jauks, kā misis Makendera arvien apgalvo. Un taču tagad sarunu vešanai turp aizsūtīts sers Alfrēds Milners* — tik gudrs vīrs! Viņa nevarot saprast, ko būriem īsti vajagot.

Šajā brīdī notika viena no tām sensācijām, — ļoti iecienītām Timotija namā, — kādas ievērojami notikumi dažkārt izraisa.

— Mis Džūna Forsaite!

Krustmātes Džūlija un Hestere tūdaļ uzlēca kājās, trīcēdamas aiz apdzisuša aizvainojuma, vecas, uzliesmojušas mīlestības un izjuzdamas lepnumu par pazudušās Džūnas atgriešanos.

Nē, tas nu gan ir pārsteigums! Mīļā Džūna, — pēc visiem garajiem gadiem! Un cik labi viņa izskatās. Nemaz nav pārvērtusies! Vecītēm gandrīz bija uz mēles vārdi: «Un kā klājas mīļajam vectētiņam?» — aizmirsušas šajā prātu reibinošajā brīdī, ka nabaga vecais Džolions jau septiņus gadus atdusas kapā.

Kā vienmēr, Džūna — visu Forsaitu vidū pati drosmīgākā un atklātākā, enerģisku zodu, možajām acīm un liesmojošiem matiem, trausla un sīciņa — apsēdās uz mazā, zeltītā krēsla pērlēm izšūtā sēdekļa, it kā kopš brīža, kad viņa šeit bijusi, nebūtu aizritējuši desmit gadu — desmit ceļojumu, neatkarības un «nelaimes putniem» veltītu gadu. Visi viņas pēdējo laiku «putni» komplektējās no gleznotājiem, grafiķiem vai tēlniekiem, tā, ka viņas neiecietība pret Forsaitiem un to bezcerīgi antimākslinieciskajiem uzskatiem bija kļuvusi vēl lielāka. Džūna, taisnību sakot, jau gandrīz bija beigusi ticēt, ka viņai vispār ir radi, un tagad aplūkoja tos ar dīvaini izaicinošu interesi, ko viesi uztvēra ar ārkārtīgu nepatiku. Džūna nemaz nebija gaidījusi šeit kādu sastapt, izņemot «nabaga vecītes», un arī pati lāgā nezināja, kāpēc atnākusi apciemot tās, varbūt tāpēc, ka ceļā no Oksfordstrītas uz savu ateljē ar sirdsapziņas pārmetumiem atcerējusies krustmāmiņas kā divus sen novārtā atstātus nelaimes putnus. Krustmāte Džūlija klusumu pārtrauca vēlreiz:

—   Mēs, mīļā, tikko runājām par šausmām, kuras sagādā būri! Un kāds nekauņa šis vecais Krīgers!

—   Nekauņa! — izmeta Džūna. — Viņam, manuprāt, taisnība. Kas mums ko jaukties būru darīšanās? Šie sasodītie uitlenderi būtu pelnījuši, ka viņš tos visus padzītu. Viņi tikai dzenas pēc naudas.

Sensācijas izraisīto klusumu pārtrauca Frensija, teikdama:

—   Ko? Tu esi burofile? (Neapšaubāmi, šis izteiciens tika lietots pirmoreiz.)

—   Bet kāpēc mēs nevaram atstāt viņus mierā? — atbildēja Džūna tieši brīdī, kad, durvis atvērusi, istabene pieteica:

— Misters Soumss Forsaits!

Sensācija pēc sensācijas! Sasveicināšanās bija gandrīz pavirša ziņkārības dēļ, ar kādu visi vēroja, kā Džūna un viņš uztvers šo sastapšanos, jo pastāvēja aizdomas, ja arī ne tieši pārliecība, ka abi nebija sastapušies kopš vecā skandalozā notikuma starp viņas līgavaini un Soumsa sievu. Viesi redzēja, ka viņi tikai pieskārās viens otra rokai, iesānis uzmezdami viens otram ātru skatienu. Krustmāte Džūlija tūlīt devās palīgā:

— Džūna ir tik oriģināla. Iedomājies, Soums, viņa domā, ka būru rīcībā nav nekā peļama.

— Viņi tikai grib savu neatkarību, — teica Džūna, — un kādēļ lai viņi to nedabūtu?

— Tāpēc, — atbildēja Soumss ar savu mazliet greizo smaidu, — ka viņi reiz uzskatīja par vajadzīgu atzīt mūsu virskundzību.

— Virskundzību! — Džūna nicinoši atkārtoja.

— Mums ari nepatiktu citu virskundzība.

— Par to viņi ieguva materiālus labumus, — atbildēja Soumss. — Līgums paliek līgums.

— Ne arvien līgumi ir taisnīgi, — aizsvilās Džūna, un ja tie tādi nav, tie laužami. Būri ir daudz vājāki

par jums. Mēs varētu atļauties parādīt augstsirdību. Soumss pavīpsnāja.

— Vadoties tikai no jūtām, — viņš teica. Krustmāte Hestere, kurai nekas nebija pretīgāks par

nesaskaņu, šai brīdī paliecās un enerģiski izmeta:

— Kāds vēl joprojām pieturas brīnišķīgs laiks! Taču Džūnu no temata novērst neizdevās.

— Nesaprotu, kāpēc par jūtām jāņirgājas. Tas ir vislabākais, kas pasaulē eksistē.

Viņa izaicinoši pavērās apkārt, un krustmātei Džūlijai atkal vajadzēja iejaukties:

— Vai tu, Soums, esi pēdējā laikā iegādājies kādu gleznu?

Nepārspējamais talants pateikt to, ko nevajag, nepameta Džūliju arī šoreiz. Soumss pietvīka. Minēt savu pēdējo ieguvumu nozīmētu ieskriet nievājumu sprukās. Jo visi pazina Džūnas vājību pret vēl neatzītajiem «ģēnijiem» un viņas sašutumu par «veiksmi», ja tās nodrošināšanai viņa nebija pielikusi savu roku.

— Šo to nopirku, — Soumss nomurmināja.

Bet Džūnas seja pārvērtās; viņas Forsaites gars samanīja labu izdevību. Kāpēc Soumss nevarētu nopirkt kādu gleznu no viņas jaunākā nelaimes putna Ērika Koblija? Un viņa tūdaļ gāja uzbrukumā: vai Soumss pazīst viņa darbus. Tie esot brīnišķīgi. Tas esot daudzsološs mākslinieks.

Ak, jā, Soumss pazina šī gleznotāja darbus. Viņa uztverē tie bija «smērējumi», kuri nekad neiemantos popularitāti.

Džūna aizsvilās.

—   Skaidrs, ka ne; tas arī ir pēdējais, ko cilvēks var vēlēties. Es domāju, tu esi mākslas lietpratējs, nevis gleznu tirgotājs.

—   Soumss, protams, ir lietpratējs, — krustmāte Džūlija steidzīgi iejaucās, — viņam ir brīnišķīga gaume — viņš arvien spēj priekšlaikus pareģot, kam būs panākumi.

—   Ak, — izgrūda Džūna un pielēca no pērlītēm izšūtā sēdekļa, — šāda veida panākumus es ienīstu! Kāpēc cilvēki nevar pirkt priekšmetus tāpēc, ka tie viņiem patīk?

—   Tu domā, — iebilda Frensija, — tāpēc, ka tie patīk tev.

Un šiem vārdiem sekojošā īsajā pauzē dzirdēja jauno Niklasu klusā balsī stāstam, ka Violeta (viņa ceturtā meita) mācoties gleznot ar pasteļkrāsām, viņš gan nezinot, vai tam kāda jēga.

— Nu, tad uz redzēšanos, krustmāmiņas, — teica Džūna, — man. jāiet! — Un, noskūpstījusi vecītes, viņa pārlaida spītīgu skatienu istabai, pateica vēlreiz «uz redzēšanos» un aizgāja. Likās, ka viņai nopakaļ aizšalktu vējš, it kā visi uzelpotu.

Bet, pirms vēl kāds paspēja ko izteikt, klāt bija trešā sensācija.

— Misters Džeimss Forsaits!

Džeimss ienāca, viegli atbalstīdamies uz spieķa un ietinies kažokā, kas viņu vērta neticami resnu.

Visi piecēlās. Džeimss bija tik vecs, turklāt Timotija namā viņš nebija bijis gandrīz divus gadus.

— Te ir karsts, — viņš teica.

Soumss noģērba viņam kažoku un, to darīdams, nevarēja neapbrīnot tēva visnotaļ smalko ārieni. Džeimss apsēdās — vieni vienīgi ceļgali, elkoņi, vizītsvārki un garā, baltā vaigubārda.

— Ko tas nozīmē? — viņš jautāja.

Kaut arī šajos vārdos nebija acīm redzamas jēgas, visi tūlīt saprata, ka tie attiecas uz Džūnu. Viņa acis meklēja dēla seju.

— Nospriedu, ka vislabākais atnākt un pašam paklausīties. Ko atbildēja Krīgeram?

Soumss izvilka no kabatas vakara avīzi un nolasīja virsrakstu:

«Valdības tūlītēja atbilde — karastāvoklis!»

— Ak! — izdvesa Džeimss un nopūtās. — Es baidījos, ka mūsējie piekāpsies un rīkosies kā vecais Gladstons*. Šoreiz mēs ar tiem tiksim galā.

Visi skatījās sirmgalvī. Džeimss! Mūždien satrauktais, nervozais, nemierīgais Džeimss ar savu nemitīgo «es jums teicu, kā tas beigsies», savu pesimismu un piesardzīgajiem kapitāla ieguldījumiem; šī pašreiz visvecākā dzīvā Forsaita apņēmībā šķita slēpjamies kaut kas pārdabisks.

— Kur ir Timotijs? — jautāja Džeimss. — Viņam vajadzētu tam pievērst uzmanību.

Krustmāte Džūlija atbildēja, ka nezinot; Timotijs pie brokastu galda neko daudz neesot teicis. Krustmāte Hestere piecēlās un izgāja no istabas, bet Frensija diezgan dzēlīgi izmeta:

— Būri ir ciets rieksts, tēvoc Džeims.

— Hm, — norūca Džeimss. — Kā tu to zini? Man neviens neko nestāsta.

Jaunais Niklass maigā balsī piezīmēja, ka Nikam (viņa vecākajam dēlam) pašreiz notiekot regulāras militāras apmācības.

—   Ak! — murmināja Džeimss un stingu skatienu vērās tālumā — viņa domas kavējās pie Vala. — Zēnam jārūpējas par māti, — sirmgalvis sacīja, — nav laika militārām apmācībām un tamlīdzīgām lietām, ja viņam tāds tēvs. — Šiem mīklainajiem vārdiem sekoja klusums, līdz Džeimss ierunājās atkal:

—   Ko Džūna te meklēja? — Un vecā vīra acis aizdomu pilnas aplūkoja visus pēc kārtas. — Viņas tēvs tagad bagāts vīrs.

Sarunas pievērsās Džolionam un tam, kad viņš pēdējo reizi redzēts. Valdīja uzskats, ka tas ceļo pa ārzemēm un satiekas ar visdažādākajiem ļaudīm, kopš sieva mirusi. Džoliona akvareļi pašreiz bija lielā cieņā un pats — ievērojams vīrs. Frensija pat atļāvās pateikt:

— Es viņu labprāt kādreiz satiktu, viņš bija jauks cilvēks.

Krustmāte Džūlija savukārt atcerējās, kā Džolions vienu dienu aizsnaudās uz dīvāna, kur Džeimss pašlaik sēdēja. Viņš arvien bija ļoti patīkams. Un ko domā Soumss?

Zinādami, ka Džolions ir Irēnas pilnvarotais, visi izjuta šī jautājuma kutelīgumu un ieinteresēti raudzijās Soumsā. Viņa vaigos sakāpa viegls sārtums.

— Džolions kļūst sirms, — viņš teica.

Patiešām? Vai Soumss viņu redzējis? Soumss pamāja, un sārtums izzuda. Un pēkšņi Džeimss izmeta:

— Nuja, es nekā nezinu, nevaru neko teikt.

Šie vārdi tik precīzi izteica katra klātesošā sajūtu, ka aiz visa tā kaut kas slēpjas, ka neviens neko neatbildēja. Taču šajā brīdī atgriezās krustmāte Hestere.

— Timotijs, — viņa paziņoja, klusinot balsi, — Timotijs nopircis karti un… un viņš tajā iespraudis trīs karodziņus.

Timotijs jau!… Nopūta pāršalca visus klātesošos.

Ja Timotijs jau patiešām iespraudis trīs karodziņus, nu … tad tas rāda, ko spēj veikt nācija, ja to izaicina. Karš bija tikpat kā beidzies.

## XIII. DZOLIONS SEVI IZPRATIS

Džolions stāvēja pie loga Holijas kādreizējā guļamistabā, kas tagad bija pārvērsta par studiju ne tāpēc, ka tā atradās ziemeļu pusē, bet tāpēc, ka no tās pavērās plašs skats līdz pat Epsomas hipodroma galvenajai tribīnei. Džolions nostājās pie blakus loga, kas izgāja uz staļļu pagalmu un uzsvilpa Baltazaram, kurš mūždien gulēja zem zvanu torņa. Vecais dzīvnieks pacēla skatienu un paluncināja asti. «Nabaga večuks!» nodomāja Džolions, atgriezdamies pie pirmā loga.

Kopš viņa mēģinājuma veikt pilnvarotā pienākumus, Džolionu visu nedēļu māca nemiers, viņu tirdīja sirdsapziņa, kas arvien bija modra, un mulsināja līdzcietība, kas viegli modās, un dīvaina nojauta, ka viņa skaistuma izpratne atradusi skaidri izteiktu iemiesojumu. Rudens sāka pieveikt veco ozolu, tā lapas kļuva rudi brūnas. Vasarā saules un siltuma nebija trūcis. Gluži kā kokiem klājas cilvēkiem mūža ritumā. «Man jādzīvo ilgi,» Džolions domāja, «bez siltuma es nobeigšos. Ja nespēšu strādāt, došos uz Parīzi.» Bet atmiņas par Parīzi viņu neiepriecināja. Turklāt kā viņš var braukt? Viņam jāpaliek un jāpavēro, ko Soumss darīs. «Es esmu Irēnas pilnvarotais, nevaru viņu pamest neaizsargātu,» Džolions nodomāja. Viņam likās ārkārtīgi dīvaini, ka viņš vēl joprojām tik skaidri redz Irēnu viņas mazajā viesistabā, kurā bija iegriezies tikai divas reizes. Viņas skaistums šķita izstrāvojam kaut ko līdzīgu savdabīgai harmonijai. Arī visprecīzākā ģīmetne nespētu Irēnu pareizi attēlot. Viņas būtībā galvenais bija — ak jā! — kas īsteni?…

Pakavu dima Džolionu aicināja atpakaļ pie blakus loga. Sēdēdama garastainās Laumas mugurā, pagalmā iejāja Holija. Viņa pavērās augšup — un viņš pamāja ar roku. Meitene pēdējā laikā bija ļoti klusa. «Kļūst vecāka,» viņš nodomāja, «sāk sapņot par nākotni, kā dara visi… jaunieši!» Laiks skrēja vēja spārniem. Un, apzinādamies, ka ir nepiedodama muļķība šo ātri dilstošo vērtību izšķiest, Džolions tvēra pēc otas. Taču veltīgi, viņš nespēja koncentrēt skatienus, turklāt sāka krēslot. «Aizlaidīšu uz pilsētu,» viņš nolēma. Vestibilā sastapa kalponi.

— Viena dāma vēlas ar jums runāt, ser. Misis Herona. Dīvaina sagadīšanās! Ieiedams gleznu galerijā, kā telpu vēl joprojām sauca, viņš redzēja Irēnu stāvam pie loga.

Viņa nāca pretī, sacīdama:

—   Es ielauzos pa aizliegtu ceļu; gāju cauri birztalai un dārzam. Tā mēdzu arvien nākt, kad apciemoju tēvoci Džolionu.

—   Jums šeit aizliegtu ceļu nevar būt, — atbildēja Džolions. — Pagātne to nepieļauj. Tieši šobrīd domāja par jums.

Irēna pasmaidīja. Un likās, it kā smaidā kaut kas iedzirkstītos; tas bija ne tikai garīgs, nē — konkrētāks, izteiktāks, aicinošāks.

— Pagātne! — viņa klusi izmeta. — Kādreiz es tēvocim Džolionam teicu, ka mīlestība dzīvo mūžīgi. Tā tomēr nav. Tikai antipātija neizzūd.

Džolions viņā cieši skatījās. Vai Irēna beidzot aizmirsusi Boziniju?

—   Jā! — viņš teica. — Antipātija cilvēkā mīt dziļāk nekā mīla vai naids, jo to izraisa nervi, un tos mēs nepārveidosim.

—   Atnācu pateikt, ka Soumss mani apciemoja. Viņš pateica kaut ko tādu, kas mani nobiedēja. Viņš teica: tu vēl joprojām esi mana sieva.

—   Ko? — iesaucās Džolions.— Jūs nedrīkstat dzīvot viena. — Un viņš turpināja vērties Irēnā, apbēdināts par to, ka tur, kur bija skaistums, nekad nekas nenorit īsti gludi, un tāpēc droši vien daudzi cilvēki to novērtē kā kaut ko netikumīgu.

—   Ko vēl?

—   Viņš lūdza sarokoties.

—   Vai jūs to darījāt?

—   Jā. Kad viņš ienāca, tad, manuprāt, to nemaz nevēlējās, bet vēlāk acīm redzot pārdomāja.

—   Jūs nekādā ziņā nedrīkstat dzīvot viena.

—   Bet es nepazīstu nevienu sievieti, kuru varētu lūgt nākt dzīvot pie manis; un pēc pavēles mīļāko iegādāties es nevaru, brālēn Džolion.

—   Dievs pasarg! — izmeta Džolions. — Kāds sasodīts stāvoklis! Vai jūs nepaliksiet uz pusdienām? Nē? Tad atļaujiet man aizvest jūs atpakaļ uz pilsētu, gribēju šovakar turp aizbraukt.

—   Tiešām?

—   Tiešām. Būšu gatavs pāris mirkļos.

Dodamies uz staciju, viņi runāja par gleznām un muziku, par pretrunām angļu un franču raksturā un šo tautu dažādo attieksmi pret mākslu. Bet vairāk nekā vārdi, ar kuriem viņi apmainījās, Džolionu iepriecināja garo, taisno taku ietverošais rudenīgi krāšņais dzīvžogs, virs galvām lidojošo žubīšu vīterošana, jau sadedzināto zāļu smarža, Irēnas kakla izliekums, valdzinājums, kas slēpās tumšajās acīs, kas laiku pa laikam viņam pievērsās, un viss viņai piemītošais burvīgums. Nevilšus Džolions izslējās staltāk, soļoja vingrāk.

Vilcienā viņš Irēnu tikpat kā nopratināja, izjautādams, kā viņa pavada dienas.

Pati šuva sev apģērbus, iepirkās, apmeklēja slimnieces slimnīcā, spēlēja klavieres, tulkoja no franču valodas. Viņu, kā likās, kāds izdevējs apgādāja ar pastāvīgu darbu, kas viņas ienākumus mazliet papildināja. Vakaros viņa izgāja reti.

—   Es dzīvoju tik ilgi viena, ka tas man, redziet, it nemaz nerūp. Manuprāt, esmu vientuļniece jau no dabas.

—   Manuprāt, ne, — atbildēja Džolions. — Vai jums daudz paziņu?

—   Ļoti maz.

Vaterlo stacijā abi iekāpa kabrioletā, un Džolions aizveda Irēnu līdz namdurvīm. Atvadoties paspiezdams viņas roku, Džolions teica:

— Jums jāzina, ka varat, kad vien jums tīk, atbraukt uz Robinhilu; jums jāpaziņo man viss, kas notiek. Uz redzēšanos, Irēnai

— Uz redzēšanos! — viņa maigi atbildēja.

Džolions iekāpa atpakaļ ratos, brīnīdamies, kāpēc nebija uzaicinājis Irēnu kopā ar viņu pusdienot un pēc tam aizietu uz teātri. Cik vientuļa, bezcerīga un drūma bija viņas dzīve! — Uz «Hotch-Potch» klubu! — viņš uzsauca pa lodziņu. Kad rati iegriezās krastmalā, vīrietis cilindrā un mētelī pagāja garām, iedams ātri un turēdamies tik tuvu mājas sienai, ka šķita to skaram.

«Nudien,» nodomāja Džolions, «Soumss! Ko tas tagad meklē?» Un, apturējis ratus tūlīt aiz stūra, viņš izkāpa un pagāja dažus soļus atpakaļ, lai novērotu nama ieeju. Soumss bija nostājies iepretim durvīm un lūkojās uz Irēnas apgaismotajiem logiem. «Ja viņš ieiet.» prātoja Džolions, «ko tad lai daru es? Ko man tiesības darīt?» Ko šis cilvēks bija teicis, atbilda patiesībai. Irēna vēl joprojām ir viņa sieva un gluži neaizsargāta pret uzmācību. «Nu, ja viņš ieies,» Džolions nolēma, «es sekošu». Un viņš jau sāka iet nama virzienā. Soumss atkal tuvojās durvīm; nu jau tas atradās pašā ieejā. Bet tad pēkšņi apstājās, apsviedās un nāca atpakaļ, tuvodamies upei. «Ko nu?» Džolions sev jautāja. «Pēc soļiem divpadsmit Soumss mani pazīs.» Un Džolions metās bēgt. Brālēns gāja tādā pašā tempā. Bet ratus viņš sasniedza pirmais un iekāpa, iekams vēl Soumss pagriezās ap stūri. — Brauciet! — Džolions pateica pa lodziņu. Blakus iznira Soumsa stāvs.

—   Vedēj! — tas sauca. — Vai aizņemts? Hallo!

—   Hallo! — atsaucās Džolions. — Jūs?

Spēji uzliesmojušās aizdomas brālēna sejā, kas laternas gaismā šķita gluži balta, lika Džolionam izšķirties.

— Varu jūs paņemt līdz, — viņš teica, — ja dodieties uz Vestendu.

— Pateicos, — atbildēja Soumss un iekāpa.

— Es satiku Irēnu, — Džolions sacīja, kad rati jau ripoja.

—   Tā!

—   Kā nopratu, jūs bijāt vakar pie viņas.

— Jā, — atbildēja Soumss, — viņa ir mana sieva, kā jums zināms.

Balss noskaņa, vīpsnā pavērtās lūpas sacēla Džolionā pēkšņas dusmas, bet viņš tās apvaldīja.

—    Jums tas jāzina labāk, — viņš teica, — bet, ja vēlaties laulību šķirt, tad nav visai prātīgi Irēnu apciemot, vai ne? Nevar taču ar zaķi skriet un ar suņiem riet.

—    Ļoti laipni, ka jūs mani brīdināt, — teica Soumss, — bet es vēl neesmu galīgi izlēmis.

—      Viņa gan, — atbildēja Džolions un skatījās kaut kur tālumā. — Jūs zināt, pierādījumam nevar izmantot to, kas notika pirms divpadsmit gadiem.

—    To mēs vēl redzēsim.

—    Redziet, — teica Džolions, — viņa ir sasodīti nožēlojamā stāvoklī, un es esmu vienīgais cilvēks, kam kāda teikšana viņas dzīvē.

—    Izņemot mani, — atcirta Soumss, — es arī esmu sasodīti nožēlojamā stāvoklī. Viņa atrodas tādā, kādu pati sev sagādāja; es — tādā, kādu viņa man sagādāja. Nemaz neesmu tik pārliecināts, ka es Irēnu viņas pašas labā neaicinu atgriezties pie manis.

—    Ko! — iesaucās Džolions, un drebuļi viņam pārskrēja pār visu ķermeni.

—    Nezinu, ko jūs domājat ar šo «ko!», — Soumss dzedri atbildēja. — Jūsu teikšana viņas dzīvē aprobežojas ar procentu izmaksu, lūdzu to paturēt prātā. Nolemdams neapkaunot Irēnu ar laulības šķiršanu, saglabāju savas tiesības, un, kā jau teicu, es nebūt neesmu tik pārliecināts, ka nevēlēšos tās izmantot.

—    Ak, dievs! — iesaucās Džolions, īsi iesmiedamies.

—    Jā, — teica Soumss, un viņa balss skanēja stindzinoši salti. — Neesmu aizmirsis iesauku, ko jūsu tēvs man deva, — «privātīpašnieks»! Velti es šo vārdu nenesu,

«Tas ir fantastiski!» sevī murmināja Džolions. «Bet piespiest savu sievu, lai tā ar viņu dzīvo, šis cilvēks nespēj. Vismaz tie laiki pagājuši!» Un, iesānis vērodams Soumsu, viņš sev jautāja: «Vai tad tas ir reāls cilvēks?» Taču Soumss izskatījās ļoti reāls, sēdēdams te stūrains un tomēr gandrīz elegants, īsi apcirptajām ūsām bālajā sejā, stingā smaidā pavērtām lūpām, starp kurām vīdēja viens zobs. Iestājās ilgs klusums, un Džolions nosprieda: «Vēlēdamies viņai palīdzēt, visu esmu tikai pasliktinājis.» Pēkšņi Soumss ierunājās:

— Daudzējādā ziņā tas pat būtu labākais kas viņai varētu gadīties.

Šie vārdi Džolionu satrauca tik ļoti, ka viņš gandrīz vairs nespēja mierīgi nosēdēt ratos. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu ieslodzīts kopā ar simtiem un tūkstošiem savu tautiešu, iespundēts kopā ar šo attiecīgo, nācijas dabai piemītošo «kaut ko», kas viņam aizvien bija derdzies, ieslēgts kopā ar kaut ko, ko viņš pazina kā kaut ko ārkārtīgi dabisku un viņam tomēr tik neizprotamu — ar šo savu ļaužu nesagraujamo ticību līgumiem un nopamatotām tiesībām, ar viņu pašpārliecināto šķīstumu, šīs tiesības glabājot. Šeit, šajos ratos, tieši sev blakus, viņš redzēja privātīpašnieciskā instinkta iemiesojumu, citiem vārdiem sakot, tā par realitāti pārvērsto būtību — turklāt paša radinieka personā. Tas bija netaisni un nepanesami! «Taču te ir vēl kaut kas vairāk,» Džolions, sirdij iesāpoties, nodomāja. Mēdz teikt, «veca mīlestība nerūs». Irēnas tēls Soumsā kaut ko atkal atmodināja. Jā, skaistums! Velnišķīgs kārdinājums!

— Kā jau sacīju, — Soumss atkārtoja, — neesmu vēl galīgi izlēmis. Būšu jums pateicīgs, ja atstāsiet Irēnu mierā.

Džolions kodīja lūpas; viņš, kas aizvien ienīda strīdu, tagad tādu gandrīz vai apsveica.

—   Šādu solījumu dot es gan nevaru, — viņš strupi atbildēja.

—   Lieliski, — teica Soumss, — tad viss skaidrs. Te es izkāpšu. — Un, apturējis kabrioletu, aizgāja, neatvadījies ne ar vārdu, ne rokas spiedienu. Džolions brauca tālāk uz savu klubu.

Ielās pašreiz izsauca pirmos kara ziņojumus, bet viņš tiem nepievērsa uzmanību. Ko viņš varēja darīt, lai Irēnai palīdzētu? Kaut jel tēvs būtu dzīvs! Tas iespētu tik daudz! Bet kādēļ lai viņš pats nevarētu veikt to, ko iespētu tēvs? Vai viņš nebija pietiekami vecs? — pilni piecdesmit gadi, divreiz precējies, pieaugušas meitas, pieaudzis dēls. «Dīvaini!» Džolions nodomāja. «Ja viņa būtu neglīta, es negudrotu tik daudz. Skaistums ir nelabā kārdinājums cilvēkam, kas to izjūt!» Un satrauktu sirdi Džolions iegāja kluba lasītavā. Tieši šajā telpā viņš kādu vasaras pēcpusdienu bija runājis ar Boziniju. Vēl šobrīd viņš labi atcerējās apslēpto un atturīgo morālsprediķi, kuru viņš toreiz Džūnas labā jaunajam cilvēkam bija nolasījis, un Forsaitu pazīmes, kuras uzdrošinājies minēt; atcerējās arī to, kā vaicājis sev, kāda gan bija sieviete, no kuras viņš brīdināja. Un tagad! Nu viņam pašam gandrīz vai vajadzēja brīdinājuma. «Tas ir sasodīti dīvaini!» viņš nosprieda. «Nudien, sasodīti dīvaini!»

## XIV. SOUMSS ATKLĀJ, KO GRIB

Daudz vieglāk pateikt: «Tad viss skaidrs,» — nekā šajos vārdos ietvert kādu noteiktu domu. Un, tos izmetot, Soumss tikai ļāva vaļu savam greizsirdības uzplūdumam. Viņš izkāpa no ratiem, nikni dusmodamies — uz sevi, tāpēc, ka nebija saticis Irēnu, uz Džolionu tāpēc, ka tas to bija saticis, un vēl tāpēc, ka pats nespēja īsteni pateikt, ko grib.

Viņš bija izkāpis no ratiem tāpēc, ka nevarēja vairs nosēdēt brālēnam blakus, un tagad, dodoties steidzīgā gaitā austrumu virzienā, prātoja: «Šim Džolionam nevar ticēt ne vārda. Izstumtais paliek izstumtais! Šim tipam arvien piemita iedzimta patika uz … uz … izlaidību.» (Soumss vairījās vārda «grēku», tas Forsaita mutē skanētu pārāk melodramatiski.)

Sajūta, ka nezin noteikti, ko vēlas, Soumsam bija kaut kas gluži jauns. Viņš jutās kā bērns, kas nespēj izšķirties starp jaunu apsolītu rotaļlietu un vecu, kura viņam bija atņemta; viņš pats par sevi brīnījās. Vēl pagājušajā svētdienā vēlēšanās šķita vienkārša — viņš gribēja brīvību un Aneti. «Aiziešu turp paēst pusdienas,» Soumss nolēma. Meiteni sastopot, nodomi varbūt kļūs atkal noteikti, satraukums rimsies un prāts apskaidrosies.

Restorāns bija diezgan labi apmeklēts — redzēja krietni daudz ārzemnieku un tādu ļaužu, kuri Soumsam, pēc ārienes spriežot, likās literāti vai aktieri. Cauri trauku un glāžu šķindoņai viņš uztvēra aprautus teikumus. Skaidri saklausīja, ka viesi juta līdzi būriem un britu valdību pēla. «Nekāda vērtīgā šī klientūra nav!» Soumss nodomāja. Nepaziņojis savu klātbūtni, viņš vienaldzīgi iebaudīja pusdienas un labu kafiju. Pēc tam kad bija paēdis, vērīgi raudzījās, lai netiktu pamanīts, dodamies uz madame Lamotas svētnīcu. Kā viņš sagaidīja, abas sievietes pašreiz ēda vakariņas — kas šķita daudz gardākas nekā pusdienas, kuras viņš bija ieturējis, tā, ka izjuta gandrīz nožēlu — un apsveica viņu tik acīm redzami pārsteigtas, ka viņš pēkšņu aizdomu uzplūdā nodomāja: «Esmu pārliecināts, viņas visu laiku zināja, ka es esmu te.» Soumss uzmeta Anetei pētījošu un aizdomu pilnu skatienu. Tik jauka meitene un šķietami tik atklāta; vai iespējams, ka tā cenšas viņu nomakšķerēt? Tad viņš pagriezās pret madame Lamotu un teica:

— Es šeit paēdu pusdienas.

—   Tiešām? — Būtu viņa to zinājusi! Varējusi tad taču ieteikt vienu otru ēdienu, cik žēl! Šie vārdi apstiprināja Soumsa aizdomas. «Vēl padomāšu, ko darīt,» viņš sarūgtināts nodomāja.

—   Varbūt vēl kādu tasīti speciālmarkas kafijas, monsieur, vai glāzīti Grand Marnier liķiera: — Un madame Lamota piecēlās pasūtīt šos gardumus.

Palicis viens ar Aneti, Soumss ar rezervētu smīniņu uz lūpām jautāja:

— Nu, Anet?

Meitene nosarka. Pietvīkums, kas pagājušajā svētdienā Soumsu būtu satraucis, tagad viņā modināja sajūtu, stipri līdzīgu tai, kāda pārņem cilvēku, kad šunelis, kas viņam pieder, luncina asti un skatās acīs. Soumsu pārņēma dīvaina varas apziņa, it kā viņš varētu meitenei teikt: «Nāc, noskūpsti mani,» — un viņa nāktu. Un tomēr… cik savādi…. bet šķita, it kā šajā telpā atrastos vēl cita seja un cits stāvs; un kam bija veltītas jūtas, kas satrauca… šai te … vai tai otrai? Soumss pamāja ar galvu uz restorāna pusi un izmeta:

— Jums viens otrs visai dīvains viesis. Vai jums patīk šī dzīve?

Anete vienu mirkli pacēla skatienu, tad acis nolaida un rotaļājās ar dakšiņu.

— Nē, — viņa atbildēja, — nepatīk.

«Viņa būs mana,» nodomāja Soumss, «tiklīdz es viņu gribēšu. Bet vai tad es viņu gribu?» Anete bija piemīlīga, daiļa, pat ļoti daiļa, jaunavīgi svaiga, viņai bija laba gaume. Soumsa acis klīda pa mazo telpu; taču domās skatieni aizklīda citā virzienā — redzēja puskrēslu, sudrabainas sienas, atlaskoka klavieres, pret tām atslējušos sievieti, kas šķita atvairām viņa pieskārienu, — sievieti baltiem pleciem, kurus viņš pazina, un tumšām acīm, kuras iepazīt bija ilgojies, un matiem, kas vizēja kā tumšs, blāvs dzintars. Un kā māksliniekā, kurš tiecas pēc nesasniedzamā un ir mūžam izslāpis, tā Soumsā šajā brīdī modās vecās kaislības alkas, ko viņš nekad nebija apmierinājis.

— Nu, — viņš rāmi teica, — jūs esat jauniņa, jūs vēl gaida visa dzīve.

Anete kratīja galvu.

—   Es dažbrīd domāju, ka mani negaida nekas cits kā tikai sūrs darbs. Es darbu tā nemīlu kā māte.

—   Jūsu māte ir īsts brīnums, — Soumss teica tikko jaušami ironiski, — viņas saimniecībā nekad nekas neies greizi.

Anete nopūtās:

— Laikam gan brīnišķi būt bagātam!

— Ak, jūs kādreiz būsiet bagāta, — Soumss atbildēja joprojām ar tādu pašu tikko manāmu ironiju, — nebīstieties!

Anete paraustīja plecus.

— Monsieur ir ļoti laipns. — Un, uzmetusi lūpas, iebāza mutē šokolādes gabaliņu.

«Jā, mīlulīt,» Soumss nodomāja, «lūpiņas ļoti jaukas.»

Ienākdama ar kafiju un liķieri, madame Lamota šo dialogu pārtrauca. Soumss ilgi nekavējās.

Atrazdamies atkal Soho ielās, kas Soumsā arvien izraisīja nelikumīgi iegūtas bagātības sajūtu, viņš iegrima domās. Ja viņam būtu Irēnas dāvāts dēls, viņš tagad nedzītos pakaļ sievietēm! Šāda doma pēkšņi bija uzpeldējusi Soumsa apziņā no visapslēptākajām dvēseles dzīlēm. Dēls, kuram varētu veltīt savas nākotnes cerības, kurš mūža vakaram dotu jēgu, dēls, kurā atstātu kaut ko no sevis, kurš būtu it kā paša «es» turpinājums. «Ja man būtu dēls,» Soumss rūgti domāja, «likumīgs dēls, tad es vēl varētu samierināties ar tādu dzīvi kā līdz šim. Viena sieviete galu galā ir gluži tāda pati kā otra.» Taču, tālāk iedams, viņš purināja galvu. Nē! Viena sieviete nav vis tāda pati kā otra. Daudzkārt Soumss tā bija centies domāt senajās neizdevušās laulības dienās un arvien bija alojies. Viņš alojās arī tagad. Viņš centās domāt, ka Anete ir tāda pati kā šī otrā. Taču tāda viņa vis nebija, meitenei trūka vecās mīlestības valdzinājuma. «Turklāt Irēna ir mana sieva,» viņš nodomāja, «mana likumīgā sieva. Neesmu darījis nekā tāda, lai viņai sariebtu. Kāpēc lai viņa neatgrieztos pie manis? Tā būtu vienīgi pareizā, likumīgā rīcība. Nebūtu ne skandāla, ne uztraukuma. Ja tas viņai nepatīkami… bet kāpēc lai tas tā būtu? Es taču neesmu nekāds spitālīgais, un viņa … viņa vairs nav iemīlējusies!» Kāpēc gan pakļauties laulības šķiršanas tiesas viltībai, apkaunojošiem pazemojumiem un prāvas zaudēšanas draudiem, ja Irēna, tukšam namam līdzīga, to vien gaida, lai viņš to ņemtu atpakaļ pie sevis kā savu īpašumu, kas viņam likuma vārdā piederēja? Tik noslēgta rakstura cilvēkam kā Soumss doma atkal atgūt savu personisko īpašumu, pasaules acīs nezaudējot nekā no savas cieņas, bija ārkārtīgi vilinoša. «Nē,» viņš prātoja, «priecājos, ka atnācu apciemot meiteni. Tagad es zinu, ko gribu vairāk par visu. Ja tikai Irēna būs ar mieru atgriezties, es izturēšos tik smalkjūtīgi, cik vien viņa vēlēsies; viņa varētu arī dzīvot savu personisko dzīvi; bet varbūt… varbūt viņa būs mana pavisam.»

Rīklē žņaudza kamols. Un, iedams gar Grīnparka treliņu žogu uz tēva mājām, Soumss ietiepīgi centās mīt virsū savai ēnai, kas gaišajā mēness naktī skrēja viņam pa priekšu.

## O T R Ā D A Ļ A

## I. TREŠĀ PAAUDZE

Kādā novembra dienā Džolijs Forsaits lēnām soļoja Oksfordā pa Haistrītu lejup; Vals Dārtijs lēnām soļoja augšup. Džolijs, tikko pārģērbies pēc airēšanas, atradās ceļā uz «Fryingpan» klubu, kurā nesen bija uzņemts. Vals, tikko pārģērbies pēc izjādes, atradās ceļā uz ellīti — pie bukmeikera Kornmārketā.

Hallo! — uzsauca Džolijs.

—          Hallo! — atņēma Vals.

Brālēni bija sastapušies tikai divas reizes: kad otrā kursa students Džolijs uzaicināja pirmkursnieku uz brokastīm un vakar vakarā, kad viņi tikās visai neparastos apstākļos.

Svešinieks, redzēdams jaunekļus kopā, pamanītu abu Forsaitu trešās paaudzes otrā auguma brālēnu starpā zināmu nenotveramu līdzību; vienādu sejas veidojumu, lai gan Džolija acu pelēkums bija tumšāks, mati gaišāki un viļņaināki.

—   Viesmīl, lūdzu, tēju un sviesta cepumus! — pasūtīja Džolijs.

—   Varbūt pamēģināsim manas cigaretes? — Vals ieteicās. — Redzēju tevi vakarnakt. Kā veicās?

—   Nespēlēju.

—   Es laimēju piecpadsmit mārciņu.

Kaut arī sajuzdams lielu kārdinājumu atkārtot asprātīgo teicienu par spēlmaņiem, ko reiz bija dzirdējis savu tēvu izmetam, — «kad tevi cērp, tu brēc, kad tu citus cērp, tev žēl», — Džolijs aprobežojās ar:

—   Tā, manuprāt, ir riebīga spēle. Mēs ar šo zelli mācījāmies vienā skolā. Viņš ir šausmīgs muļķis.

—   Ak, nezinu, — atbildēja Vals, it kā aizstāvēdams noniecinātu dievību, — viņš ir lāga puisis.

—   Klusu ciešot jaunekļi apmainījās dūmu mākonīšiem.

—   Tu iepazinies ar manējiem, vai ne? — vaicāja Džolijs. — Rīt viņi brauc šurp.

Vals mazliet pietvīka.

—   Tiešām! Varu tev dot reti labu padomu attiecībā uz Mančesteras novembra skriešanām.

—   Pateicos, es interesējos tikai par klasiskā stila sacīkstēm*.

— Tajās tu nekā nevari laimēt, — Vals iebilda.

— Man riebjas hipodroms, — Džolijs teica, — tur tāda burzma un smirdoņa. Man patīk aploks.

— Man patīk apstiprināt spriedumu ar kaut ko reālu. Džolijs pasmaidīja; smaids bija tāds kā viņa tēvam.

— Man tāda vispār nav. Kad es saderu, arvien zaudēju.

— Pieredze, protams, maksā naudu.

— Jā, bet mērķis tai viens — citus piešmaukt.

— Protams, citādi piešmauc tevi — tur jau, lūk, slēpjas bauda.

Džolija skatienā pavīdēja nicinājums. — Ko tu dari brīvā laikā? Airē?

—           Nē, jāju un klaiņoju apkārt. Nākam semestri spēlēšu polo, ja piedabūšu vectēti virināt maku.

—           Laikam veco tēvoci Džeimsu, vai ne? Kāds viņš ir? — Vecs kā pasaule, — atbildēja Vals, — un mūžīgās

bailēs, ka tikai viņu neizputina.

— Mans vectētiņš un viņš, liekas, bija brāļi.

— Neticu, ka kāds no vecās paaudzes bijis sporta mīļotājs, — teica Vals, — viņi droši vien naudu pielūdza.

— Manējais ne! — Džolijs sirsnīgi iebilda. Vals notrauca cigaretei pelnus.

— Nauda ir tikai izdošanai, — viņš apgalvoja, — gribētos, lai man tās būtu tā pavairāk!

Džolijs pavērās viņā no apakšas uz augšu ar vērtējošu skatienu, ko bija mantojis no vecā Džoliona: par naudu neklājas runāt. Un atkal valdīja klusums, kamēr viņi dzēra tēju un ēda sviesta cepumus.

— Kur tavējie apmetīsies? — Vals tēlotā vienaldzībā jautāja.

— «Varavīksnē». Ko tu domā par karu?

—         Pagaidām tas ir riebīgs. Būros nav ne mazākā sportiskā vēriena. Kāpēc viņi neuzbrūk atklāti?

—         Kāpēc lai to darītu? Jau tāpat viss liecina viņiem par sliktu, izņemot viņu māku karot. Es būrus drīzāk apbrīnoju.

—         Jāt un šaut viņi prot, — piekrita Vals, — bet viņi ir gatavie draņķi. Vai tu pazīsti Krūmu?

No Mertona koledžas*? Tikai pēc skata. Viņš laikam arī ietilpst vieglajā kompānijā, vai ne? Tukšs frants un uzdzīvotājs.

Viņš ir mans draugs, — Vals kā skaldīt noskaldīja.

— Ak! Atvaino!

Un šādi apliecinājuši savu dižmanību, abi sēdēja, mulsi raudzīdamies viens otram garām! Jo Džolijs neapzināti ietekmējās no studentu kopas, kuras devīze bija:

«Mēs neļausim jums mūs garlaikot. Dzīve ir pārlieku īsa, un tāpēc mēs runāsim ātrāk un noteiktāk, darbosimies rosīgāk, zināsim vairāk un pie viena jautājuma kavēsimies daudzkārt mazāk, nekā jūs vispār spējat iedomāties. Mēs esam «pārākie» — sīksti un izturīgi.» Un Vals neapzināti ietekmējās no kopas, kuras devīze bija:

«Mēs jums neļausim mūsos modināt par kaut ko interesi vai sajūsmu. Mēs esam izbaudījuši visu un, ja arī neesam, tad izliekamies, ka būtu. Mūs dzīve nogurdinājusi tik ļoti, ka neviena tās stunda mums neliekas par īsu. Mēs aukstasinīgi paspēlēsim pēdējo kreklu. Esam lidojuši strauji un pacēlušies visam pāri. Viss ir tikai dūmu mutuļa vērts. Bismilā ![12]»

Angļu dabā dziļi iesakņojušais sacensību gars prasīja, lai abiem jaunajiem Forsaitiem būtu ideāli, bet gadsimta beigās ideāli ir dīvaini. Aristokrātijas vairākums jau bija pieslējies «lēkājošā pestītāja» principiem*, kaut gan šur tur dažs labs — tāds kā Krums, kas bija dižciltīgais, — apātiskā nemitībā aizstāvēja spēlmaņa nirvānu — šo visu veco astoņdesmito gadu dendiju un švītu summum bonumm [13]. un ap krumu vēl joprojām pulcējās ilūzijas zaudējušo zilo asiņu pārstāvji ar savu plutokrātu svītu.

Taču starp brālēniem valdīja vēl cita, mazāk acīm redzama antipātija, ko izraisīja nenosakāma ģimenes līdzība, kura varbūt aizvainoja abus, vai arī pusneapzināts sens naids, kas pastāvēja vēl joprojām starp abām ģimenes līnijām un kas gados vecāku radu dīvainu izteicienu un pusmājienu dēļ bija radies arī viņos. Džolijs, šķindinādams ar tējkaroti, klusībā šausminājās: «Ak šī kravates adata un veste! — un ieradums stiept vārdus un derību azarts, — ak dievs!»

Bet Vals, cepumiņu apēzdams, domāja: «Tas nu gan ir īsts maitas gabals!»

— Tu savējos droši vien sagaidīsi? — viņš jautāja pieceļoties. — Vai tu nepateiktu, ka es viņiem labprāt izrādītu Breiznozaš koledžu, ne jau tāpēc, ka tur būtu kaut kas sevišķs, bet ja viņi to vēlētos.

— Pateicos, pajautāšu.

— Viņi taču ēdīs lenču? Man ir gluži izveicīgs apkalpotājs.

Džolijs šaubījās, vai atliks laika.

— Tu tomēr pajautāsi?

— Tu esi ļoti laipns, — Džolijs atbildēja, cieši apņēmies, ka tēvs un māsa to nevēlēsies, bet, instinktīvi ievērodams pieklājību, piebilda: — Atnāc tu labāk pie mums rīt uz pusdienām.

—         Labprāt. Cikos?

—         Pusastoņos.

—         Frakā?

— Nē. — Un jaunekļi šķīrās, juzdami viens pret otru slepenu naidu.

Holija un tēvs atbrauca ar pusdienas vilcienu. Šis bija Holijas pirmais apciemojums torņu un sapņu pilsētā, un viņa pavisam klusu un gandrīz bijīgi noraudzījās brālī, kas likās kā šīs pasakainās vietas sastāvdaļa. Pēc lenča Holija staigāja šurpu turpu, jautrā ziņkārībā aplūkodama brāļa saimniecību. Džolija dzīvojamās istabas sienas klāja paneli, un mākslu šeit pārstāvēja sērija Bartolocija* gravīru, kas kādreiz bija piederējušas vecajam Džolionam, un koledža laika fotogrāfijas, kas attēloja mundrus mazliet varonīga izskata jaunekļus, kuri lika viņai atcerēties Valu. Arī Džolions vērīgi pētīja dēla rakstura un gaumes izpausmi.

Džolijs ļoti vēlējās, lai tēvs un māsa redzētu viņu airējam, tāpēc visi drīz devās uz upi. Iedama starp brāli un tēvu, Holija jutās pacilāta, kad garāmgājēji pagrieza galvu un acis pievērsās viņai. Lai varētu Džoliju labāk redzēt, Holija un Džolions atstāja viņu pie peldošās piestātnes un paši pārcēlās uz otro krastu. Slaidi noaudzis — jo no visiem Forsaitiem tukli bija tikai Svizins un Džordžs — Džolijs airēja astotniekā kā «otrais». Viņš izskatījās ļoti nopietns un enerģisks. Lepnā priekā Džolionam likās, ka dēls ir glītākais zēns visā komandā. Holiju, kā jau māsu, valdzināja dažs labs cits, taču meitene to ne par ko uz pasaules nebūtu teikusi. Upe šinī pēcpusdienā mirdzēja, pļavas laistījās košā zaļumā, koki — vēl joprojām lapotņu krāšņumā. Senlaicīgā pilsēta slīga dziļā mierā, Džolions nosolījās dienu veltīt skicēšanai, ja laiks pieturēsies labs. Astotnieks slīdēja šurp otrreiz. Kad Džolijs spējiem airu vilcieniem pabrauca citām laivām garām atpakaļvirzienā, viņa seja šķita stipri noslēgta, it kā zēns nevēlētos rādīt, ka ir gluži bez elpas. Holija un tēvs pārcēlās atpakaļ pār upi un viņu sagaidīja.

— Ak! — iesaucās Džolijs, kad visi jau atradās Kraistčerčas pļavās. — Man bija jāaicina šis Vals uz pusdienām. Viņš gribēja uzaicināt jūs pie sevis ieturēt lenču un izrādīt jums Breiznozaš koledžu; tāpēc man tā likās labāk; tad jums nav jāiet. Man viņš ne sevišķi patīk.

Holijas pabālajā sejā ielija sārtums.

— Kāpēc?

— Ak, nezinu. Viņš man liekas diezgan plātīgs un slikti audzināts. Kāda ir viņa ģimene, tēt? Viņš ir tikai attāls radinieks, vai ne?

Džolions meklēja glābiņu smaidā.

— Pajautā Holijai, viņa iepazinās ar tā tēvoci.

—  Man patika Vals, — atbildēja Holija un lūkojās zemē; — tēvocis izskatījās… pavisam citāds. — No skropstu apakšas māsa pazagšus uzmeta skatienu Džolijam.

—          Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši mūsu ģimenes vēsturi, mīļie? — Džolions, pakļaudamies dīvainam impulsam, jautāja. — Tā ir tikpat kā pasaka. Pirmais Džolions Forsaits — vismaz pirmais, par kuru mēs kaut ko zinām, un tas līdz ar to būtu jūsu vec-vec-vectēvs — dzīvoja Dorsetširā, jūras piekrastē, būdams pēc profesijas «agronomietis», kā jūsu vectante izsakās, un zemkopja dēls, patiesībā zemnieks; «gluži neievērojami ļautiņi» — kā jūsu vectēvs mēdza teikt. — Džolions paskatījās Džolijā, lai redzētu, kā dēla lepnums to panes, un pa acugalam ievēroja Holijas prieku par brāļa garo seju.

—         Mēs šo senci varam iztēloties smagnēju un druknu — tipisku Anglijas pirmsindustriālās ēras pārstāvi. Otrs Džolions Forsaits — tavs vecvectēvs, Džolij, kas vairāk pazīstams kā «Dižais Dosets» Forsaits, — kā kronika stāsta, cēla ēkas, radīja desmit bērnus un izceļoja uz Londonu. Vispār zināms, ka viņš cienīja madeiru. Šis vīrs jāiedomājas kā Napoleona karu un vispārējo nemieru laiku Anglijas pārstāvis. Vecākais no viņa sešiem dēliem bija trešais Džolions, jūsu vectēvs, mīļie, tējas tirgotājs un dažādu sabiedrību priekšsēdētājs, viens no saprātīgākiem angļiem, kas jebkad dzīvojis, — un man vismīļākais. — Džoliona balsī bija izzudusi ironija, un dēls un meita raudzījās viņā bijīgi. — Taisnīgs un neatlaidīgs, maigu un jauneklīgu sirdi. Jūs viņu atceraties, un es viņu atceros. Pievērsīsimies citiem! Jūsu vectēvocim Džeimsam, Vala vectēvam, ir dēls, vārdā Soumss, — ar kuru saistās stāsts par zaudēto nekad nepiederējušo mīlu, taču to es jums laikam neminēšu. Džeimss un «Dižā Doseta» pārējie astoņi bērni, no kuriem pieci dzīvi vēl šobrīd, būtu uzskatāmi par cilvēkiem, kuri pārstāv Viktorijas laikmeta Angliju ar tās individuālismu un tirdzniecības principu par pieciem procentiem peļņas, kamēr pašu nauda atkal rokā, — ja saprotat, ko tas nozīmē. Katrā ziņā viņi savā garajā mūžā visi kopā pārvērtuši trīsdesmit tūkstoši mārciņu par apaļu miljonu. Tie nekādos trakumos neielaidās, izņemot jūsu vectēvoci Svizinu, ko, liekas, reiz piekrāpa kāds aferists un kas bija iesaukts par «Četrjūga Forsaitu», tāpēc, ka brauca ar vairākiem zirgiem. Aiziet viņu laiks un viņu tips, nebūt ne par svētību valstij. Viņi bija vienkārši ļaudis, bet arī saprātīgi. Es esmu ceturtais Džolions Forsaits — nenozīmīgs šī vārda īpašnieks ..,

—         Nē, tēt, — iebilda Džolijs, un Holija spieda viņa roku.

—         Tomēr, — atkārtoja Džolions, — nenozīmīgs eksemplārs, kas, baidos, reprezentē vienīgi gadsimta beigas, nepelnītus ienākumus, diletantismu un individuāla brīvību, — tas ir kaut kas cits nekā individuālisms, Džolij. Tu esi piektais Džolions Forsaits, manu zēn, un tu atklāj jauno gadsimtu.

Tā sarunādamies, viņi iegriezās koledžas vārtos, un Holija izsaucās:

— Cik burvīgi, tēt!

Neviens īsti nesaprata, ko viņa domā. Džolijs likās sadrūmis.

«Varavīksnē», kas, kā jau Oksfordas viesnīca, bija ievērojama ar to, ka tur trūka moderno ērtību, bija maza, ozola paneļiem rotāta privāta rakstura viesistaba, kurā Holija, baltās drēbēs tērpusies, sēdēja bikla un vientuļa, kad ieradās vienīgais viesis.

Viegli, kā pieskardamies taurenim, Vals satvēra meitenes roku. Vai viņa nepiespraustu šo «nieka» ziediņu? Viņas matos tas izskatītos tik braši. Viņš izņēma gardēniju no žaketes pogcauruma.

— Ak! Nē, pateicos — nevaru!

Viņa ziedu tomēr paņēma un piestiprināja pie kleitas izgriezuma, pēkšņi atcerējusies vārdu «plātīgs». Vala žakete varētu izraisīt īgnumu; un meitene ļoti vēlējās, kaut Vals Džolijam patiktu. Vai viņa apjauta, ka Vals parādīja sevi no vislabākās un mierīgākās puses viņas klātbūtnē, un vai šajā apstāklī neslēpās varbūt puse viņa valdzinājuma.

—         Es neko neesmu stāstījusi par mūsu izjādi, Val.

—         Nevajag ar! Lai paliek starp mums.

Ka Vals īsti nezināja, kur likt rokas un kājas, Holijā modināja ļoti patīkamu varas apziņu un arī maigākas jūtas — vēlēšanos viņu aplaimot.

— Pastāsti man kaut ko par Oksfordu. Te droši vien jauki.

Vals piekrita, ka esot šausmīgi patīkami darīt, ko vien grib; lekcijas — tīrais sīkums, un šeit atrodoties pāris lāga puišu.

— Tikai, — viņš piebilda, — es gan, protams, vēlētos būt pilsētā, tad varētu ar tevi satikties.

Holija kautri pakustināja vienu roku uz ceļgala un nodūra acis.

— Tu taču neesi aizmirsusi, — viņš, pēkšņi sadūšojies, sacīja, — mūsu nodomu kopā klaiņot?

Holija pasmaidīja.

—         Ak! Tā bija tikai iedoma. Kad cilvēks pieaudzis, tad, zini, to nemaz nevar.

—         Nieki! Brālēns un māsīca var, — atteica Vals. — Nākamajā garajā brīvlaikā — tas sākas jūnijā, zini, un ilgst veselu mūžību — šo izdevību izmantosim.

Kaut arī doma par sazvērestību pāršalca Holiju kā trīsas, viņa tomēr purināja galvu.

— No tā nekas neiznāks, — viņa murmināja.

Neiznāks! — Vals dedzīgi izgrūda. — Kas to liegs? Taču ne tavs tēvs vai brālis?

Šai brīdī istabā ienāca Džolions un Džolijs, un romantika iebēga Vala lakādas apavos un Holijas baltajās zīda kurpītēs, kur tā visu vakaru drebēja un kvēloja, neuzdrīkstēdamās atklāti parādīties.

Būdams jūtīgs pret apkārtējo noskaņojumu, Džolions drīz samanīja abu jaunekļu starpā valdošo naidu un bija pārsteigts par Holiju; tāpēc viņa tonis gluži neapzināti kļuva ironisks, kas nepatīkami nomāca jauniešu nepiespiestību. Vēstule, ko Džolionam atnesa pēc pusdienām, lika viņam ieslīgt klusumā, ko gandrīz nekas nepārtrauca, līdz Džolijs un Vals piecēlās, lai atvadītos. Tad viņš, cigāru kūpinādams, izgāja kopā ar jaunekļiem, aizstaigādams ar dēlu līdz Kraistčerčas koledžas vārtiem. Atceļā viņš izņēma vēstuli un pārlasīja to vēlreiz ielas laternas gaismā.

Mīļais Džolion! Soumss ieradās atkal šovakar — manā trīsdesmit septītajā dzimšanas dienā. Jums taisnība, nedrīkstu šeit palikt. Rīt pārvākšos uz «Pjemontas» viesnīcu, bet man negribas aizbraukt uz ārzemēm Jūs nesatikušai. Jūtos vientuļa un nomākta.

Ar sirsnīgu sveicienu

Irēna.

Viņš salocīja vēstuli, iebāza kabatā un devās tālāk, pārsteigts par spēcīgajām jūtām, kas viņā bangoja. Ko Soumss teicis vai darījis?

Džolions iegriezās Haistrītā, gāja tālāk pa Turlas ielu un iekļuva veselā torņu un baznīcu labirintā, kur baltā mēnessgaismā koledžu garie mūri un fasādes izcēlās spilgti gaiši vai slīga ēnā. Šeit, pašā Anglijas dižuma centrā grūti bija aptvert, ka vispār iespējams uzmākties vientuļai sievietei vai to vajāt, bet ko gan citu viņas vēstule varētu nozīmēt? Soumss droši vien mēģinājis pierunāt Irēnu nākt atkal atpakaļ pie viņa, jo sabiedriskā doma un likums bija viņa pusē! «Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit devītais gads,» Džolions nodomāja, «bet, tiklīdz jautājums skar privātīpašumu, mēs joprojām esam barbari! Rīt no rīta došos turp. Katrā ziņa vislabākais būtu, ja Irēna aizbrauktu uz ārzemēm.» Tomēr šī doma viņam nepatika. Kāpēc lai Soumss Irēnu padzītu no Anglijas? Bet viņš varēja arī viņai sekot, un svešumā viņa būtu vēl bezpalīdzīgāka pret sava vīra uzmanības apliecinājumiem! «Man jārīkojas uzmanīgi,» Džolions nosprieda, «šis cilvēks var kļūt ļoti bīstams. Man nepatika viņa izturēšanās tovakar ratos.» Tad Džoliona domas pievērsās meitai Džūnai. Vai viņa nevarētu palīdzēt? Kādreiz Irēna bija viņas labākā draudzene, un tagad tā bija «nelaimes putns», kam palīdzēt bija tieši Džūnas dabā! Viņš nolēma telegrafēt meitai, lai tā viņu sagaida Pedingtonas stacijā. Ceļā uz «Varavīksni» viņš mēģināja tikt skaidrībā par savām jūtām. Vai viņu tā satrauktu katra sieviete līdzīgos apstākļos? Nē! Nesatrauktu. Šī secinājuma vaļsirdība Džolionu samulsināja, un, redzēdams, ka Holija devusies pie miera, arī viņš devās savā istabā. Bet viņam nenāca miegs, un viņš, mētelī ietinies, ilgi sēdēja pie loga, vērdamies mēnesnīcas apspīdētajos jumtos.

Arī Holija blakus istabā vēl bija nomodā, domādama par Vala garajām augšskropstām un apakšskropstām, it sevišķi par apakšējām, un gudrodama, ko viņa varētu darīt, lai Džolijs to sāktu ieredzēt. Mazajā guļamistabā juta stipru, patīkamu gardēniju smaržu.

Un, izliecies pa Breiznozaš koledžas pirmā stāva logu, Vals skatījās kādā mēness apspīdētā četrstūrī, to nemaz neredzēdams, viņš domāja par Holiju, slaidu, baltā tērpā, kā viņa sēdējusi pie kamīna, kad viņš ienāca.

Bet Džolijs savā šaurajā guļamistabā gulēja, palicis roku zem vaiga, un sapņoja, ka viņi abi ar Valu sēž vienā laivā, sacenzdamies airēšanā, bet tēvs, krastā stāvēdams, sauc: «Otrais! Saturies! Sasodīts ar ārā!»

## II. SOUMSS MĒĢINA VĒLREIZ

No visām lepnajām firmām, kuru skatlogi greznoja Londonas Vestendu, Soumss Geiva un Kortegala uzņēmumu uzskatīja par «vislepnāko» — šis vārds pašlaik kļuva moderns. Soumsam nekad nebija piemitusi tēvoča Svizina vājība uz dārgakmeņiem, un, kopš Irēna 1889. gadā, pametusi viņa mājas, bija atteikusies no visām rotaslietām, kuras viņš tai dāvinājis, viņam šis kapitāla ieguldīšanas veids apriebās. Bet, dārgakmeni redzot, viņš vēl joprojām prata noteikt tā vērtību, un nedēļu pirms Irēnas dzimšanas dienas izmantoja gadījumu, lai ceļā uz Poultriju un atpakaļ pakavētos kādu brītiņu lielāko juvelieru veikalu priekšā, kuros pircējs par savu naudu varēja dabūt, ja ne pilnu pretvērtību, tad vismaz speciālmarkas preci.

Nerimtīgās pārdomas pēc brauciena kopā ar Džolionu bija pārliecinājušas Soumsu arvien vairāk un vairāk, ka viņa dzīvē iestājies visnozīmīgākais brīdis, vislielākā nepieciešamība spert soļus, turklāt tā, lai tie nebūtu aplami. Līdztekus dzedrajam, pamatotajam apsvērumam, ka viņam tagad vai nekad jānostājas uz stingriem pamatiem un jānodibina ģimene, viņu mulsināja slepenās jūtas, ko viņā bija atmodinājušas kādreiz kvēli iekārotās sievas tēls, un pārliecība, ka atteikšanās no sievas, kas viņam piederēja, būtu īsta apgrēcība pret veselo saprātu un Forsaitu cienījamiem noslēgtības principiem.

Vinifredas lietā «karalienes advokāts»* Drīmers — Soumsam daudz labāk gan būtu paticis Voterbaks, bet tas bija iecelts par tiesnesi (turklāt tādā nepiemērotā brīdī, ka izraisīja parastās aizdomas par politiskas dabas intrigu) — ieteica vispirms pieprasīt tiesā laulāto attiecību atjaunošanu, tieši to, kura nepieciešamību Soumss ne brīdi nebija apšaubījis. Kad šajā jautājumā būs dabūts attiecīgais tiesas lēmums, vajadzēs nogaidīt, vai prasība tiek izpildīta. Ja ne, to juridiski kvalificētu kā ģimenes pamešanu, tad viņiem vajadzētu pierādīt ļaunprātīgu izturēšanos un pieprasīt laulības šķiršanu. To visu Soumss zināja ļoti labi. Viņš pats bija viens no labākajiem juristiem. Taču skaidrais un vienkāršais gadījums ar māsu lika viņam vēl jo vairāk izsamist personīgo grūtību dēļ. Taisnību sakot, viņu viss mudināja uz vienkāršu atrisinājumu — likt Irēnai atgriezties. «Kaut arī tas viņai vēl joprojām būtu nepatīkami» — kas par to, vai viņam nekādas jūtas nebija jānomāc, nekādi aizvainojumi jāpiedod, sāpes jāaizmirst? Viņš vismaz nekad nebija Irēnu aizvainojis, un cilvēks taču dzīvo kompromisu pasaulē! Viņš varētu Irēnai sniegt daudz vairāk, nekā viņai ir pašreiz. Viņš būtu pat gatavs ar devīgu roku noguldīt bankā uz viņas vārda neatsavināmu naudas summu. Soumss šajās dienās bieži vērās spogulī. Viņš nekad nebija bijis tāds āksts kā Dārtijs vai iedomājies sevi par siržu lauzēju, tomēr savā ziņā jutās lepns uz savu izskatu — ne bez pamata, jo bija labi noaudzis un saglabājies, kopts, veselīgs, bālu sejas ādu, ne dzēruma, ne cita netikuma neizķēmots. Forsaitiem raksturīgais zods un koncentrētā sejas izteiksme viņa acīs bija drīzāk daiļums. Cik pats spēja spriest, nebija neviena vaibsta, kam būtu jāizraisa nepatika.

Domas un ilgas, nodarbinādamas cilvēku diendienā, kļūst gluži dabiskas, pat ja pirmsākumā šķitušas aplamas. Ja vien viņš mācētu pietiekami iespaidīgi pierādīt savu nodomu — atstāt pagātni aizmirstībai un darīt visu, kas viņa spēkos, lai Irēnai izpatiktu, kāpēc lai viņa nenāktu atpakaļ?

Devītā novembra rītā Soumss iegriezās Geiva un Kortegala veikalā nopirkt izraudzīto briljanta saktu.

— Četri divdesmit pieci, ser; par šo naudu tikpat kā par velti. Tā ir sakta lēdijai.

Soumsa noskaņojums bija tāds, kas mudināja pirkt bez iebildumiem. Ielicis krūšu kabatā plakano, zaļo etviju, viņš devās uz Poultriju. Viņš dienas laikā vairākkārt atvēra futlāriņu, lai patīksminātos par septiņiem maigi mirdzošajiem akmeņiem uz samta spilventiņa.

— Ja lēdijai nepatiks, ser, es to jebkurā laikā apmainīšu. Bet par to nav ko bažīties!

Kaut jel tā būtu! Soumss paveica lielu daudzumu dažādu darbu — tas bija vienīgais nervu nomierināšanas līdzeklis, ko viņš pazina. Kamēr Soumss atradās kantorī, pienāca telegramma no Buenosairesas aģenta ar sīkākām ziņām un kādas stjuartes vārdu un adresi, kura bija gatava vajadzīgo apzvērēt. Tas bija savlaicīgs brīdinājums Soumsam, kuram piemita stiprs un dziļi iesakņojies riebums pret publisku veļas mazgāšanu. Un, braucot apakšzemes vilcienā uz Viktorijas staciju, viņš guva vēl vienu pamudinājumu atjaunot savu laulības dzīvi, izlasījis vakara avīzē kāda populāra šķiršanās procesa aprakstu. Ģimenes cilvēka instinkts, kas parādās visos īstajos Forsaitos rūpju un raižu gadījumos, kopības gars, kas uzturēja viņus stiprus un saliedētus, skubināja Soumsu aizbraukt pusdienot Pārkleinā. Viņš nespēja un negribēja minēt tuviniekiem ne vārda par savu nodomu, būdams pārāk noslēgts un lepns, bet viņu drošināja doma, ka tie vismaz priecātos, ja to zinātu, un novēlētu viņam laimīgu izdošanos.

Džeimsu māca drūma oma, jo sašutuma uguni, ko viņā iekvēlināja Krīgera nekaunīgais ultimāts, bija atvēsinājuši pēdējā mēneša nožēlojamie panākumi un «The Times» uzsaukums sasprindzināt spēkus. Viņš nezināja, kā viss beigsies. Soumss centās tēvu uzmundrināt, nemitīgi piesaukdams Bullera* vārdu. Bet Džeimss nekā nemācēja teikt! Tur nu bija šis Kolijs* — kā pielipis pie kalna, bet Leidismita* bija lejā — ķezā, un Džeimsam vispār šķita, ka tur valda «viens vienīgs juceklis». Pēc viņa domām, turp vajadzēja sūtīt jūrniekus — tie tikai ir puiši, kā viņi tika galā Krimā! Soumss pievērsās citam mierinājuma tematam. Vals atrakstījis Vinifredai, ka Gaija Foksa diena* Oksfordā atzīmēta ar karnevālu un ugunskuru un neviens viņu neesot varējis pazīt, tāpēc, ka viņš bija nokrāsojis seju melnu.

— Ak, — murmināja Džeimss, — tas ir gudrinieks! — Bet pēc maza brītiņa viņš kratīja galvu un izmeta, ka nezinot, kas no puiša iznākšot, un, domīgi lūkodamies dēlā, kurnēja, ka Soumsam nav pēcnācēja. Tik ļoti gribētos, lai viņam būtu mazdēls ar paša uzvārdu. Bet tagad… jā, nekā nevar darīt!

Soumss satrūkās. Tādu izaicinājumu atsegt sirds noslēpumu viņš nebija gaidījis. Un Emīlija, redzēdama dēlu saviebjamies, teica: — Muļķības, Džeims, tā nerunā!

Taču Džeimss, neskatīdamies nevienam acīs, turpināja savu. Lūk, Rodžers, Niklass un Džolions, tiem visiem bija mazdēli. Svizins un Timotijs nekad nebija precējušies. Pats pūlējies, kā mācējis, bet nu viņa dienas skaitītas. Un, it kā pateicis visdziļākā mierinājuma vārdus, viņš apklusa, pievērsdamies smadzeņu sacepumam, satvēris to ar dakšiņu un maizes gabaliņu, maizi pēc tam apēzdams.

Soumss atvadījās tūlīt pēc pusdienām. Nebija visai auksts, bet viņš apvilka kažoku, kas pasargās no nervozajiem drebuļiem, kas viņu bija mocījuši visu dienu. Gluži nevilšus Soumss apzinājās, ka tajā izskatās labāk nekā parastajā melnajā mētelī. Tad, sataustījis pie krūtīm plakano safjāna kārbiņu, devās ceļā. Viņš nebija nekāds smēķētājs, tomēr tagad aizdedzināja cigareti un ejot to lēnām izsmēķēja. Gausiem soļiem viņš aizstaigāja pa Rou* līdz Naitsbridžai, laiku sadalīdams tā, lai Čelsijā nonāktu pulksten deviņos un piecpadsmit minūtēs. Ko viņa sadara viena pati vakaru pēc vakara šai mazajā alā? Cik sievietes noslēpumainas! Tu, cilvēks, dzīvodams blakus, nekā par viņām nezini. Ko gan īsti Irēna varēja saskatīt Bozinijā, lai zaudētu prātu? Jo viss, ko viņa darīja, galu galā bija ārprāts — traks, mēnessērdzīgā ārprāts, kas viņai laupīja jebkuru vērtības apziņu un izpostīja viņas un viņa dzīvi! Brīdi Soumsu pildīja kaut kas eksaltācijai līdzīgs, it kā viņš būtu kristietības gara pārņemtais vīrietis, par kuru kādā teikā reiz bija lasījis, un tagad atvedīs Irēnu atpakaļ labi nodrošinātajā dzīvē, visu piedodot un aizmirstot, kļūdams nākotnē par viņas labo garu. Zem koka iepretī Naitsbridžas kazarmām, kur mēness gaisma plūda lejup spilgta un balta, Soumss vēlreiz izņēma safjāna etviju un ļāva akmeņiem mēness staros spīguļot. Jā, tie bija visaugstākās kvalitātes briljanti. Bet, vāciņam ar skarbu knikšķi aizveroties, Soumsa nervus pāršalca atkal salti drebuļi, un viņš paātrināja soļus, cimdotās rokas kabatās sažņaudzis dūrēs, gandrīz cerēdams, ka Irēnas nebūs mājās. Viņu atkal tirdīja doma par viņas noslēpumainību. Vakaru pēc vakara sēž vientuļa pie pusdienu galda — viesību tērpā ģērbusies, it kā gribēdama sev iestāstīt, ka atrodas sabiedrībā! Spēlē klavieres — pati sev! Pat suņa vai kaķa viņai nav, cik varēja manīt. Un pēkšņi šī aina Soumsam atgādināja ķēvi, kuru viņš turēja Meiplderhemā braucieniem uz staciju. Kad vien viņš iegāja stallī, ķēve tur stāvēja gluži viena, pusmiegā ieslīgusi, un tomēr mājup viņa skrēja daudz labprātāk nekā prom no tām, it kā ilgodamās būt atpakaļ stallī un vientulībā.

«Es pret viņu būtu ļoti labs!» viņš bez jebkādas sakarības nodomāja. «Būtu ļoti uzmanīgs!» Un visas ilgas pēc ģimenes dzīves, ko ļauns liktenis viņam likās nolaupījis uz mūžu, uzausa Soumsā tik pēkšņi, ka viņš kā sasapņojies apstājās iepretim Sauskensingtonas stacijai. Kingsroudā kāds vīrietis izstreipuļoja no dzertuves, spēlēdams ermoņikas. Soumss brīdi noraudzījās vīra ļodzīgajā dejā uz ietves paša izraisīto kaucošo skaņu pavadībā, tad pārgāja ielas otrā pusē, lai izvairītos no saskares ar apskurbušo nelgu. Tam garantēta nakts ieslodzījumā! Ir gan ēzeļi! Bet vīrietis bija pamanījis Soumsa izvairīšanos, un visnepārprotamāko lamu vārdu birums sekoja viņam pāri ielai. «Cerams, iespundēs,» Soumss nikni nodomāja. «Cik nejēdzīgi, ka huligāni klīst apkārt, kur sievietes staigā vienas!» Šādu domu Soumsā modināja viņam pa priekšu ejošās sievietes stāvs. Tās gaita Soumsam likās dīvaini pazīstama, un, kad viņa iegriezās ap stūri, kuram tuvojās arī viņš, viņa sirds sāka dauzīties. Soumss pasteidzināja soli, lai pārliecinātos: Jā! Tā bija Irēna; mazajā, šaurajā ieliņā viņš maldīties nevarēja. Viņa pagāja garām vēl diviem stūriem. No pēdējā Soumss redzēja sievu ieejam mājā, kurā viņa dzīvoja. Lai Irēnu šoreiz noteikti sastaptu, Soumss pēdējos pāris soļu noskrēja, uzsteidzās augšā pa kāpnēm un panāca sievu tieši pie durvīm. Soumss dzirdēja atslēgu noskrapstam un nostājās Irēnai blakus brīdī, kad viņa satrūkusies, uz sliekšņa stāvēdama, pavērās atpakaļ.

— Nebaidies, — viņš teica gluži bez elpas, — es tevi nejauši redzēju. Atļauj uz brīdi ienākt.

Irēna bija piespiedusi roku pie krūts, seja bez asins lāsītes, acis šausmās ieplestas. Taču tad viņa, acīm redzami atguvusies, palocīja galvu un teica:

— Lūdzu!

Soumss aizvēra durvis. Arī viņam vajadzēja nomierināties, un, kad Irēna bija iegājusi dzīvojamā istabā, viņš gaidīja veselu minūti, kamēr spēja apvaldīt sirds pukstus. Šajā visai nākotnei tik nozīmīgajā brīdī likās netaktiski izņemt safjāna kārbiņu. Bet, ja viņš to neizņem, tad stāvēs viņai pretī bez jebkāda sava nāciena attaisnojuma. Un šīs dilemmas priekšā Soumsu pēkšņi sagrāba niknums par visu šo atvainošanos un attaisnošanās penterējumu. Tā bija scēna — nekas cits, un viņam ar to jāsamierinās! Viņš dzirdēja Irēnu satraukti, aizkustinoši maigi sakām:

— Kāpēc tu atkal nāci? Vai nesaproti, ka man patiktos, ja tu to nedarītu?

Viņš ievēroja viņas ģērbu — tumši brūns, rievains samts, caunas boa, apaļa tās pašas zvērādas cepurīte. Tērps Irēnai piestāvēja lieliski. Acīm redzot viņai pietika naudas drēbēm! Soumss aprauti izgrūda:

— Šodien tava dzimšanas diena. Atnesu tev šo, — un sniedza viņai safjānādas kārbiņu.

— Ak! Nē … nē!

Soumss piespieda podziņu; uz bāli pelēkā samta iezalgojās septiņi akmeņi.

— Kāpēc ne? — viņš jautāja. — Tikai par zīmi, ka tu uz mani neturi ļaunu prātu.

—   Es nevaru. Soumss izņēma rotu.

—   Ļauj man vismaz paraudzīties, kā tev piestāv. Viņa atkāpās.

Viņš sekoja, uzlikdams roku ar saktu uz viņas tērpa. Viņa atkāpās vēlreiz. Soumsa roka noslīga.

— Irēna, — viņš sacīja, — atstāsim pagātni aizmirstībai. Ja es to spēju, arī tu noteikti spētu. Sāksim no jauna, it kā nekas nebūtu bijis. Vai negribi? — viņa balss skanēja skumji un acīs, kuras raudzījās viņai sejā, atspoguļojās it kā mēms lūgums.

Viņa, stāvēdama atspiedusies ar muguru pret sienu, šķita norijam kamolu, un tā bija viņas vienīgā atbilde. Soumss turpināja:

— Vai tu tiešām gribi pavadīt visu mūžu kā aprakta šajā mazajā alā? Nāc atpakaļ pie manis, un es tev došu visu, ko tu vēlies. Tu dzīvosi savu dzīvi; es tev to zvēru. Viņš redzēja Irēnas seju ironiski notrīcam.

— Jā, — Soumss atkārtoja, — šoreiz tiešām tā domāju. Es lūdzu tikai vienu. Man tikai vajadzīgs … tikai vajadzīgs dēls. Neskaties manī tā! Es ilgojos dēla. Tas ir smagi!

Vārdi sekoja cits citam tik strauji, ka viņš gandrīz nepazina savu balsi un divreiz atmeta galvu, kā cīnīdamies pēc elpas. Bet, raudzīdamies Irēnas acīs, kas stingās bailēs bija pievērstas viņam, viņš savaldījās, un mokošā nedrošība pārvērtās dusmās.

— Vai tas tik nedabiski? — viņš izgrūda caur zobiem.

— Vai tad ir nedabiski gribēt bērnu no paša sievas? Tu izpostīji mūsu dzīvi un sagrāvi visu. Tagad mēs tikai velkam tādu pusdzīvi bez jebkādas nākotnes. Vai tev nemaz neglaimo, ja es… ja es tevi, par spīti visam, tomēr vēl gribu par sievu? Runā, dieva dēļ, runā!

Irēna šķita mēģinām, bet tas viņai neizdevās.

— Negribu tevi biedēt, — Soumss teica jau mierīgāk,

— dievs to zina. Tikai vēlos, lai tu saprastu, ka es vairs nespēju turpināt kā līdz šim. Es gribu tevi atpakaļ. Tevi!

Irēna pacēla roku un aizklāja zodu un muti, taču acis viņa nenovērsa no Soumsā acīm, it kā paļaudamās, ka tās spēs vīru iegrožot. Un atmiņas par visiem tukšajiem, mokošajiem gadiem, kopš — ak, kopš kura laika? — gandrīz kopš pirmās dienas, kad viņi iepazinās, — pēkšņi, lielam vilnim līdzīgi, uzbangoja Soumsā; konvulsija, ko viņš neparko nespēja apvaldīt, izķēmoja viņa seju.

— Vēl nav par vēlu, — viņš teica, — vēl nav… ja tik tu gribētu tam ticēt.

Irēna atņēma plaukstu no lūpām un piespiedusi pie krūtīm rokas, lauzīja tās. Soumss tās satvēra.

— Laid! — viņa, pēc elpas cīnīdamās, izdvesa.

—   Bet viņš tās turēja, cenzdamies lūkoties viņai acīs, kuras nevairījās viņa skatiena. Un tad Irēna mierīgi teica:

—   Es šeit esmu viena. Tu taču neuzvedīsies tā, kā tu reiz uzvedies.

Palaidis vaļā viņas rokas it kā nokaitētu dzelzi, Soumss novērsās. Vai iespējams, ka pasaulē var būt tik ļaunpieminīgi cilvēki? Vai šī vienīgā vardarbība vēl joprojām dzīva viņas atmiņā? Vai tas bija šķērslis visam? Un, nepacēlis skatiena, viņš ietiepīgi teica:

— Neiešu, kamēr tu man nebūsi atbildējusi. Es tev piedāvāju, ko tikai rets vīrietis spētu piedāvāt, es gribu — gribu saprātīgu atbildi.

Un, gandrīz pārsteigts, viņš dzirdēja Irēnu sakām:

— Tu nevari dabūt saprātīgu atbildi. Te nav nekā kopīga ar saprātu. Tu vari dzirdēt tikai kailo patiesību: es labāk nomirtu.

Platām acīm Soumss skatījās.

—   Ak! — viņš izgrūda. Un tad viņu pārņēma kaut kas valodas un kustību paralīzei līdzīgs, viņš drebēja kā cilvēks, kurš līdz sirds dziļumiem aizvainots un vēl nezina, kā uz to reaģēt, vai kas ar viņu notiks.

—   Ak! — viņš atkārtoja vēlreiz. — Tātad tik ļauni? Patiešām? Tu labāk nomirtu! Skaisti!

—   Man žēl. Tu gribēji, lai atbildu. Ko lai daru, patiesība jāsaka, vai ne?

Dzirdot šo dīvaino, pārliecinošo paskaidrojumu, Soumss meklēja glābiņu darbībā. Viņš aizcirta kārbu ar saktiņu un iebāza kabatā.

— Patiesība! — Soumss izsaucās. — To sievietes nepazīst! Vainīgi ir nervi… nervi!

Viņš dzirdēja čukstus:

— Jā, nervi nemelo. Vai tu to neesi atklājis?

Viņš klusēja, vienas vienīgas domas apmāts: man gribas ienīst šo sievieti. Man gribas ienīst viņu. Bet, ak, nelaime! Kaut jel to spētu! Soumss uzmeta skatienu Irēnai, kas stāvēja atbalstījusies pret sienu, nekustīga, paceltu galvu, sakrustotām rokām, kā gaidīdama, lai to nošauj. Un viņš ātri teica:

— Es tev neticu ne vārda. Tev ir mīļākais. Ja tā nebūtu, tu nebūtu tāda… tāda muļķe. — Irēnas acu izteiksme lika Soumsam aptvert, ka viņš pateicis kaut ko nejēdzīgu un pārāk pēkšņi atkritis atpakaļ vecajā laulības dienu tonī. Viņš pagriezās uz durvju pusi, bet nespēja aiziet. Kaut kas viņā — šī Forsaitu dziļākā un visslepenākā īpašība, šī nespēja saskatīt savas personīgās neatlaidības bezcerīgumu un veltīgumu — viņam to liedza. Viņš atkal pagriezās atpakaļ un stāvēja, atslējies ar muguru pret durvīm, tāpat kā viņa pret pretējo sienu, nesaskatīdams nekā smieklīga situācijā, ka viņus šķir visas istabas platība.

— Vai tu arī kādreiz domā par citiem, ne tikai par sevi? — viņš jautāja.

Irēnas lūpas trīcēja. Tad viņa lēnīgi atbildēja:

— Vai tu kādreiz iedomājies, ka es savus maldus, savus ne ar ko nelabojamos, šausmīgos maldus aptvēru mūsu laulības dzīves pirmajā nedēļā, ka es trīs gadus centos turpināt šo dzīvi… tu zini, ka centos? Vai tas bija manis dēļ?

Soumss grieza zobus.

— Dievs vien to zina, kur iemesls. Es tevi nekad nesapratu, nekad nesapratīšu. Tev bija viss, ko tu vēlējies, un tev tas atkal var būt un vēl vairāk. Kas tev ir pret mani? Es tev vaicāju tieši: kas? — Neapzinādamies šī jautājuma traģismu, viņš kaisli turpināja: — Es neesmu kropls, neesmu atbaidošs, neesmu aprobežots, neesmu traks. Kur iemesls? Kur noslēpums?

Irēnas atbilde bija gara nopūta. Soumss žņaudzīja rokas ar viņam neierasti izteiksmīgu žestu.

—   Kad šovakar nācu šurp, es biju… es cerēju … es ticēju, ka spēšu izdzēst pagātni un sākt visu no gala. Bet tu sagaidi mani ar «nerviem», klusuciešanu un nopūtām. Tas nav nekas konkrēts… tas ir kā zirnekļa tīkls.

—   Jā.

Šis čuksts no istabas pretējās puses satracināja Soumsu no jauna.

— Bet man nav nekādas patikas sēdēt zirnekļa tīklā. Es to pārgriezīšu. — Viņš gāja tieši uz viņas pusi. — Tūlīt pat!

Ko viņš gribēja darīt, viņš pats īsti nezināja. Taču, kad bija pienācis viņai gluži tuvu klāt, viņu pēkšņi apreibināja Irēnas pazīstamā drēbju smarža. Viņš uzlika rokas uz viņas pleciem un paliecās, lai Irēnu skūpstītu. Viņš neskūpstīja viņas lūpas, bet šauru, skarbu, cieši sakniebtu svītru. Tad viņas rokas atgrūda viņa seju, un Soumss dzirdēja Irēnas balsi: — Ai! Nē!

Kauns, nožēla, mazvērtības sajūta pāršalca visu viņa būtni. Viņš spēji pagriezās un izgāja.

## III. ciemos pie irēnas

Džolions sastapa Džūnu uz Pedingtonas* stacijas perona, kur viņa jau gaidīja. Telegrammu viņa bija saņēmusi ap brokastu laiku. Viņas mājoklis — ateljē un divas guļamtelpas — atradās Sentdžonsvudgārdenā *, kuru viņa bija izvēlējusies pilnīgi nodrošinātās neatkarības dēļ. Svētulīgu morālistu nenovērota un pastāvīgu mājkalpotāju netraucēta, viņa tur varēja pieņemt nelaimes putnus jebkurā dienas vai nakts stundā, un nereti viens otrs no tiem, kuram nebija paša darbnīcas, izmantoja Džūnas ateljē. Viņa priecājās par savu brīvību un baudīja to ar zināmu jaunavīgu aizrautību. Visu sirsnību, ko Džūna būtu dāvājusi Bozinijam, un kas, ņemot vērā forsaitisko neatlaidību, to drīz būtu nogurdinājusi, — viņa tagad lika lietā, cīnīdamās mākslinieku pasaules neveiksminieku un topošo «ģēniju» labā. Taisnību sakot, Džūnas dzīve bija veltīta tikai tam, lai pārvērstu nelaimes putnus no neglītajiem pīlēniem gulbjos, kurus viņa tajos saskatīja. Kvēlu palīdzēšanas alku pārņemta, Džūna savos spriedumos palaikam maldījās. Bet viņa bija godīga un devīga; viņas mazā, enerģiskā roka arvien atvairīja akadēmiskas un komerciālas dabas iebildumus, un, kaut arī ienākumi bija visai ievērojami, viņas bankas konts bieži uzrādīja negatīvu bilanci.

Džūna pēc Ērika Koblija apciemošanas atbrauca uz Pedingtonas staciju līdz sirds dziļumiem satraukta. Nožēlojama gleznu galerija bija atteikusies sarīkot garmatainā ģēnija patstāvīgo izstādi. Nekaunīgais administrators, iepazinies ar tā ateljē, izteicās, ka «no pārdošanas viedokļa tas neatmaksāšoties». Šis nepārspējamais veikalnieciskās gļēvulības paraugs, kas skāra viņas mīļāko nelaimes putnu, — turklāt tam ar sievu un diviem bērniem klājās tik grūti, ka viņai bija jāpārtērē savs konts, — lika kaist vēl joprojām viņas mazajai, enerģiskajai sejai un rudi zeltainajiem matiem mirdzēt spilgtāk nekā jebkad. Viņa apskāva tēvu un kopā ar to iekāpa ormanī, viņai Vajadzēja tēva palīdzības gluži tāpat kā tam viņas. Tūdaļ radās jautājums — kurš nāks klajā pirmais.

Džolions paguva tikai pateikt: «Mīļā, man gribas, lai tu man nāktu līdzi,» — kad, uzmetis skatienu meitas sejai, redzēja pēc zilajām acīm, kas nemierīgi šaudījās — kā pelei uzglūnoša kaķa aste, — ka viņa nemaz neklausās.

—    Tēt, vai tā ir taisnība, ka es nekādi nevaru piekļūt savai naudai? — viņa jautāja.

—    Tikai procentiem, mīļā, par laimi.

—    Cik nejēdzīgi! Vai tur nekā nevar darīt? Kādai izejai taču jābūt. Zini, par desmit tūkstošiem mārciņu es varētu nopirkt mazu izstādes telpu.

— Mazu izstādes telpu, — murmināja Džolions, — neko teikt, pieticīgi! Taču to tavs vectēvs paredzēja.

—    Manuprāt, — Džūna sparīgi iesaucās, — visa šī gādība par naudu ir riebīga, ja pasaulē tik daudz ģēniju visnepieciešamāko līdzekļu trūkuma dēļ iet bojā. Es nekad neprecēšos, un man nebūs bērnu; kāpēc lai es nedrīkstētu izlietot savu naudu kaut kam labam, nevis glabāt to gadījumiem, kuru nekad nebūs.

Mēs esam Forsaiti, mīļā, — Džolions atbildēja ironiskā tonī, pie kura viņa impulsīvā meita nekad nebija varējusi īsti pierast, — un Forsaiti, kā tev zināms, ir ļaudis, kuri savu bagātību nodrošina tā, ka viņu mazbērni gadījumam, ja tiem būtu lemts nomirt ātrāk par saviem vecākiem, sastāda testamentu par mantu, ko paši saņems tikai pēc vecāku nāves. Vai tu to saproti? Es arī ne, bet, lai būtu kā būdams, tā tomēr ir. Mēs dzīvojam pēc principa: kamēr vien iespējams noturēt kapitālu paša ģimenē, tas nedrīkst aizplūst. Ja nomirsi neprecējusies, tavu naudu mantos Džolijs un Holija, un, ja viņi apprecēsies, — viņu bērni. Vai tā nav patīkama apziņa, ka neviens no jums nepaliks tukšā, lai tu darītu ko darīdama?

— Bet vai es nevaru naudu aizņemties? Džolions kratīja galvu.

— Tu vari, protams, īrēt izstādes telpas, ja spēj tās samaksāt no saviem procentiem.

Džūna nicīgi nošņācās.

— Jā, un tad nekas nepaliks pāri, lai vēl kādam palīdzētu.

— Mīļais bērns, — Džolions klusu teica, — vai tad gala iznākums nebūtu tāds pats?

—   Nē, — Džūna skarbi attrauca, — nopirkt es to varētu par desmit tūkstošiem mārciņu; tas būtu tikai četrsimt mārciņu gadā. Turpretī īrējot telpas izmaksātu gadā veselu tūkstoti, un man atliktu tikai pieci simti. Iedomājies, tēt, ko visu es varētu sadarīt, ja man būtu šīs telpas! Īsā laikā es spētu palīdzēt tikt pie vārda Ērikam Koblijam un vēl dažam labam citam.

—   Vārdi, kuriem vērts pastāvēt, rodas ar laiku paši no sevis.

—   Kad mākslinieks miris.

—   Vai tu, mīļā, pazini kādu, kurš tāpēc kļuvis labāks, ka, dzīvs būdams, ieguvis vārdu?

—   Jā, tevi, — atbildēja Džūna, saspiezdama viņa elkoni.

Džolions satrūkās. «Es!» viņš nodomāja. «Ak! — nu viņa man tūlīt kaut ko lūgs. Mēs, Forsaiti, rīkojamies katrs, kā mākam.»

— Tēt, — Džūna turpināja, — tu nopirksi telpas un es tev par tām maksāšu četri simti mārciņu gadā. Tad nevienam no mums nebūs zaudējumu. Turklāt tas ir lielisks kapitāla ieguldījums.

Džolions nemierīgi pagrozījās.

— Bet vai tev nešķiet, — viņš teica, — ka ir diezgan aizdomīgi, ja mākslinieks pērk izstādes telpas? Bez tam desmit tūkstoši mārciņu ir pamatīgs žūksnis, un man nav komersanta dotības.

Džūna lūkojās viņā ar sajūsminātu, vērtējošu skatienu.

— Protams, nav, bet tu esi apbrīnojami lietišķs. Un es esmu pārliecināta, ka tas mums atmaksāsies. Tā būs varena iespēja izjaukt visu šo nožēlojamo tirgoņu un tamlīdzīgu ļaužu rēķinus. — Un meita atkal spieda tēva elkoni.

Džoliona sejā atspoguļojās uzjautrinājuma pilns izmisums.

— Kur atrodas šīs kārotās telpas? Laikam brīnišķīgā rajonā?

— Tepat pie Korkstrītas.

«Ak,» nodomāja Džolions, «to jau es zināju, ka kaut kur «tepat». Tagad pie tā, ko man vajag no viņas!»

— Labi, par to padomāšu, tikai ne tūlīt. Vai atceries Irēnu? Gribu, lai tu man nāc līdzi pie viņas. Soumss viņu atkal vajā. Viņa varētu justies lielākā drošībā, ja mēs viņai spētu dot kaut kur patvērumu.

Vārds «patvērums», kuru Džolions lietoja gluži nevilšus, bija tā kā neviens cits radīts, lai modinātu Džūnas interesi.

— Irēna! Mēs ar viņu neesam tikušās, kopš…Protams! Labprāt viņai palīdzēšu.

Tagad bija Džoliona kārta saspiest Džūnas elkoni, sirsnīgi sajūsmināts par sīko, drosmīgi augstsirdīgo cilvēka bērnu, kas bija viņa paša miesa un asinis.

— Irēna ir lepna, — viņš teica, iesāņus uzmetis skatienu Džūnai pēkšņās šaubās par meitas takta izjūtu,

— viņai grūti palīdzēt. Mums jārīkojas smalkjūtīgi. Tā, esam klāt. Es viņai telegrafēju, ka būsim. Uzsūtīsim savas vizītkartes.

— Nevaru ciest Soumsu, — Džūna teica izkāpjot,

— viņš ņirgājas par visu, kam nav panākumu.

Irēna viņus sagaidīja telpā, ko «Pjemontas» viesnīcā dēvēja par «lēdiju viesistabu».

Ne mirkli nevilcinādamās, Džūna apņēmīgi tuvojās bijušajai draudzenei, noskūpstīja to uz vaiga, un tad abas apsēdās uz dīvāna, kur kopš viesnīcas dibināšanas neviens nebija sēdējis. Džolions redzēja, ka vienkāršais piedošanas pierādījums Irēnu dziļi aizkustināja.

—   Tātad Soumss jūs atkal apgrūtināja? — viņš jautāja.

—   Vakar vakarā viņš pie manis ieradās, gribēja, lai atgriežos pie viņa.

— Tu, protams, to nedarīsi? — iesaucās Džūna.

Irēna vāri pasmaidīja un purināja galvu.

— Bet Soumsa stāvoklis ir drausmīgs, — viņa murmināja.

— Pats vainīgs; viņam vajadzēja šķirties, kad varēja. Džolions atcerējās, cik dedzīgi Džūna senās dienās

vēlējusies, kaut šķiršanās prāvas dēļ netiktu aptraipīts mirušā neuzticīgā līgavaiņa vārds.

— Paklausīsimies, ko Irēna domā darīt, — viņš teica. Irēnas lūpas drebēja, bet viņa runāja mierīgi.

— Vislabākais — dot viņam jaunu iemeslu atbrīvoties no manis.

—   Šausmīgi! — iesaucās Džūna.

—   Ko tad lai citu daru?

—   Tas ir galīgi izslēgts, — Džolions ļoti rāmā balsī teica, — sans amourй[14].

Viņam šķita, ka Irēna sāks raudāt, bet, strauji piecēlusies, viņa pa pusei pagriezās ar muguru pret viņiem, pūlēdamās atgūt līdzsvaru.

Pēkšņi Džūna atsāka:

— Zini, es aiziešu pie Soumsa un pateikšu viņam, lai liek tevi mierā. Ko viņam savos gados vēl vajag?

— Bērnu. Tas nav nekas nedabisks.

— Bērnu! — Džūna nicīgi iesaucās. — Protams! Lai būtu, kam atstāt naudu. Ja viņam bērns patiešām tik ļoti vajadzīgs, lai paņem kādu sievieti un rada bērnu; tad tu no viņa vari šķirties un viņš — sievieti apprecēt.

Džolions pēkšņi aptvēra, ka pielaidis kļūdu, vezdams šurp Džūnu, — viņas kvēlā līdzdalība nāca par labu Soumsam.

— Visprātīgākais Irēnai būtu nākt mierīgi dzīvot pie mums Robinhilā un nogaidīt, kā notikumi risināsies.

— Protams, — teica Džūna, — tikai…

Irēna atklāti vērās Džolionā, — un, lai kā Džolions vēlāk pūlējās atrast izskaidrojumu šim skatienam, tas viņam nekad neizdevās.

— Nē! Sagādātu jums tikai nemieru. Es labāk aizbraukšu uz ārzemēm.

Pēc Irēnas balss noskaņas Džolions saprata, ka lēmums galīgs. Viņam iešāvās prātā gluži aplama doma: «Nu, tad es viņu satikšu tur.» Bet viņš jautāja:

—   Vai nedomājat, ka svešumā jūs būsiet vēl bezpalīdzīgāka gadījumā, ja viņš jums seko.

—   Nezinu. Varu tikai mēģināt.

Džūna pielēca kājās un pārsoļoja pār istabu.

—   Cik tas viss drausmīgi, — viņa teica. — Kāpēc cilvēkiem gadu no gada jāmokās un jābūt nelaimīgiem un nevarīgiem šī pretīgā, svētulīgā likuma dēļ? — Bet šajā brīdī kāds ienāca istabā, un Džūna apklusa. Džolions piegāja pie Irēnas.

—   Vai jums vajadzīga nauda?

—   Nē.

—   Varbūt vēlaties, lai uzteicu jūsu dzīvokli?

—   Jā, Džolion, lūdzu.

—   Kad jūs brauksiet?

—   Rīt.

—   Tātad turp jūs vairs neiesiet, vai ne? — šos vārdus viņš izteica ar pašam neizprotamām bažām.

—   Nē, paņēmu visu, ko man vajag.

—   Man taču jūs adresi paziņosiet?

Irēna sniedza viņam roku. — Uz jums es paļaujos kā uz klinti.

— Kas stāv uz smiltīm, — atbildēja Džolions, stingri to satvēris, — bet jebkurā brīdī es ar vislielāko prieku esmu jūsu rīcībā, to, lūdzu, atcerieties. Un ja jūs pārdomātu!…Nāc, Džūna, atvadies!

Džūna atgāja no loga un apskāva Irēnu.

— Nedomā par Soumsu, — viņa čukstēja, — izklaidējies un…visu labu!

Aiznesdami sev līdzi atmiņas par asarām Irēnas acīs un smaidu ap viņas lūpām, Džolions un Džūna ļoti klusu aizgāja, paiedami garām dāmai, kura bija pārtraukusi viņu sarunu un tagad pievērsusies avīzēm uz galda.

Kad abi nonāca līdz Nacionālajai galerijai*, Džūna izsaucās:

— Jupis parāvis visus šos riebekļus un drausmīgos likumus!

Bet Džolions meitai nepievienojās. Viņam piemita kaut kas no tēva līdzsvarotības, un viņš spēja raudzīties uz notikumiem objektīvi pat tad, kad jutās saviļņots. Irēnai taisnība; Soumsa stāvoklis bija tikpat ļauns vai vēl ļaunāks nekā viņas. Un likumi…tie radīti cilvēka raksturam, kas, gluži dabiski, tika vērtēts diezgan zemu. Un, juzdams, ka tādā vai citādā veidā varētu pieļaut kādu taktisku kļūdu, ja paliktu kopā ar meitu, Džolions pateica, ka viņam vēl jātiekot uz Oksfordas vilcienu, un, pasaucis ormani, atstāja meitu apbrīnot Ternera akvareļus, apsolīdams viņai par izstādes telpām padomāt.

Bet viņš domas veltīja Irēnai. Mēdz teikt — līdzjūtība ir rada mīlai! Ja tā ir, tad viņam, bez šaubām, draudēja briesmas Irēnā iemīlēties, jo viņš viņai no visas sirds juta līdz. Nomākta un vientuļa viņa klejos apkārt pa Eiropu. «Lai dievs dod, ka nezaudē galvu,» viņš nodomāja, «citādi viegli ieslīgs izmisumā.» Nudien, viņš nemaz nespēja iedomāties, ko viņa tagad darīs, pārtraukusi savas nodarbības un būdama tik skaista, skumja un iekārojama katram! Džolionā sarūgtinājuma iemesls bija kaut kas vairāk nekā tikai mazliet rūpes un greizsirdība. Sieviete rīkojas visai dīvaini, ja ir iedzīta strupceļā. «Interesanti, ko Soumss tagad darīs!» viņš prātoja. «Sasodīti idiotisks stāvoklis! Un ļaudis droši vien teiks, ka viņa pati vainīga.» Domās nogrimis un dziļi apbēdināts, viņš iekāpa vilcienā, nobāza kaut kur savu biļeti un Oksfordā uz perona pacēla cepuri, sveicinot dāmu, kuras seja viņam likās pazīstama, lai gan nespēja atcerēties tās vārdu, pat tad ne, kad redzēja to dzeram tēju «Varavīksnē».

## IV. CEĻI, KURUS FORSAITI BAIDĀS IET

Drebēdams aiz uzbudinājuma, ka. cerībās vīlies, ar zaļo safjāna futlāru vēl joprojām pie krūtīm Soumss pārcilāja domas — rūgtas kā nāve. Zirnekļa tīkls! Iedams ātri un mēnessgaismā neko nevērodams, viņš kavējās pie scēnas, kuru tikko bija pārdzīvojis, atcerējās viņa skāvienā sastingušās Irēnas augumu. Un, jo vairāk Soumss domāja, jo pārliecinātāks bija, ka viņai ir mīļākais. Vārdi: «Es labāk nomirtu!» — liktos smieklīgi, ja viņai tāda nebūtu. Pat nemīlēdama viņu, sieva nekad nebija no viņa vairījusies, līdz uzradās Bozinijs. Skaidrs! Irēna atkal bija iemīlējusies, citādi nebūtu atbildējusi tik melodramatiski, viņa priekšlikumam, kas visumā bija saprātīgs. Nu labi! Tas visu atvieglo.

«Vajadzēs spert attiecīgus soļus, lai tiktu pie skaidrības,» viņš nosprieda. «Rīt no paša rīta aiziešu pie Poltīda.»

Tomēr, kaut arī pieņēmis šo lēmumu, Soumss zināja, ka grūti būs sevi pārvarēt. Savas profesijas praksē viņš vienu otru reizi bija izmantojis Poltīda aģentūras pakalpojumus, arī vēl pavisam nesen Dārtiju lietā, bet viņš nekad nebija pieļāvis iespēju, ka izmantos to, izsekojot paša sievai.

Tas bija pārāk apkaunojoši.

Ar šādu nodomu prātā un aizvainotu lepnumu sirdī viņš apgūlās vai, pareizāk sakot, mocījās bezmiegā. Tikai no rīta skujoties, viņš atcerējās, ka Irēna saucās atkal savā meitas uzvārdā «Herona». Poltīds nezinās — vismaz sākumā ne — kā sieva tā bija, neraudzīsies viņā ar pakalpīgu nožēlu un nesmīnēs aiz muguras. Irēna būs tikai viena viņa klienta sieva. Un patiesībā tā arī būtu, jo vai tad viņš nebija pats savs advokāts?

Soumss visā nopietnībā baidījās, ka tikai neatmet savam nodomam ar roku pie pirmās izdevības, tāpēc, ka tad to vispār vairs nerealizēs. Un, licis Vormsonam no paša rīta atnest viņam tasi kafijas, viņš jau pirms brokastu stundas izzagās no mājām un steidzīgā gaitā devās uz vienu no mazajām Vestendas ieliņām, kur rosīgi darbojās Poltīda un citas aģentūras, sargādamas naudīgāko šķiru tikumību. Līdz šim Soumss arvien bija ataicinājis Poltīdu pie sevis uz Poultriju, bet viņš labi zināja arī Poltīda firmas adresi un nonāca tur tieši atvēršanas laikā. Aģentūras vestibilā, kas bija iekārtots tik mājīgi, ka tas tikpat labi varētu piederēt kādam augļotājam, viņu saņēma lēdija, kas varētu būt skolotāja.

—   Vēlos runāt ar misteru Klodu Poltīdu. Viņš mani pazīst, — vārds nav svarīgs.

—      Viņa galvenās rūpes pašreiz bija slēpt no visiem, ka viņš — Soumss Forsaits tā degradējies, ka liek izspiegot savu sievu.

Misters Klods Poltīds — pilnīgs pretstats misteram Luisam Poltīdam — bija viens no tiem tumšmatainajiem cilvēkiem ar mazliet līku degunu un žiglām, brūnām acīm, kurus viegli noturēt par ebrejiem, bet kuri īstenībā ir feniķieši! Viņš pieņēma Soumsu telpā, kurā skaņas klusināja biezi paklāji un aizkari. Viss iekārtojums, patiesībā, bija omulīgi intīms, un nekur nemanīja dokumentu pēdas.

Godbijīgi apsveicinājies ar Soumsu, Poltīds ar teatrālu žestu aizslēdza istabas vienīgās durvis. «Ja klients aicina mani pie sevis,» tas mēdza teikt, «viņš sper piesardzības soļus, kādi viņam tīk. Ja viņš nāk šurp, mēs viņu pārliecinām, ka šeit spraugu nav. Varu droši apzvērēt, ka mums galvenais: slepenība — kas ir, tas ir …»

— Lūdzu, ser, ar ko varu pakalpot?

Soumsa rīklē bija sakāpis tāds kamols, ka viņš gandrīz nespēja runāt. Visādā ziņā nepieciešami no šī cilvēka noslēpt, ka viņš šajā gadījumā ieinteresēts ne tikai profesionāli, un nevilšus viņa seja saviebās parastajā greizajā smīnā.

— Atnācu pie jums tik agri tāpēc, ka mēs nedrīkstam zaudēt nevienu stundu. — Ja viņš zaudēs stundu, tad nodomam vispār var atmest ar roku! — Vai jūsu rīcībā pašreiz būtu kāda patiešām uzticama sieviete?

Misters Poltīds atslēdza atvilktni, izņēma sarakstiņu, pārlaida tam acis un atvilktni atkal aizslēdza.

— Jā, — viņš atbildēja. — īsti piemērota.

Soumss apsēdās un pārmeta vienu kāju pār otru — nekas viņu nenodeva, izņemot sejas vieglo pietvīkumu, kas varēja arī būt viņa parastā ādas krāsa.

—      Tad norīkojiet to tūlīt līdz turpmākam rīkojamam novērot misis Irēnu Heronu, kura dzīvo Čelsijā, Tŗuro namā, dzīvoklis D.

—      Tūdaļ, — atteica misters Poltīds. — Šķiršanās dēļ, cik noprotu? — un iekliedza telefona klausulē: — Vai misis Blanša atnākusi? Pēc desmit minūtēm lūdzu viņu ierasties pie manis.

— Ziņojumus pieņemiet pats, — Soumss turpināja, — un pārsūtiet tos aizzīmogotus un ierakstītus ar piezīmi «slepeni» personīgi man. Mans klients prasa vislielāko slepenību.

Misters Poltīds smaidīja, kā sacīdams: «Jūs mani mācāt kā ola vistu, ser,» — un vienu gluži neprofesionālu mirkli viņa acis pārslīdēja Soumsa sejai.

—      Varat viņu pilnīgi nomierināt, — tas teica, vai smēķējat?

—      Nē, — teica Soumss. — Saprotiet: var jau gadīties, ka no visa nekas neiznāk. Ja kļūtu zināms vārds vai rastos aizdomas par novērošanu, sekas būtu visai nopietnas.

Misters Poltīds pamāja ar galvu.

— Es to ietilpināšu šifru kategorijā. Šajā sistēmā vārds netiek minēts, mēs strādājam ar skaitļiem.

Viņš atslēdza citu atvilktni un izņēma divas papīra sloksnītes, uzrakstīja uz tām kaut ko un pasniedza vienu Soumsam.

—      To paglabājiet, ser, tā ir jūsu atslēga. Es paturu dublikātu. Šo lietu mēs apzīmēsim ar «7 x». Novērojamais objekts būs «17»; novērotāja «19»; dzīvojamā māja «25»; jūs, gribēju teikt, jūsu firma — «31»; mana firma «32», es pats «2». Gadījumā, ja jums rakstot jāpiemin jūsu klients, es to apzīmēšu ar «43», aizdomās turētā persona būs «47», cita — «51». Vai būtu vēl kādi sevišķi norādījumi vai instrukcijas?

—      Nē, — atbildēja Soumss, — tikai — vislielāko piesardzību.

Atkal misters Poltīds pamāja ar galvu.

— Izdevumi?

Soumss paraustīja plecus. — Normālās robežās, — viņš īsi atbildēja un piecēlās. — Turiet to visu pilnīgi savās rokās.

— Pilnīgi, — atbildēja misters Poltīds, kas pēkšņi atradās starp Soumsu un durvīm. — Visdrīzākā laikā iegriezīšos pie jums sakarā ar otro lietu. Uz redzēšanos, ser!

Vēlreiz viņa acis gluži neprofesionāli pārslīdēja Soumsa sejai, un tad viņš atslēdza durvis.

— Sveiki! — atbildēja Soumss, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Izgājis uz ielas, viņš klusībā no sirds nosodījās. īsts zirnekļa tīkls, un, lai to pārgieztu, vajadzēja ķerties pie šiem glūnošiem, slepeniem, netīriem paņēmieniem, kuri ir ārkārtīgi pretīgi cilvēkam, kas paradis uzskatīt personīgo dzīvi par sava privātīpašuma vissvētāko daļu. Bet kauliņi bija mesti, atkāpties nevarēja. Viņš devās uz savu kantori, ieslēdza zaļo safjāna futlāriņu kopā ar šifra atslēgu, kurai vajadzēja parādīt viņam skaidri kā uz delnas paša ģimenes dzīves krahu.

Dīvaini, kā cilvēks, kas visu mūžu iznesis atklātībā citu ļaužu personīgos mantību sarežģījumus un ģimenes strīdus, tik ļoti baidījās parādīt sabiedrības acīm savējos. Un tomēr nekā dīvaina nebija, jo kas gan pazina tik labi kā viņš visu šo nejūtīgo, ar likumu noteikto procedūru.

Soumss visu dienu cītīgi strādāja. Pulksten četros vajadzēja atnākt Vinifredai; viņš to paņems līdzi uz Templu*, lai apspriestos ar karalienes advokātu Drīmeru, un, māsu gaidot, pārlasīja vēlreiz vēstulīti, kuru tai bija licis uzrakstīt Dārtija aizbraukšanas dienā ar aicinājumu atgriezties.

Mīļo Montegjū! Saņēmu Tavu vēstuli, kurā Tu paziņo, ka esi mani pametis uz mūžu un atrodies ceļā uz Buenosairesu. Tas mani, gluži dabiski, satrieca. Tāpēc izmantoju pirmo gadījumu, lai Tev rakstītu un pateiktu, ka esmu gatava aizmirst, kas bijis, ja Tu tūlīt atgriezies pie manis. Es tevi lūdzu to darīt. Esmu ļoti satraukta un tagad negribu teikt neko vairāk. Sūtu šo vēstuli ierakstītu uz adresi, kuru Tu atstāji klubā. Lūdzu, telegrafē!

Tava, Tevi joprojām mīlošā sieva

Vinifreda Dārtija.

Ak! Nožēlojama aušība! Soumss atcerējās, kā bija pārliecies Vinifredas plecam, kamēr tā norakstīja, ko viņš bija uzmetis ar zīmuli, un kā tā pēkšņi, spalvas kātu noliekot, sacīja tik dīvainā balsī, it kā pati neapzinādamās, ko vēlas:

— Ja nu viņš atgriežas, Soums!

Soumss atbildēja:

— Neatgriezīsies, kamēr nebūs iztērējis visu naudu. Tāpēc jārīkojas ātri.

Māsas vēstules norakstam bija pievienota Dārtija «Iseeum» klubā dzērumā uzskribelētā oriģināls. Soumsam gan labāk patiktos, ja alkoholisko dzērienu iespaids nebūtu tik acīm redzams. Tieši uz šo apstākli tiesa balstītos. Viņam šķita, ka dzird jau tiesneša balsi sakām: «Un to jūs uztvērāt nopietni! Tik nopietni, ka rakstījāt viņam vēstuli? Vai jūs ticējāt, ka viņš tā arī domāja?» Nekas! Fakts paliek fakts, ka Dārtijs aizbraucis un nav atgriezies. Tikpat nepārprotama bija arī viņa telegrāfiskā atbilde: «Atgriešanās neiespējama. Dārtijs.»

Soumss pakratīja galvu. Ja visa šī jezga nebūs cauri tuvāko mēnešu laikā, šis tips atkal uzradīsies kā viltota nauda. Atbrīvoties no viņa nozīmēja ietaupīt gadā vismaz tūkstoš mārciņu, nemaz neskaitot Vinifredas un tēva sirdēstus. «Jāsapurina Drīmers,» viņš nodomāja. «Jāpasteidzina.»

Vinifreda, tērpusies tādās kā pussērās, kas lieliski piestāvēja viņas gaišajiem matiem un staltajam augumam, atbrauca Džeimsa divjūga karietē. Soumss šo karieti nebija redzējis Sitijā piecus gadus, kopš laika, kad tēvs bija aizgājis no uzņēmuma, un tās senlaicīgums viņu pārsteidza: «Laiki mainās,» viņš nodomāja, «nevar zināt, kas būs vēlāk! Pat cilindri kļuva aizvien retāki. Viņš apjautājās par Valu. Vals, teica Vinifreda, raksta, ka nākamajā semestrī spēlēšot polo. Viņai liekoties, ka zēns iestājies teicamā apvienībā. Tad viņa, lieliski noslēpusi bažas, piebilda:

— Vai mana lieta sacels lielu troksni, Soums? Vai tai jāiekļūst avīzēs? Tas būtu tik nepatīkami Valam un meitenēm.

Pārpilnam nodarbināts ar personīgajām likstām, Soumss atbildēja:

— Avīzes ir uzbāzīgs iestādījums; ļoti grūti no tām kaut ko noslēpt. Tās uzskata sevi par sabiedrības tikumības sargiem, bet demoralizē lasītājus ar saviem neķītriem aprakstiem. Tomēr tik tālu mēs vēl neesam. Mēs šodien tikai vēl sastapsimies ar Drīmeru kopdzīves atjaunošanas prasības dēļ. Viņam, protams, skaidrs, ka šis gadījums jānovada līdz šķiršanai; bet tev jātēlo, ka tu ārkārtīgi ilgojies dabūt Dārtiju atpakaļ — tu to šodien varētu izmēģināt. Vinifreda nopūtās.

—      Ak, Montijs ir gatavais āksts! — viņa teica. Soumss uzmeta māsai pētošu skatienu.

—      Viņam bija skaidrs, ka tā nemaz nevar raudzīties nopietni uz savu Dārtiju un tā atsauktu visu šo lietu, ja tikai tai dotu vismazāko iespēju. Viņa personīgā nojauta viņam bija likusi no sākta gala šajā gadījumā būt nelokāmam. Izvairīties no maza skandāla tagad — nozīmētu tikai uzvelt māsai un tās bērniem īstu kaunu un varbūt pat bankrotu vēlāk, ja pieļautu, ka Dārtijs viņiem uzsēstos uz kakla, grimdams arvien zemāk un nodzīvodams naudu, ko Džeimss atstātu savai meitai. Kaut kapitāls arī ir nodrošināts, šis tips tomēr pratīs mantojumu deldēt un likt ģimenei pamatīgi maksāt, lai tikai glābtu sevi no bankrota vai pat cietuma! Soumss un Vinifreda atstāja spožo karieti ar spožajiem zirgiem un kalpus spožajos cilindros krastmalā, paši aiziedami kājām līdz karalienes advokāta Drīmera pieņemamām telpām Karaliskās tiesas ēkā.

— Misters Belbijs jau ieradies, ser, — teica ierēdnis. — Misters Drīmers būs klāt pēc minūtēm piecām.

Jaunākais pilnvarotais misters Belbijs — gan ne tik jauns, kāds tas varētu būt, jo Soumss vērsās tikai pie drošas reputācijas ļaudīm, un viņam vispār bija mīkla, kā advokāti prata to iegūt tādā mērā, ka viņš tiem spēja uzticēties, — misters Belbijs tātad sēdēja, pārlaizdams pēdējo skatienu saviem papīriem. Viņš tikko bija atgriezies no tiesas un vēl joprojām parūkā un mantijā, ietērpā, kas piestāvēja viņa degunam, kas līdzinājās mazam pumpja rokturim, viltīgajām, zilajām ačelēm un uz priekšu izvirzītajai apakšlūpai — neviens cits nebūtu piemērotāks, lai papildinātu un atbalstītu Drīmeru.

Kad iepazīšanās ar Vinifredu bija galā, visi, mazliet pieskārušies laika apstākļiem, pievērsās karam. Pēkšņi Soumss piezīmēja:

— Ja Dārtijs nepaklausa, mēs tikpat nevaram ierosināt procesu ātrāk kā pēc sešiem mēnešiem. Man gribētos, lai jūs lietu pasteidzināt, Belbij.

Misters Belbijs, kura valodā pavīdēja tikko manāms īru akcents, uzsmaidīja Vinifredai un nomurmināja:

— Likuma noteiktais termiņš, misis Dārtija.

— Seši mēneši! — atkārtoja Soumss. — Tas var ievilkties līdz jūnijam. Tad mēs netiksim pie prasības caurskatīšanas ātrāk kā pēc vasaras pārtraukuma. Jāpasteidzina, Belbij, jāpasteidzina, — viņam jau tā būs jānomokās, lai Vinifreda iztur līdz galam.

— Jūs lūdz misters Drīmers, ser.

Viņi iesoļoja cits pēc cita; pirmais iegāja misters Belbijs un pēc vienas minūtes, uzmetis skatienu pulkstenim, Soumss, sekodams Vinifredai.

Karalienes advokāts Drīmers, gan vēl mantijā, taču bez parūkas, stāvēja pie kamīna, it kā šī apspriede viņam sagādātu savā ziņā baudu. Viņam bija spīdīga, gandrīz eļļaina sejas āda, kāda dažkārt mēdz būt mācītiem ļaudīm, liels deguns ar brillēm uz tā un īsa, iesirma vaigubārda; viņam piemita lepna paraža vienu aci nemitīgi piemiegt un apakšlūpu paslēpt zem virslūpas, kas viņa runai lika skanēt kaut kā dobji. Viņam bija ari maniere pēkšņi pieskriet klāt sarunu biedram. Šī īpatnība kopā ar biedējošo balss tembru un ieradums pirms runāšanas norūkties bija viņam sagādājusi tādu reputāciju aizbildnību un laulības šķiršanas lietās, ar kādu varēja dižoties tikai rets. Piemiegtu aci noklausījies mistera Belbija vētraino faktu atreferējumu, Drīmers norūcās un teica:

— To jau es zinu, — un, pēkšņi pieskrējis klāt Vinifredai, dobji izgrūda:

—      Jūs viņu gribat atpakaļ, vai ne, misis Dārtija? Soumss skarbi iejaucās:

—      Manas māsas stāvoklis, protams, neciešams. Drīmers rūca:

— Noteikti. Tātad vai mēs varam balstīties uz telegrāfisko atteikšanos, vai arī mums jānogaida pēcziemsvētku laiks, lai dotu viņam iespēju atrakstīt vēstuli, — tāds pašlaik jautājums, vai ne?

— Jo ātrāk … — Soumss uzsāka.

— Kādas jūsu domas, Belbij? — vaicāja Drīmers, pieskriedams klāt.

Likās, it kā misters Belbijs ošņātu gaisu kā suns.

—      Ātrāk par decembra vidu mēs neko nevaram uzsākt. Nav nekādas vajadzības izrādīt viņam vēl lielāku pretimnākšanu.

—      Nē, — atbalstīja Soumss, — kāpēc manai māsai jācieš šīs nepatikšanas, ja viņam labpatika aizlaisties …

—      Lapās, — norūca Drīmers, atkal pēkšņi pieskriedams klāt Vinifredai, — tieši tā. Cilvēkiem nav jālaižas lapās, vai ne, misis Dārtij? — un viņš pacēla mazliet mantiju kā pāvs asti. — Piekrītu. Varam rīkoties. Vai vēl kādi jautājumi?

—      Pašlaik ne, — Soumss nozīmīgi izmeta, gribēju jūs tikai iepazīstināt ar savu māsu.

Drīmers laipni norūca: — Ļoti patīkami. Uz redzēšanos! — un ļāva mantijas sargājošām krokām atkal slīdēt lejup.

Viņi izsoļoja cits aiz cita. Vinifreda devās pa kāpnēm lejup. Soumss vēl kavējās. Par spīti Soumsam pašam, Drīmers uz viņu bija tomēr atstājis dziļu iespaidu.

—      Pierādījumu, manuprāt, pietiek, — viņš vēl pateica Belbijam. — Starp mums runājot, ja netiekam ar šo lietu galā ātri, tad var gadīties, ka — nekad. Kā jums šķiet, vai viņš to saprot?

—      Palīdzēšu saprast, — atbildēja Belbijs. — Citādi viņš ir lāga vīrs — lāga vīrs.

Soumss pamāja ar galvu un aizsteidzās māsai pakaļ. Viņš redzēja to gaitenī plīvura aizsegā kodījam lūpas un tūdaļ sacīja:

— Stjuartes liecības pilnīgi pietiek.

Vinifredas seja kļuva skarba; viņa saslējās, un abi devās uz karieti. Un, klusu braucot mājup uz Grīnstrītu, abu prātus nodarbināja viena vienīga doma: «Kāpēc, ak, kāpēc man sava nelaime jāparāda atklātībai. Kāpēc man jāpieņem spiegi, lai tie bāž degunu manās personīgajās likstās? Tās taču nav radušās manas vainas dēļ.»

## V. džolija spriedums

Privātīpašnieciskais instinkts, kas, caurcaurēm pievilts, mudināja divus Forsaitu dzimtas locekļus atbrīvoties no tā, ko viņi vairs nespēja paturēt, Britānijas valstī ar katru dienu vairāk nostiprinājās. Niklasu, kas sākumā ar tādām šaubām bija raudzījies uz karu, jau dzirdēja izsakāmies, ka šie būri esot cietpauru banda; tie sagādājot lielus izdevumus un, jo ātrāk dabū mācību, jo labāk. Viņš turp sūtītu Vulzliju*. Būdams arvien mazliet tālredzīgāks par citiem — tāpēc arī bija pats mantīgākais no visiem Forsaitiem, — viņš sapratis, ka Bullers nav piemērotais vīrs, vārda vistiešākajā nozīmē bullis, kas mīņājas uz vietas, un, ja nerīkosies ātri, Leidismita kritīs. Tas bija vēl decembra sākumā, tāpēc viņš tad, kad pienāca «Melnā nedēļa»*, ari varēja katram teikt:

— To jau es jums sacīju.

Šajā drūmajā nedēļā, kādu neviens Forsaits nevarēja atcerēties jebkad piedzīvojis, «visjaunākais Niklass nemitīgi vingrinājās ierindas mācībā savā pulkā — «paša velna pulkā» — tik cītīgi, ka jaunais Niklass konsultējās ar ģimenes ārstu par dēla veselības stāvokli un uzbudinājās, dzirdot, ka tas pilnīgi vesels. Puisis tikko bija beidzis studijas un ar zināmas naudas summas palīdzību pielaists pie advokatūras, tāpēc viņa rotaļāšanās ar kara mākslu laikā, kad civiliedzīvotāju kara mākslas prasme, kuru katru brīdi varēja kļūt nepieciešama frontei, tēvam un mātei šķita kaut kas līdzīgs lietuvēnam. Viņa vecaistēvs, protams, šādu viedokli izsmēja, uzaudzināts ciešā pārliecībā, ka Britānijas kari nevar būt citādi kā vien īsi un profesionāli, un ar lielu neuzticību raudzījās uz valsts spertajiem soļiem, kuru dēļ viņam var rasties zaudējumi, tāpēc, ka viņam piederēja «De Beers» akcijas, kuru cena tagad strauji kritās, kas nozīmēja vairāk nekā pietiekamu upuri no mazdēla puses.

Oksfordā turpretim valdīja cits noskaņojums. Jauniešu konglomerātam raksturīgais rūgšanas process divus mēnešus pirms «Melnās nedēļas» pamazām izkristalizējās, izveidojot asi opozicionāras grupas. Normālie jaunieši, ar angļiem mūždien piemītošajām konservatīvajām tendencēm, gan neraudzīdamies visai nopietni uz notikumiem, kvēli aizstāvēja viedokli, ka karš jāizkaro līdz galam, būriem krietni sadodot. Protams, Vals Dārtijs bija šis skaitliski lielākās grupas loceklis. Turpretī radikālā jaunatne, kas skaitliski bija mazāka, toties skaļāka, aizstāvēja viedokli, ka karš jāizbeidz, būriem piešķirot autonomiju. Līdz «Melnajai nedēļai» abas grupas bija amorfas — bez asumiem — un strīdi palika akadēmiskās robežās.

Džolijs bija viens no tiem, kas nezināja, kurā pusē nostāties. No vectēva — vecā Džoliona mantotā taisnības mīlestība neļāva viņam raudzīties uz notikumiem vienpusīgi. Bez tam viņa «pārāko» kopā bija viens no «lēkājošiem pestītājiem», jauneklis ar spilgti izteiktiem progresīviem uzskatiem un zināmu personisko pievilcību. Džolijs svārstījās. Arī tēvs likās svārstāmies savos uzskatos. Un kaut arī Džolijs, kā tas divdesmit gadu vecumā mēdz būt, cītīgi vēroja tēvu, meklēdams kļūdas, ko vēl varētu labot, šim tēvam tomēr piemita «stils», kas tā ironiskajai iecietībai piešķīra zināmu pievilcību. Mākslinieki, protams, pazīstami ar savu hamletisko dabu, un tas ir kaut kas, ar ko jārēķinās arī paša tēvā, kaut arī to mīl. Bet Džoliona personiskais uzskats, ka «bāzt degunu tur, kur tevi negrib» (kā to darīja «uitlenderi»), un ka, «paklusām aizkulisēs darbojoties, citam uzkundzēties nav visai godīgi», vai nu tas bija pamatots, vai ne, tomēr valdzināja dēlu, kurš augstu vērtēja godprātību. Taču citādi Džolijs nevarēja ciest ļaudis, kurus viņa kopā sauca par «savādniekiem», bet Vala kopā par «aušām»; tāpēc viņš joprojām svārstījās, kad sita «Melnās nedēļas» nestunda. Viens — divi — trīs ļaunu vēstījošie sitieni sekoja cits citam pie Stormbergas, Magersfonteinas un Kolenso. Ietiepīgā angļu dvēsele pēc pirmā sitiena iesaucās: «Nekas! Mums taču ir Metjuens *!» — pēc otrā: «Ak, vēl ir Bullers!» — bet, necaurredzamā tumsā iestigdama, tā aizsvilās. Un Džolijs sevī teica: «Pie joda! Tagad šie lupatlaši jāpārmāca, vienalga, vai mums taisnība vai ne!» Un — ja Džolijs to zinātu — viņa tēvs domāja tāpat!

Nākamajā svētdienā, šai semestrī pēdējā, viens no «pārākajiem» uzaicināja Džoliju uz vīna vakaru. Pēc otrā tosta, «lai dzīvo Bullers, un velns parāvis būrus», dzerot vietējo burgundieti un tukšojot glāzes, viņš pamanīja, ka Vals Dārtijs, arī viesis, smīnēdams viņā nolūkojas un saka kaut ko savam kaimiņam. Džolijs nešaubījās, ka tas bija nievājoši. Kā jauneklis, kam nekas tā neriebās kā pievērst sev uzmanību vai sacelt publisku traci, viņš tumši pietvīka un saknieba lūpas. Dīvainais naidīgums, ko viņš aizvien bija izjutis pret savu trešā auguma brālēnu, pēkšņi un spēji palielinājās. «Nu labi,» viņš nodomāja, «pagaidi tikai, draudziņ!» Iebaudījis vairāk vīna, nekā tas viņam nāca par labu, — tāda šeit bija paraža — Džolijs to atcerējās, kad visi barā gāja pa kādu klusu nostūri, un paraustīja Valu aiz piedurknes.

—   Ko tu tur iekšā par mani teici?

—   Vai tad es nedrīkstēšu teikt, ko gribu?

—   Nē.

—   Ak, es teicu, ka tu esi burofils, un tas tu arī esi.

—   Tu esi melis!

—   Gribi kauties?

—   Skaidrs, bet ne šeit; dārzā.

—   Labs ir. Ejam!

Abi gāja, iesānis lūkodamies viens otrā, juzdamies nedroši uz kājām un neatlaizdamies no sava nodoma; viņi pārkāpa dārza žogam. Uz asajām smailēm Vals saplēsa piedurkni, un tas vienu brīdi saistīja viņa uzmanību. Džolija prātus nodarbināja doma, ka viņi kausies abiem svešas koledžas teritorijā. Tas nebija pareizi, bet neko darīt, — tāds lops!

Pāri zālājam viņi devās uz gluži tumšu vietu un novilka žaketi.

— Tu taču neesi iereibis? — Džolijs pēkšņi jautāja. — Es nevaru kauties, ja tu esi iereibis.

—   Ne vairāk kā tu.

—   Nu, tad labi.

Nesarokojušies viņi tūdaļ nostājās aizsardzības pozīcijās. Viņi bija par daudz dzēruši, lai spētu rīkoties ar pienācīgu prasmi, un tāpēc it sevišķi cītīgi pūlējās ieņemt korektu stāju, līdz Džolijs gandrīz vai nejauši iesita Valam pa degunu. Tam sekoja akls, neglīts kautiņš veco koku tumšajā ēnā, un nebija neviena, kas uzsauktu «izbeigt!», līdz viņi sadauzīti un aizelsušies atlaidās viens no otra un atkāpās, kad dzirdēja kādu balsi sakām:

— Jūsu vārdi, jaunie cilvēki?

Izdzirduši šo laipno jautājumu, kas atskanēja no apgaismoto dārza vārtiņu puses līdzīgi kādas dievības prasībai, zēnu nervi vairs neizturēja, un, paķēruši savus svārkus, viņi metās pie žoga, pārrāpās pāri un atgriezās klusajā nostūrī, kur bija nolēmuši izkauties. Šeit, palsajā gaismā, viņi noslaucīja sejas un, nerunādami ne vārda, ieturēdami desmit soļu lielu atstarpi, devās uz koledžas vārtiem. Viņi izgāja klusēdami. Vals aizsoļoja pa Brueristrītu uz Broudstrītu, Džolijs pa sānceļu uz Haistrītu. Galva viņam vēl kūpēja, un viņš nožēloja, ka nebija parādījis lielāku prasmi, pārcilādams domās visus «kaunterus» un «nokautus», kurus nebija pielietojis. Savā prātā viņš tīksminājās ar gluži citādu divkauju nekā to, ko tikko bija piedzīvojis, — ar drosmīgu un varonīgu, kādu aprakstīja viņa iemīļotais Dimā un kādu uzbrūkot un atvairoties izcīna ar zobeniem un jostām greznojušies bruņinieki. Viņš redzēja sevi Lamola, Aramisa, Bisī, Šiko un Dartaņjana vienā personā apvienotā tēlā, bet Valā viņš nekādi nespēja saskatīt Kokonasu, Brisaku vai Rošforu. Tas puisis bija tikai sasodīts brālēns, kurā pat nebija nekā no Kokera. Lai! Viņš tam tomēr pāris reižu pamatīgi sadeva. «Burofils!» Šis vārds vēl joprojām kremta sirdi, un sāpošajā galvā pavīdēja doma — pieteikties brīvprātīgajos; jāt pāri kaujas laukam, bezbailīgi šaut, kamēr malu malās būri valstās pa zemi kā truši. Un, paceļot kaistošās acis augšup, Džolijs redzēja zvaigznes starp Haistrītas jumtiem un sevi pašu, segā ievīstītu, pieplakušu pie «karu» (lai tas būtu kas būdams), ar pielādētu šauteni un mirgojošām debesīm pievērstiem skatieniem.

Nākamajā rītā Džolijam bija drausmīgi «smaga galva», ko viņš ārstēja, kā jau tas vienam no «pārākajiem» pieklājas, bāžot to aukstā ūdenī, brūvējot stipru kafiju, ko pats nespēja izdzert, un aprobežojoties brokastīs ar lāsi vīna. Zilumu uz vaiga viņš izskaidroja ar pasaciņu par «muļķi», kurš viņam uzskrējis virsū ielas stūrī. Džolijs neparko nebūtu ieminējies par kautiņu, jo, visu pārdomājot, tas nemaz neatbilda viņa principiem.

Nākamajā dienā viņš devās uz Londonu un no turienes uz Robinhilu. Mājās sastapa tikai Holiju un Džūnu, jo tēvs bija aizbraucis uz Parīzi. Džolijs pavadīja nemierīgas bezmērķa brīvdienas pilnīgā norobežotībā no māsām. Džūna, protams, bija aizņemta ar saviem nelaimes putniem, kurus Džolijs nevarēja ciest, it sevišķi šo Ēriku Kobliju ar tā ģimeni, «gluži nepiederošas personas», kas brīvdienās māju arvien apgrieza otrādi. Un starp Holiju un viņu valdīja dīvaina atsvešināšanās, it kā māsai sāktu rasties savi personiskie uzskati, kuri bija kaut kas…gluži nevajadzīgs. Viņš nikni sita kriketa bumbu, trakulīgi, bet vientuļi auļoja pa Ričmondas parku, jādams pāri augstajiem šķēršļiem, kuru uzdevums bija norobežot noteiktus, nolietotus, ar zāli aizaugušus jājamceļus, — lai «nezaudētu nervus», kā viņš izteicās. Džolijs vairāk nekā lielākā daļa jauniešu baidījās izrādīt bailes. Viņš sev arī nopirka šauteni, ierīkoja lauka malā netālu no mājām mērķi un šāva, dārzniekiem par izbīli, no dīķa otrā krasta sakņu dārza akmens žogā, vienas vienīgas domas apsēsts, ka varbūt kādu dienu pieteiksies brīvprātīgajos un saglabās Dienvidāfriku savai dzimtenei. Patiesībā zēns tomēr ārkārtīgi uztraucās, kad visur vervēja karavīrus papildinājumam. Vai viņam jāiet? Neviens no «pārākajiem», cik viņš zināja, — un ar vairākiem viņš sarakstījās — nemaz nedomāja iet. Ja tie būtu sakustējušies, viņš dotos līdz tūlīt, sava stipri attīstītā sacensības gara un vispārpieņemto formu atzīšanas dēļ nekādā ziņā nespēdams atpalikt no citiem, — bet darīt to uz savu galvu varētu likties kā «tukša plātība», jo — skaidrs kas skaidrs — tik ļoti nepieciešami tas nemaz nebija. Turklāt viņam nemaz negribējās iet, jo šī jaunā Forsaita otrai dabai derdzās jebkura pārsteidzīga rīcība. Viss viņā bija uzvandīts, dedzinoši, sāpīgi uzvandīts, un Džolijs nemaz vairs nelīdzinājās savam gaišajam un gandrīz diženajam «es».

Un kādu dienu Džolijs ieraudzīja kaut ko tādu, kas viņā izraisīja ārkārtīgu sašutumu — divus jātniekus parka klajumā netālu no Hemgeitas, pie kam jātniece kreisajā pusē noteikti bija Holija savā sudrabainajā aidiniekā un jātnieks labajā pusē tikpat noteikti bija «āksts» Vals Dārtijs. Pirmā doma Džoliju mudināja piesteigties viņiem klāt un noprasīt, ko tas nozīmē, pavēlēt puisim «pazust» un vest Holiju mājās. Otrā brīdināja, ka viņš nonāktu muļķa lomā, ja viņi nepaklausītu. Viņš aizjāja aiz koka, taču tad saprata, ka tikpat neiespējami ir viņus izspiegot. Neatlika nekas cits kā doties mājup un nogaidīt māsas pārnākšanu! Aizlavīties projām ar šo vējagrābsli! Viņš nevarēja apspriesties ar Džūnu, jo tā šorīt bija aizbraukusi ar Ēriku Kobliju un visu tā varzu. Bet tēvs vēl joprojām atradās «pretīgajā Parīzē». Džolijs juta, ka šis nu noteikti bija viens no tiem mirkļiem, kuriem viņš tik cītīgi bija rūdījies skolā, kad kopā ar kādu zēnu, vārdā Brentu, bieži aizdedzinājuši avīzes un nolikuši tās istabas vidū, lai pieradinātos briesmu brīžos izturēties aukstasinīgi. Bet viņš nepavisam nejutās aukstasinīgs, gaidot māsu staļļu pagalmā un izklaidīgi glaudot veco Baltazaru, kas gurdi kā vecs, tukls mūks un sērīgi, ilgodamies pēc sava saimnieka, pacēla purnu, aiz pateicības par šo uzmanību elsdams. Pagāja pusstunda, līdz Holija pārradās pietvīkusi un daudz daiļāka nekā viņai vispār bija tiesības izskatīties. Viņš redzēja, ka māsa viņam uzmet ātru skatienu — vainīgu, protams, — tad sekoja viņai mājā un, paņemdams viņu zem rokas, ieveda telpā, kura reiz bija vectēva kabinets. Istaba, tagad maz lietota, abiem vēl joprojām bija mīļa neskaidro atmiņu tēla dēļ, kas viņiem saistījās ar sirsnību, garām, nokarenām, baltām ūsām, cigāru smaržu un smiekliem. Šeit Džolijs agrā bērnībā, kad vēl neapmeklēja skolu, cīkstējās ar vectēvu, kuram pat astoņdesmit gadu vecumā patika izmēģināt spēkus. Šeit Holija, uzmetusies uz krēsla sānu atzveltnes, atglaudījusi sudrabainās sprogas aiz auss, kurā vēlējās iečukstēt noslēpumus. Pa šīm stiklotajām durvīm viņi visi trīs neskaitāmas reizes steidzās uz laukumiņu spēlēt kriketu un vēl kādu citu rotaļu, ko sauca par «Vopsiju duzlu», kuru neviens cits neprata un kurā vecais Džolions ļoti sakarsa. Šeit Holija reiz vasaras naktī atnāca naktskrekliņā, ļauna sapņa izbiedēta, lai atgūtos no izbīļa. Un šurp kādu dienu atsūtīja Džoliju, kad tas dienas gaitas uzsācis tik nerātni, ka Mademoisell Bosai brokastīm noliktajā, gluži svaigajā olā iebēris ogļskābo magnēziju, pastrādādams vēl citus nedarbus; un šeit (tēva prombūtnē) norisinājās šāds dialogs:

— Tā, puisīt, nedrīkst.

— Jā, bet viņa man iesita pļauku, vectētiņ, — tāpēc es viņai arī, un tad viņa man vēlreiz.

— Sist sievieti? Tas nemaz neklājas! Un vai tu viņai lūdzi piedošanu?

—   Vēl ne.

—   Tad tev jāiet un jālūdz tūlīt. Nāc, iesim.

— Bet, vectētiņ, viņa iesāka, un viņa mani sita divreiz, es viņai tikai vienu.

—   Draudziņ, tas ir kaut kas gluži nedzirdēts.

—   Jā, bet viņa dusmojās un es ne.

—   Nāc.

—   Tad nāc tu arī, vectētiņ.

—   Labi — tikai šoreiz.

Un tad viņi roku rokā gājuši.

Un tieši šurpu, — kur Vaverlija* romāni un Bairona darbi, Gibona «Romas impērija»* un Humbolta «Kosmoss»*, bronzas priekšmeti uz kamīna dzegas un eļļas glezniecības šedevrs «Holandiešu zvejnieku laivas saulrietā» atradās savā vietās neatvairāmi kā liktenis un kur, likās, vecais Džolions vēl joprojām sēž sakrustotām kājām atzveltnes krēslā un pāri avīzei «The Times» redzama viņa gudrā piere un dziļi iegrimušās, nopietnās acis, — tieši šurp viņi nāca, šie abi mazbērni. Un Džolijs teica:

— Es tevi redzēju kopā ar to resgali parkā. Redzēdams māsas vaigus piesarkstam, viņš izjuta zināmu gandarījumu; viņai vajadzēja kaunēties!

— Un tad? — Holija jautāja.

Džolijs bija pārsteigts. To viņš nebija gaidījis.

— Vai tu arī zini, — viņš svarīgi teica, — ka tas mani pēdējā semestrī nosauca par «burofilu»? Man ar viņu bija jākaujas.

— Kurš uzvarēja?

Džolijam gribējās atbildēt: «Es gandrīz…»— taču tas viņam likās zem viņa goda.

—   Klausies, — viņš teica, — ko tas viss nozīmē? Nesakot nevienam ne vārda!

—   Kāpēc man to vajadzēja? Tēva nav mājās; kāpēc lai mēs abi ar Valu neizjātu?

—   Tev jādodas izjādēs ar mani. Viņš, manuprāt, ir šausmīgs gaisagrābslis.

Holija sašutumā nobāla.

— Nav vis! Tu pats esi vainīgs, ja nevari viņu ieredzēt.

Un, aizsteigusies brālim garām, viņa izgāja no istabas, atstādama brāli vienu, stingu skatienu veramies bruņurupuča mugurā sēdošajā Venērā, kuru līdz šim bija aizsegusi māsas tumšā galviņa ar mīksta filca jātnieces cepurīti. Džolijs jutās neparasti uzbudināts, satriekts līdz savas jauneklīgās sirds dziļumiem. Pārākums, ko viņš bija apzinājies visu mūžu, nu gulēja sadragāts pie viņa kājām. Viņš nostājās pie Venēras un mehāniski vērās bruņurupucī. Kāpēc viņš nevarēja ciest Valu Dārtiju? To viņš nespēja izskaidrot. Nepazīdams dzimtas vēsturi, zinādams tikai kaut ko nenoteiktu par ģimenes naidu, kurš bija sācies pirms trīspadsmit gadiem, kad Bozinijs kļuvis neuzticīgs Džūnai Soumsa sievas dēļ, faktiski, nevarēdams teikt neko ļaunu par Valu, Džolijs jutās samulsis. Viņš, gluži vienkārši, Valu necieta. Bet jautājums tomēr bija: ko lai tagad dara? Vals Dārtijs, tiesa kas tiesa, bija viņa trešā auguma brālēns, bet Holijai neklājas saieties ar to. Bet «nodot», ko viņš nejauši uzzināja, — tas bija pret viņa pārliecību. Šīs dilemmas mocīts, Džolijs aizgāja līdz vectēva atzveltnim, apsēdās tajā un sakrustoja kājas. Zeme slīga tumsā, kamēr viņš te sēdēja, lūkodamies ārā pa augsto logu uz veco ozolu, kas, liels un varens arī bez lapotnes, lēnām pārvērtās tikai par tumšu ēnu aizvien dziļāk sabiezējušajā krēslā.

«Vectētiņ!» Džolijs bez jebkādas sakarības nodomāja un izņēma savu pulksteni. Viņš nevarēja saskatīt rādītājus, bet iedarbināja skandētāju. «Jau pieci!» Tas bija vectētiņa pirmais zelta kabatas pulkstenis, laika rituma gludi noberzts — viss gravējums izzudis — un daudzu kritienu pēdu apzīmogots. Tā skaņa bija kā klusa balss no zelta laikmeta, kad viņi no Londonas Sentdžonsvudas pirmo reizi ieradās šajā namā — atbrauca šurp kopā ar vectēvu viņa karietē un gandrīz tūdaļ pārņēma savā īpašumā kokus. Kokus, kuros varēja kāpelēt, kamēr vectēvs lejā aplaistīja ģerāniju dobes! Ko nu darīt? Rakstīt tēvam, lai viņš brauc mājās? Uzticēties Džūnai? — bet viņa bija tik…tik neapvaldīta. Nedarīt neko un paļauties uz laimi? Galu galā brīvdienas drīz cauri. Aiziet pie Vala un to brīdināt? Bet kā uzzināt puiša adresi? Holija viņam to neteiks! Īsts labirints, īsts iespējamību jūklis! Džolijs aizdedzināja cigareti. Kad viņš to līdz pusei bija izsmēķējis, piere noskaidrojās, it kā to būtu maigi noglāstījusi vāja, vecīga roka, un ausī kāds likās čukstam: «Nedari nekā, esi mīļš pret Holiju, esi mīļš pret viņu, manu puisīti» un Džolijs atviegloti nopūtās, izpūzdams dūmus caur degunu…

Bet augšā savā istabā, jājamtērpu noģērbusi, Holija vēl sēdēja ar sadrūmušu pieri.

— Nav vis…nav vis! — bija vārdi, ko viņas lūpas nemitīgi čukstēja.

## VI. DŽOLIONS SVĀRSTĀS

Džoliona pastāvīgā apmešanās vieta Parīzē bija maza, klusa viesnīca virs kāda plaši pazīstama restorāna Senlazāra stacijas tuvumā. Viņam riebās savieši Forsaiti ārzemēs; apstulbuši kā zivis uz sauszemes, tie skraidīja apkārt pa vienīgo ierasto maršrutu — operu, Rivolī ielu*, Mulenrūžu*. Jau šo ļaužu izskats vien, kas liecināja, ka tie vēlas, cik ātri vien iespējams, atrasties atkal kaut kur citur, kaitināja Džolionu. Bet neviens Forsaits netuvojās viņa paslēptuvei, kur guļamistabas kamīnā sprakšķēja degoša malka un kafija bija lieliska. Džolionam Parīze patika visvairāk ziemā. Sīvie malkas dūmi un ceptu kastaņu smarža, spožo, gaišo ziemas dienu saules skarbums, saltai ziemai spītējošās ielas kafejnīcas, pašapzinīgā, mundrā bulvāru publika, — tas viss viņam rādīja, ka ziemā Parīzei ir dvēsele, kura, gājputnam līdzīga, vasaras vidū aizlaižas.

Džolions runāja labi franciski, viņam bija daži draugi, viņš zināja mazus lokāliņus, kur varēja labi paēst un interesantus tipus novērot. Parīzē viņu pārņēma filozofisks noskaņojums, ironija kļuva asāka; šeit dzīvei radās liega, bezmērķa jēga; tā pārvērtās par brīnumainu smaržu virpuli, gaismas stariem cauraustu tumsu.

Kad Džolions decembra pirmajās dienās nolēma braukt uz Parīzi, tad vēl tālu bija no domas, ka to darīt viņu mudina apziņa, ka tur atrodas Irēna. Bet viņš Pa rīzē nebija nodzīvojis ne divas dienas, kad atskārta, ka vēlēšanās satikt Irēnu būtībā bija galvenais iemesls. Anglijā cilvēks nemēdz atzīties savās jūtās. Viņš bija domājis, ka būtu gluži derīgi apspriesties ar Irēnu par viņas dzīvokļa izīrēšanas un citiem jautājumiem, bet Parīzē viņš visu uzreiz saprata labāk. Pār pilsētu valdīja kāda burvība. Trešajā dienā Džolions Irēnai aizrakstīja vēstuli un saņēma atbildi, kas lika viņam nodrebēt priecīgā satraukumā:

Mīļo Džolion!

Būšu bezgala laimīga, Jūs satiekot.

Irēna.

Mirdzoši saulainā dienā viņš posās ceļā uz Irēnas viesnīcu tādā noskaņojumā, kādā bieži bija gājis, lai skatītu iemīļotu gleznu. Neviena sieviete, cik vien Džolions varēja atcerēties, viņā nekad nebija modinājusi šīs neparasti tīksmās un tomēr bezpersoniskās jūtas. Viņš devās turp brītiņu pasēdēt, pamielot acis un aiziet, neiepazinis Irēnu tuvāk, bet gatavs nākt un mielot acis atkal rītdien. Tādā noskaņojumā viņš bija, kad upes krastmalas klusās viesnīcas mazajā, izbalējušajā,, rotaļīgi iekārtotajā viesistabā ienāca Irēna, tiklīdz izsūtāmais zēns, pieteicis: «Madame,» — pazuda. Viņas seja, smaids, stāja — viss bija tieši tāds, kādu viņš sev bija iztēlojies, un vaibstu izteiksme atklāti pauda: «Draugs!»

— Sveika! — viņš teica. — Kādas nu ziņas, nabaga trimdiniece? — viņš jautāja.

—      Nekādas.

—      Par Soumsu nedzird?

—      Nē.

— Es izīrēju jūsu dzīvokli un, kā jau labs pārvaldnieks, atvedu jums drusku naudas. Kā jums patīk Parīze?

Irēnu šādi izprašņājot, viņam šķita, ka nekad nav redzējis tik skaisti un izteiksmīgi veidotas lūpas, apakšējā izliecās mazliet augšup, augšējās vienā kaktiņā manāma tikko jaušama bedrīte. Likās, it kā viņš atklātu sievieti, kas līdz šim bijusi līdzīga liegai, apgarotai statujai, par ko jūsmojis gandrīz bezpersoniski. Irēna atzinās, ka Parīzē vienai dzīvot esot pagrūti; tomēr Parīze — tik pārpilnа savas kūsājošās dzīves, ka tā viņu visumā apdraud tikpat maz kā tuksnesis. Turklāt patlaban angļus šeit nemīlot.

— Attiecībā uz jums tas tā laikam.nebūs, — Džolions izmeta. — Jūs frančiem droši vien patīkat.

— Tam savi mīnusi. Džolions pamāja ar galvu.

— Tad ļaujiet man jums parādīt Parīzi, kamēr te būšu. Sāksim ar rītdienu. Un tagad iesim kopā paēst manā iemīļotajā restorānā un pēc tam uz Komisko operu.

Tā viņi sāka ik dienas satikties.

Džolions drīz nāca pie atziņas, ka cilvēkam, kas tiecas saglabāt jūtu līdzsvaru, Parīze ir vienīgā vieta, kur iespējams uzturēt draudzīgas attiecības ar daiļu sievieti. Pār Džolionu nāca it kā apskaidrība, kas kā putns gavilēja: «Elle est ton rкve![15] elle est ton rкve!» brīžiem tas viņam likās dabisks, brīžiem smieklīgs … smags vēlīnās aizraušanās gadījums. No sabiedrības reiz izstumts, viņš kopš tā brīža nekad vairs nebija īsti rēķinājies ar konvencionālajām morāles prasībām; taču doma par mīlu, kurai viņa nekad nespētu atbildēt ar pretjūtām, — un kā gan lai viņa to iespētu, ņemot vērā viņa vecumu? — netika tālāk par viņa zemapziņu. Turklāt viņš bija gluži sašutis viņas tukšās, vientuļās dzīves dēļ. Redzēdams, ka viņa sabiedrība Irēnai tīkama, ka mazās pastaigas viņai sagādā acīm redzamu prieku, Džolions sirsnīgi centās nedarīt un neteikt neko tādu, kas šo prieku varētu izpostīt. Līdzīgi nokaltušam ziedam, kas uzsūc sevī ūdeni, tā, viņam likās, Irēna izjuta viņa draudzību. Cik varēja noprast, viņas adresi nezināja neviens, izņemot Džolionu, Irēnu Parīzē nepazina neviens, Džolionu — retais, tāpēc viņiem nevajadzēja slēpt savas pastaigas, sarunas, kopējās pusdienas un koncertu un gleznu galeriju apmeklējumus, izbraucienus uz Versaļu*, Senklū* un pat Fontenblo*. Un laiks skrēja — aizritēja viens no tiem iespaidu pārpilnajiem mēnešiem, kam nav ne pagātnes, ne nākotnes. Kas viņam jaunības dienās būtu bijusi brāzmaina kaisle, tagad bija varbūt tikpat dziļas jūtas, tikai jūsma, bezcerība un bruņnieciskums padarīja tās daudz maigākas un biedriskākas, vismaz, kamēr Irēna atradās viņam blakus smaidoša un laimīga šajā draudzībā un viņam likās arvien skaistāka un garīgi tuvāka: jo viņas dzīves izpratne, balstīdamās vairāk uz jūtām nekā uz prāta slēdzieniem, šķita apbrīnojami harmonējam ar viņa paša ironiski skeptisko, pret skaistumu jūtīgo, gandrīz aizrautīgi cilvēcisko un iecietīgo dzīves uztveri, tomēr Irēnā palaikam bija samanāma neapzināta nepiekāpība, kas Džolionam, kā vīrietim, piemita mazāk. Un visā šī kopīgi pavadītā mēneša laikā Džolions nekad pilnīgi neatbrīvojās no jūtām, ar kādām viņš bija devies pirmajā dienā vizītē pie viņas kā pie iemīļota mākslas darba, — no gandrīz bezpersoniskām ilgām. Domas par nākotni — šo nepielūdzamo tagadnes turpinājumu — viņš centās atvairīt aiz bailēm zaudēt savu netraucēto bezrūpību; bet viņš kala plānus, kā atjaunot šos brīžus citās, vēl jaukākās vietās, kur saule svilina un ir daudz svešāda, ko redzēt un gleznot. Beigas pienāca pēkšņi līdz ar divdesmitajā janvārī saņemto telegrammu:

Pieteicos brīvprātīgo kavalērijā.

Džolijs.

Džolions to saņēma tieši brīdī, kad devās ceļā, lai satiktos ar Irēnu Luvrā. Šī vēsts lika viņam atģisties. Kamēr viņš šeit nodevās dīkiem sapņojumiem, viņa zēns, kura skolotājam un padomdevējam viņam vajadzēja būt, spēris šo drosmīgo soli pretī briesmām, varbūt pat nāvei. Līdz dvēseles dziļumiem satraukts, viņš pēkšņi saprata, cik spēcīgi Irēna pārņēmusi visu viņa būtni. Saites, kuras viņus abus vienoja, — jo tās bija saites, — šķiršanās draudu ēnā vairs nebija bezpersoniskas. Džolions saprata, ka rāmais, kopīgi izjusta daiļuma prieks uz visiem laikiem beidzies. Viņš redzēja savas jūtas, kādas tās bija — apmātībai līdzīgas. Smieklīgas varbūt, taču tik patiesas, ka agrāk vai vēlāk tās būtu izlauzušās uz āru. Taču šobrīd, tā viņam vismaz likās, viņš nevarēja un nedrīkstēja tās atklāt. Tam nepielūdzami ceļā stāvēja ziņa par Džoliju. Džolions lepojās ar šo zēna soli, lepojās ar dēlu, kas dodas cīņā par dzimteni; «Melnā nedēļa» bija ietekmējusi arī Džoliona burofila noskaņojumu.

Un tādējādi beigas bija iestājušās ātrāk par sākumu! Kāda laime, ka viņš nekad neko nebija ļāvis manīt!

Kad Džolions iegāja muzejā, Irēna, liega, neapzināti smaidot, bija iegrimusi gleznas «Madonna grotā»* aplūkošanā. «Vai man no visa tā jāatsakās?» viņš nodomāja. «Tas būtu kaut kas pretdabisks, kamēr viņa atļauj sevī lūkoties.» Nepamanīts viņš stāvēja un vēroja Irēnu, cenzdamies uzsūkt sevī viņas tēlu, apskauzdams gleznu, kurā viņa tik ilgi iedziļinājās. Divas reizes viņa pagrieza galvu uz ieeju, un viņš nosprieda: «Tas domāts man.» Beidzot viņš piegāja klāt.

— Skatieties! — viņš teica.

Viņa lasīja telegrammu, un Džolions dzirdēja viņu nopūšamies.

Arī šī nopūta domāta viņam! Viņa stāvoklis bija tiešām drausmīgs! Ja viņš gribēja palikt uzticīgs dēlam, viņam vajadzēja Irēnai tikai paspiest roku un aiziet. Ja gribēja palikt uzticīgs jūtām sirdī, tad vajadzēja viņai vismaz pateikt, kas tās par jūtām. Vai viņa varēja, vai gribēja saprast, kāpēc viņš klusēdams veras gleznā?

— Man laikam gan tūlīt jābrauc mājās, —viņš beidzot izmocīja, — man visa tā ļoti pietrūks.

— Man arī, bet jums, protams, jābrauc.

— Nu, tātad! — teica Džolions, sniedzot roku. Sastopot Irēnas skatienu, jūtu uzbangojums Džolionu gandrīz uzveica.

— Tāda ir dzīve! — viņš teica. — Rūpējieties par sevi, mīļā!

Rokas un kājas viņam šķita pamirušas, it kā smadzenes atteiktos aizvest viņu prom no Irēnas. Durvīs viņš redzēja to paceļam roku un ar pirkstiem pieskaramies lūpām. Viņš svinīgi pacēla cepuri un vairs neatskatījās.

## VII. dārtiju lieta

Dārtiju lieta, kuras mērķis bija atjaunot laulības kopdzīvi, kas Vinifredas sirdi pildīja ar dziļām šaubām, likumā noliktajam termiņam dilstot, tuvojās caurskatīšanas dienai. Tās kārta vēl nebija pienākusi, kad sākās tiesas ziemsvētku laika pārtraukums; bet, sēdēm atkal sākoties, lieta sarakstā figurēja kā trešā. Šogad Vinifreda ziemsvētkus pavadīja sabiedriskāk nekā parasti, visas šīs nepatikšanas dziļi noslēpusi savās stipri atsegtajās krūtīs. Šajos svētkos Džeimss Vinifredu apveltīja sevišķi devīgi, apliecinādams līdz ar to savu atzinību un apmierinātību par meitas gaidāmo šķiršanos no šī «nelieša» — šīs jūtas viņa veco sirdi saviļņoja, bet vecās lūpas tās nespēja izteikt.

Salīdzinājumā ar Dārtija pazušanu konsolu krišanās bija samērā nenozīmīga; un attieksmē uz skandālu jāsaka, ka dziļais riebums, ko vecais vīrs izjuta pret šo zelli, un pieaugošās priekšrocības, kuras privātīpašums ieguva pār reputāciju, katrā īstā Forsaitā, kas gatavojas atstāt pasauli, — palīdzēja pasargāt prātu no uztraukuma pilnas prāvas, ko visi (izņemot viņu pašu) cītīgi vairījās pieminēt. Visvairāk tomēr viņu, kā juristu un tēvu, satrauca bailes, kaut tikai Dārtijs pēkšņi neiedomātos atgriezties un paklausīt tiesas uzaicinājumam. Tas tik būtu skaisti! Bailes viņu krimta tik ļoti, ka, aplaimodams Vinifredu ar lielu ziemsvētku čeku, Džeimss sacīja: — Tas galvenā kārtām bēglim, lai atturētu viņu atgriezties.

Tā, protams, bija vējā aizlaista nauda, taču tomēr zināms nodrošinājums pret bankrotu, kas viņam vairs nedraudēs, ja tikai izdotos meitas laulību šķirt. Un viņš nemitīgi mocīja Vinifredu ar jautājumiem, līdz viņai izdevās pārliecināt tēvu, ka nauda aizsūtīta. Nabadzīte! — cik lielas mokas viņai maksāja aizsūtīt naudu, lai tā nonāktu «šī subjekta» kabatā. Soumss, to uzzinājis, kratīja galvu. Te taču nebija darīšana ar Forsaitu, kurš skaidri apjēdz, ko grib. Nezinot, kā Dārtijam klājas, tas bija ļoti riskants solis. Taču tiesā tas atstās labu iespaidu. Viņš parūpēsies, lai Drīmers to uzsvērtu,

— Interesanti, — Soumss pēkšņi izmeta, — kurp balets dosies no Argentīnas? — nekad nepalaizdams garām izdevību to atgādināt, jo zināja, ka Vinifredas vājība vēl bija joprojām, ja arī ne Dārtijs, tad vismaz nevēlēšanās viņu publiski kompromitēt. Lai gan Soumss nelabprāt izrādīja apbrīnu, viņš tomēr atzina, ka māsa izturējās tiešām lieliski pret bērniem, kuri kā putnēni, muti atplētuši, gaidīja ziņas par tēvu, — turklāt Imodžinu tieši vajadzēja ievest sabiedrībā, un Vals visa ši gadījuma dēļ nervozēja. Soumss manīja, ka šai aferā galvenā loma piederēja Valam, kuru Vinifreda mīlēja vairāk par visiem pārējiem, bērniem. Ja puikam tikai ienāktu prātā, viņš varētu izjaukt laulības šķiršanu. Tāpēc Soumss ļoti uzmanīgi raudzījās uz to, lai māsas dēla ausīs nenokļūtu ziņas par tiesas iepriekšēju izmeklēšanu. Viņš darīja vēl vairāk. Uzaicināja māsas dēlu uz brokastīm «Remove» klubā un, kad Vals aizsmēķēja cigāru, pievērsās tematam, kurš, kā viņš zināja, pašlaik zēna sirdij bija vistuvākais.

— Es dzirdēju, — Soumss ierunājās, — ka tu nodomājis Oksfordā spēlēt polo.

Vala poza kļuva mazāk nevērīga.

— Protams, — viņš atbildēja.

— Nu redzi, — turpināja Soumss, — tas ir ļoti dārgs prieks. Tavs vectēvs, domājams, tam nepiekritīs, kamēr nebūs pārliecinājies, ka viņam nedraud naudas izspiešana no citas puses. — Un viņš apklusa, lai redzētu, vai zēns sapratis vārdu nozīmi.

Vala tumšās, biezās skropstas paslēpa acis, bet lielā mute mazliet saviebās, un viņš nomurmināja:

— Tu laikam domā tēti!

— Jā, — apstiprināja Soumss. — Baidos, ka viss būs atkarīgs no tā, vai viņš turpmāk būs vectēvam par nastu vai ne, — un neteica vairs neko, ļaudams zēna prātam pakavēties pie teiktā.

Bet Vala prāts šajās dienās kavējās pie sudrabaini palsā zirdziņa un meitenes tā mugurā. Kaut Krums mita pilsētā un varētu viņu iepazīstināt ar Sintiju Darku, ja vien viņš palūgtu, Vals nelūdza; viņš pat vairījās Kruma un dzīvoja sev pašam neparastu dzīvi, izņemot saskari ar skroderiem un īrēto staļļu rēķiniem. Mātei, māsām un jaunākajam brālim šķita, ka Vals šo brīvlaiku pavada, «satiekoties ar draugiem», un vakaros kvern miegaini mājās. Un, lai aicinātu viņu kurp aicinādami, dienā viņi saņēma tikai vienu atbildi: «Diemžēl, norunāju satikties ar draugu,» — un Valam vajadzēja izdomāt visneiespējamākos ieganstus, lai jājamtērpā nepamanīts izietu no mājām un atkal atgrieztos, līdz kamēr viņam, par Āža kluba biedru kļuvušam, radās iespēja drēbes aizgādāt tur, kur viņš, neviena neredzēts, varēja pārģērbties un īrēta zirga mugurā aizjāt uz Ričmondas parku. Savas augošās jūtas viņš svēti glabāja sevī. Ne par ko uz pasaules viņš nebūtu bildis ne pušplēsta vārdiņa «draugiem», ar kuriem nemaz nedomāja «satikties», par to, kas no viņu un viņa paša viedokļa bija tik smieklīgi. Bet Vals nekā nevarēja darīt, ka viņam tādēļ zuda patika uz visu citu. Šīs jūtas nostājās starp viņu un pieņemtajām jaunekļu izpriecām — kuri beidzot kļuvuši patstāvīgi, — padarot viņu Kruma acīs par «piena puiku». Vala vienīgā vēlēšanās bija apģērbt nesen pašūto jauno jājamtērpu un aizzagties prom uz Robinhilgeitu, kur drīz graciozā gaitā parādījās sudrabainais aidinieks ar slaido, tumšmataino jātnieci. Un tad abi kopā viens otram blakus mēdza izjāt pa kailiem klajumiem, daudz nerunādami, brīžiem auļodami un brīžiem sadodamies rokās. Vakaros Valu ne vienreiz vien atklātības uzplūdu mirkļos pārņēma kārdinājums atzīties mātei, ka biklā, jaukā māsīca savaldzinājusi viņa sirdi un izpostījusi viņam «dzīvi». Bet viņu atturēja rūgtā pieredze, ka cilvēki, kas vecāki par trīsdesmit pieciem gadiem, visu tikai samaitā. Tāpēc Vals galu galā samierinājās ar domu, ka viņam jānobeidz augstskola un viņai «jāieiet sabiedrībā», pirms viņi varēs apprecēties; tātad kāpēc visu sarežģīt, ja vien ir iespēja tikties ar Holiju? Māsas ir netaktiski un neciešami radījumi, brālis vēl sliktāks; tāpēc viņam nebija neviena, kam uzticēties, un piedevām šī riebīgā laulības šķiršanas prāva! Ai, nelaime, ka cilvēkam tāds uzvārds, kāda citiem ļaudīm nav! Ja viņš sauktos kaut «Gordons», «Skots», «Hovards» vai kaut citā parastā uzvārdā! Bet Dārtijs — visā adresu grāmatā nebija otra tāda! Tikpat lielas iespējas būtu palikt nepamanītam ar uzvārdu Morkins! Un tā viss gāja Savu gaitu, līdz kādā dienā janvāra vidū sudrabainais aidinieks un jātniece satikšanās vietā neieradās. Aukstumā gaidīdams, Vals prātoja, vai nederētu aizjāt uz Holijas mājām. Bet tur varētu būt Džolijs, un vēl joprojām svaiga bija atmiņa par neglīto sadursmi. Cilvēks taču nevarēja mūždien kauties ar viņas brāli! Tāpēc Vals nomāktā garastāvoklī atgriezās pilsētā un pavadīja vakaru, drūmās domās nogrimis.

Nākamajā rītā viņš, brokastis ēdot, ievēroja, ka māte apvilkusi neparastu tērpu un uzlikusi galvā cepuri. Tērps bija melns ar spilgti zilu vizmu, cepure melna un liela — māte izskatījās neparasti glīta. Bet, kad viņa pēc brokastīm teica: «Panāc šurp, Val,» — un ieveda viņu viesistabā, viņam tūlīt uzmācās ļauna nojauta. Vinifreda rūpīgi aizvēra durvis un pielika pie lūpām kabatas lakatiņu, ieelpodama Parmas vijolīšu parfīmu, ar kuru tas bija sasmaržināts, un Vals gudroja: «Varbūt viņa uzzinājusi kaut ko par Holiju?»

Mātes balss viņu iztraucēja:

—       Vai tu man neparādītu kādu laipnību, puisīt? Vals šaubīdamies smaidīja.

—       Vai tu nenāksi man šorīt līdzi…

— Man jāsatiekas… — Vals iesāka, taču kaut kas mātes sejā lika viņam apklust. — Vai tiešām, — viņš atsāka, — tu taču negribēsi…

— Jā, man šorīt jāierodas tiesā.

Jau!… klāt šī sasodītā jezga, kuru viņš gandrīz bija paspējis aizmirst, jo neviens par to nekad neieminējās. Dziļas pašnožēlas pārņemts, Vals stāvēja, skrubinādams ādu no pirkstu galiem. Bet, pamanījis mātes drebošās lūpas, impulsīvi sacīja:

— Labi, māt, nākšu. Necilvēki!

Kādus necilvēkus viņš domāja, to pats nezināja, bet intonācija precīzi atbilda viņu abu noskaņojumam un atjaunoja zināmu garīgu līdzsvaru.

— Domāju, ka man labāk uzģērbt vizītsvārkus, — Vals murmināja, aizsteigdamies uz savu istabu. Viņš uzvilka vizītsvārkus, aplika augstāku apkaklīti, iesprauda kaklasaitē pērli un, klusībā lādēdamies, uzāva vissmalkākās pelēkās getras. Aplūkodams sevi spogulī, noteica: «Lai jupis mani parauj, ja parādu, kā man ap dūšu!» — un devās lejup.

Pie namdurvīm jau gaidīja vectēva kariete un māte, kas, kažokādās ietinusies, izskatījās tā, it kā dotos uz pieņemšanu pie pilsētas mēra. Slēgtajā karietē abi apsēdās viens otram blakus, un visa brauciena laikā Vals tikai vienu pašu reizi ieminējās par gaidāmo notikumu:

— Tur taču nekā neminēs par pērlēm, vai ne? Vinifredas uzroča baltās, pūkainās astītes ietrīcējās.

— Ak nē, — viņa atbildēja. — šodien viss būs gluži nevainīgi. Vecmāmiņa arī gribēja nākt līdzi, bet es nejāvu. Es iedomājos, ka tu mani varētu pavadīt. Tu izskaties tik glīts, Vai. Uzvelc tikai mugurpusē apkaklīti mazliet augstāk — tā, nu ir labi.

— Ja viņi domā tevi iebiedēt… — Vals iesāka. — Nē! To nedarīs. Būšu ļoti vēsa. Tā ir vienīgā iespēja.

—       Man taču nevajadzēs liecināt?

—       Nē, mīļais, viss nokārtots. — Un viņa papliķēja dēla roku. Apņēmīgā sejas izteiksme, ko māte rādīja, apklusināja nemieru Vala krūtīs; un viņš kavēja sev laiku, novilkdams un uzvilkdams cimdus. Tikai nupat viņš pamanīja, ka paņēmis ar getrām nesaskanīgu cimdu pāri; vajadzēja būt pelēkiem, bet tie bija tumši brūnas zamšādas. Vals nevarēja izšķirties, vai paturēt tos rokās vai ne. Galamērķi viņi sasniedza tūlīt pēc desmitiem. Vals bija pirmo reizi tiesas palātā, un ēka uz viņu tūdaļ atstāja lielu iespaidu.

—       Nudien, — viņš izgrūda, ieiedams kopā ar māti vestibilā, — te varētu ierīkot četrus piecus varenus tenisa laukumus!

Soumss viņus sagaidīja pie kāpnēm.

— Nu jūs klāt! — viņš teica nesarokojoties, it kā šajā intīmajā gadījumā šāda formalitāte būtu gluži lieka. — Mēs pie Heperlija Brauna, zāle Nr. 1. Mūsu lietu skatīs pirmo.

Vala krūtīs viļņojās sajūta, kāda viņu pārņēma kriketa spēlē, kad pienākusi viņa kārta sist, bet viņš spītīgi sekoja mātei un tēvocim, lūkodamies apkārt, cik vien maz iespējams, un klusībā nodomādams, ka te viss «sasmacis». Valam šķita, ka no visām pusēm blenž cilvēki, un viņš paraustīja Soumsu aiz piedurknes.

— Klausies, tēvoc, tu taču neļausi ienākt riebīgajiem avīžniekiem, vai ne?

Soumss uzmeta jauneklim iesānis tādu skatienu, kas savā laikā bija apklusinājis daudzus.

— Šeit, lūdzu, — viņš teica, — tev nav jānoģērbj kažoks, Vinifreda.

Vals iegāja viņiem nopakaļus aizkaitināts un paceltu galvu. Šajā sasodītajā alā visi — bet ļaužu te bija krietni daudz — likās sēžam cits citam klēpī, kaut patiesībā tos šķīra sēdekļu atzveltnes. Valu pārņēma sajūta, ka tūdaļ visiem kopā jānogrimst akā. Tā tomēr bija tikai acumirkļa vīzija. To izraisīja sarkankoka iekārta, melnās mantijas, balto parūku plankumi, sejas un papīri, dīvainā slepenība un čuksti, kamēr viņš, pagriezis visiem muguru, apsēdās pirmajā rindā mātei blakus, nopriecādamies par viņas Pannas vijolīšu smaržu un pēdējo reizi novilkdams savus cimdus. Māte pavērās viņā. Pēkšņi Vals apjauta, ka viņš tai šeit blakus tiešām bija vajadzīgs un ka viņam visā šai notikumā zināma nozīme. Labi! Gan viņš tiem parādīs! Saslējis plecus, viņš sakrustoja kājas un nesatricināmā mierā raudzījās uz savām getrām. Taču tieši šai brīdī pa durvīm uz paaugstinājuma viņiem iepretī iznāca «vecs švīts» mantijā un tiesneša parūkā, izskatīdamies ārkārtīgi līdzīgs jocīgai, izkrāsotai sievietei, un Valam vajadzēja steidzīgi iztaisnot kājas un piecelties kopā ar visiem pārējiem.

— Dārtiju lieta!

Valam likās neizsakāmi pretīgi dzirdēt publiski izsaucam savu vārdu. Un, pēkšņi apjēgdams, ka tieši viņam aiz muguras kāds sāka stāstīt par viņa ģimeni, viņš pārvarēja sevi, lai pagrieztu seju un paskatītos parūkotajā večukā, kurš runāja it kā par deviņiem mēmajiem, — jocīgā, vecā ērmā, kādus viņam reizēm bija gadījies redzēt Pārkleinā pusdienās cītīgi sūcam portvīnu; tagad viņš zināja, kur «tos izrakņā». Lai būtu kā būdams, večuks likās gluži interesants, un Vals vēl turpinātu tajā blenzt, ja māte nepieskartos viņa elkonim. Piespiests lūkoties taisni savā priekšā, viņš skatienus tagad pievērsa tiesneša sejai. Kādas tiesības šim vecam «puikam» ar sarkastisko muti un šaudīgajām acīm jaukties viņa ģimenes privātās darīšanās — vai tam nebija tikpat daudz savējo, kuras laikam gan bija tikpat riebīgas? Un šajā brīdī Valā sāpēm līdzīgi iesmeldzās viss viņa dzimtai raksturīgais dziļi iesakņojies individuālisms. Balss aiz viņa muguras skandēja tālāk:

— Nesaskaņas naudas jautājumos… Izšķērdīga rīcība … atbildētājs («Kas par apzīmējumu! Vai ar to domāts tēvs?») — saspīlēta situācija… mistera Dārtija biežā prombūtne. Mana kliente gluži pamatoti, milords tam piekritīs, mēģināja minēto aizkavēt… karšu spēle un derības zirgu skriešanās sacīkstēs… («Kā tad,» nodomāja Vals, «pūt vien tālāk!») Krīze oktobra sākumā, kad atbildētājs rakstīja no kluba šo vēstuli… (Vals saslējās, un ausis viņam svila…) ierosinu ar attiecīgiem komentāriem nolasīt vēstījumu, ko rakstīja džentlmenis, kurš… teiksim, milord … bija iebaudījis krietnas pusdienas.

«Necilvēks!» Vals nodomāja, pietvīkdams vēl tumšāk. «Tu nesaņem algu, lai ņirgātos!»

— «Tev vairs neizdosies mani apvainot paša mājās. Rīt atstāju Angliju. Izspēlēts…» — tas ir izteiciens, milord, kas nav svešs to cilvēku mutē, kuriem dzīvē nav īsti veicies.

«Ūpis tāds!» Vals nodomāja un piesarka vēl tumšāk.

— «Man apnikuši tavi mūžīgie apvainojumi.» Mana kliente milordam pateiks, ka šie tā saucamie apvainojumi ir vārds «pēdīgais nelietis», ar kādu viņa to raksturoja, — kas minētajos apstākļos, atļaujos piezīmēt, ir ļoti maigs izteiciens.

Vals iesānis paskatījās uz mātes savaldīgo seju, kuras acīs bija vajāta dzīvnieka izteiksme. «Nabaga māte,» viņš nodomāja un pieskārās viņas elkonim. Balss viņa aizmugurē turpināja:

— «Es sāku jaunu dzīvi. — M. D.»

— Un nākamajā dienā, milord, atbildētājs aizbrauca ar tvaikoni «Tuskarora» uz Buenosairesu. Kopš tā brīža mums par viņu nav ziņu, izņemot telegrāfisku atteikumu par atbildi vēstulei, kuru mana kliente lielā izmisumā rakstīja nākamajā dienā, lūdzot viņu atgriezties. Ar jūsu atļauju, milord, palūgšu misis Dārtiju liecinieku solā.

Kad māte piecēlās, Valu pārņēma nevaldāma vēlēšanās arī piecelties un teikt: «Klausieties! Raudzīšos uz to, lai jūs izturaties pret viņu pieklājīgi!» Viņš tomēr apvaldījās, dzirdēja māti sakām: «Taisnību, visu taisnību un tikai taisnību,» — un pacēla skatienu. Viņa izskatījās lieliska savās zvērādās, lielo cepuri galvā, viegli pietvīkušiem vaigiem, mierīga, lietišķa. Un Vals lepojās ar māti, kas šādi nostājās visu šo «sasodīto likumsargu» priekšā. Sākās nopratināšana. Zinādams, ka šī procedūra ir tikai laulības šķiršanai paredzētā iepriekšējā izmeklēšana, Vals ar zināmu uzjautrinājumu sekoja jautājumiem, kuri tika formulēti tā, lai rastos iespaids, ka māte tiešām vēlas tēva atgriešanos. Valam šķita, ka «vecās parūkas pamatīgi tiek piespiestas pie sienas». Viņš tādēļ jutās ļoti neomulīgi, kad tiesnesis pēkšņi jautāja:

— Bet kāpēc jūsu vīrs jūs atstāja — ne jau tāpēc, ka jūs viņu nosaucāt par «pēdīgo nelieti», ko?

Vals redzēja, ka tēvocis, ne vaibsta nepakustinādams, vērsa acis uz liecinieku solu, dzirdēja papīru čaukstam sev aizmugurē, un nojauta viņam teica, ka gala iznākums apdraudēts. Vai tēvocis Soumss un vecis aizmugurē savārījuši putru? Mazliet vilcinādamās, māte atbildēja:

—       Nē, milord; viss vilkās jau krietni ilgu laiku.

—       Kas vilkās krietni ilgu laiku?

—       Mūsu nesaskaņas naudas jautājumos.

— Bet jūs viņam devāt naudu. Vai jums šķiet, ka viņš jūs pameta, lai savu stāvokli uzlabotu?

«Ir gan necilvēks! Vecs necilvēks, nekas cits kā necilvēks!» Vals pēkšņi nodomāja. «Tas jūt, kur suns aprakts — grib izkārpīt!» Un sirds Valam pamira. «Jā … ja tam izdosies, tad, protams, skaidri zinās, ka māte patiesībā nevēlas, lai tēvs atgriežas. Māte runāja atkal, šoreiz mazliet augstprātīgāk.

—       Nē, milord, bet redziet, es atteicos dot viņam vēl naudu. Pagāja krietns laiks, līdz viņš maniem vārdiem noticēja, taču beidzot noticēja… un kad viņš to darīja …

—       Saprotu, jūs atteicāt. Taču pēc tam jūs viņam tomēr sūtījāt naudu.

—       Milord, gribēju, lai viņš atgriežas.

—       Un jūs domājāt, ka tas viņu pamudinās atgriezties?

— Nezinu, milord, paklausīju sava tēva padomam. Kaut kas tiesneša sejā, papīra čaukstos aizmugurē un

veidā, kādā tēvocis pēkšņi pārmeta vienu kāju pār otru, teica Valam, ka māte devusi pareizu atbildi. «Veikli,» viņš nodomāja, «nudien viss vieni vienīgi kumēdiņi!» Tiesnesis atkal runāja:

— Vēl viens jautājums, misis Dārtija. Vai jūs savu vīru vēl mīlat?

Vala rokas, kas ļengani nokārās aiz muguras, sažņaudzās dūrēs. Kā šis tiesnesis tā piepeši uzdrošinās iejaukt personiskās jūtas? Piespiest māti atsegt sirdi, pateikt visu šo ļaužu priekšā to, ko pati varbūt nezina! Tas ir nepieklājīgi. Māte atbildēja. Diezgan klusi:

— Jā, milord.

Vals redzēja tiesnesi pamājam ar galvu. «Ak, kā man gribētos sadot vecajam ērmam pa pauri!» viņš negodbijīgi nodomāja, kad māte atgriezās savā vietā viņam blakus. Tad sekoja liecības par tēva aizbraukšanu un nemitīgo prombūtni, turklāt tās deva pat viena no pašu mājas kalponēm, kas Valam šķita kaut kas sevišķi zemisks; pēc tam runāja vēl un vēl, tīros niekus vien; līdz beidzot tiesnesis pasludināja lēmumu, ka kopdzīve atjaunojama, un visi piecēlās, lai aizietu. Ārā ejot, Vals gāja mātei nopakaļ, zodu izslējis, plakstus nolaidis, darīdams, ko spēja, lai rādītu, ka visus nicina. No niknā stinguma viņu gaitenī atmodināja mātes balss.

—       Tu izturējies brīnišķīgi, manu zēn. Tu man biji īsts atbalsts. Mēs abi ar tēvoci nu ieturēsim lenču.

—       Labi, — atbildēja Vals. — Tad man vēl laiks satikties ar draugu. — Un, strupi atvadījies, noskrēja zemē pa kāpnēm, un izsteidzās laukā. Ielēca ormanī un devās uz Āža klubu. Viņš domāja par Holiju un par to, kā rīkoties, pirms viņas brālis parādīs viņai rītdienas avīzē visu šo nebūšanu.

* * *

Kad Vals bija atstājis Soumsu un Vinifredu, tie devās uz Ceširčīzu. Soumss izraudzījās šo vietu, lai tur satiktos ar misteru Belbiju. Šajā agrajā priekšpusdienā viņi tur būs vieni, un Vinifredai likās gluži «amizanti» apskatīt šo plaši iecienīto senlaicīgo krodziņu. Viesmīlim par lielu vilšanos pasūtījuši vieglas brokastis, viņi, klusu ciezdami un atgūdamies no pusotras stundas ilgām publiskas spīdzināšanas mokām, gaidīja ēdiena atnešanu un mistera Belbija atnākšanu. Misters Belbijs parādījās tūlīt aiz sava deguna un tik priecīgs, cik viņi abi bija īgni.

Lieliski! Lēmums par kopdzīves atjaunošanu dabūts, ko nu vairs bēdāties!

—       Tā jau ir, — Soumss teica situācijai atbilstošā klusā balsī, — bet mums atkal būs jāsāk meklēt lietiskus pierādījumus. Šķiršanas prāvu droši vien vedīs tas pats tiesnesis, un izskatīsies visai muļķīgi, ja izrādīsies, ka laulības pārkāpums mums bija zināms jau pašā sākumā. Tiesneša jautājumi pietiekami skaidri liecināja, ka viņam šīs kopdzīves atjaunošanas numurs nepatika.

—       Phe! — izmeta misters Belbijs jautri. — Viņš to aizmirsīs! Jel iedomājieties, pa šo laiku viņam būs bijis simtiem laulības šķiršanas gadījumu. Turklāt šīs dienas precedents uzliek viņam par pienākumu jūsu laulību šķirt, ja liecības pietiekamas. Mēs neļausim viņam pat nojaust, ka misis Dārtija šo faktu zināja. Drīmers visu nostrādāja tik skaisti — viņam viss iznāca tik tēvišķīgi.

Soumss pamāja ar galvu.

— Un atļaujiet atzinību izteikt jums, misis Dārtija, — misters Belbijs turpināja, — jums iedzimts liecinieces talants. Nesatricināma kā klints.

Šai brīdī parādījās viesmīlis, žonglēdams uz vienas rokas trīs šķīvjus un sacīdams:

— Pasteidzos atnest sacepumu arī jums, ser. Šodien tajā daudz cīruļu.

Misters Belbijs viesmīļa tālredzību apsveica, atzinīgi pamājot ar degunu. Bet Soumss un Vinifreda mulsiem skatiem noraudzījās pasūtītajās «vieglajās» brokastīs, kas sastāvēja no blīvas, brūnas masas, ko viņi uzmanīgi bakstīja ar dakšiņām cerībā izvilkt no tās gardos mazo dziedoņu cepetīšus. Tomēr, pievērsušies ēdienam, viņi konstatēja, ka ir daudz izsalkušāki, nekā domāja, un notiesāja visu porciju, piedzerdami klāt glāzi portvīna. Sarunas pievērsās karam. Soumss domāja, ka Leidismita kritīs un karš ilgs kādu gadu. Belbijs domāja, ka tas būs cauri vasarā. Abi bija vienās domās, ka nepieciešams lielāks karavīru skaits. Neatlika darīt neko citu kā karot līdz galīgajai uzvarai, jo tagad viss bija prestiža jautājums. Vinifreda novirzīja sarunu reālākā plāksnē, piezīmēdama, ka viņai negribētos, lai laulības šķiršanas prāva notiktu ātrāk par Oksfordas augstskolas vasaras brīvlaiku. Kad Vals tur atkal atgriezīsies, zēni visu jau būs piemirsuši, arī Londonas sezona* tad būs beigusies. Abi juristi Vinifredu ņēmās pārliecināt, ka vispirms jānogaida obligātais sešu mēnešu starplaiks — pēc tam, jo ātrāk, jo labāk.

Krodziņā tagad sāka ierasties publika, un viņi šķīrās; Soumss devās uz Sitiju, Belbijs uz tiesas palātu; Vinifreda aizbrauca ar ormani uz Pārkleinu, paziņot mātei, kā viņai bija klājies. Iznākums visumā šķita tik apmierinošs, ka likās ieteicami to pastāstīt Džeimsam, kurš nepalaida nevienu dienu, neteikdams, ka viņš nekā nezinot par Vinifredas darīšanām, nekā nevarot teikt. Tā kā Džeimsa dzīves ceļš tuvojās noslēgumam, pasaulīgie notikumi ieguva viņa acīs aizvien lielāku nozīmīgumu, it kā viņš domātu: «Jāizmanto laiks, kā nākas, un jāraizējas par visu; drīz man vairs nebūs nekā, par ko raizēties.»

Džeimss visu noklausījās ar nepatiku. Tas bija jaunmodīgs lietu izlemšanas veids, un viņš nekā nezināja! Bet viņš pasniedza Vinifredai čeku, teikdams:

— Tev, domājams, lieli izdevumi. Tev galvā jauna cepure. Kāpēc Vals nenāk mūs apciemot?

Vinifreda apsolīja drīz ierasties kopā ar dēlu pusdienās. Un, pārgājusi mājās, devās uz guļamistabu, kur varēja būt gluži viena. Tagad, kad vīrs bija uzaicināts atgriezties viņas aizbildnībā tāpēc, lai to uz visiem laikiem no viņas šķirtu, viņai gribējās pajautāt vēlreiz savai aizvainotai, vientuļai sirdij, ko īsti pati vēlas.

## VIII. IZAICINĀJUMS

No rīta laiks bija miglains, gandrīz salts, bet vēlāk sāka spīdēt saulīte, kad Vals lēnā riksī jāja uz Rohemptengeitu *, lai no turienes aulekšiem steigtos uz ierasto satikšanās vietu. Viņa garastāvoklis strauji uzlabojās. Neviens no šā rīta notikumiem nebija tik briesmīgs kā šī apkaunojošā iejaukšanās cilvēka personiskajā dzīvē. «Ja mēs būtu saderināti,» Vals nodomāja, «tad būtu vienalga, lai kas arī notiktu!» Viņš galu galā bija gluži tāds pats kā citi cilvēki, kuri peļ un nievā laulības dzīvi ar visām tās sekām, bet paši steidz apprecēties. Un Vals aulekšoja pāri Ričmondas parka nodzeltējušajam pērnajam zālājam, baidīdamies nonākt par vēlu. Bet satikšanās vietā viņš atkal bija viens, un Holijas otrreizējā neuzticība viņu drausmīgi satrauca. Viņš nevarēja atgriezties mājās to šodien neredzējis. Izjājis no parka, Vals devās uz Robinhilu. Viņš nevarēja lāgā izgudrot, pēc kā lai tur prasa. Iespējams, ka pārradies Holijas tēvs vai mājās ir māsa un brālis! Viņš tomēr nolēma riskēt un vispirms apvaicāties par visiem pēc kārtas, lai tad, ja viņam uzsmaidītu laime un neviena cita tur nebūtu, gluži dabiski, varētu prasīt pēc Holijas. Ja turpretim kāds no viņiem būtu mājās, nu tad «garām jāšanas» ieganstam jāglābj viņa gods.

— Mājās ir tikai mis Holija, ser.

— Ak! — pateicos. Vai drīkstu ievest savu zirgu stallī? Un vai jūs nepieteiktu — viņas brālēns misters Vals Dārtijs.

Kad Vals atgriezās, Holija atradās hallē, tumši pietvīkusi un bikla. Viņa aizveda Valu līdz telpas pretējam galam, un abi apsēdās uz plata sēdekļa pie loga.

— Es šausmīgi uztraucos, — Vals ierunājās klusā balsī. — Kas noticis?

—       Džolijs zina par mūsu izjādēm.

—       Vai viņš ir mājās?

—       Nē, bet es domāju, ka drīz būs.

—       Tad … — Vals izsaucās un pieliecies strauji satvēra viņas roku. Holija centās to atbrīvot, nevarēja un arī vairs nepūlējās, bet vērās Valā nopietnu skatienu.

—       Vispirmām kārtām, — viņš teica, — man tev jāpastāsta kaut kas par manu ģimeni. Mans tēvs, zini, vispār nav… gribu teikt… viņš pameta manu māti, un tagad mūsējie grib pieprasīt laulības šķiršanu; tāpēc viņam liek atgriezties, saproti. Rīt tu to lasīsi avīzē.

Holijas acis baiļu pilnā interesē kļuva gluži tumšas; viņas roka spieda Vala delnu. Bet Vals tagad bija iekvēlojies azartā, un viņš steidzīgi turpināja:

— Protams, šobrīd tam nav nekāda liela nozīme, taču, pirms viss būs cauri, tam laikam sava nozīme būs; laulības šķiršanas prāvas ir riebīgas, es tev saku. Man tev to vajadzēja pateikt, tāpēc… tāpēc … ka tev jāzina … ja… — un Vals sastomījās, lūkodamies viņas skumju pilnajās acīs, — ja… ja tu būtu tik laba un mani iemīlētu, Holij. Es tevi… tik ļoti mīlu, un man gribas būt saderinātam. — Viņš to bija pateicis tik neveikli, ka varētu pats sevi sapliķēt, un, nometies ceļos Holijas priekšā, mēģināja tuvoties maigajai, satrauktajai sejiņai. — Tu taču mani mīli… vai ne? Ja ne, tad es … — Iestājās klusuma un neziņas mirklis, tik mokošs, ka Vals sadzirdēja pļaujmašīnas rūkoņu maura viņā galā, it kā tur būtu zāle pļaujama. Šai brīdī Holija mazliet salīgojās, viņas roka pieskārās Vala matiem, un viņš izdvesa:

— Ak Holij!

Viņas atbilde skanēja ļoti maigi:

— Ak Val!

Viņš bija sapņojis par šo brīdi, bet iedomājies sevi arvien enerģiska, jauna, valdonīga mīlētāja lomā un nu jutās pazemīgs, aizkustināts, nedrošs. Viņš neuzdrīkstējās piecelties kājās, lai neizjauktu burvību. Vals baiļojās, ka Holija tad varētu aizbēgt un neatzīt savu padevību, tik ļoti meitene trīsēja viņa skavās, aizvērusi plakstus, kuriem viņa lūpas tuvojās. Holijas acis mazliet, mazliet pavērās, tās šķita aizplīvurotas. Vals uzspieda skūpstu Holijas lūpām. Pēkšņi viņš pielēca kājās, jo bija uztvēris it kā soļus, it kā. pārsteiguma izsaucienu. Viņš pavērās apkārt. Neviena neredzēja! Bet garās portjeras, kas norobežoja viesistabu no vestibila, šūpojās.

—   Ak, dievs! Kas tas bija? Arī Holija pietrūkās kājās.

—   Laikam Džolijs, — viņa čukstēja.

Vals sažņaudza dūres sasprindzinātā apņēmībā.

— Labi, — viņš teica, — tagad, kad esam saderinājušies, man tas gluži vienalga, — un piegāja pie portjerām, pavilka tās sāņus. Vestibilā pie kamīna stāvēja Džolijs, demonstratīvi pagriezis muguru. Vals pagājās pāris soļu. Džolijs pagriezās pret viņu.

— Piedod, ka dzirdēju, — viņš teica.

Lai arī nezin kā gribētu, Vals nespētu neapbrīnot Džoliju šobrīd; viņa seja bija skaidra, balss rāma, viņam piemita pat zināms diženums, it kā viņš vadītos no noteiktiem principiem.

—   Ir jau labi, — Vals izgrūda, — bet tā nav tava daļa.

—   Ak! — izsaucās Džolijs. — Nāc man līdzi, — un viņš devās šķērsām pāri hallei. Pie bibliotēkas istabas viņš samanīja kādu pieskaramies savam elkonim; Holijas balss teica:

— Es nākšu līdz.

— Nē, — atbildēja Džolijs. — Jā, — sacīja Holija.

Džolijs atvēra durvis, un visi trīs iegāja. Ienākuši mazajā telpā, viņi kā trīsstūrī nostājās katrs uz viena nolietotā paklāja stūra, taisni izslējušies, nelūkodamies cits citā, gluži nespējīgi saskatīt šīs situācijas humoru.

Vals pārtrauca klusumu.

— Mēs ar Holiju saderinājāmies.

Džolijs soli atkāpās un atbalstījās, pret palodzi.

— Tas ir mūsu nams, — viņš teica, — un es tevi tajā neapvainošu. Bet mana tēva nav mājās. Es nesu atbildību par māsu. Tu mani apvedi ap stūri.

— To es negribēju, — Vals aizsvilies atcirta.

— Manuprāt, tomēr, — Džolijs teica. — Ja tu to nebūtu gribējis, tad būtu runājis ar mani vai gaidījis, kamēr atgriežas tēvs.

—   Tam bija savs iemesls, — teica Vals.

—   Kāds?

— Manas ģimenes dēļ — es to Holijai tikko pateicu. Gribēju, lai viņa to zina, pirms tas nonāk atklātībā.

Džolija diženums pēkšņi stipri saplaka. — Jūs esat bērni, — viņš teica, — un zināt, ka tādi esat.

—   Es neesmu bērns, — atbildēja Vals.

—   Esi gan, tev vēl nav divdesmit gadu.

—   Bet cik tad tev?

—   Man jau palika divdesmit, — sacīja Džolijs.

— Pavisam nesen, bet, vienalga, esmu tāds pats vīrietis kā tu.

Džolija seja tumši pietvīka, tad sadrūma. Acīm redzot viņā norisinājās cīņa, Vals un Holija raudzījās, nenovērsdami acis no viņa, tik skaidri šī cīņa atainojās; tie varēja pat dzirdēt Džoliju elpojam. Tad viņa seja noskaidrojās un pauda dīvainu apņēmību.

— To mēs redzēsim, — viņš teica. — Izaicinu tevi darīt to pašu, ko darīšu es.

— Tu mani izaicini?

Džolijs smaidīja. — Jā, — viņš atbildēja, — es tevi izaicinu, un ļoti labi zinu, ka tu to nedarīsi.

Vals satrūkās ļaunā nojautā; tas nozīmēja taustīties pa tumsu.

— Neesmu aizmirsis, ka tu esi kauslis, — Džolijs teica rāmi, — un tas, manuprāt, vienīgais, kas par tevi sakāms, — nedz arī to, ka tu mani nosauci par burofilu.

Cauri paša elpas vilcieniem Vals pēkšņi izdzirda nopūtu un redzēja Holijas mazliet uz augšu pavērsto seju — ļoti bālu un lielām, lielām acīm.

— Jā, — Džolijs turpināja ar dīvainu smaidu ap lūpām, — to mēs drīz redzēsim. Es pieteikšos brīvprātīgo kavalērijā, un izaicinu tevi darīt to pašu, mister Val Dārtij.

Vals spēji atmeta galvu. Tas viņu trāpīja kā dūres sitiens pa pieri, tik negaidīti, pēkšņi un neglīti ielauzdamies viņa sapņos. Un, kad viņš pavērās Holijā, viņa skatieni piepeši likās aizkustinoši bezpalīdzīgi.

— Apsēdies! — atsāka Džolijs. — Nesteidzies! Apdomā labi. — Un pats apsēdās uz vectēva krēsla sānu atzveltnes.

Vals neapsēdās; viņš palika stāvam dziļi galifē bikšu kabatās iegrūdis rokas — dūrē sažņaugtas, drebošas rokas. Šī lēmuma drausmīgums, lai nu tas būtu šāds vai tāds, dimdēja Vala smadzenēs kā nevaļīga pastnieka klauvējieni. Ja viņš šo «izaicinājumu» nepieņems, tad Holijas un sava jaunā ienaidnieka acīs zaudēs cieņu. Ja pieņems — ak! — tad viss būs zudis … viņas seja, acis, mati un tikko sākušies skūpsti!

Nesteidzies, — Džolijs atkal teica, — negribu būt negodīgs.

Un abi lūkojās Holijā. Viņa bija atkāpusies līdz grāmatplauktiem, kas sniedzās līdz pat griestiem; tumšā galviņa atbalstījās pret Gibona «Romas impēriju», acis klusās, drūmās mokās vērās Valā. Un pār Valu, kuram citādi nepiemita lielas nojautas spējas, pēkšņi nāca tāda kā apskaidrība. Holija leposies ar savu brāli — ar viņa ienaidnieku! Un kaunēsies viņa dēļ! Kā atsperes mestas, rokas izlidoja no kabatām.

— Labi! — viņš teica. — Norunāts!

Holijas seja — ak, cik dīvaini! Vals redzēja, kā viņa nosarka, kā panācās uz priekšu. Viņš bija rīkojies pareizi — viņas seja staroja skumjā apbrīnā. Džolijs piecēlās un viegli paklanījās, kā cilvēks, kurš sacītu: tu pārbaudījumu izturēji.

— Rīt tātad, — viņš teica, — ejam kopā!

Atguvies no impulsa, kurš viņu bija mudinājis pieņemt šādu lēmumu, Vals izsmējīgi no skropstu apakšas noskatījās Džolijā. «Labi,» viņš nodomāja, «tu uzvarēji: man jāiet līdzi, bet gan es tev kādreiz atspēlēšos.» Un ar cieņu atbildēja:

— Būšu tavā rīcībā.

— Satiksimies Galvenajā iesaukšanas punktā pulksten divpadsmitos, — teica Džolijs. Un, atvēris stiklotās durvis, izgāja terasē, pakļaudamies tiem pašiem principiem, kuri viņam lika nekavējoties aiziet, kad pārsteidza abus hallē.

Vals jutās ārkārtīgi samulsis, tādā veidā atstāts viens ar meiteni, kuras dēļ maksāja šo negaidīto cenu. Tomēr vēlēšanās «parādīt sevi» joprojām pārspēja visu. Neko darīt, jārāda laipna seja!

—   Vismaz varēsim atliku likām jāt un šaut, — viņš teica, — tas arī ir mierinājums. — Un izjuta gandrīz vai niknu baudu, dzirdot nopūtu, kas šķita nākam no Holijas sirds dziļumiem.

—   Ak! Karš drīz beigsies, — Vals izmeta, — mums varbūt pat nemaz nebūs jābrauc uz fronti. Es par to nebēdāju, tikai tevis žēl. — Tagad viņš būs ticis vaļā no šīs riebīgās šķiršanās prāvas. Nav ļauna bez laba! Vals juta savā plaukstā ieslīdam Holijas silto rociņu. Džolijs domā, ka darījis galu viņu mīlestībai, nekā nebija! Vals turēja Holiju, cieši ap vidukli apskāvis, lūkojās viņai acīs ar maigu skatienu no savu skropstu apakšas, smaidīdams, lai viņu uzjautrinātu un apsolīdams drīz atbraukt un viņu apciemot, juzdamies izaudzis vismaz par sešām collām un izturēdamies daudz drošāk, nekā pirms tam to jebkad bija uzdrīkstējies. Neskaitāmas reizes Vals Holiju vēl skūpstīja, pirms sēdās zirgā un jāja atpakaļ uz pilsētu. Tā, lūk, vissīkākā ierosinājuma dēļ privātīpašnieciskais instinkts ātri uzzied un uzzeļ.

## IX. PUSDIENAS DŽEIMSA NAMĀ

Džeimsa namā Pārkleinā viesības vairs nerīkoja — katrās mājās reiz pienāk brīdis, kad nama tēvs vai nama māte vairs nejūtas «tā noskaņoti»; kad vairs nevar pasniegt deviņus ēdienus divdesmit mutēm virs divdesmit smalkām, baltām servjetēm, kad mājas kaķim vairs nav jābrīnās, kāpēc to pēkšņi ieslēdz.

Tāpēc Emīlija — kurai septiņdesmit gadu vecumā vēl labprāt patiktu sarīkot šad tad mazas svinības un viesības — pārdzīvodama kaut ko uzbudinājumam līdzīgu, lika pagatavot pusdienas nevis, kā parasti, divām personām, bet sešām, pašrocīgi uzrakstīja uz kartītēm veselu rindu ārzemniecisku nosaukumu un sakārtoja vāzēs ziedus — mimozas, kas bija atsūtītas no Rivjeras, un baltās Romas hiacintes, kas nebija augušas Romā. Pusdienās, protams, būs tikai Džeimss un viņa pati, Soumss un Vinifreda, Vals un Imodžina, — bet viņai patika mazliet izlikties un patīksmināties pagājušo dienu godību atcerē. Tāpēc Emīlija uzposās tā, ka Džeimss piezīmēja:

— Kāpēc tu velc šo tērpu? Tu saaukstēsies.

Taču Emīlija zināja, ka sievietes kaklu nekas nesargā labāk par rotāšanās kāri, pat līdz astoņdesmit gadu vecumam,— un tikai atbildēja:

—   Atļauj, Džeims, sev aplikt vienu no uzkrekliem, kurus nopirku; tad tev tikai jāpārmaina bikses un jāuzvelk samta žakete, un tu būsi gatavs. Valam ļoti patīk, ja tu labi izskaties.

—   Uzkreklu! — Džeimss atsaucās. — 'Tu mūždien izmet naudu par niekiem.

Viņš tomēr pakļāvās pārģērbšanās procedūrai, kamēr arī viņa kaklu aptvēra rotājums.

— Vals droši vien ir ekstravagants puisis.

Mazliet mirdzošākām acīm un sārtākiem vaigiem nekā parasti Džeimss apsēdās viesistabā, lai gaidītu ieskanamies durvju zvanu.

— Esmu pārvērtusi šīs pusdienas par īstām viesībām, — Emīlija apmierināti noteica. — Imodžinai tās līdz ar to būs laba skola — viņai pie tām jāpierod, tagad, kad jāieiet sabiedrībā.

Džeimss kaut ko nesaprotamu norūca, atcerēdamies Imodžinu, kad tā vēl mēdza rāpties viņam klēpī vai abi knaukšķināja eglīšu konfektes.

—   Meitene būs glīta, — Džeimss murmināja, — nemaz par to nebrīnītos.

—   Meitene ir glīta, — pārlaboja Emīlija, — viņai izdevīgi jāapprecas.

—   Te nu bija, — purpināja Džeimss, — labāk būtu, ja viņa paliktu mājās un rūpētos par māti. — Viņš to nepārdzīvotu, ja vēl kāds Dārtijs noceltu viņa glīto mazmeitu! Džeimss nekad nebija īsti piedevis Emīlijai, ka viņa kādreiz par Montegjū Dārtiju bija tikpat sajūsmināta kā viņš pats.

—   Kur Vormsons? — sirmgalvis pēkšņi apvaicājās. — Šovakar es labprāt izdzertu glāzi madeiras.

— Ir taču šampanietis, Džeims. Džeimss kratīja galvu.

— Tam trūkst aromāta, — viņš iebilda, — no tā man nav nekāda labuma.

Emīlija savā kamīna pusē mazliet pasniedzās un paskandināja zvanu.

—   Kungs vēlas, lai atkorķētu pudeli madeiras, Vormson.

—   Nē, nē! — Džeimss iesaucās, un viņa ausu ļipiņas strauji drebēja un acu skatieni pievērsās kaut kam, ko tikai viņš vienīgais redzēja. — Klausieties, Vormson, nokāpiet apakšējā pagrabā un pēdējā vīna skapī uz vidējā plaukta pa kreisi jūs redzēsiet septiņas pudeles; paņemiet pašu vidējo un nesakratiet. Tā ir pēdējā, kas palikusi no madeiras vīna, kuru dabūju no mistera Džoliona, kad pārvilkāmies šurp, — nekad nav kustināta; droši vien joprojām lielisks, bet es nekā nezinu, nemāku teikt.

Klausos, kungs, — atbildēja Vormsons aiziedams.

— Šo pudeli es glabāju mūsu zelta kāzām, — Džeimss piepeši teica, — taču savā vecumā es trīs gadus vairs nenodzīvošu.

—    Muļķības, Džeims, — Emīlija atbildēja, — tā vis nerunā.

—    Man gan labāk vajadzēja pašam uznest pudeli, — Džeimss murmināja, — Vormsons to noteikti sakratīs. — Un viņš iegrima klusās atmiņās par ilgajiem brīžiem, kurus tur bija pavadījis pie atklātiem gāzes radziņiem, zirnekļu tīkliem un tīkamas vīna piesātināto korķu smaržas, kas pirms daudziem svētku mielastiem bija ierosinājusi apetīti. Džeimsa pagraba vīnos atspoguļojas to četrdesmit neparasto gadu vēsture, kas bija aizritējusi, kopš viņš ar savu jauniņo līgavu ieradies Pārkleinas namā, un atmiņas par daudzajām draugu un paziņu paaudzēm, kas aizgājušas nebūtībā; pustukšie plaukti šķita stāstām par daudzajiem ģimenes svētkiem — par visām radu precībām, kristībām un bērēm. Un, kad arī viņš būs aizgājis, vīns vēl paliks, un viņš nezināja, kas ar to notiks. Varbūt izdzers to vai sabojās, kas tur ko brīnīties!

No dziļā sapņojuma Džeimsu iztraucēja dēls, kuram pavisam drīz sekoja Vinifreda ar abām vecākajām atvasēm.

Uz ēdamistabu gāja pa pāriem — Džeimss ar debitanti Imodžinu, jo daiļā mazmeita viņu uzmundrināja; Soumss ar Vinifredu; Emīlija ar Valu, kura mirdzošās acis, austeres ieraugot, iedzirkstījās. Tā nudien būs īsta «uzdzīve» ar šampanieti un portvīnu! Un Vals juta, ka tas viņam vajadzīgs pēc tā, ko šodien izdarījis, bet nevienam vēl nav izpaudis. Pēc pāris glāzēm viņu pārņēma gluži patīkama apziņa, ka varēs uzstāties ar šo graujošo jaunumu, šo sensacionālo patriotisko soli vai drīzāk gan personiskas drosmes paraugu, — jo tas, ko viņš bija darījis karalienes un tēvijas labā, līdz šim viņam sagādāja vēl gluži personisku apmierinājumu. Tagad viņš bija «karotājs», nešķirami saistīts ar šautenēm un zirgiem; viņam bija tiesības dižoties, ko viņš, protams, nedarīs. Viņš to tikai mierīgi paziņos, kad uz mirkli pārtrūks sarunas. Un, pārlaidis acis ēdienu kartei, Vals par vispiemērotāko izvēlējās brīdi, kad galdā pasniegs «Bombe aux fraises»[16]. Kamēr mielosies ar to, tikmēr valdīs zināms svinīgs klusums. Bet, pirms vēl bija sasniegti šie rožainie svētku mielasta kalngali, Valam vienu otru reizi iešāvās prātā, ka vectēvam nekad neko nemēdza stāstīt! Bet vecais puika dzēra madeiru un izskatījās traki možs! Turklāt vecītim vajadzētu priecāties par šo rīcību, kas bija it kā pretsvars laulības šķiršanas negodam. Kārdinājums to pateikt kļuva vēl lielāks pretī sēdošā tēvoča dēļ. Tā dabai sportisks vēriens bija kaut kas tik svešs, ka tāpēc vien būtu vērts paskatīties, kādu seju tas rādīs. Bez tam mātei notikušo paziņot labāk šādā veidā nekā zem četrām acīm, kas abus tikai satrauktu. Mātes viņam bija žēl, bet galu galā nevar taču prasīt, lai cilvēks sevišķi jūt līdzi citiem, kad pašam jāšķiras no Holijas.

Pēkšņi viņš uztvēra vecātēva gluži kluso balsi.

— Val, pamēģini taču madeiru kopā ar saldējumu. Koledžā jums tādu mantu nav.

Vals skatījās, kā dzēriens lēnām pildīja glāzi, kā virspusē vecais vīns laistījās eļļai līdzīgs; jauneklis ieelpoja tā aromātu un nosprieda: «Tagad laiks pienācis!» Tas bija nozīmīgs mirklis. Viņš iedzēra malku, un maiga kvēle iestrāvoja asinīs, kas jau tā bija sakarsušas. Aši paraudzījies visapkārt, Vals paziņoja:

— Vecmāmiņ, es šodien pieteicos impērijas brīvprātīgo kavalērijā, — un tukšoja savu glāzi, kā uzdzerdams veselības paša rīcībai.

—    Ko? — māte nelaimīgi izdvesa.

—    Pieteicāmies abi ar Džoliju Forsaitu reizē.

— Tu taču neparakstījies? — noprasīja tēvocis Soumss.

—    Kā citādi! Pirmdien dodamies uz nometni.

—    Nevar būt! — iesaucās Imodžina.

Visi skatījās uz Džeimsu. Tas mazliet paliecās, roku aiz auss turēdams.

— Kas noticis? — viņš jautāja. — Ko Vals saka? Nevaru sadzirdēt.

Emīlija pasniedzās, lai paplikšķinātu mazdēla roku.

— Tikai tas, Džeims, ka Vals pieteicies kavalēristos, viņam tas nāks par labu. Formas tērpā viņš izskatīsies lieliski.

Pieteicies, — muļķības! — Džeimss izbijies skaļi izgrūda. — Tu tālāk par savu degungalu neredzi. Viņam … viņam taču liks braukt uz fronti. Ak! Viņš jau karos, pirms vēl būs īsti attapies.

Vals redzēja Imodžinas acis jūsmīgi viņā raugāmies, un māti, klusu un smalku, kabatas lakatiņu pie lūpām piespiedušu.

Pēkšņi tēvocis ierunājās: Tu neesi pilngadīgs.

— To jau nokārtoju, — Vals smaidīja. — Uzdevos par divdesmit vienu gadu vecu.

Viņš dzirdēja vecmāmiņas apbrīnas pilnos vārdus: «Tas, Val, bija drosmīgi,» — uztvēra godbijību, ar kādu Vormsons pielēja viņa šampanieša glāzi, un vecātēva žēlabaino balsi:

Es nezinu, kas no tevis iznāks, ja tu tā turpināsi.

Imodžina glaudīja viņa plecu, tēvocis iesānis viņā noraudzījās, vienīgi māte sēdēja nekustīgi, līdz Vals, viņas klusuma satraukts, teica:

— Būs labi, tu redzēsi. Mēs viņus ātri piespiedīsim ņemt kājas pār pleciem. Es tikai ceru, ka nokļūšu turp laikus.

Vals jutās vienlaikus pacilāti, sērīgi un ārkārtīgi ievērojams. Šī rīcība nu parādīs tēvocim Soumsam un visiem citiem Forsaitiem, ko nozīmē vēriens. Skaidrs, ka, uzdodoties par divdesmit vienu gadu vecu, viņš izdarījis kaut ko ārkārtīgu un varonīgu.

Emīlijas balss atsauca viņu atpakaļ īstenībā.

— Tu, Džeims, gan nedzer otru glāzi! Vormson!

— Nu tik pie Timotija brīnīsies! — izlauzās Imodžinai. — Kā gribētos redzēt viņu sejas. Vai tev, Val, būs zobens vai tikai rotaļu šautene?

— Kas tevi uz to pamudināja?

Tēvoča balss Valam bija kā sitiens pakrūtē. Pamudināja? Ko lai uz to atbild? Ar pateicību viņš izdzirda vecmāmiņas vārdus:

—    Manuprāt, Vals rīkojas ļoti drosmīgi. No viņa noteikti iznāks lielisks karavīrs: augums tam tieši kā radīts. Mēs visi vēl ar viņu leposimies.

—    Bet kāds sakars Džolijam Forsaitam ar šo soli? Kāpēc jūs pieteicāties kopā? — Soumss nežēlīgā neatlaidībā prasīja. — Es domāju, jūs taču nekādi draugi neesat?

—    Neesam arī, — Vals nomurmināja, — bet es negribēju, lai viņš būtu pārāks par mani.

Viņš redzēja, ka tēvocis paskatījās uz viņu gluži citādi, it kā atzinīgi. Arī vectētiņš piekrītoši pamāja un vecmāmiņa atmeta galvu. Visi atzina par labu, ka viņš nebija ļāvis brālēnam būt pārākam par sevi. Tam droši vien savs pamats! Vals neskaidri nojauta, ka ārpus viņa redzesloka bija kāds traucēklis, kāds sava veida ciklons ar neuzietu centru. Un, cieši skatīdamies tēvoča sejā, Vals kā kaut ko netveramu atcerējās sievieti ar tumšām acīm, zeltainiem matiem, baltu kaklu, patīkamu smaržu, ģērbušos skaistās zīda drēbēs, kuras viņš labprāt aptaustīja, kad bija vēl pavisam maziņš. Jā, nudien! Krustmāte Irēna! Krustmāte mēdza viņu skūpstīt, un reiz viņš draiskuļodamies viņai iekoda rokā, jo viņam patika šī roka — tik maiga! Vectēvs apjautājās:

— Ko tad viņa tēvs dara?

—    Tas ir Parīzē, — Vals atbildēja, pārsteigts vērodams tēvoča sejas visai dīvaino izteiksmi, kas atgādināja — atgādināja niknu suni.

—    Mākslinieki! — izmeta Džeimss. Šis vārds, nākdams no pašiem sirds dziļumiem, noslēdza mielastu.

Mājup braukdams un sēdēdams ratos mātei pretī, Vals baudīja savas varonības augļus kā pārgatavojušās rozacejas ogas.

Vinifreda gan tikai teica, ka viņam tūdaļ jādodas pie drēbnieka un jāliek sev pašūt elegantu formas tērpu, nevis jāģērbj vienkārši mugurā tas, ko armijā dos. Taču Vals tomēr juta, ka viņa ir ļoti satraukta. Viņam jau bija uz mēles pateikt mātei par mierinājumu, ka nu viņš būs ticis vaļā no šīs riebīgās laulības šķiršanas, bet viņu atturēja Imodžinas klātbūtne un apziņa, ka māte no prāvas netiks vaļā. Vals jutās apbēdināts, ka māte, likās, vairs nelepojas ar viņu. Kad Imodžina bija aizgājusi gulēt, viņš iedrošinājās atklāt savas jūtas.

— Man, māt, ļoti žēl tevi atstāt.

— Neko darīt, būs jātiek pašai galā. Vajadzēs pamēģināt izgādāt tev, cik ātri vien iespējams, virsnieka pakāpi, tad tev nebūs tā jānomokās. Vai tu par ierindas mācību kaut ko zini, Val?

— Nenieka.

— Cerams, ka tevi daudz netramdīs. Rīt mums abiem kopīgi jāiegādājas viss vajadzīgais. Ar labu nakti, noskūpsti mani!

Ar maigu un karstu mātes skūpstu uz pieres un vārdiem: «Cerams, ka tevi daudz netramdīs,» — ausīs, Vals apsēdās pie dziestošā kamīna izsmēķēt cigareti. Izdzisusi bija viņa satrauktības uguns — kvēle, ar kuru tēlojis savu lomu. Viss bija tik sasodīti nomācoši. «Gan es ar Džoliju kādreiz noslēgšu rēķinus,» viņš prātoja, dodamies augšā pa kāpnēm un iedams garām istabai, kur māte, zobiem iekodusies spilvenā, tiecās apvaldīt pamestības sajūtu, kas mudināja viņu raudāt.

Un drīz no Džeimsa mielasta dalībniekiem nomodā bija vēl tikai viens — Soumss savā istabā virs tēva guļamistabas.

«Tātad šis tips — šis Džolions ir Parīzē, — kas tam tur ko meklēt? Luncinās ap Irēnu! Pēc Poltīda pēdējā ziņojuma varēja noprast, ka tur drīzumā kaut kas sagaidāms. Vai tas? Šis tips ar mazo bārdiņu un sasodīti ironisko runas manieri — tā veča dēls, kas viņam devis iesauku «privātīpašnieks», un nopircis liktenīgo namu no viņa. Soumsu vēl joprojām kremta aizvainojums, ka viņam vajadzēja pārdot Robinhilu; viņš nepiedeva tēvocim, ka tas šo māju nopircis, un brālēnam, ka tas tajā dzīvoja.

Neievērodams aukstuma, Soumss atgrūda vaļā logu un skatījās ārā parkā. Janvāra nakts bija nemīlīga un tumša; ielu troksnis tikko jaušams; sāka piesalt; koki stāvēja kaili; šur tur mirgoja kāda zvaigznīte. «Rīt aiziešu pie Poltīda,» viņš nolēma. «Nudien! Es, liekas, esmu traks, pēc viņas vēl alkdams. Ak, šis tips! Ja nu… Hm! Nē!»

## X. BALTAZARA NĀVE

Izbraucis naktī no Kalē, Džolions Robinhilā nonāca svētdienas rītā. Tā kā viņš nekādu ziņu nebija sūtījis, tad no stacijas gāja kājām, ieiedams savā īpašumā pa vārtiem birztalas pusē. Nokļuvis līdz baļķu solam, kas bija darināts no veca, krituša stumbra, viņš apsēdās, paklājis vispirms mēteli.

«Lumbago!» viņš sevī nodomāja. «Ar to mīlestība manos gados beidzas!» Un pēkšņi viņam Irēna likās tik tuva, kāda tā bija dienā, kad viņi, pastaigājoties pa Fontenblo, apsēdās uz baļķa iekost brokastis. Satraucoši tuva! Džoliona nāsis ievilka aromātu, ko birušajām lapām izvilināja bālie, izkliedētie saules stari. «Cik labi, ka nav pavasaris,» viņam iešāvās prātā, «kad ziedu smaržas virmotu, putni dziedātu un pumpuri raisītos, tas būtu nepanesami. Cerams, ka es, vecais nelga, līdz pavasarim būšu to pārvarējis!» Un, paņēmis mēteli, Džolions devās šķērsām pāri laukam. Viņš pagāja garām dīķim un lēnām kāpa kalnā. Kad viņš jau bija gandrīz sasniedzis virsotni, viņu apsveica aizsmakuši rējieni. Zālājā viņpus paparžu audzes Džolions saskatīja veco Baltazaru. Dzīvnieks, kura vājās acis bija noturējušas saimnieku par svešinieku, brīdināja no tā. Džolions pasvilpa savu īpatnējo svilpienu. Pat no šī apmēram simt jardu lielā attāluma Džolions redzēja, kā brangajā, brūnbaltajā ķermenī modās pazīšanās jausma. Vecais suns piecēlās kājās un aiz prieka vieglītēm luncināja virs muguras ritenī sagriezto asti, tad saņēmies nāca gāzelēdamies pretī un pazuda aiz papardēm, Džolions domāja, ka dzīvnieks viņu sagaidīs pie dārza vārtiņiem, bet Baltazara tur nebija, un diezgan satraukts Džolions iegriezās papardēs. Tur, uz tuklajiem sāniem nogāzies, augšup vērstām, jau dziestošām acīm gulēja Baltazars.

— Kas noticis, vecais draugs? — Džolions iesaucās. Baltazara pūkainā, uz augšu sagrieztā aste tikko manāmi pakustējās, aizmiglotās acis šķita sakām: «Nevaru piecelties, saimniek, bet priecājos tevi redzēt.»

Džolions nometās uz ceļiem. Viņa asarām aizplīvurotās acis gandrīz nespēja noraudzīties, kā, elpai zūdot, suņa sāni lēnām beidza cilāties. Džolions mazliet pacēla dzīvnieka galvu — ļoti smagu.

— Kas noticis, draudziņ? Kur tev sāp?

Aste vēlreiz notrīsēja, acīs dzisa dzīvība. Džolions pārlaida abas rokas pār nekustīgo, silto suņa ķermeni. Nekā nemanīja — vienīgi sirds šajā aptaukotajā ķermenī nebija spējusi izturēt prieku par saimnieka atgriešanos. Pielicis lūpas, Džolions sajuta, ka purns, kur auga daži sirmi sari, jau sāka atdzist. Viņš palika vēl brītiņu, uz ceļiem nometies, roku zem dzīvnieka stingstošās galvas turēdams. Ķermenis bija ļoti smags, kad Džolions to nesa uz tīruma malu. Tur bija vienkopus sadzītas lapas, ar tām viņš suni apsedza. Vēja nebija, un līdz pēcpusdienai tās dzīvnieku pasargās no ziņkārīgo acu skatieniem. «Es pats viņu aprakšu,» Džolions apņēmās. Astoņpadsmit gadu bija aizritējis kopš dienas, kad viņš pirmoreiz ienāca Sentdžonsvudas mājās ar mazo kucēniņu kabatā. Dīvaini, ka sunim bija jānobeidzas tieši tagad. Vai tik tā nebija kāda zīme? Pie vārtiņiem Džolions apstājās, lai atskatītos uz rūsgano kaudzīti, tad gausiem soļiem devās uz mājas pusi; rīklē žņaudza kamols.

Džūna bija mājās, uz karstām pēdām pārbraukusi, tiklīdz uzzinājusi, ka Džolijs pieteicies armijā. Viņa patriotisms uzveica viņas simpātijas pret būriem. Mājā valdīja dīvains norobežotības noskaņojums, kad ieradās Džolions un pastāstīja, ka Baltazars nobeidzies. Šī ziņa iedarbojās vienojoši. To panāca viens viņu pagātnes loceklis — Baltazars. Divi no viņiem neatcerējās nekā, kas bija pirms dzīvnieka ienākšanas ģimenē. Džūnai suns saistījās ar vectēva pēdējiem gadiem; Džolionam — ar ģimenes rūpju un estētisku meklējumu pilno dzīves posmu pirms atgriešanās tēva mīlestības un pārticības paspārnē!

Pēcpusdienā Džolions un Džolijs paņēma kapļus un lāpstas un devās uz tīrumu. Viņi izraudzījās vietu cieši blakus rūsganajai kaudzītei, lai suns nebūtu tālu jānes, un, izgriezuši velēnas, sāka rakt. Minūtes desmit viņi raka klusēdami, tad atpūtās.

—   Nu, manu zēn, — teica Džolions, — tātad tu domāji, ka tev tā vajadzēja?

—   Jā, — atbildēja Džolijs, — bet gribēt es to, protams, nemaz negribu.

Cik precīzi šie vārdi atspoguļoja Džoliona paša viedokli.

—   Tāpēc es tevi apbrīnoju, manu zēn. Neticu, ka es tavos gados to būtu spējis izdarīt — es laikam biju par daudz Forsaits. Bet ar katru paaudzi šis tips, manuprāt, kļūst bālāks. Kas to lai zina, tavs dēls, ja tev tāds būs, varbūt izrādīsies pilnīgs altruists?

—   Tad viņš nebūs atsities manī, tēt, es esmu šausmīgi savtīgs.

—   Nē, mīļais, tu tāds noteikti neesi.

Džolijs pakratīja galvu, un abi atkal turpināja rakt.

— Dīvaina gan tāda suņa dzīve, — Džolions pēkšņi ierunājās, — tas ir vienīgais četrkājis ar altruisma iedīgļiem un dieva nojausmu.

Džolijs pavērās tēvā.

— Vai tu tici dievam, tēt? To es nezināju.

Izdzirdis tik nopietnu jautājumu no tā, kuram nevarēja dot paviršu atbildi, Džolions, sajutis, ka mugura piekususi, brītiņu rakšanu pārtrauca.

— Ko tu saproti ar jēdzienu dievs? — viņš vaicāja. Eksistē divi neapvienojami dieva priekšstati. Viens: tā saucamais neizdibināmais pirmradītāja spēks — tam tic. Otrs: altruisma būtība cilvēkā — tam, protams, tic.

— Saprotu. Kristus līdz ar to izslēgts, vai ne? Džolions skatījās platām acīm. Kristus — šo divu priekšstatu saistošais loceklis! Un dzirdēt to no bērna mutes! Te nu beidzot veca dogma zinātniski izskaidrota! Cildenā poēma par Kristus dzīvi bija cilvēka mēģinājums saistīt šos abus nesavienojamos dieva priekšstatus. Un, tā kā cilvēkā altruisma būtība, tāpat kā viss cits dabā un kosmosā, ir daļa no neizdibināmā pirmradītāja spēka, cilvēks galu galā būtu varējis izvēlēties arī sliktāku saistošo locekli! Dīvaini, ka cilvēks iet savu dzīves ceļu, neredzēdams to šādā skatījumā!

— Kādas ir tavas domas, manu zēn? — Džolions jautāja.

Džolijs sarauca pieri.

— Pirmajā gadā koledžā daudz runājām par šādiem jautājumiem. Otrajā vairs ne. Nezinu, kāpēc, — tas ir ārkārtīgi interesanti.

Džolions atcerējās, ka arī viņš pirmajā gada Kembridžā daudz par to runājis, bet otrajā vairs ne.

—  Tev droši vien bija prātā otrs dievs, — teica Džolijs, — kad tu ieminējies par Baltazara dieva nojausmu?

—  Jā. Citādi nabaga vecā sirds nebūtu lūzusi par kaut ko ārpus viņa paša.

— Bet vai tās nebija tieši egoistiskas jūtas? Džolions purināja galvu.

— Nē, suņi nav īsti Forsaiti, viņi mīl kaut ko ārpus sevis paša.

Džolijs smaidīja.

—   Jā, bet es laikam tāds esmu, — viņš teica. — Zini, es brīvprātīgajos pieteicos tikai tāpēc, ka gribēju piespiest Valu Dārtiju to darīt.

—   Bet kāpēc?

—   Mēs nesaprotamies, — Džolijs īsi atbildēja.

—   Tā! — noteica Džolions. Naids tātad vēl turpinās līdz trešajam augumam — modernais naids, kurš neizpaužas uz āru.

«Vai lai zēnam visu pasaku?» viņš prātoja. «Bet ko tas dos…ja par sevi pašu vajadzēs klusēt.» Un Džolijs savukārt domāja:

«Lai Holija pati izstāsta tēvam par šo zelli. Ja viņa to nedarīs, tas nozīmēs, ka viņa negrib, lai tēvs zina, un tad iznāktu, ka esmu nodevējs. Lai būtu kā būdams, es šo dēku apturēju. Vislabākais, ja es tur nejaucos.

Tā viņi klusēdami raka tālāk, līdz Džolions teica:

—   Nu, draugs, domāju ir pietiekami dziļš. — Un, uz lāpstām atspiedušies, abi skatījās bedrē, kur saulrieta vējš jau bija sadzinis dažas lapas.

—   Turpmākais man būs nepanesami grūti, — Džolions pēkšņi izgrūda.

—   Ļauj man to darīt, tēt. Man viņš neko daudz nebija pieķēries.

Džolions kratīja galvu.

— Pacelsim viņu pavisam lēnītiņām, ar visām lapām.

Labāk, ja es viņu vairs neredzu. Es ņemšu pie galvas. Nu!

Ārkārtīgi saudzīgi viņi pacēla vecā suņa ķermeni, kura pabalējusī brūnbaltā spalva, vējam lapas plivinot, šur tur pavīdēja. Smagu, aukstu un nejūtīgu guldīja to kapā, un Džolijs tam uzbēra virsū vēl lapas, bet Džolions, no visas sirds baidīdamies atsegt savu pārdzīvojumu dēlam, ar steigu sāka mest smiltis uz apklusušo ķermeni. Te aizgāja pagātne! Kaut jel varētu raudzīties priecīgā nākotnē! Bija tā, it kā viņš apraktu paša dzīvi. Mazo, zemo kopiņu viņi rūpīgi aplika atkal ar velēnām un, pateicīgi, ka bija saudzējuši viens otra jūtas, roku rokā devās mājup.

## XI. T1MOTIJS CEĻ IEBILDUMUS

Forsaitu Biržā ļoti ātri izplātījās vēsts, ka abi jaunieši pieteikušies armijā un ka Džūna, kuru pārspēt nevarēja, gatavojoties kļūt par Sarkanā Krusta māsu. Šie notikumi bija tik ārkārtīgi, tik bīstami un graujoši īstajam forsaitismam, ka to rezultātā dzimta saliedējās un nākamās svētdienas pievakarē tās locekļi pulcējās Timotija namā, lai uzzinātu, ko par visu domāt, un lai apmainītos ar savstarpējiem cieņas apliecinājumiem. Džailzs un Džesijs Heimeni ilgāk vairs nesargās dzimtenes krastus, bet pavisam drīz dosies uz Dienvidāfriku, Džolijs ar Vaļu sekos aprīlī, bet Džūna — nu, nekad nevarēja zināt, ko tā darīs!

Atkāpšanās no Spionkopas* un iepriecinošu ziņu trūkums no kara lauka piešķīra zināmu realitāti visam, ko tik savdabīgā veidā pierādīja Timotijs. Šis visjaunākais vecās paaudzes Forsaits — patiesībā gandrīz astoņdesmit gadu vecs, — kuru uzskatīja par līdzīgu viņu tēvam «Dižajam Dosetam» pat tā visraksturīgākajā madeiras dzeršanas īpašības ziņā — nebija rādījies ļaudīs tik ilgus gadus, ka bija kļuvis gandrīz vai par mitoloģisku tēlu. Garš laika sprīdis bija apritējis, kopš ar izdevniecību saistītās neveiksmes viņa nervus četrdesmit gadu vecumā bija satraukušas tik ļoti, ka viņš no uzņēmuma izstājies ar tikai trīsdesmit pieci tūkstoši mārciņām sterliņu, ko savas eksistences nodrošināšanas labad sācis ar apdomu noguldīt. Gadu no gada noguldīdams arī procentu procentus, Timotijs kapitālu četrdesmit gadu laikā bija divkāršojis, neizjutis ne reizi, ko nozīmē baiļoties par naudas drošību. Tagad viņš noguldīja ap divi tūkstoši mārciņu gadā un, ļoti rūpēdamies par savu veselību, cerēja — kā krustmāte Hestere izteicās — kapitālu līdz savai nāvei vēlreiz divkāršot. Ko viņš tad ar to iesāks, kad māsas būs mirušas un pats miris, par to bieži zobodamies sprieda tādi brīvdomātāji kā Frensija, Jūfimija un jaunā Niklasa otrais dēls Kristofers, kuram bija tik brīvi uzskati, ka visā nopietnībā solījās pievērsties skatuves karjerai. Visi tomēr atzina, ka vislabāk to zināšot Timotijs pats un varbūt arī Soumss, kurš nekad neizpauda noslēpumus.

Nedaudzie Forsaiti, kuri Timotiju bija redzējuši, attēloja viņu kā tuklu, plecīgu cilvēku, ne sevišķi lielu, ar brūngani sārtu seju un sirmiem matiem, kura vaibstos maz kas atainojās no pārsmalcinātības, ar ko Forsaitu lielāko daļu bija apveltījusi «Dižā Doseta» dzīves biedre, paglīta un lēnīgas dabas sieviete. Bija zināms, ka Timotijs ārkārtīgi interesējas par karu un, kopš tas sācies, spraužot kartē karodziņus. Tāpēc arī valdīja zināms satraukums par to, kas notiks, ja angļus iedzīs jūrā, — Timotijam tad būs gandrīz neiespējami iespraust karodziņus pareizās vietās. Kā viņš bija informēts par pārmaiņām ģimenes frontē un ko par tām domāja, neviens nezināja, izņemot to, ka krustmāte Hestere mūžīgi deklarēja, ka viņš ļoti sašutis. Tāpēc arī tas bija kā īsts brīnums, kad svētdienā pēc angļu atkāpšanās no Spionkopas ieradās Forsaiti un cits pēc cita redzēja vienīgā īsti ērtā atzveltnī kādu sēžam ar muguru pret gaismu, muti un zodu aizklājušu ar lielu roku, un krustmāte Hestere viņus saņēma godbijības pilnā balsī.

— Tēvocis Timotijs, mīļais. Tēvocis Timotijs, mīļā. Timotijs visus apsveica diezgan vienveidīgi un vārdus, jāsaka, drīzāk izmeta nekā izrunāja.

— Seic'nāti, sveic'nāti! Pied'šan, ka nep'ceļos!

Tur bija gan Frensija, gan Jūstess, kas bija ieradies savā mašīnā. Vinifreda bija atvedusi līdzi Imodžinu. Un ģimenes siltajā atzinībā par Vala pieteikšanos armijā atkusa stingums, kas viņu bija pārņēmis tiesā. Mariana Tvītimena stāstīja pēdējās ziņas par Džailzu un Džesiju. Atnācēji, līdz ar krustmātēm Džūliju un Hesteri, un — nudien! — Džordžu, kurš atbrauca kopa ar Jūstesu mašīnā, izveidoja dzimtas ziedu laiku cienīgu pulku. Mazajā viesistabā nebija neviena brīva krēsla, un visi nervozēja, kaut tikai neierastos vēl kāds viesis.

Tad Timotija klātbūtnes izraisītā saspīlētība mazliet atslāba, sarunas pievērsās militāriem jautājumiem. Džordžs apjautājās krustmātei Džūlijai, kad viņa nodomājusi pievienoties Sarkanajam Krustam, vecenīti gandrīz sasmīdinādams. Pēc tam viņš pievērsās Niklasam un teica:

— Jaunais Niks laikam brašu brašais karotājs, vai ne? Kad tad uzģērbs haki tērpu?

Jaunais Niks it kā attaisnodamies ar biklu smaidu paskaidroja, ka māte, protams, ļoti baidoties.

—    Dzirdēju, ka dvīņi aizbraukuši, — Džordžs, uzrunādams Marianu Tvītimenu, teica, — drīz mēs visi tur būsim. En avant[17], Forsaiti! Uz priekšu, soļos marš! Kurš izpelnījies virssardzi?

Krustmāte Džūlija apslāpēti iesmējās. Džordžs ir tik jocīgs! Varbūt Hesterei atnest Timotija karti? Tad brālis varētu visiem parādīt, kur katrs Āfrikā atrodas.

Pēc Timotija rūciena, ko iztulkoja par atļauju, krustmāte Hestere atstāja istabu.

Turpinādams tēlot Forsaitu uzbrukumu, Džordžs uzrunāja Timotiju par feldmaršalu, bet Imodžinu, kuru kā «jauku meiču» tūdaļ bija ievērojis, par markitanti un, turēdams savu cilindru starp ceļgaliem, sāka pa to bungot ar iedomātām vālītēm. Viņa jokus uzņēma ar dalītām jūtām. Visi smējās — Džordžs to varēja atļauties; bet visi juta, ka dzimta tiek «uzvilkta uz zoba», un tas viņiem šķita kaut kas nedabisks brīdī, kad tā karalienes kalpībā atdod piecus savus locekļus. Džordžs varēja arī aizmirsties, un tāpēc visi jutās atviegloti, kad viņš piecēlās, pasniedza elkoni krustmātei Džūlijai, aizsoļoja līdz Timotijam, atsveicinājās no tā un, ar humoristisku kvēli noskūpstījis krustmāti Džūliju, teica:

Ak! Tas tik bija prieks, tēt! Nāc, ejam, Jūstes! — un aizgāja kopā ar nopietno, izsmalcināto Jūstesu, kurš nebija pasmaidījis ne reizi. Krustmātes Džūlijas pārsteiguma pilnais izsauciens: «Pat nepagaidījis karti! Neņem viņam to ļaunā, Timotij. Džordžs jau ir tik jocīgs!» — pārtrauca klusumu, un Timotijs atņēma roku no mutes.

Nezinu, kurp tas novedīs, — atskanēja viņa balss. — Kāds labums no visas šīs traukšanās turp! Tādā veidā mēs būrus neuzvarēsim!

Tikai Frensijai bija drosme jautāt:

— Kādā tad, tēvoci Timotij?

— Visa šī jaunmodīgā brīvprātīgo būšana un līdzekļu šķiešana ir viena vienīga naudas aizplūdināšana no dzimtenes.

Šai mirklī krustmāte Hestere atnesa karti, apiedamās ar to tik vārīgi kā ar slimu zīdaini. Jūfimijai piepalīdzot, to izklāja uz Kolvuda* kabinetflīģeļa, uz kura, domājams, pēdējo reizi spēlēja pirms trīspadsmit gadiem vasarā, kad krustmāte Anna vēl bija dzīva. Timotijs piecēlās. Viņš piegāja pie flīģeļa un skatījās kartē, kamēr pārējie pulcējās ap viņu.

Te jūs redzat, — viņš teica, — tāds ir stāvoklis uz šodienu, turklāt ļoti slikts. Hm!

Jā gan, — visai pārdroši ieminējās Frensija, — bet kā tu, tēvoc Timotij, to uzlabosi bez papildu karavīriem?

Karavīri! — izmeta Timotijs. — Mums nav vajadzīgi karavīri… kuri šķiež valsts naudu. Mums vajadzīgs kāds Napoleons, tas visu nokārtotu mēneša laikā.

— Bet ja tāds vēl nav atrasts, tēvoc Timotij?

— Tā ir armijas darīšana, — atbildēja Timotijs.

— Kāpēc mēs karaspēku uzturam — lai tas miera laikā vairāk apēd, nekā kara laikā ir vērts! Kaunēties viņiem vajadzētu prasīt tēvijai tādu palīdzību! Lai katrs dara savu, tad mēs tiksim galā!

Un, paskatījies apkārt, viņš gandrīz dusmīgi piebilda:

— Brīvprātīgie, kā tad! Dzīvu naudu gāž ārā par niekiem! Mums jākrāj. Jātaupa enerģija — tas ir vienīgi pareizais ceļš. Un, izdvesis stieptu skaņu, ne gluži šņācienu, ne gluži krācienu, viņš uzmina Jūfimijai uz kājas un izgāja laukā, atstādams aiz sevis izbrīnu un tikko jaušamu iesala cukura aromātu.

Dziļā pārliecībā izteiktiem vārdiem, ja tie nāk no cilvēka mutes, kas, tos izsakot, acīm redzot nes lielu upuri, arvien ir ievērojams efekts. Un astoņi Forsaiti — visas sievietes, izņemot jauno Niklasu, — stāvēja ap karti vienu mirkli gluži klusu. Tad Frensija ierunājās:

Nudien, manuprāt, viņam, ziniet, ir taisnība. Galu galā kam tad ir armija? To karavīriem vajadzēja zināt. Tas tikai paceltu viņu drosmi.

Mīļā! — iesaucās krustmāte Džūlija. — Bet viņi jau tā darījuši tik daudz. Atceries, ka viņi atteicās no saviem sarkanajiem formas tērpiem. Viņi ar tiem vienmēr tik ļoti lepojās. Tagad viņi visi izskatās kā cietumnieki. Vēl vakar mēs ar Hesteri pārrunājām, ka tas viņiem droši vien iet ļoti pie sirds. Interesanti, ko par to būtu teicis Dzelzs hercogs*?

Jaunā krāsa ir ļoti eleganta, — Vinifreda ieminējās. — Vals formas tērpā izskatās tīri glīts.

Krustmāte Džūlija nopūtās.

— Kā gribētos zināt, kāds Džolionam dēls. To mēs vēl nekad neesam redzējušas! Viņa tēvs droši vien lepojas ar savu zēnu.

— Viņa tēvs atrodas Parīzē, — attrauca Vinifreda.

Krustmāte Hestere pēkšņi paraustīja plecu, kā gribēdama atvairīt māsas nākamo piezīmi, jo Džūlijas grumbainajos vaigos bija ielijis sārtums.

Vakardien mūs apciemoja mīļā misis Makendera, tieši kā no Parīzes atgriezusies. Un ko jūs domājat, ko viņa tur uz ielas satikusi? Ne mūžam neuzminēt!

Mēs nemaz nemēģināsim, krustmāt, — Jūfimija teica.

Irēnu! Iedomājieties! Pēc tik ilgiem laikiem. Viņa bija bārdaina …

— Krustmāt! Nesmīdini mani! Bija bārdaina ..

— Es gribēju teikt, — krustmāte Džūlija bargi piezīmēja, — bija bārdaina, blonda džentlmeņa pavadībā. Un neesot ne par dienu vecāka kļuvusi; viņa arvien bija tik daiļa, — Džūlija kā taisnodamās piebilda.

— Ak krustmāt, pastāsti mums kaut ko par viņu! — Imodžina iesaucās. — Es viņu tik tikko vēl atceros. Viņa ir mūsu ģimenes rēgs, par kuru nerunā, vai ne? Bet tas ir tik interesanti!

Krustmāte Hestere apsēdās. Nu Džūlija dabūja, ko gribēja!

Cik man atmiņā, rēgu viņa ne sevišķi atgādināja, — nomurmināja Jūfimija, — formas viņai bija gluži apaļīgas.

Bet mīļā, — krustmāte Džūlija aizrādīja, — cik dīvains izteiksmes veids… ne visai glīts.

Bet kāda viņa īsteni bija? — Imodžina neatlaidās,

Es tev to pateikšu, bērns, — iejaucās Frensija, — mūslaiku Venēra un ģērbās ļoti eleganti. Jūfimija dzēlīgi protestēja:

— Venēra nemaz neģērbās, un tai acis bija zilas kā kausēts safīrs.

Kad valodas ņēma tādu virzienu, Niklass aizgāja.

Niklasam barga sieva, — Frensija smiedamās teica.

Viņai ir seši bērni, — izmeta krustmāte Džūlija,

— gluži pareizi, ka viņa ir stingra.

— Vai tēvocis Soumss viņu ļoti mīlēja? — Imodžina neatlaidās, tumšām, starojošām acīm vērdamās apkārtējo sejās.

Krustmāte Hestere izmisīgi noplātīja rokas tieši tajā brīdī, kad krustmāte Džūlija atbildēja: — Jā, tēvocis Soumss pret viņu izjuta sirsnīgu mīlestību.

Viņa laikam aizbēga ar kādu citu?

Nē, to gan ne; tas ir — ne gluži.

Ko tad viņa izdarīja, krustmāmiņ?

Iesim, Imodžin, — Vinifreda teica, — mums jātiek mājās.

Bet krustmāte Džūlija enerģiski noskaldīja:

Viņa … viņa neuzvedās, kā pieklājas.

Ak, šausmas! — iesaucās Imodžina. — Es tikai to vien dzirdu.

Nu, dārgā, — teica Frensija, — viņai bija mīlas dēka, kura beidzās ar jaunā cilvēka nāvi; un tad viņa pameta tavu tēvoci. Man viņa arvien patikusi.

Mani viņa parasti cienāja ar šokolādi, — murmināja Imodžina, — un viņa tik jauki smaržoja!

Dabiski! — Jūfimija noburkšķēja.

Nemaz dabiski! — Frensija atcirta, kura pati lietoja sevišķi dārgas lefkojas smaržas.

Nevaru saprast, kas mums noticis, — rokas paceldama, teica krustmāte Džūlija, — ka runājam par tādām lietām!

Vai viņi šķīrās? — Imodžina, jau durvīs stāvēdama, vēl jautāja.

Protams, ne, — attrauca krustmāte Džūlija, — tas ir … protams, ne.

Pie durvīm istabas viņā galā samanīja troksni. Timotijs bija atgriezies blakus telpā. — Atnācu pēc savas kartes, — viņš teica, — kas šķīrās?

— Neviens, tēvoc, — skaidru patiesību teikdama, atbildēja Frensija.

Timotijs paņēma no flīģeļa karti.

— Kaut kas tamlīdzīgs mūsu ģimenē nedrīkst notikt! — viņš teica. — Ļaunuma jau tā pietiek ar visu šo skriešanu brīvprātīgajos. Valsts brūk kopā. Nezinu, kurp tas mūs novedīs. — Viņš draudēdams pakratīja resnu pirkstu. — Mūslaikos par daudz sieviešu, un tās nezina, ko grib.

Šos vārdus izteicis, viņš satvēra karti abām rokām un izgāja laukā, kā baidīdamies no atbildes.

Septiņas sievietes, kam šie vārdi bija domāti, uzsāka paklusu sačukstēšanos, no kuras izdalījās Frensijas balss: — Ak šie Forsaiti!… — un krustmātes Džūlijas: — Hester, šovakar viņam jāpamērcē kājas karstā sinepju ūdenī, vai tu pateiksi Džeinai? Baidos, ka tikai viņam atkal nav sakāpušas asinis galvā …

Vakarā, kad viņas abas ar Hesteri pēc pusdienu maltītes sēdēja vienas, Džūlijai tamborējot noskrēja valdziņš, un viņa pacēla skatienu:

Hester, es nevaru atcerēties, kur dzirdēju, ka mīļais Soumss vēlas, lai Irēna atkal atgriežas pie viņa. Kas mums stāstīja, ka Džordžs uzzīmējis jocīgu karikatūru par Soumsu, zem kuras uzrakstījis: «Viņš nebūs laimīgs, kamēr to nedabūs.»

Jūstess, — aiz avīzes «The Times» atskanēja Hesteres balss, — un karikatūra viņam bija kabatā, bet viņš negribēja mums to rādīt.

Krustmāte Džūlija klusēja, kaut ko prātodama. Pulkstenis tikšķēja. Avīze čaukstēja. Uguns kamīnā sprakšķēja, krustmātei Džūlijai noskrēja vēl viens valdziņš.

Hester, — viņa teica, — man ienāca prātā šausmīga doma.

Tad nesaki man to, — Hestere atcirta.

Ak! Bet man jāsaka. Tu pat iedomāties nevari, cik šausmīga! — Viņas balss noslīdēja līdz čukstam:

Džolions … Džolions … Stāsta, ka viņš uzaudzējis gaišu bārdu.

## XII. medības turpinās

Divas dienas pēc mielasta Džeimsa namā misters Poltīds sagādāja Soumsam vielu pārdomām.

Kāds džentlmenis, — tas teica, lūkodamies šifra atslēgā, ko turēja kreisajā rokā, — «47», kā mēs sakām, pagājušajā mēnesī Parīzē pievērsa lielu uzmanību «17». Bet pašlaik, šķiet, nekā ievērības cienīga nav. Viņi, ne no viena neslēpdamies, arvien sastopas sabiedriskās vietās: operā, Komiskajā teātrī, Luvrā, Luksemburgas parkā*, viesnīcas vestibilā un tā tālāk. Viņa nav bijusi viņa dzīvojamās telpās, viņš nekad nav bijis pie viņas. Abi kopīgi izbrauca uz Fontenblo — taču tur nekas nozīmīgs nenotika. Īsumā: situācija ir daudzsološa, bet prasa pacietību. — Un pēkšņi viņš, pacēlis skatienu, piebilda:

Bet te ir diezgan interesants punkts: «47» ir tāds pats uzvārds kā … hm … kā «31».

«Blēdis zina, ka es esmu viņas vīrs,» Soumss nodomāja.

Tā vārds … tāds dīvains … Džolions, — turpināja misters Poltīds. — Mums zināma viņa Parīzes adrese un dzīves vieta šeit. Mēs, protams, nevēlamies dzīt nepareiza zaķa pēdas.

Turpiniet tāpat kā līdz šim, bet piesardzīgi, — Soumss īgni norūca.

Instinktīvā pārliecība, ka profesionālais detektīvs izdibinājis viņa noslēpumu, lika Soumsam būt vēl atturīgākam.

Atvainojiet, — misters Poltīds turpināja, — tūlīt pārbaudīšu, vai nav kas jauns.

Viņš atgriezās ar vairākām vēstulēm. Aizslēdzis durvis, pārskatīja aploksnes.

Tā, šeit viena personīgi man; to raksta «19».

Nu un? — jautāja Soumss.

Hm, — noņurdēja misters Poltīds, — viņa raksta: ««47» šodien aizbrauca uz Angliju, viņa adrese uz bagāžas — Robinhila. Atvadījās no «17» Luvrā plkst. 3.30. Nekā ārkārtēja. Uzskatīju par pareizu palikt un novērot «17». Jūs, protams, varat izsekot «47» Anglijā, ja Jums tas liktos vajadzīgs,» — un misters Poltīds uzmeta Soumsam gluži neprofesionālu skatienu, kā vākdams materiālus grāmatai par cilvēka dabu, kuru nolēmis uzrakstīt pēc izstāšanās no sava kantora. — Šī «19» ir ļoti saprātīga sieviete, lieliski grimējas. Viņa nav lēta, bet savu atalgojumu nopelna atliku likām. Novērojamiem līdz šim nav aizdomu, ka tiem seko. Bet jūtīgi cilvēki to pēc zināma laika tomēr sāk nojaust, kaut arī tiem nebūtu konkrēta pamata. Es ieteiktu «17» pagaidām atstāt mierā un paturēt acīs «47». Viņu korespondenci kontrolēt būtu ļoti riskanti Vismaz pašreizējos apstākļos es to sevišķi neieteiktu. Bet jūs varat paziņot savam klientam, ka izredzes labas. — Un atkal misters Poltīds puspievērtām acīm noraudzījās mazrunīgajā apmeklētājā.

Nē, — Soumss negaidot ierunājās, — es atzīstu par pareizāku tikpat piesardzīgi novērošanu turpināt Parīzē, Londonai nepievēršoties.

Labi, — atbildēja misters Poltīds, — to varam.

Kādas … kādas attiecības viņu starpā?

Es jums nolasīšu, ko «19» saka, — atbildēja misters Poltīds, atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izņēma vīstoklīti; viņa par tām runā ļoti konfidenciāli. Tā, tepat ir: ««17» ir ļoti valdzinoša; «47», šķiet, uz muguras ir vairāk (tas, ziniet, nozīmē vecumu), viņš ir acīm redzot iemīlējies… nogaida… «17» varbūt atturas apsvērumu dēļ, kurus nav iespējams pateikt, nezinot nekā konkrēta. Bet, pēc visa spriežot… viņa pati nav īsti skaidrībā ar sevi… viņa kādu dienu rīkosies gluži impulsīvi. Abiem ir stils.»

— Ko tas nozīmē? — Soumss izgrūda caur zobiem. — Hm, — novilka misters Poltīds, smaidīdams un

rādīdams baltus zobus. — Tas ir pie mums lietotais izteiciens. Citiem vārdiem sakot, tā nav nekāda viegla aizraušanās, viņi visā nopietnībā piederēs viens otram pavisam vai nepiederēs nemaz.

Tā, — norūca Soumss, — un tas ir viss?

— Jā, — apstiprināja misters Poltīds, — bet daudzsološi.

«Zirnekli!» Soumss klusībā nodomāja. — Sveicināti!

Viņš gāja cauri Grīnparkam, lai nokļūtu Viktorijas stacijā, no kurienes ar metro gribēja braukt uz Sitiju. Janvāra mēnesim laiks bija silts. Saules stari, spraukdamies cauri dūmakai un mezdami dzirkstis pār apsarmojošo zāli, ietina dienu mirguļojošā zirnekļa tīklā.

Lieli zirnekļi…mazi zirnekļi!… Bet lielākais no visiem ir viņa paša neatlaidība, kas, tīklu aužot, ar saviem pavedieniem aizsprosto katru ceļu uz izeju. Kas šim tipam ko luncināties ap Irēnu? Vai tas, ko ierosināja domāt Poltīds, atbilda patiesībai? Vai varbūt Džolions tikai juta līdzi viņas vientulībai, kā pats teiktu…būdams no laika gala sentimentāls radikālis? Bet ja īstenībā tā būtu, kā Poltīds stāstīja! Soumss apstājās. Nevar būt! Džolions taču bija sešus gadus vecāks par viņu pašu, nemaz nebija izskatīgāks! Nedz arī bagātāks! Kas tajā varēja būt intereses cienīgs?

«Turklāt viņš taču pārbrauca,» Soumss nodomāja, «neliekas, ka…bet būs ar viņu jāsatiekas!» Un, izņēmis vizītkartīti, Soumss rakstīja:

Ja Jūs nākamnedēļ varētu kādā pievakarē atlicināt pusstundu laika, būšu sastopams katru dienu starp plkst. 5.30 un 6.00 Mākslas pazinēju klubā. Bet, ja jums tas būtu ērtāk, varu arī ierasties «Hotch Potch» klubā. Vēlos Jūs satikt.

S. F.

Viņš iegriezās Sentdžeimsstrītā* un iedeva vizītkarti «Hotch Potch» kluba šveicaram.

— Nododiet to, lūdzu, misteram Džolionam Forsaitam, tiklīdz viņš ierodas, — Soumss teica un, paņēmis vienu no šiem jaunajiem taksometriem, aizbrauca uz Sitiju.

Džolions saņēma karti to pašu pēcpusdienu, un tūdaļ vērsa savus soļus uz Pazinēju klubu. Ko Soumsam tagad vajadzēja? Vai uzodis kaut ko par Parīzi? Un, šķērsodams Sentdžeimsstrītu, Džolions nolēma nemaz neslēpt savu braucienu uz Parīzi. «Bet, ja Soumss to jau pats nezina, nav viņam arī ko stāstīt, ka viņa tur atrodas.» Un šādā juceklīgajā noskaņojumā Džolions sekoja viesmīlim līdz mazajai logu nišai, kur Soumss pašreiz dzēra tēju.

— Nē, pateicos, tēju ne, — Džolions teica, — bet, ja atļauts, turpināšu smēķēt.

Logu aizkari vēl nebija aizvilkti, lai gan laternas ārpusē bija iedegtas; brālēni sēdēja, gaidīdami, lai runāt uzsāk otrs.

— Jūs, dzirdēju, bijāt Parīzē, — Soumss beidzot ieminējās.

— Jā, tikko atgriezos.

— Vals man to pateica; viņš tātad kopā ar jūsu zēnu dodas projām?

Džolions pamāja ar galvu.

— Jums laikam nebūs gadījies satikt Irēnu? Viņa, liekas, ir kaut kur ārzemēs.

Džolions ietinās varenā dūmu mākonī, pirms atbildēja:

— Satiku gan.

—Kā viņai klājas? Ļoti labi.

Atkal iestājās klusums. Tad Soumss krēslā saslējās.

— Kad pēdējo reizi tikāmies, — viņš teica, — es vēl nebiju galīgi izlēmis. Mēs par to runājām, un jūs izteicāt savus uzskatus. Es nevēlos atjaunot strīdu. Man tikai gribētos teikt sekojošo: mans stāvoklis attieksmē uz Irēnu ir ārkārtīgi grūts. Es negribētu, lai jūs savu ietekmi pielietotu pret mani. Kas reiz notika, tas bija ļoti sen. Es viņu lūgšu aizmirst pagātni.

— Jūs jau to lūdzāt, — murmināja Džolions.

— Toreiz šī doma viņai bija kaut kas jauns, tā viņu pārsteidza. Bet, jo vairāk viņa pārdomās, jo vairāk viņai jāredz, ka tā ir vienīgā pareizā izeja mums abiem.

Man gan neliekas, ka tāds ir viņas viedoklis, — Džolions uzsvērti mierīgi teica. — Un piedodiet, ja atļaušos pateikt, ka jūs jautājumu pārprotat, ja iedomājaties, ka šeit nozīme saprātam.

Džolions redzēja brālēna bālo seju kļūstam vēl bālāku, — viņš, to nemaz nezinādams, bija atkārtojis Irēnas teiktos vārdus.

—   Pateicos, — norūca Soumss, — taču es varbūt visu redzu skaidrāk, nekā jūs to domājat. Es tikai gribu būt drošs, ka jūs nemēģināsiet viņu ietekmēt pret mani.

—   Nezinu, kas jums liek domāt, ka spēju viņu ietekmēt, — teica Džolions, — bet, ja to spēju, tad mans pienākums šo ietekmi izlietot tā, lai tas nāktu par labu viņas laimei. Es laikam esmu tā saucamais «feminists».

—   Feminists! — atkārtoja Soumss, kā cenzdamies iegūt laiku. — Vai tas nozīmē, ka jūs esat pret mani?

—   Atklāti sakot, — Džolions atbildēja, — es esmu pret to, ka sievietei jādzīvo ar vīrieti, kas viņai ir pretīgs. Tas, manuprāt, ir riebīgi.

—   Un jūs viņai laikam pie katras satikšanās iepotējat šos savus uzskatus?

—   Es viņu tagad nesastapšu.

—   Vai tad jūs nebrauksiet atpakaļ uz Parīzi?

—   Cik man zināms, ne, — Džolions atteica, pamanījis Soumsa sejā aizdomu pilnu saspringtību.

—   Jā, un tas būtībā arī bija viss, kas man sakāms. Katrs, kas nostājas starp vīru un sievu, uzņemas smagu atbildību.

Džolions piecēlās un viegli paklanījās.

— Sveicināti! — viņš teica un nesarokojies aizgāja, atstādams Soumsu, kurš viņam domīgi noskatījās nopakaļ. «Mēs, Forsaiti,» prātoja Džolions, sēzdamies ratos, «esam ļoti civilizēti; vienkārši ļautiņi noteikti izplūktos. Ja tas nebūtu zēna dēļ, kas dodas karā…»Karš! Ar joni viņu atkal pāršalca senās šaubas. Skaists karš! Uzkundzēšanās tautām vai sievietēm! Cenšanās pieveikt un paņemt savā varā tos, kas tevi negrib! Elementārākās pieklājības noliegšana! īpašumi, likumīgi nopamatotas tiesības! Un — izstumt katru, kas ir pret to. «Paldies dievam!» Džolions nodomāja. «Es tomēr esmu bijis arvien pret to.» Jā gan! Viņš atcerējās sašutumu, kādu izjutis vēl pirms pirmās nelaimīgās laulības par izrēķināšanos ar Īriju un tiesas prāvām, kuras bija ierosinājušas sievietes, kas gribēja, lai tās atbrīvo no nemīlama vīra. Garīdzniecība gan uzskatīja, ka dvēseles un miesas brīvība ir divas gluži dažādas lietas! Kāda kaitīga dogma! Miesu un dvēseli tā nevar šķirt. Brīva griba ir katras saistības spēks, nevis vājums. «Vajadzēja gan pateikt Soumsam,» Džolionam ienāca prātā, «ka viņš, manuprāt, ir komisks. Ak! — bet arī traģisks.»

Vai pasaulē vispār var būt kaut kas traģiskāks par cilvēku, kurš kļuvis par sava privātīpašnieciskā instinkta vergu, kurš ārpus tā cita nekā neredz, nespēj pat iedziļināties otra cilvēka jūtās? «Man jāraksta Irēnai vēstule un jābrīdina viņa,» Džolions nosprieda, «Soumss mēģinās viņu pārliecināt vēlreiz.» Un visu atceļu uz Robinhilu Džolions kurnēja, ka spēcīgā pienākuma apziņa, ko viņš juta pret dēlu, liedza viņam steigties atpakaļ uz Parīzi…

Bet Soumss vēl ilgi sēdēja savā krēslā, kļuvis par upuri ne mazāk urdošām mokām — greizsirdības mokām, it kā tikko atklājis, ka šis tips atrodas izdevīgākā stāvoklī nekā viņš un savērpis jaunus pavedienus, aizsprostodams viņam izeju. «Vai tas nozīmē, ka jūs esat pret mani?» Nekā viņš nebija ieguvis ar šo viltīgo jautājumu. Feminists! Frāžu varonis. «Es nedrīkstu pārsteigties,» Soumss domāja. «Man radusies atelpa; Džolions nebrauc atpakaļ uz Parīzi, ja nav melojis. Pagaidīšu līdz pavasarim.» Lai gan viņš nepateiktu, ko citu pavasaris viņam varēja dot kā vien palielināt mokas. Un, lūkodamies lejup uz ielu, kur gājēji steidzās no viena laternas gaismas apļa uz otru, Soumss domāja: «Nekas neizdodas…nekas nav pūļu vērts. Esmu vientuļš — lūk, visa nelaime!

Soumss aizvēra acis; un pēkšņi viņam šķita, ka redz Irēnu tumšā ieliņā aiz baznīcas, redz viņu paejam garām, paveramies atpakaļ un viņš saskata viņas starojošās acis un balto pieri zem mazas, tumšas, zelta vizuļiem rotātas cepurītes ar plīvuriņu mugurpusē. Soumss atvēra acis — tik skaidri viņš to bija redzējis! Apakšā pa ielu gāja sieviete, bet tā nebija viņa! Ak, nē, tur nekā nebija!

## XIII. TE NU ES ESMU!

Imodžinas pirmās viesību sezonas tērpi nodarbināja mātes domas un vectēva maku visu marta mēnesi. Ar forsaitisku neatlaidību Vinifreda vēlējās, lai viss būtu augstākās kvalitātes. Tas novērsa prātu no lēni tuvāk nākošās procedūras, kas dos viņai brīvību, par kuru viņa šaubījās, vai to vēlas; tas novērsa prātu arī no viņas zēna un strauji tuvāk nākošā šķiršanās brīža, kas aizvedīs dēlu karā, par kuru ziņas bija joprojām satraucošas. Kā bites rosās ap vasaras puķēm vai mirdzoši dunduri lidinās virs spurainajiem rudens ziediem, tā Vinifreda ar «mazo meitiņu», kura bija gandrīz tikpat gara, kā viņa un arī krūšu apmēra ziņā daudz neatpalika, apstaigāja Rīdženstrītas* veikalus, Hanoveras* skvēra uri Bondstrītas * salonus, aizrāvušās ar audumu aplūkošanu un aptaustīšanu. Desmitiem jaunu sieviešu ar apbrīnojamu stāju un brīnišķīgu gaitu defilēja Vinifredas un Imodžinas priekšā, ietērptas «modes jaunumos». Modeļi — «ļoti moderni, kundze, pēdējais modes kliedziens» — no kuriem abas atteicās nelabprāt, spētu piepildīt veselu muzeju; modeļi, kurus viņas uzskatīja par vajadzīgu iegādāties, tikpat kā iztukšoja Džeimsa kontu. Nav labi darīt kaut ko pa pusei, sprieda Vinifreda, saprazdama nepieciešamību nodrošināt meitai šai pirmajā un vienīgajā vēl neapēnotajā viesību sezonā izcilus panākumus. Jau pacietība vien, ar kādu abas pārbaudīja to bezpersonisko radījumu pacietību, kuras viņu priekšā lēnām slīdēja garām, liecināja, ka viņas nodarbībai nodevās ar ticīgā aizrautību. Vinifredai šie brīži nozīmēja ilgstošu zemošanos pie iemīļotās dievietes «Modes» ar tādu pašu kvēli, kādu katoļticīgais izjūt šķīstās jaunavas priekšā. Imodžinai tie deva pārdzīvojumus, kas nebūt nebija nepatīkami, — meitene bieži izskatījās tik daiļa, un glaimi viņu sagaidīja uz katra soļa: vārdu sakot, tas bija «amizanti».

Divdesmitā marta pēcpusdienā, krietni patukšojušas Skaivorda krājumus, pa ceļam atspirdzinājumu meklēdamas, iegriezušās kafejnīcā un attiecīgi stiprinājušās ar šokolādi un putu krējumu, abas pavasara dvesmas apņemtajā pievakarē pāri Berklija skvēram* atgriezās mājās. Atvērusi durvis, — tās bija svaigi nokrāsotas gaišā, olīvzaļā krāsā, jo šogad neko neaizmirsa, kas varēja dot Imodžinai labu reputāciju, — Vinifreda piegāja pie sudraba groziņa, lai palūkotos, vai kāds nebija atstājis vizītkarti, un pēkšņi viņas nāsis ietrīsējās. Kas tā par smaržu?

Imodžina bija paņēmusi no bibliotēkas atsūtītu romānu un stāvēja, tajā iedziļinājusies. Sirdi satraucošu dīvainu jūtu dēļ Vinifreda diezgan skarbi teica:

— Paņem, bērns, grāmatu līdzi augšā un atpūties pirms pusdienām.

Joprojām lasīdama, Imodžina kāpa augšā. Vinifreda dzirdēja meitas istabas durvis aizcērtamies un dziļi ievilka gaisu. Vai pavasaris ķircināja viņas jutekļus — visam saprātīgumam un aizvainotai tikumībai par spīti uzvandot sirdī ilgas pēc viņas «āksta»? Tā bija vīrieša smarža! Viegls cigāru dūmu un lavandas ūdens aromāts, ko viņa nebija samanījusi kopš atvasaras vakara pirms sešiem mēnešiem, kad bija nosaukusi Dārtiju par «pēdīgo nelieti». No kurienes tā uzvēdīja, vai arī tā bija tikai atmiņu modināta smaržas halucinācija? Vinifreda pavērās apkārt...Nekā…itin nekā…ne vismazākās nekārtības vestibilā, nedz arī ēdamistabā. Īss sapnis skaidrā dienas laikā par smaržu — mānīgi, skumji, muļķīgi! Sudraba groziņā atradās divas vizītkartes, divas ar uzrakstu «Mistersunmisis Poligeiti» un viena ar uzrakstu «Misters Toms Poligeits». Vinifreda tās paostīja, taču tām bija sīva smarža. «Es laikam esmu nogurusi,» viņa nodomāja, «iešu atgulties.» Dzīvojamā istaba augšstāvā slīga tumsā, gaidīdama roku, kas to apgaismotu; tai garām viņa devās uz guļamistabu. Arī šeit aizkari bija pusaizvilkti un telpā valdīja krēsla, jo pulkstenis bija seši. Vinifreda noģērba mēteli…atkal šī smarža!…Tad viņa kā piekalta palika stāvam gultas galā. Kaut kas tumšs bija piecēlies no kušetes pretējā kaktā. Vinifreda izgrūda vārdu, kas viņas ģimenē izteica šausmas:

— Ak dievs!

Un kāda balss atsaucās:

— Es tas esmu…Montijs.

Cieši turēdamās pie gultas gala, Vinifreda pastiepās un iededza spuldzi virs tualetes galda. Gaismas loka malā parādījās Dārtijs visā savā lepnumā, sākot no krūšu lejas daļas ar trūkstošo pulkstenķēdi līdz pat glītajiem, tumši brūnajiem zābakiem, kuri…jā, kuri purngalos bija atiruši. Krūšu augšdaļu un seju slēpa ēna. Viņš tiešām izskatījās vājš — bet varbūt apgaismojums maldināja? Viņš panācās uz priekšu, tagad apgaismots no zābaku purngaliem līdz patumšajiem matiem, kuri gan bija mazliet nosirmojuši. Adas krāsa kļuvusi tumšāka, bālāka, melnās ūsas, zaudējušas brašumu, ņirdzīgi nokārās lejup, sejā vaibsti, kas Vinifredai bija sveši. Kaklasaitē trūka adatas. Dārtija uzvalks — ak, viņa to pazina! — bet kāds negludināts, saburzīts! Vinifreda nolūkojās atkal viņa zābaku purngalos. Dzīve viņu bija pamatīgi un nežēlīgi pārmācījusi, pārvērtusi un sapurinājusi, iedragājusi un salauzusi. Un Vinifreda stāvēja klusēdama un nekustīga, acis nenovērsdama no atirušajiem purngaliem.

— Nu, — viņš teica. — Es vēstuli saņēmu. Te nu es esmu.

Vinifredas krūtis cilājās. Ilgas pēc vīra, ko viņā bija atmodinājusi pazīstamā smarža, tagad cīnījās ar greizsirdību, kas izrādījās daudz dziļāka, nekā viņa to jebkad izjutusi. Te nu viņš bija — sava senākā koptā, brašā «es» tumša, izkropļota ēna! Kāda vara viņam to bija nodarījusi — izspiedusi viņu kā citronu līdz pašai mizai! Šī sieviete!

—   Te nu es esmu, — viņš teica vēlreiz. — Man klājās ļoti slikti. Nudien! Atbraucu starpklājā. Man nav nekā, izņemot to, kas mugurā, un šis čemodāns.

—   Un kam palika pārējais? — kliedza Vinifreda, pēkšņi atdzīvojusies. — Kā tu uzdrīkstējies atbraukt? Tu taču zināji, ka tikai laulības šķiršanas dēļ tu dabūji vēstuli ar aicinājumu braukt mājās. Neaiztiec mani!

Abi stāvēja, pieķērušies katrs savā pusē pie platās gultas gala, kurā viņi tik daudz gadu bija kopīgi pavadījuši naktis. Daudzreiz, jā, daudzreiz Vinifreda bija ilgojusies, lai viņš atgriežas. Bet tagad, kad viņš pārnācis, viņas sirdi pildīja tikai dzedrais, nāvējošais aizvainojums. Dārtijs pacēla roku pie ūsām, bet tās vairs nevirpināja ar veco, ierasto kustību; viņš tās tikai paraustīja lejup.

— Ak dievs! — Dārtijs izsaucās. — Ja tu zinātu, kā man klājās!

— Priecājos, Ka es to nezinu!

—   Vai bērni veseli? Vinifreda pamāja ar galvu. — Kā tu tiki iekšā?

—   Ar savu atslēgu.

— Tad kalpones to nezina. Tu šeit nevari palikt, Montij.

Viņš ironiski iesmējās.

—   Kur tad?

—   Vienalga, kur.

—   Taču paskaties manī! Šī — šī sasodītā…

— Ja tu pieminēsi šo sievieti, — Vinifreda kliedza, — tad es aiziešu taisnā ceļā uz Pārkleinu un nenākšu vairs atpakaļ.

Pēkšņi Dārtijs izdarīja kaut ko pavisam vienkāršu, taču, viņam tik ļoti neraksturīgu, ka tas Vinifredu aizkustināja. Viņš aizvēra acis, kā gribēdams sacīt:

— Labi! Pasaulei es esmu miris!

— Tu vari dabūt istabu, kur pārlaist nakti, — viņa teica, — tavas mantas te vēl ir. Tikai Imodžina ir mājās.

Dārtijs atbalstījās pret gultas galu.

— Labi, viss tavās rokās, — viņš teica, savējās žņaudzīdams. — Esmu diezgan cietis. Neesi nu tik barga pret mani — nav vērts. Es baiļojos, tik ļoti baiļojos, Fredij.

Šis vecais, jau gadiem ilgi vairs nelietotais mīlināmais vārds lika Vinifredai nodrebēt.

«Ko lai es ar viņu iesāku?» viņa prātoja. Dieva dēļ, ko lai es ar viņu iesāku?»

— Vai tev ir kāda cigarete?

Vinifreda iedeva viņam vienu no mazās kārbas* ko tā glabāja gadījumam, ja naktī nevarēja gulēt, un pasniedza uguni. Līdz ar šo rīcību atmodās atkal viņas dabai raksturīgais lietišķīgums.

— Ej nomazgājies vannā. Nolikšu drēbes ģērbistabā. Runāt mēs varēsim vēlāk.

Viņš pamāja ar galvu un pievērsa viņai acis, kas likās pusizdzisušas, bet varbūt tā likās grumbu dēļ, kas ap plakstiem bija padziļinājušās?

«Viņš nav tas, kas bija,» Vinifreda nodomāja. «Viņš nekad vairs nebūs tas, kas bija! Bet kāds viņš būs?»

— Labi! — Dārtijs teica un devās uz durvīm. Viņš pat kustējās citādi, kā cilvēks, kurš zaudējis ilūzijas un šaubās, vai vispār vēl vērts kustēties.

Kad viņš bija izgājis un Vinifreda dzirdēja ūdeni tekam vannā, viņa nolika Dārtija ģērbistabā uz gultas pilnu drēbju komplektu, tad nokāpa lejā un uznesa augšā biskvītu kārbu un viskiju. Apģērbusi atkal mēteli, viņa, brītiņu paklausījusies pie vannas istabas durvīm, nokāpa lejā un izgāja no mājām. Uz ielas viņa vilcinājās. Pulkstenis jau pāri septiņiem! Vai Soumss būs klubā vai Pārkleinā? Vinifreda devās uz Pārkleinu. Atgriezies! Soumss aizvien bija baidījies — viņa dažbrīd gaidījusi, ka tā notiks. Atgriezies! To tikai viņš spēj — šis āksts — lai ar savu «Te nu es esmu!» padarītu par muļķiem viņus visus — tiesu, Soumsu un paša sievu! Lai gan nu viņa tikusi vaļā no tiesas, atbrīvota no tumšā mākoņa, kas karājās pār pašu un bērniem! Kāds atvieglojums! Bet kā izturēties pret Dārtija atgriešanos? Šī «sieviete» viņas vīru bija salauzusi, paņēmusi visu viņa kaislību, ko viņš pret sievu nekad nebija izjutis; ko Vinifreda Dārtija nekad nebija varējusi iedomāties. Tas bija visbriesmīgākais! Šo patmīlīgo, tukšo «ākstu», kuru viņa pati nekad nebija īsti iekvēlinājusi, cita sieviete bija ievilinājusi valgos un apbūrusi. Apkaunojoši! Pārlieku apkaunojoši! Nebija ne pareizi, ne pieklājīgi ņemt Dārtiju atpakaļ! Bet viņa to bija pieprasījusi; un tiesa tagad varbūt piespiedīs vīru pieņemt. Viņš vēl joprojām bija viņas vīrs — viņa no tiesas vairāk nekā prasīt nevarēja. Un vienīgais, ko viņš, bez šaubām, gribēja, bija nauda, lai nodrošinātu sevi ar cigāriem un lavandas ūdeni! Ak šis aromāts! «Galu galā neesmu vēl veca,» viņa nosprieda, «vēl es neesmu veca!» Bet šī sieviete, kas novedusi Dārtiju tik tālu, ka viņam jāsaka: «Esmu diezgan cietis. Es baiļojos, baiļojos, Fredij!» Vinifreda tuvojās tēva mājām gudrodama un prātodama, kamēr Forsaitu daba viņu visu laiku vedināt vedināja pie dziļas pārliecības, ka Dārtijs galu galā tomēr ir viņas īpašums, kas no alkatīgās pasaules jānosargā. Un ar šo apņēmību viņa iegāja Džeimsa namā.

— Kur misters Soumss? Savā istabā? Uziešu pie viņa, nesakiet, ka es te esmu.

Brālis pašreiz pārģērbās. Viņa to atrada spoguļa priekšā apsienam melnu kaklautu ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš tā galus nicinātu.

— Sveika! — viņš teica, raudzīdamies spogulī uz māsu. — Kas noticis?

—   Montijs! — Vinifreda ledaini izgrūda. Soumss apmetās apkārt.

—   Ko?

—   Atgriezies!

— Uzķērāmies paši uz savas makšķeres, — Soumss murmināja. — Kāpēc tu man, jupis parāvis, neļāvi mēģināt ar «brutalitāti». Es zināju, ka mēs šādā veidā ļoti riskējam.

—   Ak! Nerunā tagad par to! Ko lai es daru? Soumss atbildēja ar dziļu, dziļu nopūtu.

—   Nu? — Vinifreda nepacietīgi jautāja.

—   Ko Dārtijs sev par attaisnojumu saka?

— Neko. Vienam viņa zābakam pilnīgi atiris purngals.

Soumss stingi vērās māsa.

— Ak, — viņš izgrūda, — protams! Pagrimis līdz pēdējai iespējai. Tātad — viss sākas atkal! Tā būs tēva nāve.

— Vai mēs viņam to nevaram noslēpt?

— Neiespējami. Tēvs aizvien nemaldīgi uzošņā, kas sagādā rūpes.

Un Soumss nogrima domās, pirkstus aizbāzis aiz zilajiem zīda bikšturiem. — Jāatrod likumīgs ceļš, — viņš murmināja, — padarīt Dārtiju nekaitīgu.

— Nē, — iesaucās Vinifreda, — es negribu atkal kļūt par muļķi. Tad jau labāk samierinos ar viņu.

Stingiem skatieniem viņi viens otrā skatījās. Sirdis bija jūtu pārpilnas, bet, būdami Forsaiti, viņi tās neizteica vārdos.

— Kur tu viņu atstāji?

Vannā, — un Vinifreda rūgti iesmējās, — viņš neatveda neko citu kā lavandas ūdeni. — Nomierinies! — teica Soumss. — Tu esi ļoti satraukta. Es iešu tev līdzi.

Kāda tam nozīme?

Mēs varētu viņam uzstādīt noteikumus.

Noteikumus! Viss būs, kā bijis. Tiklīdz viņš atkopsies … sāksies atkal kārtis un derības, žūpošana… — Vinifreda apklusa, atcerēdamās vīra sejas izteiksmi. Kā apdedzinājies bērns — apdedzinājies bērns! Varbūt!…

Atkopsies? — jautāja Soumss. — Vai viņš ir slims?

— Nē, iztukšojies līdz pēdējam, tas ir viss.

Soumss paņēma no krēsla vesti un to uzģērba, tad svārkus, iesmaržināja kabatas lakatiņu ar odekolonu, piestiprināja pulksteņa ķēdi un teica:

— Mums nelaimējas.

Un, kaut arī Vinifredu pašu māca mokas, viņai bija žēl brāļa, it kā viņš ar šiem pāris vārdiem būtu atsedzis savas lielās mokas.

— Gribas satikt māti, — viņa teica.

— Viņa būs ar tēvu guļamistabā. Nāc klusiņām lejā kabinetā. Pasaukšu māti.

Vinifreda nolavījās mazajā, tumšajā kabinetā, kas bija ievērojams tikai ar pārlieku apšaubāmu Kanaleto* gleznu, lai to varētu novietot citur, un ar lielisku tiesas spriedumu kolekciju, kurā kopš daudziem gadiem neviens vairs neielūkojās. Te nu viņa stāvēja ar muguru pret nolaistiem kastaņbrūnajiem aizkariem, vērdamās tukšajā kamīnā, kamēr Soumsa pavadībā ienāca māte.

— Ak mana nabadzīte! — izsaucās Emīlija. — Cik nožēlojami tu izskaties! Tas nu patiešām ir pārāk nekrietni no Dārtija.

Ģimenē viņi arvien bija sargājušies no jūtu izpausmēm, uzskatīdami to par nedelikātu rīcību, tāpēc arī Emīlija nespēja pieiet meitai klāt un to sirsnīgi apskaut. Taču mierinājums jau bija mātes klusinātā balss un viņas vēl joprojām apaļie, dārgām, melnām mežģinēm segtie pleci. Saņēmusi visu savu lepnumu un gribasspēku, lai neapbēdinātu māti, Vinifreda visparastākā balsī teica:

— Viss kārtībā, māt, nav vērts uztraukties.

— Nesaprotu, — ierunājās māte, skatīdamās Soumsā, — kāpēc Vinifreda Dārtijam nevar pateikt, ka to nodos tiesai, ja tas viņu nebeigs apgrūtināt. Viņš paņēma viņas pērles, un, ja nav tās atnesis atpakaļ, ar to pilnīgi pietiek.

Vinifreda smaidīja. Nu viņi visi nāks gan ar šādiem, gan ar tādiem priekšlikumiem, taču viņa jau zināja, ko viņa darīs, un tas nozīmēja, ka nedarīs neko. Sajūta, ka galu galā viņa tomēr bija guvusi zināmu uzvaru, saņemdama atpakaļ savu īpašumu, nostiprinājās Vinifredas apziņā ar katru mirkli vairāk. Nē! — ja viņa gribēs vīru sodīt, viņa to varēs darīt mājās, lai pasaule to nezina.

— Bet ienāc taču ēdamistabā, — aicināja Emīlija,

— tev jāpaliek un jāpaēd kopā ar mums pusdienas. Atļauj man to pastāstīt tēvam. — Un, kad Vinifreda tuvojās durvīm, viņa izslēdza gaismu. Un tikai tad viņi redzēja, kāda nelaime viņus sagaida gaitenī.

Tur, gaismas vilināts, kas plūda no nekad neapgaismotas istabas, stāvēja Džeimss, ietinies tumši brūnajā kamieļvilnas pledā tā, ka rokas nebija redzamas un plašs tuksnesis šķita šķiram viņa sudrabbalto bārdu no elegantās biksēs tērptajām kājām. Viņš tur stāvēja, ārkārtīgi atgādinādams stārķi un rādīdams tādu sejas izteiksmi, kā ieraudzījis savā priekšā vardi, pārlieku lielu, lai to noritu.

— Ko tas nozīmē, — sirmgalvis jautāja, — «pastāstīt tēvam»? Jūs man nekad neko nestāstāt.

Šim brīdim Emīlijai trūka atbildes. Bet Vinifreda piegāja tēvam klāt un, aptverdama ar savām rokām viņa abus vājos, nevarīgos delmus, teica:

— Montijs nav vis bankrotējis, tēt. Viņš tikai pārbrauca mājās. — Visi trīs gaidīja, ka ar Džeimsu notiks kaut kas nopietns, un bija priecīgi, ka Vinifreda vēl turēja veco vīru savos tvērienos, taču viņi nezināja, cik stiprām saitēm turējās šis ēnai līdzīgais vecais Forsaits. Likās, mute un gludi skūtais zods mazliet sašķobās, garā, baltā vaigu bārda tikko manāmi notrīs. Tad Džeimss ar zināmu cieņu ierunājās:

— Viņš mani vēl iedzīs kapā. Es jau to zināju.

— Nevajag uztraukties, tēvs, — Vinifreda mierīgi teica. — Es par to gādāšu, lai viņš uzvedas pieklājīgi.

— Ak! — nopūtās Džeimss. — Še, noņem to, man ir karsti.

Viņi attina pledu. Džeimss pagriezās un stingriem soļiem iegāja ēdamistabā.

—   Zupu nevēlos, — viņš teica Vormsonam un apsēdās savā krēslā. Arī pārējie apsēdās. Vinifredai vēl bija cepure galvā, kad Vormsons jau lika galdā ceturto klājienu. Kad sulainis izgāja no istabas, Džeimss vaicāja:

—   Ko viņš pārveda?

—   Neko, tēt.

Džeimss koncentrēja skatienu uz paša attēlu ēdamkarotē.

— Laulības šķiršana! — viņš ņurdēja. — Nieki! Ko gan es iedomājos. Vajadzēja Dārtijam maksāt noteiktu mēneša pabalstu, lai viņš neatgriežas Anglijā. Soums, ej un piedāvā viņam to!

Šāds priekšlikums šķita tik saprātīgs un vienkāršs, ka Vinifreda pati izbrīnījās, kad iebilda:

— Nē, tagad, ja nu Dārtijs reiz atgriezies, es viņu ari paturēšu. Viņam tikai jāuzvedas pieklājīgi, tas ir viss!

Visi skatījās uz Vinifredu. Viņi arvien bija zinājuši, ka viņai netrūkst drosmes.

— Svešumā! — Džeimss gluži nesakarīgi teica. — Kas to lai zina, kādi tur rīkļu rāvēji! Pievāc Dārtija revolveri! Neej gulēt bez tā. Tev vajadzētu paņemt līdzi Vormsonu, lai guļ jūsu mājā. Rīt es pats ar Dārtiju runāšu.

Visi jutās saviļņoti par šādu paziņojumu, un Emīlija piekrītoši teica:

—   Pareizi, Džeims, mēs vairs necietīsim nekādas nekrietnības.

—   Ak, — Džeimss drūmi nomurmināja, — nemāku teikt! Vormsona ierašanās ar zivi sarunu pārtrauca. Kad Vinifreda pēc pusdienām tuvojās tēvam, lai viņu noskūpstītu un novēlētu ar labu nakti, viņš meitu uzlūkoja tik jautājošām un skumjām acīm, ka tā savai balsij lika skanēt, cik vien iespējams, mierīgi:

— Viss kārtībā, mīļo tēt, neuztraucies. Man neviena nevajag. Dārtijs ir pavisam rāms. Es tikai nervozēšu, ja tu uztrauksies. Ar labu nakti, lai dievs tevi sargā!

Džeimss atkārtoja vārdus «lai dievs tevi sargā», kā lāgā nesaprazdams, ko tie nozīmē, un viņa skatieni pavadīja meitu līdz durvīm.

Vinifreda pārnāca mājās pirms pulksten deviņiem un devās tieši augšā.

Dārtijs bija savā istabā atlaidies gultā, pilnīgi apģērbies: zilā sarža uzvalkā, rokas sakrustojis aiz galvas un izdzisušu cigareti mutē.

Vinifredai viņš jocīgi atgādināja viņas puķes loga kastēs pēc svelmainas vasaras dienas, kad tās tāpat bija šļaugani atlaidušās vai, pareizāk sakot, stāvēja…apžuvušas un tomēr pēc saules rieta atspirgušas. Šķita, ka arī uz viņas apsvilušo vīru jau būtu nokrituši pāris rasas pilienu.

Dārtijs apātiskā balsī ieteicās:

— Tu laikam biji Pārkleinā. Kā klājas vecītim? Vinifreda nevarēja pārvarēt sevi, neatcirtusi rūgtu

atbildi:

— Vēl nav nomiris.

Dārtijs satrūkās, patiešām satrūkās.

—   Saproti, Montij, — Vinifreda teica, es negribu, ka tēvu kaut kas uztrauc. Ja tu neuzvedīsies, kā vajag, tu vari iet atpakaļ, no kurienes esi nācis. Vai jau pusdienoji?

—   Nē.

— Vai negribi paēst? Viņš paraustīja plecus.

— Imodžina man piedāvāja, bet es negribēju. Imodžina! Visā šajā uztraukumā Vinifreda bija aizmirsusi meitu.

— Tu viņu tātad redzēji? Ko viņa teica? — Imodžina mani noskūpstīja.

Aizvainotā Vinifreda redzēja vīra melnīgsnējo, zobgalīgo seju noskaidrojamies. «Jā,» viņa nodomāja, «meitu viņš mīl, mani nemaz.»

Dārtija acis šaudījās šurpu turpu.

— Vai viņai par mani kas zināms? — viņš jautāja.

Vinifredā pēkšņi uzliesmoja atziņa, ka šeit ierocis, kas viņai vajadzīgs. Viņš baidījās, ka tikai bērni to neuzzina!

—   Nē. Tikai Vals zina. Citi ne, viņi vienīgi zina, ka tu aizbrauci.

—   Vinifreda dzirdēja Dārtiju atviegloti nopūšamies.

—   Bet bērni to uzzinās, — viņa bargi teica, — ja tu man dosi pamatu to teikt.

—   Labi, — viņš murmināja, — pazudini mani! Esmu pagalam!

Vinifreda piegāja pie gultas. — Klausies, Montij! Negribu tevi pazudināt. Negribu tevi sāpināt. Es tev nekad neko neatgādināšu. Arī pati nemocīšos. Kāda tam nozīme? — Viņa brīdi klusēja. — Taču ilgāk es to vairs nevaru izturēt un arī negribu! Labāk, ja tu to zini. Tu man liki ciest. Bet es tevi reiz mīlēju. Tādēļ…— Vinifredas puspiemiegto, zaļi pelēko acu skatiens sastapās ar Dārtija brūnajām acīm, kuras raudzījās no smago plakstu apakšas, viņa pēkšņi pieskārās vīra rokai, tad devās uz savu istabu.

Tur viņa sēdēja ilgi spoguļa priekšā, grozīdama savus gredzenus, domādama par uzvarēto, melnīgsnējo, viņai tagad gandrīz svešo vīrieti blakus istabā gultā. Vinifreda bija cieši nolēmusi vairs «nemocīties», bet viņu urdīja greizsirdība pret to, ko viņš bija pārdzīvojis, un laiku pa laikam viņai Dārtija bija pat žēl.

## XIV. SVEŠĀDA NAKTS

Soumss stūrgalvīgi gaidīja pavasari — tas nebija viegli cilvēkam, kas apzinās, ka laiks skrien, bet viņa zīle rokā nav tuvāka par medni kokā, un ka nekur nav izeja no šī zirnekļa tīkla. Misters Poltīds neziņoja nekā jauna, atskaitot to, ka novērošana turpinās — un tas maksāja daudz naudas. Vals un tā brālēns bija aizgājuši karā, no kurienes tagad pienāca labvēlīgākas ziņas. Dārtijs pagaidām uzvedās pieklājīgi; Džeimss atkal turējās pie veselības; veikals plauka gandrīz neticami — un Soumsam nebija pamata uztraukties, izņemot par to, ka viņu «kavēja» un viņam nevienā virzienā nebija iespējams spert soļus.

Nevarēja teikt, ka Soumss tieši vairītos no Soho, jo viņš nedrīkstēja pieļaut, lai dāmas domātu, ka viņš ir «atkritis», kā Džeimss būtu izteicies, — varēja taču gadīties, ka kuru katru mirkli būs atkal «jāpieķeras». Taču Soumsam vajadzēja būt tik atturīgam un piesardzīgam, ka viņš bieži pagāja garām restorāna «Bretaņa» durvīm, pa tām neieejot un steidzīgi atstājot šo pilsētas kvartālu, kas viņā vienmēr izraisīja nelikumīgi iegūta īpašuma sajūtu.

Tā nu Soumss vienā maija naktī, iegriezdamies Rīdžentstrītā, nokļuva dīvainā ļaužu pūlī, kādu nekad nebija redzējis: tas bija spiedzošu, svilpojošu, dejojošu, lēkājošu, grotesku un šausmīgi jautru cilvēku bars ar liekiem deguniem, mutes harmonikām, lētām stabulēm, garām spalvām greznotām galvām un visādiem citiem plānprātības izpausmes atribūtiem, kā Soumsam šķita. Ak, Meifkinga!* Protams, pilsēta atkarota. Nu labi! Bet vai tas bija kāds attaisnojums? Kas tie par ļaudīm, ar ko viņi nodarbojas, no kurienes ieklīduši šeit Vestendā? Tie kutināja viņam seju, svilpa ausīs. Meičas kliedza: — Nepazaudē savu parūku, bālģīmi! — Kāds puisis iedeva tādu duncku Soumsa cilindram, ka viņš to tikai ar mokām atkal uzlika pieklājīgi galvā. Petardes sprāga viņam pie paša degungala, pie kājām. Soumsu pārņēma apjukums, sašutums, aizvainojums. Šī ļaužu straume plūda no visām malām, it kā pēkšņi būtu atvērušās slūžas, ļaudamas plūst ūdeņiem, par kuru esamību Soumss gan bija dzirdējis, īsti nekad tam tomēr neticēdams. Šī tātad bija tauta, šī nepārredzamā, dzīvā, visu smalko manieru un forsaitisma noliedzēja. Te nu bija — ak šausmas! — demokrātija! Tā smirdēja, kliedza, bija pretīga! Īstendā vai pat Soho kvartālā tā varbūt vēl iederētos, bet šeit Rīdžentstrītā — Pikadilijā! Kur tad nu policija! Tūkstoš deviņi simtā gadā Soumss ar visiem saviem Forsaitu tūkstošiem nekad netika redzējis šo katlu ar paceltu vāku; un tagad, ielūkojoties tajā, viņš gandrīz nespēja noticēt savām sūrstošajām acīm. Tas bija kaut kas neizsakāms! Šie ļaudis nezināja, kas ir savaldība, viņš tiem likās jocīgs. Rupjš, aizsmacis, rēcošs cilvēku bars — un kādi smiekli! Šiem cilvēkiem nekas nav svēts! Viņš nebrīnītos, ja tie pēkšņi sāktu dauzīt logus. Viss spiedzošais, svelpjošais, dervišiem līdzīgi dejojošais pūlis aizvēlās projām pa Pelmelu*, garām lepnajiem klubiem, kur iestāšanās vien maksāja sešdesmit mārciņu. No klubu logiem ar atturīgu jautrību lejup raudzījās viņa paša šķiras ļaudis. Tie nekā neapjēdza! Ak, tas bija nopietni — varēja izvērsties visvisādi. Pašreiz pūlis priecājās, bet kādu dienu tā noskaņojums var kļūt citāds. Soumss atcerējās dumpi astoņdesmito gadu beigās*, kad viņš bija Braitonā; toreiz tie visu satrieca, turēja runas. Taču vairāk nekā bailes Soumss izjuta dziļu izbrīnu. Šie cilvēki uzvedās histēriski — tas nebija angliski! Turklāt tas viss notika tikai tāpēc, ka bija atkarota maza pilsētiņa — ne lielāka par Votfordu — seštūkstoš jūdžu tālu no šejienes. Savaldība, atturība! Šīs īpašības, kas Soumsam bija gandrīz dārgākas par pašu dzīvību, šie neatņemamie turības un kultūras atribūti, kur tie palikuši? Tas te nebija angliski! Nē, tas nebija angliski! Tā Soumss prātoja, spiezdamies cauri pūlim. Soumss jutās, it kā būtu pēkšņi notvēris kādu, kas izgriež no viņa aktu vākiem līgumu par «nodrošinātu īpašumu», vai arī ieraudzījis briesmoni, kas glūnoši lavījas klāt nākotnei, mezdams pa priekšu savu ēnu. Ak, šis solīduma, ak, šis godbijības trūkums! Likās, it kā Anglijas iedzīvotāju deviņas desmitdaļas būtu svešinieki. Bet, ja tas bija tā … tad varēja gadīties viss, kas!

Pie Haidparkkornera Soumss ieskrēja krūtīs Džordžam Forsaitam, kurš, no piedalīšanās sacīkstēs stipri iededzis, turēja rokā lieku degunu.

— Hallo, Soums! — tas uzsauca. — Še tev deguns! Soumss atbildēja ar sāju smaidu.

— Es dabūju to no viena no šiem ziķeriem, — turpināja Džordžs, kas acīm redzot tikko bjja iebaudījis pusdienas, — man vajadzēja viņam pamatīgi iegāzt, tāpēc, ka viņš gribēja notriekt manu cepuri. Nudien, kādu dienu mums vēl būs jākaro ar šiem puišiem, tie kļūst sasodīti nekaunīgi — visi radikāļi un sociālisti. Viņi tīko pēc mūsu mantas. Pastāsti to tēvocim Džeimsam, tas uzlabos viņa miegu.

«In vino veritas[18],» nodomāja Soumss, bet tikai pamāja ar galvu un devās pāri Hamiltona laukumam. Pārkleinā viņam tikai paretam nāca pretī viens otrs ļaužu pulciņš, turklāt ne sevišķi skaļš. Un, paceldams acis uz augstajām ēkām, Soumss nodomāja: «Lai būtu kā būdams, mēs tomēr esam savas valsts balsts. Tik viegli viņi mūs vis neiedragās. Kam manta, tam vara!»

Bet, kad Soumss aizvēra aiz sevis tēva nama durvis, šis dīvainais, svešādais ielas lietuvēns izzuda no viņa atmiņas tik pilnīgi, it kā viņš to būtu redzējis tikai sapnī un atmodies, siltas rīta atmosfēras pārņemts, savā atsperu matrača gultā.

Nonācis līdz lielās, tukšās dzīvojamās istabas vidum, Soumss apstājās.

Sieva! Vajadzīgs kāds, ar ko visu pārrunāt. Cilvēkam taču ir tiesības uz to! Sasodīts! Cilvēkam uz to ir tiesības!

## T R E Š Ā d AĻ A

## I. SOUMSS PARĪZĒ

Soumss bija maz ceļojis. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš kopā ar tēvu, māti un Vinifredu bija devies «mazā izbraucienā», kas aptvēra Briseli — Reinas upi — Šveici, mājās atgriezdamies caur Parīzi. Divdesmit septiņu gadu vecumā, tieši tad, kad Soumss sāka interesēties par gleznām, viņš pavadīja piecas trauksmainas nedēļas Itālijā, veltīdams visu uzmanību renesansei, — neatrazdams tajā tik daudz, cik viņu savā laikā bija mācījuši no tās sagaidīt, — un atpakaļceļā divas nedēļas Parīzē, veltīdams uzmanību sev, kā tas pieklājas īstam Forsaitam, kurš atrodas starp tik dīvaini egocentriskiem un «svešiem» cilvēkiem, kādi ir franči. Tā kā franču valodas zināšanas Soumss bija apguvis skolā, tad viņš runāto vārdu nevarēja saprast. Tāpēc viņam šķita ieteicamāk klusēt gan sevis, gan pašu franču dēļ; tā cilvēks nekļuva par muļķi. Soumsam nepatika turienes vīriešu apģērbs, slēgtie pajūgi, teātri, kas atgādināja bišu stropus, un gleznu galerijas, kas smaržoja pēc vaska. Viņš bija pārāk piesardzīgs un pārāk kautrīgs, lai pētītu to Parīzes pusi, kurā, pēc Forsaitu domām, slēpās tās pievilkšanas spēks; un attiecībā uz izdevīgu pirkumu kolekcijai — nekas nesanāca. Tie bija ierāvēju banda, kā Niklass būtu teicis. Soumss pārbrauca neapmierināts, sacīdams, ka Parīze tiekot pārvērtēta.

Tāpēc, tad nu, kad Soumss 1900. gada jūnijā devās uz Parīzi, tas bija tikai viņa trešais uzbrukums civilizācijas centram. Taču šoreiz kalns gāja pie Muhameda, jo Soumss tagad jutās nesalīdzināmi civilizētāks par Parīzi, Un, iespējams, ka tas tā arī bija. Vēl jo vairāk, šoreiz viņš brauca ar noteiktu nolūku. Tagad tā nebūs vairs tikai tukša zemošanās gaumes un netiklības priekšā, tagad viņš te kārtos savus personiskos, likumīgos darījumus. Patiesībā viņš brauca tāpēc, ka viss jau sen bija pārsniedzis joku robežas. Izsekošana turpinājās un turpinājās … bet rezultātu … nekādu … it nekādu! Džolions vairs nebija atgriezies Parīzē, un neviena cita «aizdomās turētā» nebija! Nodarbodamies ar jaunām un ļoti konfidenciāla rakstura lietām, Soumss nu vairāk nekā jebkad apzinājās, cik daudz juristam nozīmē paša nevainojamā reputācija. Bet naktīs un vaļas brīžos viņu satrauca doma, ka laiks steidzas un tam līdzi aizplūst nauda, bet paša nākotne kā sapinusies tā sapinusies «cilpā». Pēc Meifkingas nakts Soumss ievēroja, ka ap Aneti luncinās kāds «jauns, zaļš ārsts».

Divreiz Soumss bija uzdūries viņam — jautram, jaunam puisim, kas nebija vecāks par trīsdesmit gadiem. Nekas Soumsu tā nekaitināja kā jautrība — šī piedauzīgā, ekstravagantā īpašība, kurai nav nekā kopēja ar realitāti. Vārdu sakot, paša vēlēšanos un cerību mistrojums sāka izvērsties Soumsam par mocību, un nesen viņam bija iešāvusies prātā doma, vai tikai Irēna nav pamanījusi, ka to novēro. Un tieši tas viņu beidzot arī pamudināja aizbraukt un redzēt visu paša acīm, vēlreiz mēģināt lauzt Irēnas pretestību, viņas noraidījumu, lai vēlreiz ievadītu viņas un savu dzīvi samērā ciešamā gultnē. Ja tas atkal neizdotos, — nu tad viņš vismaz būs paskatījies, ko viņa tur viena dara.

Soumss apmetās kādā Komartena * ielas viesnīcā, kura Forsaitiem bija ļoti ieteikta un kur īstenībā neviens nerunāja franciski. Soumsam nebija nekāda noteikta plāna. Viņš nevēlējās Irēnu pārsteigt, viņam tomēr vajadzēja parūpēties, lai viņai nerastos izdevība izvairīties no sastapšanās ar viņu aizbēgot. Un nākamajā rītā Soumss, brīnišķīgam laikam pastāvot, devās ceļā.

Parīze izskatījās tik priecīga, lielā, zvaigžņveidīgā pilsēta slīga mirdzošā vizmā, kas Soumsu gandrīz kaitināja. Viņš gāja lēniem soļiem, ar patiesu ziņkāri, degunu pacēlis, lūkodamies apkārt. Nu gan viņam gribējās izprast franču būtību. Vai tad Anete nebija francūziete? Un no šī apmeklējuma viņš varētu daudz ko iegūt, ja tikai mācētu to izmantot. Šajā visai atzīstamajā noskaņojumā Soumss Vienprātības laukumā * nokļuva gandrīz trīs reizes zem riteņiem. Viņš nonāca Kūrdelarēnavēnijā * Irēnas viesnīcas priekšā gandrīz pārāk pēkšņi, jo vēl nebija izdomājis, kā rīkoties. Pārgājis krastmalas pretējā pusē, viņš cauri platānu lapotnes plīvuram saskatīja baltu, laipnu ēku ar zaļām žalūzijām. Un, apzinādamies, ka būtu daudz labāk sastapties ar Irēnu nejauši kaut kur ārpusē nekā riskēt viņu apciemot, Soumss apsēdās uz sola, no kura varēja novērot parādes durvis. Pulkstenis vēl nerādīja vienpadsmit, un tāpēc bija maz ticams, ka Irēna jau būtu kaut kur aizgājusi. Pa saulainajiem laukumiņiem starp platānu mestajām ēnām cienīgi pastaigājās, savas spalvas tīrīdami, daži baloži. Garām gāja zilā blūzē ģērbies strādnieks un kaisīja putniem druskas no turzas, kurā bija ielikta viņa brokastu maize. Kāda bonne[19] lentītēm rotātu aubi galvā uzraudzīja divas mazas meitenītes, kurām bija peļastītes un mežģiņotas biksītes. Tad ātri aizripoja vieglie rati, kuru kučieris valkāja zilus svārkus un spožu, cilindrveidīgu cepuri. Soumsam viss šķita kaut kā samāksloti, zināmā mērā gleznaini, kas nemaz neiederējās laikmetā. Ir gan teatrāli ļautiņi šie franči. Soumss aizdedzināja vienu no savām reti smēķējamām cigaretēm, juzdamies savā ziņā aizskarts, ka liktenis aiztriecis viņu svešā malā. Viņš nebrīnītos, ja Irēnai šī ārzemnieciskā dzīve patiktu; viņa nekad nebija īsti angliska . .. pat savā ārienē ne! Un Soumss sāka minēt, kurš no šiem zaļām žalūzijām sargātiem logiem varētu būt viņas. Kādiem vārdiem lai izsaka to, ko viņš bija nācis teikt, lai tie salauztu viņas lepno ietiepību? Soumss meta ar cigaretes galu balodim, sevī domādams: «Es taču nevaru te sēdēt mūžīgi un zīlēt pēc pirkstiem! Labāk aiziet un apciemot Irēnu pievakarē.» Bet viņš tomēr palika, dzirdēja pulksteni nositam divpadsmit, tad pusvienu. «Gaidīšu līdz vieniem,» viņš nolēma, «ja jau esmu sēdējis tik ilgi.» Taču tajā pašā mirklī viņš uzlēca kājās un satrūcies atkal apsēdās.

Pa durvīm bija iznākusi sieviete, ģērbusies krēma krāsas tērpā, un devās projām gaiši brūna saulessarga paēnā. Tā bija Irēna! Soumss nogaidīja, kamēr tā aizgāja pietiekami tālu, lai nevarētu viņu pazīt, un tad tai sekoja. Irēna gāja nesteigdamās, it kā bez sevišķa mērķa, liekas Buloņas * meža virzienā, ja viņš nemaldās. Vismaz pusstundu Soumss, iedams ielas otrā pusē, ieturēja sākotnējo distanci, līdz Irēna iegriezās mežā. Varbūt viņa tomēr gāja uz satikšanos? Ar kādu sasodītu francūzi, iespējams, ar kādu no šiem «Mīļā drauga»* tipiem, kuriem nebija nekā cita ko darīt kā skraidīt pakaļ sievietēm — Soumss šo grāmatu bija izlasījis ar lielām pūlēm un zināmu negribīgi atzītu baudu.

Stūrgalvīgi viņš Irēnai sekoja pa ēnainu aleju, brīžiem pazaudēdams to no acīm, tiklīdz taka pagriezās. Un viņš atcerējās, kā reiz pirms daudziem, daudziem gadiem kādu vakaru bija zadzies Haidparkā no koka līdz kokam, no sola līdz solam, neprātīgā, smieklīgā, drausmīgā greizsirdībā sekodams Irēnai un Bozinijam. Ceļš strauji pagriezās, un, steidzoties nopakaļus, Soumss pēkšņi atradās iepretim Irēnai, kas sēdēja pie mazas strūklakas — mazas, zaļganas bronzas Niobes, kura, ietinusies līdz pat slaidajiem gurniem savos garajos, atraisītajos matos, vērās pašas raudāto asaru peļķē. Soumss uzdrāzās Irēnai virsū tik pēkšņi, ka bija paskrējis garām, pirms vēl paspēja pagriezties un nocelt cepuri. Irēna nepietrūkās kājās. Viņa arvien mācēja lieliski savaldīties, — tā bija viena no viņas īpašībām, ko Soumss apbrīnoja visvairāk un kas lika viņam izjust visdziļāko sarūgtinājumu pret sievu, jo viņš nekad nebija spējis pateikt, ko viņa īsteni domā. Vai Irēna bija manījusi, ka viņš seko? Viņas savaldība Soumsu kaitināja, un, nemaz nemēģinādams izskaidrot savu klātbūtni, viņš, norādīdams uz mazo Niobi, izmeta:

— Ļoti glīta skulptūra.

Un tai pašā mirklī viņš redzēja, ka Irēna pūlas saglabāt savu mieru.

— Es negribēju tevi izbiedēt. Vai šī ir viena no tavām iemīļotākām vietiņām?

— Jā.

— Mazliet vientuļa.

Brīdī, kad viņš šos vārdus teica, kāda dāma, lēnām pastaigādamās, apstājās, lai uzmestu skatienu strūklakai, un devās atkal tālāk.

Irēnas acis tai sekoja.

— Nē, — viņa atbildēja, bakstīdama ar saulessargu zemi, — it nemaz. Cilvēkam arvien līdzi iet ēna.

Soumss saprata; un, cieši Irēnā vērdamies, viņš izsaucās:

— Tu pati esi vainīga. Tu no tās vari atbrīvoties kuru katru mirkli. Irēna, nāc atpakaļ pie manis, un esi brīva!

Irēna iesmējās.

— Nesmejies! — Soumss izgrūda, piecirzdams kāju, — tas ir necilvēcīgi. Paklausies! Vai ir kaut kāds noteikums, ar kuru tu būtu ar mieru nākt atpakaļ. Jā es tev apsolu pašai savu māju… un apciemot tevi tikai šad un tad?

Irēna piecēlās, kaut kas mežonīgs pēkšņi pavīdēja viņas sejā un augumā.

— Nekāds! Nekāds! Nekāds! Tu vari mani vajāt līdz kapa malai. Es neiešu atpakaļ.

Aizvainots, tikko valdīdams pār sevi, Soumss atkāpās.

—    Netaisi scēnu! — viņš skarbi izgrūda. Un abi divi stāvēja nekustīgi, stingām acīm lūkodamies mazajā Niobē, kuras zaļganā miesa saulē vizuļoja.

—    Tas tātad ir tavs pēdējais vārds, — Soumss murmināja, rokas dūrēs sažņaudzis, — tu pazudini mūs abus.

Irēna nodūra galvu.

— Es nevaru nākt atpakaļ. Sveiki!

Soumsā uzplūda neizsakāmi lielas netaisnības sajūta.

— Pagaidi, — viņš uzsauca, — un uzklausi mani vēl brīdi! Tu man devi svētu solījumu… tu nāci pie manis bez viena penija. Tev bija viss, ko es tev spēju dot. Bez iemesla tu lauzi šo solījumu; tu padarīji mani par apsmieklu; tu liedzi man bērnu; tu padarīji mani par gūstekni … tu… tu mani vēl joprojām tā valdzini, ka es tevi joprojām gribu… gribu. Ko tu nu teiksi par sevi?

Irēna pagriezās, seja bija līķa bālumā, acis tumši kvēloja.

— Dievs mani radīja tādu, kāda es esmu, — viņa teica, — nekrietnu, ja tev tā tīk … taču ne tik nekrietnu, lai es vēlreiz atdotos vīrietim, kuru es ienīstu.

Saule rotaļājās Irēnas matos, kad viņa aizsteidzās, un šķita glāstām viņas cieši pieguļošo krēma krāsas tērpu.

Soumss nespēja ne runāt, ne pakustēties. Vārds «ienīstu» — tik pārspīlēts, tik primitīvs — lika viņā nodrebēt Forsaitam. Izgrūdis niknu lāstu, viņš lieliem soļiem pameta vietu, no kuras Irēna tikko bija nozudusi, un gandrīz iedrāzās krūtīs dāmai, kas staigādama nāca atpakaļ, — šai muļķa, muļķa ēnai.

Pa Buloņas mežu skrejot, Soumsam sviedri drīz tecēja aumaļām.

— Labi, — viņš nosprieda, — tagad man vairs nav jāizturas ar saudzību pret Irēnu. Viņai tās nav ne kripatiņas pret mani. Šodien pat es viņai parādīšu, ka viņa joprojām ir mana sieva.

Bet atceļā uz savu viesnīcu Soumsam tomēr vajadzēja saprast, ka viņš nezināja, ko ar to gribēja teikt. Nevarēja taču rīkot publiskas scēnas, bet, ja tās bija izslēgtas, ko tad vēl citu varēja darīt? Viņš gandrīz vai nolādēja savu smalkjūtību. Irēna to varbūt nemaz nav pelnījusi, bet viņš — ak vai! — viņš gan. Un, lenču neiebaudījis, sēdēdams viesnīcas vestibilā, kur ik brīdi nāca iekšā un gāja ārā tūristi ar «Bedekeru»* rokā, Soumss jutās dziļi nomākts. Cilpā sapinies! Visa viņa dzīve ar tās dabiskām tieksmēm un godīgām ilgām bija strupceļā iedzīta un važās kalta, turklāt tikai tāpēc, ka pirms septiņpadsmit gadiem liktenis bija licis viņa sirdij iemīļot šo sievieti — pie tam tik kvēli, ka pat šodien tā nespēja iemīļot nevienu citu. Ak, nolādēta šī diena, kurā viņš Irēnu bija sastapis, nolādētas viņa acis, kas saskatīja tajā kaut ko citu nekā nežēlīgo Venēru, kas tā bija patiesībā! Un tomēr, joprojām vēl redzēdams savā priekšā Irēnu cieši pieguļošajā, saulē vizuļojošā krepdešīna tērpā, Soumss klusu ievaidējās, tā, ka viens no tūristiem, garām iedams, nodomāja.: «Cilvēks mokās sāpēs! Pag! Ko es ēdu lenčā?»

Vēlāk, sūkdams caur salmiņu aukstu tēju ar citronu kādas kafejnīcas priekšā operas tuvumā, Soumss nolēma aiziet pusdienot Irēnas viesnīcā. Ja viņa tur būs, viņš ar to runās; ja nebūs, atstās zīmīti. Viņš rūpīgi apģērbās un uzrakstīja šādus vārdus:

Tava idile ar Džolionu Forsaitu man zināma visos sīkumos. Ja Tu to turpināsi, ņem vērā, ka es darīšu visu iespējamo, lai padarītu viņa dzīvi nepanesamu.

S. F.

Soumss vēstulīti aizzīmogoja, bet atstāja bez adresāta, negribēdams rakstīt Irēnas meitasvārdu, ko viņa nekaunīgā veidā bija atkal pieņēmusi, nedz arī minēt Forsaitu uzvārdu uz aploksnes, lai viņa to nesaplēstu nelasītu. Tad viņš atstāja viesnīcu un devās prom pa saules sakarsētām ielām, kas mudžēja no vakara izpriecu tīkotājiem. Iegājis Irēnas hotelī, Soumss apsēdās ēdamzāles attālākajā stūrī , no kura varēja pārredzēt visus ienācējus un izgājējus. Irēnas te nebija. Viņš ēda maz, ātri, modri skatīdamies. Irēna nenāca. Viņš pazvilnēja krēslā vēl brītiņu pie kafijas tases, izdzēra divus liķierus. Irēna joprojām nenāca. Soumss piegāja pie atslēgu dēļa un pētīja uzvārdus. Divpadsmitais numurs, pirmais stāvs! Soumss nolēma pats uznest augšā zīmīti. Viņš uzkāpa pa sarkaniem grīdceliņiem noklātajām kāpnēm, pagāja garām mazam salonam; astoņi… desmit… divpadsmit. Vai piezvanīt, vai iebīdīt zīmīti apakšā pa durvju spraugu, vai?… Pazagšus pavēries apkārt, Soumss nospieda durvju rokturi. Durvis atvērās, bet veda mazā telpā, kurā bija otras durvis. Viņš pieklauvēja pie tām — atbildes nesagaidīja. Durvis bija aizslēgtas. Grīdai tās pieskārās ļoti blīvi — zīmīti tur nevarēja iebīdīt. Soumss iebāza to atkal kabatā un brīdi pastāvēja ieklausīdamies. Viņš jutās dīvaini pārliecināts, ka Irēnas tur nav. Un pēkšņi viņš pagriezās atpakaļ, pagāja atkal garām mazajam salonam, nokāpa pa trepēm lejā. Kantora priekšā apstājās un teica:

—    Vai jūs būtu tik laipns un nodotu zīmīti misis Heronai?

—   Madame Herona šodien aizbrauca, Monsieur, pavisam piepeši ap pulksten trijiem. Viņas ģimenē kāds saslimis.

Soumss saknieba lūpas.

— Ak, — viņš noteica, — vai jūs nezināt viņas adresi?

—    Non, Monsieur[20]. liekas, Anglija. Soumss iebāza zīmīti kabatā un izgāja ārā. Viņš pasauca garām braucošu ormani.

— Aizvediet mani kaut kur.

Kučieris, kurš acīm redzot Soumsu nesaprata, uzsmaidīja viņam, pavicinādams pātagu. Un Soumss vizinājās pa visu zvaigžņveidīgo Parīzi. Šajos mazajos, dzelteniem riteņiem greznotajos divvietīgajos ratos, kas apstājās šur tur, lai uz jautājumu: «C'est par ici, Monsieur?»[21] — saņemtu atbildi: «Nē, brauciet tālāk!» — līdz kučieris izmisis vairs nevaicāja, un mazā, dzelteniem riteņiem greznotā kariete — mazs skrejošais holandietis ratu izskatā — turpināja ripot aizvien tālāk — garām augstiem, slēgtiem tirdzniecības namiem ar plakanām fasādēm un pa platānu ietvertajām avēnijām.

«Bez mērķa… kā mana dzīve,» Soumss nodomāja, «tik tālāk un tālāk!»

## II. ZIRNEKĻA TĪKLĀ

Soumss atgriezās Anglijā nākamajā dienā, un tai sekojošā rītā pie viņa ieradās misters Poltīds ar ziedu pogcaurumā un brūnu katliņu galvā. Soumss viņam piedāvāja krēslu.

— Nu vairs ziņas par karu nav tik ļaunas, vai ne? — misters Poltīds uzsāka. — Jums, cerams, klājas labi, ser.

— Pateicos. Ļoti.

Misters Poltīds pieliecās, atvēra savu plaukstu, paraudzījās tajā un glaimīgi teica:

—    Jūsu lietā mums nu, liekas, beidzot veicies.

—    Ko? — iesaucās Soumss.

Gluži negaidot «19» mums ziņo kaut ko tādu, ko mēs, manuprāt, ar pilnām tiesībām varam saukt par pārliecinošu pierādījumu, — un misters Poltīds apklusa.

— Proti?

— Kļuvusi šī mēneša desmitā datuma priekšpusdienā par aculiecinieci sarunai starp «17» un kādu citu personu, «19» var apzvērēt, ka redzējusi šo pašu personu ap pulksten desmitiem vakarā iznākam no «17» guļamistabas viesnīcā. Visu attiecīgi apgaismojot, šī pierādījuma pietiks, it sevišķi vēl tāpēc, ka «17» aizbraukusi no Parīzes… bez šaubām, kopā ar jau pieminēto personu. Abi, patiesību sakot, gan pazuduši no mūsu redzes loka, un mēs viņus vēl neesam atraduši, bet notversim … notversim. «19» ir strādājusi ļoti sarežģītos apstākļos, un man prieks, ka viņai beidzot veicies.

Misters Poltīds izņēma cigareti, pasita ar tās galu pret galdu, paskatījās Soumsā, tad ielika to atpakaļ. Klienta sejas izteiksmē nebija nekā uzmundrinoša.

— Kas ir šī jaunā persona? — Soumss strupi jautāja.

— To mēs vēl nezinām. «19» apzvēr faktu patiesību un apraksta ļoti sīki šī vīrieša izskatu.

Misters Poltīds izņēma vēstuli un sāka lasīt:

— «Pusmūža cilvēks, vidēja auguma, zils uzvalks pēcpusdienā, viesību tērps vakarā, bāls, tumši mati, mazas, tumšas ūsas, plakani vaigi, spēcīgs zods, pelēkas acis, mazas kājas, vainīgs izskats …»

Soumss piecēlās un piegāja pie loga. Tur nu viņš stāvēja, drausmīgi pārskaities. Ak, nepārspējamais idiots — pats savā tīklā sapinies, nepārspējamais idiots! Septiņus mēnešus no vietas maksāt piecpadsmit mārciņas nedēļā, lai beidzot tiktu izsekots kā paša sievas mīļākais! Vainīgs izskats! Soumss atgrūda vaļā logu.

—   Karsts, — viņš teica un atgriezās sava sēdeklī. Pārlicis vienu kāju pār otru, uzmeta misteram Poltīdam augstprātīgu skatienu.

—   Šaubos, vai šī pierādījuma pietiks, — viņš teica, vārdus stiepdams, — bez vārda, bez adreses. Manuprāt, jūs tagad lēdiju varat atstāt mierā un pievērsties atkal mūsu draugam «47» šeit.

Vai Poltīds bija uzminējis, ka tas bija viņš pats, to Soumss nevarēja pateikt, bet gara acīm viņš jau redzēja

Poltīdu savu draugu vidū kratāmies nevaldāmos smieklos. «Vainīgs izskats!» Sasodīts!

Misters Poltīds atbildēja pārliecinošā tonī, gandrīz ar patosu:

— Esiet pārliecināts, ka mums ir izdevies nokārtot lietas ar vēl daudz mazākiem pierādījumiem nekā šai. Tā taču ir Parīze, zināt. Skaista, vientuļi dzīvojoša sieviete. Kāpēc gan neriskēt, ser? Jāpaspēlē uz citām stīgām.

Soumss pēkšņi visu aptvēra. Nu bija modusies šī tipa profesionālā interese: «Manas karjeras lielākais triumfs. Palīdzēju vīram panākt laulības šķiršanu ar to, ka viņš apciemoja paša sievu tās guļamistabā. Tas ir temats, par ko runāt, kad es noiešu no skatuves.» Un vienu satrauktu brīdi Soumss nodomāja: «Un kāpēc gan ne?» Simtiem vidēja auguma vīriešu galu galā ir mazas kājas un vainīgs izskats!

— Neesmu pilnvarots uzņemties nekādu risku! — Soumss asi atbildēja.

Misters Poltīds pacēla acis.

— Žēl, — viņš novilka, — ļoti žēl! Otrs variants likās virzāmies uz priekšu pārāk gausi. Soumss piecēlās.

— Nekas. Lūdzu, novērojiet «47» un sargājieties atrast to, kā nav. Uz redzēšanos!

Pie vārdiem «to, kā nav» mistera Poltīda acis iezalgojās.

— Labi. Par turpmāko ziņosim.

Un Soumss bija atkal viens. Ak, šī riebīgā, netīrā, smieklīgā okšķerēšana! Atbalstījis elkoņus pret galdu, viņš iespieda pieri rokās. Veselas desmit minūtes viņš tā sēdēja, līdz viņu iztraucēja kāds darbinieks, ienākot ar projektu par jaunām tikko izlaistām, ļoti izdevīgām Manifelda un Topinga akcijām. Šo pēcpusdienu Soumss agri pārtrauca darbu un devās prom uz restorānu «Bretaņa». Tur viņš sastapa tikai madame Lamotu. Varbūt monsieur padzertu pie viņas tēju?

Soumss palocījās.

Kad viņi mazajā istabiņā sēdēja viens otram pretim, Soumss piepeši teica:

— Vēlos ar jums parunāt, madame.

Madame Lamotas skaidro, brūno acu ātrais skatiens vēstīja, ka viņa šādus vārdus gaidījusi jau ilgi.

— Vispirms gribu jums jautāt: šis jaunais ārsts… kā viņu sauc? Vai starp viņu un Aneti ir kaut kas nopietns?

Madame Lamota pēkšņi visā savā būtībā šķita ahatam līdzīga — asām šķautnēm, melna, cieta, spīdīga.

—   Anete ir jauna, — viņa atbildēja; tāds pats ir arī monsieurle docteur [22] , jaunu cilvēku starpā viss norisinās strauji, bet Anete ir laba meita. Ak, īsta pērle!

Ap Soumsa lūpām pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Tātad nekas nopietns?

— Nopietns… nē, protams, ne! Jaunais cilvēks ir ļotī-ī patīkams, bet… ko gan jūs domājat? Patlaban viņam nav naudas.

Madame Lamota pacēla pūpoliem apgleznoto tējas tasīti; Soumss darīja to pašu. Abu acis sastapās.

— Es esmu precējies, — Soumss teica, — jau daudzus gadus nedzīvoju kopā ar savu sievu. Esmu ievadījis laulības šķiršanu.

Madame Lamota nolika tasīti. Patiesi! Kādas gan nav traģēdijas! Vismazākās līdzjūtības trūkums viņas vārdos izraisīja Soumsā kaut ko nicinājumam līdzīgu!

— Es esmu bagāts, — viņš piemetināja, skaidri apzinādamies, ka piezīme neatbilda labajam tonim. — Pašreiz nav nekādas nozīmes teikt vēl kaut ko vairāk, bet es domāju, jūs saprotat.

Madame Lamotas acis, kas bija atpletušās tik ļoti, ka atsedza baltumus, lūkojās Soumsā ļoti cieši.

—   Ak! Ca, mais nous avons le temps ! [23] — bija vienīgais, ko viņa atbildēja. — Varbūt vēl vienu tasīti?

—   Soumss atteicās un, atvadījies no madame Lamotas, aizsoļoja rietumu virzienā.

To nu viņš bija nokārtojis. Madame Lamota neļaus Anetei saistīties ar šo jautro, jauno ēzeli, kamēr… Bet kāda gan viņam garantija, ka viņš kādreiz varēs teikt: «Esmu brīvs.» Kāda garantija? Nākotne bija zaudējusi ikkatru realitātes pazīmi. Soumss jutās kā zirnekļa tīklā sapinusies muša, kas skumjām acīm lūkojas ilgotajā brīvībā.

Soumss gribēja izkustēties un tāpēc gāja kājām līdz Kensingtonas parkam * un pa Kvīnsgeitu aizstaigāja uz Celsiju. Varbūt Irēna atgriezusies savā dzīvoklī. Vismaz varēs noskaidrot to. Jo kopš pēdējā un visapkaunojošākā atraidījuma Soumsa aizvainotā pašcieņa meklēja atkal glābiņu pārliecībā, ka viņai droši vien ir mīļākais. Soumss nonāca pie mazās īres mājas ap pusdienas laiku. Nebija nekādas vajadzības jautāt! Sirma dāma aplaistīja puķes Irēnas loga kastē. Dzīvoklis acīm redzot izdots. Un Soumss lēnām devās atkal tālāk, iedams gar upmalu, — vakars bija skaidrs, rāms, brīnišķīgs, viss saskaņas un miera pilns, izņemot paša sirdi.

## III. RIČMONDAS PARKS

Tajā pēcpusdienā, kad Soumss brauca uz Franciju, Džolions Robinhilā saņēma telegrammu:

Jūsu dēls saslimis ar vēdera tīfu tiešu briesmu nav telegrafēšu atkal.

Šī vēsts nokļuva mājās, kur jau bez tā valdīja satraukums Džūnas nenovēršamās aizbraukšanas dēļ, viņas kuģa kajīte bija pasūtīta uz nākamo dienu. Kad pienāca telegramma, Džūna tieši uzticēja sava tēva gādībai Ēriku Kobliju un tā ģimeni.

Lēmumu kļūt par Sarkanā Krusta māsu, ko Džūna bija pieņēmusi, Džolija rīcības ietekmēta, viņa godīgi izpildīja, izjuzdama tomēr to pašu neapmierinātību un nožēlu, ko izjūt visi Forsaiti, kad kaut kas ierobežo viņu personīgo brīvību. Sākumā sajūsmināta par «brīnišķīgajām» nodarbībām, Džūna pēc mēneša sāka apzināties, ka viņa pati patstāvīgi var sagatavoties daudz labāk nekā citu vadībā. Un, ja Holija nebūtu sekojusi pusmāsas paraugam un pastāvējusi uz to, ka arī viņai jāsagatavojas kursos, Džūna katrā ziņā būtu visam «atmetusi ar roku». Bet Džolija un Vala aizbraukšana ar kara spēku aprīlī Džūnas jau ļodzīgo apņēmību atkal bija stiprinājusi. Taču tagad, aizbraukšanas priekšvakarā, Džūnu tik ļoti nomāca doma, ka viņa pamet Ēriku Kobliju ar sievu un diviem bērniem neatsaucīgas pasaules salto viļņu varā, ka viņas apņemšanās bija atkal apdraudēta. Telegramma ar satraucošo ziņu jautājumu izšķīra. Džūna jau redzēja sevi kopjam Džoliju — jo, protams, viņai atļaus kopt miesīgo brāli! Džolions — arvien tālredzīgs un šaubu pilns — šādas cerības neloloja. Nabaga Džūna! Vai kāds viņas paaudzes Forsaits vispār spēj aptvert, cik dzīve ir skarba un brutāla? Kopš Džolions zināja, ka dēls nonācis Keiptaunā, domas par zēnu viņu mocīja līdzīgi nemitīgai slimībai. Džolions nevarēja samierināties ar apziņu, ka Džolijs visu laiku atrodas briesmās. Telegramma, lai gan tik nopietna, atnesa gandrīz vai atvieglojumu. Zēnu vismaz neapdraudēja lodes. Un tomēr … vēdertīfs bija bīstams! «The Times» diendienā ziņoja par nāves gadījumiem šīs slimības dēļ. Kādēļ gan viņš pats nevarēja gulēt kādā hospitālī kaut kur tālu projām, bet zēns drošībā mājās? Viņa triju bērnu neforsaitiskā pašuzupurēšanās Džolionu tiešām bija ļoti pārsteigusi. Viņš pats gan ļoti labprāt būtu mainījies ar Džoliju, tāpēc, ka savu zēnu mīlēja, bet viņa jaunieši taču nevadījās no tādiem personiskiem motīviem. Džolionam neatlika nekas cits kā uzskatīt to par Forsaitu tipa izmiršanas pazīmi.

Šīs dienas pievakarē pie viņa vecā ozola paēnā atnāca Holija. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija stipri izaugusi, mācīdamās slimnieku kopšanu ārpus mājas. Un, redzēdams tuvojamies meitu, Džolions sevī nosprieda: «Viņa ir saprātīgāka par Džūnu, kaut arī pati vēl bērns; viņa ir gudrāka. Paldies dievam, viņa nebrauks projām.» Holija iesēdās šūpolēs ļoti klusa un nerunīga. «Viņa visu izjūt tāpat kā es,» nosprieda Džolions. Un, redzēdams Holijas acis pievērstas sev, teica:

—. Neņem to par daudz pie sirds, bērns. Ja Džolijs nebūtu slims, viņš varētu atrasties vēl lielākās briesmās.

Holija izkāpa no šūpolēm.

— Man tev kaut kas jāsaka, tēt. Džolijs pieteicās brīvprātīgajos un aizbrauca manis dēļ.

— Kā tā?

— Kad tu biji Parīzē, Vals Dārtijs un es — mēs iemīlējāmies. Mēs mēdzām doties kopīgās izjādēs pa Ričmondas parku; mēs saderinājāmies. Džolijs to uzzināja un bija tādās domās, ka viņam tam visam jādara gals; tāpēc viņš izaicināja Valu pieteikties brīvprātīgajos. Vainīga esmu es, tēt, un es arī gribu braukt prom. Ja vienam no viņiem kaut kas notiktu, es justos drausmīgi. Turklāt esmu tikpat labi sagatavota kā Džūna.

Džolions lūkojās Holijā tādā apmulsumā, kas jau robežojās ar ironiju. Te nu bija atbilde mīklai, kuru viņš tikko sev bija uzdevis. Un viņa trīs bērni galu galā tomēr bija īsti Forsaiti. Holija, protams, būtu gan varējusi viņam to visu pateikt ātrāk! Bet viņš apspieda ironiskos vārdus, kas jau lauzās pāri lūpām. Saudzība pret jaunatni bija varbūt Džoliona pasaules uzskata svētākais bauslis. Viņš pats, bez šaubām, dabūja, ko pelnīja. Saderinājušies! Lūk, kāpēc viņš bija pazaudējis kontaktu ar meitu! Un ar Valu Dārtiju — Soumsa māsas dēlu — no naidīgās nometnes! Tas viss bija šausmīgi nepatīkami. Džolions salika kopā molbertu un pieslēja zīmējumu pie koka.

—   Vai tu to teici Džūnai?

—   Jā, viņa apsola iekārtot mani kaut kādi savā kajītē. Tā ir vienvietīga kajīte, bet viena no mums varētu gulēt uz grīdas. Ja tu piekrīti, Džūna tūlīt ies izdabūt atļauju.

«Piekrīti?» nodomāja Džolions. «Pašreiz mazliet pavēlu to prasīt!» Taču viņš atkal savaldījās.

—   Tu, mīļā, esi pārāk jauna, tevi nelaidīs.

—   Džūnai ir paziņas, kuriem viņa kādreiz palīdzēja tikt uz Keiptaunu. Ja man neļaus kopt slimniekus tūlīt, es varētu palikt pie viņiem un turpināt mācības tur. Ļauj man braukt, tēt!

Džolions smaidīja, tāpēc, ka būtu varējis raudāt.

—   Es nekad nevienam nekā neliedzu, — viņš teica. Holija apvija rokas viņam ap kaklu.

—   Ak, tēt, tu esi vislabākais cilvēks pasaulē!

«Tas nozīmē vissliktākais,» nodomāja Džolions. Ja viņš jebkad bija apšaubījis savas iecietības lietderīgumu, tad tas notika šoreiz.

— Man nav draudzīgu attiecību ar Vala ģimeni,

Džolions teica, — un Valu es nepazīstu, bet Džolijs viņu nevarēja ciest, Holija raudzījās kaut kur tālumā un teica:

—   Es viņu mīlu.

—   Tas visu izšķir, — Džolions sausi izmeta un, iztvēris viņas sejas izteiksmi, meitu noskūpstīja, sevī nodomādams: «Vai tad ir kaut kas aizkustinošāks par jauniešu ticību?» Tā kā viņš Holijai nebija aizliedzis braukt, tad bija skaidrs, ka pašam vajadzēja visu izrīkot, cik vien labi spēja, un tāpēc kopā ar Džūnu aizbrauca uz pilsētu. Vai nu pateicoties Džūnas neatlaidībai, vai apstāklim, ka ierēdnis, pie kura viņa griezās, bija Džoliona vecs skolas biedrs, bet viņi saņēma atļauju Holijai braukt vienā kajītē ar Džūnu. Nākamā vakarā Džolions pavadīja abas meitas uz Serbitonas * staciju, un viņas precīzi pēc saraksta aizbrauca, apgādātas ar naudu, pārtiku ievainotajiem un ar akreditīviem, bez kuriem neviens Forsaits nedodas ceļojumā.

Džolions atgriezās mājās Robinhilā zem zvaigžņotām debesīm un ieturēja vēlas vakariņas, ko kalpotāji bija uzklājuši ar sevišķu rūpību, gribēdami parādīt, ka jūt viņam līdzi, un viņš savukārt apēda tās ar sevišķu cītību, lai parādītu, ka šo līdzjūtību augsti vērtē. Tomēr īstu atvieglojumu Džolions izjuta, aizkūpinādams cigāru uz terases, kur formas un krāsas ziņā brīnišķīgi saskaņotās flīzes bija izraudzījies Bozinijs, — un viņu apņēma nakts, tik burvīga nakts ar tikko jaušamām koku šalkām un tik saldām smaržām, ka sirdī smeldza. Zāle bija rasas slacīta, un Džolions tādēļ pastaigājās šurpu turpu pa flīzēm, līdz viņam pēkšņi šķita, ka viņš ir viens no trijiem, kas te pastaigājas nevis pa apli, bet apgriežoties tieši apkārt terases galos, tā, ka viņa tēvs visu laiku atrodas tuvāk mājām un viņa dēls tuvāk terases ārmalai. Un abi divi tur viņu viegli zem rokas. Baidīdamies viņus iztraucēt, Džolions neuzdrīkstējās pacelt roku pie cigāra, un tas lēnām izdega, nobirdinādams viņu pašu ar pelniem, līdz beidzot izkrita no lūpām, kas bija sakarsušas. Tad abi viņu pameta, un viņa rokām kļuva vēsi. Te, apvienoti vienā Džolionā, bija soļojuši trīs Džolioni.

Viņš stāvēja pavisam klusu, ieklausīdamies skaņās — ratu rīboņā uz lielceļa, tāla vilciena dārdos, suņa rejās

Geidža saimniecībā, koku šalkās un zirgu puiša lētās stabulītes dziesmā. Virs galvas mirdzēja neskaitāmas zvaigznes — spulgas un klusas, un tik bezgala tālas! Mēness nespīdēja. Gaismas tieši pietika, lai saskatītu terases malā augošos, tumšiem karogiem un šķēpiem līdzīgos īrisus — Džolions vairāk par visām citām mīlēja šīs puķes ar izliektām, viegli krokotām nakts krāsas ziedlapiņām. Viņš pagriezās un iegāja namā. Tas pletās plašs un neapgaismots; izņemot viņu, visā šajā galā nebija nevienas dvēseles. Kāda neizsakāma vientulība! Viņš nevarēja turpināt šeit dzīvot viens pats. Un tomēr, kāpēc gan cilvēkam jājūtas vientuļam, ja visapkārt valda skaistums? Un atbilde — kā muļķīgā mīklā — skanēja: tāpēc, ka viņš tāds jutās. Jo lielāks ir skaistums, jo lielāka vientulība; skaistums alkst harmonijas, bet harmonijas spēks ir vienotība. Skaistums nespēj sniegt mierinājuma, ja tam trūkst dvēseles. Džolions nespēja baudīt šo nakti, šo prātu skurbinošo nakti, kas visu tina liegā, zvaigžņu apspīdētā, vīnogu zilganā vizmā un izplatīja zāļu un medus smaržu, ja no sievietes, kura viņam nozīmēja skaistumu, tā iemiesojumu un būtību, šķīra, neatvairāmi šķīra — viņš to juta — vienīgi vispārpieņemtās pieklājības normas.

Velti Džolions mēģināja aizmigt, cīnīdamies pārlieku smagi pēc tās rezignācijas, ko tik grūti ir sasniegt Forsaitiem, kuri raduši iet savus ceļus un kurus tēvi tik lieliski nodrošinājuši. Rītausmā viņš tomēr aizmiga un drīz sapņoja savādu sapni.

Viņš atradās uz skatuves, kurai bija ārkārtīgi augsts, bagātīgi krokots priekškars, kas, sniegdamies līdz pat zvaigžņu jumolam, stiepās puslokā gar visu rampas malu. Džolions bija ļoti maza, sīka, melna figūriņa, kas nemierīgi šaudījās šurpu turpu. Un visdīvainākais bija tas, ka viņš nebija tikai viņš pats, bet arī Soumss, tā, ka viņš ne vien piedzīvoja, bet arī vēroja. Šī reizē Soumsa un paša figūriņa centās atrast kādu šķirbiņu priekškarā, kurš, smags un tumšs, neļāva iziet. Daudz reižu viņš jau bija staigājis tā priekšā, līdz pēkšņi sajūsmināts ieraudzīja šauru spraudziņu — tievu, brīnišķīgu īriszieda krāsas plaisu, kas, paradīzes atspulgam līdzīga, šķita tāla un netverama. Piesteidzies ātriem soļiem, lai pa to izietu, Džolions redzēja priekškaru savā priekšā aizveramies. Rūgti vīlies, viņš — jeb vai tas bija Soumss? — pagāja vēl soli uz priekšu, un atkal parādījās sprauga, priekškaram paveroties, un atkal pārāk ātri aizvērās. Tā tas turpinājās un turpinājās, un Džolions nekad netika cauri, līdz viņš ar vārdu «Irēna» uz lūpām atmodās. Sapnis viņu stipri satrauca, it sevišķi paša identifikācija ar Soumsu.

Nākamajā rītā, pārliecinājies, ka nespēj strādāt, Džolions, vēlēdamies nogurt, pavadīja garas stundas, jādams uz Džolija zirga. Otrā dienā viņš nolēma braukt uz Londonu un mēģināt izdabūt atļauju sekot savām meitām uz Dienvidāfriku. Tajā rītā viņš tieši bija sācis kravāties, kad saņēma šādu vēstuli:

Grīna viesnīcā Ričmondā 13. jūnijā

Mīļo Džolion!

Jūs būsiet pārsteigts, uzzinādams, cik tuvu Jums esmu. Parīze kļuva nepanesama — un es atbraucu šurp, lai atrastos tuvāk Jūsu padomiem. Labprāt Jūs atkal satiktu. Kopš jūs atstājāt Parīzi, neesmu satikusi neviena, ar ko varētu no sirds parunāt. Vai Jums un Jūsu zēnam klājas labi? Neviens, liekas, nezina, ka pašreiz esmu šeit.

Mūžīgā draudzībā

Jūsu Irēna.

Irēna tikai trīs jūdzes no šejienes — un atkal bēgot! Džolions stāvēja ar dīvainu smaidu ap lūpām. Tas bija vairāk, nekā viņš cerēja!

Ap dienas vidu Džolions atstāja mājas un kājām devās caur Ričmondas parku, un, tā staigādams, viņš domāja: «Ričmondas parks! Nudien, tas mums, Forsaitiem, kā radīts!» Ne tāpēc, ka tur dzīvotu Forsaiti — tajā neviens nedzīvoja, izņemot valdnieku ģimenes, mežziņus, briežus un stirnas, — bet tāpēc, ka Ričmondas parkā Dabai atļauts parādīties līdz zināmai robežai, ne vairāk, — un tā, sniegdama drosmīgu dabiskuma ainu, šķiet sakām: «Redz, kādas manas tieksmes, — tās ir tikpat kā kaislības, gandrīz nevaldāmas, taču, protams, ne gluži;

Īpašuma galvenais sasniegums ir valdīšana pār sevi.» Jā! — un Ričmondas parks valdīja pār sevi, pat šajā spožajā jūnija dienā, kad dzeguzītes, bultu ātrumā lidinādamās, kūkoja te vienā, te otrā kokā un meža baloži vēstīja vasaru.

Grīna hotelis, kurā Džolions iegāja pulksten vienos, atradās gandrīz iepretim populārākajai viesnīcai «Kronis un scepteris». Tas bija kluss, ļoti solīds uzņēmums, kur nekad netrūka auksta cepeša, ērkšķogu tortes un pāris labāko aprindu atraitņu, tā, ka durvju priekšā gandrīz arvien stāvēja kāds divjūgs.

Kādā telpā ar činča auduma [24] drapērijām, tik gludi vēsām, ka šķita izslēdzam katru jūtu izpausmi, uz taburetes, ko sedza izšuvums, sēdēja Irēna un spēlēja klavieres pēc vecas «Ansītis un Grietiņa»* partitūras. Virs viņas galvas pie sienas, kura vēl nebija Morisa stilā tapsēta, karājās gravīra, kas attēloja karalieni ponija mugurā, medību suņu, skotu mednieku un nomedīto briežu vidū; turpat blakus uz palodzes stāvēja puķu pods ar sārtbaltu fuksiju. Šai istabā Viktorijas laikmets runāja skaidri izteiktu valodu, un Irēna savā pieguļošajā tērpā Džolionam likās Venēra, kas izkāpj no pagājušā gadsimta gliemežnīcas.

—   Ja saimniekam būtu acis, — tas teica, — viņš jums parādītu durvis; jūs neiederaties viņa dekorācijās. — Tā Džolions viegli tika pāri satraukuma brīdim. Iebaudījuši mazliet auksta cepeša, cukurā grauzdētus valriekstus, ērkšķogu torti un izdzēruši krūku ingvera alus, viņi izgāja parkā, un nepiespiesti jautrajai sarunai tagad sekoja klusums, kura Džolions bija baidījies.

—   Jūs man nekā nestāstījāt par Parīzi, — viņš beidzot teica.

—   Nē. Mani ilgu laiku novēroja; cilvēks pie tā pierod. Taču tad ieradās Soumss. Pie mazās Niobes … sākās atkal vecā dziesma, vai es neiešot atpakaļ pie viņa.

— Neticami!

Irēna līdz šim bija runājusi, plakstus nolaidusi, bet tagad viņa pacēla skatienu. Šīs tumšās acis, vērdamās

Džoliona acīs, atklāja, ko nespētu izteikt nekādi vārdi: «Mani spēki ir galā, ja tu mani gribi, te es esmu!»

Vai viņš jebkad — un gadu viņam bija krietni daudz — piedzīvojis tādu jūtu saviļņojošu mirkli?

Džolionam gandrīz izspruka vārdi: «Irēna, es jūs dievinu!» Taču tad viņš pēkšņi gara acīm redzēja tik skaidri, kā to nekad nebūtu turējis par iespējamu, Džoliju gluži baltu seju guļam pie gluži baltas sienas.

—   Mans zēns ļoti slims, — viņš lēni teica. Irēna paņēma Džolionu zem rokas.

—   Iesim tālāk, saprotu.

Nebija vajadzīgi nekādi nožēlojami paskaidrojumi! Irēna sapratusi! Un viņi gāja tālāk, pastaigādamies starp ozoliem un papardēm, kas jau sniedzās līdz ceļgaliem, garām trušu izraktām aliņām, un runāja par Džoliju. Pēc divām stundām Džolions atvadījās no Irēnas pie Ričmondas parka Hilgeitas un devās mājup.

«Tātad viņa zina par manām jūtām,» viņš domāja. Protams! Tādai sievietei to nevarēja noslēpt.

## IV. pĀri upei

Džolijs jutās līdz nāvei noguris no murgiem. Tagad viņš bija atstāts viens — pārlieku vājš un bezspēcīgs, lai kaut ko sapņotu; atstāts guļam apātisks, neskaidri atceroties senus, tālus notikumus; tikko spējīgs pagriezt acis, lai pa logu pie guļvietas paraudzītos uz upi, kas gurdi plūda pa smiltīm, un uz izstīdzējušiem krūmiem pretējā krasta karū. Tagad viņš zināja, kas ir karū, kaut arī nebija dzirdējis lidojošu ložu spindzienus. Sērga viņam bija pielavījusies ātrāk, nekā viņš paguva paostīt pulveri. Svilinoši karsta diena, auksts dzēriens, varbūt arī bojāts auglis — kas to lai zina? Tikai ne Džolijs, kuram pat nebija spēka nenovēlēt slimībai tās uzvaru, — viņam tā pietika vienīgi, lai zinātu, ka šeit kopā ar viņu guļ vēl daudzi, ka viņš mokās drudža murgos, spēka pietika tikai vērot upes lentu un neskaidri atcerēties tālus, senus notikumus…

Saule bija gandrīz norietējusi. Drīz kļūs vēsāks. Viņam labprāt gribētos zināt, cik tagad laiks, — sajust rokā veco, nodilušo pulksteni, dzirdēt skandinātāju noskandinām. Tas būtu tik omulīgi, tik mājīgi. Viņam pat nebija spēka atcerēties, ka vecais pulkstenis bija uzvilkts pēdējo reizi tai dienā, kad viņš te iegūla. Smadzenēs tik vāji pulsēja dzīvība, ka Džolijs vairs nespēja izšķirt kopējas, ārsta, sanitāra sejas, kuras parādījās un pazuda, — viņam tā bija viena pati vienaldzīga seja; un. visiem vārdiem, ko te runāja par viņu, bija viena un tā pati jēga — lielākoties nebija nekādas. Ko Džolijs bija darījis kādreiz agrāk, kaut arī tas bija tālu un nenoteikti, atainojās skaidrāk … kā viņš Harovā paiet garām vecajām kāpnēm, kuras ved uz biljarda istabu … kā atsaucas: «Ser, es! … Ser… es!» … kā ietin zābakus «Vestminsteras avīzē», zaļgans papīrs, spoži nospodrināti zābaki… un vectēvs iznāk ārā no tādas kā tumsas… zemes smarža… šampinjonu lecekts! Robinhila! Nabaga vecā Baltazara guldīšana lapās! Tētis! Mājas…

Apziņa atgriezās līdz ar apjēgšanu, ka upē nav ūdens… un turklāt kāds runāja. Vai viņš ko vēlas? Nē. Ko gan varēja vēlēties? Viņš bija par vārgu, lai vēlētos. .. kaut dzirdēt pulksteni skandējam …

Holija! Viņa nepiespēlēs pareizi! Ak! Met! Ne tik zemu! … «Padod atpakaļ, otrais!» Viņš bija otrais!

Apziņa atgriezās vēlreiz, uztverot violeto mijkrēsli ārpusē un asins sārtu uzlecošu augošu mēnesi. Acis valdzinātas vērās tajā; un garajos absolūti bez domu brīžos spīdeklis kāpa arvien augstāk un augstāk …

— Doktor, viņš aiziet! — Nekad vairs neiesaiņot zābakus? Nekad? «Saturies otrais!» Neraud! Ej mierīgi… pāri upei… guli!… Tumšs? Kaut jel kāds liktu … viņa … pulkstenim … skandēt!…

## V. soumss rīkojas

Aizzīmogotā vēstule ar mistera Poltīda rokas rakstīto adresi palika Soumsa kabatā divas stundas, kamēr visa viņa uzmanība bija veltīta «Jaunajai akmeņogļu sabiedrībai», kura gandrīz vienlaikus ar vecā Džoliona aiziešanu no priekšsēdētāja amata bija sākusi nīkuļot un pēdējā laikā noslīdējusi lejup tik ātri, ka tagad neatlika nekas cits kā to «likvidēt». Soumss paņēma vēstuli līdz, kad devās ieturēt lenču savā Sitijas klubā, kas viņam bija dārgs to maltīšu dēļ, ko viņš tur bija baudījis kopā ar tēvu septiņdesmito gadu sākumā, kad Džeimsam patika, lai dēls šurp nāk un ieskatās savas karjeras nākotnē.

Šeit, sēdēdams attālā stūrītī pie ceptas jēra gaļas un kartupeļu biezeņa, Soumss lasīja:

Godājamais ser!

Saskaņā ar Jūsu ierosinājumu mēs uzsākām darbību viņā galā un guvām labus rezultātus. «47» novērošana mums deva iespēju atrast «17» apmešanās vietu: Ričmonda, Grīna viesnīca. Konstatēts, ka pagājušajā nedēļā abi satikās katru dienu Ričmondas parkā. Cik redzams, nekā absolūti izšķiroša nav. Bet es esmu pārliecināts, ka līdz ar ziņām, kuras ir mūsu rīcībā no Parīzes kopš šāgada sākuma, mēs tagad varētu apmierināt tiesas prasības. Novērošanu mēs, protams, turpināsim, kamēr saņemsim no Jums jaunus norādījumus.

Jūs cienīdams,

Klods Poltīds.

Soumss izlasīja vēstuli divas reizes, tad pasauca viesmīli.

—   Ņemiet prom, tas atdzisis!

—   Vai apmainīt pret citu, ser?

—   Nē. Atnesiet man kafiju otrā zālē.

Un, samaksājis par to, ko nebija ēdis, Soumss izgāja, paiedams garām diviem paziņām, tos nepamanījis.

«Apmierināt tiesas prasības!» viņš nodomāja, sēdēdams pie maza, apaļa marmora galdiņa, uz kura bija novietoti kafijas trauki. Ak, šis Džolions! Soumss ielēja tasē kafiju, saldināja to un izdzēra. Viņš apkaunos šo zelli tā bērnu acīs! Un piecēlies ar šādu stingru lēmumu, Soumss pirmoreiz mūžā izjuta, cik neizdevīgi būt pašam par savu pilnvaroto. Viņš nevar kārtot šo skandalozo lietu savā kantorī. Viņam jāuztic personīgais gods svešiniekam, citam profesionālajam ģimeņu nesaskaņu kārtotājam. Pie kā viņš pats varētu griezties? Varbūt pie Linkmena un Leivera, Bedžrovā — solīdi ļaudis, ne pārāk populāri, viņš tos pazina tikai pavirši. Bet, pirms dodas pie tiem, jāsatiekas vēlreiz ar Poltīdu. Taču, to iedomājoties, Soumsu vienu brīdi pārņēma īsts vājums. Atklāt savu noslēpumu? Kā atrast vajadzīgos vārdus? Kā ļauties cilvēku nicinājumam un slepenam izsmieklam? Un tomēr šis tips droši vien jau visu saprot — ak, katrā ziņā saprot. Un, apzinādamies, ka reizi par visām reizēm tagad jādara gals, Soumss noīrēja ratus un aizbrauca uz Vestendu.

Šajā karstajā laikā mistera Poltīda logs bija atvērts līdz galam un vienīgā piesardzība pret ārpasauli bija drāšu tīkls, kas neļāva ielidot mušām. Kādas pāris bija mēģinājušas iekļūt, bet sapinušās, un izskatījās — tās, tīklam piekļāvušās, gaida, ka tūlīt tiks aprītas. Sekodams sava klienta skatienam, misters Poltīds piecēlās atvainodamies un aizvēra logu.

«Teatrālais ēzelis!» Soumss sevī noburkšķēja. Kā visi būtībā pašpārliecināti cilvēki, viņš tūlīt iejutās attiecīgajā pozā un ar savu raksturīgo greizo smaidu teica:

— Saņēmu jūsu vēstuli. Esmu nolēmis rīkoties. Pieņemu, ka jūs zināt, kas patiesībā ir lēdija, kuru jums bija uzdots novērot?

Mistera Poltīda sejas izteiksme šai mirklī bija īsts meistardarbs. Tā tik skaidri izteica: «Ko jūs gan iedomājaties? Tās ir tikai veikalnieciskas dabas zināšanas, ticiet man — lūdzu, atvainojiet.» Viņš nenoteikti atmeta ar roku, kā teikdams: «Tādas lietas — šādi gadījumi mums nav sveši!»

— Labi, — teica Soumss, aplaizīdams lūpas, — tad vairs nekas nav sakāms. Uzdošu Linkmenam un Leiveram no Bedžrovas rīkoties manā vietā. Man jūsu liecības nav vajadzīgas, bet es jūs lūgšu savu ziņojumu pulksten piecos nodot viņiem, arī turpmāk ievērojot vislielāko klusuciešanu.

Misters Poltīds mazliet pievēra acis, kā tūdaļ piekrizdams. — Ser, — viņš izmeta.

— Vai esat pārliecināti, — Soumss pēkšņi sparīgi iejautājās, — ka pierādījumu diezgan?

Misters Poltīds tikko jaušami paraustīja plecus.

— Varat droši riskēt, — viņš murmināja. — Ņemot vērā to, kas ir mūsu rīcībā, un cilvēka dabu, jūs varat riskēt.

Soumss piecēlās.

— Jums jājautā pēc mistera Linkmena. Pateicos, necelieties! — Viņš negribēja, lai misters Poltīds, kā parasti, nostātos starp viņu un durvīm. Saules sakarsētajā Pikadilijā Soumss noslaucīja pieri. Tas bija pats riebīgākais no visa — svešus cilvēkus paciest vieglāk. Un viņš devās atpakaļ uz Sitiju, lai nokārtotu, kas vēl bija darāms.

Kad Soumss vakarā Pārkleinā pusdienojot skatījās savā tēvā, viņā uzbangoja agrākās ilgas pēc dēla — pēc dēla, kas pie galda skatītos viņā, kad dzīves ceļš ies lejup; ko viņš sēdinātu uz saviem ceļiem, kā Džeimss kādreiz mēdza sēdināt viņu; pēc dēla, ko viņš būtu radījis; kas saprastu viņu, tāpēc, ka būtu paša asinis un miesa, kas saprastu un mierinātu viņu un būtu bagātāks un izglītotāks nekā viņš pats, tāpēc, ka tas savu gaitu uzsāktu labākos apstākļos. Novecot — kā šis kalsnais, vecais, trauslais stāvs, kas tur sēdēja, — un būt gluži viens ar savu mantību, kura aizvien pieaug; bez jebkādām interesēm, tāpēc ka tai nav nākotnes un to no viņa mantos tādas rokas, mutes un acis, gar kurām viņam nav ne mazākās daļas! Nē! Tagad viņš laulības šķiršanu panāks ar varu un būs brīvs, lai apprecētos un viņam būtu dēls, par ko rūpēties, pirms viņš kļūs tāds kā šis sirmgalvis, viņa tēvs, kas domīgu skatienu veras gan savā teļa frikasē, gan dēlā.

Šādā noskaņojumā Soumss devās pie miera. Bet, silti gulēdams Emīlijas smalkajos linu palagos, viņam atkal uzmācās mokošas atmiņas; viņu vajāja Irēnas tēls, gandrīz fiziska viņas tuvuma sajūta. Kāpēc viņam vajadzēja būt tādam muļķim, lai ar Irēnu atkal sastaptos, un pieļaut, lai šī brāzma viņu pāršalc atkal ar jaunu spēku, tā, ka sāpīgi bija domāt par Irēnu un šo tipu, kurš viņam to nozaga!

## VI. VASARAS DIENA

Reti bija mirkļi, kad Džoliona domas nekavējās pie dēla tajās dienās, kas sekoja pirmajai pastaigai kopā ar Irēnu pa Ričmondas parku. Jaunas ziņas nepienāca. Apjautāšanās kara ministrijā nekā nedeva. Vēstis no Džūnas un Holijas varēja gaidīt tikai pēc trim nedēļām. Šajās dienās Džolions apjēdza, cik nepilnīgas ir viņa atmiņas par Džoliju un kāds viņš bija bijis nemākulis tēvs. Nebija nevienas pašas atmiņas, kur zināma loma būtu dusmām; nevienas par izlīgšanu, jo viņi nekad nebija strīdējušies; nedz arī sirsnīgi izrunājušies, pat ne pēc Džolija mātes nāves. Nebija nekā cita kā tikai pusironiskas pieķeršanās jūtas. Bīdamies pazaudēt savu vai traucēt dēla brīvību, Džolions aizvien bija baiļojies ierobežot sevi, vienalga, kādā plāksnē.

Vienīgi Irēnas tuvumā viņš izjuta atvieglojumu, ko gan stipri traucēja aizvien pieaugoša apziņa, cik ļoti viņa jūtas dalītas starp Irēnu un Džoliju. Ar Džoliju saistījās visa Džoliona dzīvības turpināšanas izpratne un sociālie uzskati, kurus viņš dziļi bija uzsūcis savā jaunībā un atkal vēlāk, kamēr Džolijs mācījās skolā un universitātē, — nemaz nerunājot par jūtām, ko tēvs un dēls sagaida viens no otra. Ar Irēnu viņam saistījās visa bauda, ko sniedz skaistums un daba. Un Džolionam šķita, ka viņš arvien mazāk un mazāk zina, kura balss viņā ir spēcīgāka. Bet no šī stinguma viņu kādu pēcpusdienu, tieši brīdī, kad viņš dzīrās doties uz Ričmondu, brutāli uzmodināja ar divriteni atbraucis jauns cilvēks, kura sejā likās dīvaini pazīstama un kurš, tikko jaušami smaidīdams, viņam tuvojās:

— Misters Džolions Forsaits? Lūdzu!

Iedevis Džolionam aploksni, jauneklis aizbīdīja divriteni līdz ceļam un aizbrauca. Pārsteigts Džolions to atvēra.

«Izmeklēšanas un laulības šķiršanas daļa uzaicina ierasties tiesā sakarā ar lietu «Forsaits pret Forsaitu un Forsaiti».» Kauna un riebuma sajūtai tūdaļ sekoja reakcija: «Lai! — te taču ir tieši tas, ko tu vēlies, un nu tas tev vairs nepatīk!» Bet arī Irēna droši vien būs saņēmusi pavēsti. Viņam tūdaļ jāsteidzas pie tās. Pa ceļam Džolions visu rūpīgi apsvēra. Cik smieklīgi! Jo, lai arī svētie raksti saka ko sacīdami par sirdi, likuma burta apmierināšanai nepieciešams tomēr kaut kas vairāk nekā iekārošana vien. Viņi varētu lieliski apgāzt šo apsūdzību vai vismaz gluži pamatoti mēģināt to darīt. Bet šāda doma Džolionam derdzās. Ja arī viņš nebija Irēnas mīļākais faktiski — savās ilgās tomēr tāds bija, un Džolions zināja, ka Irēna gatava nākt pie viņa. Viņas seja viņam to teica. Viņam nebija pārspīlēta priekšstata par viņas jūtām pret sevi. Viņa savu lielo kaisli bija pārdzīvojusi, un viņš savā vecumā no viņas otru tādu nevarēja gaidīt. Bet Irēna uzticējās viņam, juta simpātijas pret viņu un droši vien apzinājās, ka viņš tai būs patvērums. Zinādama, ka viņš to dievina, tā noteikti neprasīs, lai viņš noraida šo apsūdzību. Paldies dievam, Irēnai nepiemita šis nejēdzīgais britu apzinīgums, kurš atsakās no laimes pašas atsacīšanās dēļ! Irēna droši vien priecāsies par šo izdevību atgūt brīvību — pēc tam, kad septiņpadsmit gadus bijusi kā dzīva aprakta! Un attiecībā uz to, ka viss kļūs sabiedrībai zināms — tur taču ko slēpt nekā vairs nebija! Un sūdzības atspēkošana kauna traipu nenoņems. Džolions jutās tieši kā jau Forsaits, kura personiskā dzīve apdraudēta: ja jau likums vēršas pret viņu, lai tad viņš vismaz zina, par ko! Vēl vairāk: stāvēt liecinieku solā un patiesības vārdā zvērēt, ka viņu abu starpā nav bijis neviena žesta, pat neviena vārda, kas runātu par mīlu, Džolionam šķita daudz pazemojošāk, nekā klusu ciešot uzņemties laulības pārkāpēja vainu — nudien, daudz pazemojošāk, ņemot vērā jūtas, kas mita viņa sirdī, — turklāt viņa bērniem tas būtu tikpat nepatīkami un aizskaroši. Jau iedomājoties vien, ka viņam tiesneša un divpadsmit caurmēra angļu priekšā būs jādod paskaidrojums — ja viņš to spētu — par savu sastapšanos ar Irēnu Parīzē un par. pastaigām Ričmondas parkā, Džolions sašuta. Visas šīs procedūras brutalitāte un svētulība, šī varbūtība, ka viņiem neticēs, jau doma vien redzēt Irēnu, ko viņš uzskatīja par Dabas un Skaistuma iemiesojumu, stāvam visu šo aizdomu pilno, ņirdzīgo acu priekšā, Džolionam riebās. Nē, nekādā ziņā! Apsūdzības atspēkošana sagādātu tikai Londonai sensāciju un garantētu avīzēm izpārdošanu. Tad jau tūkstoškārt labāk samierināties ar to, ko viņam sūtīja Soumss un dievi! «Bez tam,» Džolions vaļsirdīgi atzinās, «kas to lai zina, vai es pat sava zēnā dēļ spētu vēl ilgāk izturēt šo stāvokli! Vienalga, kā, viņas kakls nu beidzot būs ārā no cilpas!» Dziļi domās iegrimis, Džolions tikko manīja spiedīgo tveici. Debesis sedza sarkanvioleti mākoņi, šur tur vīdēja sīkas, baltas švīkas. Kad Džolions iegāja parkā, nopakšķēja smaga lietus lāse, atstādama ceļa putekļos mazu, zvaigžņveidīgu bedrīti. «Ptu!» pukojās Džolions, «negaiss! Cerams, ka Irēna nav iznākusi pretī!» Taču tieši šai mirklī viņš redzēja Irēnu tuvojamies vārtiem. «Jāsteidzas atpakaļ uz Robinhilu,» viņš nosprieda.

* * *

Pulksten četros negaiss bija brāzies pāri Poultrijai, sagādādams ierēdņiem visos kantoros patīkamu izklaidēšanos. Soumss tieši dzēra tēju, kad viņam ienesa vēstuli:

Godājamais ser!

Lietā «Forsaits pret Forsaitu un Forsaiti» atļaujamies ziņot, ka saskaņā ar jūsu norādījumiem šodien Ričmondā un Robinhilā atbildētājam un atbildētājai personīgi izsniegtas tiesas pavēstes.

Ar cieņu Linkmens un Leivers.

Soumss brīdi stingi lūkojās zīmītē. Tiklīdz viņš bija devis šos norādījumus, tā viņu nepārtraukti māca kārdinājums tos atkal anulēt. Tas bija tik skandalozi, tāds šausmīgs apkaunojums! Ari liecības, kuras viņš šai sakarībā bija dzirdējis, viņam nemaz nelikās pārliecinošas; turklāt viņš arvien mazāk un mazāk ticēja, ka šie divi būtu pārkāpuši visas robežas. Bet pavēste viņus, protams, mudinās to darīt; šī doma Soumsam bija mokoša. Irēnas mīlestība lai tagad piederētu šim tipam, kad viņš pats cietis neveiksmi! Vai jau par vēlu? Vai tagad, kad viņi ar pavēsti ir nopietni brīdināti, viņam nebija līdzeklis piespiest viņu šķirties? «Bet, ja es nerīkošos tūlīt,» Soumss nodomāja, «tad būs par vēlu, kad viņi būs saņēmuši šo uzaicinājumu. Aizbraukšu un parunāšu ar Džolionu, tūlīt pat braukšu.»

Un, nervozu baiļu satraukts, Soumss aizsūtīja pēc viena no šiem «jaunmodīgajiem» taksometriem. Iespējams, ka paies krietns brīdis, kamēr piespiedīs šo tipu pie zemes, un dievs vien zina, kādu lēmumu abi pieņēmuši pēc šāda trieciena! «Ja es būtu teatrāls ēzelis,» Soumsam iešāvās prātā, «tad paķertu līdzi zirgu pātagu vai pistoli, vai kaut ko citu tamlīdzīgu!» Bet viņš paņēma tikai «Medžentija Vēka lietas» dokumentu žūksnīti, nodomājis tos pa ceļam papētīt. Taču viņš tajos pat neielūkojās, sēdēja gluži rāms, mašīnas kratīts un mētāts, nemaz nemanīdams vēja, kas viņam pūta pakausī, ne benzīna smakas. Viņš rīkosies tā, kā to prasīs Džoliona izturēšanās. Galvenais — nezaudēt galvu!

Londona jau bija sākusi izsviest savus strādniekus, kad Soumss tuvojās Patnija tiltam*; skudru pūznis sairdams izklīda uz visām pusēm. Kāds milzums skudru, un visas cīnās par eksistenci, cenzdamās šai lielajā burzmā nepazust! Varbūt pirmo reizi mūžā Soumsam ienāca prātā doma: «Es varētu nospļauties uz visu, ja to gribētu! Mani nekas nespētu skart, es varētu dzīvot, cepuri kuldams, — baudīt dzīvi!» Nē! Cilvēks nevar dzīvot tā, kā viņš bija dzīvojis, un tad atmest visam ar roku un atdoties izpriecām, aizlaižot pa vējam naudu un reputāciju, ko bija iemantojis. Cilvēka dzīves vērtību nosaka tas, kas viņam pieder un ko viņš cenšas iegūt. Tikai nelgas domā citādi — nelgas, sociālisti un brīvdomātāji!

Mašīna, uzņēmusi lielu ātrumu, jau trauca garām savrupmājām. «Liekas, piecpadsmit jūdžu stundā!» Soumss nosprieda. «Tas mudinās cilvēkus dzīvot ārpus pilsētas!» Un viņš prātoja, kā gan tas atsauksies uz Londonas gruntsgabaliem, kas pieder tēvam, — viņš pats gan nekad nebija interesējies par šo kapitāla ieguldīšanas veidu, jo azartists viņā bija atradis izeju gleznu kolekcionēšanā. Un mašīna joņoja tālāk, lejup no kalna, garām Vimbldonas sporta laukumiem*. Ak, šī sastapšanās! Droši vien piecdesmit divu gadu vecs vīrietis ar pieaugušiem bērniem un pats populārs gleznotājs nerīkosies pārsteidzīgi. «Džolions taču negribēs kompromitēt ģimeni,» Soumss gudroja. «Viņš mīlēja savu tēvu tāpat kā es mīlu savējo, un tie abi bija brāļi. Šī sieviete saposta visu — kas viņai īsti piemīt? Es to nekad neesmu zinājis.» Automašīna iegriezās sānceļā, brauca gar mežu, un Soumss dzirdēja kūkojam vēlīnu dzeguzi, laikam gan vispār pirmo šogad.

Nu viņš atradās gandrīz iepretim vietai, kuru sākumā bija izraudzījies savai mājai un kuru Bozinijs tik vienkārši noraidīja, izvēlēdamies citu. Soumss sāka slaucīt ar kabatas lakatu seju un rokas, dziļi elpoja, lai nomierinātos. «Nezaudēt galvu,» viņš sev teica, «nezaudēt galvu!»

Mašīna iegriezās gatvē, kura varētu piederēt viņam, un pretī plūda mūzika. Viņš bija aizmirsis šī tipa meitas.

— Iespējams, ka nāku tūlīt atpakaļ, — Soumss teica šoferim. — Iespējams arī, ka brītiņu uzkavējos. — Un tad viņš piezvanīja.

Sekodams kalponei caur portjerām viesistabā, Soumss atviegloti nodomāja, ka tikšanās brīža skarbumu mīkstinās Džūna vai Holija, viena no tām, kura pašreiz muzicēja, un tāpēc viņš jutās ārkārtīgi pārsteigts, redzēdams pie klavierēm Irēnu un atzveltnī sēžam un klausāmies Džolionu. Abi piecēlās. Soumsam galvā saplūda asinis, un visa viņa apņēmība rīkoties atkarībā no šā vai tā izkūpēja. Viņa sejā pavīdēja senču — drūmo, jūras krastā dzīvojošo Forsaitu, «Dižā Doseta» priekšteču — ņirdzīgi niknais smīns.

— Skaisti! — Soumss izgrūda. Viņš dzirdēja Džolionu murminām:

— Šī gan nebūs īsti piemērota vieta — ieiesim kabinetā, ja jums nav iebildumu. — Un abi izgāja viņam pa priekšu cauri portjerām. Mazajā istabā, kurā Soumss tiem sekoja, Irēna nostājās pie atvērta loga, un «šis tips» pie liela atzveltņa viņai blakus. Soumss aizcirta durvis aiz sevis ar troksni; klaudziens atmodināja viņa atmiņā kādu senu dienu pirms visiem šiem gadiem, kad viņš durvis bija aizcirtis Džoliona priekšā — aizcirtis tāpēc, ka tas bija jaucies viņa darīšanās.

—   Nu, — viņš teica, — ko jūs tagad teiksiet? «Šim tipam» netrūka nekaunības smaidīt.

—   Tas, ko mēs šodien saņēmām, jums atņem jebkuras tiesības jautāt. Es domāju, jūs priecāsieties, ka varat izvilkt savu kaklu no cilpas.

—   Ak! — izgrūda Soumss. — Jūs tā domājat! Bet es atbraucu, lai jums pateiktu, ka es no viņas šķiršos, atsegdams jūsu abu negodu līdz pēdējam sīkumam, ja jūs nezvērēsiet no šī brīža vairs nesatikties.

Soumss pats izbrīnījās par savu veiklo valodu, jo domas viņam jaucās un rokas drebēja; neviens viņam neatbildēja; bet Irēnas un Džoliona sejas Soumsam likās nicinājuma pilnas.

—   Nu, — viņš teica, — ko tu teiksi, Irēna?

Irēnas lūpas sakustējās, bet Džolions uzlika savu roku uz viņas piedurknes.

—   Atstājiet viņu mierā! — Soumss nikni kliedza. — Irēna, vai tu zvērēsi?

—   Nē.

—   Ak! — un jūs? — Vēl jo mazāk.

—   Jūs tātad esat vainīgi, vai ne?

—   Jā, vainīgi.

To pateica Irēna savā mierīgā balsī un ar to nepieejamo sejas izteiksmi, kura Soumsu tik bieži bija satracinājusi, un, zaudējis varu pār sevi, viņš kliedza:

—   Tu esi velns!

— Ārā! Atstājiet tūdaļ šo māju, citādi es pielietošu varu!

Šis tips vēl runās par varu! Vai viņš arī saprot, ka daudz netrūkst, lai viņam ielauž sprandu.

—   Pilnvarotais, — Soumss šņāca, — kas piesavinās viņam uzticētu mantu! Zaglis, kas nozog brālēna sievu.

—   Sauciet mani, kā gribat. Jūs esat izvēlējies savu daļu, mēs — savu. Ārā!

Ja Soumsam būtu bijis līdzi ierocis, viņš šajā brīdī to būtu lietojis.

—   Par to jūs man samaksāsiet! — viņš kliedza.

—   Ar vislielāko prieku.

Dzirdot šo nežēlīgo vārdu jēgas sagrozīšanu no tā cilvēka dēla mutes, kurš viņam bija devis palamu «privātīpašnieks», Soumss stāvēja, nikni skatīdamies. Cik tas bija smieklīgi!

Tā viņi stāvēja, un apslēpts spēks atturēja viņus no varas pielietošanas. Sist nedrīkstēja, vārdu, kas ievainotu, nebija. Bet Soumss nespēja, nemācēja pagriezties un aiziet. Viņa acis lūkojās Irēnas sejā — pēdējo reizi, kad viņš skatīja šo liktenīgo seju, — bez šaubām, pēdējo reizi!

— Tu, — Soumss pēkšņi izspieda, — ceru, ka tu pret viņu izturēsies tāpat, kā izturējies pret mani, — vairāk ko teikt man nav.

Soumss redzēja Irēnu satrūkstamies, un, dīvainu jūtu pārņemts, kas nebija ne īsti triumfs, ne atvieglojums, viņš atrāva vaļā durvis, izgāja cauri viesistabai un iekāpa mašīnā. Viņš atmetās pret atzveltni, aizvēris acis. Nekad visā savā mūžā nebija bijis tik tuvu slepkavībai, nekad nebija tā pazaudējis savaldību, kura bija kļuvusi par viņa otro dabu. Soumss jutās kails, izģērbts, it kā visus dvēseles spēkus zaudējis — dzīve šķita bez jēgas, prāts atteicās darboties. Saules stari spīdēja tieši virsū, bet viņam sala. Scēna, kuru viņš bija tikko piedzīvojis, jau bija izzudusi no prāta, bet, kas viņu gaidīja nākotnē, tam trūka realitātes, viņam nebija nekā kur pieķerties, un viņu pārņēma bailes, it kā viņš karātos bezdibeņa malā, it kā līdz ar nākamo mašīnas pagriezienu zaudēs prātu. «Tas man neder,» Soumss domāja. «To es nedrīkstu, tas man neder.» Automobilis joņoja tālāk, un mehāniskā virknē slīdēja garām koki, mājas, cilvēki, bet viss bija bez jebkādas jēgas. «Cik dīvaini es jūtos,» Soumss domāja, «aizbraukšu uz Turku pirti. Es — es biju tuvu kaut kam drausmīgam. Tas nedrīkst notikt!» Automobilis atceļā rībinādams traucās pāri tiltam, uzbrauca Fulhamroudā, slīdēja garām Haidparkam.

— Uz Turku pirti! — teica Soumss.

Dīvaini, ka tādā siltā vasaras dienā karstums liekas tik patīkams! Ieejot sviedrēšanās telpā, Soumss sastapa Džordžu Forsaitu, kas sarkans un spīdīgs nāca ārā.

— Sveiks! — uzsauca Džordžs. — Ko tad tu te meklē? Tev taču nav lieka svara.

Āksts tāds! Ar savu parasto greizo smaidu Soumss pagāja viņam garām. Gulēdams uz muguras un nemierīgi berzēdamies, pamanījis pirmās svīšanas pazīmes, Soumss nedomāja: «Lai viņi smej! Es negribu neko zināt! Es nedrīkstu uztraukties! Tas man ir kaitīgi!»

## VII. VASARAS NAKTS

Pēc Soumsa aiziešanas mazajā kabinetā valdīja kapa klusums.

Paldies par skaistajiem meliem, — Džolions pēkšņi ierunājās. — Nāciet, iziesim ārā … šeit gaiss vairs nav tāds, kā bija.

Klusēdami abi pastaigājās gar augsto dienvidu mūri, kura aizvējā tika audzēti persiku kociņi. Starp zālaino terasi un mitro, gundegām un lielziedu pīpenēm nosēto pļavu vecais Džolions bija iestādījis noteiktā attālumā vairākas cipreses. Divpadsmit gadus tās bija augušas, līdz to tumšās, spirālveidīgās kontūras visā pilnībā atgādināja Itāliju. Putni klusu laidelējās pa pielijušajiem krūmiem; bezdelīgas šaudījās garām, mazajiem, veiklajiem ķermenīšiem tēraudzili atvizot; zāle zem kājām likās elastīga, zaļums spirdzinošs; taurenīši lidinoties dzenāja cits citu. Pēc pārlaistās mokošās scēnas dabas miers bija apbrīnojami burvīgs. Gar saulē slīgstošo mūri stiepās šaura, gara atraitnīšu un rezēdu dobe, un bišu klusajai sanešanai pie jaucās visas citas skaņas. Šurp atplūda govs māvieni, kurai bija atņemts teliņš, dzeguzes kūkošana no pļavas malā augošās gobas. Kas varētu iedomāties, ka tepat desmit jūdžu tālāk sākas Londona — šī Forsaitu Londona ar savu bagātību un postu, ar savu netīrību un kņadu, ar savām šur tur izsvaidītajām skaistumu iemiesojošām akmens salām riebīgajā ķieģeļu un apmetumu jūrā? Tā pati Londona, kas bija redzējusi Irēnas jaunības traģēdiju un Džoliona grūtās dienas; šis zirnekļa tīkls, šis grandiozais privātīpašnieciskā instinkta darba nams!

Un pastaigādamies Džolions apdomāja vārdus: «Ceru, ka tu izturēsies pret viņu tāpat, kā izturējies pret mani.»

Tas būs atkarīgi no viņa paša. Vai viņš varēja galvot par sevi? Vai Daba atļāva Forsaitam nepārvērst par verdzeni to, ko viņš dievina? Vai viņam varēja uzticēt Skaistumu? Vai ari dailei, kas pie viņa nāk, jābūt tikai viešņai, kura nāk, kad viņa vēlas, piederot viņam īsus mirkļus, lai atgrieztos atkal, kad tai pašai tīk? «Mēs esam laupītāju dzimta,» Džolions nodomāja, «esam šaursirdīgi un mantrausīgi! Dzīves zieds mūsu rokās nav drošs. Lai Irēna nāk pie manis, kad pati vēlas, lai nenāk, ja nevēlas. Kaut jel es būtu tikai viņas aizstāvis un patvērums; lai tā nekad… nekad nejustos kā būri.»

Irēna bija viņa pa sapņu spraugu redzētais skaistums. Vai viņam izdosies izkļūt cauri priekškaram un to iegūt? Vai iespējams pārraut šo vareno mantības aizsegu — šo ciešo, ierobežojošo privātīpašnieciskā instinkta loku, kas apņem sīko, melno figūriņu, viņu un Soumsu, — lai ieietu savā vīziju valstībā, atrodot tajā apmierinājumu ne tikai jutekļiem? «Ak,» Džolions prātoja, «kaut jel es mācētu negrābt un neiznīcināt!»

Pusdienojot abi kala plānus. Šovakar Irēna dosies atpakaļ uz viesnīcu, bet rit viņš to paņems līdz uz Londonu. Viņam jāinstruē savs advokāts Džeks Herings. Nedrīkstēja kustināt ne pirksta tiesas procesa aizkavēšanai. Lai advokāts jau pašā sākumā piekrīt visam — zaudējumu atlīdzināšanai, tiesas lēmumiem, izdevumu segšanai — visam, lai tikai Irēnas kakls beidzot būtu ārā no cilpas! Rītdien viņš satiksies ar Heringu — abi aizies pie tā kopīgi. Un tad — prom uz ārzemēm, lai nebūtu nekādu grūtību ar liecību pierādīšanu, lai meli, kurus Irēna bija teikusi, pārvērstos par patiesību.

Džolions paskatījās uz Irēnu; un viņa sajūsminātās acis šķita redzam šeit ne tikai sievieti, bet pašu Skaistuma būtību, dziļu un noslēpumainu, ko vecie meistari — Ticiāns, Džordžone, Botičelli mācēja notvert un atainot savu gleznoto sieviešu sejās, — šo apgaroto skaistumu Džolions redzēja atmirdzam Irēnas pierē, matos, lūpas un acīs.

«Un tas būs mans!» viņš nodomāja. «Tas mani biedē!»

Pēcpusdienā abi izgāja uz terases padzert kafiju. Viņi ārā sēdēja ilgi — vakars bija tik jauks — un vēroja, kā lēnām pār zemi slīga nakts. Vēl bija silts, un gaisā virmoja liepziedu smarža — šovasar neparasti agri. Divi sikspārņi laidelējās, klusu un noslēpumaini švirkstinot spārniem. Džolions bija novietojis krēslus pie kabineta loga, un, istabas blāvās gaismas vilināti, naktstauriņi lidoja viņiem pāri. Nejuta ne vēsmiņas un ne mazākās šalkoņas pārdesmit soļu attālajā vecajā ozolā! Mēness izpeldēja no birztalas, gandrīz pilnīgi apaļš; un abas gaismas savā starpā cīnījās, līdz mēness gaisma uzvarēja, ietīdama dārzu citās krāsās un noskaņās, pārslīdēdama pāri terases flīzēm, sasniegdama Džoliona un Irēnas kājas, kāpdama augšup un pārvērzdama viņu sejas.

— Tā, — Džolions beidzot teica, — jūs būsiet nogurusi, un derētu posties ceļā. Istabene jums parādīs Holijas istabu, — un viņš pašķindināja kabineta zvanu. Kalpone atnākdama pasniedza viņam telegrammu. Sekodams ar acīm Irēnai, kura aizgāja tai līdzi, Džolions nosprieda: «Telegramma droši vien pienākusi pirms kādas stundas vai varbūt vēl agrāk; un viņa mums to neiznesa! Tas runā skaidru valodu! Ak, drīz mūs nosodīs, bet mēs zināsim par ko!» Un, atplēsis telegrammu, Džolions lasīja:

Džolionam Forsaitam Robinhilā

20. jūnijā Jūsu dēls aizgāja mūžīgā mierā klusu un bez sāpēm. Dziļā līdzjūtībā — kāds viņam nepazīstams vārds.

Telegramma izkrita no rokām, Džolions spēji apsviedās, tad palika nekustīgi stāvam. Mēness spīdēja viņam virsū; nakts taurenis atsitās pret seju. Šī bija pirmā diena, kurā viņš nebija gandrīz nepārtraukti domājis par Džoliju. Kā akls Džolions aizstreipuļoja līdz logam, uzgrūdās virsū sava tēva vecajam atzveltņa krēslam un noslīga uz tā sānu balsta. Tur viņš sēdēja sakņupis, tukšu skatienu vērdamies naktī. Izdzisis kā sveces liesma; tālu no mājām, no mīlestības, pavisam vientuļš, tumsā! Viņa zēns! No bērnu dienām tik labs pret viņu… tik draudzīgs! Divdesmit gadu, un nopļauts kā zāle — nepaguvis ne dzīvot! «Es viņu tā īsti nemaz nepazinu,» Džolions nodomāja, «un viņš nepazina mani, bet mēs mīlējām viens otru. Galvenais ir mīlestība.»

Nomirt svešumā … vientulībā … ilgojoties pēc savējiem … ilgojoties pēc mājām! Tas Džoliona Forsaita sirdij likās vēl sāpīgāk, vēl nožēlojamāk nekā pati nāve. Bez patvēruma, bez līdzjūtības, bez mīlestības pēdējā stundā. Un Džoliona būtībā dziļi iesakņojusies radniecības apziņa — dzimtas saderības jūtas un mīlestība pret paša miesu un asinīm, kas bija bijusi tik spēcīga vecajā Džoliona un bija tik spēcīga visos Forsaitos, — jutās apkaunota, satriekta, saplosīta viņa zēna vientuļās nāves dēļ. Labāk būtu bijis, ja tas būtu kritis kaujā un tam nebūtu bijis laika ilgoties pēc savējiem, saukt viņus varbūt savā agonijā.

Mēness bija aizslīdējis aiz ozola, to nedabiski atdzīvinādams, tā, ka likās, ka tas viņā raugās, — vecais ozols, kurā viņa puišelis tik labprāt bija rāpies, no kura tas reiz kritis un sasities, bet nebija raudājis!

Iečīkstējās durvis. Džolions redzēja Irēnu ienākam, paceļam telegrammu, to lasām. Dzirdēja klusi nočaukstam viņas tērpu. Irēna noslīga Džolionam blakus ceļos, un viņš piespiedās viņai uzsmaidīt. Irēna izstiepa rokas un piekļāva viņa galvu savam plecam. Džolionu ietvēra viņas smarža un siltums; viņas tuvums palēnām apņēma visu viņa būtni.

## VIII. DŽEIMSS gaida

Sviedrējies, kamēr atguva līdzsvaru, Soumss aizgāja uz «Remove» klubu paēst pusdienas un tad devās uz Pārkleinu. Tēvs pēdējā laikā jutās slikti. Prāvu nu vajadzēs no tēva slēpt! Līdz pat šim brīdim Soumss nekad nebija apzinājies, cik ļoti baidās iedzīt Džeimsu kapā, sagādājot raizes tā sirmajai galvai, un cik ļoti šīs jūtas bija saistītas ar viņa paša nepatiku pret skandāliem. Soumsa mīlestība uz tēvu, jau arvien dziļa, pēdējos gados bija kļuvusi vēl sirsnīgāka līdz ar apziņu, ka Džeimss raugās uz viņu kā uz vienīgo balstu savas dzīves norieta dienās. Soumsam likās nožēlojami, ka cilvēkam, kas visu mūžu bijis tik apdomīgs un savas ģimenes vārda labā darījis tik daudz, ka tas jau bija kļuvis gandrīz par stabilas, nesatricināmas respektabilitātes jēdzienu, — šis vārds savas dzīvības pēdējās dienās jālasa visās avīzēs. Tas būtu tas pats kā sniegt palīdzīgu roku nāvei — šai Forsaitu lielākai ienaidniecei. «Man viss jāpastāsta mātei,» Soumss nodomāja, «un, kad prāva sāksies, avīzes no tēva jānobēdzina. Sirmgalvis tagad tikpat kā ar nevienu nesatiekas.» Atslēdzis namdurvis ar savu atslēgu, Soumss sāka kāpt augšup, kad samanīja kāpņu otrā laukumā kņadu. Mātes balss teica:

— Bet, Džeims, tu saaukstēsies! Kāpēc tu nevari mierīgi gaidīt?

Tēva balss atbildēja:

— Gaidīt? Es arvien gaidu. Kāpēc viņš nenāk?

— Tu vari ar viņu runāt rīt no rīta, nevis stāvēt kā putnu biedēklis kāpņu laukumā.

— Soumss tūlīt aizies gulēt. Es par to nebrīnītos. Bet man nenāk miegs.

— Nāc nu atpakaļ gultā, Džeims!

— Hm! Es līdz rītam varu arī nomirt, kas to lai zina.

— Tev nebūs jāgaida līdz rītam; es noiešu lejā un uzvēdīšu viņu augšā. Neuztraucies!

— Tu … tu arvien esi tāda pašpārliecināta. Viņš taču var arī šodien vispār neatnākt.

— Nu, ja viņš neatnāk, tu viņu arī šeit, rītasvārkos stāvēdams, nevari noķert.

Soumss apgāja ap pēdējo kāpņu izliekumu un ieraudzīja tēva brūni vatētajos zīda rītasvārkos ievīstīto stāvu pārliekušos pār augšējām margām. Gaisma, apspīdēdama sudrabbaltos matus un vaigubārdu, šķita apvijām vecā vīra galvu ar oreolu.

— Te viņš ir! — Soumss dzirdēja tēvu sakām balsī, kurā skanēja aizvainojums, un mātes rāmo atbildi no guļamistabas durvīm atsaucamies:

— Nu, tad viss kārtībā. Nāc iekšā, izsukāšu tavus matus.

Džeimss pacēla tievu, saliektu pirkstu — tas dīvaini atgādināja ģindeņa mājienu — un pazuda guļamistabas durvīs.

— Ko tas nozīmē? — Soumss sev jautāja. — Ko viņš nu sadzirdējis?

Tēvs sēdēja pie tualetes galda puspagriezienā pret spoguli, un Emīlija lēnām braucīja ar divām sudrabā ietvertām sukām pār viņa matiem. Emīlija to darīja vairākreiz dienā, jo tas uz vecīti atstāja gandrīz tādu pašu iespaidu kā uz kaķi, ko pakasa aiz ausīm.

— Nu tu klāt gan! — Džeimss iesaucās. — Es tevi gaidīju,

Soumss noglāstīja tēva plecu un, paņēmis rokā sudraba apavu aizpogājamo āķi, aplūkoja fabrikas zīmi.

— Nu — viņš teica, — tu tagad izskaties daudz labāk. Džeimss kratīja galvu.

—  Man tev kaut kas jāsaka. Māte to nezina. — Emīlijas neziņu par to, ko viņš tai nebija teicis, Džeimss paziņoja tā, it kā tā būtu bēdu vēsts.

—  Tēvs visu vakaru loti uzbudinājās. Es patiešām nezinu, par ko. — Suku klusais «šs-šs» likās atbalstām viņas balss mierinošo toni.

—  Nē, tu nekā nezini, — Džeimss teica, — to man var pateikt Soumss. — Un, pievērsis dēlam pelēkās acis, kurās atspoguļojās sirdi aizkustinošs sasprindzinājums, viņš murmināja:

—  Ar mani iet lejup, Soums. Manā vecumā nekā nevar zināt. Es varu nomirt kuru katru brīdi. Paliks daudz naudas. Reičelai un Sisilijai bērnu nav; Vals ir projām… viņa tēvs, šis subjekts, piesavināsies, cik vien spēs. Un es nemaz nebrīnītos, ja kāds pievāktu Imodžinu.

Soumss klausījās pa ausu galam — to visu viņš jau bija dzirdējis agrāk. Šs-šs! — švīkstēja sukas.

— Ja tas ir viss … — iemeta Emīlija.

— Viss! — iekliedzās Džeimss. — Tas nav nekas! Es tikai vēl sākšu. — Un atkal sirmgalvja acis žēlā sasprindzinājumā raudzījās Soumsā.

— Jautājums attiecas uz tevi, manu zēn, — viņš spēji sacīja. — Tev vajadzētu šķirties!

Dzirdēt šos vārdus tieši no šīm lūpām Soumsa savaldībai bija gandrīz par daudz. Viņa acis ātri pievērsās pogājamam āķim, bet it kā taisnodamies Džeimss steidzīgi turpināja:

— Es nezinu, ko viņa tagad dara… runā, ka esot ārzemēs. Tavs tēvocis Svizins par viņu jūsmoja … viņš bija savādnieks. (Tā Džeimss arvien atsaucās par savu nelaiķa brāli. Viņiem abiem kādreiz bija palama «tievais un resnais».) Viņa, domājams, nedzīvo viena. — Un, šādi izteicis savas domas par skaistuma ietekmi uz cilvēka dabu, Džeimss apklusa, neuzticības pilnām acīm kā putns pētoši raudzīdamies dēlā. Arī Soumss klusēja. Šš-šš švīkstēja sukas.

—  Liecies nu mierā, Džeims! Soumss pats zina, kā rīkoties. Tā viņa darīšana.

—  Ak, tā! — izsaucās Džeimss, un šie vārdi šķita izlaužamies viņam no sirds dzīlēm. — Bet jautājums attiecas uz visu manu un viņa mantu… kam lai tā paliek. Un, kad viņš nomirs, mūsu vārds izzudīs.

Soumss nolika pogājamo āķi uz mežģinotās, rožainās sedziņas.

—  Vārds? — jautāja Emīlija. — Vēl taču ir visi pārējie Forsaiti.

—  It kā tas man ko līdzētu, — murmināja Džeimss. — Es gulēšu savā kapā, un, ja Soumss neapprecēsies, pēc viņa neviens nepaliks.

—  Tev taisnība, — Soumss mierīgi atbildēja, — esmu jau iesniedzis laulības šķiršanas prasību.

Džeimsa acis gandrīz izlēca no pieres.

—  Ko? — viņš kliedza. — Te nu bij! Neviens man nekā nestāsta.

—  Nu, — izmeta Emīlija, — kas varēja iedomāties, ka tu to vēlies? Mīļais dēls, tas ir patiešām pārsteigums … pēc visiem šiem gadiem!

—  Tas tik būs skandāls! — Džeimss murmināja, kā runādamies ar sevi. — Bet tur nekā nevar darīt. Nesukā tik stipri! Kad lietu izskatīs?

—  Vēl pirms vasaras pārtraukuma; sūdzība netiek apstrīdēta.

Džeimsa lūpas kustējās, it kā viņš slepenībā kaut ko skaitītu.

— Es nedzīvošu tik ilgi, lai redzētu savu mazdēlu, — viņš murmināja.

Emīlija beidza sukāt.

— Skaidrs, ka piedzīvosi, Džeims. Soumss steigsies, cik ātri vien varēdams.

Pagāja ilgs klusuma brīdis, līdz Džeimss izstiepa roku.

—  Pasniedz man, lūdzu, odekolonu, — un, turēdams pudelīti pie deguna, viņš pagrieza dēlam pieri. Soumss noliecās un noskūpstīja šo pieri tieši tai vietā, kur sāk augt mati. Pār Džeimsa seju pārskrēja atvieglojuma trīsas, it kā baiļu sajūta norimtos.

—  Tagad iešu gulēt, — viņš teica, — Es negribu redzēt avīzes, kad par to rakstīs. Neķītra banda, bet es nedrīkstu tam pievērst nekādu uzmanību, esmu par vecu.

Dziļi aizkustināts, Soumss devās uz durvīm; viņš dzirdēja tēvu sakām:

— Esmu noguris. Lūgšanu noskaitīšu gultā. Un māti atbildam:

— Tā ir pareizi, Džeims, tā tev būs daudz ērtāk,

## IX. ĀRĀ no zirnekļa tīkla

Forsaitu Biržā paziņojums par Džolija nāvi līdz ar daudzu citu ierindas kavalēristu uzvārdiem izraisīja dalītas jūtas. Dīvaini bija lasīt, ka Džolions Forsaits (dzimts trešās līnijas piektais šī vārda nesējs) miris no kādas slimības, dzimtenei kalpojot, un nedrīkstēt uztvert to kā personīgas bēdas. Tas atmodināja seno īgnumu pret viņa tēvu tāpēc, ka tas atsvešinājies no viņiem. Jo cieņa pret veco Džolionu vēl joprojām bija tik liela, ka pārējie Forsaiti neuzdrošinājās atzīties, kā būtu sagaidāms, ka paši novērsušies no viņa pēcnācēja tā nepiedienīgā dzīves veida dēļ. Šī ziņa, protams, palielināja interesi un bažas par Valu, bet Vala uzvārds bija Dārtijs, un, vai nu viņš kristu kaujā, vai izpelnītos Viktorijas krustu, notikums nekādā gadījumā nebūtu tas pats kā tad, ja viņa uzvārds būtu Forsaits. Arī Heimenu zaudējums vai slava nesniegtu īstu gandarījumu. Ģimenes lepnums jutās piekrāpts.

Kā īsti radās baumas, ka gaidāms «kaut kas gluži šausmīgs, mīļā», neviens nevarēja pateikt, vismazāk Soumss, kurš visu turēja lielā slepenībā. Varbūt kāda acs bija redzējusi tiesas prāvu sarakstā «Forsaits pret Forsaitu un Forsaiti» un pievienojis tam «Irēnu Parīzē ar blondu bārdaini». Varbūt kādai Pārkleinas sienai bija ausis. Fakts tomēr palika tas, ka to zināja — par to čukstēja vecie, par to debatēja jaunie, ka ģimenes lepnums drīz saņems triecienu.

Soumss, kādu svētdienu ieradies ar vizīti Timotija namā — turklāt cieši apņēmies pēc tiesas procedūras vizīti vairs neatkārtot, — tūlīt noprata pēc valdošās atmosfēras, ka šeit viss zināms. Viņa klātbūtnē, protams, neviens neuzdrīkstējās par to runāt, taču katrs no pārējiem šeit esošajiem četriem Forsaitiem aizturēja elpu, apzinādamies, ka krustmāti Džūliju nekas nespēj aizkavēt nostādīt viņus visus ļoti neveiklā situācijā. Viņa tik līdzjūtīgi skatījās uz Soumsu, tik bieži aprāvās pusvārdā, ka krustmāte Hestere atvainojās, teikdama, ka viņai jāejot paskalot Timotija acis: viņam sākoties miežgrauds. Soumss, vienaldzīgs un mazliet augstprātīgs, nepalika ilgi. Viņš aizgāja, apspiezdams lāstu bālajās, vēl smaidošajās lūpās.

Soumsa dvēseles mieram, ko tik nežēlīgi plosīja gaidāmais skandāls, par labu nāca tas, ka viņu dienām un naktīm savā varā turēja domas par izstāšanos no firmas, jo pie šīs nelokāmās pārliecības viņš tagad bija nonācis. Nevarēja taču vēl turpmāk — pēc notikušā — sastapties ar visiem šiem ļaudīm, kas viņu pazina kā «gudru galvu» un veiklu padomdevēju — nē, nevarēja! Izsmalcinātība un lepnums, kas tik dīvainā, tik nesaraujamā kārtā bija savijusies Soumsa raksturā ar privātīpašniecisko trulumu, sacēlās pret šo domu. Viņš pametīs praksi, dzīvos savu personisko dzīvi, iegādāsies gleznas, iemantos ievērību kā kolekcionārs — tas viņa sirdi galu galā saistīja vairāk nekā jurisprudence. Lai realizētu šo tagad negrozāmi pieņemto lēmumu, viņam jāpacenšas apvienot savu firmu ar kādu citu, turklāt tā, lai ļaudis to nezinātu, citādi šāda rīcība izraisītu ziņkāri un mestu uz viņu pazemojuma ēnu. Soumss bija izraudzījies firmu «Ketkots, Holidejs un Kingsons», kuras divi kompanjoni bija miruši. Pēc apvienošanās uzņēmuma nosaukums skanētu «Ketkots, Holidejs Kingsons, Forsaits, Basteds un Forsaits». Bet, apsvēruši, kurš no mirušajiem vēl joprojām ietekmē dzīvo kompanjonu, nolēma nosaukumu saīsināt, atstājot Ketkota, Kingsona un Forsaita vārdus, pie tam Kingsons būtu firmas aktīvais, bet Soumss tās pasīvais līdzīpašnieks. Par sava vārda, prestiža un klientūras atstāšanu Soumss saņemtu krietnu pretvērtību.

Kādu vakaru, kā tas pieklājas cilvēkam, kas nonācis pie tik nozīmīga savas karjeras posma, Soumss sēdēja un aplēsa, cik liela ir viņa pašreizējā vērtība, un, atskaitījis tūdaļ pamatīgu summu, ņemot vērā vērtību krišanos kara darbības ietekmē, secināja, ka viņa personas vērtība līdzinās aptuveni simt trīsdesmit tūkstošiem mārciņu. Pēc tēva nāves, kas arī — ak vai! — vairs nebija tālu, viņš saņems vēl vismaz piecdesmit tūkstoši, pie tam viņa gada izdevumi pašlaik tieši sasniedza divus tūkstošus sterliņu. Stāvēdams starp savām gleznām, Soumss redzēja savā priekšā nākotni, ko vainagoja izdevīgi darījumi, kas viņam bija nodrošināti, pateicoties rūdītām spējām būt tālredzīgākam par citiem. Pārdodot gleznas, kuru cenai jākrītas, paturot, kas vēl vērtībā kāpj, un lietpratīgi vērtējoši nojauzdams publikas gaumi nākamībā, varētu savākt unikālu gleznu kolekciju, kura pēc viņa nāves pārietu valsts īpašumā ar nosaukumu «Forsaita novēlējums».

Ja laulība tiktu šķirta, viņš īstenotu arī nodomu attiecībā uz madame Lamotu. Soumss zināja, ka viņai nebija sirsnīgākas vēlēšanās kā dzīvot Parīzē no saviem rentes [25] mazbērnu tuvumā. Viņš atpirktu restorānu «Bretaņa» par pasakainu cenu. Madame Lamota dzīvotu tikpat kā karaliene māte no procentiem, kurus ienestu kapitāls, ko viņa mācētu attiecīgi ieguldīt. (Starp citu, Soumss domāja atvietot madame ar spējīgu pārvaldnieku un iekārtoties tā, ka restorāns nestu krietnus procentus par viņa tur ieguldīto naudu. Soho slēpjas lieliskas iespējas.) Uz Anetes vārda viņš apņēmās noguldīt piecpadsmit tūkstošus mārciņu (vai nu ar, vai bez nolūka) — tieši to summu, kuru vecais Džolions bija novēlējis «šai sievietei»..

Džoliona pilnvarotā vēstule viņa pilnvarotajam bija darījusi zināmu, ka «šie abi» ir Itālijā. Turklāt bija dota

iespēja nepārprotami konstatēt, ka abi pirms tam bija apmetušies kādā Londonas viesnīcā. Viss bija skaidrs kā diena, un lietu izskatīs ne ilgāk kā pusstundā; bet šīs pusstundas laikā viņš — Soumss jutīsies kā ellē, un pēc šīs pusstundas visi Forsaita vārda nesēji sajutīs, ka «rozes ziedu laiks pagājis». Viņam nebija tādu ilūziju kā Šekspīram, ka roze, lai to sauktu, kādā vārdā gribētu, smaržotu tikpat saldi. Viņa vārds bija viņa īpašums, reāla, neaptraipīta manta, kuras vērtība tagad kritīsies vismaz par divdesmit procentiem. Atskaitot Rodžeru, kas reiz bija atteicies no parlamenta sēdekļa un — ak ironija! — Džolionu, kas ieguvis popularitāti kā gleznotājs, līdz šim nekad nav bijis neviena Forsaita ar skanīgu vārdu. Taču tieši skanīguma trūkums bija šī vārda lielākā vērtība. Tas bija personisks vārds, caurcaurēm individuāls un privātīpašums; tas nekad nebija ticis velti lietots, ne labā, ne ļaunā nozīmē. Tas bija viņa un katra viņa dzimts locekļa īpašums, nedalāms, saprātīgi pārvaldīts, konfidenciāls īpašums, kas nekļuva par publikas ziņkāres objektu biežāk, nekā to prasīja viņu ļaužu dzimšanas, laulību un nāves gadījumi. Un visu šo nedēļu laikā, kamēr Soumss gaidīja un gatavojās atstāt likuma sargātāju karjeru, viņš izjuta rūgtu naidu pret šo likumu, tik dziļi viņu aizvainoja šī nenovēršamā paša uzvārda piesmiešana, ko viņam vajadzēja paciest aiz nepieciešamības dot uzvārdam iespēju likumīgā kārtā turpināties paaudžu paaudzēs. Visa šī gadījuma drausmīgā netaisnība izraisīja Soumsā nemitīgas, apspiestas dusmas. Viņš nevēlējās nekā vairāk kā dzīvot nevainojamu ģimenes dzīvi, bet viņam pēc šiem neauglīgajiem, tukšajiem gadiem jānostājas liecinieku solā un atklāti jāatzīstas neveiksmīgajā mēģinājumā paturēt savu sievu — jāizraisa līdzjūtība, uzjautrinājums vai nicinājums sava dzimuma pārstāvjos. Viss bija apgriezts otrādi. Ciest vajadzēja viņai un šim tipam, bet tie atradās Itālijā! Šajās nedēļās likums, kuram pats bija kalpojis tik uzticīgi, ko bija uzlūkojis ar lielu cieņu kā visa īpašuma balstu, viņam likās ļoti nožēlojams. Kas varēja būt neprātīgāk kā pateikt vīram, ka viņam sieva pieder, un sodīt viņu, ja cits to viņam nelikumīgi atņem? Vai likums nezināja, ka vīra vārds ir viņa acuraugs, ka daudz smagāk būt ragainim nekā pavedējam? Tieši Džolionam viņš nenovēlēja šo uzvarētāja reputāciju, kad viņš — Soumss bija cietis neveiksmi. Arī zaudējuma atlīdzības jautājums Soumsu kaitināja. Viņš gribēja piespiest_ šo tipu ciest, bet atcerējās brālēna vārdus: «Ar vislielāko prieku,» — un; neveikli juzdamies, saprata, ka zaudējumu atlīdzības pieprasīšana sagādā ciešanas pašam, nevis Džolionam. Viņš neskaidri nojauta, ka Džolions maksās ļoti labprāt — šim tipam bija tik vaļīga morāle. Turklāt zaudējuma atlīdzību pieprasīt nemaz neklājas. Prasība bija pieteikta gluži mehāniski, un, jo tuvāk nāca šī stunda, jo vairāk Soumss saskatīja atlīdzības prasībā tikai vēl vienu šī nejēdzīgā, ačgārnā likuma viltību padarīt viņu smieklīgu, lai ļaudīm būtu ko vīpsnāt un sacīt: «Neko teikt, dabūja gluži smuku naudiņu par savu sievu.» Un Soumss savam pilnvarotajam deva rīkojumu norādīt, ka šī nauda ziedojama paklīdušu sieviešu patversmei. Soumss bija ilgi gudrojis, kura no labdarības iestādēm būtu vispiemērotākā; bet, izraudzījies šo, naktīs bieži pamodās un domāja: «Tas neder, pārlieku sensacionāli; tas pievērsīs ļaužu uzmanību. Vajag kaut ko neuzkrītošāku — piemērotāku.» Soumss neinteresējās par suņiem, citādi būtu izraudzījies tos. Savā izmisumā viņš beidzot — jo viņa zināšanas par labdarības iestādēm bija gaužām trūcīgas — izlēma neredzīgajiem par labu. To nevarēja uzskatīt par nepiedienīgu, un tas mudinātu tiesu noteikt atlīdzības summu augstāku.

Vesela virkne paredzētu tiesas prāvu tika noņemta no saraksta, kurš izņēmuma kārtā šovasar bija padevies īss, tāpēc Soumsa lietas izskatīšanu varēja paredzēt vēl pirms augusta. Jo tuvāk nāca šī diena, jo vairāk Vinifreda bija viņa vienīgais mierinājums. Māsa izturējās pret viņu ar tāda cilvēka līdzjūtību, kurš pats izgājis bargu skolu, un bija vienīgā sieviete, kam viņš uzticējās, zinādams, ka tā neko neatklās Dārtijam. Nelietis par to tikai pārlieku nopriecātos! Jūlija beigās, tiesas procesa priekšvakarā, Soumss aizgāja pie viņas. Dārtiji vēl nebija varējuši atstāt pilsētu, tāpēc, ka Montegjū jau bija iztērējis vasaras atpūtai domātos līdzekļus un Vinifreda neuzdrīkstējās iet un prasīt tēvam naudu, kamēr viņš negribēja neko dzirdēt par šo Soumsa prāvu.

Soumss sastapa māsu ar vēstuli rokās. — No Vala? — viņš drūmi jautāja. — Ko puisis raksta?

— Viņš raksta, ka ir apprecējies, — atbildēja Vinifreda.

—    Ar ko tad, dieva dēļ? Vinifreda pacēla uz viņu skatienu.

—    Ar Holiju Forsaiti, Džoliona meitu.

—    Ko?

— Viņš dabūja atvaļinājumu un apprecējās. Es pat nezināju, ka viņš meiteni pazīst. Nepatīkami, vai ne?

Soumss īsi iesmējās, dzirdot šo māsai raksturīgo, neko neizteicošo frāzi.

—    Nepatīkami! Bet nedomāju, ka viņi par šo afēru kaut ko uzzinās, pirms atgriezīsies. Labākais būtu, ja viņi paliktu turpat. Šis tips viņai dos naudu.

—    Bet es gribu Valu atpakaļ, — Vinifreda gandrīz žēlabaini novilka, — man zēna pietrūkst, viņš man atvieglo dzīvi.

—    Zinu, — nomurmināja Soumss. — Kā Dārtijs tagad uzvedas?

—    Varēja būt ļaunāk; mūžīgi vecā dziesma par naudu. Vai tu gribētu, lai es tev rīt nāku līdzi uz tiesu, Soums?

Soumss satvēra māsas roku. Šis žests tik nepārprotami atsedza viņa vientulība, ka Vinifreda to cieši saspieda ar abām plaukstām.

—    Nebēdā, brāli! Toties tu jutīsies nesalīdzināmi labāk, kad viss būs cauri.

—    Nezinu, ko esmu nodarījis, — Soumss aizsmakušā balsī izgrūda. — Es to nekad nezināju. Viss sagriezies ačgārni. Es Irēnu mīlēju, arvien esmu mīlējis.

Vinifreda redzēja asins pilienu izspiežamies uz Soumsa lūpām, un tas viņu dziļi satrauca.

— Protams, — viņa teica, — tas bija pārāk ļauni no Irēnas puses! Bet ko lai es daru ar šīm Vala precībām, Soums? Es nezinu, kā viņam rakstīt pēc šī notikuma. Tu redzēji meiteni. Vai viņa ir glīta?

— Jā, viņa ir glīta, — atbildēja Soumss. — Tumšmate, turklāt, īsta dāma.

«Tas neskan slikti,» nodomāja Vinifreda. «Džolionam arvien bija stils.»

—    Tas ir gatavais juceklis, — viņa izmeta. — Ko tēvs par to teiks?

—    Viņam nekas nav jāstāsta, — Soumss teica. — Karam drīz beigas, un vislabākais būtu, ja tu atļautu Valam tur palikt par fermeri.

Tas bija tāpat kā pateikt māsai, ka dēls zudis.

— Montijam es to neesmu paziņojusi, — Vinifreda nelaimīgi noteica.

Lietu izskatīja nākamās dienas priekšpusdienā, un tā vilkās mazliet ilgāk par pusstundu. Soumss — liecinieku solā bāls, elegants un drūms — bija izcietis pirms tam tik daudz, ka uztvēra tagad visu kā pusmiris. Tikko bija pasludināts spriedums, Soumss atstāja tiesas zāli.

Pēc stundām četrām viņš jau būs kļuvis par publikas īpašumu! «Advokāta laulības šķiršanas prāva!» Stingo trulumu viņā nomainīja īgns, spītīgs niknums. «Lai velns parauj viņus visus!» Soumss klusībā sodījās. «Nekur es nebēgšu. Izturēšos tā, it kā nekas nebūtu noticis!» Un pa svelmējošo, karsto Flitstrītu un Ladgeithilu * viņš nostaigāja visu ceļa gabalu līdz savam Sitijas klubam, paēda lenču un devās uz kantori. Tur viņš cītīgi nostrādāja visu pēcpusdienu.

Iznākdams ārā, Soumss tūlīt redzēja, ka darbiniekiem viss zināms, un atbildēja uz viņu nejaušajiem skatieniem ar tik izsmējīgu sejas izteiksmi, ka viņi nekavējoties novērsās. Pie Svētā Paula katedrāles viņš apstājās, lai nopirktu visaristokrātiskāko vakara avīzi. Protams! Te jau bija! «Plaši pazīstama advokāta laulības šķiršanas prāva. Atbildētājs — brālēns. Zaudējumu atlīdzība neredzīgajiem par labu.» Tātad to paziņoja! Raudzīdamies pretimnācēju sejās, Soumss minēja: «Interesanti, vai tu to zini?» Un pēkšņi viņš jutās nelabi, it kā galvā viņam kaut kas virpuļotu.

Kas tad tas? Viņš ļāvās vājumam! To nedrīkstēja! Tā var saslimt. Nedrīkst domāt! Viņš aizbrauks uz savām mājām upmalā, airēs, makšķerēs. «Neļaušu sevi pieveikt!» Soumss nolēma.

Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka pirms aizbraukšanas no pilsētas vēl jānokārto kaut kas ļoti svarīgs,

Madame Lamota! Viņam tai jāpaskaidro likuma burts. Ka paies vēl seši mēneši, pirms viņš būs patiešām brīvs! Tikai negribējās satikt Aneti! Soumss pārvilka ar roku pār pieri — tā bija ļoti karsta!

Viņš devās caur Koventgārdenu*. Smacīgajā jūlija dienā atkritumu smakām piesātinātais vecā tirgus gaiss Soumsam riebās un vairāk nekā jebkad Soho viņam šķita visīstākais nelietības miteklis. Vienīgi restorāns «Bretaņa» — tīrs, eleganti nokrāsots, greznots zilajiem toverīšiem un pundurkociņiem tajos — saglabāja zināmu savrupo un franciskoto pašcieņu. Pašlaik bija klusās stundas, un bālas, iznesīgas oficiantes klāja mazos galdiņus pusdienām. Soumss cauri zālei devās uz privātajām telpām. Viņam par nepatiku, pēc klauvējiena durvis atvēra Anete. Arī viņa izskatījās bāla un karstā laika izvārdzināta.

— Jūs nemaz vairs neredz, — meitene gurdi izdvesa. Soumss smaidīja.

— Pretēji paša gribai. Biju ļoti aizņemts. Kur jūsu māte, Anet? Man viņai kaut kas jāpaziņo.

— Mātes nav mājās.

Soumsam šķita, ka Anete viņā dīvaini paskatās. Ko meitene zināja? Cik daudz māte viņai pastāstījusi? Pūlēdamies to uzminēt, Soumsam pēkšņi uznāca reibonis. Viņš satvēra galda malu un kā caur miglu redzēja Aneti panākamies uz priekšu, uzlūkodama viņu lietišķām, pārsteigtām acīm. Viņš savējās aizvēra un teica:

—    Nekas. Laikam nomocīja saule. — Saule! Kas viņu mocīja — tā bija tumsa! Anetes balss, franciska un nosvērta, aicināja:

—    Apsēdieties, tad pāries! — viņas roka uzgūlās Soumsa plecam, un viņš atslīga krēslā. Kad tumsas migla izklīda un Soumss atvēra acis, Anete vērās viņā. Cik pētījoša un neparasta izteiksme divdesmit gadus vecai meitenei!

— Vai jūs jūtaties labāk?

— Ak sīkums, — Soumss atbildēja. Nojauta viņu brīdināja, ka vārguma parādīšana meitenes priekšā viņam nenāks par labu — vecums jau bez tā bija pietiekams mīnuss. Vienīgi gribasspēks palīdzēs viņam iegūt Aneti; ar pēdējo mēnešu vilcināšanos viņš bija pazaudējis pamatu zem kājām, nevarēja atļauties zaudēt vēl vairāk. Soumss piecēlās un sacīja:

— Es jūsu mātei rakstīšu. Tagad došos ilgstošā atpūtā uz savām mājām upes krastā. Vēlētos, lai jūs abas atbrauktu tur paciemoties. Pašreiz visjaukākais laiks. Jūs taču to darīsiet, vai ne?

— Tas būtu brrrīnum jaukī-ī!

Mīlīga «r» skaņas velšana — bet sajūsmas nekādas. Un diezgan apbēdināts Soumss piebilda:

— Jūs taču arī moka karstums, vai ne, Anete? Atpūta upmalā jums noderēs. Arlabvakar!

Anete mazliet paliecās. Šajā kustībā pavīdēja kaut kas nožēlai līdzīgs.

—     Vai tik jūs spēsiet paiet? Varbūt pasniegt tasīti kafijas?

—     Nē, — Soumss noteikti atteicās. — Sniedziet man roku.

Anete izstiepa roku, un Soumss to pievilka pie savām lūpām. Kad Soumss skatienu pacēla, meitenes sejā atspoguļojās atkal tā pati dīvainā izteiksme. «Nesaprotu,» viņš domāja, iedams ārā, «bet es nedrīkstu gudrot… nedrīkstu mocīties.»

Soumss tomēr mocījās, iedams Pelmelas virzienā. Būdams anglis, viņai svešas ticības pusmūža cilvēks, savas laulības dzīves traģēdijas aizlauzts — ko viņš varēja viņai dot? Tikai bagātību, sabiedrisku stāvokli, dīku dzīvi, apbrīnu! Tas bija daudz, bet vai tā pietika divdesmit gadus vecai meitenei! Viņš tik maz pazīst Aneti. Turklāt Soumsu māca arī savādas bailes no Anetes mātes un viņas pašas. Tās abas tik labi zināja, ko gribēja. Tās bija gandrīz Forsaites. Viņas nekad netvers ēnu, palaižot garām realitāti.

Milzīgās pūles, kādas Soumsam sagādāja vienkāršas vēstulītes uzrakstīšana madame Lamotai, kad viņš bija nonācis savā Sitijas klubā, viņu tikai vēlreiz brīdināja, ka viņa spēki ir izsīkuši.

Godājamā kundze! (Soumss uzsāka.)

Pēc klāt pievienotā avīzes izgriezuma Jūs redzēsiet, ka šodien tika šķirta mana laulība. Saskaņā ar angļu likumiem man nav atļauts apprecēties otrreiz ātrāk kā pēc sešiem mēnešiem, kad tiesas spriedums būs apstiprināts. Pa šo laiku pagodinos lūgt uzskatīt mani par oficiālu pretendentu uz Jūsu meitas roku. Pēc dažām dienām rakstīšu atkal un uzaicināšu Jūs abas atbraukt viesos manās mājās upmalā.

Ar cieņu Jūsu Soumss Forsaits.

Aizzīmogojis un nosūtījis vēstuli, Soumss iegāja ēdamzālē. Pāris karošu zupas pietika, lai pārliecinātos, ka nespēj neko ieēst. Un, licis pasaukt ormani, viņš aizbrauca uz Pedingtonas staciju un tur iekāpa pirmajā vilcienā, kas devās uz Redingu*. Soumss nonāca savās mājās tieši ap saulrietu un izgāja ārā zaļajā maurā. Gaiss bija piesātināts ar neļķu un rezēdu smaržu, kas kāpa augšup no puķu dobēm; no upes vēdīja tikko jaušams vēsums.

Atpūta — miers! Lai nabaga cilvēks atpūšas. Lai nešaudās pa viņa apziņu moku, kauna un dusmu domas kā ļauni nakts putni. Lai viņš, tāpat kā baloži, kas snauduļo savā baložu mājiņā, cieši cits citam piekļāvušies, un kā spalvaini zvēriņi pārupes mežā un vienkāršie ļautiņi savās būdiņās, kā koki un vakara mijkrēslī blāvā upe, kā tumsā slīgstošā rudzupuķu zilā debess, pie kuras jau sāk mirgot zvaigznes, — lai viņš atraisās no sevis un atpūšas.

## X. LAIKMETS AIZIET

Soumsa un Anetes laulības notika Parīzē 1901. gada janvāra pēdējā dienā tik slepeni, ka pat Emīlijai to pateica tikai tad, kad tās bija noslēgtas. Nākamajā dienā pēc kāzām Soumss aizveda Aneti uz vienu no šīm klusajām Londonas viesnīcām, kur vairāk nekā jebkur citur visā zemes virsū iespējams gūt pret augstāku maksu mazāk labuma. Anetes elegantajos Parīzes ģērbos ietērptais daiļums sniedza Soumsam daudz lielāku apmierinājumu, nekā to spētu jauniegādāts porcelāna priekšmets vai izcila glezna. Viņš jau iepriekš priecājās par brīdi, kad varēs Aneti parādīt Pārkleinā, Grīnstrītā un Timotija namā.

Ja Soumsam šajās dienās kāds būtu jautājis:

—    Nu, tā gluži konfidenciāli, vai jūs mīlat šo meiteni? — viņš būtu atbildējis:

—    Mīlu? Kas ir mīla? Ja jūs domājat, vai man pret Aneti tādas pašas jūtas, kādas man bija pret Irēnu tajās senajās dienās, kad es viņu pirmo reizi redzēju un viņa mani negribēja, kad es nopūtās mocījos un pēc viņas alku un nevarēju ne mirkli atrast miera, līdz viņa piekāpās, tad — nē!

Ja jūs domājat, vai es jūsmoju par Anetes jaunību, viņas daiļumu, vai manus jutekļus mazliet satrauc viņas tuvums, tad — jā!

Vai esmu tādās domās, ka viņa man būs uzticīga, krietna sieva un laba māte maniem bērniem? Teikšu atkal: jā! Ko man vēl vairāk vajag? Un ko vairāk gūst no saviem vīriem trīsceturtdaļas visu precēto sievu? Bet, ja taujātājs vēl turpinātu jautāt: — Un vai jums šķiet, ka bija godīgi mudināt meiteni atdoties jums uz visu mūžu, ja neesat visā nopietnībā saviļņojis tās sirdi? — tad Soumss atbildētu:

— Francūzietes uz šiem jautājumiem skatās citādi nekā mēs. Viņas lūkojas uz precībām no dzīves materiālās nodrošinātības un ģimenes pieauguma viedokļa. Un es pats, pēc savas pieredzes spriežot, nemaz neesmu tik pārliecināts, ka viņu viedoklis nebūtu saprātīgs. Šoreiz es negaidu vairāk, nekā varu dabūt vai viņa man spēj dot. Es nebrīnītos, ja pēc gadiem man rastos sarežģījumi ar Aneti, bet tad es būšu vecs, un līdz tam man jau būs bērni. Piemiegšu acis. Man ir bijusi mana lielā kaislība; Anetei tāda, iespējams, būs … nedomāju, ka veltīta man. Es viņai sniedzu krietni daudz un negaidu neko lielu pretī, izņemot bērnus vai vismaz dēlu. Bet par vienu esmu drošs — viņai ir ļoti veselīgs saprāts!

Un ja nerimtīgais taujātājs vēl vaicātu:

— Tātad jūs nemeklējat laulībā garīgo saskaņu? — Soumss lūpas būtu sašķobījis raksturīgajā greizajā smīnā un atbildējis:

— Kā to ņem. Ja gūšu apmierinājumu saviem jutekļiem, piedzīvošu paša «es» turpinājumu pēcnācējos, mājās valdīs laba saskaņa un laba gaume — tad tas ir viss, ko savā vecumā varu sagaidīt. Nedomāju, ka es no sava spraustā ceļa novērsīšos, piesliedamies nedabiskai sentimentalitātei. — Tad nu taujātājam ar pietiekamu takta izjūtu jautāšanu gan vajadzētu izbeigt.

Bija mirusi karaliene, un pasaules lielākās galvaspilsētas gaiss šķita pelēks aizturēto asaru dēļ. Kažokmētelī, cilindru galvā Soumss kopā ar Aneti, tumšā kažokā tērpušos, bēru ceremonijas rītā šķērsoja Pārkleinu, lai nokļūtu līdz Haidparka režģu žogam. Lai gan sabiedriski notikumi Soumsu parasti saviļņoja maz, šis dziļi simboliskais notikums, ar kuru noslēdzās garš un bagāts laika posms, ietekmēja viņa iztēli. Tūkstoš astoņi simti trīsdesmit septītajā gadā, kad Viktorija nāca tronī, «Dižais Dosets» vēl cēla namus, kuri vērta Londonu neglītu, un Džeimss, zaļš puisis, divdesmit sešus gadus vecs, tikko uzsāka savu jurista praksi. Toreiz ļaudis vēl brauca karietēs: vīrieši valkāja platās, stāvās apkakles, skuva augšlūpu, ēda austeres no mucām; sulaiņi balansēja uz kariešu aizmugures kāpšļa; sievietes runāja klīrīgi, un tām nepiederēja īpašumi; valstī valdīja smalkas manieres, un nabagiem bija cūku aizgaldi; nelaimīgus grēkāžus par sīkiem noziegumiem pakāra, un Dikenss tikko bija sācis rakstīt; aizritējis bija gandrīz divu paaudžu mūžs — ar tvaikoņiem, dzelzceļiem, telegrāfiem, divriteņiem, elektrisko apgaismojumu, telefoniem un nu vēl ar šiem automobiļiem — uzkrājušās tādas bagātības, ka no astoņiem procentiem kļuvuši trīs un Forsaitu saradies tūkstošiem! Tikumi bija pārvērtušies, paražas pārvērtušās, cilvēki no pērtiķa attālinājušies par diviem augumiem, par dievu bija kļuvis mamons — mamons tik varens, ka pats piekrāpās. Sešdesmit četri gadi, kas veicināja privātīpašumu un bija radījuši vidusšķiras virsotni, atbalstīja to, slīpēja, pulēja, līdz tās raksturā, tikumos, valodā, ārienē, paražās un būtībā gandrīz vai nebija atšķirības no aristokrātijas. Laikmets, kas individuālo brīvību tā bija apzeltījis, ka cilvēks, kuram piederēja nauda, bija brīvs gan pēc likuma, gan faktiski; taču, kam nauda nepiederēja, tas bija brīvs pēc likuma, bet ne faktiski. Noslēdzās ēra, kas bija kanonizējusi liekulību tā, ka cienījams bija tas, kurš tāds šķita. Dižs laikmets, no kura pārveidojošās ietekmes nebija paglābies nekas, izņemot cilvēka dabu un Visuma dabu.

Un, lai redzētu šo laikmetu aizejam, Londona — tā acuraugs un lutekle — vēla savu pilsoņu straumes pa visiem vārtiem Haidparkā, pašā serdē, kur bija sācies viktoriānisms — Forsaitiem laimīgais «medību lauks». Zem pelēkajiem padebešiem, kuri nule bija pārstājuši smidzināt, pulcējās tumšās drēbēs tērpies pūlis, lai noskatītos izvadīšanā. «Vecā, labā», ar tikumiem un gadiem apveltītā karaliene pēdējo reizi bija iznākusi ārā no savas noslēgtības, lai piešķirtu Londonai svinamdienu. No Haundsdičas, Ektonas, Ilingas, Hempstedas, Ailingtonas un Betnelgrīnas; no Heknejas, Hornsijas, Leitonstonas, Batersijas un Fulhemas; arī no tām zaļajām ganībām, kur ziedēja un zēla Forsaiti — no Meifēras un Kensingtonas, Sentdžeimsas un Belgrevijas, Beisvoteras un Čelsijas, tāpat no Rīdžentparka ļaužu drūzma plūda prom uz ceļiem, pa kuriem tūlīt drūmā greznībā un krāšņā parādē dosies garām nāve. Nekad vairs nevienai karalienei nebūs lemts tik ilgi valdīt, nedz arī ļaudīm radīsies iespēja redzēt apglabājam tik lielu vēstures posmu par viņu naudu. Žēl, ka vēl turpinās karš un karalienes šķirstu nav iespējams greznot ar uzvaras vainagu! Viss pārējais izvadīšanas un piemiņas svinību ceremoniālā gan tā kā būtu — karavīri, matroži, ārvalstu prinči, pusmastā nolaisti karogi, zvanu skaņas un — galvenais — bangojošais, lielais, tumšās drānās tērpušos ļaužu pulks, kur varbūt šur tur zem melnajām, pēc priekšraksta apģērbtajām drēbēm dziļi sirdī slēpās nemākslotas sēras. Galu galā te taču mūžīgā mierā aiziet kaut kas vairāk nekā karaliene, aiziet sieviete, kura bija drosmīgi spītējusi likstām, pēc savas vislabākās apziņas krietni un saprātīgi nodzīvodama mūžu.

Ļaužu drūzmā pie režģu žoga stāvēja Soumss, paņēmis Aneti zem rokas, un gaidīja. Jā! Laikmets aiziet! Līdz ar šo tredjūnismu un leiboristiem Apakšnamā, ar šīm no kontinenta ievazātām idejām un ar šo vispārējo, vārdos neizsakāmo nojautu viss bija kļuvis gluži citāds. Soumss atcerējās pūli Meifkingas naktī un Džordža

Forsaita vārdus: «Tie visi ir sociālisti, tīko pēc mūsu mantas.» Soumss, tāpat kā Džeimss, nezināja, neprata pateikt, kā būs… ar Eduardu * tronī! Dzīve nekad vairs nebūs tik droša kā vecās, labās Vikas laikos! Konvulsīvi viņš paspieda savas jaunās sievas elkoni. Te katrā ziņā bija kaut kas taustāms, kas piederēja viņam, beidzot atkal drošs mājas pavards; kaut kas, kādēļ privātīpašums kļuva par vērtību, — atkal kaut kas reāls. Piespiests Anetei cieši klāt un cenzdamies atvairīt citus, Soumss jutās apmierināts. Ļaudis visapkārt drūzmējās, ēda sendvičus un birdināja drupačas. Zēni, kuri bija sakāpuši platānās, tur augšā trieca kā pērtiķēni un meta lejup zariņus un apelsīnu mizas.

Paredzētais laiks jau bija pāri; procesijai drīz vajadzētu nākt! Un piepeši Soumss gabaliņu atstatu sev aizmugurē, mazliet pa kreisi no vietas, kur abi stāvēja, ieraudzīja pagara auguma vīrieti ar īsu, iesirmu bārdiņu un mīkstu platmali galvā un slaidu sievieti mazā, apaļā zvērādas cepurītē ar plīvuru — Džolionu un Irēnu, kuri sarunājās, uzsmaidīja viens otram, stāvēdami cieši blakus tāpat kā viņš ar Aneti! Viņi Soumsu nebija pamanījuši. Pazagšus un ar ļoti dīvainu sajūtu sirdī viņš tos abus vēroja. Tie izskatījās laimīgi! Kāpēc viņi bija nākuši šurp… šie nelabojamie likuma pārkāpēji, šie pret viktoriānisma ideāliem sadumpojušies radījumi? Kas tiem šajā burzmā meklējams? Katrs no viņiem jau divreiz morāliski izstumts — tie vēl šķita dižojamies ar savu mīlu un izlaidību! Kā apburts Soumss abus vēroja — pat Aneti zem rokas turot, nevilšus atzīdams, ka … ka Irēna … viņa … Nē, to viņš neatzīs; un Soumss novērsa skatienu. Viņš negribēja tos redzēt un pieļaut, lai mostas senais sarūgtinājums un ilgas! Un šajā brīdī Anete pagriezās pret viņu un teica:

— Soums, paskaties uz tiem abiem, esmu pārliecināta, ka viņi tevi pazīst. Kas tie ir?

Soumss pavērās sāņus.

— Kuri?

— Tur, nu tu viņus redzi, pašreiz aiziet. Tie tevi pazīst.

— Nē, — Soumss atbildēja, — tu maldies, mīļā.

— Cik jauka seja! Un kāda gaita! Elle est trиs distinguй! [26]

Tad Soumss gan paskatījās. Tā Irēna viņa dzīvē bija ienākusi un aizgājusi… līganu gaitu, taisni izslējusies, tāla un netverama, aizvien vairīdamās garīgā kontakta ar viņu! Soumss spēji novērsās no šī aizejošā pagātnes tēla.

— Tev labāk derētu uzmanīties, — viņš teica, — lūk, kur jau nāk!

Bet, stāvēdams šeit ar Aneti zem rokas un šķietami vērīgi raugoties procesijā, kura tuvojās, Soumss trīcēja apziņā, ka viņam vienmēr kaut kā pietrūka, instinktīvi nožēlodams, ka nebija ieguvis abas.

Lēnām tuvojās mūzika un pavadītāju pulks, līdz, klusumam valdot, garais bēru gājiens iegriezās pa parka vārtiem. Soumss dzirdēja Aneti čukstam: «Cik sērīgi un cik skaisti!» — juta viņas rokas spiedienu, kad viņa piecēlās pirkstu galos; un ļaužu saviļņojums aizgrāba pašu. Te jau arī klāt… karalienes katafalks, lēnām aizejošā laikmeta šķirsts! Un, kad tas slīdēja garām, pār visu garo skatītāju rindu pāršalca apspiesta nopūta, dīvaina skaņa, kādu Soumss nekad nebija dzirdējis, tik neapzināta, pirmatnēja, dobja un kaisla, ka ne viņš, ne arī kāds cits īsti nezināja, vai pats to citiem līdzi izdvesis. Tik tiešām dīvaina skaņa! Laikmets parāda godu paša nāvei… Vai, vai!… Dzīves balsts bija zudis. Kas bija šķitis mūžīgs, aizgāja! Karaliene — lai dievs to svētī!

Sī skaņa, šī neapturama nopūta aizvirmoja katafalkam līdzi, kā uguns kamols aizveļas pa zāli tievā strēlē; tā neatpalika, jūdzi pēc jūdzes šalkdama līdzi gar blīvo ļaužu pūli. Tā bija cilvēciska skaņa un tomēr necilvēciska — dzīvnieciskas zemapziņas un dziļas atskārsmes izraisīta, ka viss mirst, viss pārvēršas. Neviens no mums … neviens no mums nav mūžīgs.

Nopūtai aprimstot, īsu, ļoti īsu brīdi valdīja klusums, līdz mēles atraisījās, lai dedzīgi apspriestu grezno skati. Soumss uzkavējās tieši tik ilgi, cik Anetei patika, tad izveda viņu no parka, dodoties uz lenču sava tēva mājās Pārkleinā…

Visu rītu Džeimss bija pavadījis, lūkodamies ārā pa guļamistabas logu, šī bija pēdējā lieliskā aina, ko viņam vēl bija lemts redzēt — pēdējā daudzu citu virknē! Tātad viņa mirusi! Nu jā, karaliene arī bija kļuvusi veca. Svizins un viņš pats bija redzējuši, kā to kronēja, — šmaugu meiteni un jaunāku par Imodžinu! Pēdējā laikā tā gan bija kļuvusi stipri kupla. Kopā ar Džolionu viņš redzējis to salaulājamies ar šo vācieti, viņas vīru… kurš izvērtās vēl gluži lādzīgs, pirms nomira un atstāja karalieni ar dēlu. Džeimss atcerējās daudzos vakarus, kad viņš kopā ar brāļiem un draugiem pie vīna glāzes un valriekstiem galvu vien bija nogrozījuši par šā puiša nebēdnību jaunības dienās. Un tagad tas nāca tronī. Runāja, ka esot daudz rāmāks kļuvis, bet viņš nekā nezināja … nemācēja teikt! Nebūtu ko brīnīties, ja tas turpinātu šķiesties ar naudu. Kāda cilvēku jūra tur ārā! Neliekas nemaz tik sen, kad viņš kopā ar Svizinu tā stāvēja burzmā pie Vestminstera abatijas*, kad tur kronēja Viku un kad viņš pēc tam aizgāja Svizinam līdzi uz Kremornu*; bija gan velna pulveris šis Svizins; nē, tas viss nešķita nez ko senāk par «jubilejas gadu» *, kad viņi kopā ar Rodžeru bija noīrējuši Pikadilijā balkonu*. Džolions, Svizins, Rodžers, visi ir aizgājuši mūžīgā mierā, un viņam pašam augustā būs deviņdesmit gadi! Un Soumss — tas nu atkal bija precējies, pie tam ar francūzieti. Francūzietes esot dīvainas sievietes, bet labas mātes, kā viņš dzirdējis. Viss pārvēršas. Runā, ka Vācijas ķeizars* šeit ieradies bērēs, viņa telegramma* vecajam Krīgeram toreiz bija gan tieši piedauzīga. Nebūtu ko brīnīties, ja viņš kādā jaukā dienā sagādātu nepatikšanas! Pārmaiņas! Hm! Lai nu paši rūpējas par sevi, kad arī viņš būs aizgājis: viņš nezināja, kur viņš varētu būt! Un tagad Emīlija — viņa mūždien kaut ko izgudro — bija ielūgusi uz lenču Dārtiju ar Vinifredu un Imodžinu, lai sagaidītu Soumsa sievu. Bet Irēna, stāsta, dzīvojot ar šo Džolionu. Jādomā, ka tagad viņš to apprecēs.

«Ko gan par visu būtu teicis brālis Džolions?» Džeimss prātoja. Un pilnīga neiespējamība izdibināt, ko būtu teicis vecākais brālis, kuru viņš kādreiz bija tik ļoti apbrīnojis, tik ļoti satrauca Džeimsu, ka viņš piecēlās no sava krēsla pie loga un sāka gausiem, nedrošiem soļiem staigāt pa istabu šurpu turpu.

«Irēna arī patiešām bija glīta,» viņš risināja domu tālāk. «Man viņa patika. Varbūt Soumss viņai nederēja … es nezinu … nemāku teikt. Mums nekad nebija nekādas ķibeles ar mūsu sievām.» Sievietes bija pārvērtušās … viss bija pārvērties! Un tagad karaliene bija mirusi… jā, tā, lūk, iet! Ļaužu pūļa sakustēšanās lika Džeimsam apstāties pie loga, piebāzt pie rūts degunu, kur tas no aukstuma kļuva gluži balts. Nu katafalks ar karalieni bija sasniedzis Haidparkkornera vārtus … pašreiz iet garām! Kāpēc Emīlija nenāk augšā, kur varēja visu noskatīties, bet rosās lejā lenča dēļ. Šajā brīdī Džeimsam viņas pietrūka — pietrūka!

Cauri kailo platānu zariem viņš tieši šai brīdī varēja redzēt procesiju, varēja redzēt, kā ļaudis noņem cepures … viņš nemaz nebrīnītos, ja daudzi no tiem saaukstētos! Aiz viņa muguras kāda balss ierunājas:

— Tev šeit gan, Džeims, lielisks skats!

— Nu, tu klāt gan! — Džeimss rūca. — Ko tad tu neatnāci ātrāk? Būtu vēl nokavējusi!

Viņš apklusa un skatījās, cik vien iespējams, vērīgi.

— Kas tas par troksni? — viņš pēkšņi vaicāja.

Nav nekāda trokšņa, — Emīlija atbildēja, — ko vēl nesadomāsi?… Ovācijas taču nerīkos. Bet es dzirdu.

— Nieki, Džeims!

Caur šiem dubultlogiem nedzirdēja ne skaņas. Ko Džeimss dzirdēja, tā bija paša sirds, kura vaidēja, redzot savu laikmetu aizejam.

— Nesaki man nekad, kur mani apbedīs, — viņš pēkšņi teica, — negribu to zināt. Un aizgriezās prom no loga. Tur nu aizgāja vecā karaliene; ne mazumu raižu viņai bijis… jādomā, viņa būs laimīga, tikusi vaļā no tām!

Emīlija satvēra matu sukas.

— Tik vien vēl laika, lai tev matus izsukātu, — viņa teica, — pirms viesi ierodas. Tev jāizskatās, cik vien labi iespējams, Džeims,

— Ko nu! — Džeimss norūca. — Stāsta, viņa esot daiļa.

Sastapšanās ar jauno vedeklu notika ēdamistabā. Džeimss sēdēja pie kamīna, kad Aneti ieveda. Viņš atbalstījās ar rokām pret sānu atzveltnēm un lēni piecēlās. Mazliet salīcis un nevainojami elegants vizītsvārkos, tievs kā diegs sirmgalvis saņēma Anetes roku savējā; no viņa grumbām izvagotās, tagad gluži nobālušās sejas acis bažu un šaubu pilnas raudzījās Anetē. Un it kā Anetes ziedošās jaunības atspulgs Džeimsa skatienos un vaigos iekvēlojās siltums.

— Sveicināti! — viņš teica. — Jūs laikam noskatījāties karalienes izvadīšanā? Pāri kanālam tikāt laimīgi?

Šādiem vārdiem Džeimss sveica to, no kuras gaidīja mazdēlu, kurš nesīs viņa vārdu.

Vērdamās Džeimsā, kas bija tik vecs, tievs, sirms un nevainojamu ārieni, Anete franču valodā kaut ko nomurmināja, ko viņš nesaprata.

— Protams, protams, — viņš teica, — jūs droši vien būsiet izsalkuši. Soums, pazvani, Dārtijus mēs negaidīsim.

Bet tieši šajā brīdī viņi ieradās. Dārtijs bija atteicies grozīt savu ierasto dienas kārtību, lai pavadītu «večiņu». Pa «acu galam» viņš ceremonijā bija noskatījies, sēdēdams «Iseeum» kluba smēķējamā zālē ar rīta kokteiļa glāzi sev blakām, tā, ka Vinifredai un Imodžinai vajadzēja no parka atnākt viņam pakaļ uz klubu. Dārtija brūnās acis raudzījās Anetē gandrīz vai priecīgi pārsteigtā apmierinājumā. Soumss pievācis sev otru skaistuli! Ko gan sievietes viņā saskatīja? Nu, šī, bez šaubām, viņam izspēlēs tādu pašu joku kā pirmā; taču pašreiz viņam, velna puikam, laimējies! Un, Grīnstrītas mājas paspārnē pavadītajos deviņos mēnešos gandrīz pilnā mērā atguvis zaudēto miesu un pašapziņu, Dārtijs virpināja ūsas. Par spīti Emīlijas laipnajām pūlēm, Vinifredas nosvērtībai, Imodžinas draudzīgajai interesei, Dārtija ārišķīgumam un Džeimsa rūpēm par Anetes cienāšanu, lenčs — Soumss to manīja — nebija izvērties par viņa jaunās sievas triumfu. Viņš Aneti ļoti drīz atkal aizveda.

—   Šis monsieurs Dārtijs, — Anete ratos teica, — je nґaime pas ce type-lа![27]

—  Pasarg dievs! — Soumss atbildēja.

—  Tava māsa ir ļotī-ī mīļa un meitene jauka. Tavs tēvs ir ļoti vecs. Tavai mātei, domājams, ar viņu tīrais posts; man negribētos būt viņas vietā.

Soumss piekrītoši pamāja ar galvu, atzīdams jaunās sievas vērīgumu, skaidro, aso prātu, bet mazliet nemiera tas tomēr viesa viņā. Iespējams, ka viņam pat iešāvās prātā doma: «Kad man būs astoņdesmit, Anetei būs piecdesmit pieci gadi un tīrais posts ar mani!»

— Ir vēl viens radu nams, kurp man tevi jāaizved, — Soumss teica, — tas tev šķitīs jocīgs, bet mums šī vizīte jānokārto, pēc tam ēdīsim pusdienas un aiziesim uz teātri.

Šādā veidā viņš sagatavoja Aneti Timotija namam. Taču tur viss noritēja citādi. Tur visi bija sajūsmināti, redzot Soumsu pēc tik ilga laika; ak, tātad šī bija Anete!

—  Jūs esat tik daiļa, mīļā, gandrīz par jaunu un jauku mīļajam Soumsam, vai ne? Bet viņš ir ļoti rūpīgs un gādīgs … tik labs vī… — Krustmāte Džūlija aprāvās un nomutēja Aneti uz abiem vaigiem tieši zem acīm … vēlāk viņa tās aprakstīja Frensijai, kad tā negaidot ieradās: «Rudzupuķu zilas, tik skaistas, es gandrīz gribēju tās noskūpstīt. Man gan jāsaka, mīļais Soumss ir īsts skaistuma pazinējs. Savā franciskumā, kas pat nav tik ļoti francisks, Anete, manuprāt, ir tikpat skaista — kaut arī ne tik īpatnēja, ne tik valdzinoša — kā Irēna. Jo valdzinoša Irēna taču bija — vai ne? — ar tik baltu ādu un tumšajām acīm un matiem couleur de… kā tad nu īsti? Mūžīgi aizmirstu.

—  Feuille morte, [28] — frensija izpalīdzēja.

—  Nu ja, nodzeltējušas lapas… tik savādi. Atceros, kad es biju meitenīte, pirms mēs vēl pārcēlāmies uz Londonu, mums bija medību suns, kucēns… lai ar to «pastaigātos», kā toreiz mēdza teikt; sunītim bija dzeltenbrūns plankums uz galvas, balta pakrūte un skaistas, tumši brūnas acis, un dzīvnieciņš bija jaunkundzīte.

—  Jā, krustmāmiņ, — Frensija teica, — tikai es te neredzu nekādas sakarības.

—  Ak, — diezgan apjukusi atbildēja Džūlija, — kucīte bija tik valdzinoša, un viņas acis un spalva, zini… — Džūlija apklusa, it kā nesmalkjutībāpieķerta. — Feuille morte, — viņa pēkšņi piebilda, — Hester … jel atceries!…

Starp abām māsām norisinājās pamatīga vārdu maiņa, vai aicināt vai neaicināt Timotiju iepazīties ar Aneti.;

— Ak nepūlieties! — Soumss teica.

— Kas nu par pūlēm, tikai Timotiju, protams, drusku mulsinātu tas, ka Anete ir francūziete. Viņš bija tik izbijies Fašodas dēļ. Manuprāt, Hester, labāk gan neuzņemties šo risku. Ir taču jauki, ka Anete pieder mums vienām, vai ne? Un kā tev klājas, Soums? Vai esi aizmirsis savu…

Hestere steigšus iejaucās:

— Anet, kā jums patīk Londona?

Soumss nemierīgi gaidīja atbildi. Tā sekoja prātīga, mierīga:

— Ak! Londonu es pazīstu, esmu jau agrāk šeit bijusī, Soumss nekad nebija uzdrošinājies runāt ar Aneti par

restorānu. Frančiem bija citādi uzskati par smalkumu, un viņai varētu likties smieklīgi noliegt savus sakarus ar šo uzņēmumu. Soumss bija gribējis nogaidīt, kamēr apprecas, un tad runāt par šo jautājumu; tomēr tagad viņš vēlējās, kaut nebūtu gaidījis.

— Un kuru pilsētas daļu jūs pazīstat vislabāk? krustmāte Džūlija vaicāja.

—  Soho, — Anete atklāti atbildēja. Soumss sakoda zobus.

—  Soho? — Džūlija atkārtoja. — Soho?

«Tas nu izies pa visu ģimeni,» Soumss nodomāja.

—  Šī pilsētas daļa ir visai franciska un interesanta, viņš iemeta starpā.

—  Jā, — Džūlija murmināja, — tavam tēvocim Rodžeram tur kādreiz piederēja daži nami; atceros, viņš aizvien tur izlika kādus īrniekus no dzīvokļiem.

Soumss mainīja tematu, pievērsdamies Meiplderhemai.

—  Protams, — krustmāte Džūlija uzņēma pavedienu, — jūs tur drīz vien apmetīsieties. Mēs visi gaidīt gaidām to laiku, kad Anetei būs mazs mīlīgs…

—  Džūlij, — krustmāte Hestere izmisusi iesaucās, — pazvani, lai atnes tēju!

Soumss neuzdrīkstējās gaidīt tēju un veda Aneti prom.

— Es tavā vietā nebūtu pieminējis Soho, — viņš teica, kad abi brauca ratos. — Tas ir diezgan šaubīgs Londonas rajons, un tu, manuprāt, tagad vispār stāvi augstāk par visu šo restorānu būšanu, — un vēl piebilda, — es gribu, lai tu iepazīsties ar patīkamiem ļaudīm, un angļi ir šausmīgi snobi.

Anete atpleta savas skaidrās acis; ap lūpām pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Jā? — viņa jautāja.

«Hm,» Soumss nodomāja, «tas mērķēts man!» — un uzmeta Anetei bargu skatienu. «Viņai ir labas veikalnieciskās dotības,» viņš prātoja. «Vajadzēs viņai to paskaidrot reizi par visām reizēm!»

— Redz, Anet! Viss ir gluži vienkārši, tas tikai jāizprot. Mūsu zemes brīvo profesiju un nestrādājošo šķiru ļaudis joprojām iedomājas, ka viņi stāv krietnu tiesu augstāk par veikalnieku šķiras pārstāvjiem, izņemot, protams, pašus bagātākos. Iespējams, ka tā ir muļķība, bet tā nu tas ir. Redz, Anglijā nav ieteicams citiem izpaust, ka tu vadi restorānu vai ka tev pieder veikals, vai ka tu darbojies vienalga kādos tirdznieciskos pasākumos. Tie varētu būt ļoti cienījami, bet uzspiež tev sava veida zīmogu; cilvēks vairs nevar pavadīt tik labi brīvo laiku un saieties ar tik jaukiem ļaudīm — tas ir viss.

— Saprotu, — Anete atteica, — gluži tāpat kā Francijā.

— Ak tā! — Soumss nomurmināja, juzdamies vienlaikus atvieglots un apmulsis. Protams, šķira ir noteicošais.

— Jā, — teica Anete, — comme vous кtes sage. [29] «Tas nu būtu kārtībā,» nodomāja Soumss, vērodams Anetes lūpas, «tikai viņa ir ļoti ciniska.» Soumsa franču valodas zināšanas vēl nebija tādas, lai viņš bēdātu par to, ka sieva nebija teikusi «tu». Viņš aplika tai apkārt roku un čukstus ar piepūli teica: Et vous кtes ma belle femme. [30] Anete izspurdza sīkos smiekliņos.

—  Oh, non! — viņa izsaucās. — Oh non! ne parlez pas Francais[31], soums. ko tad šī vecā lēdija, tava krustmāte, tā gaidīt gaida?

—  Soumss iekoda lūpā.

— To dievs zina! — viņš teica. — Viņa arvien kaut ko pļāpā, — bet viņš to zināja labāk nekā dievs.

## XI. APSĪKUSI ROSĪBA

Karš ieilga; stāstīja, Niklass teicis, ka tas izmaksāšot vismaz trīssimt miljonus, pirms tas būšot galā! Ienākumu nodoklim draudot nopietnas briesmas. Toties par šo naudu viņiem reizi par visām reizēm piederēšot Dienvidāfrika. Un, kaut arī privātīpašnieciskais instinkts pulksten trijos naktī jutās ļoti iedragāts, ap brokastlaiku tas atspirga, atcerēdamies, ka šajā pasaulē nekas nav dabūjams par velti. Tāpēc cilvēki visā visumā turpināja dzīvot un darboties gandrīz tāpat, it kā nebūtu ne kara, ne koncentrācijas nometņu, ne glumā Deveta *, ne Eiropas sabiedriskās domas, nedz vispār kaut kā nepatīkama. Nudien, nācijas noskaņojums atainojās Timotija kartē, kurā rosība bija apsīkusi, jo tagad Timotijs karodziņus tajā vairs nepārvietoja un paši pārvietoties tie nevarēja, pat ne uz priekšu vai atpakaļ, kā taču pieklātos.

Rosības apsīkums sniedzās tālāk. Tas pārņēma Forsaitu Biržu, un izraisīja tur vispārēju nedrošību par to, kas gaidāms vistuvākā laikā. Paziņojums «The Times» laulību slejā par «Džoliona Forsaita un nelaiķa profesora Herona vienīgās meitas Irēnas» precībām izraisīja šaubas, vai Irēna šādi pareizi noraksturota. Tomēr visumā Birža juta atvieglojumu, ka viņa nebija figurējusi kā «Soumsa Forsaita bijušā» vai «šķirtā sieva Irēna». Dzimta galu galā jau no paša sākuma visu šo afēru bija uzņēmusi ar zināmu pārākuma apziņu, ko labi izteica Džeimsa vārdi: «Tā nu reiz ir! Nav vērts par to uztraukties!» Ko tas līdzētu, ja atzītu, ka tas ir «pamatīgs trieciens», kā tos laikus bija parasts sacīt.

Bet, kas gan notiks tagad, kad abi — Soumss un Džolions atkal apprecējušies? Šis jautājums bija visai intriģējošs. Zināja stāstīt, ka Džordžs ar Jūstesu saderējuši seši pret četri, ka ātrāk par mazu Soumsu pasaulē atskries mazs Džolions. Džordžs bija tāds jokupēteris! Klīda arī runas, ka tas ar Dārtiju saderējis, vai Džeimss nodzīvos līdz deviņdesmit gadu vecumam, lai gan neviens nezināja, kurš no abiem bija Džeimsa pusē. Maija sākumā atnāca Vinifreda, lai pastāstītu, ka Vala kāju ievainojusi kāda nomaldījusies lode un viņš tikšot demobilizēts. Viņu kopjot sieva. Viņš gan drusku klibošot — taču tik maz, ka neesot vērts par to runāt. Vals vēloties, lai vectēvs viņam Dienvidāfrikā nopērkot fermu, kur varētu audzēt zirgus. Sievastēvs dodot Holijai gadā astoņus simtus, tā, ka viņi varēšot gluži labi iztikt, jo piecus simtus došot arī Vala vectēvs, tā viņš solījis; bet par fermu viņš nekā nezinot, nemākot nekā teikt; vecais vīrs negribot, lai Vals izšķiestu viņa naudu.

— Bet zināt, — Vinifreda teica, — Valam taču kaut kas jādara.

Krustmāte Hestere ieminējās, ka vectēvs varbūt rīkojoties gluži prātīgi, jo, ja viņš fermu nenopērk, tad tā nevar arī izputēt.

— Bet Vals mīl zirgus, — Vinifreda turpināja. — Tā viņam būtu īsti piemērota nodarbošanās.

Te krustmāte Džūlija iemeta, ka zirgi esot visai nedrošs pasākums, vai tad Montegjū to jau nebija pieredzējis?

— Vals ir citāds, — atbildēja Vinifreda, — viņš atsities manī.

Krustmāte Džūlija bija pārliecināta, ka mīļais Vals ir ļoti veikls. — Es allažiņ atceros, — viņa vēl piebilda, kā tas viltoto peniju pasniedza ubagam. Vala vectētiņu tas ļoti iepriecināja. Viņam šķita, ka tas pierādot

lielu atjautību.

Atceros vēl viņa vārdus, ka Valam derētu pievērsties kara flotei.

Krustmāte Hestere māsai piebalsoja: vai tad Vinifredai neliekoties, ka jaunajam pārim daudz ieteicamāk dzīvot no drošiem ienākumiem nekā uzņemties risku jau savos gados.

— Jā, — Vinifreda atbildēja, — ja viņi būtu Londonā, tad varbūt. Londonā interesanti dzīvot un neko nedarīt. Bet svešumā Vals noteikti aiz garlaicības var vai nobeigties.

Krustmāte Hestere domāja, ka darbs Valam, protams, nāktu par labu, ja vien viņš būtu pilnīgi pārliecināts, ka nekā nezaudēs. Nav jau tā, ka viņiem nebūtu naudas. Timotijs gan darījis prātīgi, atstājot savu nodarbošanos. Un krustmāte Džūlija gribēja zināt, ko par to visu sakot Montegjū.

Bet to Vinifreda viņai neteica, jo Montegjū bija tikai izmetis:

— Pagaidi, kamēr vecis nomirst.

Šajā brīdī pieteica Frensiju. Viņas acis smaidīt smaidīja.

—   Nu, — viņa teica, — ko jūs par to sakāt?

—   Par ko tad, mīļā?

—   Taču par šārīta «The Times», protams!

— Neesam vēl redzējušas, mēs avīzi arvien lasām pēcpusdienā; tikmēr tā ir pie Timotija.

Frensija pabolīja acis.

— Un tu domā, ka tev to vajadzētu mums pastāstīt?— krustmāte Džūlija jautāja. — Kas tad tajā rakstīts?

— Irēnai Robinhilā piedzimis dēls.

Džūlija ievilka elpu. — Bet, — viņa izdvesa, — tie taču tikai martā apprecējās!

— Jā, krustmāt, vai tas nav interesanti?

— Nu, — Vinifreda teica, — es priecājos. Es ļoti jutu līdzi Džolionam, kad viņš pazaudēja dēlu. Tas pats varēja notikt arī ar Valu.

Krustmāte Džūlija šķita aizsapņojamies.

— Nez, — viņa murmināja, — ko tagad teiks mīļais Soumss. Viņš pats tik ļoti gribēja dēlu. To man vējiņš iečukstēja ausī.

Jā, — Vinifreda teica, — un viņam tas arī būs… ja nekas ļauns neatgadās.

Krustmātes Džūlijas acīs iemirdzējās prieks. — Cik brīnišķīgi! — viņa iesaucās. — Kad? — Novembrī!

Tavu laimīgu mēnesi! Viņa gan būtu vēlējusies, lai tas notiktu ātrāk. Džeimsam krietnu laika sprīdi vajadzēja gaidīt… un viņa vecumā!

Gaidīt! Džeimsa dēļ krustmātes baiļojās, bet pašas bija radušas to darīt. Tā nudien bija viņu galvenā izklaidēšanās. Gaidīt! Kad varēs palasīt «The Times»; kad atnāks kāds no radu bērniem un viņas uzmundrinās; kad saņems ziņu par Kristofera lēmumu pievērsties skatuvei; par Makendera kundzes māsas dēla dzīvi frontē; gaidīt, kad ieradīsies ārsts apraudzīt Hesteri, kura sirga ar bezmiegu agrās rīta stundās; kad saņems no bibliotēkas grāmatas, kuras arvien bija citi izķēruši; kad Timotijs atkal saaukstēsies; kad iestāsies jauka, silta diena, ne pārāk karsta, lai viņas tad varētu iziet pastaigāties pa Kensingtonas parku. Gaidīt viesistabā, katra savā kamīna pusē sēdēdama, kad pulkstenis, kas atradās starp viņām, sitīs stundas, un viņu vājās, dzīslotās rokas ņirbināja adāmadatas vai tamboradatas, savus matus viņas bija savaldījušas kā Knuts * viļņus, neļaudamas tiem vairs mainīties krāsā. Gaidīt melnajos zīda vai atlasa tērpos, kamēr galma etiķete nosaka, ka Hesterei atļauts valkāt tumši zaļo, bet Džūlijai tumši sarkanbrūno ģērbu. Gaidīt, vecīgajā prātā lēnām cilājot un pārcilājot sīkās ģimenes pasaulītes niecīgos priekus un bēdas, notikumus un cerības, — kā gotiņas ierastajās ganībās pacietīgi gremo savu gremokli. Bet šis jaunais notikums nudien bija gaidīšanas vērts. Soumss, kas viņām mēdza dāvināt gleznas un apveltīt viņas gandrīz ik nedēļu ar apciemojumu, kā tagad ļoti trūka, un kam tik ļoti vajadzīga bijusi viņu līdzjūtība pēc pirmās nelaimīgās laulības, arvien bija bijis viņu mīlulis. Šis gaidāmais notikums — Soumsa mantinieka piedzimšana — viņam un tāpat viņā mīļajam tēvam bija tik nozīmīgs, ka Džeimss gan nedrīkstētu nomirt neziņā par to, kas notika ar mantu. Džeimsam tik ļoti derdzās neziņa; un, būdams tādās attiecībās ar Motegjū, viņš, protams, nevarēja justies īsti apmierināts, neatstādams citus mazbērnus kā vien jaunos Dārtijus. Svarīgākais taču galu galā ir paša vārds! Un, kad tuvojās Džeimsa deviņdesmitā dzimšanas diena, māsām ļoti gribējās zināt, kādus drošības soļus viņš spers, lai to piedzīvotu. Viņš būtu pirmais Forsaits, kurš sasniedz šādu vecumu, līdz ar to, kā sacīt jāsaka, nospraužot jaunu mūža ilguma normu. Un tas, to viņas savā astoņdesmit pieci un astoņdesmit septiņi gadu vecumā saprata, bija kaut kas ļoti svarīgs, lai gan viņām nemaz netikās gudrot par sevi, kad vajadzēja domāt par Timotiju, kuram pat nebija vēl astoņdesmit divu gadu. Protams, eksistēja vēl kāda labāka pasaule. «Mana tēva namā ir daudz dzīvokļu» — bija viens no krustmātes Džūlijas iemīļotajiem izteicieniem. Tas viņu arvien mierināja, atgādinot daudzos nekustamos īpašumus, kuri palīdzēja mīļajam Rodžeram tikt pie bagātības. Bībele nudien bija liels palīgs, un ļoti jaukos svētdienas rītos māsas mēdza iet uz baznīcu; un dažkārt Džūlija ielavījās Timotija kabinetā, kad zināja, ka brāļa tur nav, un it kā nejauši nolika tur atvērtu «Jauno derību» starp citām grāmatām, kas atradās uz mazā galdiņa, — jo Timotijs, protams, bija liels lasītājs, kā jau kādreizējais grāmatu izdevējs. Taču Džūlija bija ievērojusi, ka tādās reizēs Timotijs vēlāk pie pusdienu galda arvien saīdzis. Arī Smizere ne vienreiz vien žēlojusies Džūlijai, ka, istabu uzkopjot, tai nācies grāmatas savākt no grīdas. Taču, par spīti visam, māsas apzinājās, ka debesis nevarētu vis būt gluži tik mājīgas kā telpas, kurās viņas tik ilgi dzīvoja gaidās ar Timotiju. It sevišķi krustmātei Hesterei nepatika doma par aiziešanu. Katra pārmaiņa vai, drīzāk, doma par pārmaiņām — jo tādas nekad nenotika — viņu arvien ļoti uztrauca. Krustmāte Džūlija, kas bija uzņēmīgākas dabas, dažbrīd gan nodomāja, ka tas būtu gluži aizraujoši; viņai tik lielu baudu bija sagādājis brauciens uz Braitonu tajā gadā, kad nomira mīļā Sjūzena. Bet katrs tomēr zināja, ka Braitonā ir jauki, turpretim grūti bija pateikt, kā varētu būt debesīs, un tāpēc viņa visā visumā pārlieku labprāt bija ar mieru gaidīt.

Džeimsa dzimšanas dienas rītā, piektajā augustā, māsas jutās ārkārtīgi satrauktas, un kamēr viņas, gultā gulēdamas, ieturēja brokastis» tikmēr savā starpā ar Smizeres roku palīdzību apmainījās īsām vēstulītēm. Smizerei jādodoties turp un jāaiznesot viņu sveicieni un mazās dāvanas un jāapjautājoties, kā misters Džeimss jūtas un vai tas ar visu šo uzbudinājumu šonakt labi gulējis. Atpakaļceļā Smizerei jāiegriežoties Grīnstrītā — tā gan iznākšot mazs līkums, toties viņa pēc tam varētu no Bondstrītas braukt ar omnibusu, līdz ar ko viņai rastos jauka, maza pārmaiņa — un jāuzaicinot mīļā misis Dārtija katrā ziņā atnākt pie viņām, pirms tā atstāj pilsētu.

To visu Smizere izdarīja — šī nepārspējamā kalpone, kuru pirms trīsdesmit gadiem krustmāte Anna bija izdīdījusi līdz tādai pilnības pakāpei, kāda tagad vairs nav sasniedzama. Misters Džeimss, tā misis Džeimsa bija teikusi, nakti pārlaidis lieliski un liekot sveicināt; misis Džeimsa stāstījusi, ka viņš izturējies visai dīvaini un žēlojies, ka nesaprotot, kam esot vajadzīga visa šī kņada. Ak! Un misis Dārtija sūtot sveicienu un solot atnākt tējas laikā.

Krustmāte Džūlija un Hestere, kaut arī aizvainotas, ka viņu dāvanas nav īpaši pieminētas, — viņām ik gadu piemirsās, ka Džeimsam nepatīk saņemt dāvanas, ka «izsviež naudu viņa dēļ», kā viņš allaž mēdza teikt, — tomēr bija «sajūsminātas»; viss liecināja, ka Džeimss ir labā garastāvoklī, un tas viņam bija ļoti svarīgi. Māsas sāka gaidīt Vinifredu. Viņa ieradās pulksten četros, atvezdama līdzi Imodžinu un Modu, kura nupat bija atgriezusies no pansijās un «arī izvērtās par skaistu meiteni»; tāpēc krustmātēm radās ārkārtīgas grūtības apjautāties par Anetes stāvokli. Krustmāte Džūlija beidzot tomēr sadūšojās un apvaicājās, vai Vinifreda nav kaut ko dzirdējusi un vai Soumss neesot noraizējies.

— Tēvocis Soumss arvien par kaut ko noraizējies, krustmāt, — iejaucās Imodžina, — viņš nevar justies laimīgs, kaut arī nu dabūjis, ko gribēja.

Šie vārdi krustmātes Džūlijas ausīm šķita tā kā dzirdēti. Ak! Protams! Džordža jocīgā karikatūra, kuru viņām nerādīja! Bet ko Imodžina ar to domā? Ka viņas tēvocis arvien grib vairāk nekā var dabūt? Tā domāt nemaz nebija glīti.

Imodžinas balss skanēja skaidri un gaiši:

— Iedomājieties! Anete ir tikai divus gadus vecāka par mani. Viņai gan jājūtas drausmīgi, ka ir apprecējusies ar tēvoci Soumsu.

Krustmāte Džūlija šausmās pacēla rokas.

— Mīļā, — viņa iesaucās, — tu nezini, ko tu runā! Tavs tēvocis Soumss ir izdevīgs partneris jebkurai sievietei. Viņš ir ļoti gudrs, izskatīgs, bagāts, nosvērta rakstura un rūpīgs, turklāt, ņemot visu vērā, nebūt ne vecs.

Imodžina, raidīdama mīlīgus skatienus no vienas «vecītes» uz otru, tikai smaidīja.

— Cerams, — krustmāte Džūlija ļoti bargi noteica,

— ka tu apprecēsies ar tikpat labu vīru.

—    Es neapprecēšos ar labu vīru, krustmāmiņ, — Imodžina murmināja, — tie ir garlaicīgi.

—    Ja tu tā runāsi, — atbildēja krustmāte Džūlija, joprojām ļoti uztraukta, — tu vispār vīra nedabūsi. Tāpēc labāk izbeigsim runāt par šo tematu, — un, pievērsdamās Vinifredai, jautāja: — Kā klājas Montegjū?

Taču tajā pašā vakarā viņa, pusdienas gaidot, čukstēja:

—    Hester, es liku Smizerei uznest augšā puspudeli saldā šampanieša. Mums, manuprāt, jādzer uz mīļā Džeimsa un… uz Soumsa sievas veselību; tikai turēsim to pilnīgā slepenībā. Es tikai teikšu: «Tu jau zini, Hester!» — un tad mēs sadzersim. Citādi tas Timotiju varētu uzbudināt.

—    Tas drīzāk uzbudinās mūs pašas, — atbildēja Hestere. — Taču šāda notikuma gadījumā mums tas, liekas, jādara.

— Protams! — krustmāte Džūlija jūsmīgi atbildēja.

— Tas tik ir notikums! Iedomājies tikai, ja viņam būs mazs, mīļš puisēns, kas ģimeni turpinās! Tagad, kad Irēnai piedzimis dēls, tas, es jūtu, ir sevišķi svarīgi. Zini, Vinifreda saka, ka Džordžs Džolionu dēvējot par «trīsstāvīgo», tāpēc, ka tam tagad trešā ģimene! Džordžs nudien ir jokupēteris. Un iedomājies! Irēna tomēr dzīvo tajā mājā, kuru Soumss ir uzcēlis sev un viņai. Mīļajam Soumsam tas laikam gan grūti paciešams, un viņš arvien bija tik krietns.

Tajā pašā vakarā viņa, nomodā gultā gulēdama, vēl uzbudināta un vēl joprojām mazliet pietvīkusi šampanieša glāzes un otrā tosta slepenības dēļ, ar atvērtu lūgšanu grāmatu rokā nekustīgu skatienu vērās griestos, kas nakts lampiņas gaismā šķita iedzelteni. Mazulīši! Cik tas būs patīkami visiem! Un viņa būtu tik laimīga, redzēdama mīļo Soumsu laimīgu. Bet, protams, nu viņam tādam jābūt, par spīti Imodžinas teiktajiem vārdiem. Soumsam būs viss, ko viņš vēlējās: manta, sieva un bērni! Un viņš jutīsies možs līdz sirmam vecumam, tāpat kā viņa mīļais tētis, un aizmirsīs gan Irēnu, gan visu šo nepatīkamo gadījumu. Kaut tikai vēl viņa pati piedzīvotu tos laikus, kad varētu nopirkt Soumsa bērniem pirmo šūpuļzirgu! Smizere viņas vietā veikalā to izvēlēsies, tādu skaistu, ābolainu. Ai, kā Rodžers viņu pašu šūpoja uz zirga, kamēr viņa novēlās! Ak, dievs! Tas bija tik sen! Sen gan! «Mana tēva namā ir daudz dzīvokļu …» Džūlijas auss uztvēra klusu skribināšanos. «Tās taču nebūs peles!» viņai gluži nevilšus iešāvās prātā. Troksnītis kļuva skaļāks. Kā tad! Tā ir pele! Cik neglīti no Smizeres … teikt, ka peļu nav! Tās izgrauzīsies cauri panelim, pirms tu, cilvēks, vēl pagūsi atjēgties, un tad būs jāatsauc namdari. Peles ir tik ļoti kaitīgas! Un Džūlija gulēja, acis tikko blisinādama, klausīdamās šajā klusajā skribināšanā un gaidīdama, lai miegs viņu no tās atpestī.

## XII. FORSAITU ATVASES PIEDZIMŠANA

Soumss iznāca pa durvīm, kas veda uz dārzu, šķērsoja zālāju, apstājās uz taciņas pie upes, apgriezās un devās atpakaļ uz durvīm, pa kurām bija iznācis, nemaz neapzinādamies, ka bija staigājis. Riteņu šņirkstēšana gatvē lika Soumsam apjēgt, ka laiks aizritējis un ārsts aizbraucis. Ko viņš īsti bija teicis?

— Stāvoklis šāds, mister Forsait, viņas dzīvību es noteikti varu glābt ar operāciju, bet bērns nāks pasaulē nedzīvs. Ja es neoperētu, bērns laikam gan piedzims dzīvs, bet mātei tas ir liels risks — liels risks. Kā vienā,

tā otrā gadījumā nepieļauju iespēju, ka viņai vēl varētu būt bērni. Savā pašreizējā stāvoklī viņa pati to acīm redzami nevar izlemt, bet sagaidīt viņas māti mēs nevaram. Tas jāizlemj jums, kamēr es sadabūju visu vajadzīgo. Pēc stundas būšu atpakaļ.

Jāizlemj! Ko izlemt! Nav laika atsaukt speciālistu! Nekam nav laika!

Riteņu troksnis attālinādamies apklusa, bet Soumss joprojām stāvēja, domās nogrimis, tad, pēkšņi aizklājis ar rokām ausis, devās atpakaļ uz upi. Ka tas tā sākās pirms laika, kad nav nekādas iespējas kaut ko paredzēt, pat ne atsaukt šurp viņas māti! To izlemt vajadzētu viņas mātei, taču tā no Parīzes nevarēja ierasties ātrāk par šo vakaru! Ja vien viņš saprastu ārsta žargonu, mācētu iedziļināties medicīnas finesēs, lai būtu pārliecināts, ka apsver pareizi visas iespējas; taču šie jautājumi viņam bija ķīniešu ābece — kā profānam likumu problēmas. Un tagad pašam jāizlemj! Soumss pārlaida roku pār pieri, kas bija mitra, kaut gan gaiss dzestrs. Ak, šīs skaņas, kuras plūda no Anetes istabas! Ja viņš atgrieztos turp, izlemt būtu tikai vēl grūtāk. Jāpatur mierīgs, skaidrs prāts. Vienā pusē bija dzīvība — gandrīz droša — viņa jaunajai sievai, bet pavisam droša nāve viņa bērnam; un … bērnu pēc tam vairs nebūs! Otrā pusē — varbūtēja nāve sievai, bet gandrīz droša dzīvība bērnam, un … bērnu pēc tam vairs nebūs! Ko izvēlēties?

… Pēdējās divas nedēļas bija lijis, upe stipri uzplūduši, un ūdenī ap steķi, pie kura stāvēja mazā jahta, peldēja no birztalas šurp atdzītas lapas, ko salna bija nokniebusi. Lapas krita, dzīvības aizslīdēja nebūtībā! Nāve! Izlemt pār nāvi! Un nav neviena, kas sniegtu viņam palīdzīgu roku! Ja dzīvība zaudēta, tā zaudēta uz mūžu. Nedrīkst ļaut zust nekam, ko var paturēt, jo, kas zudis, to tu atpakaļ vairs neatgūsi. Tukšs un kails tu stāvēsi kā šie koki, kad lapas nobirušas, kļūdams aizvien kailāks un kailāks, līdz tu arī pats novītīsi un aiziesi nebūtībā. Un Soumsa domas pēkšņi izmeta dīvainu kūleni, viņam šķita, ka viņš redz nevis Aneti tur augšā aiz loga, kura rūti apspīdēja saule, bet Irēnu Monpeljē skvēra nama guļamistabā, kā, iespējams, arī būtu varējis izvērsties viņas liktenis pirms sešpadsmit gadiem. Vai viņš tad būtu vilcinājies? Ne mirkli! Operējiet, operējiet! Glābiet viņas dzīvību! Nekādas lemšanas — tikai instinktīvs sauciens pēc palīdzības, kaut arī viņš zināja, ka Irēna viņu nemīl! Bet šobrīd! Ak! Soumsa jūtās pret Aneti nebija nekā nepārvarama! Pēdējos mēnešos, it īpaši, kopš sieva sākusi baiļoties, viņš bija brīnījies. Anetei bija pašai sava griba, savs francūzietes savtīgums. Un tomēr… tik daiļa! Ko viņa izvēlētos pati — vai uzņemtos šo risku? «Es zinu, viņa grib bērnu,» Soumss prātoja. «Ja tas piedzims nedzīvs un bērnu vairs nevarēs būt — viņa būs drausmīgi satriekta! Nevarēs vairs būt bērnu! Viss veltīgi! Dzīvot gadiem ilgi laulībā ar Aneti bez bērniem, bez tā, kas dotu viņai dzīves jēgu! Viņa ir pārāk jauniņa! Un nekā uz ko cerēt — ne viņai, ne man! Man!» Soumss sita sev ar dūrēm pret krūtīm! Kāpēc viņš nevarēja domāt, izslēdzot sevi, kāpēc nevarēja izkāpt laukā no savas čaulas, lai spētu izlemt, ko darīt? Šī doma sāpēja, tad… it kā pret bruņām atdūrusies, zaudēja asumu. Izkāpt no savas čaulas! Neiespējami! Izkāpt laukā bezskaņas, bezsmaržas, netaustāmajā, nedzirdamajā tukšumā. Un, sadūries šeit ar realitātes būtību, kas bija viņa forsaitiskās dabas pamatu pamats, Soumss uz mirkli nomierinājās. Kad cilvēka dzīve beidzas, viss beidzas — varbūt arī turpinās, tikai tad tam vairs nav nekādas nozīmes!

Soumss palūkojās pulkstenī! Pēc pusstundas ārsts būs atpakaļ. Viņam jāizlemj! Ja viņš būs pret operāciju un Anete nomirst, kā viņš tad skatīsies sievasmātei un ārstam acīs? Kā to attaisnos paša sirdsapziņas priekšā? Tas ir viņa bērns, ko sieva dzemdēs. Ja viņš būs par operāciju — tad notiesās sevi un sievu bezbērnu dzīvei. Bet kāda iemesla dēļ tad viņš Aneti bija apprecējis? Tikai tāpēc, lai viņam būtu likumīgs mantinieks. Un tēvs — jau uz nāves sliekšņa — gaida šo vēsti! «Tā ir nežēlība,» Soumss protestēja. «Ne man to izšķirt! Nežēlība!» Viņš pagriezās uz mājas pusi. Vienkāršs un ašs izlemšanas veids! Viņš izņēma no kabatas monētu un iebāza to atkal atpakaļ. Soumss zināja, ja arī viņš to mestu — tomēr nedarītu, ko laimes spēle liktu! Viņš iegāja ēdamistabā, kas atradās vistālāk no telpas, no kurienes nāca vaimanas. Ārsts bija teicis, ka zināmas izredzes ir. Šeit mājā šīs izredzes šķita lielākas; ne upe viļņoja, ne lapas bira. Kurējās kamīns. Soumss atslēdza dzērienu skapīti. Viņš gandrīz nekad nepieskārās alkoholam, bet tagad ielēja glāzē viskiju un, alkdams straujākas asinsriņķošanas, izdzēra to tukšu. «Šim tipam,» viņš nodomāja, «šim Džolionam jau ir bērni. Viņam ir sieviete, kuru es tiešām mīlēju, un tagad arī vēl dēls no viņas! Bet no manis… no manis prasa, lai es pazudinu savu vienīgo bērnu! Anete nevar nomirt, tas nav iespējams! Viņa ir spēcīga!»

Soumss vēl joprojām stāvēja sadrūmis pie bufetes, kad dzirdēja piebraucam ārsta karieti un izgāja pretī. Viņam vajadzēja pagaidīt, kamēr ārsts nonāk lejā.

—   Nu, doktor?

—   Stāvoklis tāds pats. Vai izlēmāt?

—   Jā, — Soumss atbildēja, — neoperējiet!

—   Neoperēt? Vai saprotat… risks ir liels! Soumsa sastingušajā sejā nepakustējās ne vaibsts,

vienīgi lūpas.

—   Jūs teicāt, ka ir zināmas izredzes?

—   Izredzes, jā, gaužām mazas.

—   Jūs teicāt, ka bērns piedzims nedzīvs, ja operēsiet?

—   Jā.

—   Vai jūs joprojām domājat, ka viņai kā vienā, tā otrā gadījumā vairs nevarēs būt bērnu?

—   To absolūti noteikti apgalvot nevar, taču maz ticams, ka varētu būt.

— Viņa ir spēcīga, — Soumss teica, — riskēsim.

Ārsts skatījās uz viņu ļoti nopietni. — Atbildība gulstas uz jums, — viņš teica, — ar savu sievu es tā neriskētu.

Kā sitienu saņēmis, Soumss atmeta galvu.

— Vai es jums tur augšā esmu vajadzīgs? — viņš jautāja.

— Nē, palieciet tepat.

— Tātad būšu gleznu galerijā, jūs zināt, kur tā ir. Ārsts pamāja ar galvu un devās augšā.

Soumss stāvēja kā stāvējis un klausījās. «Rīt ap šādu laiku,» viņš prātoja, «Anetes dzīvība varbūt gulsies uz manas sirdsapziņas.» Nē! Bija negodīgi.. . aplam tā teikt! Soumss atkal sadrūma un aizgāja uz savu galeriju. Tur viņš nostājās pie loga.

Vējš bija iegriezies ziemelī; laiks dzestrs un skaidrs; pār spilgti zilajām debesīm trauca smagi, balti, sapluinīti mākoņi; arī upe vīdēja zila caur zeltaini vizošo koku plīvuru; birztalas, krāšņas un raibas, kvēloja un laistījās — bija agrīns rudens. Ja apdraudēta būtu paša dzīvība, vai viņš tad riskētu? «Bet Anete gan drīzāk uzņemtos risku pazaudēt mani,» viņš domāja, «nekā pazaudēt savu bērnu! Viņa mani patiesībā nemaz nemīl!» Ko arī varēja sagaidīt no meitenes francūzietes? Vienīgais tiešām vitāli svarīgais viņiem abiem, vitāli svarīgais viņu laulībai un nākotnei bija bērns! «Tik daudz esmu tādēļ cietis,» Soumss domāja, «man jāiztur — jāiztur. Kaut cik cerības saglabāt abas dzīvības tomēr ir — kaut cik tomēr!» Cilvēks turas pie tā, kas viņam ir, kamēr to neatņem, dabiski, turas!

Soumss sāka staigāt pa savu galeriju. Pavisam nesen bija nopircis gleznu, kura, viņš to zināja, nozīmēja veselu kapitālu, un tagad viņš pie tās apstājās: meitene ar blāvi zeltainiem, metāla pavedieniem līdzīgiem matiem aplūko teiksmainu, mazu zelta zvēriņu, ko tur savā rokā. Pat šajā mokpilnajā brīdī Soumss spēja apzināties, cik izdevīgs bija šis pirkums, spēja apbrīnot lieliski gleznoto galdu, grīdu, krēslu, meitenes augumu, viņas koncentrēto sejas izteiksmi, blāvi zeltaino matu pavedienus, spoži zeltaino zvēriņu. Vākt gleznas, kļūt bagātākam un bagātākam! Kāda tam jēga, ja… Soumss spēji uzgrieza gleznai muguru un piegāja pie loga. Spārnus vējā izpletuši, ap baložu mājiņu lidinājās daži viņa baloži. Spožajā, spilgtajā saulē spalvu baltums meta gandrīz vai zibšņus. Putni laidelējās tālu, gaisā zīmēdami lidojuma hieroglifus. Baložus parasti baroja Anete; tad bija jauki noskatīties viņā; putni ēda viņai no rokas; zināja, ka viņai šeit jābūt! Soumsam kaklā sakāpa kamols. Viņa nemirs — nevarēja mirt! Viņa bija pārāk … pārāk saprātīga; un, par spīti trauslajam daiļumam, spēcīga, īsti spēcīga, tāpat kā viņas māte.

Metās jau tumšs, kad Soumss beidzot pavēra durvis un, turpat stāvēdams, klausījās. Ne skaņas! Palss mijkrēslis ložņāja pa kāpnēm un zemākajiem laukumiņiem.

Viņš pagriezās atpakaļ, un pēkšņi auss uztvēra troksnīti. Vērīgi paskatīdamies lejup, Soumss ieraudzīja kustamies melnu stāvu, un sirds viņam pamira. Kas tas? Vai nāve? Nāves ēna, kas iznākusi pa Anetes istabas durvīm? Nē! Tikai kalpone bez priekšauta un aubītes. Viņa pienāca pie kāpņu pamatnes un aizelsusies teica:

— Ārsts vēlas jūs redzēt, ser.

Soumss steidzās lejup. Kalpone stāvēja, pieplakusi sienai, lai palaistu viņu garām.

— Ak ser! Viss pārciests.

— Pārciests?! — Soumss gandrīz vai draudīgi vaicāja. — Kā jūs to domājat?

— Bērns piedzimis, ser.

Skriešus viņš noskrēja atlikušos soļus un pēkšņi uzdrāzās virsū ārstam krēslainajā gaitenī. Tas slaucīja pieri.

— Nu? — Soumss jautāja. — Ātri!

— Abas dzīvības glābtas, domājams, viss kārtībā. Soumss stāvēja pavisam nekustīgi, acis ar delnu aizklājis.

— Apsveicu, — viņš dzirdēja ārstu sakām, — tikai mata tiesa šķīra no nāves!

Soumsa roka, kas aizsedza acis, noslīga.

—   Paldies, — viņš teica, — liels, liels paldies! Un kas tad ir?

—   Meita … par laimi, dēls mātei būtu maksājis dzīvību … galviņa.

Meita!

— Abām visrūpīgāko kopšanu, — Soumss dzirdēja ārsta balsi, — un tad viss būs labi. Kad ieradīsies māte?

—   Šovakar, cerams, starp deviņiem un desmitiem.

—   Tikmēr es palikšu. Vai gribat abas apciemot?

— Pašreiz ne, — Soumss atbildēja, — pirms jūsu aizbraukšanas. Likšu, lai pusdienas jums uznes augšā. — Un pats kāpa lejā.

Neizsakāms atvieglojums, un tomēr… meita! Soumsam tā šķita netaisnība! Uzņemties šādu risku… pārdzīvot mokas … un kādas mokas… meitas dēļ! Viņš stāvēja hallē pie degoša kamīna, bikstīdams ar kāju pagales un cenzdamies pielāgoties apstāklim. «Mans tēvs!» viņš domāja. Rūgta vilšanās, nav ko slēpt. Cilvēks nekad neieguva visu, ko vēlējās šai dzīvē! Bet citas nav… vismaz nozīmes tai nekādas, pat ja tā eksistētu. Kamēr Soumss tā stāvēja, viņam atnesa telegrammu.

Brauc nekavējoties, ar tēvu strauji iet lejup.

— Māte.

Viņš to lasīja, dziļi satriekts. Varētu domāt, ka pēc pēdējo stundu pārdzīvojumiem Soumsu nekas vairs nespēj satraukt; taču tas viņu satrauca.

Pašlaik ir pusseptiņi; deviņos atiet vilciens no Redingas, un sievasmātes vilciens, ja viņa uz to paspējusi, pienāk astoņos četrdesmit — to viņš sagaidīs un tad dosies ceļā. Soumss lika sagatavot karieti, mehāniski iekoda pusdienas un uzgāja augšā. Ārsts viņam iznāca pretī.

— Viņas guļ.

— Es iekšā neiešu, — Soumss atviegloti teica. — Mans tēvs mirst, man jābrauc turp, vai viss kārtībā?

Ārsta sejā pavīdēja šaubu pilns pārsteigums. It kā tas gribētu teikt: «Ja visi būtu tik bezjūtīgi!»

— Jā, pēc manām domām, varat doties ceļā mierīgu prātu. Jūs taču drīz būsiet atpakaļ?

— Rīt, — Soumss atbildēja. — Te būs mana adrese. Ārsts gribēja jau izteikt savu līdzjūtību.

— Uz redzēšanos! — Soumss strupi izmeta un aizgāja. Viņš uzģērba kažoku. Nāve! Nepatīkams gadījums! Karietē viņš aizsmēķēja cigareti — vienu no reti smēķējamām cigaretēm. Vakars bija vējains un melnu spārnu nests; karietes lukturiem vajadzēja meklēt ceļu. Tēvs! Šis vecais, vecais vīrs! Cik skumji šādā naktī… nomirt!

Vilciens no Londonas pienāca tieši brīdī, kad Soumss sasniedza staciju, un madame Lamota — lietišķa, melnā tērpā ģērbusies, laternas gaismā stipri dzeltenu seju — tuvojās izejai ar ceļa somu rokās.

— Vai tas viss, kas jums līdzi? — Soumss apjautājās.

— Protams, man taču nebija laika. Kā jūtas mana meitiņa?

— Labi klājas… abām. Piedzima meitene!

— Meitene! Kāds prieks! Brauciens pār Lamanšu bija drausmīgs.

Un masīvais, melnās drēbēs tērptais stāvs, kas no drausmīgā brauciena pār kanālu nebija necik cietis, novietojās karietē.

—   Un jūs pats, mon cher[32]?

—   Mans tēvs guļ uz miršanu, — Soumss norūca starp zobiem. — Dodos turp. Pasveiciniet Aneti!

—   Tiens, — madame Lamota nomurmināja, — quel malheu[33]!

Soumss pacēla cepuri un gāja uz vilcienu. «Francūzietes!» viņš nodomāja sevī.

## XIII. dŽeimsam pasaka

Vienkārša saaukstēšanās, dabūta ar dubultlogiem nodrošinātajā telpā, kuru Džeimss kopš septembra vidus nebija atstājis un kurā gaiss un cilvēki, kas viņu apmeklēja, tā sakot, bija filtrēti, un viņš jau gulēja uz nāves cisām. Vārgajam organismam piemetusies nieka saaukstēšanās ātri pārsviedās uz plaušām. «Viņš nedrīkst saaukstēties,» ārsts bija teicis, bet Džeimss ņēma un saaukstējās. Kad viņš to sākumā pamanīja kaklā, tas teica kopējai (jo viņam tagad tāda bija): «Re nu, es jau zināju, kas būs, ja tā vēdina istabu!» Veselu dienu viņš ļoti bažījās sevis dēļ un priekšlaikus sāka spert visādus piesardzības soļus un lietot dažādus līdzekļus; elpoja ar vislielāko uzmanību un katru stundu lika mērīt temperatūru. Emīlija neuztraucās.

Taču nākamajā rītā, kad viņa ienāca, kopēja čukstēja:

— Kungs negrib, ka viņam mēra temperatūru. Emīlija piegāja no sāniem pie gultas, kurā Džeimss gulēja, un mīlīgi apvaicājās: — Nu, kā tu jūties, Džeims? — turēdama viņam pie lūpām termometru. Džeimss pacēla skatienu uz sievu.

— Kāds no tā labums? — viņš aizsmacis murmināja.

— Nemaz negribu zināt.

Tad viņa uztraucās. Džeimss elpoja ar lielām grūtībām, izskatījās drausmīgi vārgs, vaigos viegli, iesārti plankumi. Nudien, viņai bija «tīrais posts» ar viņu; bet tas taču bija Džeimss, viņas Džeimss gandrīz turpat piecdesmit gadus. Emīlija nevarēja ne atcerēties, ne iedomāties dzīvi bez Džeimsa — Džeimsa, kurš zem savas nervozitātes, pesimisma un raupjās čaulas slēpa dziļu mīlestību un bija izturējies arvien labi un augstsirdīgi pret viņiem visiem!

Visu to dienu un arī nākamo Džeimss nebija bildis gandrīz ne vārda, bet acis rādīja, ka viņš ievēro visu, kas viņa labā tiek darīts. Ieskatīdamās vīra sejā, Emīlija redzēja, ka viņš cīnās, un viņa nezaudēja cerības. Tieši šis rāmums, tieši veids, kā Džeimss glabāja katru niecīgāko enerģijas drusciņu, rādīja neatlaidību, ar kādu viņš cīnījās. Tas Emīliju dziļi saviļņoja, un, kaut gan slimnieka istabā viņas seja pauda mieru un paļāvību, asaras viņai tecēja pār vaigiem, kad viņa istabu atstāja.

Trešajā dienā ap tējas laiku — Emīlija tikko bija pārģērbusies, lai nekas viņas ārienē Džeimsu neuztrauktu, jo viņš visu ievēroja, — viņa redzēja pārmaiņu. «Nav nozīmes, esmu noguris,» bija skaidri lasāms vīra bālajā sejā, un, kad Emīlija piegāja viņam klāt, viņš čukstēja:

— Atsauc Soumsu!

— Jā, Džeims, — viņa mierinādama teica, — labi..« tūlīt. — Un noskūpstīja vīra pieri. Asara nopilēja uz tās, un, kad viņa to noslaucīja, redzēja Džeimsa acīs pateicības pilnu skatienu. Dziļi satraukta un tagad bez jebkādām cerībām Emīlija nosūtīja Soumsam telegrammu.

Kad Soumss no tumšās, vējainās nakts ienāca plašajā namā, tur valdīja kapa klusums. Vormsona platā seja izskatījās gluži sakritusi; viņš paņēma kažoku sevišķi saudzīgi, teikdams:

— Vai nevēlaties glāzi vīna, ser?

Soumss purināja galvu un jautājoši pacēla uzacis. Vormsona lūpas raustījās.

— Kungs prasa pēc jums, ser. — Un pēkšņi viņš izšņauca degunu. — Es, ser, jau ilgi esmu pie mistera Forsaita, — viņš piebilda, — jau ilgi.

Soumss atstāja Vormsonu, kažoku turot, un devās augšā pa kāpnēm. Šis nams, kurā viņš bija dzimis un audzis, viņam nekad nebija licies tik silts, bagāts un mājīgs kā tagad, kad viņš it kā pēdējā svētceļojumā gāja uz tēva istabu. Šeit gan nevaldīja viņa gaume, taču būtībā šis īsti solīdais iekārtojums atspoguļoja ērtības un labklājības kalngalu. Bet nakts bija tik tumša un vējaina; kaps tik auksts un vientuļš!

Pie durvīm Soumss apstājās. No tām nenāca ne skaņas. Klusu viņš nospieda rokturi un atradās tēva istabā, pirms viņu kāds pamanīja. Gaisma bija aizklāta. Māte un Vinifreda sēdēja gultas viņā pusē; kopēja rosījās šaipus gultas, kur stāvēja tukšs krēsls. «Tas man!» Soumss nosprieda. Kad viņš ienāca dziļāk istabā, māte un māsa piecēlās, bet viņš pamāja ar roku, un viņas atkal apsēdās. Soumss piegāja pie krēsla un palika tur stāvam, tēvā skatīdamies. Džeimss elpoja kā aizslāpdams, acis bija aizvērtas. Un, skatīdamies tēvā, kas bija tik vecs, tik bāls un nespēcīgs, klausīdamies viņa gārdzošajos elpas vilcienos, Soumsā sacēlās kaislīgs, kvēls naids pret dabu, pret nežēlīgo, nepielūdzamo dabu, kura, uzmetusies uz krūtīm šai kaudzītei, ko sauc par cilvēka ķermeni, lēni spieda laukā visu elpu no šīs būtnes, kas viņam bija pati dārgākā pasaulē. Tēvs vairāk nekā jebkurš cits bija dzīvojis prātīgu, mērenu, atturīgu dzīvi, un šī nu bija viņa alga — jāļauj, lai dzīvība no viņa tiktu izspiesta… lēnām, mokoši. Un, pirms Soumss pats apzinājās, ka runā, viņš izsaucās:

— Tā ir nežēlība!

Viņš redzēja māti aizklājam acis un Vinifredu pavēršam galvu uz gultas pusi. Sievietes! Tās ar visu tika daudz labāk galā nekā vīrieši! Viņš tuvojās tēvam vēl soli. Jau trīs dienas Džeimss nebija skūts, un tā lūpas un zodu klāja rugāji, kuri nebija necik baltāki par bālo pieri. Tie vērta seju maigāku, piešķīra tai svešādu izskatu, kas nebija vairs no šīs pasaules. Džeimss atvēra acis. Soumss piegāja gultai gluži cieši klāt un pārliecās pār tēvu. Tā lūpas kustējās.

— Esmu atnācis, tēv.

— Ā … kādi… kādi jaunumi? Man nekad nesaka … — balss aizlūza un jūtu brāzmā Soumsa seja tā raustījās, ka viņš nespēja parunāt. Vai pateikt tēvam?… Jā. Bet ko? Soumss saņēma visus spēkus, valdīja lūpas un teica:

— Labi jaunumi, dārgais, labi… Anetei dēls.

— A-ā! — Tā bija visdīvainākā skaņa, ķēmīga, atvieglojuma pilna, žēla, līksma … kā skaņa, ko izdveš zīdainis, kad dabū, ko grib. Acis aizvērās, un atkal sākās šī gārdzošā elpa. Soumss soli atkāpās un smagi ieslīga krēslā. Nepatiesība, kuru viņš bija teicis, paļaudamies uz viņā dziļi mītošo kaislo pārliecību, ka pēc nāves Džeimss patiesību vairs neuzzinās, vienu brīdi viņam bija laupījusi ikkatru spēju kaut ko just. Viņa roka kaut kam pieskārās. Tā bija tēva kailā kāja. Pēc elpas cīnoties, mirējs to bija izbāzis laukā no segas. Soumss to saņēma savā plaukstā, saņēma šo vēso kāju, kas bija tik viegla, tieva, balta un ļoti vēsa. Kāda nozīme bāzt atpakaļ gultā un apsegt to, kam drīz jākļūst vēl vēsākai! Soumss to gluži mehāniski sildīja savā rokā, klausoties tēva smagajā elpošanā, līdz kamēr atkal atmodās spējas just. Vinifreda klusu iešņukstējās, tūdaļ savaldīdamās; bet māte sēdēja nekustīgi, acis nenolaizdama no Džeimsa. Soumss pamāja kopējai.

— Kur ārsts? — viņš čukstēja.

— Pēc viņa aizsūtīja.

—   Vai tad jūs nekā nevarat darīt, lai atvieglotu elpošanu?

—   Palīdz tikai injekcija, un to viņš nevar ciest. Ārsts teica, kamēr viņš cīnās …

—   Viņš necīnās, — Soumss čukstēja, — viņš lēnām nosmok. Tas ir šausmīgi.

Džeimss nemierīgi sagrozījās, it kā saprazdams, par ko viņi runā. Soumss piecēlās un noliecās pār tēvu. Džeimss nevarīgi pakustināja abas rokas, un Soumss tās satvēra.

— Viņš grib, lai viņu pieceļ sēdus, — kopēja čukstēja.

Soumss tēvu piecēla. Viņam šķita, ka viņš to dara saudzīgi, bet Džeimsa sejai pārslīdēja gandrīz vai dusmu izteiksme. Kopēja uzbužināja spilvenus. Soumss atlaida tēva rokas un pieliecies noskūpstīja tēva pieri. Kad Soumss atkal izslējās, Džeimsa acis vērās dēlā ar tādu skatienu, kurš šķita nākam no viņā vēl mītošās dzīvības dzīļu dzīlēm. «Ar mani beigas, dēls,» tas šķita sakām, «rūpējies par viņām, rūpējies par sevi — visu atstāju tavā ziņā.»

— Jā, jel, jā, — Soumss čukstēja, — jā, jā.

Kopēja aiz Soumsa muguras kaut ko darīja, viņš nezināja, ko, jo tēvs ar vārgu, atvairošu kustību izteica it kā nepatiku par šo iejaukšanos; taču gandrīz vai tūlīt viņa elpa kļuva vieglāka, tad mierīga, viņš gulēja ļoti kluss. Sejas vaibstos izzuda saspringtība, to nomainīja bālums un dīvains rāmums. Acu plakstiņi ietrīsējās, norima, visa seja norima mierā. Vienīgi pēc tikko samanāmām lūpu kustībām varēja nojaust, ka Džeimss elpo. Soumss atslīga atpakaļ krēslā un sāka no jauna glāstīt tēva kāju. Viņš dzirdēja kopēju pie kamīna klusu raudam. Dīvaini, ka tieši viņa, svešiniece, bija vienīgā no klātesošajiem, kas raudāja! Soumss dzirdēja liesmas kamīnā klusi šaudāmies un plivināmies. Mūžīgajā mierā nu aiziet vēl viens Forsaits — viņi bija apbrīnojami!… Apbrīnojami, kā viņš to spēja izturēt! Māte un Vinifreda bija pieliekušās un vēroja Džeimsa lūpas. Bet Soumss, sāniski pārliecies pār tā kājām, sildīja rokā abas; tās viņu nomierināja, kaut gan kļuva vēsākas un vēsākas. Pēkšņi Soumss satrūkās: šausmīga skaņa, tāda skaņa, kādu viņš nekad mūžā nebija dzirdējis, izlauzās pār tēva lūpām, it kā ar garu vaidu lūztu pārmocīta sirds. Kas tā bija par stipru sirdi, kas izdvesa šādas ardievas! Tā beidza pukstēt. Soumss paskatījās tēvam sejā. Ne kustības, ne elpas! Miris! Viņš noskūpstīja pieri, apgriezās un izgāja no istabas. Uzskrēja augšā guļamtelpā, savā vecajā guļamtelpā, kura vēl aizvien atradās viņa rīcībā, iekrita gultā, iespieda seju spilvenā, lai apslāpētu elsas, kuras lauzās uz āru …

Brītiņu vēlāk viņš nokāpa lejā un iegāja tēva istabā. Džeimss gulēja viens, apbrīnojami mierīgs, atpestīts no mokām un bailēm, un par tā izvārgušo seju klājās sirma vecuma svinīgums, cēlais svinīgums, kāds piemīt senlaicīgām monētām.

Soumss klusi skatījās uz tēva seju, uz uguni kamīnā, uz visu telpu, kuras logi bija plaši atvērti Londonas naktij.

—   Ardievu! — viņš čukstēja un izgāja laukā.

## XIV. PIEDER VIŅAM

Tovakar un visu nākamo dienu Soumsam bija daudz kas kārtojams. Brokastu laikā viņš saņēma telegrammu, kura viņu nomierināja par Anetes stāvokli, un tikai ar pēdējo vilcienu viņš paspēja aizbraukt uz Redingu — ar mātes skūpstu uz pieres un viņas atvadu vārdiem ausīs:

— Nezinu, ko es būtu iesākusi bez tevis, mīļo zēn.

Savās mājās Soumss nonāca ap pusnakti. Laiks bija mainījies, kļuvis atkal silts, — it kā, paveicis savu darbu un aizsūtījis vienu Forsaitu mūžīgā dusā, nu varētu atpūsties. Otra, ap pusdienas laiku saņemtā telegramma bija apstiprinājusi ziņu, ka Anetei klājas labi, un Soumss tagad gāja nevis namā, bet devās cauri mēnesnīcas apspīdētajam dārzam uz savu jahtu. Tajā varēja gluži labi pārgulēt. Līdz nāvei noguris viņš ar visu kažoku apgūlās uz dīvāna un iemiga. Pamodās drīz pēc rītausmas un izgāja uz klāja. Tur viņš stāvēja, pret reliņiem atspiedies, un vērās rietumos, kur upe, platā lokā tecēdama, pagriezās aiz mežiem. Dīvainā kārtā Soumss uztvēra dabas skaistumu tāpat kā viņa senči fermeri, tikai, bez šaubām, asāk un dziļāk, pateicoties saviem pētījumiem ainavu glezniecībā, un jutās kaut kā neapmierināts, ja skaistuma nebija. Bet dienmijas puskrēslai piemīt spēks rosinoši ietekmēt visprozaiskāko iztēli, un Soumss jutās aizgrābts. Šī pasaule, kas bālajā, vēsajā apgaismojumā acīm tagad atklājās uz upes, bija cita nekā tā, kuru viņš pazina; šī bija pasaule, kurā cilvēks vēl nebija ienācis, — nereāla pasaule, līdzīga svešam, pēkšņi atklātam krastam. Tās krāsas nebija parastās, tai gandrīz vispār trūka krāsu; šīs pasaules kontūras iznira miglainas, bet noteiktas; tās klusums bija pārsteidzošs, un smaržas tai nebija. Kāpēc tā viņu saviļņoja, Soumss nezināja, ja tas nebija tāpēc, ka viņš tajā jutās tik bezgala vientuļš, brīvs no visām radniecības saitēm un no visas mantības. Varbūt tēvs iegājis šādā pasaulē, kaut gan tā tik līdzīgi tai, kuru atstājis. Un Soumss meklēja glābiņu no tās, gudrodams, kā gan mākslinieks to būtu attēlojis. Balti pelēcīgais ūdens blāvoja kā… kā zivīm vēders! Vai tas maz iespējams, ka visa šī pasaule, kurā viņš lūkojās, bija privātīpašums, izņemot ūdeni, — un pat tas tika izmantots! Nebija ne koka, ne krūma, ne zāles stiebriņa, ne putna, ne dzīvnieka, pat ne zivs, kas kādam nepiederētu. Bet kādreiz šeit bija mūžamežs un purvs, un ūdens, un teiksmaini dzīvnieki klejoja apkārt un savā starpā plosījās, un nebija cilvēku, kuri tos pazītu un dotu tiem vārdus; savvaļas krāšņums zēla tur, kur līdz pat pašai upei auga šie staltie, rūpīgi dēstītie meži un purvu miglā līgojās niedres pretējā krastā, kur tagad zaļo pļavas. Jā! Cilvēki sev bija pakļāvuši šo pasauli, sarakuši kupicas, apzīmējuši ar nosaukumiem un tad nolikuši glabāšanā advokātu kantoros. Un labi darīts!

Bet dažkārt, tā kā pašreiz, pagātnes rēgs uzrodas, lai vajātu un nomāktu katru cilvēku, kuram gadās būt nomodā, un čukstus atgādinātu viņam:

— No manas nevienam nepiederošās vientulības jūs esat nākuši, un turp jūs visi reiz atgriezīsieties.

Un Soumss, izjuzdams saltumu un baisumu, ko dvesa šī pasaule — viņam tik jauna un reizē tik veca, šī nevienam nepiederošā pasaule, kas ciemojās tur, kur kādreiz bija valdījusi, — devās lejā kajītē un uz spirta lampiņas uzvārīja sev tēju. Padzēris viņš paņēma rakstāmpiederumus un uzmeta divus sludinājumus:

Šā mēneša 20. datumā savā namā Pārkleinā deviņdesmit pirmajā dzīvības gadā šķīrās no mums Džeimss Forsaits. Apbedīšana — šī mēneša 24. datumā pulksten 12.00 Haigeitas kapsētā. Pavadītājus lūdz ierasties bez ziediem.

Šā mēneša 20. datumā Meiplderhemas «Paspārnē» Soumsa Forsaita sievai Anetei piedzima meita.

Bet zem tā viņš uz dzēšlapas uzskribelēja vārdu «dēls».

Pulkstenis rādīja astoņi, kad Soumss ikdienišķās pasaules rudens dienā nāca mājās. Krūmi upes pretējā krastā no pienbaltās miglas līda laukā kupli un krāšņi; dūmi zilgmodami stāvus kāpa gaisā; un piesaulē, spalvas tīrīdami, dūdoja viņa baloži.

Soumss uzzagās augšā ģērbistabā, nomazgājās vannā, noskuvās, uzvilka tīru veļu un tumšu uzvalku.

Madame Lamota pašlaik sēdās pie brokastu galda, kad viņš nonāca lejā. Viņa paskatījās uz Soumsa apģērbu un teica:

— Nesakiet neko! — un paspieda viņam roku.

— Anetei klājas gluži labi. Bet ārsts saka, viņai nekad vairs nevarēšot būt bērnu. Vai jūs to zinājāt?

Soumss pamāja ar galvu.

—   Žēl gan.Mais la petite est adoiable. Du cafй?[34] Soumss aizbēga no madame Lamotas cik ātri vien varēdams. Viņa to kaitināja — solīda, lietišķa, kustīga, skaidru prātu — francūziete. Viņš nevarēja ciest, kā tā stiepa patskaņus, kā veldama izrunāja «r». Viņam derdzās veids, kādā sievasmāte uz viņu bija noskatījusies, it kā viņš būtu vainojams, ka Anete viņam nekad nevarēs dzemdēt dēlu! Viņš… vainojams! Soumsam pat bija pretīga lētā sajūsma, ar kādu madame Lamota apveltīja viņa meitu, kuru viņš vēl nebija redzējis.

Dīvaini, cik ļoti Soumss izvairījās redzēt sievu un bērnu.

Liktos gan, ka viņam tūdaļ pirmajā mirklī vajadzētu steigties augšā. Taču tieši pretēji, viņš — šis izvēlīgais privātīpašnieks gandrīz vai fiziski kautrējās to darīt. Soumss baidījās no tā, ko Anete domā par viņu, viņas lielo moku vaininieku, baidījās bērna izskata, baidījās parādīt savu vilšanos par tagadni un nākotni.

Veselu stundu Soumss pavadīja, šurpu turpu staigājot pa viesistabu, līdz kamēr sadūšojās doties augšup un pieklauvēt pie Anetes durvīm.

Durvis atvēra madame Lamota.

—   A! Beidzot jūs atnācāt! Elle vous attend ! [35] Sievasmāte palaida Soumsu garām, un viņš gāja iekšā klusiem soļiem, cieši sakostiem zobiem, nedroši skatīdamies.

Anete gulēja gultā ļoti bāla un ļoti daiļa. Bērns bija kaut kur noslēpts; Soumss to nekur neredzēja. Viņš piegāja pie gultas un pēkšņā jūtu uzplūdumā pieliecās un noskūpstīja Aneti uz pieres.

— Tātad atnāci gan, Soums, — viņa teica, tagad man nemaz vairs neklājas tik slikti. Bet es pārcietu šausmīgas mokas, šausmīgas. Priecājos, ka man vairs nevarēs būt bērnu. Ai! Kā es mocījos!

Soumss stāvēja klusēdams, glāstīdams Anetes roku; viņš neparko nevarēja izdabūt nevienu pašu mīļu, līdzjūtīgu vārdu. Viņam iešāvās prātā: «Angliete to nebūtu teikusi!» Šajā mirklī Soumss noteikti apzinājās, ka viņš nekļūs sievai garīgi tuvāks, nedz arī tā kļūs tuvāka viņam. Viņš Aneti bija pievācis — tas arī bija viss! Un pēkšņi viņš atcerējās Džoliona vārdus: «Es domāju, jūs priecāsieties, ka varat izvilkt galvu no cilpas.» Jā, ārā viņš to bija dabūjis! Vai tagad to atkal bija iebāzis?

— Nu jāraugās, lai tu dūšīgi ēstu, — Soumss teica, — tad tu drīz atgūsi spēkus.

— Vai negribi redzēt bērnu, Soums? Tas guļ.

— Protams, — Soumss teica, — pat ļoti. Apiedams ap kājgalu, viņš piegāja pie gultas otriem sāniem un palika tur stāvam skatoties. Ko viņš tur ieraudzīja, pirmajā mirklī bija tas, ko viņš bija gaidījis — bērns. Bet, kamēr viņš skatījās un bērns elpoja un tā sīkie vaibsti miegā viegli kustējās, tas šķita iegūstam savu individuālo izskatu, kļūstam līdzīgs glezniņai, ko atkal varēs pazīt; nebija nekā atbaidoša, bērns Soumsam dīvaini aizkustinošā veidā atgādināja pumpuriņu. Tam bija tumši matiņi. Soumss pieskārās tiem ar pirkstu, viņš gribēja redzēt acis. Plaksti atvērās, acis bija tumšas, bet, vai zilas vai brūnas, to Soumss nevarēja pateikt. Bērns mazliet pamirkšķināja plakstus, nekustīgais skatiens šķita nākam no miega dzīlēm. Un pēkšņi Soumsa sirdī ielija dīvains siltums, tāda kā pacilātība.

—   Mapetite fleur ! [36] — maigi teica anete.

— Flēra, — Soumss atkārtoja, — Flēra! Tā mēs meitiņu sauksim.

Soumsā uzviļņoja triumfs un jaunatgūtā privātīpašnieka apziņa. Nudien! Šī… šī mazā būtne pieder viņam.

## ATMODA

Caur plašo virsgaismas logu Robinhilas vestibilā jūlija pēcpusdienas saules stari krita tieši uz laukumiņu, kur platās kāpnes veidoja pagriezienu, un tur spožajā gaismā stāvēja mazais Džons Forsaits zilā audekla uzvalciņā. Mati viņam mirdzēja un tāpat arī acis zem sarauktās pierītes, jo šajā brīdī viņš nopietni pārdomāja, kā nokļūt lejā vēl šo pēdējo no daudzajām neskaitāmajām reizēm, pirms mašīna pārvedīs mājās tēvu un māti.

Varbūt lēkt pār četriem pakāpieniem uzreiz un apakšā pār pieciem? Vecs numurs! Nobraukt pa margām? Bet kā? Jāteniski, ar kājām pa priekšu? Nemaz neder! Nošļūkt sāniski uz vēdera? Blēņas! Varbūt sēdus, ar katru roku savā pusē turoties? Aizliegts! Vai jāteniski — ar galvu pa priekšu, šo veidu neviens, izņemot viņu pašu, vēl nezina? Tāds, lūk, bija iemesls, kāpēc mazais Džons sarauca savu saules apspīdēto pierīti..»

Vientiesīgās dvēseles, kas jau toreiz, 1909. gada vasarā, mēģināja vienkāršot angļu valodu, protams, nekā nezināja par mazā Džona esamību, citādi tie viņu būtu izsludinājuši par savu mācekli. Bet cilvēkbērns šajā dzīvē savā vientiesībā varēja aiziet par tālu, jo viņa īstais vārds bija Džolions, un viņa dzīvais tēvs un mirušais pusbrālis sev jau bija pievākuši šī vārda vecos saīsinājumus: Džo un Džolijs. Mazais Džons[37] patiesību sakot, bija darījis, ko mācējis, lai pakļautos vispār pieņemtajiem likumiem un rakstījis sākumā savu vārdu ar burtu «h», līdz kamēr tēvs viņam paskaidroja neatvairāmo nepieciešamību, un viņš to rakstīja bez «h».

Šim tēvam tad nu arī līdz šim brīdim piederēja mazā Džona sirsniņas tā daļiņa, ko pāri bija atstājuši zirgu puisis Bobs, kas spēlēja ermoņikas, un aukle «Da», kura svētdienās valkāja violetu kleitu un saucās Spreginsa privātā dzīvē, kāda retajos vaļas brīžos mēdz būt pat mājkalpotājiem. Māte mazajam Džonam šķita parādāmies tikai it kā sapņos, patīkami smaržojoša un glāstīdama viņa brūni zeltainos matus. Kad viņš reiz bērnu istabā pret kamīna aizsargu pārsita galvu, māte tūdaļ parādījās, lai plūstin noplūstu ar viņa asinīm; un, kad viņam rādījās nelabs sapnis, māte mēdza apsēsties uz viņa gultas malas un pieglaust viņa galvu sev pie kakla. Māte bija brīnišķa, bet kaut kādi tāla, tāpēc, ka «Da» bija tik ļoti tuva, un vīrieša sirdī reti kad vienlaikus atradīsies vieta vairāk nekā vienai sievietei. Ar tēvu, protams, Džonu saistīja īpaša draudzība, jo mazais Džons arī vēlējās kļūt par gleznotāju, kad izaugs liels, tikai ar mazu starpību — tēvs gleznoja gleznas, bet viņš gribēja, apsējis netīri baltu priekšautu, kurš patīkami smaržo pēc krāsas, stāvēt uz dēļa, kas novietots starp divām virvju kāpnēm, un krāsot sienas un griestus. Tēvs mazo Džonu ņēma arī līdzi izjādēs pa Ricmondas parku, un puisēns jāja uz sava ponija «Pelēča», kas tā bija iesaukts pelēkās spalvas dēļ.

Mazais Džons bija piedzimis ar «sudraba karoti mutē» [38] , kura bija diezgan glīti veidota un liela. Viņš nekad nebija dzirdējis tēvu vai māti runājam dusmīgā balsī, ne savā starpā, ne ar viņu, nedz arī ar citiem. Zirgu puisis Bobs, virtuvene, Džeina, Bella un pārējie mājas kalpotāji, pat «Da», kura bija vienīgā, kas viņam neļāva pilnu vaļu, runāja īpašā tonī, kad teica kaut ko viņam. Tāpēc puisēns domāja, ka pasaule ir vieta, kur valda izsmalcināta pieklājība un mūžīga brīvība.

Kā jau 1901. gadā dzimis bērns, Džons sāka apzināti domāt ap to laiku, kad viņa dzimtene, tikko pārcietusi drudža lēkmi — būru karu, — gatavojās liberālu laikmeta atdzimšanai 1906. gadā. Tad bērnu ierobežošana bija nepopulāra, vecākus spārnoja pārspīlēts uzskats, kat atvasēm jāsagādā patīkama dzīve. Viņi salauza rīkstes, žēloja bērnus un priekšlaikus sajūsminājās par gaidāmiem rezultātiem. Vēl vairāk, izraudzīdamies par tēvu draudzīgas dabas piecdesmit divus gadus vecu vīrieti, kurš jau bija pazaudējis vienīgo dēlu, un par māti trīsdesmit astoņus gadus vecu sievieti, kurai viņš bija pirmais un vienīgais bērns, mazais Džons bija rīkojies visai gudri un saprātīgi. Kas puišeli pasargāja kļūt par kaut ko vidēju starp klēpja sunīti un izlaistu lutekli, tā bija tēva neierobežotā mīla pret māti, ko tas dievināja, jo pat mazais Džons redzēja, ka tā nav tikai viņa māte un ka viņš tēva sirdī spēlē otro vijoli.

Kādu vijoli viņš spēlē mātes sirdī, to mazais Džons vēl nezināja. «Krustmāmiņa» Džūna, viņa pusmāsa (taču jau tik veca, ka no māsas gadiem sen izaugusi), viņu, protams, mīlēja, taču tā bija pārlieku strauja. Arī viņa mīļotajai «Da» piemita kaut kas spartisks. Ūdens mazā Džona vannā arvien bija vēss, viņa ceļgali — kaili; viņu nekad nepamudināja sevi žēlot. Un gari un plaši apspriestajā jautājumā attieksmē uz audzināšanu mazais Džons pilnīgi pieslējās tiem, kuri aizstāvēja teoriju, ka bērniem nekā nevajagot uzspiest. Viņam gluži labi patika Mademoiselle, kura ik rītus nāca, lai viņam mācītu divas stundas savu valodu līdz ar vēsturi, ģeogrāfiju un rēķināšanu. Nepatīkamas nebija arī klavierspēles stundas pie māmiņas, jo viņa mācēja puisēnu vilināt no melodijas uz melodiju, nekad neliekot viņam iemācīties spēlēt tādu gabalu, kas nesagādātu prieku; tāpēc viņš ar neatslābstošu aizrautību centās desmit neveiklus īkšķīšus pārvērst par astoņiem veikliem pirkstiņiem. Tēva vadībā Džons iemācījās zīmēt laimes cūciņas un citus dzīvnieciņus. Viņš nebija nekāds sevišķi labi audzināts puisēns. Taču, visā visumā, mutītē ieliktā sudraba karote viņu nebija samaitājusi, kaut gan «Da» dažkārt izmeta, ka saskare ar citiem bērniem «nāktu viņam tikai par labu».

Tāpēc mazais Džons jutās dziļi vīlies, kad «Da» viņu, jau gandrīz septiņus gadus vecu, kādu dienu nolika uz muguras un turēja ciet par to, ka viņš gribēja darīt kaut ko tādu, kam viņa nepiekrita. Šī pirmā forsaitiskās brīvības ierobežošana puišeli gandrīz satracināja. Šā stāvokļa neizsakāmajā nevarībā un neziņā, vai tas vispār jebkad arī beigsies, slēpās kaut kas drausmīgs. Ja nu «Da» viņam nekad vairs neļaus piecelties? Pilnā balsī brēkdams, viņš cieta šīs mokas veselas piecdesmit sekundes. Turklāt sāpīgāk par visu Džons izjuta to, ka auklei bija vajadzīgs viss šis laiks, lai aptvertu, kādas bailes viņš pārdzīvo. Šādi mazais Džons drausmīgā veidā atklāja, cik maz cilvēki spēj iejusties cits citā! Kad puisēnam ļāva piecelties, viņš bija pārliecināts, ka «Da» pastrādājusi kaut ko drausmīgu. Un, kaut arī viņš negribēja to apsūdzēt, viņam aiz bailēm, ka tas neatkārtojas, tomēr vajadzēja uzmeklēt māti un teikt:

— Māmulīt, neļauj, ka «Da» mani atkal nogāž uz muguras un tur ciet.

Māte, pašreiz tieši pacēlusi rokas virs galvas un turēdama tajās divas matu pīnes — «couleur de feuille morte», ko mazais Džons vēl nemācēja izteikt, — pavērās puisēnā savām brūnajām acīm, kas šķita it kā no viņa brūnās jaciņas izgriezti samta gabaliņi, un teica:

— Nē, puisīt, neļaušu.

Un, tā kā māte mazā Džona izpratnē bija kaut kas līdzīgs dievībai, viņš nomierinājās, vēl jo sevišķi tāpēc, ka brokastu laikā, zem ēdamgalda tupēdams un gaidīdams, vai nevarēs izkaulēt kādu sēnīti, dzirdēja māti tētim sakām:

— Vai tu to pateiksi «Da», vai lai es pati to daru? Viņa tik ļoti mīl Džonu.

Un tēvs atbildēja:

— Jā, taču tas viņai nav jāparāda šādi. Es ļoti labi zinu, kā cilvēks jūtas, ja to nogāž uz muguras un tur ciet. To neviens Forsaits ne mirkli nespēj izturēt.

Sapratis, ka vecāki nezina, ka viņš palīdis zem galda, Džonu pārņēma viņam gluži jauna apmulsuma sajūta, un viņš palika, kur bija, mocīdamies kārē pēc sēnītēm.

Līdz ar to viņš pirmo reizi mūžā bija ieniris dzīves tumšajās dzelmēs. Pēc šī gadījuma viņš nekā sevišķa vairs neatklāja, līdz kādu dienu, aizgājis uz kūti nodzerties svaigu pienu, tiklīdz Gerits beigs slaukt, ieraudzīja Raibaļas telīti guļam beigtu. Neremdināmās sāpēs Džons uztrauktā Gerita pavadībā devās meklēt savu «Da», bet pēkšņi, apjēgdams, ka «Da» nebija īstais cilvēks, kas viņam vajadzīgs, steidzās tālāk meklēt tēvu un ieskrēja mātes apkampienos.

— Raibaļas teliņš nomiris! Māmulīt! Māmulīt! Tas guļ tik rāms!

Mātes apkampiens un viņas vārdi:

— Jā, mīlulīt, neraudi, neraudi! — nomierināja viņa elsas.

Bet, ja varēja nomirt Raibaļas teliņš, tad varēja nomirt viss kas — ne tikvien bitītes, mušas, vaboles un cāļi — un arī gulēt tikpat rāmi! Tas bija drausmīgi… bet drīz aizmirsts!

Nākamais atgadījums bija tāds, ka mazais Džons uzsēdās virsū kamenei. Tā bija ar sāpēm saistīta pieredze, ko māte saprata daudz labāk nekā «Da». Pēc tam viņš neko svarīgu vairs nepiedzīvoja līdz pat gadu mijai, kad viņš pēc ārkārtīgi nogurdinošas dienas dabūja izbaudīt slimību, kas izpaudās sīkos izsitumos, gultā gulēšanā, medus ēšanā un daudzu mandarīnu notiesāšanā. Tieši ap to laiku viņam sāka atplaukt pasaule. Par šo atplaukšanu Džonam vajadzēja pateikties «krustmātei» Džūnai, jo, tiklīdz puisēns kļuva par mazu «nelaimes putnēnu», tā viņa tūdaļ atsteidzās no Londonas, atvezdama līdzi grāmatas, kuras kādreiz bija ietekmējušas viņas pašas kaujiniecisko, slavenajā 1869. gadā dzimušo garu. Šīs vecās un daudzkrāsainās grāmatas bija pārpilnas visšaušalīgāko notikumu. Tās Džūna lasīja Džonam priekšā, līdz kamēr viņam pašam ļāva lasīt; tad māsa drāzās atkal atpakaļ uz Londonu un atstāja zēnam veselu kaudzi grāmatu. Tās sakāpināja puisēna iztēles spējas tik ļoti, ka viņš ne par ko citu vairs nedomāja un nesapņoja kā tikai par jūras kadetiem un arābu tirgotāju kuģiem, jūras laupītājiem, plostiem, sandalkoka uzpircējiem, dzelzs rumakiem, haizivīm, kaujām, tatāriem, indiāņiem, gaisa baloniem, ziemeļpoliem un citiem neparastiem brīnumiem. Tajā pašā mirklī, kad viņam atļāva piecelties, Džons ņēmās uztakelēt gultu par kuģi ar priekš un pakaļgalu un, nokāpis no tā mazā vanniņā, pāri zaļajai grīdsegas jūrai devās prom uz klints radzi, kurā uzrāpās pa sarkankoka kumodes atvilktņu rokturiem, lai ar ūdens glāzi, ko turēja pie acs, lūkotos apvārsnī, vai nesaskatīs viņam glābiņu nesošās buras. Katru dienu mazais Džons cēla sev plostu no dvieļu turekļa, tējas paplātes un spilveniem. Plūmju ievārījuma sula, ko puisēns sakrāja un iepildīja tukšā zāļu pudelītē, kļuva par rumu, ar kuru viņš apgādāja savu plostu, gluži tāpat kā ar pemikana krājumiem, kurus radīja, savākdams mazus cāļa gaļas kumosiņus, ko pie kamīna uguns izkaltēja; citronu sulu pret skorbutu viņš ieguva no mandarīnu mizas un mazliet aiztaupītas suliņas. Kādu rītu Džons no visām savām gultas drēbēm, izņemot pagalvja polsteri, izveidoja ziemeļpolu un sasniedza to savā tāšu kanu laiviņā (kas privātā dzīvē bija kamīna aizsargs) pēc nikna cīniņaar ledus lāci, kas bija uzrīkots no «Da» naktskreklā sabāztajiem četriem ķegļiem un pagalvja polstera. Pēc šī gadījuma tēvs, cenzdamies apvaldīt dēla iztēli, atnesa viņam «Aivenho», «Bruņinieku Bevisu», grāmatu par «Karali Arturu» un «Toma Brauna skolas gadi *». Džons izlasīja pirmo grāmatu, un trīs dienas no vietas cēla, aizstāvēja un sagrāva Frondebefa pili, skaļi kliegdams:«en avant de brasy![39]» — un tamlīdzīgus saucienus, tēlojot šī darba visus varoņus, izņemot Rebeku un Rovenu. Izlasījis grāmatu par karali Arturu, viņš pārvērtās gandrīz vai pilnīgi par seru Lamoraku de Galisu, jo, kaut arī šis bruņinieks ne ar ko sevišķu neizcēlās, tā vārds mazajam Džonam patika labāk nekā visu citu bruņinieku vārdi; apbruņojies ar garu bambuka pīķi, jāja uz sava šūpuļzirga, līdz nodzina to galīgi. Beviss viņam likās neinteresants, turklāt šai spēlē vajadzēja mežaundzīvnieku, kuru viņa istabā nebija, izņemot abus kaķus — FiciunMuri Forsaitus, kuri neļāva ar sevi jokot. Lai saprastu Tomu Braunu, Džons vēl bija par jaunu. Mājās visi atviegloti uzelpoja, kad viņam pēc ceturtās nedēļas tika atļauts iet lejā un ārā.

Plauka marta mēnesis, un koki ļoti atgādināja kuģu mastus, un tas bija brīnišķīgs pavasaris mazajam Džonam, toties smags pārbaudījums viņa ceļgaliem, drēbēm un «Da» pacietībai, jo tai vajadzēja mazgāt un pielabot viņa drēbes. Tēvs un māte pa savas istabas logiem redzēja Džonu katru rītu tūliņ pēc brokastīm iznākam laukā pa kabineta durvīm un, šķērsojot terasi, dodamies tālāk un uzrāpjamies vecajā ozolā; seja puisēnam pauda apņēmību, un gaišie mati vizēja. Mazais Džons savas dienas gaitas uzsāka šādi tāpēc, ka pirms mācību stundām nebija laika aiziet kaut kur projām. Vecā ozola daudzveidība nekad neapnika; tam bija grotmasts, fokmasts, bramštenga, un Džons arvien varēja nolaisties lejā pa fallēm — citkārt šūpoju virvēm. Ap vienpadsmitiem, beidzis mācības, viņš mēdza aiziet uz virtuvi pēc plānas šķēlītes siera, pāris biskvītiem un divām žāvētām plūmēm — pietiekama provianta braucienam mazā laiviņā, — lai apēstu to izdomātā vajadzības brīdī; apbruņojies līdz zobiem ar šauteni, pistolēm un zobenu, visā nopietnībā devās dienas gaitās, pa ceļam izcīnot kaujas ar neskaitāmiem vergu tirgotājiem, indiāņiem, jūras laupītājiem, leopardiem un lāčiem. Šajā dienas laikā puišeli reti kad redzēja citādu, kā turot zobos līku dūci (kā Diks Nidhems) un bieži sprāgstošu pistonu trokšņu pavadītu. Ar savu mazo šauteni viņš apšaudīja dārzniekus, un daudz bija to, kas, dzeltenu zirņu trāpīti, krita. Viņš dzīvoja ļoti vardarbīgu dzīvi.

— Ar Džonu tīrās briesmas, — tēvs kādu dienu teica mātei, zem vecā ozola sēdēdams, — tā vien liekas, ka viņš būs jūrnieks vai kaut kas gluži neiespējams. Vai esi viņā manījusi jeb kādu skaistuma izjūtas pazīmi?

— Nē, ne vismazāko.

— Viņš vēl, paldies dievam, neaizraujas ar stūrēm un mašīnām. Tās es ciest nevaru. Bet man gribētos, kaut viņš vairāk interesētos par dabu.

—   Puisītim, Džolion, ir bagāta iztēle.

—   Jā, uz varmācībām. Vai tad viņš kādu tagad mīl?

— Nē, tikai visus. Nav pasaulē mīlīgāka vai jaukāka bērna par Džonu.

— Tavs dēls, Irēna.

Šai mirklī abus ar diviem zirņiem nošāva Džons, kas, zaram pieplacis, gulēja ozolā augstu virs viņu galvām, bet šīs sarunas atsevišķie vārdi pamatīgi iespiedās viņa mazajā sirsniņā. Mīlīgs, jauks, bagāta iztēle, varmācības!

Pamatīgi ap šo laiku bija salapojuši arī koki, un tuvojās mazā Džona dzimšanas diena, kas atkārtojās katru gadu divpadsmitajā maijā un allažiņ palika atmiņā ar iemīļotajām pusdienām — teļa frikasē, sēnēm, mandeļu cepumiem un ingveralu.

Taču laika posmā starp viņa astoto dzimšanas dienu un attiecīgo pēcpusdienu, kad mazais Džons, jūlija saules apspīdēts, stāvēja kāpņu pagriezienā, bija noticis šis tas ļoti svarīgs.

«Da», kurai vai nu bija apnicis mazgāt Džona ceļgalus, vai arī tajā bija pamodušās tās mistiskās jūtas, kuras pat auklēm liek pamest savus auklējamos, tieši nākamajā dienā pēc viņa šūpuļsvētkiem, asarām plūstot, pameta Robinhilu, lai apprecētos — še tev nu bija! — ar svešu vīrieti. Mazais Džons, no kura to slēpa, veselu pēcpusdienu nevarēja nomierināties. Nevajadzēja gan to no viņa slēpt! Divas lielas kārbas alvas zaldātiņu un lielgabalu, grāmata «Jaunie taurētāji», kas atradās citu dzimšanas dienas dāvanu vidū, kopā ar lielajām bēdām radīja viņā zināmu pārvērtību, un viņš vairs nemeklēja piedzīvojumus, lai riskētu ar savu dzīvību, bet sāka nodoties paša izgudrotām rotaļām, kur riskēja ar neskaitāmu alvas zaldātiņu, marmora bumbiņu, akmentiņu un pupu dzīvību. Šo «lielgabalu gaļu» mazais Džons attiecīgi sagrupēja un pārmaiņus izcīnīja gan Napoleona karu Spānijā, gan Septiņgadu karu, gan Trīsdesmit gadu karu un vēl citus, par kuriem nesen bija lasījis lielajā «Eiropas vēstures enciklopēdijā», kas kādreiz piederēja vectēvam. Puisēns tos grozīja pēc savas personiskās patikas un karojot aizņēma visu bērnistabas grīdu tā, ka neviens nevarēja ienākt, jo bija jābaidās iztraucēt Zviedrijas karali Gustavu Ādolfu vai uzmīt virsū kādam no austriešu karapulkiem. Mazajam Džonam patika vārda «austrieši» skaņa, un tāpēc viņš tiem pieķērās ar sirdi un dvēseli un, pārliecinājies, ka gaužām maz bija to kauju, kurās tiem veicies, centās savās rotaļās pats izgudrot tiem uzvaras. Viņa iemīļotākie karavadoņi izrādījās princis Eižens, erchercogs Kārlis un Vallenšteins; turpretim Tilliju un Maku (Džons dzirdēja tēvu tos reiz nosaucam par «operešu varoņiem»; ko gan tas varētu nozīmēt?) diez ko cienīt nevarēja, lai gan arī tie bija austrieši. Vārda daiļskanības dēļ viņam patika arī Tirens.

Šīs attīstības fāze, kas sagādāja rūpes mazā Džona vecākiem, jo vedināja viņu rotaļāties istabā, kad vajadzētu būt ārā, turpinājās visu maija un pusi jūnija mēnesi, līdz tēvs tai darīja galu, atnesot puisēnam «Tomu Soijeru» un «Haklberiju Finu».

Kad mazais Džons lasīja šīs grāmatas, viņā notika kāda pārmaiņa un viņš atkal devās laukā svaigā gaisā un aizrautīgi meklēja upi. Tā kā Robinhilas robežās tādas nebija, Džonam par upi vajadzēja pārvērst dīķīti, kurā, par laimi, bija ūdens lilijas, spāres, odi, meldri un trīs mazi vītoli. Kad tēvs un Gerits bija pārliecinājušies, ka dīķis nekur nav dziļāks par divām pēdām un dibens nav staigns, mazajam Džonam atļāva pa to braukāt mazā, saliekamā kanu laiviņā, kurā viņš stundām ilgi īrās vai gulēja, garšļaukus izstiepies, slēpdamies no indiāņa Džo un citu ienaidnieku skatieniem. Dīķa malā puisēns sev uzcēla no vecām skārda biskvītu kastēm apmēram četras kvadrātpēdas plašu vigvamu, noklājis jumtu ar zariem. Tajā viņš dedzināja mazus ugunskurus un cepa uz tiem putniņus, kurus nebija nošāvis ar savu šauteni, klejodams pa birztalu un laukiem, un zivis, ko nebija sazvejojis dīķī, jo to tur nemaz nebija.

Šīs nodarbības aizņēma jūnija mēneša otro pusi un visu jūliju, kad tēvs ar māti bija Īrijā. Šīs piecas nedēļas, kamēr pieturējās vasara, viņš pavadīja ar šauteni vigvamā un kanu laiviņā uz ūdens, dzīvodams vientuļi savā «pa jokam» pasaulē, un, lai arī kā mazā Džona nodarbinātais bērna prāts necenstos neievērot dabas skaistumu, tas viņu tomēr laiku pa laikam kādu mirklīti valdzināja, gan atlidojot pie viņa ar spāres spārniem, gan iemirdzoties ūdens lilijās vai atklājoties skatienam debess zilgmē, kad viņš, uz muguras atmeties, gulēja savā slēpnī.

Pie krustmāmiņas Džūnas, kuras gādībā Džons bija atstāts, pašreiz atradās viens «pieaugušais», kam bija klepus un liela māla pika, ko tas izveidoja par seju; tāpēc Džūna reti nāca uz dīķi paraudzīties, ko puisēns tur dara. Taču vienreiz viņa atveda līdzi vēl divus citus «pieaugušos». Mazais Džons, kas ar tēva ūdens krāsām bija izraibinājis savu kailo ķermenīti koši zilām un dzeltenām strīpām un matos iespraudis pāris pīļu spalvu, redzēja viņus tuvojamies un paslēpās aiz vītoliem. Kā viņš jau paredzēja, tie tūdaļ devās uz viņa vigvamu un nometās tur uz ceļiem, lai paskatītos iekšā, tā, ka viņam radās izdevība ar asins stindzinošu kliedzienu gandrīz it kā pa īstam noskalpēt «krustmāmiņu» Džūnu un to otro «pieaugušo» sievieti, pirms tās paguva viņu nomutēt. Abi «pieaugušie» saucās «krustmāmiņa» Holija un «tēvocis» Vals, kam bija brūna seja un kas mazliet kliboja un smējās kā traks par indiāni. «Krustmāmiņa» Holija, kura, likās, arī bija māsa, Džonam iepatikās, bet šo pašu pēcpusdienu abi pieaugušie aizbrauca, un viņš tos vairs neredzēja.

Trīs dienas pirms tēva un mātes atgriešanās lielā steigā aizbrauca arī krustmāte Džūna, paņemot līdzi klepojošo «pieaugušo» ar visu viņa māla piku, un Mademoiselle teica:

— Nabadziņš, viņš bija ļoti-ī slims. Es tev, Džon, aizliedzu iet viņa istabā.

Mazais Džons, kurš reti kad darīja kaut ko tikai tāpēc, ka viņam to aizliedza, atturējās un negāja aizliegtajā istabā, kaut arī garlaikojās un jutās vientuļš. Taisnību sakot, dzīve uz dīķa bija garām un mazā Džona sirds pārpilna nemiera un ilgu pēc kaut kā — ne pēc kokiem, ne šautenes, — bet pēc kaut kā maiga. Abas divas pēdējās dienas šķita kā mēneši, par spīti «Krastā izmestajiem», kur viņš lasīja par māmuļu Lī un viņas šausmīgo sārtu. Šajās divās dienās viņš varbūt kādas simt reizes bija staigājis pa kāpnēm augšup un lejup, no savas rotaļu istabas, kurā viņš tagad gulēja, iegriezies mātes istabā, apskatījis visu, nekam nepieskaroties, un iegājis pēc tam vēl ģērbistabā, kur, pie vannas uz vienas kājas stāvot, vēlēdamies pieburt laimi, līdzīgi Slingsbijam, čukstējis:

— Ho, ho, ho! Vilciņ, kauc, vilciņ, rūc! — Tad, aizzogoties atpakaļ, atvēris mātes skapi un dziļi ievilcis elpu, samanīdams smaržu, kas šķita nesam viņu tuvāk — viņš nezināja, kam.

Un tieši to viņš bija tikko darījis, kad stāvēja saulstaru apspīdēts, apsvērdams, kādā īsti veidā nošļūkt lejā pa kāpņu margām. Šie veidi viņam visi likās muļķīgi, un, pēkšņas apātijas pārņemts, viņš sāka iet zemē pakāpienu pēc pakāpiena. Tā, lejup kāpdams, mazais Džons gluži skaidri atcerējās tēvu — īso, sirmo bārdiņu, dziļi iegrimušās, zibošās acis, grumbu starp tām, jautro smaidu, slaido augumu, kas mazajam Džonam arvien šķita tik ļoti liels, bet māti viņš nevarēja iztēloties. Ar to saistījās tikai kaut kas līgans ar divām tumšām acīm, kas atskatīdamās viņu bija uzlūkojušas, un smarža skapī.

Vestibilā Bella vilka vaļā lielos aizkarus un atvēra ārdurvis. Mazais Džons pielabinādamies ierunājās:

—   Bella!

—   Nu, māster Džon?

— Dzersim tēju zem ozola, kad viņi atbrauks. Es zinu, tur viņiem patiks vislabāk.

—   Tu domā, ka tev tur patiks vislabāk. Džons padomāja.

—   Nē, viņiem patiks, lai mani iepriecinātu.

Bella pasmaidīja.

— Nu labi, uzklāšu galdu ārā, ja sēdēsi šeit mierīgs un, kamēr viņi atgriežas, ar tevi nenotiks kāda ķibele.

Džons apsēdās uz paša apakšējā pakāpiena un piekrītoši pamāja ar galvu. Bella pienāca viņam pavisam klāt un vērīgi to apskatīja.

— Piecelies! — viņa teica.

Mazais Džons piecēlās, viņa nopētīja to arī no mugurpuses; drēbes nebija notašķītas zaļas, un ceļgali šķita tīri.

— Viss kārtībā! — Bella teica. — Ak mūžs! Kā iededzis! Še bučiņa!

Un Džons saņēma skūpstu uz paša cekula.

—   Kādi būs ievārījumi? — viņš jautāja. — Man šausmīgi apnicis gaidīt.

—   Ērkšķogu un zemeņu.

Oho! Tie viņam garšoja vislabāk!

Kad Bella aizgāja, mazais Džons gandrīz veselu minūti nosēdēja mierīgi. Klusums valdīja plašajā vestibilā, kura durvis austrumu pusē bija atvērtas, tā, ka mazais Džons redzēja vienu no saviem kokiem — burinieku lēnītēm aizpeldam pa zālienu Iekšpagalma kolonas meta slīpas ēnas. Džons piecēlās, pārlēca pāri vienai ēnai un apstaigāja apkārt īrisu dobei, kam vidū atradās pelēki balts marmora baseins. Puķes bija skaistas, tikai smaržoja ļoti vāji.

Puisēns nostājās atvērtajās durvīs un skatījās laukā. Varbūt varbūt viņi nemaz neatbrauc! Mazais Džons viņus tik ilgi bija gaidījis un juta, ka kaut ko tamlīdzīgu nespētu izturēt; bet pēkšņi viņa uzmanība no šīs nelāgās domas pārsviedās uz puteklīšiem, kuri virmoja zilganajā, no āra ieplūstošajā saules gaismas strēlē. Viņš iebāza tajā roku un mēģināja tos notvert. Bellai gan derēja putekļus te gaisā noslaucīt. Bet varbūt tie nemaz nebija putekļi — tikai tas, no kā taisīts saulesstars, un Džons paskatījās, vai ārā saules gaisma nebija tāda pati. Nebija vis. Mazais Džons gan bija solījis palikt mierīgi tepat vestibilā, bet to gluži vienkārši vairs nespēja; un, šķērsojis grantēto gatvi, puisēns atlaidās viņā pusē zālītē. Noplūcis sešas pīpenes, viņš katrai iedeva vārdu: sers Lamoraks, sers Traistrems, sers Lanselots, sers Palimeds, sers Bors, sers Gavens* un lika ziediem izcīnīt divkaujas, kamēr galva turējās tikai seram Lanselotam, par kuru bija izraudzīta sevišķi varena pīpene, bet arī tā pēc trim izcīnītām kaujām izskatījās gluži noplūkāta un nožēlojama. Kāds kukainītis lēnām rāpoja pa zālīti, kuru drīz vajadzēs pļaut. Katrs stiebrs bija mazs koks, kura stumbram vabolītei vajadzēja tikt garām. Mazais Džons lika seram Lamorakam izstiepties un ar viņa kājām bikstīja vaboli. Tā sabijusies aizbēga. Mazais Džons iesmējās, zaudēja interesi un nopūtās. Sirdi smeldza tukšums. Viņš pagriezās un nogūlās uz muguras. Liepas, pilnas ziedu, izplatīja medainu smaržu, un debesu zilgme bija brīnum skaista, ar pāris baltiem mākonīšiem, kuri izskatījās un varbūt arī garšoja kā citronu saldējums. Puisēns dzirdēja Bobu kaut kur spēlējam «Tāltālu pie Savanas upes», un klausoties viņam kļuva labi un sērīgi. Viņš atkal pagriezās un pielika ausi pie zemes — indiāņi pat pa gabalu varēja visu ko sadzirdēt, — bet viņš nekā nedzirdēja — vienīgi ermoņikas skaņas! Un gandrīz tajā pašā brīdī pats sadzirdēja rūcošu skaņu, vāju pūtienu. Nudien, mašīna . . . brauca .. . brauca!

Viņš pielēca kājās. Vai gaidīt pie durvīm vai uzskriet augšā pa kāpnēm un brīdī, kad vecāki ienāks, uzsaukt: «Uzmanību!» — un lēnām nošļūkt lejā pa kāpņu margām ar galvu pa priekšu? Vai to darīt?

Mašīna iegriezās gatvē. Nu jau par vēlu! Un mazais Džons tikai gaidīja, satraukumā lēkādams. Mašīna strauji tuvojās, bremzēja un apstājās. Izkāpa tētis, nudien, pavisam kā īstenībā. Tēvs pieliecās, un mazais Džons palēcās — abi galvām sadūrās. Tētis ierunājās:

—   Tavu prieku! Brūns gan tu man esi, puisi! — To viņš teica tieši tāpat kā arvien; un gaidas — ilgas pēc kaut kā — nemitējās mutuļot mazā Džona sirdī. Tad viņš ar ilgu, kautru skatienu pavērās mātē, kas, tērpusies zilā kostīmā un zilu šalli aptinusi ap cepuri un matiem, smaidīja. Viņš palēcās, cik augstu vien varēja, apskāva māti un apkampa to arī ar kājām. Mazais Džons dzirdēja, ka viņai aizrāvās elpa un juta viņas skāvienu. Puisēna ačeles, tagad visai tumši zilas, raudzījās mātes tumši brūnajās acīs, līdz mātes lūpas aizvēra viņa plakstus, un, saspiezdams māti, cik jaudas, viņš dzirdēja to elšam un smejamies, un sakām:

—   Tu gan esi stiprs, Džon!

Tad viņš laidās zemē un steidzīgi devās prom uz vestibilu, māti aiz rokas vilkdams.

Zem ozola sēdēdams un ievārījumu ēzdams, mazais Džons pamanīja mātē daudz tāda, ko agrāk, šķita, nebija ievērojis: viņas vaigi, piemēram, bija brūngani, zeltainajos matos pavīdēja sudrabaini pavedieni, pakaklē viņai nebija kamola kā Bellai, un iekšā un ārā viņa gāja klusi. Puisēns arī pamanīja dažas sīkas krunciņas pie pašiem acu kaktiņiem un patīkamu ēnu zem mātes acīm. Cik viņa bija skaista, daudz skaistāka par «Da» vai par Mademoiselle, vai par «krustmāmiņu» Džūnu un pat par «krustmāmiņu» Holiju, kas viņam tik ļoti patika; pat daudz skaistāka par Bellu, kurai bija sārti vaigi un kura pārlieku pēkšņi visur parādījās. Šis jaunatklātais mātes skaistums bija kaut kas sevišķi svarīgs, un mazais Džons ēda mazāk, nekā bija nodomājis.

Kad tēja bija padzerta, tēvs gribēja ar viņu pastaigāties pa dārzu. Mazais Džons gari un plaši runāja ar tēvu par visu ko, cītīgi izvairīdamies pieskarties savai personiskajai dzīvei — seram Lamorakam, austriešiem un tukšumam, ko bija izjutis pēdējās trīs dienas un kas tagad tik pēkšņi pazudis. Tēvs stāstīja par kādu vietu ar nosaukumu Glensofentrima, kur tas kopā ar māti bija bijis, un par mazajiem ļautiņiem, kas tur nākuši laukā no zemes, kad visapkārt valdījis pilnīgs klusums. Mazais Džons pēkšņi apstājās, kājas izplētis.

—   Vai tu tiešām tam tici, tēti?

—   Nē, Džon, bet es domāju, tu varbūt ticēsi.

—   Kāpēc?

—   Tu esi jaunāks par mani, un tie ir rūķīši. Mazā Džona zodā iezīmējās bedrīte.

— Es rūķīšiem neticu. Nekad neesmu nevienu redzējis.

— Ha! — tētis teica.

—   Vai māmiņa redzējusi? Tēvs dīvaini pasmaidīja.

—   Nē, viņa tikai redzēja Panu.

—   Kas ir Pans?

—   Teiku tēls, kas mīt mežonīgās un skaistās vietās.

—   Vai viņš bija Glensofentrima? — Māmiņa tā apgalvoja.

Mazais Džons kājas pievilka un sāka iet tālāk.

—   Vai tu viņu redzēji?

—   Nē, es redzēju tikai Venēru Anadiomenu. Mazais Džons kļuva domīgs. Venēra bija pieminēta

viņa grāmatā par grieķiem un Troju. Tātad Anna viņas vārds un Diomena uzvārds?

Bet apjautājoties noskaidrojās, ka tas vispār ir viens vārds un nozīmē «no putām izkāpusi».

—   Vai viņa no putām izkāpa Glensofentrima?

—   Jā, katru dienu.

—   Kāda viņa izskatījās, tēti?

—   Kā māmiņa.

—   Ak! Tad nu gan tai jābūt… — bet viņš aprāvās, pieskrēja pie žoga, uzrāpās augšā un tūdaļ atkal rāpās zemē. Atklājums, ka māte ir skaista, nebija izpaužams, viņš juta, ka tas jāpatur tikai sev. Bet, kamēr tēvs izsmēķēs cigāru, paies pārāk ilgs laiks, un tāpēc mazais Džons beidzot bija spiests teikt:

—   Man gribas redzēt, ko māmiņa atvedusi. Tu neņemsi ļaunā, tēt?

Viņš izvēlējās šādu mazsvarīgu ieganstu, lai nešķistu nevīrišķīgs, un mazliet samulsa, kad tētis, paskatījies viņā, visu saprata un, smagi nopūties, atbildēja.

— Nu, labi, puis, ej vien un samīļo viņu.

Mazais Džons aizgāja, izlikdamies, ka nesteidzas, bet tad aizdrāzās, lai panāktu nokavēto. Mātes istabā viņš iegāja no savas istabas, tāpēc, ka durvis bija atvērtas. Māte vēl joprojām uz ceļiem nometusies pie sava kofera, un puisēns pavisam klusu nostājās viņai blakus.

Viņa atliecās taisni un teica:

— Nu, Džon?

— Es domāju, ka derētu ienākt un paskatīties, ko tu dari.

Apskāvis māti un pats ticis samīļots, viņš uzrausās uz palodzes un, pavilcis kājas zem sevis, skatījās, kā viņa izkravāja somu. Vērojot māti šajā nodarbībā, zēnu pārņēma prieks, kādu viņš līdz šim nebija pazinis, pa daļai tāpēc, ka viņa ņēma laukā priekšmetus, kuri izskatījās noslēpumaini, un pa daļai tāpēc, ka viņam patika skatīties mātē. Viņa kustējās citādi nekā visi pārējie un it īpaši Bella; māmiņa noteikti bija visdaiļākā sieviete, kādu viņš vispār redzējis. Galu galā viņa beidza izkravāt ceļa somu un tagad pietupās sava mazā Džona priekšā.

— Vai tu ilgojies pēc mums, Džon?

Puisēns piekrītoši pamāja ar galvu un, šādi atzinies savās jūtās, nemitējās māt.

—   Bet pie tevis bija krustmāmiņa Džūna?

—   Jā! Bet pie viņas bija vīrietis, kas klepoja. Mātes seja pārvērtās un izskatījās gandrīz dusmīga.

Mazais Džons steidzīgi piebilda:

— Tas, māmiņ, bija nabaga cilvēks, viņš šausmīgi kāsēja; man . . . man viņš patika.

Māte aptvēra savām rokām Džonam viduklīti.

— Tev patīk visi, Džon? Zēns padomāja.

— Zināmā mērā, jā, — viņš atbildēja. — Vienu svētdienu krustmāmiņa Džūna paņēma mani līdzi baznīcā.

—   Baznīcā? Nu!

—   Viņa gribēja redzēt, kā tas uz mani iedarbosies.

—   Nu, un iedarbojās arī?

— Jā, man kļuva pavisam savādi, tāpēc viņa mani ļoti ātri atveda atpakaļ mājās. Nemaz nebiju slims. Es nolikos gulēt un dzēru karstu groku, un lasīju grāmatu «Bīčvudas zēni». Tas bija lieliski.

Māte košļāja lūpu.

—   Kad tas bija?

—   Ak. Apmēram . .. sen atpakaļ. . . gribēju, lai Džūna mani atkal paņem līdzi, bet viņa neņēma. Tu un tētis, jūs nekad neejat baznīcā, vai ne?

—   Nē, neejam.

— Kāpēc jūs neejat? Māte smaidīja.

— Redz, mīlulīt, mēs abi gājām, kad vēl bijām maziņi. Varbūt gājām, kad bijām par daudz maziņi.

— Nu jā, saprotu, — Džons atteica, — tas ir bīstami.

— Tu par visu to varēsi spriest un lemt pats, kad paaugsies lielāks.

It kā ko nopietni apsvēris, mazais Džons atbildēja:

—   Es neko daudz negribu augt. Es negribu skolā iet. — Spēja, nevaldāma vēlēšanās pateikt kaut ko vairāk, pateikt to, ko īsti jūt, lika viņam pietvīkt.

—   Es . . . es gribu palikt pie tevis un būt tavs mīļotais, māmulīt.

Tad, instinktīvi nojauzdams, ka stāvoklis jāglābj, puisēns žigli piebilda:

— Es arī šovakar nemaz negribu iet gulēt. Man vienkārši apnicis katru vakaru iet gulēt.

— Vai tev atkal rādījās slikti sapņi?

— Tikai vienu reizi. Vai drīkstu šovakar durvis uz tavu istabu atstāt vaļā, māmulīt?

— Jā, mazu šķirbiņu.

Mazais Džons atviegloti nopūtās.

—   Ko tu redzēji Glensofentrimā?

—   Tikai skaistumu, mīlulīt.

—   Kas īsteni ir skaistums?

— Kas īsteni ir … Ak, Džon, tas ir sarežģīts jautājums.

— Nu, piemēram, vai es to varu redzēt? Māte piecēlās un apsēdās viņam līdzās.

— Tu to redzi katru dienu. Skaistas ir debesis, zvaigznes un mēnesnīca naktī, tad vēl putni, puķes, koki . ..

tas viss ir skaists. Paskaties laukā pa logu, Džon… tur tevi gaida skaistums.

— Ak! Nu jā, tas ir skats. Un tas ir viss?

— Viss? Nē. Jūra ir brīnum skaista, un skaisti ir viļņi ar putām galotnēs.

—   Vai tu katru dienu no tās izkāpi, māmulīt? Māte pasmaidīja.

—   Jā, mēs peldējāmies.

Mazais Džons pēkšņi pasniedzās un aplika rociņas viņai ap kaklu.

— Nu es zinu , — viņš noslēpumaini sacīja. — Tā esi tu, pa īstenam, un viss pārējais ir izlikšanās.

Māte nopūtās, pasmējās un teica:

— Ak Džon!

Bet dēlēns kritiski turpināja:

— Nu, piemēram, vai tu domā, ka Bella ir skaista? Es gan ne.

— Bella ir jauna, tā ir liela priekšrocība.

— Taču tu, māmulīt, izskaties jaunāka par viņu. Ja cilvēks uzdrāžas virsū Bellai, tad sasitas. Kad īsti padomāju, tad neticu, ka «Da» bija skaista un Mademoiselle ir gandrīz neglīta.

—Mademoisellei ir ļoti glīta sejiņa.

— Nu jā! Glīta. Man patīk tavi mazie stariņi, māmulīt.

— Stariņi?

Mazais Džons pielika pirkstiņu pie mātes acs ārējā kaktiņa.

—   Ak! Tie? Tā tomēr ir vecuma pazīme!

—   Tie parādās, kad tu smaidi.

—   Bet agrāk tie nebija.

— Nu nekas, man viņi patīk. Vai tu mani mīli, māmulīt?

—   Mīlu, ļoti mīlu tevi, sirsniņ. — Vairāk par visu?

—   Vairāk par visu!

—   Vairāk, nekā es domāju, ka tu mani mīli?

—   Daudz . . . daudz vairāk.

—   Nu jā, es tevi tāpat; tad mīlam viens otru vienādi. Līdz ar apziņu, ka viņš vēl nekad nebija tik brīvi atklājis savas jūtas, mazā Džonā pēkšņi uzvilnīja vīrišķības gars, kāds piemita seram Lamorakam, Dikam Nīdhemam, Haklberijam Finam un visiem citiem varoņiem.

— Vai gribi, lai tev kaut ko parādu? — Džons noprasīja un, izslīdējis mātei no rokām, nostājās uz galvas, pacēlis kājas gaisā. Pēc tam, viņas acīm redzamās sajūsmas mudināts, viņš iekāpa gultā un izmeta kūleni, nepieskaroties nekur ar rokām. To viņš atkārtoja vairākas reizes.

Tajā vakarā, apskatījis, ko vecāki bija atveduši, puisēns palika augšā līdz pat pusdienas maltītei un sēdēja starp abiem vecākiem pie mazā, apaļā galdiņa, pie kura tie mēdza ēst, kad bija vieni. Mazais Džons jutās ārkārtīgi satraukts. Māte valkāja gaišu zalpelēku kleitu ar krēma krāsas mežģinēm, kas sastāvēja no sīkām rozītēm, kuras vijās ap viņas kaklu, kas bija brūnāks par mežģinēm. Džons neatlaidīgi skatījās uz māti, līdz pēkšņi tēva uzjautrinātais smaids lika viņam uzmanību beidzot pievērst ananasa šķēlei. Kad mazais Džons gāja gulēt, bija vēlāks nekā jebkad agrāk, kad viņš bija devies pie miera. Māte kopā ar viņu uzgāja augšā, un puisēns izģērbās ļoti gausi, lai tā ilgāk paliktu pie viņa. Kad viņam beidzot mugurā bija tikai pidžama, Džons teica:

— Apsoli, ka neiesi prom, kamēr noskaitīšu lūgšanas. — Apsolu.

Nometies ceļos un galvu gultā iespiedis, Džons steigšus, aizgūtnēm skaitīja lūgšanas, šad tad paverot actiņas, lai redzētu, ka māte stāv pavisam mierīga ar smaidā atplaukušu seju.

—   Mūsu tēvs debesīs, — skanēja pēdējā lūgšana, — svētīts lai top tavs vārds, māmulīt, lai nāk tava valstība, māmulīt, kā debesīs tā virs zemes, mūsu dienišķo maizīti dod mums šodien, māmulīt, pasargā mūs no visa ļauna un piedod mums, kā mēs piedodam saviem parādniekiem. A mām! Uzmanību! — mazais Džons lēca un ilgu brīdi palika mātes skavās. Gultā guļot, viņš joprojām turēja viņas roku.

—   Tu nevērsi durvis ciet, māmulīt, atstāsi pusvirus kā tagad, vai ne?

—   Man jāiet lejā un jāspēlē tētim. — Ak, jauki, tad es arī dzirdēšu.

—   Cerams, ne, tev jāguļ.

—   Gulēt es varu katru nakti.

—   Un šī naktsir gluži tāda pati kā citas.

—   Nav vis! Šī ir pavisam sevišķa nakts!

—   Pavisam sevišķās naktīsir vissaldākāgulēšana.

—   Bet, ja es gulēšu, tad nedzirdēšu,kad tu nāksi augšā savā istabā, māmulīt.

—   Pirms apgulšos, ienākšupie tevis un nomutēšutevi; pats redzēsi, ja būsi nomodā,un, ja nebūsi, tad tomēr zināsi, ka skūpstuesi dabūjis.

Džons nopūtās.

— Nu labi, —viņš teica, — liekas,būs ar to jāsamierinās. Māmulīt?

— Jā?

— Ka sauc to, kurai tētis tic? Venēra Anna Diomeda? — Ak! — sirsniņ manu! Anadiomena. — Nu jā! Bet vārds, kuru es tev izraudzījos, man patīk daudz labāk.

— Kādu tu izraudzījies, dēliņ? Mazais Džons nedroši atbildēja:

— Žinevra*! Tas ir no «Apaļā galda»… man tas nupat ienāca prātā, tikai viņai, protams, mati bija klaidā atrisuši.

Mātes acis, kas vērās Džonam garām, šķita aizplīvurotas.

—   Māmulīt, tu neaizmirsīsi atnākt?

—   Neaizmirsīšu, ja tu tagad gulēsi.

—   Tātad norunāts, — un Džons aizmiedza acis.

Viņš juta mātes lūpas pieskaramies pierei, dzirdēja viņas soļus, atvēra acis, lai redzētu to aizslīdam pa durvīm, un nopūties plakstus atkal aizvēra.

Tad sāka ritēt laiks.

Minūtes desmit mazais Džons itin godīgi centāsaizmigt, skaitīdams garu garā virknē savērtus dadžus,lai slīgtu miegā pēc «Da» vecās receptes. Puisēnam šķita, ka viņš skaitījis stundām ilgi. Nu jau vajadzēja būt, viņš nodomāja, nu jau vajadzētu būt laikam, kad māmiņai jānāk gulēt. Mazais Džons pasvieda segu nost.

— Man karsti! — viņš teica, un balss tumsā skanējatikdīvaini, gluži kā sveša. Kāpēc māmiņa nenāk?mazais Džons apsēdās. Jāpaskatās! Viņš izkāpano gultas, aizgāja līdz logamunpavēra mazliet aizkaru. Ārā nebija tumšs, bet viņš nevarēja pateikt, vai tas tā bija dienas gaismas vai mēness dēļ, kas likās milzīgi liels. Tam bija dīvaina, ļauna seja, un šķita, it kā tas ņirgātos par viņu; puisēnam negribējās uz to skatīties. Tad, atcerējies, ka māte teica, ka mēnesnīcas naktis ir skaistas, viņš turpināja skatīties laukā, nekā sevišķa nemanīdams. Koki meta tumšas ēnas, zālājs izskatījās tāds kā izlijis piens, un redzēt viņš varēja tālu, ak, tik ļoti tālu, taisni pāri visai pasaulei, un viss likās pavisam citāds un neparasts. Turklāt pa atvērto logu plūda iekšā brīnišķīga smarža.

— Ak, ja man būtu tāds balodis kā Noasam! — viņš prātoja.

Tik spožs un apaļš mēness smej,

Tas spīd un spīd un gaismu lej.

Pēc šī pantiņa, kurš Džonam gluži nevilšus ienāca prātā, viņa ausis uztvēra mūziku, ļoti klusu…mīlīgu…Māmiņa spēlē! Puisēns atcerējās, ka kumodes atvilktnē noglabājis mandeļu cepumu, un, sameklējis to, atgriezās pie loga. Viņš izliecās ārā, brīžiem grauza, brīžiem pārstāja ēst, lai labāk sadzirdētu mūziku. «Da» reiz teica, ka eņģeļi debesīs spēlējot arfu; tomēr tas nebija ne uz pusi tik skaisti, kā spēlēja māmiņa mēness naktī, kamēr viņš ēda cepumiņu. Garām aizdūca maijvabole, naktstauriņš iesitās viņam sejā, mūzika apklusa, un mazais Džons pavilka galvu atpakaļ. Tagad gan māmiņai jānāk! Viņš negribēja, lai tā viņu atrastu nomodā. Viņš ielīda atpakaļ gultā un uzvilka segu gandrīz pāri galvai, bet viņš bija atstājis aizkaros spraugu, pa kuru tika iekšā mēnesnīca. Gaismas strēle stiepās pāri grīdai netālu no gultas kājgala, un mazais Džons vēroja, kā tā lēni, it kā dzīva, tuvojās viņam. Tad atkal sāka skanēt mūzika, bet nu viņš to varēja sadzirdēt tik tikko; mūzika ieaijāja, jauki....ieaijāja... mūzika...ieaijāja…ieaijā ...

Un laiks tecēja, mūzika plūda, izgaisa, apklusa; mēness stars zagās klāt bērna sejai. Mazais Džons miegā grozījās, līdz gulēja uz muguras, brūnajā dūrītē joprojām turēdams segu. Plakstiņi ietrīsējās...puisēns ieslīga sapnī. Viņš redzēja, ka dzer pienu no bļodas, bet bļoda bija mēness, un pretim sēdēja liels, melns kaķis, kas skatījās viņā un uzjautrināti smaidīja tieši tāpat kā tētis. Mazais Džons dzirdēja kaķi čukstam: «Nedzer par daudz.» Nu jā, tas, protams, bija kaķa piens, un Džons mīlīgi pastiepa roku, lai paglaudītu kustonīti, bet tā tur vairs nebija; bļoda bija pārvērtusies par gultu, kurā pats gulēja, un, kad viņš mēģināja tikt laukā, tad nevarēja atrast malu; nevarēja to atrast... viņš... viņš . . . nevarēja tikt laukā! Tas bija šausmīgi!

Miegā viņš šņukstēja. Turklāt gulta sāka virpuļot; tā bija gan ap viņu, gan viņā pašā; un tā virpuļoja un virpuļoja un arvien trakāk, un to riņķī grieza māmuļa Lī no stāsta «Krastā izmestie». Ak! — viņa izskatījās tik briesmīga! Un viņa to grieza arvien ātrāk un ātrāk!... līdz viņš un gulta, un māmuļa Lī, un mēness, un kaķis vairs bija tikai viens vienīgs virpulis, un viss griezās un griezās riņķī un riņķī…šausmīgi.... šausmīgi. . . šausmīgi!

Viņš kliedza.

Kāda balss, teikdama: «Mīlulīt, mīlulīt!» — izspiedās cauri virpulim, un mazais Džons, gultā piecēlies un acis plaši atplētis, pamodās.

Tā bija māmiņa ar atrisušiem matiem kā Žinevra, un, viņai pieplakdams, puisēns paslēpa tajos sejiņu.

— Ai! Ai!

— Tagad atkal viss labi, dēliņ. Nu tu esi nomodā. Nu, nu! Nav taču nekā!

Bet mazais Džons nemitējās:

— Ai! Ai!

Mātes balss samtaini glāstīt glāstīja viņa dzirdi.

—   Mēnesnīca, dārgumiņ, iespīdēja tev sejā. Puisēns elpoja, piespiedis mutīti mātes naktstērpam,

—   Tu teici, ka tā ir skaista. Māmulīt!

— Bet ne, lai tajā gulētu, dēliņ. Kas tad to ielaida istabā? Vai tu aiztiki priekškarus?

— Gribēju paskatīties, vai ir vēls;es…es palūkojos laukā, es... es dzirdēju, kā tu spēlēji, es ... es apēdu savu mandeļu kūciņu.

Tomēr palēnām bērns nomierinājās, un viņā modās vēlēšanās attaisnot savas bailes.

— Māmuļa Lī sāka manī virpuļot un kļuva aizvien ugunīgāka, — viņš čukstēja.

—   Bet, ko tad arī, dēliņ, citu varēja sagaidīt, ja tu, jau gulēt aizgājis, vēl apēdi kūciņu?

—   Tikai vienu pašu, māmulīt, un mūzika tad izklausījās vēl daudz skaistāka. Es taču tevi gaidīju — gandrīz, jau domāju, ka klāt rītdiena.

— Putniņ manu, tagad vēl ir tikai vienpadsmit. Mazais Džons klusēja, berzēdams deguntiņu gar mātes kaklu.

— Māmulīt, vai tētis tavā istabā? — Šovakar ne.

—   Vai es drīkstu nākt?

—   Ja vēlies, dārgumiņ.

Pa pusei atguvies, Džons pavirzījās nostāk.

—   Māmulīt, tu izskaties citāda, daudz jaunāka.

—   Tas matu dēļ, puisīt.

Mazais Džons saņēma tos rociņā ...kuplus, tumši zeltainus, kam vijās cauri reti, sudrabaini pavedieni.

— Man tie patīk, — viņš teica, — vislabāk tu man patīc tāda. — Paņēmis māti pie rokas, puisēns vilka to uz durvju pusi. Kad abi izgāja tām cauri, viņš tās aizvēra un atviegloti nopūtās.

— Kurā pusē tev patīk gulēt, māmulīt?

—   Kreisajā.

—   Labi. Nezaudēdams laiku un nedodams mātei izdevību grozīt savu nodomu, Džons ielīda guļvietā, kura šķita daudz mīkstāka nekā paša gultiņa. Viņš nopūtās vēlreiz, iespieda galvu spilvenā un izturējās pavisam mierīgi, vērodams kara ainu ar kaujas ratiem, šķēpiem un zobeniem, kāda arvien norisa segas virspusē, kur vilnas spalviņas šķita stāvus izslējušās, ja uz tām skatījās pret gaismu.

— Tas nebija nekas,tiešām,vai ne? — viņš jautajā. Sēdēdama spoguļa priekšā, māte paskaidroja.

— Itin nekas, tikai mēness un tava paša iedoma. Nevajag, dēliņ, tā uzbudināties.

Bet mazais Džons, vēl joprojām ne visā pilnībā atguvis līdzsvaru, kā dižodamies atbildēja.

— Man, protams, patiesībā arī nemaz nebija bailes! — Un atkal viņš gulēja mierīgi, vērodams šķēpus un zobenus. Tagad viss likās tik sen.

—   Māmulīt, nu pasteidzies mazliet!

—   Puisīt, man mati jāsapin.

— Ak! Šovakar nevajag. Tev tie rīt no rīta atkal būs jāatpin. Man miedziņš nāk, ja nenāksi gulēt, man tas drīz pāries.

Trīsdaļīgā spoguļa priekšā māte piecēlās balta un puķaina. Džons varēja viņu redzēt trīskārt, kad viņa, matiem gaismā atvizot, tumšajām acīm smaidot, pagrieza galvu. Tas bija gluži lieki, bet viņš teica:

—   Māmulīt, nāc, es gaidu.

—   Tūlīt, puisīt, tūlīt.

Džons aizvēra acis. Viss izvēršas uz vislabāko, tikai viņai jāpasteidzas! Puisēns juta gultu iedrebamies, māmiņa tajā iegūlās. Un, vēl joprojām turēdams actiņas aizvērtas, viņš pusmiegā ievaicājās:

— Labi, vai ne?

Bērns dzirdēja mātes balsi kaut ko atbildam, juta viņas lūpas pieskaramies savam degunam un, pieglaudies viņai, kas gulēja tepat nomodā un domās to glāstīja, ieslīga saldā miegā, kas noslēdza viņa mazo pagātni.

## PASKAIDROJUMI

P i r m ā d a ļ a

I

Timotija namā

1. haigeita — kapsēta Londonā.

2.  Voukinga — neliela pilsētiņa dienvidrietumos no Londonas, kur atrodas galvaspilsētas nekropole.

3. Kempdenhila — viens no lepnākajiem Londonas Vestendas rajoniem.

4. Hente-Hempšira — grāfiste.

5 Precēto sieviešu īpašuma tiesības — sākot ar 1882. gadu, precētām sievām nebija tiesības uz nekustamiem īpašumiem.

6.  Čelsija — Londonas rajons, kur dzīvo daudz mākslinieku, aktieru, muziķu, literātu.

7.  Barbizoniešu gleznas — par barbizoniešiem sauc franču ainavistus, kuri darbojās XIX gs. 30.—60. g Barbizonā, netālu no Parīzes.

8.  Marīss — šajā gadījumā domāts holandiešu gleznotājs Jākobs Marīss (1837—1899.) — vecākais, kura daiļradi raksturo ainavu un žanra glezniecība.

9.  Izraelzs — holandiešu mākslinieks (1824.—1911.) — populārs žanra glezniecībā.

10. Move — holandiešu gleznotājs (1838.—1888.).

11. Soho — Londonas rajons Vestendā, ko apdzīvo visdažādāko valstu imigranti; pazīstams ar saviem restorāniem, kuros dabūjami visdažādāko tautu nacionālie ēdieni.

12. «Šie būri» — domāts paredzamais konflikts starp būru republikām (Dienvidāfrikā), no vienas puses, un Angliju, no otras.

13. Misters Čemberlens — Džozefs Čemberlens (1836.—1914.) angļu politiķis, izteikts imperiālists, angļu-būru kara piekritējs, 1895.—1902. g. koloniju ministrs.

14. Vecais Krīgers — Stefans, Johans, Pauls Krīgers (1825.— 1904.) — būru politiķis, no 1883.—1898. g. Transvālas prezidents.

15. Pirms Komūnas — šajā gadījumā acīm redzami domāta 1848. gada revolūcija.

16. Meifēra — lepnu kvartālu rajons Londonā.

II

«Labāko aprindu cilvēks» noiet no skatuves

1. Ņūmārketa — angļu zirgkopības un zirgu skriešanās sacīkšu centrs.

2. «Mazo grupa » — iestāju eksāmeni Oksfordas universitātē. Gala eksāmenus kārto «Lielo grupa»

3. Kato — Kato Pablijs Valerijs (dzimis ap mūsu ēras 100. gadu) — romiešu dzejnieks.

4. Kato-Pablijs Valerijs, Virgila un Lidijas dēls — jokupēteris Džordžs izmanto zirgu sacīkšu programas lietoto izteiksmes veidu, kad norāda uz zirgu dižciltību.

5.Pikadilija — viena no dzīvākajām ielām Londonas Vestendā.

III

Soumss gatavojas spert soļus

1. Būla stila rakstāmgalds — rakstāmgalds ar inkrustācijām franču kokgrebēja Andrē Būla Ў1642.—1732.) stilā,

2.  Džordžs arī šeit lieto zirgu skriešanās sacīkšu terminoloģiju.

IV

Soho

1.     Izmaelieši — atkritēji (Bībeles termins)

2.     Pulmana vagons — Pulmans, ievērojams dzelzceļu vagonu konstruktors. Pulmana vagoni savā laikā bija visātrākie un visērtākie.

3. Vedžvuda — pazīstama porcelāna fabrika, kas nosaukta fabrikas dibinātāja Vedžvuda (1730.—1795.) vārdā.

4.Ričmonda — liels parks Temzas labajā krastā Londonas dienvidrietumu ārpilsētas rajonā.

5.Haidparkkorners un Naitsbridžgeita — divas ieejas Haidparkā (dienvidaustrumu pusē un dienvidu pusē), vislielākajā Londonas parkā pilsētas rietumos.

6.veco malboroviešu rīkotā dineja — domāta dineja, kurā piedalījās bijušie Malboro koledžas audzēkņi.

V

Džeimss redz rēgus

1. Gladstons (1809.—1898.) — angļu politiķis, liberālās partijas līderis.

2. Medžuba — augstiene Transvālā, kur būri pilnīgi iznīcināja britu karapulku 1881. gadā. Pulka komandieris — ģenerālis Džordžs Kolijs krita.

3. Apšaubāmais Terners — glezna, par kuru šaubījās, vai tā pieder slavenā angļu ainavista Ternera (1775.—1851.) otai.

VI

«Ne vairs gluži jaunais» Džolions mājās

1. harova — slēgta tipa zēnu koledža, kur mācījās tikai turīgo ģimeņu atvases, galvenokārt no aristokrātu aprindām.

2.bretaņa — francijas province.

3.frita «derbijs» — anglijā loti populāra mākslinieka Frita (1819.—1909.) glezna «zirgu skriešanās sacīkstes Epsomā».

4.lendsira gravīras — savā laikā ļoti populāra mākslinieka animālista Lendsira (1802.—1873.) gleznu reprodukcijas.

VIII

Džolionsnododas aizbildņapienākumiem

1.poultrija — iela sitijā.

2. Vaitholla — Londonas iela, kur atrodas valdības galvenās iestādes.

IX

Vals uzzina jaunumus

1. Kembridžširā — domātas rudens zirgu skriešanās sacīkstes Ņūmārketā.

X

Soismss aicina pie sevis nākotni

1.pengborna — pilsēta temzas krastā.

2. Uitlenderi — Dienvidāfrikas kolonisti, galvenokārt angļi, kas saplūda tur pēc zelta atradņu atklāšanas Transvā!ā 1884. gadā.

3. mesonjē — franču gleznotājs (1815.—1891.).

XI

… un apciemo pagātni.

1. Loustofta — angļu porcelāna marka.

XII

Forsaitu Biržā

1. arhitektu adamu stilā — xviii gs. populāru arhitektu — brāļu Ādamu stilā.

2.  Strenda — viena no galvenajām Anglijas galvaspilsētas ielām, kas savieno Londonas rietumu dalu ar Sitiiu.

3.krīgera ultimāts — 1899. g. 9. oktobrī Transvāla iesniedza Lielbritānijai ultimātu, kurā pieprasīja, lai šķīrējtiesa izskata jautājumu attiecībā uz uitlenderiem un atsauc angļu karaspēku no republikas robežām. Ultimātu noraidīja, un 1899. g. 11. oktobrī sākās angļu-būru karš.

4.iniskilingieši — viens no angļu armijas pulkiem.

5.indiešu sacelšanās — sipaju sacelšanās — sacelšanās Indijā pret angļu kundzību 1857.—1859. g.

6.robertss — robertss fredriks slejs (1832.—1914.) — angļu karavadonis, kas ieguva popularitāti angļu impērijas koloniālajos karos. Virspavēlnieks angļu-būru karā, sākot ar 1899. g.

7.fašoda — angļu-franču konflikts, ko izraisīja abpusējas koloniālas intereses pie Fašodas 1898. g.

8.džeimsons — britāniias Dienvidāfrikas ierēdnis, kas, uzsākot pazīstamo «Džeimsona uzbrukumu», centās ar savu pulku apvienoties ar uitlenderiem, kuri gatavoja sacelšanos pret angļiem Transvālā. Pulks tika sakauts, un pašu Džeimsonu būri saņēma gūstā 1896. g.

9 sers alfreds milners — britu galvenais komisārs (1854.—1925.) Dienvidāfrikā un Kapzemes kolonijas gubernators; angļu delegāts sarunu vešanai ar būriem 1899. g. Sarunas beidzās ar neveiksmi.

10. gladstons — 1877. g. angli ieņēma Transvālu, taču būru sacelšanās 1880.—1881. g. piespieda Gladstona kabinetu atkal atzīt republikas neatkarību.

XIV

Soumss atklāj, ko grib

1.    Grīnparks — viens no Londonas rietumu daļas parkiem.

Otrādaļa

I

Trešā paaudze

1.klasiskā stila sacīkstes — tradicionālās, ar lielām godalgām saistītās zirgu skriešanās sacīkstes maija un jūnija mēnešos: Epsomā, Askotā; jūlijā: Sendaunā un Gudvudā; sezonas beigās — Donkasterā,

2.mertona koledža — viena no oksfordas universitātes koledžām,

3.«lēkājošā pestītāja» principi — sektas «Lēkājošais pestītājs» dogmas.

4.bartolocijs — slavens itāliešu mākslinieks (1728.—1813.), kas savas dzīves lielāko daļu pavadīja Anglijā.

II

Soumss mēģina vēlreiz

1. karalienes advokāts — speciāls goda tituls. Šis advokāts tiesā valkā zīda mantiju.

2.bullers — angļu ģenerālis būru kara laikā (1899.—1902.).

3.kolijs — sk. i daļas v nodaļas 2. piezīmi.

4. leidismita — dienvidāfrikas pilsēta, no kuras angļi ar lielām grūtībām atvairīja būrus.

5. gaija foksa diena — saskaņā ar senām angļu tradīcijām katru gadu 5. novembrī sārtā «sadedzina Gaiju Foksu», t. s. 1605. g. «Pulvera apvērsuma» barvedi.

6. rou — haidparka galvenā aleja.

III

Ciemos pieirēnas

1. Pedingtona — viena no Londonas stacijām.

2.sentdžonsvudgārdena — dārza rajons, kuru parasti apdzīvo Jaudis ar samērā mēreniem ienākumiem.

3.nacionālā galerija — anglijas lielākā gleznu galerija, atrodas Trafalgarskvērā.

IV

Ceļi,kurus Forsaiti baidās iet

1. Tempis — arhitektūras ansamblis Londonas centrālajā daļā. Tur atrodas divas no četrām pazīstamajām Londonas juridiskajām korporācijām.

V

Džolija spriedums

1.vulzlijs — garnets džozefs vulzlijs (1833.—1913.); angļu buržuāzijā ļoti populārs angļu ģenerālis — «speciālists» koloniju kara vešanā.

2.melnā nedēļa — 1899. g. 10.—15. decembri; šajā īsajā laika sprīdī angļi cieta lielas neveiksmes pie Stormbergas, Magersfonteinas, Kolenso.

3.metjuens — angļu ģenerālis, kas cieta sakāvi pie Magersfonteinas 1899. g. 11. decembrī.

4. Vaverlija romāni — Valtera Skota romānu cikla nosaukums.

5. gibona «romas impērija» — plašs angļu vēsturnieka Gibona (1737.—1794.) darbs, kas aptver daudzus sējumus, kuros aplūkots «Romas imperitas pagrimums un sabrukums».

6 humbolta «kosmoss» — vācu dabas zinātnieka Aleksandra Humbolta (1769.—1859.) ievērojams fiziskās ģeogrāfijas darbs, kam, pēc autora nodoma, vajadzēja aptvert visas tā laika zināšanas par Zemi un Visumu.

VI

Džolions svārstās

1. rivoli iela — parīzes centrālā iela, kas šķērso visu pilsētu

no rietumiem uz austrumiem.

2.malenrūža — pazīstams monmartras lokāls.

3.senklū — pilsēta ziemeļos no Parīzes; bijušā karaļu rezidence.

4.fonteneblo — pilsēta apmēram 60 km uz dienvidaustrumiem no Parīzes; ievērojama ar savu parku; parīziešu iemīļota ekskursiju vieta.

5. «madonna grotā» — ievērojama leonardo da Vinči glezna.

VII

Dārtiju lieta

1. londonas sezona — laika posms no maija līdz jūlijam, kad Londonas elegantajā sabiedrībā notiek visvisāda veida svētki, tiek rīkotas pieņemšanas karaliskajā galmā, privātās mājās, rīko tradicionālo lielo prēmiju izlozi zirgu skriešanās sacīkstēs.

VII

Izaicinājums

1. Rohemptongeita — viena no sešām Ričmondas parka alejām.

XI

Timotijsceļ iebildumus

1. Spionkopa — pilsēta Dienvidāfrikā, kur 1900. g. 24. janvārī tika galīgi sakauts ģenerāļa Bullera karaspēks.

2.kolvuds — ievērojama klavieru ražotāja firma Anglijā.

3.dzelzs hercogs — hercogs velingtons (1769.—1852.).

XII

Medības turpinās

1. luksemburgas parks — populārs parks ar pili Parīzē.

2.sentdžeimsstrīta — tur daudz lepnu klubu, atrodas Grīnparka tuvumā.

3.izrēķināšanās ar īriem — t. s. feniju sacelšanās 1867. gada februārī un martā.

XIII

Te nu es esmu!

1.rīdženstrīta, hanoveras skvērs, Bondstrīta — vietas, kas Londonā slavenas ar lepniem veikaliem un modes namiem.

2.berklija skvērs — laukums ar aristokrātiskām savrupmājām.

3.kanaleto — ievērojams venēcijas ainavists (1697.—1768.).

XIV

Svešāda nakts

1. meifkinga — dienvidāfrikas pilsēta, ko angļu-būru kara laikā bija ielenkuši būri.

2 pelmela — vestendas iela, kur atrodas vislepnākie un visbagātākie klubi,

3, Astoņdesmitie gadi — XIX gs. astoņdesmitos gadus Anglijā raksturo ievērojamas strādnieku kustības; viena no ievērojamākām, starp citu, bija veselu mēnesi ilgstošs 40 tūkstošu dokeru streiks 1889. gadā.

Trešādaļa

I

Soumss Parīzē

1. Komartena iela — viena no pazīstamākajām Parīzes ielām.

2.vienprātības laukums — (franciski place de la Concorde), viens no skaistākajiem Parīzes laukumiem.

3.kūrdelarēnavēnija — tulkojumā karalienes avēnija, iela, kas sākas pie Vienprātības laukuma.

4.buloņas mežs — plašs parks parīzes rietumos.

5.«mīļais draugs» — mopasāna romāns.

6.«bedekers» — populārs vācu ceļvedis pa dažādām valstīm.

II

Zirnekļa tīklā

1. kensingtonas parks — plašs parks tieši blakus Haidparkam (rietumu pusē).

III

Ričmondas parks

1.serbitona — londonas piepilsēta.

2.«ansītis un grietiņa» — humperdinka bērnu opera.

3.morisa stils — viljams moriss (1834 —1896.) prerafaelītu skolas pārstāvis, dzejnieks un gleznotājs; 1863. gadā nodibināja darbnīcas, kurās tika izgatavotas mākslinieciskas tapetes, krāsains stikls, kuru apgleznojot vadījās pēc mākslinieku prerafaelītu zimējumiem.

VI

Vasaras diena

1.patnija tilts — tilts pār temzu londonas dienvidrietumu priekšpilsētas daļā.

2.vimbldonas sporta laukumi — plaša teritorija, kas rietumos saplūst kopā ar Ričmondas parku. Šeit atrodas visdažādākie sporta klubi.

VII

Vasarasnakts

1. Džordone — ievērojams itāliešu renesanses mākslinieks (1477. – 1510. ).

2. Botičellī — ievērojams itāliešu renesanses mākslinieks (1444. – 1510. ).

IX

Ārā no zirnekļa tīkla

1.     flitstrīta, ladgeithila — ielas, kas ved uz sitijas centru,

2. koventgārdena — plašs tirgus londonas centrā.

3.  Redinga — pilsēta, kas atrodas Temzas labajā krastā, Berkširas grāfistē.

X

Laikmetsaiziet

1. Eduards — domāts angļu karalis Eduards VII (1901.—1910.).

2. Vestminsteras abatija — katedrāle, kur, sākot ar XI gs., tika kronēti angļu karaļi.

3. Kremorna — apšaubāmas reputācijas izpriecu vieta Čelsijā; 1877. gadā valdība to slēdza.

4 Jubilejas gads — 1897. gads, kad svinēja Anglijas karalienes Viktorijas (1837.—1901.) 60 valdīšanas gadu jubileju.

5.balkons — ļaudīm, kas vēlas noskatīties Londonas ielās notiekošās ceremonijas, pret maksu izīrē logus, balkonus un vietas speciāli uzceltajos paaugstinājumos.

6.vācijas ķeizars — karalienes viktorijas mazdēls Vilhelms II.

7.telegramma — domāta apsveikuma telegrama, ko vācu ķeizars Vilhelms I nosūtīja Transvālas prezidentam Krīgeram sakarā ar veiksmīgu Džeimsona uzbrukuma «atvairīšanu» (1896.).

XI

Apsīkusi rosība

1. Devets — Kristiāns Devets (1854,—1922.) būru ģenerālis un politisks darbinieks, ievērojamākais būru partizāņu karavadonis.

2 knuts — dānijas un anglijas karalis (995.—1035.), kam, kā teika stāsta, paklausījuši Temzas viļņi.

I n te rlūd i ja

1. Bruņinieks Beviss — angļu bruņinieku romāns, kas aptver XIV gs,

2. Toma Brauna skolas gadi — populāra bērnu grāmata, kuru sarakstījis Tomass Hjūss (1828.—1896.) un kurā attēlota skolēnu dzīva angļu koledžās,

3. Sers Lamoraks u. c, — «Artura cikla» romānu tēli, Apaļā galda bruņinieki

4. Žinevra — karaļa Artura sieva.

## SATURS

CILPĀ

Pirmā daļa

I. Timotija namā

II.«Labāko aprindu cilvēks» noiet no skatuves

III. Soumss gatavojas spert soļus

IV. Soho

V.Džeimss redz rēgus

VI. «Ne vairs gluži jaunais» Džolions mājās

VII. Zēns un meitene

VIII. Džolions nododas aizbildņa pienākumiem

IX. Vals uzzina jaunumus

X. Soumss aicina pie sevis nākotni

XI …. un apciemo pagātni

XII. Forsaitu Biržā

XIII Džolions sevi izpratis

XIV. Soumss atklāj, ko grib

Otrā daļa

I.Trešā paaudze

II.Soumss mēģina vēlreiz

III.Ciemos pie Irēnas

IV.Ceļi, kurus Forsaiti baidās iet

V.Džolija spriedums

VI. Džolions svārstās

VII Dārtiju lieta

VIII. Izaicinājums

IX. Pusdienas Džeimsa namā

X. Baltazara nāve

XI.Timotijs ceļ iebildumus

XII.  Medības turpinās

XIII.Te nu es esmu!

XIV.Svešāda nakts

Trešā daļa

I. Soumss Parīzē

II. Zirnekļa tīklā

III. Ričmondas parks

IV. Pāri upei

V. Soumss rīkojas

VI. Vasaras diena

VII Vasaras nakts

VIII. Džeimss gaida

IX. Ārā no zirnekļa tīkla

X.    Laikmets aiziet

XI. XI. Apsīkusi rosība

XII Forsaitu atvases piedzimšana

XIII.Džeimsam pasaka

XIV.Pieder viņam

Interlūdija

Atmoda

Komentāri

[2] cachet (franc.) — šeit domāta zināma franciskuma iezīme. Tulk.

[3] Ļoti pieklājīgs kungs (franc). tulk.

[4] Ļoti laipns, ļoti patīkams kungs (franc). tulk.

[5] kā franču valodā parasts, Anete uzsver pēdējo zilbi. Tulk,

[6] Aizstāvamie, atbalstāmie(franc).Tulk

[10] arlabvakaru (franc.) — parasts atvadu sveiciens vakarā. Tulk.

[11] sarkanais laimē, nepāris un zaudē (franc.) — izteicieni, kas saistīti ar ruletes spēli. Tulk,

[12]Dievs ar tevi (muhamedāņu izsauciens). Tulk.

[14] bez mīlestības, bez romāna (franc). Tulk.

[15] Viņa ir tavs sapnis(franc)

[16] zemeņu saldējums (franc). Tulk.

[17] Uz priekšu (franc). Tulk

[18] Vīnā patiesība (lat. ). Tulk.

[19] Aukle, bērnumeita (franc. ).Tulk.

[20] ne, kungs (franc). tulk.

[21] vai te, kungs (franc). tulk.

[22] Ārsta kungs (iranc). tulk.

[23] bet mums nav jāsteidzas (franc). Tulk

[24] vaskots kokvilnas mēbeļu audums. Tulk.

[25] No procentiem(franc).Tulk.

[26] viņa ir ļoti īpatnēja, smalka (franc). Tulk.

[27] man nepatīk tādi tipi (franc). tulk.

[28] vītušas lapas, nodzeltējušas (franc. ). Tulk.

[29] cik jūs prātīgs (franc. ). tulk.

[30] Un jūs esat mana daiļā sieva (franc.). tulk.

[31] Ak nē! Nerunājiet franciski (franc.). Tulk.

[32] Mīļais (franc. ). Tulk.

[33] Ak, kāda nelaime (frac. ). Tulk.

[34] Bet mazā ir tik jauka, varbūt kafiju(franc.). Tulk.

[35] Viņa jūs gaida (franc. ). Tulk.

[36] mana mazā puķe; puķīte (franc. ). tulk.

[37] angļu valodā vārdu Džons (John — izrunā Džon) raksta vidū ar «h»; tas ir patstāvīgs vārds un nav atvasināts no vārda Džolions. Tulk.

[38] angļu ticējums «piedzimt ar sudraba karoti mutē» atbilst apmēram senlatviešu ticējumam par «piedzimšanu laimes krekliņā»

[39] Uz priekšu de Brasī (franc.).Tulk.