# Noslēpumu sala

Žils Verns

Žils Verns

Noslēpumu sala

Sērija Piedzīvojumi, fantastika, ceļojumi. Franču rakstnieka Žila Verna romānā «Noslēpumu sala» stāstīts par pieciem drosmīgiem cilvēkiem, kurus gaisa balons aiznesis uz neapdzīvotu salu Klusajā okeānā. Šeit pateicoties inženiera Sairesa Smita erudīcijai šie pieci cilvēki nodibina koloniju un uzbūvē ne tikai dzelzs kausēšanas krāsni, bet arī nelielu kuģīti, ar kuru aizkuģo uz netālu esošo Tabora salu un atbrīvo jūrnieku Airtonu, kuru uz šis salas atstāja lords Glenervens par mēģinājumu sagrābt kuģi lai kļūtu par pirātu. Romāns rakstīts 1872. gadā un šādā veidā sasaistās ar romānu «Kapteiņa Granta bērni», bet ar romānu «20 000 Ijē pa jūras dzelmi» to sasaista tas, ka uz Noslēpumu salas pēdējo ostu atradis zemūdens kuģis "Nautils", kura kapteinis Nemo ir vienīgais dzīvais palikušais. Noslēpumu sala vulkāna izvirduma rezultātā nogrimst jūras viļņos un kolonistus izglābj garām braucošs kuģis.

No franču valodas tulkojis Andrejs Upits Ž. Ferā Ilustrācijas G. Kļavas noformējums

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

NOSLĒPUMU SALA

ŽILS VERNS

Otrais izdevums

izdevniecība «Liesma»Rīga 1978

.

## PIRMĀ DAĻA. AVĀRIJU CIETUŠIE GAISA KUĢOTĀJI

## PIRMĀ NODAĻA. 1865. gada viesulis. — Kliedzieni gaisā. — VirpuĻaukas aizrautais balons. — Saplosītais apvalks. — Visapkārt tikai Jūra. — Pleci pasažieri. — Kas notiek gaisa kuģa laiviņā. — Krastmala pie apvāršņa. — Drāmas atrisinājums.

—    Vai mēs vēl ceļamies gaisā?

—    Nē! Gluži otrādi! Mēs slīgstam lejup!

—    Vēl ļaunāk, Sairesa kungs! Mēs krītam!

—    Dieva dēļ! Metiet laukā balastu!

—    Tā, pēdējais maiss iztukšots!

—    Vai balons sāk celties augšup?

—    Nē!

—    Es dzirdu itin kā viļņu šļakstoņu!

—    Zem laiviņas ir jūra!

—    Mēs esam tikko vairs pieci simti pēdu virs līmeņa!

Tad atskanēja kāda spēcīga un valdonīga balss:

—          Laukā visu smago!… Visu! Un tad — ar dieva palīgu!

Tādi saucieni bij dzirdami gaisā virs Klusā okeāna bezgalīgā, tuksnesīgā ūdens plašuma ap četriem novakarē 1865. gada divdesmit trešajā martā.

Droši vien visi vēl atminēsies briesmīgo ziemeļaustrumu viesuli, kāds tajā gadā sacēlās dienas un nakts vienga- ruma laikā, kad barometrs bij nokrities līdz septiņi simti desmit milimetriem. Viesulis bez pārtraukuma plosījās no astoņpadsmitā līdz divdesmit sestajam martam. JTas nodarīja briesmīgus postījumus Amerikā, Eiropā un Āzijā, tūkstoš astoņi simti jūdžu platā joslā iešķērsu pāri ekvatoram no trīsdesmit piektās ziemeļu paralēles līdz pat četrdesmitajai dienvidu paralēlei. Sagrautas pilsētas, ar visām saknēm izrauti koki, milzīgu viļņu nopostītas krastmalas, pēc «Veritas biroja» aprēķina, simtiem apgāztu kuģu, plaši, virpuļaukas pilnīgi izpostīti apgabali, vairāki tūkstoši sauszemē nogalinātu vai jūrā noslīcinātu cilvēku — tādi bij to

drausmīgo pēdu liecinieki, ko briesmīgais viesulis pameta aiz sevis. Ar postošu brāzmu tas pārsniedza vētras, kas gada divdesmit piektajā oktobrī nopostīja Havannu un 1825. gada divdesmit sestajā jūlijā Gvadelupu.

Bet, kamēr uz cietzemes un jūras norisinājās tik daudz katastrofu, ari saviļņotajā gaisā notika tikpat satricinoša drāma.

Kāds balons kā viegla bumba virpuļaukas galotnē šāvās pa gaisu ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā, nemitīgi griezdamies, it kā to būtu sagrābis gaisa Malstrēms.

Balona lejasgalā šūpojās laiviņa ar pieciem pasažieriem, tikko saskatāmiem biezo tvaiku un sīko ūdens lāšu miglas jūklī, kurš sniecās līdz pat okeāna līmenim.

No kurienes gan bij cēlies šis aerostats, — īsta rotaļlietiņa šausmīgā viesuļa varā? No kādas pasaules malas tas traucās? Acīm redzami pa vētras laiku tas nebij devies ceļā. Viesulis ilga jau piecas dienas, pirmie tā simptomi bij samanāmi astoņpadsmitajā martā. Jādomā, ka balons nāca no ļoti tālas vietas, jo divdesmit četrās stundās bij noskrējis, mazākais, divi tūkstoši jūdžu.

Katrā ziņā pasažieriem pašiem nebij nekādas iespējas aprēķināt kopš ceļojuma sākuma nobraukto gabalu, jo te nekur visapkārt nevarēja saskatīt neviena pieturas punkta. Bij pat jāatzīst tas dīvainais fakts, ka, viesuļa virpuļu griezti, viņi paši to nemaz nesajuta. Viņi bez apstājas brauca uz priekšu, nemitīgi griezdamies riņķī, bet nesamanīja ne šo griešanos, ne slīdēšanu horizontālā virzienā vienmēr tālāk. Viņu skatieni nespēja izspiesties cauri zem laivas sablīvētajai biezajai miglai. Migla viņus apņēma no visām pusēm. Mākoņu blīvumā viņi pat nevarēja noteikt, vai patlaban V diena vai nakts. Neviena gaismas stara, neviena trokšņa no apdzīvotas zemes; viņi atradās tik augstu gaisā un bezgalīgā tumsā, ka pat jūras šalkoņa viņus nesniedza. Tikai straujā slldoņa lejup lika apjaust tuvojošās viļņu briesmas.

Bet tad no munīcijas, ieročiem un pārtikas krājumiem atvieglotais balons atkal pacēlās virsējos gaisa slāņos, četri tūkstoši pieci simti pēdu augstumā. Samanījuši jūras līmeni zem laivas un apjēguši, ka augšā briesmas mazākas nekā lejā, pasažieri nebij vilcinājušies izmest laukā pat visnepieciešamākos priekšmetus un pūlējās noturēt balonā gāzi, kas viņus nesa virs jūras bezdibeņa.

Nakts pagāja nemitīgā uztraukumā, kas katrā ziņā būtu pieveicis nespēcīgākas būtnes. Tad atkal atausa diena, un šķita, it kā viesulis mazinātos. Divdesmit ceturtā marta rītā vētra sāka mazliet atslābt. Rīta ausmā mākoņu blīva saplaisāja un pacēlās augstāk gaisā. Dažu stundu laikā virpuļauka aprima pavisam. Viesuļa vējš izvērtās spēcīgā vienlaida pūsmā, gaisa slāņu trakojošās birgas pa pusei samazinājās. Lai gan «pūta vēl krietna brīze», kā mēdz sacīt jūrnieki, tomēr laika apstākji ievērojami uzlabojās.

Ap pulksten vienpadsmitiem gaiss bij kļuvis manāmi skaidrāks. Atmosfēra pamazām zaudēja tvaikaino mik- lumu, kas bij redzams, kas pat bij saožams, kad garām aiztraucās lielie meteori. Likās, ka viesulis vairs nebrāžas tālāk pret rietumiem, ka tas pats sevi iznīcina. Varbūt tas izklīda elektriskās plīvās, kā tas dažkārt notiek ar Indijas okeāna taifūniem.

Bet ap to pašu laiku bij samanāms, ka balons no jauna lēnām, taču nemitīgi grimst lejup gaisa apakšējos slāņos. Varēja pat sajust, ka apvalks izstiepjas garāks un no bumbveidīga pārvēršas ovālā.

Ap pusdienas laiku aerostats vairs tikai tūkstoš pēdu augstumā lidinājās pār jūras līmeni. Balons bij piecdesmit tūkstoši kubikpēdu liela tilpuma un, pateicoties tam vai ari horizontālā virziena gaitai, šķita spējīgs vēl labi ilgi noturēties gaisā.

Sajā acumirklī braucēji izmeta pašus beidzamos priekšmetus, kas atradās laiviņā, — vēl paglabātos pārtikas krājumus, pat personīgām vajadzībām lietojamos, kabatās glabājamos daiktus. Viens no viņiem, parāpies lokā, kur savienojās apvalka virves, mēģināja ciešāk piesaistīt aero- stata apakšējo nokāri.

Bij skaidri redzams, ka balonam sāk pietrūkt gāzes un ka pasažieriem vairs nav iespējams noturēt to augstākos gaisa slāņos.

Tātad viņiem tomēr jāaiziet bojā!

Patiešām — tas nebij kontinents, pat ne sala, kas izsliecās tur lejā zem viņiem. Tur nebij neviena laukuma, kur nolaisties, nevienas citas vietas, kur viņu enkuram aizķerties.

Tikai bezgalīgajā jūras plašumā vēl vienmēr bangoja ļoti lieli viļņi. Visapkārt — okeāna klajš, nepārredzams ari tiem, kas lidoja augsti tam pari un varēja parskatīt okeānu četrdesmit jūdžu tālumā. Nežēlīgi sakultais, viesuļa satrakotais ūdens klajums, kurā slaistījās baltās putās sakultu galotņu mežģiem pārklāti krēpjaini- viļņi! rtekur nav saskatāma cietzeme, nekur neviena kuģa!

Tomēr katrā ziņā bij jāgādā, lai aerostats neslīgtu lejup un nenogrimtu viļņos. Acīm redzami laiviņā sēdētāji patlaban arī ķērās pie šā neatliekamā mēģinājuma. Bet, par spīti visām viņu pūlēm, balons slīga arvien zemāk, tai pašā laikā milzīgā ātrumā slīdēdams arī pa vējam uz priekšu, proti, no ziemeļaustrumiem pret dienvidrietumiem.

Šie nelaimīgie atradās drausmīgā stāvoklī. Viņi vairs nebij pavēlnieki savā aerostatā. Viņu pūles palika bez panākuma. Balona apvalks atslāba arvien vairāk un vairāk. Gāzes izplūdujnu nekādi nespēja aizkavēt. Lejupslīdoņa pieņēmās arvien ātrāk, vienos pēc pusdienas laiviņa bij vairs tikai seši simti pēdu virs jūras līmeņa.

Gāze nebij atturama jau tāpēc vien, ka tā aizplūda pa kādu plīsumu balona apvalkā.

Izmetuši no laiviņas itin visu, braucēji guva iespēju dažas stundas ilgāk noturēties gaisā. Bet tā viņi tikai paildzināja laiku līdz nenovēršamai katastrofai. Ja pirms nakts nebūs redzama kāda cietzeme, pasažieriem, laiviņai un balonam uz visiem laikiem jāpazūd viļņos.

Patlaban tika darīts beidzamais, kas vēl bij iespējams. Acīmredzami aerostata pasažieri bij drosmīgi cilvēki un prata nāvei acis lūkoties. Nevienu nopūtu nedzirdēja izlaužamies viņien\pār lūpām. Viņi bij noņēmušies cīnīties līdz pēdējam acumirklim un darīt visu, lai aizkavētu lejup- krišanu. Laiviņa bij tikai sava veida grozs, pīts no kārkla klūgām, tātad nederīgs braucienam pa ūdeni; ja nogāztos, nekādi nebūtu iespējhms noturēt to virspusē.

Ap diviem aerostats bij vairs tikko ap četri simti pēdu virs ūdens līmeņa.

Šajā acumirklī atskanēja kāda vīrišķīga balss — tāda cilvēka balss, kura sirds nepazina baiļu. Tai atsaucās pārējās, tikpat drosmīgas.

—    Vai itin viss ir izmests laukā?

—     Nē! Vēl paliek desmittūkstoš franku zelta!

Un tūliņ smags maiss nolidoja jūrā.

—     Vai balons ceļas?

—    Mazliet, bet nupat atkal slīgst atpakaļ.

— Vai vēl kas palicis ko izmest?

—    Itin nekā!

—    Tātad … tikai laiviņa!

—    Pieķersimies pie virvēm! Un laiviņu jūrā!

Tas patiešām bij vēl vienīgais līdzeklis atvieglot aerostatu. Virves, kuras laiviņu turēja pie loka, tika pārgrieztas, un zemu noslīgušais aerostats atkal pacēlās divtūkstoš pēdu augstumā.

Pieci pasažieri bij parāpušies pītenī virs loka un, virvju režģos turēdamies, lūkojās bezdibenī.

Visiem zināms, cik aerostats ir jutīgs pret statisku svaru. Pietiek ar vieglāko priekšmetu, lai mainītu tā gaitu vertikālā virzienā. Balons gaisā turas ar tīri matemātisku līdzsvaru. Tāpēc būs saprotams, ka, zaudējis diezgan ievērojamu svaru, tas piepeši un strauji paceļas gaisā. Tā tas notika arī šoreiz.

Bet, kādu laiciņu lidojis augstākos gaisa slāņos, balons atkal sāka grimt lejup. Gāze joprojām izplūda pa plīsumu, kuru aizlāpīt nebij iespējams.

Braucēji bij darījuši visu, ko varēja. Tagad nekāds cilvēka spēks viņus vairs nespēja glābt. Atlika tikai vēl cerēt uz dieva palīdzību.

Ap četriem balons bij vairs pieci simti pēdu virs jūras līmeņa.

Atskanēja skaļa riešana. Pasažieriem līdzi bij suns; parāpies uz augšu, viņš turējās līdzās savam kungam, ieķēries režģī.

—    Tops ir kaut ko ieraudzījis! — kāds no pasažieriem iesaucās.

Kāda cita spēcīga balss to pārkliedza:

—    Zeme! Zeme! .

Vēja nemitīgi dzīts, balons no rīta ausmas līdz šim bij nolidojis simtiem jūdžu pret dienvidrietumiem, un tajā pusē nu patlaban tiešam bij redzama kalnaina cietzeme paceļamies virs jūras līmeņa.

Bet šī zeme vēl atradās jūdzes trīsdesmit attālu pa vējam. Lai to sasniegtu, bij vajadzīga krietna stunda, turklāt tikai tādā gadījumā, ja nenolido garām. Vesela stunda! Vai līdz tam laikam no balona nebūs izplūdusi visa gāze?

Tāds bij drausmīgais jautājums! Braucēji skaidri saredzēja cieto vietu, kas jāsasniedz par katru cenu. Viņi nezināja, kas tur bij — sala vai kontinents, tikai pa pusei noģida, uz kādas pasaules daļas pusi viesulis viņus aizdzinis. Bet zeme bij jāaizsniedz, vienalga, vai tā apdzīvota vai ne, viesmīlīga vai naidīga!

Pēc pulksten četriem bij redzams, ka balons ilgāk vairs nejaudā turēties gaisā. Tas jau skāra jūras līmeni. Milzīgo viļņu galotnes vairākkārt apšļakstīja virvju apakšgalus, padarot balonu vēl smagāku, — tas tikai pa pusei vairs lurejas virs ūdens kā putns ar aizšautiem spārniem.

Pēc pusstundas zeme atradās vairs tikai jūdzi attālu, bet balons bij paguris, sakļāvies, savilcies lielās krokās — gāze turējās vienīgi augšējā daļā. Virvēs saķērušos pasažieru smagums tam vēl vienmēr bij par lielu; pa pusei jūrā nogrimušus, ūdens vāli nikni kapāja šos cilvēkus. Balona apvalks bij pārvērties par tukšu maisu, un vējš to, arvien dziļāk iegremdēdams, dzina kā kuģi uz priekšu. Varbūt tam izdosies aizsniegt krastu!

Balons bij vairs tikai divu kabeļtauvu attālumā, kad it kā no vienas krūts reizē izlauzās šausmu kliedziens. Balons, kas šķita jau pavisam noguris, spēcīga viļņa trieciena pasviests, taisīja negaidītu lēcienu. Itin kā piepeši vēl atsvabinājies no pēdējā svara, tas pacēlās tūkstoš pieci simti pēdu augsti un, vēja virpuļa nests, netraucās vis pret krastu, bet tam līdztekus. Dažas minūtes vēlāk tomēr pavērsās iešķērsu pret to un pēdīgi nokrita smilktīs viņpus viļņu apskalojamās joslas.

Braucēji, cits citam palīdzēdami, raisījās laukā no virvju režģa. No smaguma atbrīvojies, vēja trenkts, balons kā ievainots putns, kas uz acumirkli vēl atgūst dzīvību, pacēlās gaisā un pazuda izplatījumā.

Laiviņā bij pieci pasažieri un suns, krastā balons izmeta vairs tikai četrus.

Pazudušo pasažieri acīm redzami bij aizskalojis vilnis, kas trāpīja režģi, un tā balons bij ticis vieglāks un iespējis vēl pēdējo reizi pacelties gaisā, lai pēc dažiem acumirkļiem nolaistos uz cietzemes.

Tikko šie četri avāriju cietušie — tā viņus droši var saukt — bij nostājušies uz cieta pamata un iedomājušies trūkstošo biedru, viņi izsaucās:

— Varbūt viņš vēl mēģinās glābties peldus! Glābsim viņu! Glābsim viņu!

## otra nodaļa. Amerikas pilsoņu kara epizode. — Inženieris Sairess Smits. — Ģedeons Spilets. — Nēģeris Nebs. — Jūrnieks Penkrofs. — Herberts. — Negaidīts priekšlikums. — Satikšanās pulksten desmitos vakarā. — Bēgšana vlesuļa laikā.

Tie, kurus vētra atdzina šajā krastā, nebij ne profesionāli gaisa kuģotāji, ne kādi aerostata ekspedīcijas dalībnieki, Viņi bij kara gūstekņi, aiz pārdrošības aizbēguši pavisam sevišķos apstākļos. Simtiem reižu viņi varēja aiziet bojā! Simtiem reižu saplosītais balons bij gatavs nogremdēt viņus bezdibenī! Bet liktenis saudzēja viņus dīvainiem piedzīvojumiem, un tā divdesmitajā martā, izbēguši no ģenerāļa Jūlisa Granta karaspēka ielenktās Ričmondas, viņi nu atradās septiņi tūkstoši jūdžu tālu no Virdžīnijas galvaspilsētas —« separātistu galvenās nometnes briesmīgā pilsoņu kara laikā. Viņu gaisa ceļojums bij ildzis piecas dienas.

Bet, lūk, kādos savādos apstākļos bij notikusi šī gūstekņu bēgšana, kura beidzās ar mums jau zināmo katastrofu.

Tā paša 1865. gada februārī, kad ģenerālis Grants atkal reiz nesekmīgi mēģināja nejaušā uzbrukumā ieņemt Rič- mondu, vairāki viņa oficieri krita ienaidnieka rokās un tika aizvesti gūstā pilsētā. Starp tiem ievērojamākais bij no federālā galvenā štāba un saucās Sairess Smits.

Sairess Smits, dzimis Masačūsetsā, bij inženieris un ievērojams zinātnieks. Savienoto Valstu valdība viņam kara laikā bij uzticējusi pārzināt dzelzceļus, kuriem tik ārkārtīgi svarīga stratēģiska nozīme. Tas bij ī«ts ziemeļameri- kānis, kaulains un izkaltis, četrdesmit piecus gadus vecs, jau sirmiem apcirptiem matiem un kuplām ūsām. Viņam bij skaista galva, it kā radīta attēlam bronzas medaļā, spulgas acis, nopietna mute un militāro zinātņu vīra seja. Viens no tiem inženieriem, kas savas studijas iesāk ar āmuru un kapli, gluži kā tie ģenerāļi, kuri iesāk karjeru kā vienkārši kareivji. Līdz ar augsti attīstītu prātu viņam bij arī ārkārtīgi veiklas rokas. Visi viņa muskuļi bij apbrīnojami vingri. Domātājs un reizē arī īsts darba cilvēks, ilgajos gados viņš bij ieguvis to rīcības veiklību un spraigo izturību, kas nevairās nekādu kavēkļu. Augsti mācīts, pie tam dzīvē praktisks un apķērīgs, viņš bij no tiem cilvēkiem, kuri spēj orientēties jebkādos apstākļos un kuriem vislielākā mērā piemīt cilvēka enerģiju radošas īpašības: gara un miesas možums, tieksmju straujums un gribas stiprums. Viņa devīze varēja būt tāda pati kā Orānijas Vilhelmam XVII gadu simtenī: «Man nav vajadzīgs daudz cerēt, lai ķertos pie darba, ne ari gūt panākumus, lai būtu izturīgs.»

Turklāt Sairess Smits bij pati personificēta drošsirdība: piedalījies visās kaujās. Iestājies Ilinoisas brīvprātīgajos ģenerāļa Granta komandā, viņš bij cīnījies pie Padjūkas, Belmontas, Pitsburgas-Lendingas, Korintas ielenkšanas, pie Portdžibsonas, Blekriveras, Čatanūgas, Vildernesas, Potomakas — visur drosmīgi kā cienīgs kareivis ģenerālim, kurš mēdz teikt: «Es nekad neskaitu savus kritušos!» Simtiem reižu Sairess Smits varēja būt starp tiem, kurus nežēlīgais Grants neskaitīja, bet visās kaujās, kur viņš nebūt nesargājās, liktenis viņu allaž saudzēja — līdz tam acumirklim, kad Ričmondas kaujas laukā tika ievainots un saņemts gūstā.

Vienā un tai pašā dienā kopā ar Sairesu Smitu dienvidnieku gūstā krita vēl viens ievērojams cilvēks. Tas bij slavenais Ģedeons Spilets, «New York Herald» reportieris, kuram bij uzdots sekot līdzi ziemeļnieku armijām un novērot kara gaitu.

Ģedeons Spilets piederēja pie tiem Stenlijam un citiem radniecīgajiem angļu vai amerikāņu žurnālistiem, kuri nebaidās ne no kā, lai iegūtu tiešas ziņas par notikumu un tās visātrākajā laikā nogādātu savai avīzei. Tādām Savienoto Valstu avīzēm kā «New York Herald» bij milzīgs iespaids, un ar viņu delegātiem visi rēķinājās. Ģedeons Spilets bij pirmais starp šiem delegātiem.

Būdams cilvēks ar lieliem nopelniem, enerģisks, straujš un gatavs uz visu, izdomu bagāts, kā mākslinieks un kareivis apceļojis visu pasauli, pārrunās viegli uzbudināms, uzņēmīgs darbā, viņš nerēķinājās ne ar kādām grūtībām, nepazina ne noguruma, ne briesmu, lai kaut ko uzzinātu vispirms sevis labā un tad savai avīzei. īsts neparastu situāciju varonis, jaunā, nezināmā un neiespējamā atklājējs, viens no tiem bezbailīgajiem vērotājiem, kuri raksta, šauteņu un lielgabalu lodēm pār galvu svilpojot, un kuriem visbīstamākais stāvoklis ir tieši patīkamākais.

Arī viņš bij piedalījies visās kaujās — ar revolveri vienā un piezīmju burtnīcu otrā rokā; viņa zīmulis neno-

Ģedeons Spilets

trīsēja no kartečas sprādziena. Viņš nenodarbināja nemitīgi telegrāfa vadus kā tie, kuriem nekā nav ko teikt, bet katrs viņa ziņojums — īss, noteikts un skaidrs — ikreiz zīmīgi apgaismoja kādu svarīgu jautājumu. Turklāt arī humora viņam nekad netrūka. Pēc notikumiem pie Blek- riveras viņš divas stundas neparko neatkāpās no telegrāfa lodziņa, līdz aiztelegrafēja par kaujas rezultātiem savai avīzei, kurai tas izmaksāja divtūkstoš dolāru, toties «New York Herald» ari saņēma pašas pirmās ziņas.

Ģedeons Spilets bij slaida auguma, pāri četrdesmit gadiem. Viņa seju ieskāva gaiša, iesarkana vaigubārda. Acis viņam bij mierīgas, spriganas un ļoti vērīgas. Spēcīgi noaudzis, viņš bij rādījies dažādos klimatos kā tērauda gabals aukstā ūdenī.

Jau desmit gadi„kopš viņš bij «New York Herald» reportieris un zīmētājs, jo ar zīmuli Spilets rīkojās tikpat veikli kā ar spalvu. Viņš bij kritis gūstā, kad patlaban aprakstīja un attēloja kaujas gaitu. Pēdējais aprautais teikums viņa burtnīcā bij šāds: «Kāds dienvidnieks tēmē uz mani un …» Bet Ģedeons Spilets nebij tik viegli trāpāms, un arī no šīs kļūmes viņš izkļuva bez mazākā ieskrambā- juma.

Sairess Smits un Ģedeons Spilets, kuri pazina viens otru varbūt tikai vārda pēc, abi tika aizvesti uz Ričmondu. Inženieris ātri izveseļojās no saviem ievainojumiem, un taisni atveseļošanās laikā viņš iepazinās ar reportieri. Šie cilvēki iedraudzējās un mācījās novērtēt viens otru. Drīz vien viņu kopējai dzīvei nebij vairs cita mērķa kā aizbēgt, pievienoties atkal Granta armijai, stāties savā vietā un cīnīties par Savienoto Valstu vienību.

Abi amerikāni bij apņēmušies izlietot jauno izdevīgo gadījumu; bet, lai gan viņi varēja brīvi staigāt pa pilsētu, Ričmonda tomēr tika stingri apsargāta, tā ka bēgšana šķita pilnīgi neiespējama.

Pa to laiku Sairess Smits bij atradis uz «dzīvību un nāvi» uzticīgu kalpu. Šis bezbailīgais bij dzimis inženiera muižā, verga un verdzenes dēls. Sairess Smits, būdams pēc sirds un pārliecības verdzības pretinieks, viņus jau sen bij atsvabinājis. Brīvē palaists, vergs vairs negribēja atstāt savu kungu. Viņš to tik ļoti mīlēja, ka bij ar mieru viņa labā mirt. Tas bij gadus trīsdesmit vecs puisis, spēcīga auguma, lunkans, izveicīgs, saprātīgs, lēns un nosvērts, brīžiem naivs, vienmēr smaidīgs, pakalpīgs un labsirdīgs. īstais

vārds viņam bij Nebukadnecars, bet viņš klausīja tikai, kad familiāri tika saukts saīsinātā vārdā par Nebu.

Dabūjis dzirdēt, ka kungs kritis gūstā, viņš nekavējoties atstāja Masačūsetsu ūn, nokļuvis līdz Ričmondai, ar viltu un veiklību, divdesmitkārt riskēdams ar savu dzīvību, iekļuva aplenktajā pilsētā. Nav iespējams aprakstīt, cik patīkami Sairesam Smitam bij ieraudzīt savu kalpu un kā līksmoja Nebs, atkal atradis savu kungu.

Bet, ja arī Nebam izdevās iekļūt Ričmondā, laukā tikt no tās bij daudz grūtāk, jo gūstekņus stingri apsargāja. Bij nepieciešams pavisam sevišķs gadījums, lai ar kaut kādām izredzēm mēģinātu bēgšanu, bet tāds neradās, un grūtt bij iedomāties, kad tas varētu rasties.

Grants pa to laiku turpināja savas enerģiskās operācijas. Pēc uzvaras pie Pitsburgas viņam atkal nācās izturēt sīvas cīņas. Viņa artnijai, apvienotai ar Betlera spēkiem, pie Ričmondas vēl arvien nebij nekāda panākuma, un neviens neņemtos pareģot, ka gūstekņu atsvabināšana tuvu klāt. Reportierim garlaicīgajā gūstniecībā nebij neviena interesanta sīkuma, ko atzīmēt, to viņš vairs nespēja paciest. Viņam bij tik^i viena doma: par katru cenu izkļūt no Ričmondas. Vairākas reizes viņš pats izmēģinājās uz savu roku, bet allaž atdūrās pret nepārvaramiem šķēršļiem.

Aplenkums ieilga. Ja gūstekņi traucās izbēgt un pievienoties Granta armijai, tad daži no aplenktajiem tāpat vēlējās tikt laukā no pilsētas, lai nokļūtu pie separātistu karapulkiem. Starp tiem bij arī kāds Džonatans Forsters, kaislīgs dienvidnieks. Federālistu gūstekņiem nebij iespējams izkļūt laukā no pilsētas, bet tāpat arī viņu sagūstītā- jiem, jo ziemeļnieku armija tos bij cieši ielenkusi. Ričmondas gubernatoram jau ilgāku laiku nebij nekādu sakaru ar ģenerāli Lī, bet bij pilnīgi nepieciešams zifiot tam par pilsētas stāvokli, lai dienvidnieku armija steigtos palīgā. Tāpēc Džonatans Forsters bij izdomājis balonā pārlidot ielencēju rindas un tā nokļūt separātistu nometnē.

Gubernators piekrita šim nodomam. Tika pagatavots balons un nodots Džonatanam Forsteram, un pieci pavadoņi dzīrās doties kopā ar viņu lidojumā. Viņi tika apbruņoti, ja, zemē nolaižoties, iznāktu cīņa, un apgādāti ar pārtikas līdzekļiem, ja viņu gaisa ceļojums ieilgtu.

Ceļojuma sākums bij nolikts uz astoņpadsmito martu. Lidojumam vajadzēja notikt naktī; ar vidēji stipru ziemeļrietumu vēju lidotāji cerēja dažās stundās nokļūt ģenerāļa LI nometnē.

Bet šis ziemeļrietumu vējš nebij vis nekāda parastā pūsma. Jau tai pašā astoņpadsmitajā bij nomanāms, ka vējš izvēršas vētrā. Drīz vien savērpās tāds viesulis, ka Forstera ceļojumu vajadzēja atlikt, jo nevarēja taču trakojošiem dabas elementiem paļaut balonu un tā pasažierus.

Balons bij novietots Ričmondas lielajā laukumā, gatavs pacelties gaisā tūliņ, tiklīdz vējš mazliet norims; pilsētā valdīja liels uztraukums, tāpēc ka laiks joprojām nemainījās.

Astoņpadsmitais un deviņpadsmitais marts pagāja bez jebkādām pārmaiņām mokpilnajā stāvoklī. Grūti nācās pat noturēt piesieto balonu, ko vēja brāzmas lāgu lāgiem no- slieca līdz pat zemei.

Pagāja nakts no deviņpadsmitā uz divdesmito, bet pret rītu vētra vēl pieņēmās ar divkāršu spēku un niknumu. Aizlidot nebij iespējams.

Tajā dienā inženierim Sairesam Smitam kādā Ričmondas ielā pienāca klāt nepazīstams cilvēks. Tas bij jūrnieks Penkrofs, aptuveni trīsdesmit piecus vai četrdesmit gadus vecs, spēcīgi noaudzis, brūni nodedzis, spriganām, šaudīgām acīm, bet labsirdīgu seju. Šis Penkrofs arī bij ziemeļ- amerikānis, apbraukājis visas pasaules jūras, piedzīvojis visbrīnišķīgākās dēkas, kādas iespējamas radījumam ar divām kājām un bez spārniem. Lieki vēl teikt, ka viņš bij uzņēmīgs cilvēks, gatavs uz visu, it nekas viņu nevarēja ne pārsteigt, ne izbrīnīt. Šā gada sākumā Penkrofs bij ieradies Ričmondā nokārtot kādas darīšanas. Viņu pavadīja piecpadsmit gadus vecs jauneklis Herberts Brauns no Ņūdžersijas, kapteiņa dēls un bārenis, ko viņš mīlēja kā savu paša bērnu. Nepaguvis izkļūt no pilsētas pirmajā aplenkuma brīdī, viņš arī palika ieslēgts, skuma un nīka te un domāja tikai par to, kā aizbēgt. Viņam nebij svešs slavenā inženiera Sairesa Smita vārds. Viņš zināja, cik liela bij šā drosmīgā cilvēka nepacietība. Tajā diena viņš nevilcinājās pieiet tam klāt un uzrunāt bez liekiem ievadiem.

—    Smita kungs, vai arī jums Ričmondā galīgi apnikusi?

Inženieris cieši paskatījās cilvēkā, kas viņu tā uzrunāja

un turklāt vēl paklusi piebilda:

—    Smita kungs,, vai jūs gribat bēgt?

—    Kad?… — inženieris strauji atsaucās. Var droši teikt, šie vārdi viņam paspruka tikai tāpēc, ka viņš vēl nebij iepazinis cilvēku, kas viņu tā uzrunāja.

Bet, vērīgi paraudzījies paļāvīgā jūrnieka sejā, inženieris nešaubījās, ka viņa priekšā ir godīgs cilvēks.

—    Kas jūs esat? — viņš strupi vaicāja.

Penkrofs nosauca savu vārdu.

—   Labi, — Sairess Smits atbildēja. — Un kādus līdzekļus jūs man ieteiksiet bēgšanai?

—   Ar šo skaisto balonu, kas pamests gluži bez darba un, manuprāt, visai nepacietīgi mūs gaida!…

Jūrniekam nevajadzēja pabeigt teikumu. Inženieris bij sapratis no pirmā vārda. Viņš satvēra Penkrofu zem rokas un aizveda savā dzīvoklī.

Tur jūrnieks pārstāstīja savu patiesībā visai vienkāršo projektu. Mēģinājumā bij jāriskē tikai ar dzīvību. Taisnība, vīfesulis plosījās pilnā spēkā, bet tāds izveicīgs un drošsirdīgs inženieris kā Sairess Smits gan pratīs vadīt aerostatu. Ja viņš, Penkrofs, zinātu, kā ar to rīkoties, skaidrs, ka viņš ne mirkli nevilcinātos laisties prom kopā ar Herbertu. Viņš savā mūžā bij piedzīvojis pavisam citu ko, tāda vētra viņu nemaz nebiedēja.

Sairess Smits, ne vārda neteikdams, klausījās, ko teica jūrnieks, bet acis viņam kvēloja. Gaidītais gadījums nu bij klāt. Viņš nebij tas cilvēks, kas to palaistu garām. Projekts bij gan visai bīstams, tomēr paveicams. Par spīti visai uzraudzībai, nakts tumsā bij iespējams nokļūt līdz balonam, ierāpties laiviņā un tad pārgriezt virves, ar kurām tas piesiets! Zināms, viņus varēja pamanīt un nošaut, varēja arī palaimēties, un bez šā viesuļa… Bez šā viesuļa balons būtu jau aizbraucis un tik ilgi gaidītās nejaušības šajā acumirklī vairs nebūtu!

—    Bet es nčesmu viens pats! … — Sairess Smits ieminējās. ^

—    Cik cilvēku jūs gribat ņemt līdzi? — jūrnieks vaicāja.

—    Divus: manu draugu Spiletu un kalpu Nebu.

—    Tas būtu trīs, — Penkrofs teica, — bet kopā ar Herbertu un mani — pavisam pieci. Balons ir aprēķināts sešiem …

—   Tad viss kārtībā, mēs braucam! — Sairess Smits noteica.

Balons nokrita smilktīs

Šis «mēs» zīmējās arī uz reportieri, bet tas nu nebūt nebij cilvēks, kas vilcinātos, un, kad viņam paziņoja pro-' jektu, Spilets piekrita bez iebilduma. Viņš tikai bij pārsteigts, ka tik vienkārša ideja viņam pašam nav ienākusi prātā. Nebs bij gatavs itin visur sekot savam kungam.

—   Tātad šovakar, — Penkrofs noteica, — visi pieci mēs sāksim šo dīvaino ceļojumu!

—    Šovakar pulksten desmitos, — Sairess Smits piebilda. — Un liktenis lai dod, ka vētra nenorimtu pirms mūsu aizbraukšanas!

Penkrofs atstāja inženieri vienu un atgriezās savā dzīvoklī, kur bij pametis jauno Herbertu Braunu. Šis drošsirdīgais jauneklis zināja jūrnieka nodomu un ar nepacietību gaidīja, kāds panākums būs sarunai ar inženieri. Kā redzams, visi šie pieci bij apņēmīgi un bezbailīgi cilvēki, ar mieru mesties drausmīgā viesulī un briesmās.

Nē! Vētra nenorima, un ne Džonatans Forsters, ne viņa biedri nevarēja iedomāties kāpt trauslajā laiviņā. Diena bij šausmīga. Inženieris baidījās tikai vienu: ka piesietais un no vēja zemei piekļautais aerostats nesaplīst tūkstoš gabalos. Vairākas stundas viņš klaiņoja pa gandrīz tukšo klajumu un vēroja balonu. Arī Penkrofs pievienojās viņam, rokas bikšu kabatās sabāzis, žāvādamies kā cilvēks, kurš nezina, kā nosist laiku, bet arī tāpat baiļodamies, ka balons nepārplīst vai, virves pārrāvis, neaizlido gaisā.

Pienāca vakars. Nakts bij ļoti tumša. Bieza migla kā mākonis slīga līdz pašai zemei. Lija ar sniegu sajaukts lietus. Laiks bij auksts. Pār Ričmondu klājās it kā smaga sega. Likās, ka spēcīgā vētra bij piespiedusi aplenktos un aplencējus noslēgt pamieru un lielgabalus klusēt šajos drausmīgajos viesuļa dārdos. Pilsētas ielas bij tukšas. Šajā briesmīgajā laikā nebij pat ņzskatījuši par vajadzīgu apsargāt laukumu, kura vidū svaidījās aerostats. Acīm redzami visi apstākļilabvēlīgi gūstekņu bēgšanai; bet šāds ceļojums pa satrakotā gaisa bangām! …

—    Nejauka vētra! — Penkrofs noņurdēja, ar dūri piespiezdams ciešāk cepuri, ko vējš grasījās noraut no galvas. — Bet lai! Mēs tik un tā nokļūsim pie mērķa!

Pusdesmitos Sairess Smits ar saviem biedriem izklaidus no dažādām pusēm zagās uz laukumu, kur vējš bij izdzēsis gāzes laternas, tāpēc tas bij tīts dziļā tumsā. Pat milzīgo uerostatu nevart'ja saredzēt, jo vējš to bij pavisam pie- kļāvis pie zemes. Balona uzkaramos virvju galus turēja smagi balasta maisi, bet laiviņa turklāt ar tauvu bij piesieta pie bruģī iestiprināta dzelzs gredzena.

Pieci gūstekņi sastapās pie laiviņas. Neviens viņus nebij pamanījis, tumsa bij tik liela, ka viņi paši cits citu nevarēja saredzēt.

Ne vārda nerunājuši, Sairess Smits, Ģedeons Spilets, Nebs un Herberts novietojās laiviņā, kamēr Penkrofs pēc inžepiera rīkojuma citu pēc citas atraisīja virves no balasta maisiem. Tas.bij tikai dažu mirkļu darbs, tad jūrnieks iekāpa pie pārējiem biedriem.

Aerostats turējās vienīgi pie virves gala, Sairesam Smi- tam atlika tikai dot pavēli sākt ceļojumu.

Šajā acumirklī kāds suns ar slaidu lēcienu iemetās laiviņā. Inženiera suns Tops, saiti pārrāvis, bij sekojis savam kungam. Baidīdamies lieka svara, Sairess Smits gribēja mest laukā nabaga kustoni.

— Ko niekus, būs vēl viens braucējs! — Penkrofs teica un izmeta no laiviņas divus smilkšu maisus.

Tad viņš pārgrieza tauvu, un balons ieslīpi šāvās gaisā — laiviņa trakajā ātrumā vēl atsitās pret diviem fabriku skursteņiem, tad balons pazuda tumsā.

.Viesulis pieņēmās šausmīgā spēkā. Visu nakti inženieris nevarēja ne domāt nolaisties zemē, bet, kad atausa diena, apkārt viss bij tīts necaurredzamā miglā. Tikai piektajā dienā kāds gaismas stars ļāva saskatīt bezgalīgo jūras klaju zem aerostata, ko vējš drausmīgi ātri trenca uz priekšu.

Mēs jau zinām, ka no pieciem pasažieriem, kuri divdesmitajā martā izbrauca, četri divdesmit ceturtajā tika izmesti tuksnesīgā krastā vairāk nekā seštūkstoš jūdžu tālu no viņu zemes.[1]

Tas, kura trūka, kuram četri balonā izglābušies vispirms steidzās palīgā, bij viņu īstenais vadonis inženieris Sairess Smits.

## trešā nodaļa. Pulksten plecos vakarā. — Pazudušais. — Neba izml' sums. — Meklējumi pret ziemeļiem. — Saliņa. — Izmisuma un skumju nakts. — Miglains rīts. — Nebs peldus. — Redzama jauna zeme. — Pāri šauruma braslai.

Spēcīgs viļņa trieciens bij aizskalojis inženieri cauri balona satrūkušajām auklām. Tāpat _ bij pazudis ari viņa suns. Uzticīgais kustonis bij labprātīgi steidzies palīgā savam kungam.

—    Uz priekšu! — reportieris iesaucās.

Un tad visi četri — Ģedeons Spilets, Herberts, Penkrofs un Nebs —, aizmirsuši nogurumu un nespēku, metās meklēt pazudušo.

Nabaga Nebs< raudāja no dusmām un izmisuma, iedomādams pazudušu'to, ko mīlēja vairāk par visu pasaulē.

Nebij pagājušas divas minūtes kopš tā acumirkļa, kad pazuda Sairess Smits un kad viņa biedri aizsniedza krastu. Vēl viņiem bij cerība, ka piesteigsies laikā izglābt inženieri.

— Meklēsim! Meklēsim! Nebs sauca.

—          Jā, Neb! — Ģedeons Spilets atteica. — Un mēs atradīsim viņu.

—    Dzīvu?

—    Dzīvu!

—    Vai viņš māk peldēt? — Penkrofs vaicāja.

—    Jā, — Nebs atbildēja. — Turklāt Tops ir pie viņa! .,,

Vērodams sabangoto jūru, jūrnieks pašūpoja galvu.

Viņi atradās krasta ziemeļpusē, ap pusjūdzi no tās vietas, kur balons nolaidās zemē un kur inženieris bij pazudis. Ja nu viņš būtu sasniedzis tuvākā krasta iekāri, tad meklējams aptuveni kādu pusjūdzi tālāk.

Bij jau gandrīz seši vakarā. Sacēlās migla, un nakts kļuva ļoti tumša. Izglābušies bēgļi gāja pret ziemeļiem pa svešās zemes krastu, kur gadījums viņus bij izmetis un par kuras ģeogrāfisko stāvokli viņiem nebij ne mazākās jausmas. Viņu kājas mina ar akmeņiem sajauktu smilkti, kur nebij saskatāmas ne mazākās zīmes no kaut kādiem augiem. Zeme bij ļoti nelīdzena un grumbuļaina, vietām sīkām plaisām sašņīpota; tas visai apgrūtināja iešanu. No šīm ieplakām augšup cēlās lieli, tumsā tikko saskatāmi putni un smagā skrejā klīda uz visām pusēm. Citi, veiklāki, pacēlās veseliem bariem un aizlidoja kā mākoņi. Jūrnieks sprieda, ka tās esot laupītāju kaijas un kurliki, kuru spalgie kliedzieni bij dzirdami cauri jūras šalkām.

Laiku pa laikam gājēji apstājās, skaļi kliedza un pēc tam klausījās, vai kāds neatsauksies no okeāna puses. Patiešām bij iemesls domāt, ka viņi nokļuvuši tuvu tai vietai, kur inženieris būtu varējis izpeldēt malā, un, ja arī Sairess Smits vairs nebūtu spējīgs atsaukties, tad vismaz suņa riešanu viņi sadzirdētu. Bet neviena skaņa neizlauzās cauri jūras dūkoņai un viļņu šļakstoņai pret kāpām. Un mazais pulciņš atkal devās tālāk, vērīgi pētīdams krastmalas iz- lokus.*

Pēc divdesmit minūšu gājiena viņus piepeši apturēja putojošu viļņu josla. Sausas zemes vairs nebij zem kājām. Viņi atradās kādas asas iekāres galā, kur jūra nikni šļācās pāri.

—    Tas ir augsts zemesrags, — jūrnieks teica. — Mums jāgriežas atpakaļ, un tad, vairāk uz labo pusi turēdamies, aizsniegsim atkal cietu zemi.

—    Bet ja viņš ir tur! — atsaucās Nebs, norādīdams uz okeānu, kur milzīgi viļņi balsnīja tumsā.

—    Labi, tad kliegsim vēl!

Un visi apvienoja savas balsis skaļā kliedzienā, bet ne- viens^heatsaucās. Viņi pagaidīja, kamēr vētra uz acumirkli norimst, un atsāka no jauna. Nekādas atbalss.

Tad avāriju cietušie novērsās gar augsto zemesragu, iedami uz pretējo pusi pa tādu pašu ar akmeņiem sajauktu smilkti. Bet Penkrofs novēroja, ka krastmala te kļūst stingrāka un zeme paceļas augstāk, pēc viņa domām, slīpums veda uz stāvu krasta krauju, kuras masīvais apveids jau neskaidri bij saskatāms tumsā. Šajā krastmalas apvidū putnu vairs nebij tik daudz. Arī jūra te likās mazliet rāmāka un klusāka, varēja pat noģist, ka viļņu vāli kļūst manāmi mazāki. Tik tikko vairs sadzirdama bij šļakstoņa pret krastu. Bez šaubām, aiz šā augstā zemesraga iesniecas ieapaļš jūras līcis, ko stāvā iekāre aizsargāja pret klajās jūras viļņiem.

Bet, tādā virzienā iedami, viņi devās pret dienvidiem, tas ir, tieši uz pretējo pusi tai krastmalai, kur Sairess Smits varēja izpeldēt malā. Pusotras jūdzes tālu krasts vēl nebūt neliecās tādējādi, ka atkal varētu doties pret ziemeļiem. Bet augstajam zemesragam, kura iekārei viņi bij apgājuši apkārt, taču katrā ziņā kaut kur jāsavienojas ar cietzemi. Galīgi noguruši, gājēji tomēr dūšīgi turpināja ceļu, cerēdami, ka ik mirkli var gadīties kāds ass krasta izloka leņķis, pa kuru viņi izkļūs tieši pirmāk uzsāktajā virzienā.

Eet kāds bij viņu izmisums, kad, jūdzes divas nogājuši, viņi diezgan augstā, gludā klinšainā vietā atkal ieraudzīja jūru.

—   Mēs atrodamies uz kādas saliņas, — Penkrofs iesaucās, — un esam pārstaigājuši to no vienas malas līdz otrai!

Jūrnieka novērojums bij pareizs. Bēgļi nebij izmesti uz kontinenta, pat uz salas ne, bet gan uz mazas saliņas, kura nebij garāka par divām jūdzēm un pie tam acīm redzami visai šaura.

Vai šī tuksnesīgā, akmeņiem nobārstītā un neauglīgā saliņa, kurā tikai daži jūras putni patvērās, piederēja pie kāda lielāka arhipelāga? Tas nebij nosakāms. No laiviņas miglā cietzemi saskatījuši, balona pasažieri nebij paspējuši pietiekoši apvērtēt tās lielumu. Tomēr Penkrofs ar savām pie^ tumsas pieradušām acīm šķita pret rietumiem saskatījis blāvas masas — tur laikam sākas augsta krasta krauja.

Tumsā nebij nosakāms, vai sala vientuļa vai pieder pie kādas grupas. Arī prom tikt no tās nebij iespējams, jo jūra pludoja visapkārt. Inženiera meklēšana bij jāatliek līdz rītam; viņš diemžēl ne ar vienu skaņu nebij darījis zināmu, ka atrodas kur tuvumā.

—    Sairesa klusēšana nenozīmē nekā, — reportieris sacīja. — Viņš var būt paģībis, ievainots, acumirklī pat kliedziena nevarīgs, bet tāpēc nezaudēsim cerību.

Reportierim pat ienāca prātā kādā salas augstākā vietā sakurt uguni, kas inženierim noderētu par ceļa rādītāju. Bet velti viņi te meklēja koku vai nokaltušu krūmāju. Tikai smilktis un akmeņi, cita te vairāk nekā nebij.

Viegli iedomājams, kādas sāpes sajuta Nebs un viņa pārējie biedri, kas tik ļoti bij pieķērušies bezbailīgajam Sairesam Smitam. Pārāk skaidri bij redzams, ka viņi vairs nespēj tam palīdzēt. Jānogaida līdz rītam. Vai nu inženieris bij izglābies paša spēkiem un nokļuvis kādā vietā salas krastmalā, vai arī uz visiem laikiem gājis bojā!

Lēni vilkās garās un smagās stundas. Laiks bij īsti auksts. Avāriju cietušie nejauki sala, bet paši to tikko manīja. Pat ne mirkli atpūsties viņi negribēja. Par savu vadoni domādami, aizmirsa paši sevi, cerēja, arvien joprojām vēlējās cerēt, staigāja turpu un atpakaļ pa tuksnesīgo saliņu, nemitīgi atgriezdamies tās ziemeļu galā, vistuvāk katastrofas vietai. Viņi kliedza, klausījās, lūkoja uztvert kaut klusāko atsaukšanās skaņu; viņu balsīm vajadzēja sniegt krietni tālu, jo vētra sāka it kā norimt; viļņiem mazinoties, jūras rūkoņa kļuva klusāka.

Piepeši Neba kliedziens it kā atbalsojās. Herberts par to iebilda Penkrofam:

—    Liekas, ka rietumu pusē netālu ir vēl kāds cits krasts.

Jūrnieks piekrītoši pamāja. Viņa acis nekad nekļūdījās.

Ja tās kaut cik saskatīja zemi, tad bij skaidrs, ka zeme tur ir.

Bet patlaban tikai Neba kliedzienu tālā atbalss bij vienīgā atbilde no turienes, turpretī saliņas austrumu pusē valdīja bezgalīgs klusums.

Debess sāka pamazām noskaidroties. Ap pusnakti at- mirdza dažas zvaigznes, un, ja' inženieris bij netālu no saviem biedriem, viņam vajadzēja saskatīt, ka tās vairs nebij ziemeļu puslodes zvaigznes. Polārzvaigzne vairs nebij redzama šajā jaunajā apvārsnī, zvaigžņu grupas zenītā bij citas nekā tās, ko parasti novēro uz Amerikas kontinenta, bet to vietā te pār zemeslodes dienvidpolu spīdēja Dienvidu Krusts.

Nakts pagāja. Divdesmit piektajā martā ap pulksten pieciem no rīta debesis sāka viegli sārtoties. Apvārsnis vēl vienmēr bij tumšs, bet ar pirmo dienas atspulgu virs jūras sacēlās tik bieza migla, ka visapkārt nevarēja redzēt tālāk par divdesmit soļiem. Migla kāpa lieliem, lēni slīdošiem vāliem.

Tas bij nepārspējams traucēklis. Avāriju cietušie sev apkārt nekā skaidri nevarēja saskatīt. Kamēr Nebs un reportieris vēroja jūru, Herberts un jūrnieks pētīja saliņas rietumu krastu. Bet ne mazākā cietzemes zīme nebij saskatāma.

—    Tas neko nenozīmē, ka es nevaru saredzēt otru krastu, — Penkrofs teica. — Es to jūtu … tas ir tur… tur… tikpat droši, kā mēs vairs neesam Ričmondā!

Bet migla drīz vien sāka celties augšup. Tas bij jauka laika vēstnesis. Spilgtā saule sasildīja augšējos, gaisa slāņus, tās siltums sāka jau sniegties līdz pat saliņas virsmai.

Ap pusseptiņiem, trīsceturtdaļstundas pēc saules lēkta, migla kļuva caurredzamāka. Augšā tā sabiezēja, bet apakšā kļuva plānāka. Kā no mākoņa iznirusi, visa saliņa drīz vien tika pārredzama; pēc tam lokā visapkārt parādījās ari jūra, bezgalīga pret austrumiem, bet rietumu pusē augstas un stāvas krasta kraujas norobežota.

Jā! Tur arī bij zeme. Tur vismaz pagaidām būtu drošs glābiņš. Starp saliņu un viņējo krastu pletās pusjūdzi plats šaurums, pa kuru krākdama traucās spēcīga straume.

Savas sirds varā viens no izglābtajiem, nevērodams biedrus, ne vārda neteicis, steidzās uz straumes pusi. Tas bij Nebs. Viņš traucās nokļūt tajā krastā, lai tiktu tālāk uz ziemeļiem. Neviens viņu nespēja atturēt. Penkrofs sauca, bet velti. Reportieris grasījās sekot Nebam.

Penkrofs piegāja viņam klāt.

—    Jūs gribat tikt pāri šaurumam? — viņš vaicāja.

—    Jā, — Ģedeons Spilets atbildēja.

—    Labi, bet ticiet man, labāk nogaidīt, — jūrnieks brīdināja. — Nebs viens pats var pietiekoši palīdzēt savam kungam. Tajā šaurumā iekļuvušus, ārkārtīgi spēcīga straume mūs var aizraut jūras klajā. Ja es nemaldos, tā ir atplūdu straume. Palūkojiet, uzplūdi kāpās krīt! Pacietīsimies mazliet un, kad ūdens noplaks, varbūt atradīsim pārbrienamu sēkli.

—   Jums taisnība, — reportieris atbildēja. — Turēsimies visi kopā, cik vien iespējams …

Pa to laiku Nebs nikni cīnījās ar straumi. Viņš tai peldēja pāri ieslīpā virzienā. Ar katru rokas vēzienu viņa melnie pleci iznira no ūdens. Straume viņu ātri nesa lejup, tomēr krastam viņš tika arvien tuvāk. Pusjūdzi platās spraugas nopeldēšanai viņam vajadzēja pusstundas laika, un krastā viņš nokļuva vairākus tūkstošus pēdu lejāk iepretī tai vietai, no kuras bij sācis peldēt.

Nebs piecēlās stāvus augstas granīta sienas pakājē un spēcīgi nopurinājās, tad viņš skriešus devās tālāk un pēc acumirkļa jau pazuda aiz kādas klints, kas pacēlās no jūras gandrīz saliņas ziemeļgala kraujas augstumā.

Neba biedri uztraukti vēroja vļņa pārdrošo mēģinājumu. Kad nēģeris bij nozudis acīm, viņi sāka tuvāk aplūkot zemi, no kuras būs jālūdz patvērums, un apēda dažus gliemežus, kas bij izkaisīti visgarām krastmalas smilktī. Vājš mielasts tas jau nu bij, tomēr mielasts.

Viņējās salas krastā bij plašs jūras līcis ar smailu šķautnainu, pilnīgi kailu un mežonīgu krasta iekāri dienvidu pusē. Šī iekāre dīvainā veidā iezīmējās krastmalas vispārējā līnijā, tās pamatā bij granīta klints. Turpretim ziemeļu pusē licis pletās plašumā, tā nolaidenais krasts stiepās no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem un nobeidzās ar tievu ragu. Starp šiem diviem jūras līča loka galējiem punktiem varēja būt jūdzes astoņas liels atstatums. Kādu pusjūdzi no krasta saliņa iesniecās šaurā jūras strēlā un izskatījās līdzīga milzīgam valim vai ļoti lielam ģindenim. Tās platums nepārsniedza ceturtdaļjūdzes.

Saliņas viņējā krastmala sākās ar melnām klints šķautnēm nokaisītu smilkšu joslu, klintis pamazām izcēlās no atplūdiem. Augstāk stiepās itin kā ar kapli aptēsta granīta siena, kas beidzās ar ērmīgi izrobotu šķautni, mazākais, trīssimt pēdu augstumā. Uz labo pusi tā stiepās triju jūdžu garumā un spēji nobeidzās ar itin kā cilvēka rokas darinātu apmalu. Turpretī uz kreiso pusi šis robotās kraujas gals ar sablīvētām, apdrupušām, prizmveidīgām klinšu šķautnēm garenā laidā slida lejup un pamazām saplūda kopā ar dienvidu iekāres klintīm.

Šīs malas augšienes līdzenumā nebij neviena koka. Tur bij tāds pats kails klajums kā Keiptaunā pie Labās Cerības raga, tikai mazākos apmēros. Vismaz, no saliņas skatoties, tas tā likās. Turpretī labajā pusē aiz aprautās apmalas netrūka zaļuma. Viegli bij saskatāmi lielu koku apveidi. Biezoknis aizsniecās tālāk, nekā skatieni to varēja aptvert. Šajā zaļumā atvilga granīta cieto līniju nogurdinātās acis.

Tālāk, pašā tālākā un beidzamā joslā, pāri virsmas līdzenumam ziemeļrietumu pusē un, mazākais, septiņu jūdžu attālumā laistījās saules staru apmirdzēta balta virsotne. Tā bij kāda tāla kalna sniega cepure.

Tomēr vēl nebij iespējams pateikt, vai zeme ir sala vai kāda kontinenta daļa. Bet, aplūkodams kreisajā pusē sablīvētās krokotās klintis, ģeologs bez vilcināšanās pateiktu, ka tās cēlušās vulkāniskā veidā, jo tur visgarām bij samanāmas apakšzemes uguns iedarbības pazīmes.

Ģedeons Spilets, Penkrofs un Herberts uzmanīgi aplūkoja zemi, kurā viņiem varbūt nāksies dzīvot ilgus gadus, kurā būs arī jānomirst, ja tā neatrodas pie kuģu ceļa.

—    Ko tu teiksi, Penkrof? — Herberts vaicāja.

—   Ko tur teikt, — Penkrofs atbildēja, — šeit ir labais un sliktais kā visur. Gan jau redzēsim. Bet ūdens plok arvien joprojām. Pēc trim stundām mēģināsim tikt šaurumam pāri un, reiz tur nokļuvuši, varēsim sākt rīkoties un uzmeklēt Smita kungu.

Penkrofs nebij vīlies savā paredzējumā. Pēc trim stundām šauruma smilkšainais dibens pāri pusei bij pacēlies no ūdens. Starp saliņu un viņējo krastu palika tikai šaura brasla, ko pārbrist nenācās grūti.

Ap desmitiem Ģedeons Spilets un viņa abi biedri novilka drēbes, sasēja tās pauniņā virs galvas un devās braslā, kas nebij dziļāka par piecām pēdām. Herbertam ūdens bij par dziļu, bet viņš peldēja kā zivs un viegli tika citiem līdzi. Bez traucēkļiem visi trīs nokļuva pretējā krastā. Tur saule viņus ātri vien nožāvēja, viņi apģērba no ūdens pasargātās drēbes un noturēja apspriedi.

## ceturta nodaļa. Litodomas. — Upes grīva. — «Kamīns». — Meklēšana tur- pinās. — Zaļo koku mežs. — Kurināmā sagāde. — Bēgumu gaidot. — Krasta kraujā. — Malkas plosts. — Atgriešanās krastmalā.

Vispirms reportieris piekodināja jūrniekam gaidīt viņu šajā pašā vietā, kur viņš griezīsies atpakaļ, un, ne acumirkli nevilcinādamies, steidzās augšup krastā — tai pašā virzienā, kur pirms dažām stundām devās nēģeris Nebs. Drīz vien reportieris nozuda aiz kāda krasta izloka — tik strauji viņš traucās uzzināt kaut ko par inženieri.

Herberts vēlējās viņu pavadīt.

—    Paliec vien šepat, mīļo zēn, — jūrnieks viņam teica. — Mums jāsarīko kāda pajumte un jāpalūko, vai še bez gliemežiem nav dabūjams kas labāks ko uzkost. Kad pārnāks mūsu draugi, viņiem būs nepieciešams stiprināties. Katram savs uzdevums.

—   Es esmu gatavs, Penkrof, — Herberts atbildēja.

—    Labi! — atsaucās jūrnieks. — Tad lai notiek tā. Sāksim rīkoties pēc plāna. Mēs esam noguruši, mums ir auksti, mums gribas ēst. Tātad jāatrod pajumte, uguns un ēdamais. Mežā ir koki un ligzdas olas — atliek tikai uzmeklēt mājokli.

—    Lai notiek! — Herberts sacīja. — Es pameklēšu kādu alu šajās klintīs un droši vien atradīšu caurumu, kur ērti varēsim ielīst.

—    Pareizi! — Penkrofs piekrita. — Uz priekšu, mīļo zēn!

Un tā viņi abi devās gar milzīgo klints sienas pakāji, ko jūras bēgums bij atklājis platā joslā. Viņi nekāpa augšup pret ziemeļiem, bet gāja lejup uz dienvidu pusi. Penkrofs bij ievērojis, ka dažus simtus soļu no tās vietas, kur viņi izkļuva malā, krastam šaurs iedobums; pēc viņa domām, tur vajadzēja būt kādas upes vai strauta ietekai. Pirmkārt, izdevīgi bij nomesties dzeramā ūdens tuvumā, un, otrkārt, — iespējams, ka straume iznesusi Sairesu Smitu taisni šajā krastā.

Kā jau minēts, klints siena pacēlās trīssimt pēdu augstu; bet visgarām tā bij ciets masīvs, pakājē jūras nogludināts, un nevarēja saskatīt ne mazākās plaisas, kur kaut pagaidām patverties. Stāva, cieta granīta siena, ko pat viļņi nebij jaudājuši iegrauzt. Ap tās virsotni laidelējās neskaitāmi jūras putnu bari, it sevišķi pleznaino sugas ar gariem, plakaniem un asiem knābjiem — spārnoti brēkuļi, kas daudz nelikās zinis par cilvēkiem, kuri, bez šaubām, pirmo reizi traucēja viņu vientulību. Starp tiem Penkrofs novēroja vairāku pasugu lielās laupītāju kaijas, tā saucamās stercorarius, un mazās, rijīgās jūras kaijas, kuras perinās granīta iedobumos. Ar vienu pašu šautenes skrošu lādiņu šajā barā varētu iegūt veselu klēpi medījuma; taču, lai šautu, vispirms bij vajadzīga šautene, bet ne Penkro- fam, ne Herbertam tās nebij. Tomēr šo laupītāju un mazo kaiju gaļa gandrīz nebij ēdama, pat viņu olām ir pretīga piegarša.

Vairāk pa kreisi novirzījies, Herberts pamanīja dažas aļģēm apaugušas klintis, ko nedaudz stundu vēlāk atkal • pārklātu jūra. Uz šīm gludajām, jūras augu pārklātajām klintīm ņirbēja divvāku gliemeži, ko izsalcis cilvēks nebūt nevarēja nonicināt. Herberts pasauca Penkrofu, kas ari tūliņ piesteidzās klāt.

—   A! — jūrnieks iesaucās. — Tās taču ir austeres! Palūk, kas mums noderēs olu vietā!

—   Tās nav nekādas austeres, — atbildēja Herberts, uzmanīgi aplūkojiš pie klintīm pielipušos gliemežus. — Tās ir litodomas.

—    Vai viņas ir ēdamas? —Penkrofs vaicāja.

—    Katrā ziņā.

—    Nu, tad ēdīsim litodomas.

Jūrnieks varēja palaisties uz Herbertu. Jauneklis labi pārzināja dabas zinātnes un kaislīgi interesējās par tām. Tēvs viņu bij uzvadījis uz šā ceļa, sūtīdams noklausīties labāko Bostonas profesoru lekcijas, kuras pilnīgi sajūsmināja apdāvināto un čaklo zēnu. Še arī turpmāk viņa zināšanas bieži vien noderēja, bet jau pašā sākumā viņš nebij kļūdījies.

Litodomas ir iegareni gliemeži, kuri dzīvo, saķērušies grīstēs, cieši klintīm pielipuši. Viņas pieder pie urbēju molusku pasugas un izdobj caurumus viscietākajā akmenī, viņu vāki abos galos noapaļoti, kas nav novērojams pie parastajām austerēm.

Penkrofs un Herberts krietni saēdās šīs saulē pusatvēru- šās litodomas. Eda gluži kā parastas austeres, un tās viņiem likās ar stipri piparotu piegaršu, tāpēc nebij jābēdājas, ka te nav ne piparu, ne citas kādas garšvielas.

Izsalkumu viņi nu bij apmierinājuši, bet ne slāpes, kas kļuva vēl skaudrākas pēc šī dabiski vircotā molusku mielasta. Tagad bij svarīgi atrast dzeramo ūdeni, un nebij domājams, ka tā trūktu tik untumaini izveidotā apvidū. Apgādājušies ar prāvu krājumu litodomu, ar kurām piepildīja kabatas un mutautiņus, Penkrofs un Herberts atgriezās atkal klints sienas pakājes joslā.

Divi simti soļu tālāk viņi nokļuva'tajā izdobumā, kur, pēc Penkrofa nojausmas, patiešām atradās kādas nelielas, bet dziļas upītes ieteka. Šajā vietā klints siena likās kāda spēcīga apakšzemes grūdiena pāršķelta. Lejas pusē bij izveidojies neliels līcis, kas beidzās ar diezgan smailu leņķi. Upe te bij ap simts pēdu plata, krasti abējās pusēs tikko divdesmit pēdu augsti. Upe gandrīz gluži taisnā līnijā bij izgrauzusies cauri divām klinšu sienām, kuras likās pamazām pazemināmies virzienā no iztekas līdz ietekai, tad spēji nosliecās sāņus un pusjūdzi attālu pazuda meža smalksnājā.

— Še ir ūdens! Tur — mežs! — Penkrofs iesaucās. — Herbert, nu mums trūkst tikai maizes!

Ūdens upē bij dzidrs. Jūrnieks novēroja, ka atplūdu un jūras zema līmeņa laikā, kad jūras viļņi te nepiesniedzās, tas arī īsti salds. Pēc šī svarīgā secinājuma Herberts sāka meklēt kādu ieplaku, kas būtu noderīga patvērumam, bet velti. Klints siena visgarām bij gluda un ārkārtīgi stāva.

Taču pie pašas upes ietekas un virs tās līnijas, līdz kurai jūra sniedzās uzplūdu laikā, nogruvums bij izveidojis nevis alu, bet milzīgu klints sablīvējumu, kādi parasti gadās granītzemēs un kādus mēdz saukt par «kamīniem».

Penkrofs ar Herbertu iegāja diezgan dziļi klinšu spraugās — alās ar smilkšu paklāju, kur bij pietiekoši gaišs, jo gaisma še ieplūdapa spraugām starp granīta bluķiem, no kuriem daži turējās, neizprotama līdzsvara balstīti. Bet līdz ar gaismu ejās ieplūda arī vējš — īsts ziemeļu caurvējš — un līdz ar vēju sīvs ārienes aukstums. Tomēr jūrnieks domāja, ka, aizkraujot dažus gaiteņu caurumus ar akmens un smilkšu maisījumu, «kamīnu» varētu padarīt noderīgu apdzīvošanai. Šo alu plānu zīmējums līdzinājās tipogrāfijas zīmei &, kas apzīmē et caetera saīsinātā veidā, proti — un tā tālāk.


Atdalot šās zīmes augšējo daļu, kur ieplūda dienvidu un rietumu vējš, apakšējo daļu, bez šaubām, varēs izmantot.

—    Tas ir mūsu atradums, — Penkrofs teica, — un, ja mēs vēl kādreiz sastapsim Smita kungu, šis labirints noderēs arī viņam.

—    Mēs viņu sastapsim, Penkrof! — Herberts iesaucās.

—   Gādāsim par to, lai atgriezdamies viņš atrod še priekšā kaut cik ciešamu mājokli. Tādu mēs iegūtu, ja mums izdotos kreisajā alā ierīkot vietu ugunskuram un atstāt spraugu dūmu novadīšanai.

—    To mēs iespēsim, mīļo zēn, — Penkrofs atbildēja.

—   Iekārtot «kamīnu» (šo apzīmējumu Penkrofs saglabāja viņu pagaidu mītnei) ir mūsu uzdevums. Bet vispirms iesim ievākt kaut ko ugunskuram noderīgu. Man šķiet, ka koki mums derēs, lai aiztaisītu šos caurumus, pa kuriem svilpo velna vējš.

Herberts ar Penkrofu pameta «kamīnu» un, apgājuši ar līkumu, kāpa upes kreisajā krastā. Tur upe bij diezgan strauja un nesa lejup dažus nokaltušus kokus. Jūrā sākās paisums, to jau gluži skaidri varēja nomanīt, jo upē ūdens diezgan tālu plūda atpakaļ. Jūrnieks domāja, ka šos uzplūdus un atplūdus labi varētu izmantot smagu priekšmetu pārvadāšanai.

Pēc ceturtdaļstundas gājiena jūrnieks un zēns nonāca pie asa līkuma, kur upe spēji novērsās uz kreiso pusi. Tikuši garām šai vietai, viņi nokļuva krāšņu koku mežā. Šie koki vēl zaļoja, neskatoties uz vēlīno gadalaiku, jo piederēja pie skuju kokiem, kuri izplatīti pa visu zemeslodi no ziemeļu apvidiem līdz pat tropiskai joslai. Jaunais dabas zinātnieks, starp citu, uzzīmēja «deodaru» pasugu, kura sevišķi izplatīta Himalaju apvidos un vēdīja tīkamu smaršu. Starp šiem kokiem auga priežu puduri, plaši izpletuši savus skuju saulsargus. Penkrofs manīja, ka garajā zālē kājas uzmin sausiem zariem un ka tie lūst knikšķē- dami — gluži kā raķetes.

—    Manu mīļo zēn, — viņš teica Herbertam. — Es gan nezinu šā koka zinātnisko apzīmējumu, tomēr ievietoju viņu «dedzināmo» kategorijā, un šajā acumirklī tas ir galvenais, kas mums vajadzīgs.

—    Savāksim sev krājumu, — Herberts atteica un tūliņ ķērās pie darba.


Vākšana veicās viegli. Nemaz nebij vajadzīgs lauzt zarus no kokiem, jo milzums kritušu tāpat gulēja pie viņu kājām. Dedzināmā materiāla te netrūka, bet gan transporta līdzekļu. Šie koki bij ļoti sausi un degs ātri. Tāpēc tie lielākā vairumā bij nogādājami uz «kamīnu», un tur ar divu cilvēku nastām vien nepietika. Herberts pirmais to iedomāja.

—    Nu, mīļo zēn! — jūrnieks atsaucās. — Mums jāatrod kāds līdzeklis pārvešanai. Allaž un visur visam ir savs līdzeklis! Ja mums bijusi ķerra vai laiva, lieta būtu pavisam vienkārša.

—    Bet mums taču ir upe! — Herberts iesaucās.

—    Pareizi! — Penkrofs atbildēja. — Upe mums būs ceļš,' kas kustas pats, bet malkas plosti nav vis velti izgudroti.

—    Tikai, — Herberts piezīmēja, — mūsu ceļš šai acumirklī dodas pavisam pretējā virzienā, nekā mums vajadzīgs, jo jūrā ir paisums.

—    Mēs pagaidīsim, kamēr ūdens sāks kristies, — jūrnieks atbildēja, — tad upe mūsu kurināmo nonesīs līdz «kamīnam». Sagatavosim tikai savu plostu.

Herberta pavadīts, jūrnieks devās uz to stūri, kur mežmala piesliecās pie upes. Abi — katrs pēc saviem spēkiem — nesa sasietas malkas nastas. Daudz sausu zaru bij ari turpat augstā krasta zālājā, ko laikam cilvēka kāja nekad vēl nebij skārusi. Penkrofs tūliņ ņēmās pagatavot malkas plostu.

Kādā atvarā aiz slaidas krasta iekāres jūrnieks ar zēnu novietoja lielākus, sausu liānu stīgām sasaistītus koka gabalus. Tā iznāca kaut kas plostam līdzīgs, un uz tā tika sakrauts viss savāktais kurināmais, kura pārnešanai vajadzētu, mazākais, divdesmit cilvēku. Stundas laikā darbi bij galā; krastmalā piestiprinātais plosts gaidīja tikai atplūdu mirkli.

Tatad vēl bij dažas stundas laika. Savā starpā pārrunājuši, Penkrofs un Herberts vienojas uzkāpt pašā virsēja līdzenumā, lai no turienes pārlūkotu plašāku apkārtni.

Taisni divi simti soļu aiz upes līkuma klints siena nobeidzās ar klints nogruvumu, kas nelielā slīpumā nolaidās līdz meža malai. Tās bij it kā dabiskas kāpnes. Herberts līdz ar jūrnieku tūliņ sāka doties augšup. Pateicoties savām stiprajām kājām, viņi jau pēc dažām minūtēm bij augša un nostājās stūrī pie upes grīvas.

Tūliņ pirmajā acumirklī viņu acis pavērsās pret okeānu, pār kuru bij braukuši tik briesmīgos apstākļos» Dziļi uztraukti viņi aplūkoja ziemeļu krastu, pie kura bij notikusi katastrofa. Tur Sairess Smits viņiem bij pazudis. Viņi skatījās, vai no ūdens vēl nerēgojas laukā kāda balona palieka, pie kuras cilvēks varētu patverties. Nekas nebij redzams! Visapkārt tikai klajš ūdens tuksnesis. Arī krastmala tikpat tukša. Ne reportiera, ne Neba nekur nemanīja. Bet iespējams, ka patlaban viņi atradās pārāk tālu no šejienes un nebij saredzami.

—    Man tā vien liekas, — Herberts iesaucās, — ka tāds enerģisks cilvēks kā Sairess Smits nevar tik ikdienišķā kārtā noslīkt. Kaut kādā vietā viņam vajadzēja sasniegt krastu. Vai nav tā, Penkrof?

Jūrnieks skumji pakratīja galvu. Viņš necerēja vairs atkal redzēt Sairesu Smitu, bet negribēja arī Herbertam laupīt pēdējo cerību.

—    Bez šaubām, bez šaubām, — Viņš teica; — Mūsu inženieris ir cilvēks, kas izkļūs arī no tādiem apstākļiem, kur katrs cits neglābjami aizietu bojā …

Ar vislielāko uzmanību viņš vēroja krastmalu. Viņa acu priekšā uz labo pusi no upes grīvas_ stiepās viļņu norobe-. žotā smilkšu josla. No ūdens brīvās klintis ka amfībiju bariņi gulēja piekrastes bangās. Viņpus klinšu svītras jūra laistījās saules staros. Pret dienvidiem augstas klints virsotne aizslēpa apvārsni, nebij iespējams uzzināt, vai zeme uz to pusi vēl stiepjas garumā vai, no dienvidaustrumiem ierobežota, izveidojas ļoti slaidā pussalā. Ziemeļu puse līča krastmalas lokveidīgā līnija bij pārredzama no liela atta- luma. Plūdmala tur bij zema, līdzena, bez klinšu kraujam, bet ar baltiem, jūras bēgumā iznirušiem smilkšu sekļiem.

Penkrofs un Herberts pagriezās pret rietumiem. Viņu skatieni tūliņ pievērsās kalnam ar sniega klāto virsotni, kas pacēlās jūdzes sešas vai septiņas attalu. Tūliņ aiz

Kas tad tie par putniem? — Penkrofs vaicāja,

pirmajām nogāzēm, jūdzes divas no jūrmalas, sākās ar mežu apauguši apvidi, plaši mūžam zaļo lapu koku plankumi. Šaipus mežu joslai līdz pašam krastam stiepās plats zālājs ar pievilcīgi izkaisītām koku grupām. Kreisajā pusē pa pāra spraugām paspīda mazās upes ūdens; diezgan līkumotā gultne likās aizstiepjamies līdz pat pirmajām kalnu pakāpēm, kur šķita tās sākums. Taisni tajā vietā, kur jūrnieks bij atstājis savu malkas plostu, viņa ievirzījās divu augstu granītsienu spraugā; upes kreisais krasts bij visgarām un līdz pat beigām kails un stāvs, turpretim labais pamazām kļuva zemāks, masīvās sienās vietā slējās atsevišķas klintis, klinšu šķautnes un akmeņi.

—   Liekas, mēs atrodamies kādā salā… — jūrnieks nomurmināja.

—    Tomēr tā šķiet diezgan plaša! — jauneklis atsaucās.

—   Lai cik plaša, sala tomēr paliek tikai sala! — Penkrofs atbildēja.

Taču šis svarīgais jautājums vēl nebij noteikti atrisināms. Galīgais secinājums jāatstāj vēlākam laikam. Bet, lai nu tas bij kontinents vai sala, zeme te likās auglīga, tīkama izskata, dažādām bagātībām apveltīta.

—  Arī tas ir labi, — Penkrofs ieminējās, — un savā nelaimē mums par to pašu jāpateicas liktenim.

—   Lai pateicība dievam! — atsaucās Herberts, kura bijīgā sirds bij pilna pateicības tam, kas visas lietas ra- , dījis.

Ilgu laiku Penkrofs un Herberts vēroja šo zemi, kur liktenis viņus bij izmetis, bet pēc tik pavirša aplūkojuma grūti bij nojaust, kas viņus te sagaida nākotnē.

Tad viņi griezās atpakaļ, turēdamies granītklajuma robainās apmalas dienvidu virzienā, līdzteku fantastiski izveidotam klintāju lokam. Vairāki simti putnu tur bij ietaisījuši perēkļus akmens plaisās. Pār klintīm lekdams, Herberts iztraucēja veselu pūli šo spārnaino.

— Ā! — viņš iesaucās. — Tās nav ne lielās laupītāju, ne mazās kaijas!

—   Kas tad tie par putniem? — Penkrofs vaicāja. — Man liekas, tos sauc par baložiem.

—    Patiešām, bet tikai meža vai klinšu baloži, — Herberts atbildēja. — Es viņus tūliņ sazīmēju pēc divkāršas melnas svītras spārnos, pēc baltajām krūtīm un pelēkzilās spalvu krāsas. Baložu gaļa ir ļoti garšīga, bet viņu olas taisni nepārspējamas, un ja šie putni tās pametuši ligzdās …

—   Nu, mēs neļausim tām izšķilties citādi kā tikai omletes pagatavošanai! — Penkrofs jautri piebilda.

—    Bet kur tu domā izcept omleti? — Herberts vaicāja. — Savā cepurē?

—    Tev taisnība! — jūrnieks atsaucās. — Par to es nebiju pietiekoši domājis. Atstāsim pagaidām šīs olas ar čaumalām, mīļo zēn, un es uzņemos pagādāt citas, cietākas.

Penkrofs ar jaunekli rūpīgi pārmeklēja iedobumus klintī un dažos tiešām atrada olas. Vairākus dučus viņi savāca un novietoja jūrnieka mutautiņā, un, tā kā tuvojās brīdis, kad paisums būs sasniedzis visaugstāko pakāpi, Herberts un Penkrofs sāka doties lejup uz upi.

Kad viņi nokļuva upes līkumā, pulkstenis varēja būt ap vieniem pēcpusdienā. Straume jau sāka virzīties parastajā gaitā. Bij jāizlieto atplūdi, lai malkas plostu novadītu grīvas līcī. Penkrofam nenāca ne prātā paļaut plostu bez stūrmaņa straumes varā, tāpat viņš nedomāja pats kāpt tam virsū un vadīt. Bet jūrnieks nekad nav jāmāca, kad runa ir par tauvām un Virvēm; tāpēc Penkrofs no sausām liānām uz ātru roku sasēja vairāku asu garu virvi un piesēja to plosta pakaļgalā. Pats viņš virves galu paturēja rokā, kamēr Herberts ar garu koku bīdīja plostu straumē.

Pasākums izdevās, ka labāk nevar vēlēties. Lielā malkas krava, ko jūrnieks, pa krastmalu iedams, saturēja virvē, slīda pa straumi lejup. Krasts te bij ļoti stāvs, tāpēc nebij jābaidās, ka plosts uzsēstos sēklī. Nepilnās divās stundās viņi bij jau grīvas līcī, dažus soļus no «kamīna».

## piektā nodaļa. «Kamīna» ierīkošana. — Svarīgais uguns jautājums. — Sērkociņu kārbiņa. — Meklējumi pa krastmalu. — Reportiera un Neba atgriešanās. — Viens vienīgs sērkociņš! — Ugunskurs. — Pirmās vakariņas. — Pirmā nakts uz cietzemes.

Kad malkas plosts bij izkrauts, Penkrofs vispirms domāja par to, kā padarīt «kamīnu» piemērotu dzīvei un aiztaisīt spraugas, pa kurām vējš spiedās alās. Ar saslacītu mālu sajauktām smilktīm, akmeņiem un zariem viņš cieši aizmūrēja visus dienvidvējam pakļautos sānu caurumus galvenajā alā un izolēja & zīmes augšējo galu. Pašā augšā atstāja šauru un līkumotu spraugu gaisa vilkšanai un dūmu novadīšanai. Tādā kārtā «kamīns» tika sadalīts trijās vai četras istabās — ja tā var saukt tās tumšās aizgaldas, ar kurām pat meža kustonis nebūtu pilnīgi apmierināts. Taču sauss te bij pietiekoši, arī stāvus piecelties iespējams, mazākais, lielajā — vidējā istabā. Grīdas vietu aizpildīja smalka smilkšu kārta, un pagaidām, kamēr gadīsies kas labaks, te varēja iztikt.

Bez apstājas strādādami, Penkrofs un Herberts sarunājās.

—   Var būt, — Herberts teica, — ka mūsu biedri tur atraduši labāku mitekli.

—    Tas ir iespējams, — jūrnieks teica, — tomēr tu tikai dari savu! Labāk zīle rokā nekā mednis kokā!

—    Ak! — Herberts izsaucās. — Kaut jel viņi atrastu un atvestu šurp Smita kungu! Tad mums atliktu tikai pateikties dievam!

—    Jā, — Penkrofs nopūtās. — Tas nu gan bij cilvēks!

—    Bij, tu saki… — Herberts atsaucās. — Vai tu patiešām domā, ka mēs viņu vairs nekad neredzēsim?

—    Dievs lai pasargā! — jūrnieks atsaucās.

Iekārtošanas darbs drīz bij galā, uri Penkrofs apgalvoja,

ka ir pilnīgi apmierināts.

—    Tagad mūsu draugi droši var nākt mājās, — viņš teica. — Pajumte viņiem te būs pietiekoši laba.

Atlika tikai iekurt ugunskuru un pagatavot vakariņas. Taisnību sakot, tas bij vienkāršs un viegls uzdevums. Kreisajā pusē pirmās alas dibenā pie vaļā pamestās spraugas sakrāva plakanus akmeņus. Lai siltums neaizplūstu dūmiem līdzi, telpā bij tikai uzturama vienmērīga temperatūra. Malkas krājums tika novietots vienā istabā, jūrnieks sakrāva uz akmens pavarda malkas pagales līdz ar sausām lapām.

Kamēr Penkrofs rīkojās ap malku, Herberts apvaicājās, vai viņam esot sērkociņi.

—    Zināms, — jūrnieks atbildēja, — un es teikšu: par laimi, jo bez sērkociņiem vai posa mēs būtu pavisam bezizejas stāvoklī.

—    Mēs tomēr varētu dabūt uguni, — Herberts piebilda, — arī pēc mežoņu paražas, berzēdami vienu pret otru divus sausus koka gabalus.

reportieris apsēdās uz klints bluķa

—    Tā? Tad pamēģini, mīļo zēn! Es gribu redzēt, vai tur iznāks kas cits kā tikai tulznas tavās delnās!

—   Tomēr tas ir visai vienkāršs līdzeklis, un to lieto visās Klusā okeāna salās.

—    Es to nenoliedzu, — Penkrofs atbildēja, — bet man šķiet, ka mežoņi zina sevišķu veidu, kā rīkoties, vai arī šim nolūkam lieto īpašu koku, jo es vairākkārt jau esmu mēģinājis dabūt uguni tādā kārtā, bet nekaš tur neiznāca. Priekšroku es tomēr dodu sērkociņiem! Bet kur tad ir mani sērkociņi?

Penkrofs sāka pa svārku kabatām meklēt sērkociņus, no kuriem viņš kā kaislīgs smēķētājs nekad nešķīrās. Tomēr kārbiņa nebij atrodama. Viņš izmeklēja bikšu kabatas, un viņam par lielu pārsteigumu arī tās bij tukšas.

—    Lūk, kur nelaime un vēl vairāk kā nelaime! — viņš teica, Herbertā lūkodamies. — Kārbiņa ir izkritusi no kabatas, un es to esmu pazaudējis! Bet vai tev, Herbert, nav ne šķiltavu, ne cita kā, ko varētu lietot sērkociņu vietā?

—    Nekā, Penkrof!

Penkrofs līdz ar jaunekli izgāja laukā un strauji berzēja pieri.

Abi viņi ļoti rūpīgi pārmeklēja upmalas smilktis un klintis, bet velti. Kārbiņa bij no vara, un nekādā ziņā to nevarētu nepamanīt.

—    Penkrof, — Herberts apvaicājās, — vai tu kārbiņu neizmeti no balona laiviņas?

—    Nē, to es nēesmu darījis, — jūrnieks atbildēja. — Bet, ja tā purina kā mūs pirmīt, tad nav brīnums, ka tik mazs priekšmets var arī izslīdēt. Mana pīpe arī ir pagalam! Sasodītā kārba! Kur tā varēja palikt?

—    Jūrā ir bēgums,— Herberts teica. — Steigsimies uz to vietu, kur mūs izmeta malā!

Bij maz ticams, ka tur varēs atrast kārbu, ko paisuma viļņi katrā ziņā bij valstījuši, pie tam varbūt aizskalojuši jūrā, tomēr nebij par ļaunu pārmeklēt krastmalu. Herberts un Penkrofs ātri steidzās uz to vietu, kur vakar vakarā bij izkļuvuši malā, divi simti soļu attālu no «kamīna».

Sīki viņi pārmeklēja oļu spraugas un klinšu dobuļus, bet velti. Ja arī kārba izkritusi šajā vietā, viļņi to būs aiznesuši jūrā. Jūrai atkāpjoties arvien tālāk, jūrnieks izlūkoja pēdējo plaisu klintīs, bet neatrada nekā. Šādos apstākļos tas bij smags un šajā acumirklī pavisam neatsverams zaudējums.

Penkrofs nemaz neslēpa savu izmisumu. Piere viņam bij savilkusies dziļās grumbās. Viņš vairāk nesacīja ne vārda. Herberts mēģināja mierināt viņu, ka sērkociņi droši vien jūras ūdenī saslapuši un nepavisam nebūtu lietojami.

—   Nebūt ne, mīļo zēn, — jūrnieks atbildēja. — Tie bij cieši aizvāžamā vara kārbiņā. Bet ko mēs tagad iesāksim?

—    Gan izdomāsim kaut ko, kā tikt pie uguns, — Herberts atteica. — Varbūt Smita kungs vai Spilets zinās padomu.

—     Varbūt, — Penkrofs atbildēja, — bet gaidīdami mēs esam bez uguns, un mūsu draugi atgriezušies atradīs priekšā tikai negaršīgas, nevārītas vakariņas. '

—    Bet, — Herberts žirgti iesaucās, — vai tad nevar gadīties, ka kādam no viņiem kabatā šķiltavas vai sērkociņi?

—    Es šaubos, — jūrnieks atteica, galvu kratīdams. — Vispirms, Nebs un Smita kungs nesmēķē, un es baidos, ka Spileta kungs arīdzan būs glābis drīzāk savu piezīmju burtnīcu nekā sērkociņus.

Herberts neatbildēja. Acīm redzami sērkociņu kārba bij visai smags zaudējums. Tomēr jauneklis stipri ticēja, ka viņam izdosies dabūt šādā vai citādā ceļā uguni. Penkrofs kā vairāk piedzīvojis cilvēks, kurš ne par ko daudz neuztraucas, šoreiz tomēr bij citādā pārliecībā. Šā vai tā — viņiem neatlika nekas cits kā nogaidīt Neba un reportiera atgriešanos. Nācās atteikties no ceptām olām, ar kurām viņi bij domājuši tos sagaidīt, bet jēlā gaļa nesolīja nekādu patīkamu baudu ne viņiem pašiem, ne pārnācējiem.

Tā kā uguni iekurināt nu vairs nebij nekādas izredzes, jūrnieks un Herberts salasīja jaunu krājumu gliemežu un tad klusu griezās atpakaļ uz savu mājokli.

Acis nodūris, Penkrofs vēl vienmēr meklēja pazudušo kārbu. Viņš pat pārstaigāja upes kreiso krastu no grīvas līdz tam līkumam, kur malkas plosts stāvēja piesiets. Uzkāpa augšējā^ klajā un pārmeklēja to krustām šķērsām, pārmeklēja garo zāli mežmalā, bet viss velti,

Ap pulksten pieciem vakarā viņš ar Herbertu atgriezās atpakaļ «kamīnā». Tika izmeklētas arī alas līdz pašiem tumšākajiem kaktiem, bet bez panākuma.

Ap sešiem vakarā, kad saule patlaban grima aiz kalnāja rietumu pusē, Herberts bij izgājis jūras krastā un, atpakaļ atsteidzies, ziņoja, ka Nebs ar Spiletu nākot mājā.

Tie nāca atpakaļ vieni paši! … Jauneklim sirds sažņaudzās. Jūrnieks nebij maldījies savā nojaudā. Inženieris Sairess Smits pazudis bez vēsts!

Pienācis, ne vārda neteicis, reportieris apsēdās uz kāda klints bluķa. Līdz nāvei noguris un izsalcis, viņš nevarēja parunāt ne vārda.

Nebam acis bij sarkanas no raudāšanas, un jaunā neatturamā asaru straume liecināja, ka viņš zaudējis katru cerību.

Tad reportieris sāka pārstāstīt, kā viņi meklējuši Sairesu Smitu. Abi ar Nebu viņi nogājuši pa krastmalu vairāk nekā astoņas jūdzes no tās vietas, kur vakar notika balona katastrofa un kur inženieris ar savu suni Topu bij pazuduši. Krasts bijis tuksnesīgs. Nekādas zīmes tur nevarēja atrast. Neviena nesen apvelta akmeņa, nevienas svītras smilktī, nevienas cilvēka pēdas visā šajā krasta strēlā. Acīm redzami šajā pusē neviens nemājoja. Jūra bij tikpat tukša kā krasts, un tur dažus simtus soļu no malas inženieris laikam atradis savu kapu.

Šajā acumirklī Nebs uzlēca kājās un iesaucās tādā balsī, no kuras bij dzirdams, ka viņš tomēr vēl gribēja cerēt.

—    Nē! Viņš nav miris! — nēģeris sauca. — Nē! Tas nevar būt. Viņš — nē, nē! Es vai kāds cits, tas būtu iespējams. Bet viņš! Nekad! Tas ir cilvēks-, kurš pārspēs visu!…

Bet tad Nebs sabruka atkal.

—    Ak! Es to nespēju pārdzīvot! — viņš murmināja.

Herberts steidzās viņam klāt.

—    Mēs viņu atradīsim, Neb! — jauneklis teica. — Dievs mums viņu atdos. Bet jūs taču esat izsalcis. Lūdzu, ēdiet kaut cik!

To teicis, viņš pasniedza nēģerim pāra sauju gliemežu, nabadzīgu un negaršīgu ēdamo.

Nebs veselu dienu nebij ēdis, tomēr atteicās. Bez sava kunga viņš nevarēja vai arī negribēja dzīvot.

Turpretī Ģedeons Spilets kāri ēda šos gliemežus. Pēc tam viņš apgūlās smilktī pie kādas klints. Viņš bij noguris, bet mierīgs.

Herberts piegāja klāt un saņēma viņa roku.

—    Spileta kungs, — viņš teica, — mēs esam atraduši pajumti, tur jums būs labāk nekā še. Nakts nak virsū. Ejiet atpūsties! Rīt redzēsim…

Reportieris piecēlās un, jaunekļa vadīts, tuvojās «kamīnam».

Šajā acumirklī Penkrofs piegāja pie viņa un visvientiesīgākajā balsī apvaicājās, vai viņam dažkārt neesot sērkociņi.

Reportieris apstājās, pameklēja kabatās, bet neatrada nekā un sacīja:

—    Man bij, bet es esmu izmetis laukā …

Jūrnieks pasauca Nebu, vaicāja viņam, bet dabūja tādu pašu atbildi.

—          Nolādēts! — jūrnieks iesaucās, nespēdams savaldīties.

Reportieris, to izdzirdis, teica Penkrofam:

—    Neviena paša sērkociņa?

—   Neviena! Un tāpēc mēs esam bez uguns.

—          Ak! — Nebs iesaucās. — Ja mans kungs bijis te, viņš jums pagādātu uguni.

Četri avāriju cietušie apstājās un uztraukti skatījās cits citā. Herberts pirmais "pārtrauca klusumu:

—           Spileta kungs, jūs esat smēķētājs, jums allaž bij sērkociņi. Varbūt jūs neesat diezgan rūpīgi meklējis? Pameklējiet vēl! Viena paša sērkociņa mums pietiktu!

Reportieris atkal sāka rakņāties pa bikšu, vestes un svārku kabatām un beidzot Penkrofam par milzīgu pārsteigumu un prieku aiz vestes oderes sataustīja mazu koka gabaliņu. Ar pirkstiem viņš to bij satvēris zem drēbes, bet izvilkt nevarēja. Ja tas bij sērkociņš, viens vienīgais sērkociņš, tad jāsargās noberzt sēru.

—    Atļaujiet man to izvilkt, — Herberts piedāvājās.

Uzmanīgi, nesalauzis viņš izvilka niecīgo, šiem nabaga

cilvēkiem tomēr tik dārgo koka gabaliņu. Sērkociņš bij pilnīgi vesels.

—          Sērkociņš! — Penkrofs iekliedzās. — Mums tas ir tikpat daudz kā vesela kārba!

Viņš paķēra sērkociņu un, biedru pavadīts, devās «kamīnā».

Šis mazais koka gabaliņš, kam apdzīvotās zemēs nav nekādas vērtības, še bij izlietojams ar vislielāko uzmanību. Jūrnieks apgalvoja, ka tas esot pilnīgi sauss. Tad viņš vēl piebilda:

—    Tagad vajadzīgs papīrs.

—          Te būs! — atsaucās Ģedeons Spilets pēc īsas pārdomas un izplēsa lapu no savas burtnīcas.

Penkrofs paņēma reportiera pasniegto papīru un ar to nosēdas pie sakrautā ugunskura. Zem malkas viņš pabāza para sauju sausas zāles, lapu un izžāvētu sūnu tā, lai vējš labi vilktu un ātri aizdedzinātu sakaltušās pagales.

Papīru viņš satina tūbiņā, kā to dara smēķētāji lielā vējā, un iesprauda starp sūnām. Tad viņš sameklēja viegli švīkainu akmeni, rūpīgi to nosusināja, pēc tam ar pukstošu sirdi, elpu aizturējis, vilka sērkociņu tam pāri.

Pirmo reizi neizdevās. Baidīdamies notraukt sēru, Penkrofs nebij piespiedis pietiekoši cieši.

—    Nē, es nevaru, — viņš teica, — man trīc roka… Sērkociņš apdrups. Es negribu … es negribu!… — Un piecēlies viņš pasniedza sērkociņu Herbertam.

Jauneklis savu mūžu nebij bijis tik uztraukts. Arī viņam sirds pukstēja strauji. Prometejs, uguni no debesīm zag- dams, nevarēja būt vairāk uzbudināts. Tomēr viņš nevilcinājās, šņāpa sērkociņu akmenim pāri. Nošvirkstēja tikko dzirdami, atspīda zilgana liesmiņa, un uzšāvās sīvi dūmi. Herberts vieglītiņām grozīja sērkociņu, lai tas labāk iedegtos, tad iebāza papīra tūbiņā. Pēc pāra acumirkļiem papīrs uzliesmoja un aizdedzināja arī sūnas.

Brīdi vēlāk malka jau sprakšķēja un spēcīga jūras vēja uzpūsta liesma plīvodama apgaismoja tumšo telpu.

—   Beidzot! — Penkrofs iesaucās palēkdamies. — Savu mūžu es neesmu bijis tik uztraukts!

Saprotama lieta, ka uguns dega jauki uz akmens plāksnēm. Dūmi ērti kāpa augšup pa šauro spraugu, «kamīns» vilka labi, un tīkams siltums izplatījās visā telpā.


Ugunij nedrīkstēja ļaut izdzist, allaž bij jāpaglabā dažas kvēlošas ogles zem pelniem. Bet tur vajadzēja tikai krietnas uzmanības, jo malkas netrūka un krājumu katrā laikā varēja papildināt.

Penkrofs tūliņ ķērās pie darba, lai pagatavotu sātīgākas vakariņas nekā litodomu mielasts. Herberts atnesa pāra duču olu. Ne vārda nerunādams, Spilets sēdēja kakta un skatījās. Trejādas domas rosījās viņa smadzenēs. Vai Sairess vēl bij dzīvs? Ja dzīvs, kur viņš patlaban atrodas? Ja izbēdzis nāvei, kā izskaidrot to, ka viņš nedeva nekādu zīmi par sevi? Nebs atkal klaiņoja pa krastmalu. Tas bij tikai cilvēka augums bez dvēseles.

Penkrofs gan zināja piecdesmit divus olu pagatavošanas veidus, bet acumirklī viņam nebiļ nekādas izvēlēs. Viņš ierušināja tās pelnos un cepa palēna ugunī.

Pēc dažām minūtēm cepums bij gatavs un pavārs aicināja reportieri ņemt savu vakariņu daļu. Tādas bij avāriju cietušo pirmās vakariņas šajā svešajā krastā. Olas bij ļoti garšīgas, un, tā kā tās satur visas iztikai nepieciešamās vielas, nabaga cilvēki jutās ļoti apmierināti.

Ak, kaut tikai viena netrūktu viņu vidū! Ja visi pieci no Ričmondas izbēgušie gūstekņi būtu kopā zem šīs klinšu kravas uz sausā smilkšu paklāja un pie spodrās uguns, varbūt viņiem atliktu tikai pateikties dievam par laimīgo izglābšanos. Bet trūka paša gudrākā un veiklākā, trūka viņu vadoņa Sairesa Smita! Pat inženiera nedzīvās miesas viņi nebij dabūjuši apglabāt!

Tā pagāja divdesmit piektā marta diena. Bij uznākusi nakts. Varēja dzirdēt, kā ārā svilpa vējš un viļņi vienmuļīgi skalojās pret krastu. Viļņu svaidītie oļi ar apdullinošu troksni vēlās pa krastmalu.

Reportieris bij nolīdis kādā tumšā spraugā, iepriekš atzīmējis burtnīcā šīsdienas piedzīvojumus: jaunās zemes parādīšanos iztālēm, inženiera pazušanu, krastmalas pārmek- lējumu, gadījumu ar sērkociņu un tā tālāk. Galīgi noguris, viņš beidzot cieši iemiga.

Arī Herberts drīz aizmiga. Turpretim jūrnieks pussnaudā palika pie ugunskura, allaž piemezdams malku.

Tikai viens to nakti «kamīnā» negulēja. Tas bij neapmierināmais, izmisušais Nebs. Neskatoties uz draugu pierunājumiem atgulties, viņš visu laiku klaiņoja pa krastmalu, saukdams savu kungu.

## sestā nodaļa. Avāriju cietušo mantas. — Nekā. — Sadedzinātais mutauts. — Gājiens mežā. — Audzelība zem zaļajiem kokiem. — Jakamara bēgšana. — Meža kustoņu pēdas. — Kuruku. — Teteri. — Savāda makšķerēšana.

Avāriju cietušo, neapdzīvotās salas krastā izmesto gaisa kuģotāju mantu sarakstu varētu žigli paveikt.

Atskaitot drēbes, kas katastrofas brīdī gadījās mugurā, viņiem nebij vairāk nekā. Tikai jāpiemin vēl Spileta piezīmju burtnīca un pulkstenis, kas viņam bij palicis aiz izklaidības, bet ieroča nekāda, neviena rīka, pat kabatas naža nevienam nebij. Balona pasažieri itin visu bij izmetuši no laiviņas, lai atvieglotu aerostatu.

Daniela Defo vai Visa, tāpat kā Selkirka un Reinala izdomātie varoņi, izmesti Huanfernandesā vai Oklendas ar- hipelaga, tomēr nekad nebij atradušies tādā bezizejas stāvoklī. Vai nu viņi no sava bojā gājušā kuģa paņēma līdzi labību, kustoņus, rīkus un munīciju, vai arī vētra piedzina krastmalā dažnedažādas sadragātā kuģa atliekas, kas sniedza dzīvei nepieciešamāko. Nekad tie kailām rokam un pilnīgi nevarīgi neatradās dabas priekšā. Turpretim šiem nebij neviena instrumenta, neviena rīka> No neka viņiem jārada viss!

Ja vēl Sairess Smits bijis viņu vidū, ja inženieris liktu lieta savas praktiskās zināšanas un izgudrotāja spējas, varbūt vēl nebūtu jāatmet visas cerības. Bet ar Sairesu Smitu vairs nebij ko rēķināties! Izglābtajiem bij jāpalaižas vienīgi pašiem uz sevi un uz to, kurš nekad nepamet likteņa varā tos, kas uz viņu paļaujas.

Bet vispirms — vai viņiem nomesties šajā vietā, nemēģinot uzzināt, kādam kontinentam tā pieder, neizpētot, vai viņi galu galā nav izmesti kādas tuksnesīgas, neapdzīvotas salas piekrastē?

Šis svarīgais jautājums bij jāizšķir pie tam visdrīzākajā laikā. No tā atrisināšanas tad būs atkarīga visa viņu turpmākā rīcība. Tomēr Penkrofs norādīja, ka dažas dienas vēl jānogaida, pirms uzsāk pētījuma ceļojumu. Patiešām — iepriekš jāsavāc pietiekoši daudz pārtikas, turklāt spēcīgākas nekā olas un gliemeži. Ceļotājiem bij jāparedz tāls un nogurdinošs ceļš bez lāga pajumtes un atdusas, tāpēc vispirms labi jāatpūšas un jāspēcinās.

«Kamīns» pagaidām sniedza viņiem puslīdz pietiekošu patvērumu. Uguns bij iekurināta, un kvēlošas ogles nenācās grūti saglabāt. Klintīs un krastmalā olu un gliemežu netrūka. Lietodami gan nūjas, gan vienkārši sviezdami ar akmeņiem, viņi iemanīsies arī nogalināt dažus baložus, kuri simtiem laidelējās ap plato virsotni. Varbūt netālajā mežā auga arī ēdamu augļu koki? Dzeramais ūdens te allaž bij pie rokas. Tāpēc arī viņi nosprieda dažas dienas palikt tepat «kamīnā» un labi sagatavoties ceļojumam vai nu pa krastmalu, vai zemes vidienā.

Nebam šis nodoms bij sevišķi pa prātam. Pēc pārliecības un nojautas viņš neparko negribēja atstāt krasta apvidu, kur bij notikusi katastrofa. Viņš neticēja, viņš negribeja ticēt, ka Sairess Smits aizgājis bojā. Nē, viņam_ likās neiespējami, ka tāds cilvēks dabūjis galu tik banala veida —

Penkrofs saskatīja svaigi iemītas pēdas.

viļņa noskalots, noslīcis pāra simts soļu no krasta. Kamēr jūra vēl nebij izskalojusi inženiera līķi, kamēr viņš, Nebs, nebij ,to redzējis savām acīm un paša rokām skāris, viņš neticēja, ka viņa kungs pagalam. Šī pārliecība viņā iesakņojās arvien ciešāk. Varbūt tā bij tikai velta iedoma, bet arī kā tāda cienījama, un Penkrofs negribēja to sagraut. Pats viņš bij pilnīgi pārliecināts, ka inženieris dabūjis galu viļņos, bet ar Nebu jau nebij vērts strīdēties. Nēģeris atgādināja suni, kas negrib šķirties no vietas, kur aprakts viņa kungs, viņš mocījās tādās bēdās, ka likās — nepārdzīvos tās.

Divdesmit sestajā martā, gaismai austot, Nebs atkal bij izgājis krastmalā pret ziemeļiem uz to vietu, kur jūra, bez šaubām, aprakusi nelaimīgo Sairesu Smitu.

Brokastīs tajā rītā bij tikai baložu olas un litodomas. Herberts bij atradis sāli klints iedobumā, kur jūras ūdens saulē izgarojis. Šī minerālviela viņiem labi noderēja.

Pēc brokastīm Penkrofs apvaicājās reportierim, vai tas nevēloties nākt līdzi uz mežu, kur viņš ar Herbertu nodomājuši iet medībās. Bet pārsprieduši viņi secināja, ka vienam jāpaliek mājās sargāt uguni un arī tam visai maz ticamam gadījumam, ja Nebam ievajadzētos palīga. Reportieris bij ar mieru palikt.

—   Tātad — uz medībām! — jūrnieks uzsauca Herbertam. —: Munīciju dabūsim pa ceļam, šautenes sagādāsim turpat mežā.

Bet pirms iziešanas Herberts ieminējās, ka aizdedzināmā posa vietā varbūt varētu lietot kādu citu vielu.

—    Kādu tad? — Penkrofs vaicāja.

—   Sadedzinātu lupatu, — jauneklis atbildēja. — Tā mums noderētu tikpat labi kā poss.

Jūrnieks atzina šo priekšlikumu par visai saprātīgu. Tikai viņam nācās pašam ziedot gabalu no sava mutautiņa Tomēr tas bij tā vērts; Penkrofa rūtainajam mutautam tika noplēsta mala un pārvērsta pussadegušā lupatā. Šo viegli aizkvēlināmo vielu viņi noglabāja vidus istabā kādā mazā klints dobulī, kur tā bij droši pasargāta pret vēju ūn mik- lumu.t

Bij tā ap deviņiem no rīta. Laiks likās draudīgs, spēcīgs vējš cēlās no dienvidaustrumiem. Herberts ar Penkrofu apmeta līkumu ap «kamīna» stūri, nepiemirsuši atskatīties uz dūmu strūklu, kas pacēlās no klints plaisas. Tad viņi devās augšup pa upes kreiso krastu,

Mežmalā Penkrofs pirmajam kokam nolauža divus prāvus zarus un izgatavoja no tiem nūjas, bet Herberts savukārt ar kādu akmens šķautni noasināja tām galus. Ak, ko viņš tagad nedotu par vienkāršu nazi! Tad abi mednieki gāja tālāk pa garo zāli gar krastmalu. Aiz līkuma upe pavērsās pret dienvidaustrumiem un pamazām kļuva šaurāka, pāri stāvajiem krastiem divās rindās liecās koku zaļā velve. Lai nenomaldītos, Penkrofs bij noņēmies turēties upes virzienā, ja iespējams, līdz pat tās iztekai. Bet ceļā pa krastmalu gadījās dažādi kavēkļi — te lokani koku zari nokārušies līdz pat ūdens līmenim, te liānu vai ērkšķu biezoknim ar nūju piepalīdzību nācās lauzties cauri. Bieži vien Herberts ar jauna kaķa veiklumu izlīda pa izlauzto spraugu un pazuda biezoknī. Bet Penkrofs viņu tūliņ sauca atpakaļ un piekodināja neaizklīst nekur tālu.

Jūrnieks visu laiku uzmanīgi vēroja apvidu un tā dabu. Šajā kreisajā krastā zeme bij līdzena un gandrīz nemanāmi sliecās augšup pret zemes vidieņu. Vietām tā bij purvaina, dziļumā bij samanāms vesels tīkls pazemes strautiņu, kuri pa apakšzemes noteku plūda uz upi. Šur un tur biezoknī pagadījās arī kāda tērce, kurai viegli varēja tikt pāri. Otrais krasts rādījās viļņaināks, un ieleja, pa kuru plūda upe, bij skaidrāk saredzama. Piegāzē pakāpšļiem saauguši koki aizslēpa acīm apkārtni. Pa labo pusi arī iešana bij grūtāka, jo pauguri tur mainījās ar stāvām kraujām, bet pār ūdeni noliekušies koki ar stiprām saknēm turējās klintī.

Lieki būtu piebilst, ka šajā mežā, tāpat kā visā nostaigātajā krastmalā, nebij ne zīmes no cilvēka pēdām. Bet svaigi iemītas pēdas Penkrofs te saskatīja — četrkāju kustoņu sliedi, tikai suga nebij nosakāma. Arī Herberts bij tādā pārliecībā, ka še staigājuši lieli plēsīgi zvēri, ar kuriem varēja iznākt sastapšanās; bet itin nekur cirvis nebij skāris kāda koka stumbru, nekur neredzēja izdzisuša ugunskura plankumu, neviens cilvēks te nebij pāri gājis; varbūt tas arī bij vislabākais, jo šajās zemēs Klusā okeāna vidū drīzāk jābaidās nekā jāvēlas sastapt cilvēkus.

Herberts ar Penkrofu šad un tad pārmainīja tikai pa vārdam, jo iešana bij ārkārtīgi grūta; viņi ļoti lēnām virzījās uz priekšu un stundas laikā tikko bij paguvuši noiet jūdzi. Nekāds medījums vēl nebij pagadījies. Tikai daži putni dziedādami laidelējās pa zariem un rādījās stipri uztraukti, itin kā kad, cilvēkus ieraugot, viņus būtu pārņēmušas instinktīvas bailes. Kādā purvainā meža vietā Herberts starp citiem spārnaiņiem sazīmēja putnu ar garu, asu knābi; šis putns anatomiski atgādināja upju dzeni. Tomēr no tā šis te atšķīrās ar savām diezgan cietajām, metāliski spīdīgajām spalvām.

—   Tas laikam ir jakamars, — Herberts teica, mēģinādams piekļūt putnam tuvāk.

—    Būtu tiešām vērts nogaršot šo jakamaru, — jūrnieks atbildēja, — ja putnam nekas nav pretī, ka viņu uzcep.

Tajā acumirklī jaunekļa veikli sviestais akmens trāpīja putnam pa spārnu; bet sviediens tomēr nebij pietiekoši stiprs, jo jakamars ar savām garajām kājām ātri aizmuka un acumirklī pazuda biezoknī.

—    Ak, es neveiklis! — Herberts iesaucās.

—    Nē, mīļo zēn! — jūrnieks teica. — Tas bij labi trāpīts, dažs labs aizsviestu putnam garām. Nebēdājies, iesim tikai tālāk! Gan mēs viņu sastapsim citā reizē.

Pētīšana turpinājās. Jo tālāk, jo mežs kļuva retāks un koki krāšņāki, bet nekur neredzēja ēšanai noderīgu augļu. Penkrofs velti meklēja kādu no tām vērtīgajām palmām, kuras sniedz tik dažādas mājturībā lietojamas vielas un sastopamas līdz pat četrdesmitajai ziemeļu paralēlei, bet dienvidos tikai līdz trīsdesmit piektajai. Še bij vienīgi skuju koku mežs, kurā Herberts uzzīmēja deodarus un duglasus, līdzīgus tiem, kas aug arī Amerikas ziemeļaustrumu novados, bez tam brīnišķīgas simt piecdesmit pēdu augstas egles.

Pēkšņi vesels bars sīku, skaistu putnu ar garām, plaik- snainām astēm uzspurdza koku lapotnē, kaisīdami vieglas spalvas, kas pārklāja zemi gluži kā dūnu sega. Herberts salasīja dažas spalvas un, tās aplūkojis, teica:

—   Tie ir kuruku.

—    Pērļvistai vai rubenim es dodu priekšroku, — Penkrofs sacīja. — Vai šitie ir arī ēdami?

—    Ēdami, un turklāt viņu gaļa ir visai garšīga, — Herberts atbildēja. — Ja nemaldos, viņiem viegli tikt gluži tuvu un vienkārši ar nūju nosist.

Zālē slēpdamies, jūrnieks un jauneklis aizlīda līdz kādam kokam, kura zemie zari bij mazo putnu pilni. Kuruku te uzglūnēja lidojošiem kukaiņiem, kurus gūstīja barībai. Viņu spalvainās kājas bij cieši aptvērušas sīkos zarus, kas viņiem noderēja par atbalstu.

Mednieki ātri izslējās stāvus, ar savām nūjām kā izkaptīm appļaustīdami veselas virknes šo kuruku, kuri nemaz nedomāja bēgt, bet gluži pārsteigti ļāvās nogalināties. Kāds simts jau gulēja zemē, kad pārējie iedomāja laisties projām.

—    Jauki! — Penkrofs iesaucās. — Lūk, kur medījums, taisni pa zobam tādiem medniekiem kā mēs! Tos jau ar pliku roku var paņemt!

Jūrnieks samauca kuruku kā cīruļus uz gara, lokana iesma, un izlūku gājiens turpinājās. Bij nomanāms, ka upe izliecas vēl vairāk pret dienvidiem, taču acīm redzami šis izliekums nevarēja būt garš, jo upe tecēja no kalna, iegū- dama savus ūdeņus centrālās virsotnes sniega klātajās nogāzēs.

Mēs zinām, ka šī gājiena galvenais nolūks bij piegādāt pēc iespējas vairāk medījuma «kamīna» pārtikas krājumiem. Nevar apgalvot, ka līdz šim šajā ziņā būtu sevišķi laimējies. Tāpēc Penkrofs joprojām turpināja savus meklējumus un rūca pikti, kad kāds kustonis, ko. pat nepaguva lāgā saskatīt, aizmuka pa garo zāli. Ja vēl te bijis suns Tops! Bet Tops bij pazudis līdz ar savu kungu un laikam gan kopā ar viņu dabūjis galu.

Ap trijiem pēcpusdienā viņi uzgāja jaunus putnu barus, kuri tur lēkāja pa kokiem, knābādami paegļu un citas smaržīgas ogas. Piepeši mežā atskanēja itin kā trompetes pūtiens. Brēcējs bij kāda sevišķa putnu pasuga, ko Savienotajās Valstīs sauc par teteriem; tie bij redzami vairākiem pāriem, ar brūnām astēm un dažādu nokrāsu spalvām — no tumšdzeltenas līdz sarkanbrūnai. Penkrofs bij cieši noņēmies sagūstīt kādu no šiem teteriem labas vistas lielumā; to gaļa pēc garšas līdzīga irbju gaļai. Tas tomēr bij grūti iespējams, jo putni nelaidās tuvumā. Pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem, ar kuriem putnus tikai vēl vairāk iebiedēja, jūrnieks teica Herbertam:

—    Ja nevaram nosist viņus skrejā, palūkosim notvert ar makšķeri.

—    Gluži kā karpas? — atsaucās Herberts, no tāda priekšlikuma stipri pārsteigts.

—     Gluži kā karpas, — jūrnieks nopietni atbildēja.

Zālē Penkrofs bij uzgājis kādu pusduci teteru ligzdu, katru ar divām vai trim olām. Viņš uzmanīgi sargājās pieskarties ligzdām, uz kurām viņu īpašnieki katrā ziņā griezīsies atpakaļ. Ap tām viņš bij nodomājis izlikt savas makšķeres — nevis cilpas, bet īstas makšķeres. Abi ar Herbertu viņi aizgāja nostāk, un Penkrofs sāka sagatavot savus zvejas rīkus, rūpīgi kā makšķernieku skolotāja Izaka Valtona[2] cienīgs audzēknis. Herberts ar viegli saprotamu interesi vēroja šo darbu, šaubīdamies tomēr par jebkādiem panākumiem. Makšķeru auklas tika pagatavotas no ļoti ^smalkām liānām, kuras bij piesietas cita citai galā piecpadsmit vai divdesmit pēdu garumā. Aķu vietā Penkrofs auklu galos piesēja lielus pundurakāciju krūma dzelkšņus ar līkiem galiem. Par ēsmu dzelkšņos uzmauca prāvus sarkanus tārpus, kuri te ložņāja pa zemi.

To pabeidzis, Penkrofs, zāli pašķirdams un veikli rīkodamies, apstaigāja teteru ligzdas, auklu galus ar makšķerēm novietodams to tuvumā; otrus galus viņš paturēja rokā un līdz ar Herbertu paslēpās aiz kāda resna koka stumbra. Tur abi pacietīgi nogaidīja. Jāsaka tomēr, ka Herberts neko lielu vis necerēja no šā Penkrofa izgudrojuma.

Pagāja laba pusstunda; kā jūrnieks bij paredzējis, vairāki teteru pāri jau atgriezās pie savām ligzdām. Lēkāja ap tām, knābāja zemi un laikam nepavisam nenojauda, ka tepat tuvumā ir mednieki, kuri tomēr ar aprēķinu bij paslēpušies aizvēja pusē no ligzdām.

Skaidrs, ka Herberts ar lielu ziņkāri gaidīja, kas te iznāks. Viņš pat elpu aizturēja, kamēr Penkrofs ar izvalbītām acīm, vaļēju muti un izstieptām lūpām arī lūkoja dvašot pēc iespējas klusāk un šķita jau iedomā baudām gabalu tetera cepeša.

Pa to laiku teteri mierīgi pastaigājās starp viņa makšķerēm, bet nepiegrieza tām nekādu vērību. Tad Penkrofs mazlietiņ paraustīja auklas, lai tārpi sakustētos.

Tajā acumirklī viņš droši bij vairāk uztraukts neka īsts zivju makšķernieks, kurš pats neredz savu medījumu ūdenī peldam.

Pakustējušies tārpi tūliņ pievērsa teteru uzmanību, dzelkšņi pazuda knābjos. Laikam tie badīgākie trīs teteri bij norijuši ir ēsmu, ir āķi. Tad Penkrofs ar spēju rāvienu savilka auklas, no spārnu vēdām bij dzirdams, ka putni uzķērušies.

— Urā! — viņš iekliedzās un metās pie medījuma; pēc acumirkļa tas viņam bij jau rokā.


Herberts sasita plaukstas. Tā bij pirmā reize, kad viņš redzēja, ka putnus ķer ar makšķeri, bet jūrnieks vientiesīgi apgalvoja: tas nebūt neesot viņa pirmais mēģinājums un viņš nevarot lepoties, ka pats būtu izgudrojis šo medību veidu.

'—Bet tagadējos apstākļos, — viņš vēl piebilda, — mums nāksies izdomāt vēl daudz ko citu.

Teterus sasēja aiz kājām, un Penkrofs bij ļoti priecīgs, ka neatgriezīsies ar tukšām rokām. Tā kā saule vairs nebij augstu, viņš nosprieda, ka laiks doties atpakaļ uz mājām.

Ceļa virzienu rādīja upe, atlika tikai sekot tai pa straumi, un ap sešiem, no grūtā gājiena noguruši, Herberts ar Pen- krofu ieradās atpakaļ «kamīnā».

## septītā nodaļa. Nebs vēl nav atgriezies. — Reportiera pārdomas. — Vakariņas. — Gaidāma nejauka nakts: — Briesmīga vētra. — Nakts gājiens. — Cīņa ar lietu un vēju. — Astoņas jūdzes no pirmās nometnes.

^

Nekustēdamies, rokas uz krūtīm sakrustojis, Ģedeons Spilets stāvēja krastā un skatījās uz jūru, kur apvārsnis austrumos bij saplūdis kopā ar melnu mākoni, kas ātri kāpa augšup. Vējš jau bij īsti stiprs, ap saules rietu tas vēl pieņēmās. Debess bij draudoša, varēja samanīt pirmos vētras auļus.

Herberts iegāja «kamīnā», bet Penkrofs devās pie reportiera. Vērojumā nogrimis, tas viņu nemaz nepamanīja.

—          Būs nejauka nakts, Spileta kungs, — jūrnieks viņu uzrunāja. — Vētrasputni jau līgsmo uz lietu un vēju.

Reportieris pagriezās, ieraudzīja Penkrofu un teica:

—           Kā jūs domājat, kādā attālumā no krasta balona laiviņa dabūja to triecienu, kurš aizrāva mūsu biedru?

Tādu jautājumu jūrnieks nebij. gaidījis. Mirkli pārdomājis, viņš teica:

—    Ne vairāk kā divu kabeļtauvu attālumā.

—    Un cik gara ir kabeļtauva?

—    Simt divdesmit asu vai seši simti pēdu.

—           Tātad, — reportieris noteica, — Sairess Smits pazuda ne vairāk kā tūkstoš divi simti pēdu attālu no krasta?

—    Apmēram, — Penkrofs atbildēja.

—    Tāpat arī viņa suns?

—    Tāpat arī suns.

—    Man tikai brīnums, — reportieris teica, — ka, mūsu biedram aizejot bojā, arī Tops noslīcis un ka ne suns, ne viņa kungs nav izskaloti krastā.

— Tas nav nekāds brīnums tik lielos viļņos, — jūrnieks atbildēja. — Varēja gadīties, ka straume viņus aiznes projām no krasta.

—    Tātad jūs esat pārliecināts, ka mūsu biedrs viļņos dabūjis galu? — reportieris vaicāja vēlreiz.

—    Jā, esmu pārliecināts.

—    Es ļoti cienu jūsu pieredzi, Penkrof, — Ģedeons Spilets teica, — tomēr mans ieskats ir tāds, ka Sairesa un Topa — dzīvu vai mirušu — kopīgā pazušana tomēr ir neizskaidrojama un neticama.

—    Es labprāt gribētu domāt,tāpat kā jūs, — Penkrofs atteica. — Diemžēl mana pārliecība ir negrozāma.

To teicis, jūrnieks atgriezās «kamīnā». Pavardā kurējās uguns. Herberts patlaban uzmeta vēl klēpi sausas malkas, spoža liesma apgaismoja vistumšākos alas stūrus.

Penkrofs tūliņ ķērās pie vakariņu gatavošanas. Viņam šķita nepieciešams pagādāt arī kaut ko īsti spēcīgu, jo visiem viņiem tagad vajadzēja stiprināties. Kuruku virtene tika atstāta rītdienai, toties divi noplucināti un iesmā uzsprausti teteri drīz vien cepās ugunskurā.

Ap septiņiem Nebs vēl nebij pārnācis mājā. Penkrofs uztraucās par tik ilgu nēģera prombūtni. Viņš baidījās, ka tam šajā svešajā zemē būs notikusi kāda nelaime vai ari tas izmisumā būs pats sev padarījis ko ļaunu. Turpretim Herberts šo nokavēšanos izskaidroja pavisam citādi. Pēc viņa domām, Nebs tik ilgi nepārnāca tāpēc, ka atradis kaut ko jaunu, kas viņu pavedinājis uz tālākiem meklējumiem. Bet viss jaunais, kas te varēja atgadīties, bij tikai Sairesa Smita labā. Kāpēc Nebs nenāktu mājās, ja kaut kāda cerība viņu vēl neatturējusi? Varbūt viņš uzgājis kādu zīmi, kādu pēdas iespiedumu, kādu balona palieku, kas norāda īsto ceļu. Varbūt viņš jau patlaban uz pareizām pēdām! Varbūt pat jau atradis savu kungu!

Tā prātoja jauneklis, tā viņš runāja. Biedri ļāva viņam izrunāties. Reportieris pamāja piekrizdams. Bet Penkrofs bij pārliecināts, ka Nebs tikai aizgājis tālāk nekā līdz šim un tāpēc tik drīz nepaspēja nokļūt atpakaļ.

Neskaidras nojausmas uztraukts, Herberts vairakas reizes grasījās doties laukā un steigties Nebam pretī. Bet

Penkrofs pārliecināja, ka tas ir velti, ka šādā tumsā un tik nejaukā laikā viņš nesaskatīs Neba pēdas un tāpēc labāk nogaidīt. Ja Nebs līdz rītam vēl nebūs pārnācis, tad arī viņš pats nevilcināsies pievienoties Herbertam un abi dosies uzmeklēt Nebu.

Ģedeons Spilets piekrita jūrniekam tajā ziņā, ka nebūtu labi iet kādam atsevišķi, un Herbertam bij jāatsakās ņo sava nodoma. Taču divas lielas asaras noritēja viņam pār vaigiem.

Reportieris nevarēja atturēties, neapkampis augstsirdīgo jaunekli.

Negaiss pa to laiku jau bij sācies. Nepiedzīvoti spēcīgs dienvidaustrumu vējš brāzās pār jūras krastu. Bij dzirdams, ka viļņi, par spīti bēgumam, šļāca pret apmalas klinšu kraujām. Vētras sakultais lietus kā migla kūsāja ar sīku lāšu mutuļiem. Šķita, ka saraustītas mākoņu skaras veļas pār krasta nogāzi, sīkie oļi valstījās sprakšēdami, it kā akmeņiem piekrautus ratus gāztu apkārt. Vētras sacelti smilkšu mākoņi ar lietus vērpatām jaucās neizturamā jūklī. Smilkšu putekļu gaisā bij tikpat daudz kā ūdens. Upes ietekā līdz pat stāvajai klints sienai vērpās milzīgs ūdens atvars; tā saceltajam vēja viesulim nebij citas izejas kā augšup pa straumes gultnes šauro spraugu, kurp tas arī traucās, ar varenu spēku dzīdams ūdeni atpakaļ. Vēja trenkti dūmi alā piepildīja visas šaurās spraugas, tā ka tajās uzturēties vairs nebij iespējams. Tāpēc arī Penkrofs, teterus izcepis, ļāva izdzist ugunij un tikai kvēlošas ogles paglabāja zem pelniem.

Ap pulksten astoņiem Nebs nebij pārnācis, bet nu varēja domāt, ka briesmīgais negaiss to aizkavējis, ka viņš pa- tvēries kādā klinšu iedobumā nogaidīt, kamēr vētra pāriet vai arī kamēr atausīs rīts. Pretim iet un lūkot sastapt to šādā laikā nebij ko domāt.

Putnu cepetis bij vienīgais ēdiens šajās vakariņās. Ar lielu baudu viņi ēda garšīgo gaļu. It sevišķi kāri ēda Penkrofs un Herberts, garajā gājienā stipri nogurdināti.

Pēc tam katrs novietojās savā kaktā, kur jau viņunakt bij pārgulējuši. Herberts tūliņ cieši aizmiga tuvu Penkrofam, kurš bij izstiepies gar ugunskuru.

Jo vēlāk naktī, jo vētra kļuva drausmīgāka. Viesulis bij līdžīgs'tam, kas Ričmondas gūstekņus atnesa šurp uz šo zemi Klusā okeāna vidū. Dienas un nakts viengaruma laikā šādas vētras te gadās bieži, un visā plašajā jūras klajā it nekas nekavē viņu drausmīgo spēku; bieži vien notiek katastrofas. Viegli saprotams, ka neaizsargātajā austrumu krastā viesulis plosījās tik briesmīgi, ka to nemaz nav iespējams aprakstīt.

Par laimi, klinšu bluķi, kas izveidoja «kamīnu», izrādījās pietiekoši stipri. Tomēr daži milzīgie, šķautnainie granīta bluķi, kam trūka stingrāka balsta, drebēja savos pamatos. Penkrofs par to pārliecinājās, piespiezdams roku pie klints sienas un manīdams, ka arī tā trīsēja. Tomēr viņš nāca pie pareiza secinājuma, ka nekādas briesmas nedraud un ka viņa ierīkotais mājoklis nesabruks. Taču viņš dzirdēja, ka viesuļa atplēstās akmens šķautnes no klinšu virsotnēm dārdēdamas drāzās lejup uz jūrmalu. Dažas no tām novēlās pat līdz «kamīna» virsējai daļai vai, taisni lejup mestas, aizripoja blākšēdamas. Divas reizes jūrnieks piecēlās un salīcis aizlīda līdz alas izejai palūkoties laukā. Bet, pārliecinājies, ka šie samērā nelielie nobrukumi nav bīstami, viņš atkal atlaidās savā vietā pie ugunskura, kur ogles klusu sprēgāja zem pelniem.

Par spīti vētras trakošanai, auriem un klinšu dārdoņai, Herberts gulēja cietā miegā. Arī visādus negaisus pārdzīvojušo Penkrofu miegs beigu beigās pievārēja. Tikai Spilets savā nemierā nevarēja aizmigt. Viņš pārmeta sev, ka nebij piebiedrojies Nebam. Mēs jau zinām, ka tas vēl nebij atmetis visas cerības. Arī viņam pašam bij tāda pati nojausma kā Herbertam. Visas viņa domas kavējās pie Neba. Kāpēc tas vēl negriezās atpakaļ? Nemierīgi viņš grozījās uz sava smilkšu paklāja, nepiegriezdams gandrīz nekādu vērību dabas elementu trakošanai ārā. Lāgiem viņa acis aiz noguruma aizvērās, bet no kādas spējas iedomas gandrīz tūliņ atkal vērās vaļā.

Laiks ritēja joprojām. Varēja būt ap diviem pēc pusnakts, kad Penkrofs, spēcīgi purināts, pamodās no dziļā miega.

—  Kas ir? — viņš iesaucās atmozdamies, pēc jūrnieku paraduma tūliņ visu skaidri-apjauzdams.

Reportieris noliecās pār viņu un teica: ' — Paklausieties, Penkrof, paklausieties!

Jūrnieks vērīgi klausījās, bet nesadzirdēja nekādu svešādu troksni vētras auros.

—   Tas ir tikai vējš, — viņš teica.

—   Nē, — Spilets atbildēja, atkal uzmanīgi klausīdamies. — Man šķiet, ka es dzirdu…

—    Ko?

—    Suņa riešanu!

—    Suņa! — Penkrofs iekliedzās un uzlēca kājās.

—    Jā … riešanu …

—          Nevar būt! — jūrnieks atsaucās. — Kā vispār tādā vējā varētu …

—           Pagaidiet! … Klausieties!… — reportieris viņu pārtrauca. •

Penkrofs klausījās uzmanīgāk. Un patiešām — kādā pierimas acumirklī arī viņš domājās sadzirdis tālumā suņa rejas.

—    Nu, — reportieris vaicāja, spiezdams jūrnieka roku.

—    Jā … jā! … — Penkrofs atsaucās.

—          Tas ir Tops! Tas ir Tops! … — tikko pamodies, iekliedzās Herberts. Visi trīs viņi metās uz «kamīna» izeju.

Viņiem bij jāsaņem visi spēki, lai izkļūtu laukā. Vējš dzina viņus atpakaļ. Beidzot viņiem izdevās, bet tad bij jāatbalstās pret klinti, lai noturētos kājās. Ne vārda nespēdami izrunāt, viņi skatījās tumsā.

Visapkārt bij melna nakts. Jūra, debess un zeme bij saplūdusi vienā biezā tumsas blīvā. Likās, ka vissīkākais gaismas stariņš nav manāms gaisā.

Labu brīdi reportieris ar saviem biedriem palika tur kā vētras satriekti, lietus mērcēti un smilkšu viesuļa aklināti. Bet tad atkal kādā klusākā aprimas acumirklī viņi vēlreiz izdzirda suni kaut kur tālumā rejam.

Tikai Tops te varēja riet! Bet vai viņš bij viens pats jeb vai kāds nāca viņam līdzi? Drīzāk domājams, ka viens pats, jo, ja tur būtu Nebs, tas nāktu tieši šurp uz «kamīnu».

Cilvēka balss te nebij sadzirdama, tāpēc jūrnieks paspieda reportiera roku par zīmi uzgaidīt un ātri iesteidzās alā.

Pēc acumirkļa viņš atkal iznāca laukā ar aizdedzinātu žagaru sauju rokā; skaļi svilpdams, viņš vēcināja to gaisā.

Šai, domājams, sengaidītai zīmei riešana atsaucās tuvāk, un pēc acumirkļa kāds suns metās pa ieeju «kamīnā». Penkrofs, Herberts un Ģedeons Spilets traucās tam pakaļ.

Oglēm uzmeta klēpi malkas. Spoža liesma tūliņ apgaismoja alu.

—    Tas ir Tops! — Herberts iekliedzās.

Patiešām tas bij Tops, lielisks anglo-normandiešu sugas krustojums; no saviem senčiem tas bij guvis žiglas kājas

un smalku ožas spēju — divas labākās medību suņa īpašības.

Tas bij inženiera Sairesa Smita suns.

Viņš bij viens pats! Ne viņa kungs, ne Nebs nenāca viņam līdzi!

Bet kā gan instinkts viņu bij atvadījis še uz «kamīnu», kuru suns nemaz nezināja? Tas nekādi nebij izprotams, sevišķi šajā melnajā naktī un briesmīgajā vētrā. Vēl neizprotamāk, ka viņš nebij ne nomocījies, ne ar dubļiem vai smilkti notraipīts! …

Herberts bij nometies zemē un spieda viņa galvu pie savām krūtīm. Suns ļāvās un glauda kaklu pie jaunekļa rokām.

—: Ja atradies suns, — reportieris sprieda, — tad atradīsim arī viņa kungu.

—    Lai dievs dod — Herberts atsaucās. — Iesim! Tops mūs vedīs!

Penkrofs uz to neteica ne vārda. Topa ierašanās vien jau it kā apgāza viņa apgalvojumus.

—    Uz priekšu! — jūrnieks iesaucās.


Rūpīgi viņš aprausa ogles ugunskurā. Arī pāra pagaļu malkas viņš pielika klāt zem pelniem, lai uguns neizdzistu, kamēr viņi nāks atpakaļ. Tad viņš paķēra līdzi vakariņu paliekas un kopā ar reportieri un zēnu sekoja sunim, kurš, it kā ceļu rādīdams, paklusu riedams, skrēja pa priekšu.

Vētra likās sasniegusi visaugstāko pakāpi. Augošais mēness, kas šajā laikā atradās vienā meridiānā ar sauli, ne uz acumirkli neparādījās mākoņu "spraugā. Taisnu ceļu iet bij visai grūti. Prātīgākais — paļauties Topa instinktam. Tā viņi arī darīja. Reportieris un jauneklis uz pēdām sekoja sunim, jūrnieks noslēdza gājienu. Ne vārda viņi te nevarēja pārmainīt savā starpā. Lietus gāze nebij pārāk stipra, jo vējš sakūla to putekļos, turpretim vētra bij šausmīga.

Tomēr kāds apstāklis bij jūrnieka un viņa biedru laba. Vējš pūta no dienvidaustrumiem, tātad tieši viņiem no mugurpuses. Smilkšu virpuļi nevērpās viņiem sejā, tāpēc viņi nebij spiesti novērsties un puslīdz netraucēti varēja turpināt savu ceļu. Viņiem vajadzēja iet pat ātrāk, nekā paši to vēlējās, lai vējš viņus nenotriektu zemē; pie tam vēl augoša cerība pavairoja viņu spēkus, jo šoreiz"viņi negāja pa krastmalu neziņā un uz labu laimi. Viņi nešaubījās, ka Nebs atradis savu kungu un sūtījis pēc viņiem uzticamo suni. Bet jautājums — vai inženieris vēl dzīvs, vai Nebs neaicināja savus biedrus tikai tādēļ, lai apglabātu nelaimīgā Sairesa Smita līķi?

Tikuši apkarl stāvajam augstumam, Herberts, reportieris un Penkrofs apstājās atvilkt elpu. Klints nokare viņus aizsargāja prel vēju, viņi tur atpūtās labu brīdi pēc vairāk nekā ceturtdaļstundas gājiena, kas drīzāk bij līdzīgs skrējienam.

Te* viņi jau varēja dzirdēt cits citu un sarunāties. Kad Herberts minēja Sairesa Smita vārdu, Tops sāka saraustīti riet, itin kā gribēdams pateikt, ka viņa kungs vēl dzīvs.

— Viņš ir izglābies? — Herberts vaicāja. — Izglābies — vai nav taisnība, Top?

Un suns par atbildi ierējās atkal.

Tad viņi gāja tālāk. Bij apmēram pustrīs no rīta. Atkal sākās paisums, vētras trenktie līču loču viļņi grasījās visai augstu traukties krastā. Milzīgi vāli šļāca pret klinšu kraujām un droši vien jau vēlās pāri tumsā neredzamajai saliņai. Augstais valnis vairs neaizsargāja krastmalu, kas bij padota viļņu bangām.

Bet, kad meklētāji bij izgājuši no klints sienas aizsarga klajumā, vētra viņiem uzbruka ar jaunu negantu sparu. Salīkuši, griezdami muguras pret vēju, viņi ātri sekoja Topam, kurš traucās uz priekšu stingri noteiktā virzienā. Viņi gāja pret ziemeļiem; labajā pusē, dobji šļakstīdamies, slaistījās robainie viļņu vāli, bet kreisajā pletās tumsā tīts nepārredzams sauszemes apvidus. Tomēr bij manāms, ka apvidus samēra līdzens, jo vējš, kas traucās pāri galvām, negriezās virpuļos kā iepriekš, kad bij atdūries granīta sienā.

Ap četriem rītā viņi bij jau nogājuši kādas piecas jūdzes. Migla pacēlās mazliet augstāk un neslīga vairs tik cieši pār zemi Gaisa miklums vairs nebij tik skaidri manāms, pūta spēcīgs, sausāks un aukstāks vējš. Plānā apģērbā Penkrofs, Herberts un Ģedeons Spilets stipri sala, bet neviens žēlabu vārds nenāca viņiem pār lūpām. Viņi bij noņēmušies sekol Topam tik tālu, cik tālu saprātīgais kustonis viņu:; vedis.

Ap pieciem saka ausi gaisma. Vispirms zenītā, kur bij mazāk samācies, mākoņu spraugās atsvīda pelēksnējas strēlas, bet drīz per tam starp jūras līmeni un debess melno joslu atspīda apvārām spilgta svītra. Viļņu krēpjainās galotnes sāka laistīties sārtēnas, putu grīstes no jauna bal- snīja. Kreisajā pusē nespodriem apveidiem pamazām iznira krasta kraujas pelēksnējā masa pret melno fonu.

Sešos no rīta bij pilnīgi gaišs. Mākoņi ātrā skrejā vēlās ļoti augstu gaisā. Jūrnieks ar saviem biedriem atradās aptuveni sešas jūdzes tālu no «kamīna». Viņi gāja pa lēzenu krastu, kura apmalas klintis tikai vietumis vēl slējās laukā no paisumā uzplūdušās jūras. Kreisajā pusē pletās vietvietām sīkiem krūmājiem apaudzis smilkšains kāpu klajums. Diezgan vienmuļo krastmalu pret okeāna vējiem aizsargāja robainu pazemu pauguru grēda. Šur un tur augšup slējās līki koki, zarus uz dienvidrietumu pusi izstiepuši. Vēl tālāk pret dienvidrietumiem pamalē zilgoja meža loks.

Šajā acumirklī Tops sāka izrādīt lielu satraukumu. Paskrēja uz priekšu, metās atkal atpakaļ pie jūrnieka un itin kā aicināja viņu steigties ātrāk. No krasta novērsies, brīnišķa instinkta vadīts, suns traucās augšup kāpās.

Gājēji viņam sekoja. Apvidus likās pilnīgi tuksnesīgs. Neviena dzīva radība nekur nebij manāma.

Platā kāpu josla bij pauguriem un pat paaugstiem uzkalniem dīvaini izrobota, itin kā līdzīga kādai miniatūrai smilkšainai Šveicei, kurā tikai sevišķi attīstīts instinkts varēja sazīmēt īsto virzienu.

No krasta nogriezies, reportieris ar saviem biedriem pēc piecām minūtēm atradās pie alas veida iedobuma augstā kāpā. Tad Tops apstājās un skaļi ierējās. Spilets, Herberts un Penkrofs devās alā iekšā.


Tur viņi ieraudzīja Nebu ceļos nometušos pie zāļu paklāja, uz kura bij izstiepies kāda cilvēka augums…

Tas bij inženieris Sairess Smits.

## astotā nodaļa. Vai Sairess Smits ir dzīvs? — Neba stāsts. — Pēdas smilktī. — Neatrisināms jautājums. — Sairesa Smita pirmie vārdi. — Pēdu salīdzināšana. — Atgriešanās «kamīnā». — Pārsteigtais Penkrofs.

Nebs nepakustējās. Penkrofs pateica viņam vienu vārdu: — Dzīvs?

Nebs neatbildēja. Ģedeons Spilets un Penkrofs nobāla. Herberts saņemtām rokām stāvēja nekustēdamies. Bet noprotams bij, ka, izmisumā nogrimis, nēģeris neredzēja savus biedrus un nebij dzirdējis jūrnieka saucienu.

Reportieris nometās pie inženiera nekustīgā auguma, atpogāja drēbes un piespieda ausi gulētājam pie krūtīm.

Pagāja minūte — nē, vesela mūžība! — kamēr viņš lūkoja saklausīt kaut to klusāko sirdspukstu.

Nebs bij pa pusei pagriezies un skatījās, nekā neredzēdams. Nekad izmisums nebij tā pārvērtis cilvēka seju. Noguruma mocītu un sāpju salauztu, Nebu nemaz vairs nevarēja pazīt. Viņš domāja, ka viņa kungs pagalam.

Ilgi un uzmanīgi vērojis, Ģedeons Spilets piecēlās.

—    Viņš ir dzīvs! — reportieris teica.

Penkrofs savukārt nometās ceļos pie Sairesa Smita; arī viņš saklausīja vājus sirdspukstus un tikko uztveramu čukstu no inženiera lūpām.

Reportiera rīkots, Herberts metās laukā meklēt ūdeni. Simts soļu atstatumā viņš atrada strautu ar dzidru, vakar- nakts lietū stipri uzplūdušu, smilkšu filtrā atskaidrotu ūdeni. Bet nebij kur to iesmelt, pat neviena gliemežvāka neredzēja šajās kāpās. Jauneklis varēja saslapināt tikai savu mutautiņu un tad ar to skriešus devās atpakaļ alā.

Par laimi, Ģedeonam Spiletam pietika arī šī samērcētā mutauta, jo viņš gribēja tikai apslacīt inženiera lūpas. Sīkajām vēsā ūdens lāsēm bij necerēts panākums. Nopūta izlauzās Sairesam Smitam pār lūpām, likās pat, ka-viņš mēģina izrunāt kādu vārdu.

—    Mēs viņu izglābsim! — reportieris izsaucās.

No šiem vārdiem Nebam atkal pamodās cerība. Viņš izģērba savu kungu, lai pārliecinātos, vai inženierim miesā nav kādi ievainojumi. Pārsteidzoši, ka ne Sairesa Smita galvā, ne rumpī, ne pārējos locekļos nebij manāms ne ievainojums, ne skramba, jo viļņi taču Sairesa Smita augumu bij mētājuši pa klinšu spraugām. Pat rokas bij pilnīgi veselas, un grūti saprotams, kā tām nebij palikušas zīmes no pūlēm, kādas acīm redzami neizbēgamas, lai nokļūtu pāri klinšu sēklim.

Tas viss noskaidrosies vēlāk. Atspirdzis tik tālu, ka varēs runāt, Sairess Smits pats izstāstīs visu. Acumirklī galvenais uzdevums — dabūt viņu pie samaņas, un tāpēc bij jāmasē viņa sastingušie locekļi. Tas tad arī tika darīts ar Penkrofa kamzoļa palīdzību. Šīs straujās masāžas sasildīts, inženieris sāka mazliet kustināt rokas, un elpa kļuva vienmērīgāka. Viņš bij pamiris aiz pārliecīga paguruma un bez reportiera un pārējo biedru palīdzības droši vien vairs neuzmostos.

—   Jūs laikam turējāt savu kungu par mirušu? — jūrnieks vaicāja Nebam.

—    Jā, par mirušu! — Nebs atsaucās. — Un, ja Tops neaizsteigtos jums pakaļ, ja jūs neatnāktu palīgā, es būtu apracis kungu un pats nobeidzies turpat pie viņa kapa!

Tagad bij redzams, no kā atkarīga Sairesa Smita dzīvība!

Nebs pārstāstīja, kā tas viss noticis. Vakarrīt ar gaismu izgājis no «kamīna», viņš devies pret ziemeļaustrumiem un sasniedzis to apvidu krastmalā, kur jau agrāk bijis.

Viņš atzinās, ka bez. kādām cerībām tur pa krasta klintīm un smilktīm meklējis kaut to vismazāko zīmi vai norādījumu. Galvenā kārtā izpētījis krasta joslu, līdz kurai nesniedzās jūras ūdeņi, jo zemāk paisums un bēgums bij iznīcinājuši katru pēdu. Nebs vairs nebij cerējis atrast savu kungu dzīvu. Tikai līķi viņš vēl meklējis, lai to apglabātu paša rokām.

Ilgu laiku Nebs tā meklējis. Visas viņa pūles bijušas veltas. Nekur nebijis manāms, ka šo krastmalu kāds cilvēks jau būtu minis. Pilnīgi neskarti likušies gliemežvāku slāņi augšpus paisuma apskalotās jūrmalas joslas. Neviens samīts gliemezis nebijis ieraugāms. Divi trīs simti jardu[3]platā strēlā nevienas jaunas, ne vecas vietas, kur kāds jebkad būtu izcēlies malā.

Tomēr Nebs gājis vien augšup pa krastu vēl dažas jūdzes. Iespējams, ka jūras straumes mirušo ķermeni aiznesušas kur tālāk. Ja līķis peld netālu no krasta sēkļa, viļņi to agrāk vai vēlāk izskalo malā. Nebs to zinājis un gribējis redzēt savu kungu vēl pēdējo reizi.

—   Es nogāju pa krastmalu vēl divas jūdzes, pārlūkoju visas jūras bēguma atsausinātās klintis un tāpat paisuma applūdināmo krasta joslu; izmisu pavisam, itin nekā nevarēdams uziet, bet tad ap pieciem vakarā piepeši saskatīju pēdu iespiedumus smilktīs.

—    Pēdu iespiedumus! — Penkrofs iekliedzas.

—    Jā! — Nebs atbildēja.

. — Un pēdas sākās pie pašām klintīm?

—   Nē, — Nebs atbildēja, — tikai no tās vietas, kur paisuma uzplūdi beidzās, jo viļņu apskalotā krasta piegāzē pēdas bij galīgi izdzēstas.

—    Stāsti tālāk, Neb! — Ģedeons Spilets aicināja.

—   Šīs pēdas ieraudzījis, es kļuvu kā neprātīgs. Tās bij skaidri saskatāmas un veda augšup kāpās. Kādu ceturtdaļjūdzi es gāju pa tām, tomēr sargādamies tās iznīcināt. Minūtes piecas pēc saules norieta izdzirdu suni rejam. Tas bij Tops, un viņš arī atveda mani še pie mana kunga.

Nebs beidza savu stāstu, attēlodams, kādas sāpes pārcietis, ieraudzīdams sastingušo augumu. Mēģinājis saskatīt vēl kādas dzīvības zīmes. Mirušu atradis, tagad viņš to vēlējās dzīvu. Bet visas viņa pūles bijušas veltas! Viņam atlicis tikai izpildīt vēl pēdējo pienākumu pret cilvēku, ko tik ļoti mīlējis.

Nebs tad iedomājis savus biedrus. Arī tie, bez šaubām, gribēs vēlreiz redzēt nelaimīgo. Tops bij te. Vai viņš varētu izlietot uzticamā kustoņa saprātu? Tad Nebs vairākas reizes saucis reportiera un pārējo Topam labi pazīstamo inženiera biedru vārdus. Izvedis viņu krastmalā, norādījis uz krastmalas dienvidu pusi, un suns tūliņ devies prom šajā virzienā.

Mēs zinām, ka, gandrīz pārdabiska instinkta vadīts, Tops nokļuva līdz «kamīnam», kur vēl ne reizes nebij bijis.

Neba biedri ar vislielāko uzmanību noklausījās stāstu. Tomēr viņi nesaprata, kā inženieris, ar viļņiem cīnīdamies un akmeņu spraugām cauri peldēdams, palicis pilnīgi neievainots. Vēl nesaprotamāk likās, kā viņš iespējis atrast šo vientuļo alu kāpās, vairāk nekā jūdzi tālu no krastmalas.

—   Tātad tu, Neb, neesi savu kungu atvedis šurp? — reportieris vaicāja.

—    Es ne, — Nebs atbildēja.

—   Acīm redzami Smita kungs atnācis patsr — Penkrofs piezīmēja.

—   Tā liekas, — Ģedeons Spilets apstiprināja, — tomēr grūti tam ticēt.

To visu varēs izskaidrot tikai inženieris pats. Tāpēc jānogaida, kamēr viņš atgūs runas spēju. Par laimi, dzīvība likās pamazām atgriežamies pamirušajā augumā. Masāžas ierosītas, asinis dzīslās atkal sāka riņķot. Sairess Smits no jauna pakustināja rokas, tad arī galvu, un beidzot viņa lūpas atkal nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

Pār viņu noliecies, Nebs sauca viņu vārdā, bet inženieris laikam nedzirdēja, viņa acis vēl vienmēr bij aizvērtas. Dzīvība izpaudās tikai kustībās. Sajēga vēl nebij atgriezusies.

Penkrofs nožēloja, ka te nav ne uguns, ne arī iespējas iekurināt to, jo, par nelaimi, viņš bij aizmirsis paņemt līdzi sadedzinato mutautiņu, ko viegli varētu iekvēlināt ar divu akmens skambu izšķiltu dzirksteli. Inženiera svārku kabatas bij gluži tukšas, tikai vestē paglabājies pulkstenis. Visi bij vienis prātis, ka nepieciešams nogādāt Sairesu Smitu «kamīnā», turklāt pēc iespējas drīzāk.

Tomēr, pateicoties biedru gādībai, inženieris atguva samaņu drīzāk, nekā to varēja gaidīt. Ūdens, ar ko slacīja viņa lupas, pamazām viņu atsvaidzināja. Penkrofam ienāca prātā piemaisīt ūdenim smalki saberztu tetera cepeša gabaliņu, ko bij paņēmis līdzi. Herberts bij aizskrējis līdz krastmalai un pārnesa no turienes divus lielus gliemežvākus. Tajos jūrnieks pagatavoja kaut ko buljonam līdzīgu un lēja to inženierim mutē. Šķita, ka viņš kāri dzer šo virumu.

Tad inženieris atvēra acis. Nebs un reportieris bij noliekušies pār viņu.

—    Kungs! Kungs! — Nebs iesaucās.

Inženieris sāka it kā klausīties. Laikam pazina Nebu un Spiletu, tad arī savus pārējos biedrus, Herbertu un jūrnieku, un vārgi spieda viņiem rokas.

Viņa lūpas atkal čukstēja jau agrāk mēģinātos vārdus; bez šaubām, tie izteica domas, kas viņu visu laiku bij mocījušas. Šoreiz vārdi bij saprotami.

—    Sala vai kontinents? — inženieris čukstēja.

—   A! — iesaucās Penkrofs, nespēdams savaldīties. — Vilks lai parauj, kāda mums tur daļa, ja tikai jūs, Sairesa kungs, esat dzīvs! Sala vai kontinents? To mēs izzināsim vēlāk.

Inženieris piekrizdams pamāja un likās atkal iemiegam.

Biedri netraucēja viņa miegu; reportieris bez vilcināšanās sāka sagatavot visu, kas nepieciešams inženiera pārnešanai uz ērtāku vietu. Nebs, Herberts un Penkrofs izgāja ārā no alas un devās kādā augstā kāpā, kur auga daži panīkuši kociņi. Pa ceļam jūrnieks nevarēja noturēties, neatkārtojis:

—    Sala vai kontinents! Viņš domā par to, bet pats tikko elpu velk! Kas tas par cilvēku!

Nonākuši kāpas virsotnē, Penkrofs un viņa abi biedri bez kādiem rīkiem tāpat ar kailām rokām sāka aplauzt lielākos zarus kādai vēju applukatai sīkai jūrmalas priedītei; no šiem zariem viņi pagatavoja nestuves un izklāja tās ar lapām un zāli inženiera noguldīšanai.

Darbs ilga minūtes četrdesmit; ap pulksten desmitiem jūrnieks, Nebs un Herberts atgriezās atpakaļ pie Sairesa Smita, ko Ģedeons Spilets ne mirkli nebij atstājis vienu.

Inženieris drīz vien pamodās no miega vai no nemaņas, kurā visu laiku bij gulējis. Viņa līdz šim līķa bālie vaigi atkal sāka sārtoties. Viņš paslējās mazliet un, likās, gribēja vaicāt, kur patlaban atrodas.

. — Vai jūs nepiepūlēdamies varat klausīties mani? — reportieris vaicāja.

—    Jā, — inženieris atbildēja.

—   Man liekas, — jūrnieks teica, — ka Smita kungs vislabāk varēs jūs uzklausīt, ja vispirms iebaudīs no šī tetera cepeša. Tas tiešām ir īsts tetera cepetis, Sairesa kungs, — viņš vēl piebilda, pasniegdams inženierim atkal savu virumu, kam šoreiz bij piemaisījis vēl vairāk gaļas.

Sairess S«iits apēda dažus gabaliņus gaļas, bet paliekas savā starpā izdalīja pārējie trīs biedri, kuri arī bij izsalkuši un kuriem ēdiena šoreiz nebūt nepietika.

—   Nekas, — jūrnieks teica, — «kamīnā» mūs sagaida drusku labāks ēdiens; jums jāzina, Sairesa kungs, ka tur, dienvidos, mums ir sagatavots dzīvoklis ar atsevišķām istabām, guļasvietas un ugunskurs, bet pieliekamajā vairāki duči putnu, ko mūsu Herberts sauc par kuruku. Jūsu nestuves ir kārtībā, un, ja jūtaties pietiekoši stiprs, mēs jūs tūliņ nogādāsim mājās.

—   Paldies, mīļie draugi, — inženieris atbildēja. — Vēl vienu vai pāri stundu, tad mēs varam doties ceļā.,. Bet tagad runājiet jūs, Spilet!

Reportieris tūliņ sāka pārstāstīt visu, kas bij noticis. Par visu to, ko Sairess Smits nevarēja zināt, — balona katastrofas pēdējos acumirkļus, izmešanu šajā svešajā zemē, salā vai kontinentā, «kamīna» atrašanu, inženiera meklēšanu, Neba izmisumu, gudrā un uzticamā Topa pakalpojumus un visu pārējo.

—  Tātad, —- Sairess Smits ierunājās vārgā balsī, — jūs mani nepacēlāt turpat krastmalā?

—    Nē, — reportieris atbildēja.

—    Un uz šo alu jūs mani neesat atnesuši?

—    Nē.

—    Cik tālu tā atrodas no jūrmalas?

—    Apmēram pusjūdzi, — Penkrofs atbildēja. — Ja jūs paši par to brīnāties, Sairesa kungs, tad man jāsaka, ka mēs neesam mazāk pārsteigti, atrazdami jūs šajā apvidū.

—    Patiešām — tas ir savādi, — inženieris domīgi teica, kļūdams arvien žirgtāks un spēcīgāks.

—    Bet pastāstiet taču mums, — jūrnieks iebilda, — kas ar jums notika pēc tam, kad vilnis jūs bij aizskalojis.

Sairess Smits sāka atcerēties. Tomēr visai maz viņam bij palicis atmiņā. Viļņa trieciens * viņu bij aiznesis no aerostata. Pirmajā acumirklī viņš nogrimis vairāk asu dziļi ūdenī. Izniris atkal virs ūdens, viņš krēslā samanījis kādu dzīvu būtni sev blakus. Tas bijis Tops, kurš steidzies viņam palīgā. Acis atvēris, viņš vairā*neredzējis balonu, kurš bij aizlidojis kā bulta, viņa un suņa svara atsvabināts. Viņš atradies sabangotā jūrā, ne mazāk kā pusjūdzi tālu no krasta. Ar visu spēku peldēdams, viņš nopūlējies aizsniegt malu. Tops aiz drēbēm centies noturēt viņu virs ūdens. Bet pārāk spēcīga straume nesusi viņu pret ziemeļiem, un pēc kādas pusstundas veltu pūļu viņš nogrimis dzīlē, ieraudams Topu sev līdzi. No tā brīža līdz acumirklim, kad atmodies savu draugu rokās, viņš nekā vairāk nevarēja atcerēties.

Tomēr jūs cs.it izkļuvuši krastā, — jūrnieks teica, un ļums ir pielicis spēka atnākt līdz šejienei, jo Nebs ir sazīmējis jūsu kāju pēdas.

—    Laikam… tā jau būs bijis… — inženieris sacīja pārdomādams. — Un citu cilvēku pēdas jūs šajā krastmalā neesat manījuši?

—    Ne zīmes no tām, — reportieris atbildēja.

—    Bet, ja arī iedomāsimies, ka jums nejauši gadījies te kāds glābējs, kāpēc tad viņš, no viļņiem iznesis, pamestu jūs te vienu?

—    Jums taisnība, mīļais Spilet. Saki man, Neb, — inže-i nieris griezās pie sava kalpa, — vai tu tas neesi bijis? … Vai tajā brīdī, kad tu biji palicis viens… Bet nē, tas nav iespējams… Vai no pēdām kaut kas nav uzglabājies? — Sairess Smits apvaicājās.

—    Ir gan, kungs! — Nebs atsaucās. — Palūkojiet šīs kāpas uzeju ārpus vēju appūstās un lietus skalotās joslas. Tālāk negaiss visu izdzēsis.

—    Penkrof, — Sairess Smits atbildēja, — paņemiet manus zābakus un ejiet pārlūkot, vai tie saskan ar smilktis palikušajām pēdām.

Nogurums vinu pārmāca, un viņš nestuvēs aizmiga.

Inženierim nācās atbalstities pret jūrnieku, lai nepakristu zemē,

Penkrofs darīja, kā inženieris bij vēlējies. Herberta un Neba pavadīts, viņš izgāja krastmalā, bet Sairess Smits teica reportierim:

—   Man šķiet, te ir noticis kaut kas, ko mēs nespējam izskaidrot.

—    Patiešām to mēs nevaram izskaidrot! — Ģedeons Spilets atbildēja.

—   Bet tagad, mīļo Spilet, nedomāsim par to. Gan mēs izrunāsimies vēlāk.

Pēc brīža atgriezās jūrnieks, Nebs un Herberts.

Tagad vairs nebija nekādu šaubu. Inženiera zābaki pilnīgi saskanēja ar smilktīs iespiestajām pēdām. Tikai pats Sairess Smits tās bij pametis krastmalā.

—    Tātad man pašam laikam būs uzbrukušas halucinācijas, — Sairess Smits teica, — lai gan domāju, ka mani šeit atvedis Nebs. Kā mēnessērdzīgs es būšu nācis šurp, Topa vadīts, kurš mani izglābis no jūras un atvedis drošā vietā. Nāc šurp, Top! Nāc šurp, manu sunīt!

Lieliskais kustonis pielēca klāt savam kungam un bij ārkārtīgi laimīgs par saņemtajiem glāstiem.

Viegli saprotams, ka Sairesa Smita izglābšanās citādi nebij izskaidrojama un ka galvenais nopelns te piekrita Topam.

Ap pusdienas laiku jūrnieks apvaicājās Sairesam Smi- tam, vai nebūtu iespējams nest viņu projām. Par atbildi inženieris piecēlās kājās, bet ar visu stipro gribu viņam tomēr nācās atbalstīties pret jūrnieku, lai nepakristu zemē.

—   Labi, labi! — Penkrofs iesaucās. — Pasniedziet tikai šurp inženiera kunga nestuves!

Nestuves tūliņ tika piegādātas klāt. Krusteniski saliktie zari bij pārklāti ar sūnām un garu zāli. Sairesu Smitu noguldīja uz tām, Penkrofs stājās priekšgalā, Nebs pakaļējā.

Ko iet bij apmēram astoņas jūdzes. Atri tas nebij iespējams, tāpēc ka bieži vien bij jāapstājas; pirms pulksten sešiem mājās tikt nebij domājams.

Vējš arvien vēl pūta stipri, tikai lietus, par laimi, bij aprimis. Nestuvēs nogulies, uz rokas atspiedies, inženieris aplūkoja jūrai pievērsto krastu. Viņš nesacīja nekā, bet uzmanīgi vēroja pauguraino apvidu, un mežs ar tā veģetāciju dziļi iespiedās inženiera atmiņā. Tomēr divu stundu gājienā nogurums viņu pārmāca, un viņš nestuvēs aizmiga.

Ap pussešiern mazais ceļinieku pulciņš bij jau lejā, «kamīna» tuvumā.

Gājēji apstājās, nestuves tika noliktas zemē smilktī. Sairess Smits bij cieši aizmidzis un nepamodās.

Penkrofs ar lielu pārsteigumu ievēroja, ka apvidus pa^ visam pārmainījies. Stāvās klintis bij nogruvušas, akmens šķautnes izkaisītas pa visu krastmalu, ko pārklāja jūras zāļu un aļģu izskalojumi. Acīm redzami viļņi, salai pāri veldamies, sniegušies līdz klinšu sienas pakājei. Pie alas ieejas dziļi izgrauto zemi arī vēl tagad skaloja jūras viļņi.

Penkrofam pamodās nelaba jausma, viņš steidzās alā.

Pēc acumirkļa viņš atkal jau bij laukā un klusu raudzījās savos biedros.

Uguns bij izdzisusi. Saslapušie pelni pārvērtušies dubļos. Sadedzinātā lupata, kas noderētu posa vietā, pazudusi. Ūdens, iespiedies līdz pat alas dibenam, visu «kamīna» iekšieni bij izjaucis un sapostījis.

## devita nodaļa. Sairess ir te. — Penkrofa mēģinājumi. — Berzējamie koki. — Sala vai kontinents? — Inženiera projekti. — Kādā vietā Klusajā okeānā viņi atrodas? — Meža vidū. — Ciedru priedes. — Ūdenscūkas — kabijas medības. — Dūmi — laba zīme.

īsiem vārdiem viņš arī Ģedeonam Spiletam, Herbertam un Nebam pastāstīja notikušo. Gadījums, kuram, pēc Penkrofa domām, varēja būt ļoti smagas sekas, atstāja nevienādu iespaidu uz jūrnieka biedriem.

Bezgala priecīgs tāpēc, ka atkal atradis savu kungu, Nebs nemaz neklausījās un nelikās zinis par to, ko Penkrofs stāstīja.

Herberts šķita zināmā mērā dalamies jūrnieka bažas.

Turpretim reportieris atbildēja vienkārši:

—    Man, Penkrof, tas gluži vienalga.

—    Bet es jums saku vēlreiz, ka mums vairs nav uguns!

—    Lai!

—   Un nekādas iespējas to iekurt.

—    Kas par to?

—    Bet Spileta kungs!

—    Vai tad Sairess tagad nav te? — reportieris atsaucas.

•— Vai mūsu inženieris nav dzīvs? Gan viņš zinās, kā tikt pie uguns.

—    Ar ko viņš tiks?

—    Ar neko!

Ko Penķrofam bij atbildēt uz to? Viņš neatbildēja nekā, jo galu galā arī viņš uzticējās Sairesam Smitam tāpat kā viņa biedri. Visiem viņiem inženieris likās visspēcīgs, cilvēku zinātnes un saprāta valdnieks. Labāk būt kopā ar Sairesu Smitu tuksnesīgā salā nekā bez viņa kādā Savienoto Valstu rūpniecības pilsētā. Ja viņš bij te, tad nekā nevarēja trūkt. Ar viņu ne par ko nebij jāraizējas. Šiem krietnajiem cilvēkiem varēja teikt, ka vulkāniskā katastrofā šī zeme aizies bojā, ka sala nogrims Klusā okeāna bezdibeņos, bet viņi nešaubīdamies atbildētu: «Sairess ir te! Gan Sairess zinās!»

Pašlaik inženieris pēc tālā ceļa vēl vienmēr cieši gulēja, viņam padomu prasīt tagad nebij iespējams. Vakariņas šodien bij paredzamas ļoti trūcīgas. Visa teteru gaļa jau bij apēsta, un nekādi nebij iespējams uzcept jaunu medījumu. Arī kuruku krājumu ūdens bij aizskalojis. Tagad bij jālūko sagādāt citu ēdamo.

Bet vispirms Sairesu Smitu novietoja vidus telpā. Tur viņam no aļģēm un puslīdz sausajām jūras zālēm sarīkoja guļasvietu. Dziļais miegs, bez šaubām, atjaunos viņa spēkus ātrāk nekā vistīkamākais ēdiens.

Uznāca nakts, sāka pūst ziemeļaustrumu vējš, gaiss kļuva krietni vēss. Jūras uzplūdi bij izjaukuši Penkrofa aizmūrē jumus, pa vaļējiem caurumiem stipri vilka vējš, un «kamīns» vispār bij kļuvis gandrīz nepiemērots mītnei. Inženiera stāvoklis būtu diezgan ļauns, ja biedri rūpīgi neapsegtu viņu ar saviem svārkiem un vestēm.

Vakariņās šodien bij tās pašas litodomas, ko Herberts un Nebs krastmalā salasīja pietiekoši daudz. Bez. šiem moluskiem Herberts vēl bija savācis ēdamas aļģes, kuras auga tikai vislielākā paisuma apskalotās klinšu virsotnēs. Tie bij fukusu dzimtas sargasi, kuriem žāvētā veidā diezgan daudz barojošas recekļainas vielas. Apēduši labi daudz litodomu, reportieris ar saviem biedriem nobaudīja arī sargasus, un tie viņiem garšoja diezgan labi, tāpēc saprotams, ka Āzijas krastmalu apdzīvotāji galvenā kārtā pārtiek no šiem ūdens augiem.

—   Var iztikt, — jūrnieks teica, — tomēr Sairesa kungam arī būtu laiks mosties.

Aukstums kļuva arvien skaudrāks, un, par nelaimi, nekādi nebij iespējams cīnīties ar to.

Gaužām satrauktais jūrnieks visādi izmēģinājās dabūt uguni. Nebs viņam sirsnīgi palīdzēja. Sameklējis sauju sausu sūnu, viņš ar divām akmens šķeltnēm izšķīla dzirksteles, bet sūna neaizkvēlojās, jo vispirms jau tā vēl nebij pietiekoši sausa, un tad dzirksteles bij tikai sakarsēta krama drumstalas, daudz niecīgākas par tām, ko izšķiļ ar tērauda šķiltavām. Šis mēģinājums neizdevās.


Pats nekāda panākuma negaidīdams, Penkrofs tomēr ņēmās pēc mežoņu parauga berzēt divus sausus koka gabalus vienu pret otru. Protama lieta, ja tās kustības, ko viņš un Nebs izlietoja, pēc teorētiska aprēķina pārvērstos tieši siltumā, tā pietiktu, lai uzvārītu ūdeni lielā tvaikoņa katlā! Turpretim te panākuma nebij nekāda. Koka gabali gan sakarsa, lai ari mazāk nekā karsētāji paši, bet tas arī bij viss.

Pēc stundas darba Penkrofs gluži slapjš dusmīgi aiz-, svieda koka gabalus.

—    Ja jūs mani spētu pārliecināt, ka mežoņi šādā veidā dabū uguni, — viņš teica, — tad es sacītu, ka arī ziemā mēdz būt karsts. Es jau drīzāk tad aizdedzināšu savas rokas, vienu pret otru berzēdams.

Tomēr jūrnieks darīja aplam, tā nonicinādams šo paņēmienu. Droši zināms, ka mežoņi dabū uguni, divus kokus ātri berzēdami. Bet katrs koks šim nolūkam nav noderīgs, bez tam jāprot ari rīkoties, un Penkrofam droši vien šīs prasmes vēl trūka.

Tomēr Penkrofa saīgums nebij ilgs. Viņa nomestos koka gabalus pacēla Herberts un ņēmās berzēt mazliet citādi. Spēcīgais Penkrofs nevarēja atturēt smaidu, vērodams, ka zēns iedomājies sasniegt panākumu tur, kur viņam nekas nebij izdevies.

—    Berzē vien, manu zēn! — viņš teica. — Berzē vien!

—    Es berzēju, — Herberts atsaucās arī pasmiedamies, — tomēr ne tādēļ, lai pagales aizdegtos, bet lai sasildītos pats, tāpat kā tu, Penkrof.

To viņš arī panāca. Bet jāatmet bij visas cerības šonakt uzkurt uguni. Ģedeons Spilets vai divdesmito reizi atkārtoja, ka inženieris gluži vienkārši tiktu galā ar tādu nieka . lietu. Un, nogaidīdams, kamēr tas atmostas, viņš atstiepās kādā alas kaktā uz smilkšu paklāja. Herberts, Nebs un

Penkrofs sekoja viņa piemēram, kamēr Tops gulēja, nolicies pie sava kunga kājām.

Otrā rītā, divdesmit astotajā martā, ap pulksten astoņiem pamodies, inženieris ieraudzīja draugus stāvam apkārt un gaidām viņa atmodu; tāpat kā vakar, viņa pirmais jautājums bij:

—    Sala vai kontinents?

Acīm redzams šī doma viņam ne mirkli neaizmirsās.

—          Mēs par to vēl nekā nezinām, Smita kungs, — Penkrofs atsaucās.

—    Vēl nezināt? .,,

—          Bet uzzināsim, — Penkrofs piebilda, — kad jūsu vadībā apstaigāsim šo zemi.

—          Es domāju, ka jau tagad varu mēģināt, — inženieris atbildēja un diezgan žirgti uzcēlās kājās.

—    Nu tas ir jauki! — jūrnieks iesaucās.

—          Es biju līdz nāvei nomocījies, — Sairess Smits turpināja. — Mazliet ēdiena man vajadzīgs, tad es atkal būšu uz kājām. Uguns jums taču ir, vai ne?

Atbilde šim jautājumam nāca tikai pēc laba brīža.

— Diemžēl, Smita kungs, uguns mums nav! — Penkrofs teica. — Mums tās vairs nav!

Un jūrnieks ņēmās pārstāstīt visu, kas vakar noticis. Uzjautrināja inženieri, attēlodams gadījumu ar vienīgo sērkociņu un mēģinājumu dabūt uguni pēc mežoņu parašas.

—          Mēs pameklēsim, — inženieris teica, — un ja neat-: radīsim kādu posām līdzīgu vielu…

—    Ko tad? — jūrnieks vaicāja.

—    Tad mēs taisīsim sērkociņus.

—    Ķīmiskus?

—    Ķīmiskus!

—          Redziet, cik tas vienkārši! — iesaucās reportieris, jūrniekam uz pleca uzsizdams.

Penkrofam šis jautājums gan nelikās tik vienkāršs, tomēr viņš nestrīdējās. Visi izgāja laukā. Laiks atkal bij jauks. Spodra saule izkāpa no jūras pāri apvārsnim un zeltīja milzīgās klints sienas prizmainos krumšļus.

Aplaidis skatienu apkārt, inženieris nosēdās uz kāda nolūzuša klints gabala. Herberts pasniedza viņam pāra sauju gliemežu un'sargasu, teikdams:

—    Tas ir viss, ko varam jums piedāvāt, Sairesa kungs.

—          Paldies, mīļo zēn, — Sairess Smits atbildēja, — Šim ritam pietiks.

Viņš labprāt iebaudīja trūcīgo ēdienu, apslacīdams to ar pāra malkiem svaiga, platā gliemežvākā no upes pasmelta ūdens.

Biedri klusēdami lūkojās viņā. Salkumu kaut cik apremdējis, Sairess Smits sakrusto jā rokas uz krūtīm un teica:

—          Tātad jūs, draugi, nezināt vēl, vai liktenis izmetis mūs kādā salā vai kontinentā?

—    Nē, Sairesa kungs, — jauneklis atbildēja.

—          To mēs uzzināsim rīt, — inženieris nosacīja. — Līdz tam nekas nav iesākams.

—    Bet tomēr! — Penkrofs atsaucās.

—    Ko tad?

—          Mums vajadzīga uguns, — jūrnieks pastāvēja pie sava.

—   To mēs dabūsim, Penkrof, — Sairess Smits atbildēja.

—   Man šķiet, vakar, kad jūs nesāt mani šurp, es rietumos pamanīju kādu kalnu, kurš paceļas pāri visai šai zemei.

—          Jā gan, — Ģedeons Spilets apstiprināja. — Kalnu, kurš liekas diezgan augsts …

—          Labi, — inženieris sacīja. — Rīt mēs uzkāpsim tā virsotnē un no turienes redzēsim, vai šī Zeme ir sala vai kontinents. Es atkārtoju — līdz tam nekas nav darāms.

—    Bet uguns! — jūrnieks atkal atkārtoja.

—    Uguni dabūsim, — Ģedeons Spilets mierināja viņu.

—  Pacietieties mazliet, Penkrof!

Jūrnieks pameta Ģedeonam Spiletam skatienu, kurš likās sakām: «Ja mums jāgaida, kamēr jūs dabūsiet uguni, tad pie cepeša tik drīz vis netiksim.» Bet teikt viņš nekā neteica.

Arī Sairess Smits klusēja. Likās, ka jautājums par uguni viņu interesē pavisam maz. Brīdi viņš tā nosēdēja, domās iegrimis, tad ierunājās atkal.

—          Mani draugi, — viņš teica, — mūsu stāvoklis varbūt ir kļūmīgs, toties visai vienkāršs. Vai nu mēs atrodamies uz kāda kontinenta un tad ar lielākām vai mazākām grūtībām aizsniegsim kādu apdzīvotu apvidu, vai arī esam uz salas. Un šajā pēdējā gadījumā atkal viens no diviem: ja sala ir apdzīvota, mēs stāsimies sakaros ar tās iemītniekiem, ja pilnīgi tukša — mums nāksies iztikt pašiem ar sevi vien.

—    Jā, tas iznāk gan visai vienkārši, — Penkrofs piekrita.

—    Kontinents vai sala, — Ģedeons Spilets iebilda,

—   bet, kā jums šķiet, Saires, uz kādu malu viesulis mūs atnesis?

—    Noteikti to pasacīt nevaru, — inženieris atbildēja,

—   bet liekas gan, ka atrodamies kādā salā Klusā okeāna vidū. Kad izbraucām no Ričmondas, pūta ziemeļaustrumu vējš, un pēc tā stipruma var spriest, ka virzienu tas nebūs mainījis. Bet, dodamies no ziemeļaustrumiem pret dienvidrietumiem, mēs tad esam nobraukuši pāri Ziemeļu un Dienvidu Karolīnas štatiem, Meksikas jūras līcim, pašai Meksikai tās šauruma vietā un kādai Klusā okeāna daļai. Man liekas, ka balons būs noskrējis vismaz seši vai septiņi tūkstoši jūdžu, un, ja vējš tikai mazliet pavērsis virzienu, tad tas mūs atdzinis vai nu Mendanjas arhipe- lāgā, vai Pomotu salās, vai arī, ja vēja ātrums bijis lielāks, nekā es iedomājos, tad pat līdz Jaunzēlandei. Ja šī pēdējā hipotēze izrādītos pareiza, atgriešanās mājās mums būtu viegli iespējama. Gan jau mēs tad sastaptu vai nu angļus, vai arī maori. Bet, ja šī te ir kāda no Mikronēzijas salām, tad par to mēs pārliecināsimies, augstā kalna galā uzkāpuši, un lūkosim iekārtoties tā, it kā nekad vairs netiktu prom no šejienes.

—    Nekad! — reportieris iekliedzās. — Nekad, jūs sakāt, dārgais Saires!

—    Prātīgākais ir iedomāties visu to ļaunāko, — inženieris atbildēja, — un paļauties tikai uz kādu nejaušu laimīgu gadījumu.

—    Labi! — Penkrofs atsaucās. — Un cerēsim, ka šī sala neatrodas kaut kur sāņus no kuģu ceļiem. Tā nu gan būtu vislielākā nelaime!

—- Nekā noteikta mēs nevaram spriest, — inženieris teica, — pirms neesam uzkāpuši kalna galā un aplūkojuši šo zemi.

—    Bet vai jūs, Sairesa kungs, rīt jau varēsiet izturēt grūto kāpienu? — Herberts vaicāja.

—    Es ceru, — inženieris atbildēja. — Bet tikai ar to noteikumu, ka meistars Penkrofs un tu, mīļo zēn, atkal parādiet savas saprātīgu un veiklu mednieku spējas.

— Sairesa kungs, — jūrnieks atsaucās, — ja jūs runājat par medījumu un ja es zinātu, ka būs iespējams uzcept putnus, ko ceru pārnest mājās …

Nesiet vien, Penkrof! — Sairess Smits atbildēja.

Tika nospriests, ka inženieris un reportieris šo dienu paliks tepat «kamīna» apkaimē, lai izpētītu krastmalu un augšējo līdzenumu. Pa to laiku Nebs, Herberts un Penkrofs dosies uz mežu pēc jauna malkas krājuma un lūkos sagūstīt visus spārnainos vai spalvainos kustoņus, kas gadīsies pa ķērienam.

Ap desmitiem no rīta viņi devās ceļā. Herberts bij pašpaļāvīgs, Nebs līksms, bet Penkrofs ņurdēja sevī:

—   Ja, mājās pārnācis, es atradīšu ugunskuru pavardā, tad to katrā ziņā zibens pats būs iekūris.

Visi trīs uzkāpa kalnājā. Kad viņi bij nonākuši pie upes līkuma, jūrnieks apturēja savus biedrus un teica:

—    Vai mēs iesāksim kā mednieki vai kā malkas cirtēji?

—   Kā mednieki! — Herberts atsaucās. — Palūk, Tops jau ķēries pie darba!

—    Kad mednieki, tad mednieki, — jūrnieks noteica. — Bet vēlāk atnāksim šurp atpakaļ sagatavot jaunu krājumu malkas.

Tā norunājuši, visi trīs nolauza nūjas no kādas jaunas egles zariem un devās pakaļ Topam, kurš naigi ložņāja pa garo zāli.

Šoreiz mednieki vairs negāja gar upes krastmalu, bet devās taisnāk tieši meža biezoknī. Te pa lielākajai daļai auga tie paši priežu pasugas koki. Šur un tur klajās vietās priedes auga atsevišķos puduros, bij ārkārtīgi slaidas un likās liecinām, ka šī zeme atrodas uz daudz augstāka platuma grāda, nekā inženieris iedomājies. Daži klajumi bij pārklāti ar vēja lauztiem sausiem kokiem, tur atradās neizsmeļami kurināmā materiāla klājumi. Bet aiz klajuma mežs atsākās no jauna, un biezoknis kļuva gandrīz necaurejams.

Tikai ar ārkārtīgām pūlēm bij iespējams bez ceļa izkļūt cauri šai koku blīvai. Jūrnieks šad un tad nolauza kādu zaru, lai, atpakaļ nākot, varētu sazīmēt ceļu. Bet varbūt viņi aplam darīja, ka nebij turējušies gar upes krastu pa to pašu vietu, kur devās ar Herbertu pirmajā ekskursijā, jo pēc stundas gājiena neviens medījumam noderīgs kustonis vēl nebij patrāpījies. Ložņādams starp zemu noliektajiem zariem, Tops izcēla tikai putnus, kuri tomēr aizlidoja tik augstu, ka medniekiem nebij aizsniedzami. Neviena kuruku te nemanīja, un jūrnieks jau grasījas novērsties atkal uz to pašu purvaino meža apvidu, kur tik laimīgā kārtā bij samedījuši teterus.

—         Klausieties, Penkrof, — Nebs teica zobodamies, — ja tas te ir medījums, ko jūs solījāties pārnest manam kungam, tad lielas uguns gan nevajadzēs, lai to uzceptu.

—          Pacietieties, Neb, — jūrnieks atsaucās. — Mājā pārnākot, medījumu mums nebūt netrūks.

—    Vai tad jūs neuzticaties Smita kungam?

—    Kāpēc ne?

—    Bet jūs neticat, ka viņš dabūs uguni.

—    Ticēšu, kad redzēšu, ka uguns deg pavardā. .

—    Tā degs — mans kungs to apsolīja.

—    Nu, to mēs redzēsim!

Saule vēl nebij sasniegusi pašu augstāko punktu virs apvāršņa. Ceļojums turpinājās, un Herberts laimīgā kārtā atrada kādu koku, kura augļi bij ēdami. Tā bij ciedru priede ar Amerikas un Eiropas mērenā klimata apvidos loti iecienītiem riekstiem čiekuros. Rieksti bij patlaban pilnīgi nogatavojušies, Herberts tos parādīja saviem biedriem, un arī tie abi nobaudīja.

—           Iesim, — Penkrofs vedināja. — Aļģes — maizes vietā, necepti gliemeži — gaļas vietā, bet rieksti desertam —• tās ir pietiekoši labas pusdienas cilvēkiem, kuriem pat viena paša sērkociņa nav kabatā.

—    Nevajag sūroties, — Herberts piezīmēja.

—           Es arī nesūrojos, mīļo zēn, — Penkrofs atbildēja. — Gribu tikai aizrādīt, ka gaļas šādās pusdienās nav vis pārāk daudz! >

—           Tops ir kaut ko pamanījis! … — Nebs piepeši iekliedzās un metās uz priekšu pie krūmāja, kur suns bij pazudis riedams. Topa riešanai atsaucās kāda dīvaina rūkoņa.

Jūrnieks un Herberts sekoja Nebam. Ja tur bij kāds medījams dzīvnieks, tad patlaban nebij īstais laiks prātot, kā viņu pagatavot, bet gan — kā viņu dabūt rokā.

Tikko ieskrējuši biezoknī, mednieki ieraudzīja, ka Tops sagrābis aiz auss kādu kustoni. Tas bij no ūdenscūku pasugas, divarpus pēdas garš, plānu, asu, melnīgsnēji brūnu, uz vēdera, mazliet gaišāku spalvu, bet krietni dziļi zemē iespiestajām kāju pēdām pirksti likās ar plēvi kopā saauguši.

Herberts šajā kustonī sazīmēja prāvu eksemplāru no tās grauzēju cūku sugas, ko sauc par kabijām.


Mednieki ieraudzīja, ka Tops sagrābis aiz auss kādu kustoni.


Herbert Neb! Skatieties taču!

Kabija necīnījās sunim pretī. Viņa stulbi bolīja biezā tauku apaugā dziļi iegrimušās acis. Laikam gan cilvēku viņa redzēja pirmo reizi.

Tikko Nebs grasījās ar savu nūju nobeigt kabiju, tā pēkšņi izrāvās Topam no zobiem, tikai ausu galu tam pamezdama, izgrūda spēcīgu rēcienu un metās Herbertam virsū, pa pusei pagāza viņu zemē un pazuda mežā.

—    Ak tu neliete! — Penkrofs iekliedzās.

Un tūliņ visi metās pakaļ pa Topa pēdām, bet tajā acumirklī, kad viņi bij jau klāt, kustonis pazuda kādā prāvā lāmā zem simtgadīgu priežu apēnota ūdens.

Nebs, Herberts un Penkrofs palika stāvam. Tops pieskrēja lāmai, bet kabija bij noslēpusies dibenā un nerādījās vairs augšā.

—    Pagaidīsim, — jauneklis teica, — viņai jāatvelk elpa un tāpēc gribot negribot jāizlien virs ūdens.

—    Bet vai viņa tur nenoslīks? — Nebs apvaicājās.

—    Nē, — Herberts paskaidroja, — kabija! ir pleznas, un viņa turpat vai skaitāma pie amfībijām. Bet uzmanīsim!

Tops bij laidies peldus. Penkrofs un viņa divi biedri ieņēnia katrs savu vietu lāmas malā, lai kabijai nekur nebūtu iespējams izbēgt, kad Tops izdzīs to no ūdens. • Herberts nebij maldījies. Pēc kāda brīža kustonis tiešām parādījās virs ūdens. Ar vienu lēcienu Tops bij tam klāt un neļāva no jauna nonirt dibenā. Acumirkli vēlāk Nebs ar nūjas sitienu nogalināja malā izvilkto kabiju.

—    Urā! — Penkrofs iekliedzās sajūsmā. — Tagad tikai vēl mazliet kvēlošu ogļu, un šis grauzējs tiks apgrauzts līdz pat kauliem!

Penkrofs uzmeta kabiju plecā un, pēc saules novērojis, ka pulkstenis var būt ap diviem pēc pusdienas, rīkoja - biedrus atceļā uz mājām,

Tops ar savu instinktu bij medniekiem ļoti noderīgs, pateicoties tam, viņi viegli atrada pirmāk ieto ceļu. Pēc pusstundas viņi jau bij pie upes līkuma.

Tāpat kā pirmo reizi, Penkrofs uz ātru roku sataisīja malkas plostu, lai gan aiz uguns trūkuma tas viņam likās gluži nevajadzīgs, un tā viņi visi atgriezās uz «kamīnu».

Bet soļu piecdesmit no tā jūrnieks piepeši apstājās, atkal izkliedza savu dārdošo «urā!» un ar roku rādīja uz klints sienas stūri.


— Herbert! Neb! Skatieties taču! — viņš sauca.

Par klintīm augšup vērpās dūmu mutulis.

## desmitā nodaļa. Inženiera izgudrojums. — Sairesa Smita neatrisinātais Jau- tājums. — Gājiens kalnā. — Mežs. — Vulkāniskā zeme. — Tragopani. — Muiloni. — Pirmā augstiene. — Naktsguļa. — Kalna virsotne.

Brīdi vēlāk trīs mednieki jau stāvēja pie liesmojoša ugunskura. Sairēss Smits un reportieris arī bij tur. Turēdami kabiju, Penkrofs un Ģedeons Spilets skatījās viens otrā.

—   Nu, vai redzi, draugs? — reportieris iesaucās. — Tā ir uguns, īsta uguns, kur tavs medījums izceps, ka labāku mielastu nevarēsim vēlēties!

—    Bet kas viņu aizkurinājis? — Penkrofs vaicāja.

—    Saule!

Ģedeons Spilets teica taisnību. Saule patiešām bij aizkurinājusi uguni, kas Penkrofu tā sajūsmināja. Jūrnieks neticēja savām acīm un bij tā apstulbis, ka nemaz neiedomājās izvaicāt inženieri.

—   Tātad jums bij aizdedzināmais stikls? — Herberts vaicāja inženierim.

—   Nē, mīļais bērns, — inženieris atbildēja. — Bet es to pagatavoju.

Un viņš parādīja daiktu, kurš bij noderējis aizdedzināmā stikla vietā. Tur vienkārši bij divi stikli, izņemti no reportiera un viņa paša kabatas pulksteņa. Piepildījis to izdobumu ar ūdeni un malas salipinājis ar māliem, viņš tā bij darinājis īstu aizdedzināmo, kas koncentrēja saules starus uz sausu sūnu sauju un beidzot aizdedzināja to.

Jūrnieks aplūkoja daiktu, tad, ne vārda neteicis, pavērās inženierī. Tomēr viņa skatiens izteica daudz. Ja arī Sairess Smits viņa acīs nebij vēl dievs, tad katrā ziņā kaut kas vairāk nekā cilvēks. Pēdīgi mute viņam atdarījās, un viņš iesaucās:

—   Atzīmējiet to savā burtnīcā, Spileta kungs! Atzīmējiet to!

—    Ir jau atzīmēts, — reportieris atteica.

Nebam piepalīdzot, jūrnieks pagatavoja iesmu, un drīz vien kabija, vispirms uzšķērsta un iztīrīta, kā īsts ar pienu nozīdīts sivēns cepās virs spožas un sprēgājošas uguns.

«Kamīns» atkal bij ticis mājīgāks_— ne tikai tāpēc, ka ugunskurs sasildīja alas, bet arī tāpēc, ka caurumi no jauna bij aiztaisīti ar smilkti un akmens klučiem.

Bij redzams, ka inženieris ar savu biedru visu dienu dūšīgi stradajuši.Sairess Smits jau gandrīz pilnīgi bij atžirdzis un mēģinājis pat uzkāpt līdz augšējam plato. Pa-, radis pēc acumēra noteikt attālumu, viņš no šīs augstienes ilgi vēroja kalna smaili, ko rīt gribēja sasniegt. Sešas jūdzes attālais kalns viņam likās trīs tūkstoši pieci simti pēdu paceļamies virs jūras līmeņa. Tāpēc vērotājs no kalna virsotnes varētu pārskatīt apkārtni, mazākais, piecdesmit jūdžu tālu. Pilnīgi iespējams, ka Sairess Smits tur viegli atrisinās jautājumu: «Kontinents vai sala?» — no kura viņam ne bez pamata likās izrisināmies visi pārējie.

Viņi paēda krietnas vakariņas. Kabijas gaļu visi atzina ļoti garšīgu. Sargasi un ciedru rieksti papildināja ēdienu, kuru iebaudīdams inženieris runāja maz. Viņš bij nogrimis pārdomās par rītdienas plāniem.

Pāra reižu arī Penkrofs ieminējās par to, kas, pēc viņa domām, būtu darāms, bet inženieris ar savu metodisko domāšanas veidu tikai pakratīja galvu.

— Rīt, — viņš teica, — mēs zināsim, kur atrodamies, un tad rīkosimies saskaņā ar to.

Pēc pabeigtām vakariņām ugunskurā vēl piemeta jaunas pagales, un tad «kamīna» iemītnieki ar uzticamo Topu vidū aizmiga cietā miegā. Neviens starpgadījums tonakt netraucēja viņu mieru, bet otrā rītā, divdesmit devītajā martā, viņi pamodās žirgti un jautri, gatavi doties tajā izziņas ceļojumā, kurā jāizšķiras viņu liktenim.

Viss jau bij sagatavots ceļam. Kabijas cepeša palieku Sairesam Smitam un viņa biedriem pietika divdesmit četru stundu pārtikai. Turklāt viņi cerēja arī ceļā papildināt savu krājumu. Tā kā stikli atkal bij ievietoti inženiera un reportiera pulksteņos, Penkrofs sadedzināja vēl daļu mutautiņa, kam bij noderēt posa vietā. Krams katrā ziņā būs atrodams kaut kur šajā vulkāniskās dabas zemē.

Pulkstenis bij pusastoņi rītā, kad, nūjām apbruņojušies, ceļotāji atstāja «kamīnu». Pēc Penkrofa aizrādījuma, tas prātīgākais būtu iet pa jau zināmo ceļu mežā, bet varbūt mājup nākt pa kādu citu. Tas arī bij taisnākais ceļš uz kalnu. Klints sienas dienvidu stūrim apkārt tikuši, viņi gāja augšup pa upes kreiso krastu līdz tai vietai, kur upe novērsās pret dienvidrietumiem. Zem koku lapotņa iemītā taka bij viegli atrodama, un jau ap pulksten deviņiem Sairess Smits ar saviem biedriem aizsniedza meža rietumu malu.

Pa daļai līdzenā, sākumā^ purvainā, beigās sausā un smilkšainā zeme nu sāka no krastmalas sliekties augšup. Krūmājos šur un tur paņirbēja kaut kādi ātrskrējēji kustoņi. Tops tūliņ metās tos gūstīt, bet viņa kungs sauca viņu atpakaļ, jo medībām patlaban vēl nebij īstais laiks/Vēlāk redzēs. Inženieris nebūt nebij tas cilvēks, kas viegli ļautos novirzīties no spraustā uzdevuma. Itin nemaz nemāldītos tas, kas apgalvotu, ka viņš patlaban nevēro apvidu ar tā savādībām un dabas bagātībām. Viņš vēroja vienīgi tikai kalnu, kuram tuvojās taisnā virzienā un kura virsotnē gribēja nokļūt.

Ap desmitiem gājēji apstājās atpūsties. Viņpus mežam viss apgabals bij klaji pārskatāms. Kalnam bij redzamas divas konusveidīgas virsotnes. Pirmā, nošķelta apmēram divi tūkstoši pieci simti pēdu augstumā, balstījās uz dīvaini veidota pamata, kurš likās kā milzīgi zemē iecirsta putna nagi. Nagu spraugās sliecās šauras, kokiem apaugušas ielejas; koku pēdējie puduri aizsniecās līdz pat pirmā konusa virsotnei. Tomēr kalna ziemeļaustrumu pusē augu likās mazāk, un tur bij redzamas diezgan dziļas svītras, kā likās, atdzisušas lavas straumes.

Uz pirmās virsotnes balstījās otra, ieapaļa un mazliet šķībi nosvērusies, itin kā platu, apaļu cepuri uzlikusi galvā. Tā likās pilnīgi kaila, vietvietām uz tās slējās sar- kanējas klinšu masas.

Ceļinieki nu gribēja sasniegt otro konusa virsotni. Tās atzarojuma spraugas likās pats labākais ceļš uz turieni.

—    Mēs atrodamies uz vulkāniskas zemes, — Sairess Smits teica. Biedru pavadīts, viņš lēnām devās pa līkumotu eju pāri atzarojuma pauguram taisni uz pirmo līdzenumu.

Vulkāna darbības iegrauta, zeme te bij stipri dobuļaina. Vietvietām bij izmētāti klints bluķi, milzums bazalta, pu- meka un obsidiāna šķeltņu. Vietumis auga skuju koku puduri, kuri dažus simtus metrus dziļāk, šaurās ieplakas dibenā, izveidoja īstu biezokni, kur pat neiespiedās saules stari.

Kāpdams pa pirmo pakāji uz iekšējo nogāzi, Herberts • pamanīja zemē lielu meža kustoņu nesen iemītas pēdas.

—   Liekas, šie zvēri labprātīgi vis neatdos mums savu valstību, — Penkrofs ieminējās.

—    Nekas, — atsaucās reportieris, kurš bij piedalījies Indijas tīģeru un Āfrikas lauvu medībās, — gan mēs pra-.

tīsim to viņiem atkarot. Bet pagaidām tomēr būsim uzmanīgi!

Gājēji palēnām virzījās augšup. Līkumotās spraugas un tieši nepārkāpjamo šķēršļu dēļ ceļš iznāca garš. Vietām tas piepeši notrūka un gājēji atradās pie kādas dziļas plaisas, kurai vajadzēja iet apkārt. Bet, ejot atpakaļ pa pašu* pēdām, viņi zaudēja daudz laika un pūļu. Ap pusdienas laiku mazais ceļotāju pulciņš apmetās paēst kāda prāva egļu pudura paēnā pie brāzmaina strauta, kurš, pār klints kāpšļiem lēkdams, traucās lejup. Tikai pusceļš vēl bij noiets līdz pirmajam līdzenumam, ko acīm redzami pirms nakts aizsniegt nebij iespējams.

No šejienes jūra bij pārskatāma plašāk, bet labajā pusē skatiens atdūrās pret asu klints ragu dienvidaustrumos, tā ka nebij saredzams, vai krasts tur spējā līkumā pievērsās kādai cietzemei tālāk viņā pusē. Kreisajā pusē apvidūs bij pārredzams vairāku jūdžu tālumā pret ziemeļiem; bet ari tur ziemeļrietumos apvāršņi noslēdza kāda robaini veidota kalnāja mugura, kura likās kā stiprs balsts, piesliets centrālajai virsotnei. Nepavisam vēl nebij nojaušams, kā atrisināsies Sairesa Smita izvirzītais jautājums.

Pēc kādas stundas kāpšana atsākās no jauna. Nu bij jānogriežas vairāk pret dienvidrietumiem un jādodas atkal jaunā biezoknī. Tur zem koku lapotnes pāriem laidelējās fazānu pasugas putni. Tie bij tragopani ar ļenganām guz- nām un diviem smailiem radziņiem virs acīm. Vistas lieluma mātītes bij brūnām, bet tēviņi lepojās sarkanām ar baltiem lāsumiem izraibinātām spalvām. Ar spēcīgu un veiklu akmens sviedienu Ģedeons Spilets nogalināja vienu no šiem tragopaniem, bet svaigā gaisā izsalkušais Penkrofs ar skaudību noskatījās viņā.

Biezoknim cauri izkļuvuši, kāpēji pa simts pēdu augstu stāvu klints nogāzi uzrāpās tieši kādā retiem kokiem apaugušā vulkāniskas grunts laukumiņā. No šejienes bij jāgriežas vairāk pret austrumiem līču loču pa stāvās nogāzes lēzenajām vietām un uzmanīgi jāraugās, kur spēra kāju. Nebs ar Herbertu gāja priekšgalā, Penkrofs beigās, bet Sairess ar reportieri vidū. Pēc daudzajām pēdām spriežot, šajā kalnājā dzīvoja kustoņu sugas ar spēcīgām kājām un lunkanām mugurām, kalnu kazas vai stirnas. Dažas no tām viņi arī pamanīja.

— Auni! — Penkrofs iesaucās,

Visi apstājās soļus piecdesmit attālu no pieciem sešiem lieliem dzīvniekiem ar gariem, līkiem, atpakaļ pār muguru piekļautiem ragiem un garu, tumšdzeltenu, zīdainu vilnu.

Tie nebij parastie auni, bet zināma aitu pasuga, kura dzīvo mēreno joslu kalnainos apgabalos; Herberts šos dzīvniekus nosauca par mufloniem.

—   No viņu pakaļējām ciskām taču var pagatavot kotletes? — jūrnieks apvaicājās.

—    Jā gan, — Herberts atbildēja.

—   Nu, tad auni vien ir! — Penkrofs nosprieda.

Dzīvnieki mierīgi stāvēja uz bazalta atlūžņiem un skatījās izbrīnās pilnām acīm, it kā pirmo reizi ieraudzījuši tādus divkāju cilvēku radījumus. Tad viņus laikam pārņēma spējas bailes, viņi aiztraucās lieliem lēcieniem un pazuda aiz klintīm.

—    Uz redzēšanos! — Penkrofs iesaucās tik komiskā balsī, ka Sairess Smits, Ģedeons Spilets, Herberts un Nebs iesmējās.

Kāpšana turpinājās. Dažos slīpumos patrāpījās dīvaini izvagotas lavas svītras. Bieži vien gājējiem ceļu aizšķērsoja mazi sēra vulkāniņi, tā ka bij jāiet gar malu apkārt. Vietvietām sērs kristālu veidā bij sajaucies ar pārējiem galvenajiem lavas izvirdumiem — stipri apdedzinātiem nevienāda lieluma pucolāna graudiem un laukšpata neskaitāmo sīko kristālu balsnējiem pelniem.

Jo tuvāk pirmās virsotnes nošņāptajai smailei, jo grūtāks kļuva ceļš. Ap četriem kāpēji bij jau garām pēdējai koku joslai. Tikai šur un tur vēl bij redzamas atsevišķas vārgas un līkas priedītes, kurām šajos augstumos ārkārtīgi grūti nācās cīnīties pret spēcīgajiem jūras vējiem.

Inženierim un viņa biedriem par laimi, laiks pieturējās jauks un gaiss bij gluži rāms, jo trīstūkstoš pēdu augstumā skaudrāka pūsma stipri traucētu viņu ceļojumu. Dzidrajai atmosfērai cauri spilgti zilgoja debess loks. Pilnīgs klusums valdīja visapkārt. Saule vairs nebij redzama aiz augstākās virsotnes, kura aizslēpa pusapvāršņa rietumu pusē un kuras milzīgā ēna sniecās līdz pat krastmalai un, saulei savā dienas gaitā slīgstot lejup, stiepās arvien garāka. Austrumu pusē sāka celties viegli miglas mākoņi, saules staru mirdzināti visās spektra krāsās.

Tikai pieci simti pēdu gājējiem vēl atlika līdz virsotnes līdzenumam, ko viņi katrā ziņā gribēja aizsniegt, lai tur pārnakšņotu, bet, līču loču ejot, šīs pieci simti pēdas izvērtās vairāk nekā divi jūdzes garā ceļā. Zemes, tā sakot, nemaz vairs nemanīja zem kājām. Lietus nomazgātās un vēju nogludinātās lavas strēlas vietām bij tik stāvas un slidenas, ka nebij iespējams tur noturēties kājās. Pamazām metās arī vakars. Bij gandrīz pilnīga nakts, kad Sairess Smits ar saviem biedriem pēc septiņu stundu gājiena beidzot nokļuva uz pirmās virsotnes līdzenuma.

Nu bij jādomā par naktsmītni un pienācīgu atpūtu, vispirms paēdot un pēc tam izguļoties. Šā kalna otrā pakāpe balstījās uz robotām klintīm, kur viegli varēja atrast labu patvērumu. Dedzināmā gan te nebij daudz. Tomēr uguns bij iekurināma no sūnām un līdzenumā šur un tur atrodamiem nokaltušiem krūmiem. Kamēr jūrnieks sakrāva akmeņus ugunskuram, Nebs ar Herbertu devās sameklēt malku. Drīz vien viņi ar žagaru nastām bij klāt. Uzšķīla kramu, sadedzinātā mutauta gabaliņš uztvēra dzirkstelīti un aizkvēlojās; Neba uzpūsta, uzplīvoja liesmiņa, un drīz vien spoža uguns sprēgāja klinšu aizvējā.

Ugunskurs bij domāts tikai alas apsildīšanai diezgan vēsajā naktī; to nelietoja fazāna cepšanai, ko Nebs atlika uz rītu. Vakariņām noderēja kabijas cepeša paliekas.un daži desmiti ciedra riekstu. Ap pussešiem tas viss jau bij paveikts.

Sairesam Smitam tūliņ bij prātā tāpat pustumsā izpētīt tuvāk kalna otrās virsotnes klinšu kravas lokveidīgo balstu. Iekams visi devās pie miera, viņš gribēja uzzināt, vai virsotne apejama apkārt gadījumā, ja sānu piegāzes ir tik stāvas, ka pa tām tieši uzkāpt virsotnē nebūtu iespējams. Šis jautājums nelika viņam miera, jo iespējams, ka no ziemeļu puses, pret kuru kalna cepure nošķiebušies, virsotnes līdzenums bij gluži nepieejams. Ja kalna virsotne no šīs puses nebij aizsniedzama un pa leju nebij iespējams nokļūt apkārt otrā pusē, kāpiena mērķis būs tikpat kā nesasniegts.

Kamēr Penkrofs un Nebs sarīkoja guļasvietas un Ģedeons Spilets atzīmēja dienas piedzīvojumus, inženieris devās pa laukumiņa malu uz ziemeļu pusi. Herberts gāja viņam līdzi.

Nakts bij rāma un jauka, tumsa ne pārāk liela. Sairess Smits un Herberts, ne vārda nerunādami, soļoja blakām. Vietām laukumiņš kļuva plašāks un viņi bez kavēkļiem tika uz priekšu. Turpretī citur klinšu nogruvumos bij palikušas šauras takas, pa kurām tikai viens aiz otra varēja tikt tālāk. Jau pēc divdesmit minūšu gājiena viņiem bij jāapstājas. Te divu virsotņu nogāzes savienojās vienā līnijā, neatstājot ne vismazāko spraudziņu. Nebij iespējams tikt apkārt pa septiņdesmit grādu stāvo piegāzi.

Bet, ja inženieris un jauneklis netika pa loka ceļu apkārt kalnam, toties te radās iespēja doties taisnā virzienā augšup virsotnē.

Patiešām viņu priekšā pavērās dziļa plaisa kalna masīvā — augšējā krātera ieplīsums, ja tā var teikt, rīkle, pa kuru, vulkānam vēl darbojoties, bij izplūdušas lavas straumes. Sacietējušās lavas un citu izvirdumu krumšļi bij izveidojuši itin kā dabiskas kāpnes ar plati iegrautiem kāpšļiem, pa kuriem viegli iespējams nokļūt kalna virsotnē.

Sairesam Smitam pietika viena acu uzmetiena, lai uztvertu šo jauno situāciju; naktij arvien vairāk satumstot, jaunekļa pavadīts, viņš bez kavēšanās devās augšup pa milzīgo plaisu.


Ap tūkstoš pēdu vēl bij ko kāpt. Bet vai pa krātera iekšējām nogāzēm būs iespējams tikt augšup? Par to vēl bij jāpārliecinās. ^Inženieris bez liekiem kavēkļiem turpināja ceļu. Par laimi, pa vulkāna iekšējām piegāzēm varēja iet kā pa ļoti garām un līkumotām, tomēr pietiekoši platām kāpnēm.

Nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka vulkāns pats pilnīgi izdzisis. Ne mazākā dūmu strūkla neizplūda pa tā sānu spraugām. Nekur dziļajos iedobumos nepaspīda uguns. Pat visklusākā dunoņa vai burbuļošana nebij dzirdama no melnajām akām, kuras varbūt iesniecās līdz pašam zemeslodes centram. Pat gaiss krātera iekšienē bij bez jebkāda sēra tvaiku piemaisījuma. Šis vulkāns pat nesnauda vairs, tas bij pilnīgi izdzisis.

Sairesa Smita pasākums acīm redzami izdevās. Pa iekšējām sienām kāpdami, viņš un Herberts novēroja, ka krāteris pār viņu galvām plešas arvien platāks. Tāpat augšā pletās kalna virsotnes šķautņu ietvertais debess plankums. Ar katru Sairesa Smita un Herberta soli arvien jaunas un atkal jaunas zvaigznes iznira viņu redzes lokā. Atmirdza dienvidu puslodes krāšņie zvaigznāji. Pašā zenītā balti spīdēja Skorpions, tufpat netālu Kentaurs, šķietami zemeslodei vistuvākā zvaigzne. Tad, krāterim pamazām plešoties, parādījās Zivs zvaigznājs, Dienvidu Trijstūris un, beidzot, gandrīz pretim zemeslodes dienvidpolam, — Dien^ vidu Krusts, kurš še redzams otrās puslodes Polārzvaigznes vietā.

Pulkstenis bij jau tepat astoņi, kad Sairess Smits un Herberts spēra kāju uz krātera apmalas pašā virsotnē.

Sabiezējusī tumsa ļāva pārskatīt apkārtni tikai divas jūdzes plašumā. Vai visapkārt šai svešajai zemei ir jūra, vai varbūt kaut kur rietumos tā pieslējās kādam Klusā okeāna kontinentam? Acumirklī tas nebij nosakāms. Pret rietumiem apvārsnī nogulusi mākoņu blīva vēl sabiezināja tumsu, acs nejaudāja izšķirt, vai debess mala ar ūdeni saplūda tur vienā nedalāmā apmeta lokā.

Bet tad vienā vietā apvārsnī pēkšņi atspīda blāva gaisma, tā pletās pamazām samērā ar to, kā mākoņi cēlās augšup zenītā.

Tas bij- rietošā mēness sirpis debess apmalā. Bet tā gaismas pietika, lai skaidri saskatītu mākoņu atbrīvoto horizontālo loka līniju, un inženieris īsu mirkli redzēja tā trīsošo atspulgu jūras rāmajā līmenī.

Sairess Smits bij satvēris zēna roku.

— Sala! — viņš teica dobjā balsī, mēnesim izdziestot ūdens klajā.

## vienpadsmitā nodaļa. Kalna virsotnē. — Krātera iekšiene. — Jūra visapkārt. — Zeme nekur nav redzama. — Salas jūrmala no putna lidojuma. — Hidrogrāfija vai orogrāfija?— Vai sala apdzīvota? — Jūras jomu, līču, iekaru, pussalu, upju utt. krustības. — Linkolna sala.

Pusstundu vēlāk Sairess Smits ar Herbertu atgriezās atpakaļ nometnē. Inženieris tikai pateica saviem biedriem, ka zemē, kur liktenis viņus izmetis, ir sala un ka rīt nāksies to tuvāk izpētīt. Pēc tam katrs, kā nu labāk varēdams, ierīkojās uz guļu, un brīdi vēlāk «salinieki» šajā bazalta alā divi tūkstoši pieci simti pēdu augstumā cieši aizmiga.

Otrā rītā, trīsdesmitajā martā, pēc vieglām ceptā tra- gopana brokastīm inženieris grasījās atkal kāpt kalna virsotnē, lai no turienes rūpīgāk aplūkotu salu, kurā viņi varbūt ieslodzīti uz visu mūžu — ja tā atradas tālu no apdzīvota kontinenta vai arī ārpus Klusā okeāna arhipelāgu kuģu ceļiem. Šoreiz visi biedri viņu pavadīja jaunajā ekskursijā. Ari tie gribēja apskatīt salu, kurā jāsagādā viss dzīvei un dzīvībai nepieciešamais.

Bij tā ap pulksten septiņiem, kad Sairess Smits, Herberts, Penkrofs, Ģedeons Spilets un Nebs atstāja nakts nometni. Neviens no viņiem nelikās sevišķi uztraukts par stāvokli, kādā atradās. Viņi paļāvās paši uz sevi, tikai jāievēro, ka Sairesa Smita pašpaļāvībai bij citi un viņa biedriem citi pamati. Inženieris bij pārliecināts, ka viņam izdosies šajā tuksnesīgajā zemē sagādāt visu, kas nepieciešams paša un viņa biedru dzīvībai, tie atkal nebēdāja neko, tāpēc ka Sairess Smits bij pie viņiem. Pēc tam kad uguns atkal bij iekurināta, it sevišķi Penkrofs neraizējās ne par ko — arī uz kailas klints izmests, viņš neizmistu, ja tikai inženieris turpat klāt.

—    Kas tur liels! — viņš iesaucās. — No Ričmondas mēs aizceļojām bez kaut kādas atļaujas. Kāds velns mums var liegt kādā dienā aizlaisties no šīs vietas, kur acīm redzami nav neviena, kas mūs varētu aizkavēt?

Sairess Smits gāja pa to pašu ceļu kā vakar vakarā. Apkārt gar līdzenuma malu, līdz pat lielajai plaisai kalna sānos. Laiks turējās lielisks. Saule pamazām kāpa augšup debess velvē un ar saviem stariem applūdināja visu kalna austrumu piegāzi.

Viņi nonāca pie krātera. Tas tiešām bij gluži tāds, kādu inženieris arī tumsā to novēroja. Plata piltuve, kas, pamazām izplezdamās, pacēlās tūkstoš pēdu pār pirmās virsotnes līdzenumu. No plaisas lejas gala pa kalna sāniem līkumoja platas un biezas lavas straumes un stiepās līdz salas ziemeļpusei; šo salas daļu izvagoja ielejas.

Krātera sienu stāvums iekšpusē nepārsniedza trīsdesmit piecus vai četrdesmit grādus, tur negadījās nepārkāpjamu šķēršļu, ne sevišķi nopietnu kavēkļu ceļā. Pamanāmas bij ļoti vecas atdzisušas lavas strūklas, laikam izvirdušas pa pašu krātera virsgalu, līdz platā sānu plaisa tām pavērusi jaunu ceļu.


Acij nebij iespējams aptvert, cik īsti dziļi ir tie caurumi, kas kalna krāteri savienoja ar zemes iekšienes slāņiem, jo dibenu tur aizsedza melna tumsa. Tomēr neapšaubāmi bij redzams, ka vulkāns pilnīgi izdzisis.

Pirms pulksten astoņiem Sairess Smits ar saviem biedriem uzkāpa kādas konusveidīgas klints galā krātera ziemeļmalā.

—         Jūra! Visapkārt jūra! — viņi iesaucās, nespēdami atturēt šo kliedzienu, ar kuru paši sevi apzīmēja par saliniekiem.

Patiešām jūra, bezgalīgs jūras klajums bij viņiem visapkārt. Varbūt, otrreiz virsotnē kāpdams, Sairess Smits vēl bij cerējis ieraudzīt kādu vakar tumsā nesaskatītu cietzemes krastu vai tuvēju salu. Bet līdz pat apvāršņa malai piecdesmit jūdžu tālumā itin nekas nebij redzams. Ne zīmes no citas cietzemes! Nevienas buras! Viss jūras klajums bij pilnīgi tukšs, šī sala likās atrodamies bezgalīga plašuma vidū.

Inženieris un viņa biedri, ne vārda nerunādami, pārlūkoja okeānu visapkārt. Neviena svītra tur nepaslīda garām viņu acīm. Pat Penkrofs neredzēja nekā, lai gan viņš ar savu brīnišķo redzes spēju, ar savām acīm, ko daba kā divus teleskopus bij novietojusi zem viņa biezajām uzacīm, pamanītu visšaurāko zemes svītriņu aiz miglas aiz- segas!

No jūras viņu skatieni pavērsās pret salu, kura no šejienes bij pilnīgi pārskatāma. Ģedeons Spilets ievaicājās pirmais:

—    Cik liela var būt šī sala?

Bezgalīgā okeāna plašumā tā patiešām neizskatījās visai liela.

Sairess Smits brīdi domāja, ar acīm mērodams tās apmetu un aprēķinādams augstumu, kur pašlaik atradās. Tad viņš teica:

—    Mīļie draugi, domāju, es daudz nemaldīšos, ja teikšu, ka krasta apmets būs ap simts jūdžu garumā.

—- Tātad tās virsma?

—   Tas grūti aprēķināms, — inženieris atbildēja, — tāpēc ka salas apveids ārkārtīgi līkumots.

Ja inženieris nekļūdījās savā aprēķinā, tad šī sala bij Vidusjūras Maltas vai Santosas salu apmērā. Tās apveids bij ļoti nenoteikts, bet tai pašā laikā ne visai bagāts ar iekarēm, pussalām, līčiem, klintsragiem un iedobumiem. Salas dīvainā forma patiešām valdzināja skatienu, un, kad Ģedeons Spilets, inženiera pamudināts, bij uzzīmējis tās kontūras, sala šķita līdzīga kādam šausmīgam Klusā okeāna virspusē aizmigušam fantastiskam dzīvniekam.

Tādi bij šīs salas apveidi, kuras karti reportieris uzzīmēja diezgan precīzi.

Austrumu krasts, kurā bij izmesti nelaimīgie gaisa ku-i ģotāji, ar platu pusloka līci iesniecās zeme un dienvidaustrumu pusē nobeidzās ar smailu iekāri, ko Penkrofs pirmajā gājienā nebij pamanījis. Ziemeļaustrumu pusē līci noslēdza divas citas iekāres ar šauru ūdens strēļu starp tām — kā šausmīgas haizivs pusatvērti žokļi.

No ziemeļaustrumiem pret ziemeļrietumiem krasts izliecās kā plēsīga zvēra ieapaļš pieplacināts galvaskauss, tālāk izveidodams it kā kupri pret to vietu, kur pacēlās izdzisušais vulkāns.

No šīs vietas krasta līnija slaidā puslokā stiepās pret ziemeļiem un dienvidiem, ar divām trešdaļām sava garuma izveidodama šauru līci, kas beidzās ar garu, milzīga krokodila astei līdzīgu zemes strēmeli.

Šī iekāre patiesībā bij īsta pussala, kura, rēķinot no iepriekš minētās salas dienvidaustrumu iekāres, vairāk nekā trīsdesmit jūdžu garumā iestiepās jūrā; pussalas krasti noapaļojās, izveidodami plašu reidu, norobežotu ar ērmīgi robotas zemes krastu.

Visšaurākajā vietā, proti, starp «kamīnu» un līcīti, ko varēja redzēt rietumu pusē, salas platums nepārsniedza desmit jūdzes; taču tās garums, rēķinot no ziemeļaustrumu «žokļiem» līdz astes dienvidrietumu galam, bij vismaz trīsdesmit jūdzes.

Par salas iekšieni runājot, galvenā kārtā jāpiemin sekošais: dienvidu puse no kalna līdz pat jūrmalai bij klāta ar biezu mežu, bet ziemeļu puse visgarām tuksnešaina un smilkšaina. Starp vulkānu un austrumu krastu Sairess Smits un viņa biedri pārsteigti ieraudzīja ezeru zaļu koku ietvarā. Ja lūkojās no šīs augstienes, ezers likās vienā augstumā ar jūras līmeni, bet, labāk novērojis, inženieris paskaidroja biedriem, ka tas atrodoties ap trīs simti pēdu augstāk, jo tā baseins — plato bij tiešs augstā krasta turpinājums.

—    Tātad tas būs saldūdens ezers? — Penkrofs apvaicājās.

—    Bez šaubām, — inženieris atbildēja, — jo tajā uzkrājas no kalna plūstošais ūdens.

—    Es redzu mazu upīti, — Herberts teica, norādīdams uz kādu šauru strautu, kura izteka likās atrodamies izdzisušā vulkāna rietumu piegāzē.

—    Tiešām tā, — Sairess Smits atbildēja, — un, ja šī upīte novada ūdeni ezerā, tad jābūt arī kādai notekai, pa kuru liekie uzplūdi aiztek uz jūru. To mēs aplūkosim atceļā.

Es redzu mazu upīti, — Herberts teica.

ŠI mazā, diezgan līkumotā upīte un jau agrāk atrastā upe bij visa salas ūdens bagātība — mazākais, tāda tā no šejienes likās pētnieka acīm. Bet iespējams, ka pa šiem bezgalīgajiem mežiem, kas pārklāja divas trešdaļas salas, vēl ari citas upes tecēja uz jūru. Jau tāpēc vien tā jādomā, ka viss apvidus likās auglīgs un bagāts ar dažādīgu krāšņu mēreno joslu augu šķirnēm. Turpretī salas ziemeļpusē nemanīja ne mazākās tekošu ūdeņu pazīmes; varbūt stāvoši ūdeņi atradās ziemeļaustrumu pusē, bet tas tad arī bij viss. Vispār tur bij saskatāmi tikai neauglīgi kaili smil- ktāji un kāpas — spilgtā pretmetā salas lielākās daļas kuplai audzelībai.

Vulkāns neatradās salas centrā, bet gan tās ziemeļrietumu daļā, it kā uz robežas starp auglīgo un neauglīgo joslu. Pret dienvidiem, dienvidrietumiem un dienvidaustrumiem kalna piegāzes viscaur bij zaļas lapotnes pārklātas. Turpretī pret ziemeļiem retie koki drīz izbeidzās pavisam un sākās tuksnesīgs smilkšu klajums. Vulkānam darbojoties, tajā pusē arī bij radusies plaisa, pa kuru lava noplūdusi līdz pat iekāres žokļu aptvertajam jūras līcim ziemeļaustrumos un sastingusi tur līdzīgi platai šosejai.

Sairess Smits ar saviem biedriem veselu stundu nostāvēja kalna galā. Sala viņu priekšā pletās kā izkrāsota reljefa karte — ar zaļajiem mežiem, dzelteno smilkti un zilajiem ūdeņiem. Viņi to pārskatīja no vienas malas līdz otrai; vienīgi zaļo augu pārklātā zeme, krēslainās ielejas un šaurās plaisas vulkāna pakājē nebij aizsniedzamas viņu skatieniem. . (

Atlika izšķirt vēl tikai vienu avāriju cietušo nākotnei ārkārtīgi svarīgu jautājumu.

Vai sala ir apdzīvota?

Reportieris pirmais uzdeva šo jautājumu, bet, sīki un no vienas vietas pārlūkojis salu, pats bij gatavs atbildēt noliedzoši.

Nekur nebij manāms cilvēka rokas pieskāriens. Nevienas nometnes, neviena atsevišķa namiņa, nevienas zvejnieku būdas malā. Ne sīkākā dūmu strūkla gaisā neliecināja, ka tur mājo cilvēki. Taisnība gan, salas astes gals no vērotājiem bij apmēram trīsdesmit jūdzes tālu pret dienvidrietumiem, un tādā attālumā pat Penkrofa acij grūti nāktos saskatīt kādu cilvēka mājokli. Tāpat nebij iespējams pacelt zaļo apsegu no salas trim ceturtdaļām un palūkoties, vai zem tā slēpjas cilvēku mītnes vai ne. Bet

parasti Klusā okeāna salu iemītnieki galvenā kārtā apdzīvo krastmalas, taču šī krastmala visapkārt likās pilnīgi tukša.

Kamēr būs veikti sīkāki pētījumi, bij jāpieņem, ka sala nav apdzīvota.

Bet varbūt to šad un tad apmeklēja kaimiņu salu iedzimtie? Uz šo jautājumu atbildēt bij grūti. Piecdesmit jūdžu plašā apkārtnē neviena cita zeme nebij saskatāma. Bet tikpat malajiešu laivas, kā polinēziešu pirogas viegli iespēja nobraukt piecdesmit jūdžu garu ceļu. Viss bij atkarīgs no tā, vai sala ir pilnīgi vientuļa Klusā okeāna vidū vai arī pieder kādam arhipelāgam. Vai bez nepieciešamiem instrumentiem Sairesam Smitam vēlāk izdosies aprēķināt, uz kāda garuma un platuma grāda tā atrodas? Tas bij grūti domājams. Tomēr šādā neziņā likās nepieciešams nodrošināties pret iespējamo kaimiņu desantu šajā salā.

Salas izpētīšana bij pabeigta, tās apveids uzmests, virspuse apskatīta, lielums aprēķināts, atzīmēti ūdeņi un kalni. Mežu un klajumu vietas arī galvenos vilcienos tika iezīmētas reportiera kartē. Tagad vēl atlika tikai nokāpt lejā un pārbaudīt šīs zemes minerālu, augu un dzīvnieku bagātības.

Bet pirms tam Sairess Smits teica saviem biedriem mierīgā un nopietnā balsī:

—       Redziet, draugi, kādā šaurā zemes gabaliņā visvarenajam paticis mūs izmest. Te mums varbūt nāksies ilgi nodzīvot. Varbūt pienāks negaidīta palīdzība, ja kāds kuģis, nejauši garām braukdams… Es saku nejauši, jo sala visai neievērojama; pat noderīga līča te nav, kur kuģiem piestāt, un jābaidās, vai tā tikai neatrodas sāņus no parastajiem jūras braucamiem ceļiem, proti, pārāk tālu uz dienvidiem no tiem kuģiem, kas apbraukā Klusā okeāna arhi- pelāgus, un pārāk tālu uz ziemeļiem no tiem, kuri dodas uz Austrāliju apkārt Horna ragam. Es negribu jums nekā slēpt…

—   To jūs darāt pareizi, — reportieris žirgti atsaucās. — Jums ir darīšana ar vīriem. Viņi uzticas jums, un jūs varat paļauties uz viņiem. Vai nav taisnība, mani draugi?

—   Es esmu gatavs visās lietās paklausīt Sairesa kungam, — Herberts apliecināja, inženiera roku satvēris.

—    Visur un vienmēr, mans kungs! — Nebs iesaucās.

—   Bet es, — jūrnieks teica, — nu, lai tad mani pērkons sasper, ja es pretotos ķerties pie darba. Un, ja jus vela- ties, Smita kungs, izveidosim no šīs salas mazu Ameriku!

Būvēsim te pilsētas, ierīkosim dzelzceļus un telegrāfa līnijas un vienā jaukā dienā, kad sala būs pietiekoši pārveidota, labi iekārtota un civilizēta, piedāvāsim to Savienoto Valstu valdībai. Tikai vienu es vēlētos.

—    Ko tad? — reportieris apvaicājās.

—    Neuzskatīsim sevi kā nejauši krastā izmestus, bet gan kā ieceļotājus, kuri ieradušies kolonizēt šo salu.

Sairess Smits nevarēja apslēpt smaidu, un jūrnieka priekšlikums tika pieņemts. Tad viņš pateicās saviem biedriem un piebilda, ka paļaujoties uz viņu enerģiju un palīdzību no augšienes.

—    Labi! Bet tagad atpakaļ uz «kamīnu»! — Penkrofs iesaucās.

—    Vēl vienu acumirkli, mīļie draugi! — inženieris teica. — Man liekas, mums vajadzētu šo salu, tāpat tās pussalas, iekāres un upes, nosaukt zināmā vārdā.

—    Pilnīgi pareizi, — reportieris atsaucās. — Tad nākotnē mums vieglāk būs iespējams citcitam clot rīkojumus un arī izpildīt tos.

—    Tiešām, — jūrnieks piekrita. — Tad mums būs noteiktas vietas, zināsim, no kurienes katrs nāk vai kurp iet. Vismaz varēsim iedomāties, ka atrodamies kārtīgā salā.

—    Piemēram, tas pats «kamīns», — Herberts ieminējās.

—    Taisnība, — Penkrofs iesaucās. — Tas bij visvienkāršākais nosaukums, un man tas tāpat gluži nejauši ienāca prātā. Vai mūsu pirmajai nometnei paturēsim šo pašu vārdu, Smita kungs?

—    Jā gan, Penkrof, tāpēc ka jūs viņu tā esat nosaukuši.

—    Labi! -— jūrnieks jautri teica. — Ar citām vietām mēs viegli tiksim galā. Nosauksim katru savā vārdā, kā to darīja Robinsons, par kura piedzīvojumiem Herberts maxi lasījis vairākas reizes: Likteņa jūras līcis, Kašalotu pussala, Pievilto Cerību iekāre!…

—    Vai arī sauksim Smita kunga, Spileta kunga un Neba vārdā, — Herberts prātoja.

—    Manā vārdā! — Nebs atsaucās, parādīdams savus spilgti baltos zobus.

—    Kāpēc gan ne? — Penkrofs teica. — Neba osta skanētu gluži labi. Un — Ģedeona iekāre …

-— Es gan ieteiktu no mūsu pašu tēvzemes aizņemties nosaukumus, — reportieris ierunājās. — Tādus, kas mums atgādina Ameriku.

—   Jā, attiecībā uz galvenajiem jūras līčiem un ezeriem es jums piekrītu, — Sairess Smits teica. — Man šķiet, draugi, ka vislabāk būs, ja šo lielo ieliekumu salas austrumu krastā nosauksim par Savienības līci, plato aizu dienvidos par Vašingtona līci, kalnu, kura virsotnē patlaban stāvam, par Franklina kalnu, bet ezeru, kas plešas tepat lejā mūsu acu priekšā, par Granta ezeru. Šie vārdi mums allaž atgādinās tēvzemi un tās lielos slavenos pilsoņus. Turpretim mazajiem līcīšiem, iekarēm, pussalām un upēm, ko patlaban redzam no šī kalna, labāk izvēlēsimies nosaukumus saskaņā ar to īpatnējo dabu un izskatu. Tie mums labāk iespiedīsies atmiņā, turklāt būs arī praktiskāki. Salas apveids ir visai dīvains, mums diezgan grūti nāksies atrast tai pieskanīgu nosaukumu. Upes, kuras varbūt tek pa šiem turpmāk izpētāmiem mežiem, jūras līčus un līcīšus, ko vēlāk atradīsim, nokrustīsim tad, kad būsim tos labi aplūkojuši. Kā jūs, draugi, domājat?

Biedri bez iebilduma piekrita inženiera priekšlikumam. Sala kā atplesta karte gulēja viņu acu priekšā, te nācās tikai nosaukt zināmā vārdā tās sakļautos vai izplestos stūru leņķus un kalnājus. Ģedeons Spilets tos citu pēc cita at- k zīmēja savā uzmetumā, un atlika tikai noteikt salas ģeo- I grafiskos nosaukumus.

Vispirms viņš pierakstīja inženiera minētos Savienības I un Vašingtona jūras līčus un Franklina kalnu. [ — Bet nu, — reportieris teica, — es ieteicu šo pussalu, kura sniecas pret dienvidrietumiem, nosaukt par Čūskas pussalu, bet pašu tās galu par Rāpuļa zemesragu, tāpēc ka ar savu līkumu tas patiešām atgādina kāda rāpuļa asti., [ — Pieņemts! — inženieris noteica, ļ — Man liekas, — Herberts teica, — šo šauro līci salas f olrā galā, kas tik ļoti atgādina spraugu starp pavērtiem I žokļiem, vajadzētu nosaukt par Haizivs līci.

—   Labi izdomāts! — Penkrofs iesaucās. — Un, lai glezna būtu pilnīgāka, zemes strēlas līča abējās puses sauksim par Žokļu iekarēm.

i — Bet tad divām būs vienāds nosaukums, — reportieris iebilda.

—   Nekas, — Penkrofs atteica, — sauksim tās par Zie- meļžokļu un Dienvidžokļu iekarēm.

—    Pierakstīts, — Ģedeons Spilets paziņoja.

—   Atliek vēl nokrustīt salas dienvidaustrumu stūri, — Penkrofs teica.

—    Vai Savienības līča tālāko apmalu? — Herberts vaicāja.

—   Naga iekāres! — iesaucās Nebs, lai kādai vietai salā paliktu arī viņa izdomātais nosaukums.

Patiešām — šis nosaukums bij visai zīmīgs, jo šīs salas iekāres savā dīvainā, fantastiskam kustonim līdzīgā veidojumā stipri atgādināja asi izlaistus nagus.

Penkrofs tīri sajūsminājās par šīm krustībām, un jauni mazliet pārspīlēti apzīmējumi sekoja cits pēc cita.

Upe, kura kolonistus apgādāja ar dzeramo ūdeni un kuras tuvumā balons bij izmests krastā, tika nosaukta par Pateicības upi, tā parādot savu atzinību liktenim. Saliņu, uz kuras lidotāji vispirms patvērās, nosauca par Glābšanas salu.

Līdzenumu virs augstās klints sienas pāri «kamīnam», no kurienes atvērās plašs skats visapkārt, — par Tālo skatu.

Un, beidzot, visu necaurejamo meža biezokni Čūskas pussalā — par Tālo rietumu mežu.

Arī visas pārējās jau pazīstamās un vēlāk pārstaigājamās vietas dabūs savus sevišķos nosaukumus, līdzko būs tuvāk iepazītas.

Debespuses inženieris apmēram apzīmēja pēc saules. Izrādījās, ka Savienības līcis un Tālā skata līdzenums atradās austrumu pusē. Bet otrā dienā, precīzi novērodams saules lēktu un rietu un uzzīmēdams tās atrašanās vietu vidū starp abiem šiem starplaikiem, viņš pareizi uzzinās ziemeļus, jo pusdienas laikā saule dienvidu puslodē atrodas taisni pret ziemeļiem, nevis pret dienvidiem, kā tas notiek dienvidu platuma grādos.

Viss likās kārtībā, kolonisti jau grasījās doties lejā uz «kamīnu», kad Penkrofs piepeši iesaucās:

—    Bet mēs taču esam briesmīgi aizmāršas!

—   Kāpēc tā? — Ģedeons Spilets, savu burtnīcu aizvēris un kājās piecēlies, vaicāja.

—    Bet pati sala? To mēs taču esam aizmirsuši nokrustīt!

Herberts ieteica nosaukt to inženiera vārdā, pārējie

biedri tam sirsnīgi piekrita, bet Sairess Smitš noraidoši iebilda:

—    Nē, draugi! Nosauksim labāk salu tā lielā pilsoņa vārdā, kurš patlaban cīnās par Amerikas vienību. Sauksim to par Linkolna salul


Trīskārtējs «urā» atskanēja par atbildi šim priekšlikumam.

Tovakar pirms gulētiešanas jaunie kolonisti ilgi runāja par savu tālo tēvzemi un par briesmīgo, asiņaino karu, kas tur patlaban plosījās. Visiem bij stipra pārliecība, ka Dienvidiem drīz būs jāpiekāpjas un ka Ziemeļu taisnā lieta uzvarēs, pateicoties Grantam un Linkolnam.

Tas notika 1865. gada trīsdesmitajā martā; viņiem nebij ne jausmas, ka sešpadsmit dienas vēlāk Vašingtonā tiks izdarīts drausmīgs noziegums, ka lielajā piektdienā Ābrams Linkolns kritīs no fanātiķa lodes.

## divpadsmitā nodaļa. Pulksteņu noregulēšana. — Penkrofs ir apmierināts. — Aizdomīgi dūmi. — Sarkanā strauta virziens. — Linkolna salas augi. — Dzīvnieki. — Kalna fazāni. — Ķenguru medības. — Aguti. — Granta ezers, — Atgriešanās «kamīnā».

Linkolna salas kolonisti vēlreiz aplaida skatienu visapkārt, apstaigāja krātera šauro apmalu un pēc pusstundas jau nokāpa lejā pie savas nakts nometnes pirmajā līdzenumā.


Penkrofs domāja, ka patlaban esot brokastlaiks, un sakūra ar to radās jautājums par Sairesa Smita un reportiera pulksteņu noregulēšanu.

Mēs zinām, ka Ģedeona Spileta pulkstenis nebij samircis ūdenī, jo viņu pašu izmeta tik tālu kāpās, kur viļņi nesniedzās. Tas bij ārkārtīgi vērtīgs instruments, īsts kabatas hronometrs, ko Ģedeons Spilets nekad neaizmirsa vakaros rūpīgi uzvilkt.

Turpretī inženiera pulkstenis bij apstājies tajā acumirklī, kad tā īpašnieks bij izmests krastā.

Sairess Smits to tomēr uzvilka un, pēc saules novērojis, ka patlaban ir apmēram pusdeviņi, noregulēja pulksteni uz šo stundu.

Ģedeons Spilets ar savējo gribēja darīt tāpat, bet inženieris viņu aizturēja.

—   Pagaidiet, mīļo Spilet! Jūsu pulkstenis taču rāda Ričmondas laiku?

—    Jā gan, Saires.

—    Tātad jūsu pulkstenis ir pieskaņots turienes meridiānam, proti, gandrīz turpat Vašingtonas meridiānam?

—    Bez šaubām.

—   Labi, lai tad tas paliek tāpat. Jūs tikai to rūpīgi uzvelciet, bet rādītājus neaiztieciet. Tas mums vēl var noderēt.

«Kādā ziņā?» jūrnieks nodomāja.

Viņi paēda ar tādu ēstgribu, ka putna cepeša un riekstu paliekas līdz beidzamajam tika patērētas. Bet Penkrofs par to nemaz neuztraucās. Atceļā viņi sagādās jaunu pārtiku. Tops, kas bij dabūjis diezgan niecīgu daļu, meža biezoknī sadzīs noderīgu medījumu. Turklāt jūrnieks gribēja vienkārši lūgt inženieri, lai viņš pagatavo pulveri un vienu vai divas medību šautenes, un nemaz nešaubījās, ka tas būtu itin viegli iespējams.

Sairess Smits ieteica saviem biedriem pameklēt citu ceļu no augšējā līdzenuma uz «kamīnu». Viņam visai gribējās aplūkot tuvāk krāšņiem kokiem ieskauto Granta ezeru, tāpēc viņi devās lejup pa vienas kalna pakāpes muguru, kur likās sākums ezerā ietekošai upei. Par apkārtni sarunādamies, gājēji lietoja tikai pašu izdomātos nosaukumus, un tā valodas un domu izmaiņa veicās daudz vieglāk. Herberts un Penkrofs, viens jauns un otrs gandrīz bērnā pārvērties, bij pavisam sajūsmināti. Naigi soļodams, jūrnieks sacīja:

—    Redzi, Herbert, cik jauki! Mēs, mīļo zēn, nekur nevaram nomaldīties, vai nu ejam uz Granta ezeru, vai cauri Tālo rietumu mežājam gar Pateicības upi, — katrā gadījumā nonāksim Tālā skata līdzenumā un no turienes pie Savienības līča.

Viņi norunāja neiet cieši kopā, bet arī pārāk tālu neaizklīst citam no cita. Nebij ne mazāko šaubu, ka salas biezajos mežos mājo arī bīstami zvēri, un tāpēc prātīgākais bij labi uzmanīties. Penkrofs, Herberts un Nebs, kā parasti, gāja pirmie, bet viņiem pa priekšu Tops, kurš izošņāja katru krūmu puduri. Reportieris ar inženieri turējās kopā — Ģedeons Spilets gatavs atzīmēt katru atgadījumu, Sairess Smits kluss un vērīgs, reižu reizēm apstādamies tikai tādēļ, lai paceltu kādu minerāla gabaliņu vai noplūktu kādu augu, ko neprātodams sabāza kabatās.

—    Kāda velna pēc viņš visu to uzlasa? — Penkrofs noņurdēja. — Es arī skatos diezgan vērīgi, bet neredzu nekā, pēc kā vērts būtu pieliekties.

Ap pulksten desmitiem mazais pulciņš kāpa lejā pa Franklina kalna pakājes pēdējo pauguru. Te auga tikai daži krūmu puduri un reti koki. Gājēji soļoja pa dzelte- nēju, saules izdedzinātu, apmēram jūdzi platu klajumu, ap kuru puslokā liecās tumšzaļa meža svītra. Ceļā bieži gadījās plaisas un milzīgi bazalta slāņi, kuri, pēc Bišofa aprēķina, paspējuši atdzist tikai trīssimt piecdesmit miljonos gadu. Tomēr te neredzēja lavas straumju, kas galvenokārt bij plūdušas pa kalna ziemeļu nogāzēm. • Sairess Smits bij domājis bez kavēkļiem aizsniegt upi, kurai, pēc viņa domām, vajadzēja sākties mežmalā, bet tad viņš piepeši ieraudzīja Herbertu steidzamies šurp, kamēr Nebs ar jūrnieku aiz klints nebij redzami.


—    Kas ir, mīļo zēn? — Ģedeons Spilets vaicāja.

—    Dūmi! — Herberts atsaucās. — Mēs ieraudzījām dūmus simts soļus attālu pa klinšu spraugu ceļamies gaisā.

—    Vai tad tiešām šajā apvidū būtu cilvēki? — reportieris iekliedzās.

—    Nerādīsimies, — Sairess Smits sacīja, — pirms nebūsim pārliecinājušies, ar ko mums darīšana. Es drīzāk baidos nekā vēlos sastapt iedzimtos uz šīs salas. Kur ir Tops?

—    Tops aizskrēja mums pa priekšu.

—    Un viņš nerēja?

—    Nē.

—    Tas ir savādi. Tomēr pamēģināsim saukt viņu atpakaļ.

Dažus acumirkļus vēlāk inženieris, Ģedeons Spilets un Herberts pievienojās pārējiem diviem biedriem un, tāpat kā tie, noslēpās aiz bazalta atlūžņiem.

No turienes viņi skaidri redzēja dzeltenus dūmus vār- pjamies gaisā.

Uz sava saimnieka paklusu svilpienu Tops atskrēja atpakaļ, bet inženieris, ar zīmi norādījis biedriem uzgaidīt tepat, pazuda klinšu spraugā.

Palicēji diezgan uztraukti gaidīja šā izlūko juma rezultātus, bet tad viņi izdzirda Sairesa Smita saucienu un steidzās turp. Acumirklī viņi bij pie inženiera, un tūliņ visi reizē saoda nepatīkamu smaku gaisā.

Inženieris no šīs smakas tūliņ bij izpratis, no kurienes ceļas dūmi, kas viņu sākumā ne bez iemesla uztrauca.

—    Šo uguni vai drīzāk dūmus rada daba pati. Tur ir tikai kāds sēravots, kurš mums noderēs kakla iekaisuma dziedināšanai.

—    Tas ir labi! — Penkrofs iesaucās. — 2ēl, ka man patlaban nav iesnu!

Kolonisti tuvojās tai vietai, no kurienes vēlās dūmi. Tur patiešām atradās sēra sodas avots. Diezgan platā straumē tas izvirda no klints spraugas, saceldams tvaikus ar asu sērskābes smaku.

Sairess Smits iemērca roku ūdenī un tūliņ samanīja eļļotu šķidrumu. Nogaršoja to un sajuta salkanu garšu. Temperatūra bij deviņdesmit pieci grādi pēc Fārenheita (35° virs nulles pēc simts grādu skalas).

Herberts apvaicājās, kā viņš varot zināt ūdens temperatūru.

—    Gluži vienkārši, mīļais bērns, —\tas atbildēja. — Roku iemērcis, es nesajutu ne aukstumu, ne siltumu, tātad ūdenim ir cilvēka miesai līdzīga temperatūra, tas ir aptuveni deviņdesmit pieci grādi.

Tā kā patlaban nevienam nebij vajadzības izlūkot avota dziedinošās spējas, kolonisti gāja tālāk uz pāra simts soļu atstato meža malu.

Kā jau paredzēts, straujš un dzidrs strauts tur patiešām tecēja starp diviem stāviem sarkaniem krastiem, kur nenācās grūti sazīmēt dzelzs piemaisījumu. Pēc šīs krāsas strauts bez kādas prātošanas tika nosaukts par Sarkano.

Strauts bij diezgan plats, dziļš un dzidrs, kalna ūdens pa to plūda te lēnām, te mutuļodams un šņākdams, te klusu slīdēdams pa smilkšaino gultni, te lēkādams pār klinšu kāpšļiem. Trīsdesmit un četrdesmit pēdu plats, strauts tā tecēja pusotras jūdzes garu gabalu līdz ezeram. Tā kā ūdens strautā bij salds, tad jādomā, ka arī ezerā tas tāds pats. Šis apstāklis varēja būt ļoti izdevīgs, ja ezera apkaimē izdotos atrast ērtāku mājokli nekā «kamīns».

Koki, kas simts pēdu biezās svītrās apēnoja strauta krastus, pa lielākajai daļai piederēja pie tām sugām, kādas bagātīgi sastopamas Austrālijas un Tasmānijas mērenajās daļās, bet nevis tām, kas auga jau izpētītajā salas daļā, dažu jūdžu atstatumā no Tālā skata līdzenuma. Šajā gadalaikā un aprīļa mēnesī, kas sakrīt ar oktobri otrajā zemes puslodē, kokiem vēl bij pilnīgi zaļas lapas. Pa lielākajai daļai te auga kazuarīni un eikalipti, starp kuriem daži nākamo vasaru dos saldu mannu, līdzīgu tai, kāda aug austrumos. Klajuma vidū auga Austrālijas ciedru puduri, aizauguši ar zaļu zāli, ko Jaunholandē sauc par «tisaku»; bet Klusā okeāna salu arhipelāgos tik parastās kokosa palmas šajā salā nekur nemanīja, jo sala, šķiet, atradās uz pārāk zema platuma grāda.

—   Cik slikti! — Herberts teica. — Tik noderīgs koks un ar tādiem skaistiem augļiem!

Kas attiecas uz putniem, tad tie eikaliptu un kazuarīnu paretajā lapotnē ņudzēt ņudzēja. Melni, balti un pelēki kakadu, daždažādas krāsas papagaiļi, zaļie «karaļi» ar sarkanām sekstēm un zilie lori ņirbēja, kā caur prizmu aplūkoti, un apdullinoši ķērca.

Bet visu topiepeši pārskanēja dīvains juceklīgu balsu koncerts kādā biezoknī. Kolonisti saklausīja gan putnu dziedāšanu, gan četrkāju dzīvnieku rēcienus, tādu dīvainu klakšķināšanu, ko gandrīz varēja pieņemt par iedzimto valodu. Aizmirsuši visnepieciešamāko uzmanību, Nebs ar Herbertu bij aizsteigušies pie šā krūmāja. Par laimi, tur nebij ne apšaubāmu kustoņu, ne bīstamu mežoņu, bet vienkārši tikai bars to dziedātāju un medītāju putnu, kurus parasti mēdz saukt par kalnu fazāniem. Daži nūjas sitieni pārtrauca šo mēditāju koncertu un sagādāja lielisku cepeti vakariņām.

Herberts ievēroja arī krāšņus baložus bronzas krāsas spārniem, citus kupliem cekuliem, citus zaļu spalvu i< l< ip.i, gluži ka viņu radinieki Portmakarijā, bet rokā dabū! tos nobij iespējams, gluži tāpat kā kraukļus un žagatas, kuri pūļiem cēlās gaisā. Viens šautenes šāviens ar sīkām skrotīm iznīcinātu bariem šo putnu, bet mednieki patlaban šauteņu vietā varēja lietot tikai akmens sviežamās lingas un durkļu vietā nūjas, taču šie primitīvie ieroči izrādījās visai nepiemēroti.

To nelietderība sevišķi skaidri tika redzama, kad pagadījās savādu četrkāju dzīvnieku bars, īsti zīdītāji-lido- tāji, kuri trīsdesmit pēdu slaidiem lēcieniem aizlaidās krūmiem pāri, tā ka izskatījās gluži pēc vāverēm, kas lido no viena koka uz otru.

—    Tie ir ķenguri! — Herberts iesaucās.

—    Un viņus var ēst? — Penkrofs apvaicājās.

—    It sevišķi sautētā veidā tas ir labākais ēdiens, — reportieris paskaidroja.

Ģedeons Spilets vēl nebij pabeidzis šo kārdinošo teikumu, kad jūrnieks, Nebs un Herberts jau metās ķenguriem pa pēdām pakaļ. Sairess Smits velti sauca viņus atpakaļ. Velti viņi mēģināja panākt šos lunkanos kustoņus, kuri aizlidoja kā gumijas bumbas. Jau pēc piecām minūtēm mednieki bij galīgi aizkusuši, bet ķenguru bars pazudis biezoknī. Arī Topam šoreiz nebij nekāda panākuma.

—    Sairesa kungs, — Penkrofs teica, kad inženieris un Spilets bij pienākuši klāt. — Sairesa kungs, jūs redzat, ka mums nepieciešams pagatavot šautenes. Vai tas ir iespējams?

—    Varbūt, — inženieris atbildēja, — bet mēs vispirms lūkosim pagatavot lokus un bultas. Es nešaubos, ka jūs pratīsiet ar tiem rīkoties tikpat veikli kā austrāliešu mednieki.

—    Loki un bultas! — Penkrofs atsaucās nicinoši. — Tie var noderēt puikām!

—    Neesiet tik lepns, draugs Penkrof, — reportieris atbildēja. — Ar loku un bultām pasaule gadu simteņiem ilgi ir mērcēta asinīs. Pulveris ir tikai vakardienas izgudrojums, bet karš diemžēl ir tikpat vecs kā cilvēku dzimums.

—    Jums taisnība, Spileta kungs, — jūrnieks atbildēja.

—  Es allaž pārsteidzos un tāpēc atvainojos.

Bet Herberts savā dabas zinātņu sajūsmā atkal novirzīja valodu uz ķenguriem.

—    Mums te ir pagadījusies visgrūtāk sagūstāmā ķenguru pasuga. Tie ir tā saucamie milzeņu ķenguri ar garu, pelēku spalvu, bet, ja nemaldos, ir arī vēl melni un sarkani ķenguri, klinšu ķenguri un žurku ķenguri, kurus visvieglāk dabūt rokā. Pavisam esot ap divpadsmit ķenguru pasugas…

—    Es tev teikšu, Herbert, — pamācoši iebilda jūrnieks,

—   es zinu tikai vienu ķenguru sugu — «iesma ķengurus», un taisni tās sugas mums šovakar trūkst.

Pārējie nevarēja valdīt smieklus, dzirdot Penkrofa jauno klasifikāciju. Brašais jūrnieks nespēja apslēpt savu nožēlu par to, ka vakariņām nebij dziedātāja fazāna cepeša; bet galu galā laime uzsmaidīja viņam vēlreiz.

Tops, nojauzdams, ka patlaban arī viņa paša intereses svarā, skraidīja krustām šķērsām, ar divkāršu instinktu izošņādams malu malas. Ja viņam būtu patrāpījies kāds medījums, diezin vai medniekiem no tā kas paliktu pāri, likās, ka viņš patlaban rīkojas pats uz savu galvu. Bet Nebs viņu stingri uzmanīja, un tas bij prātīgi darīts.

Ap pulksten trijiem Tops piepeši pazuda kādā krūmājā, un drīz vien dobja rēkšana no turienes liecināja, ka viņš cīnās ar kādu kustoni.

Nebs steidzās turp un patiešām ieraudzīja, ka Tops patlaban saplosa kādu četrkāji dzīvnieku un ka desmit sekundes vēlāk Topa vēderā tas vairs nebūtu pazīstams. Bet, par laimi, suns bij uzbrucis veselam pūlim, un zemē nokosti gulēja vēl divi tādi paši grauzēji, jo Topa laupījums piederēja pie grauzēju kustoņu sugas.

Ar uzvarētāja lepnumu Nebs parādījās atkal, katrā rokā nesdams pa dzīvniekam zaķa lielumā. Spalva tiem bij dzeltenēja, ar zaļganiem plankumiem, bet astes vietā vāji attīstījies stumbenis.

Savienoto Valstu pilsoņi tūliņ pazina šos dzīvniekus. Tie bij tā saucamie «maras» — agutu sugas, mazliet lielāki nekā viņu radinieki tropiskajos apvidos, īsti Amerikas truši garām ausīm un pieciem dzeraukstu zobiem katrā žokļa pusē, ar ko tie galvenā kārtā atšķiras no agutiem.

— Urā! — Penkrofs iekliedzās. — Cepetis klāt! Nu mēs varam tūliņ iet mājās!

Pēc šī apstājas brīža gājiens atsākās no jauna. Sarkanais strauts tecēja joprojām, dzidri mirgodams kazuarīnu, banksiju un milzīgu gumijkoku aizēnā. Brīnišķi lilijveidīgi augi sniecās divdesmit pēdu augstumā. Arī dažādi citi jaunajam dabas zinātniekam pilnīgi sveši koki un krūmāji zaļiem viļņiem liecās pāri strautam, kura čalošanu varēja sadzirdēt.

Strauta gultne manāmi pletās plašumā, un Sairess Smits bij pārliecināts, ka ieteka drīz būs aizsniegta. Patiešām, izspraukušies cauri skaistu koku masīvam biezoknim, gājēji to pēkšņi ieraudzīja savā priekšā.

Viņi bij iznākuši Granta ezera rietumu krastā. Apkārtne, nudien, bij aplūkošanas vērta.

Aptuveni septiņu jūdžu apkārtmērā, apjomā divi simti piecdesmit akru[4] lielais ūdens klajš visapkārt bij dažnedažādu zaļu koku ieskauts. Pret austrumiem cauri gleznainajam zaļajam aizkaram mirgoja jūras līmeņa apvārsnis. Pret ziemeļiem ezera krastam bij slaids iedobums zemes iekšienē, gluži pretēji asā leņķī izliektajam dienvidu krastam. Neskaitāmi ūdens putni laidelējās pa šā mazā Ontā- rio krastiem. Tūkstoš salu vietā, kā šā paša nosaukuma lielajā Amerikas ezerā, te tikai viena pati klints pacēlās no ūdens dažus simts soļus attālu no dienvidu krasta. Likās, šo klinti sevišķi iecienījuši zivju dzeņi; nopietni, nekustēdamies tie pāriem tupēja uz akmens šķeltnēm, vērodami garām peldošas zivis, tad piepeši, skarbi iebrēkdamies, nonira ūdenī un pēc acumirkļa atkal parādījās ar laupījumu knābī. Bez tam pa krastiem un saliņu klaiņoja meža pīles, pelikāni, ūdensvistas, sarkanknābji, filedoni ar sarenei līdzīgām mēlēm un, beidzot, daži eksemplāri krāšņo lirastu, kuru astes graciozi izpletās gluži kā liras.

Ezera ūdens bij salds un dzidrs, tikai patumšā krāsā un, spriežot pēc koncentriski viļņainiem apļiem tā līmenī, arī zivju bagāts.

—    Šis ezers patiešām ir ļoti skaists, — Ģedeons Spilets iesaucās. — Labi būtu dzīvot tā krastmalā!

—    Te arī dzīvosim! — Sairess Smits atbildēja.

Lai pa īsāko ceļu nokļūtu pie «kamīna», kolonisti aizgāja pa krastu līdz ezera dienvidgala asajam stūrim. Ar lielām pūlēm viņi izlauza ceļu caur meža un krūmāju biezokni, kam cilvēka roka vēl nebij pieskārusies, un no turienes pagriezās uz jūras pusi, lai tā nokļūtu Tālā skata līdzenuma ziemeļos. Pēc divu jūdžu gājiena šajā virzienā cauri pēdējo koku aizkaram paspīda ar zālāju noaudzis līdzenums un pāri tam jūras bezgalīgais klajš.

Lai nonāktu tieši pie «kamīna», bij jāiet iešķērsām pāri jūdzi platajam līdzenumam un jānokāpj līdz Pateicības upes līkumam. Bet inženieris gribēja uzzināt, kur paliek ezera liekais ūdens, un tāpēc viņi turpināja pētījuma gājienu turpat pa krastmalu pusotras verstis tālāk pret ziemeļiem. Domājams, ka ezeram ir kāda noteka cauri granīta slāņiem. Ezers taču bij tikai plašs baseins; Sarkanais strauts tajā nemitīgi plūdināja jaunu ūdeni, tāpēc liekais ūdens droši vien kaut kur spēji aizplūst jūrā. Ja tas tā patiešām izrādītos, inženieris domāja lietderīgi izlietot šī ūdenskrituma spēku, kurš tagad nevienam nedeva nekāda labuma. Tādēļ viņi visi gāja arvien tālāk pa Granta ezera krastu, bet veselas jūdzes tālā apgabalā Sairess Smits vēl nebij atradis noteku, kurai taču katrā ziņā kaut kur vajadzēja būt.

Bij jau puspieci pēc pusdienas. Izsalkums spieda gājējus pēc iespējas ātrāk uzmeklēt veco mājvietu. Mazais pulciņš griezās atpakaļ pa savām pašu pēdām Pateicības upes kreisajā krastā, un tā Sairess Smits ar biedriem atgriezās «kamīnā».

Tur tūliņ iekūra uguni. Nebam ar Penkrofu, dabiski, piekrita pavāru uzdevums, vienam kā nēģerim, otram kā jūrniekam, un viņi abi ņēmās gatavot aguta cepeti; viņu pavāru mākslai bij lieli panākumi.

Kad vakariņas bij paēstas un visi taisījās uz guļu, Sairess Smits izvilka no kabatām ceļā uzlasītos dažādu minerālu gabaliņus un teica:

— Mani draugi, te ir dzelzs rūda, sēra pirīts, māls, kaļķis un ogle. Lūk, ko dat^a nodod mūsu rīcībā! Ar rītdienu ķersimies pie darba!

## trispadsmita nodaļa. Ko atrod Topam kaklā. — Loku un bultu pagatavošana. — Ķieģeļu fabrika. — Trauku apdedzināmā krāsns. — Dažādie virtuves rīki. — Pirmais buljons. — Vērmeles. — Dienvidu Krusts. — Svarīgs astronomisks novērojums.

—    Nu, Sairesa kungs? — Penkrofs otrā rītā vaicāja inženierim. — No kā mēs iesāksim?

—    No paša sākuma, — Sairess Smits atbildēja.

Patiešām — kolonistiem bij jāsāk no paša sākuma.

Viņiem nebij visnepieciešamākās lietas, ar ko darināt kādu rīku; viņi atradās pat sliktākos apstākļos nekā daba, kurai «laika diezgan rīkoties ekonomiski». Laika bij maz, nekavējoties jādomā par savu eksistenci, un, ja arī, pateicoties agrākajai pieredzei, nenācās nekā jauna izgudrot, tad tomēr viss bij jāizgatavo. Dzelzs un tērauds vēl bij tikai rūdas veidā, trauku vietā — negatavs māls, veļas un apģērba vietā — neapstrādāts šķiedru materiāls.

Jāaizrāda, ka mūsu kolonisti bij «vīri» šā vārda vislabākajā nozīmē. Inženieris Smits nebūtu varējis atrast inteliģentākus, uzticamākus un enerģiskākus biedrus. Viņš bij tos izvaicājis un zināja, ko katrs spēj.

Ģedeons Spilets, ļoti apdāvināts reportieris, plaši un vispusīgi izglītots, ir ar savu gudro galvu, ir ar stiprajām rokām bij īsti noderīgs salas kolonizēšanas darbam. Nekāda grūtuma priekšā viņš neatkāpsies; būdams kaislīgs mednieks, viņš tagad vērtīs par amatu to, ko līdz šim piekopis tikai kā izpriecu.

Herberts, brašs un dabas zinātnēs labi skolots jauneklis, bij daudzējādi noderīgs kopējā dzīvē un darbā.

Nebs bij pati personificēta padevība. Veikls, saprātīgs, nenogurdināms, stiprs, ar dzelzs veselību apveltīts, viņš

mazliet prata kalēja darbu un ar to mazajai kolonijai varēja visādi pakalpot.

Penkrofs, apbraukājis par matrozi visas pasaules jūras, strādājis par namdari Bruklinas kuģu būvētavās, par skroderi uz valsts kara kuģiem, par dārznieku atvaļinājuma laikā un tā joprojām, bij īsts jūrnieks, visur lietojams, katram darbam noderīgs.

Patiešām grūti nāktos salasīt kopā citus piecus vīrus, spējīgākus cīnīties ar likteni un drošākus par uzvaru.

—           Sāksim no paša sākuma, — Sairess Smits bij teicis. Bet šis sākums nozīmēja tāda daikta pagatavošanu, ar ko varētu pārveidot dabas produktus. Vispār zināms, kāda loma tādos pārveidojumos piekrīt karstumam. Malkas un ogļu degmateriāla te bij papilnam, tikai krāsns jāuzmūrē.

—          Kādam nolūkam noderēs šī krāsns? — Penkrofs jautāja.

—          Nepieciešamo trauku pagatavošanai, — Sairess Smits atbildēja.

—    No kā mēs taisīsim krāsni?

—    No ķieģeļiem.

—    Bet ķieģeļus?

—          No māla. Uz priekšu, draugi! Lai materiāls nebūtu jānes tālu, mēs ierīkosim darbnīcu turpat darba vietā. Nebs piegādās pārtiku, un uguns mums arī tur netrūks ēdiena pagatavošanai.

—          Bet ja nu medību ieroču trūkuma dēļ mums izbeigsies pārtika? — reportieris iebilda.

—    Bijis mums vēl viens pats nazis! — jūrnieks izsaucās.

—    Un tad? — Sairess Smits jautāja.

—          Tad? Es darinātu loku un bultas, un putnu un cita medījuma mums nekad netrūktu.

—          Jā — nazis, asi trīts asmens… — inženieris domīgi noteica pie sevis.

Tajā acumirklī viņa acis pavērās uz Topu, kurš klaiņoja pa jūrmalu.

Piepeši Sairesa Smita acis uzliesmoja.

—    Top, nāc šurp! — viņš sauca.

Uz kunga saucienu suns tūliņ piesteidzās klāt. Sairess Smits saņēma Topa galvu ar abām rokām, atraisīja tam kakla saiti, pārlauza uz pusēm un pasniedza jūrniekam.

—    Te jums, Penkrof, būs divi naži!

Jūrnieks iekliedzās «urā!». Topa kakla saite bij pagatavota no plānas rūdīta tērauda plāksnes. Pietika tās vienu

malu ar smilšakmeni notrīt plānāku, pēc tam ar smalkāku akmeni noberzt izcilnlšus. Sādi akmeņi te jūrmalā bij atrodami pārpilnām, un pēc divām stundām kolonijas īpašumā bij divi smaili asmeņi, kuriem viegli varēja pielāgot stiprus spalus.

Pirmo ieroču ieguvums sacēla vispārēju sajūsmu. Tas tiešām bij nenovērtējams ieguvums, pie tam īstajā laikā.

Tad visi devās ceļā. Sairesa Smita ceļamērķis bij tā vieta ezera rietumu krastā, kur viņš vakar paņēma māla paraugus. Viņi gāja pa Pateicības upes krastu, pāri Tālā skata līdzenumam un, vairāk nekā piecas jūdzes nogājuši, apstājās klajumiņā divi simti soļu no Granta ezera krasta.

Pa ceļam Herberts bij ievērojis kādu koku, no kura zariem Dienvidamerikas indiāņi taisa lokus. Tas bij «kre- jimba» — palmu sugas koks, kam nav ēšanai noderīgu augļu. No šīs palmas garajiem, taisnajiem zariem vienu nogrieza, nobraucīja lapas un izdrāza tā, ka vidus res^ nāks, bet gali tievāki, tad vēl atlika tikai sameklēt loka auklai noderīgu stādu. Par tādu izrādījās kāds malvu pasugas augs hibiscus heterophyllus, kura šķiedras bij tik' izturīgas kā dzīvnieku dzīslas. Tā Penkrofs pagatavoja pieJ tiekoši stiprus lokus, kuriem tikai vēl trūka bultas. Tās bij visai viegli pagatavot no taisniem, cietiem un gludiem zariem, trūka tikai asā gala apkalumam noderīgas vielas, kas aizstātu dzelzi. Tomēr Penkrofs bij pārliecināts, ka savu tiesu ieroču pagatavošanā darījis, par pārējo gādās gadījums.


Kolonisti bij nonākuši vakar iezīmētajā vietā. Te atradās tīrs māls, no kura taisa ķieģeļus un dakstiņus, tātad labi lietojams arī viņu nolūkam. Tā apstrādāšana bij vienkārša un viegla. Mālam jāpiejauc smilkts, lai tas kļūtu izturīgāks, jāizveido ķieģeļi un jāapdedzina ugunskurā.

Parasti ķieģeļus veido sevišķās formās, bet inženieris tos taisīja vienkārši tāpat ar rokām. Visa šī diena un nākamā tika ziedota ķieģeļu izgatavošanai. Ar ūdeni saslacināto mālu samīcīja ar kājām un rokām un tad saspieda vienāda lieluma četrkantīgos gabalos. Iemanījies strādnieks ar rokām vien divpadsmit stundās var pagatavot līdz desmittūkstoš ķieģeļu, bet visi pie'ci Linkolna salas ķieģeļ- nieki divās dienās izveidoja pavisam tikai trīs tūkstošus. Ķieģeļi tika nostādīti uz sāniem cits pie cita, lai tie tur trijās vai četrās dienās pilnīgi izžūtu un būtu lietojami apdedzināšanai.

Otrajā aprīlī Sairess Smits mēģināja aprēķināt salas atrašanās vietu.

Iepriekšējā vakarā viņš, ņemdams vērā arī refrakciju, bij noteikti iezīmējis laiku, kad saule norietēja aiz apvāršņa. Otrā rītā tikpat rūpīgi ievēroja tās lēkta mirkli. Starp saules lēktu un rietu bij pagājušas divpadsmit stundas bez divdesmit četrām minūtēm. Bet pēc sešām stundām un divpadsmit minūtēm, kad saule būs uzlēkusi, tā pacelsies tieši virs meridiāna, un šis krustošanās punkts būs ziemeļu puse.[5]

Divas dienas pirms ķieģeļu apdedzināšanas kolonisti piegādāja kurināmo materiālu un uzlasīja kritušos kokus. Protams, pa starpām ari pamedīja turpat apkārtnē, jo Pen- krofam nu bij vairāki duči bultu ar ļoti asiem galiem. Ap- kalas bultām bij piegādājis Tops, kas nezin no kurienes atstiepa adatcūku, gan visai mazvērtīgu kā ēdamo medījumu, bet nesamaksājamu ar savu saru cietajām un asajām adatām. Šīs adatas cieši piestiprināja bultām galos, bet taisnam virzienam līdzēja otrā galā piestiprinātas kakadu spalvas. Drīz vien arī Herberts ar reportieri kļuva ļoti veikli loka šāvēji. Un tā «kamīna» pārtikas krātuvē nekad nepietrūka spalvaina un spārnota medījuma — kabiju, baložu, agutu, teteru un citu. Lielākā daļa šo dzīvnieku tika samedīta Pateicības upes kreisajā krastā, ko mednieki iesauca par Jakamaru mežu — par piemiņu tiem spārnotajiem, kurus Penkrofs ar Herbertu bij gūstījuši savā pirmajā izlūku gājienā.

Putni tika apēsti tāpat cepti, bet kabijas šķiņķus, ar smaržīgām zālēm savircotus, ugunskura dūmos izžāvēja uzglabāšanai. Pārtika gan bij ļoti barojoša, bet diendienā cepetis ēdējiem apnika, viņi ilgojās reiz dzirdēt, kā virs ugunskura podā burbuļo zupa. Tomēr bij jānogaida, līdz pagatavos podu vai, labāk sakot, kamēr būs gatava krāsns.

Ekskursijās pa ķieģeļnīcas tuvāko apkaimi mednieki sazīmēja lielu zvēru svaigas pēdas ar spēcīgiem nagiem, bet nevarēja noteikt šo zvēru sugu. Sairess Smits tomēr ieteica biedriem stipri uzmanīties, jo bij domājams, ka meža biezokņos slēpjas visai bīstami kustoņi.

Un brīdinājums bij īsti vietā. Ģedeons Spilets un Herberts kādu dienu patiešām pamanīja jaguāram līdzīgu


Kolonisti pagatavoja nepieciešamos traukus.

zvēru. Par laimi, zvērs nebruka viņiem virsū, jo tad bez smagiem ievainojumiem viņi neizkļūtu sveikā. Bet, līdzko viņiem būs krietns ierocis — šautene, par ko runāja Pen- krofs, Ģedeons Spilets bij noņēmies tūliņ doties nesaudzīgā karā un iztīrīt salu no visiem plēsoņām.

«Kamīns» šajās dienās nemaz vairs netika pārkārtots un ierīkots labāk, jo inženieris bij nolēmis uzmeklēt vai arī, ja būs vajadzīgs, uzcelt labāku mājokli. Iemītnieki tikai alas smilkšu klonu izklāja ar sausām sūnām un lapām un, darbā nokusuši, šajās primitīvajās gultās nakti pārgulēja ciešā miegā.

Rūpīgi tika atzīmētas arī Linkolna salā pavadītās dienas, tā ka no pirmā brīža šajā zemē viņiem bij pilnīgi pareizs laika aprēķins. Piektā aprīļa ceturtdiena bij jau divpadsmitā diena, kopš viņi izmesti salas smilkšu krastā.

Sestajā aprīlī ar gaismiņu inženieris un viņa biedri jau atradās klajumā, kur bij nodomāta ķieģeļu apdedzināšana. Pats par sevi saprotams, ka apdedzināšana varēja notikt tikai tāpat klajā laukā, ne krāsnī, vai, labāk sakot, ķieģeļu krava bij kā milzīga krāsns, kura apdedzinās pati sevi. Malku un kārtīgi sasietos zarus novietoja zemē, bet apkārt un pāri sakrāva vairākas kārtas ķieģeļu, atstājot pa starpām spraugas, lai uguns labāk degtu. Šis darbs aizņēma visu dienu, tikai pašā vakarā varēja zariem pielaist uguni.

To nakti negulēja neviens, ar lielāko rūpību tika gādāts, lai uguns ne mirkli neatslābtu.

Šī procedūra ilga četrdesmit astoņas stundas, un rezultāti bij spīdoši. Nu vajadzēja apdedzinātos ķieģeļus atdzisināt; pa to laiku Nebs ar Penkrofu Sairesa Smita vadībā no zariem pagatavoja pīteni un sanesa prāvu krājumu kaļķakmens radžu, kādu te ezera ziemeļu krastā bij pārpilnām. No izdedzinātām radzēm dabūja tā sauktos nedzēstos kaļķus, bet, ar ūdeni saslacināti, tie bij tikpat tīri un stipri kā no dedzināta marmora vai krīta. Piejaucot vēl smilktis, lai masa sažūstot kļūtu cietāka, ieguva lielisku būvmateriālu.

Pēc visiem šiem darbiem devītajā aprīlī inženiera rīcībā bij zināms daudzums pilnīgi sagatavotu kaļķu un vairāki tūkstoši ķieģeļu.

Ne acumirkli nevilcinādamies, salinieki ķērās pie darba, lai uzceltu krāsni mājsaimniecībā nepieciešamo trauku apdedzināšanai. To paveica bez sevišķām grūtībām. Piecas dienas vēlāk krāsns tika piepildīta ar akmeņoglēm, kuru slāņus inženieris bij atradis klajā laukā pie Sarkanā strauta ietekas, un drīz vien jau pirmais dūmu mutulis no divdesmit pēdu garā krāsns skursteņa uzvērpās gaisā. Klajums pārvērtās par fabrikas laukumu, un Penkrofs bij gandrīz pārliecināts, ka šī krāsns ar laiku piegādās viņiem visus tā laika jaunākos rūpniecības ražojumus.

Bet pagaidām kolonisti ņēmās pagatavot pašus vienkāršākos, galvenā kārtā vārīšanai nepieciešamos traukus. Materiālam noderēja tas pats māls, kuram Sairess Smits vēl lika piejaukt mazliet kaļķu un kvarca. No šī maisījuma ieguva īstus «pīpju mālus», no kuriem akmens dobuļu formās pagatavoja parastos podus, šķīvjus, bļodas, ūdens krūzes u. c. Protams, šo trauku forma bij nepareiza un neveikla, bet, krāsns kvēlā apdedzināti, tie «kamīna» virtuvei bij tikpat noderīgi un vērtīgi kā vislabākā porcelāna trauki.

Penkrofs gribēja pārliecināties, vai šis māls patiešām attaisno «pīpju mālu» nosaukumu, un pataisīja sev dažas diezgan apšaubāma izskata pīpes, kuras pašam tomēr šķita lieliskas un kurām diemžēl tikai vēl trūka tabakas. Jāpiemin, ka tabakas trūkumu viņš vispār izjuta ļoti sāpīgi.

— Bet gan jau reiz būs arī tabaka, tāpat kā viss cits, — viņš teica nesatricināmā pašpaļāvībā.

Visi šie darbi ilga līdz piecpadsmitajam aprīlim; viegli saprotams, ka katra stunda tika jo rūpīgi izmantota. Reiz podniecībai nodevušies, salinieki pagaidām visus citus darbus atstāja pie malas. Ja Sairesam Smitam ievajadzētos pārvērst viņus par kalējiem, viņi kļūtu kalēji. Bet, tā kā rīt bij svētdiena, pie tam vēl pirmās lieldienas, viņi norunāja atpūšoties nosvētīt tās. Šie "amerikāņi bij reliģiozi ļaudis, uzticīgi bībeles priekšrakstu izpildītāji, un apstākļi, kādos patlaban atradās, vēl divkārši stiprināja viņu paļaušanos visu lietu radītājam.

Piecpadsmitā aprīļa vakarā tomēr visi atgriezās atpakaļ «kamīnā». Pēdējie trauki tika izņemti laukā un aiznesti projām, krāsns izdzēsta līdz turpmākai vajadzībai. Atgriešanos iezīmēja jauns laimīgs atgadījums — inženieris atrada posa vietā labi lietojamu vielu. Kā zināms, posu parasti dabū no mīkstās poliporu dzimtas ķimpenes, kura aug pie dažu koku celmiem. Tā ir viegli aizkvēlināma, ja to iepriekš pienācīgi sagatavo, vai nu piesātinot ar šaujamo pulveri, vai arī izvārot slāpekļskābā vai hlorskābā sārmā. Līdz šim salinieki nebij atraduši nekā tāda, ko varētu lietot dedzināmās ķimpenes vietā. Tajā dienā inženierim palaimējās atrast sevišķas šķirnes vērmeli no tās pašas dzimtas, pie kuras pieder arī absints, estragons un tamlīdzīgi augi. Viņš saplūca vairākas saujas šo stādu un pasniedza jūrniekam.

—    Ņemiet to, Penkrof, — viņš teica, — tas jums sagādās prieku.

Penkrofs uzmanīgi aplūkoja stādu ar garu, zīdainu pūku pārklātu stiebru un lapām.

—    Kas tad tas, Saires? — Penkrofs vaicāja. — Debes- tiņ! Vai tā tikai nav tabaka?

—    Nē, — Sairess Smits atbildēja. — Zinātniekiem tā ir ķīniešu vērmele, bet mums tā noderēs posa vietā.

Patiešām, pienācīgi izžāvēta, šī vērmele kļuva viegli aizkvēlināma — it sevišķi pēc tam, kad inženieris drusku vēlāk samērcēja to slāpekļskābā sārmā, citiem vārdiem, salpetrī, kura slāņi salā bij atrodami vairākās vietās.

Tovakar kolonisti sapulcējās «kamīna» galvenajā alā un paēda krietnas vakariņas. Nebs bij pagatavojis aguta buljonu, savircotu kabijas šķiņķi un novārītus caladium mac- rorhizum bumbuļus; šie zāļveidīgie augi tropiskajos apvidos sasniedz krūma lielumu. Auga zemesstumbri ir ļoti garšīgi, barojoši un savā ziņā līdzīgi tiem, ko Anglijā pazīst kā «Portlandes sāgo», un tie pa daļai aizpildīja maizes vietu, kuras Linkolna salas iemītniekiem vēl trūka.

Pēc vakariņām un pirms gulētiešanas Sairess Smits ar saviem biedriem vēl izgāja jūrmalā paelpot svaigu gaisu. Bij ap pulksten astoņiem vakarā. Nakts rādījās būt brīnišķa. Pirms piecām dienām pilnais mēness nebij vēl uz-, lēcis, bet debess pamale jau atplauka tajā rāmajā sudrabainajā atspīdumā, ko var saukt par mēness ausmu. Dienvidu puslodes debesu zenītā mirgoja pazīstamie zvaigznāji, starp tiem arī Dienvidu Krusts, ko inženieris jau pirms dažām dienām bij novērojis Franklina kalna virsotnē.

Sairess Smits labu brīdi lūkojās šajā spilgtajā zvaigžņu grupā, kuras augšējā un arī apakšējā galā atradās divas pirmā lieluma zvaigznes: kreisajā pusē — viena otrā lieluma un labajā — viena trešā lieluma zvaigzne.

Padomājis inženieris ierunājās.

—    Herbert, — viņš vaicāja jauneklim, — vai mums šodien nav piecpadsmitais aprīlis?

—    Jā gan, Sairesa kungs, — Herberts atbildēja.

—    Tātad, ja nemaldos, rīt ir viena no tām četrām dienām gadā, kad patiesais laiks sakrīt ar vidējo, tas, mīļo zēn, nozīmē, ka rīt taisni pulksten divpadsmitos pusdienā saule ies pāri meridiānam. Starpība var būt tikai dažas sekundes. Ja laiks būs skaidrs, es ceru tad puslīdz pareizi aprēķināt, uz kāda garuma grāda atrodas mūsu sala. .

—    Bez instrumentiem, bez sekstanta?— Ģedeons Spilets ievaicājās. •

—    Jā, — inženieris atbildēja. — Un, ja nakts patlaban būs skaidra, es mēģināšu uzzināt platuma grādu, aprēķinādams Dienvidu Krusta, tas ir, dienvidpola augstumu virs apvāršņa. Jūs sapratīsiet, mīļie draugi, ka, iekams sākam še nopietni iekārtoties, nepietiek vien zināt, ka šī zeme ir sala, bet, cik iespējams, jālūko arī noteikt, cik tālu tā atrodas no Amerikas un Austrālijas kontinenta vai arī no Klusā okeāna galvenajiem salu arhipelāgiem.

—    Patiešām, — reportieris piekrita, — jo varbūt mājas vietā mums labāk būvēt laivu, ja izrādītos, ka atrodamies tikai kādas simts jūdzes no cita apdzīvota krasta.

—    Taisni tāpēc, — Sairess Smits piemetināja, — es šovakar gjibu uzzināt Linkolna salas platuma, bet rīt pusdienas laikā aprēķināt garuma grādu.

Ja inženierim būtu bijis sekstants, instruments, ar kuru izmērī atstatuma leņķus starp dažādiem priekšmetiem, aprēķins nemaz nebūtu grūts. Šovakar no pola augstuma virs apvāršņa, rīt pusdienā no saules virziena pāri meridiānam viegli dabūtu koordinātes salas atrašanas vietai. Bet tāda instrumenta nebij, tāpēc nācās tā vietā pagatavot ko citu.

Sairess Smits iegāja atpakaļ «kamīnā». Ugunskura gaismā viņš tur izgatavoja divas taisnas plāksnītes un savienoja tām abus galus kopā tā, ka otrus divus bij iespējams satuvināt un atkal atliekt. Savienojumam viņš izlietoja akācijas dzelkni, ko bij atradis ugunskuram sanestās malkas krājumā.

Ar tādējādi pagatavoto instrumentu inženieris atgriezās krastmalā; bet, tā kā vajadzēja uztvert pola augstumu virs skaidri sazīmējamās apvāršņa līnijas, šinī gadījumā virs jūras apvāršņa, ko patlaban pret dienvidiem aizslēpa Naga iekāre, tad bij jāuzmeklē izdevīgāka vieta novērojumam. Acīm redzami visizdevīgākā būtu dienvidu krastmala, bet nokļūt turp varēja tikai pāri dziļajai Pateicības upei, un tas nenācās viegli.

Tāpēc Sairess Smits saviem novērojumiem labāk izvēlējās Tālā skata līdzenumu, protams, ņemot vērā tā augstumu pāri jūras līmenim; augstums ar elementāras ģeometrijas palīdzību rītu bij viegli aprēķināms.

Kolonisti devās augšup pa Pateicības upes kreiso krastu un novietojās klajā strēlā ar brīvu izredzi pret ziemeļrietumiem un dienvidaustrumiem un līdztekus upes dīvaini robotajiem klinšu krastiem.

Šī līdzenuma daļa par piecpadsmit pēdām pārsniedza labā krasta augstumu, kura viena nogāze sniecās lejup līdz Naga iekāres galam un otra — līdz salas dienvidkras- tam. Nekas te netraucēja acij vērsties pusloka apvārsnī no iekāres līdz pat Rāpuļa zemesragam. Dienvidos apvārsnis, tikko uzlēcoša mēness apspīdēts, bij diezgan skaidri pārredzams.

Šajā mirklī Dienvidu Krusts skatītājam rādījās apgrieztā veidā, bet zvaigzne Alfa, kas atradās tā pamatā, bij vistuvāk dienvidpolam.

Šis zvaigznājs nav tik tuvu dienvidpolam kā polārzvaigzne ziemeļpolam. Zvaigzne Alfa atrodas apmēram divdesmit septiņi grādi attālu no pola; bet Sairess Smits zināja šo attālumu un ņēma to vērā savā aprēķinā. Viņš uzmanīja arī acumirkli, kad zvaigzne slīdēs meridiānam pāri, jo tas stipri atviegloja viņa vērojumu.

Sairess Smits pagrieza vienu sava koka cirkuļa plāksni pret jūras apvāršņa līniju, bet otru pret Alfu; sprauga starp abām plāksnēm viņam rādīja atstatuma leņķi starp zvaigzni un apvārsni. Lai šo leņķi saglabātu nemainītu, viņš savu plākšņu cirkuli ar akācijas dzelkņiem plakaniski piestiprināja uz kāda dēlīša.

Pēc tam atlika tikai izmērīt un aprēķināt leņķa lielumu, protams, neaizmirstot novērojuma vietas augstumu pāri jūras līmenim. Leņķa apjoms parādīs Alfas un līdz ar to pola atstatumu no apvāršņa vai arī salas platuma grādu, jo ikkatras zemeslodes vietas platums vienmēr līdzinās šās vietas pola augstumam virs apvāršņa.

Visi šie aprēķini tika atlikti uz rītdienu. Ap desmitiem salinieki jau gulēja cietā miegā.

## četrpadsmita nodaļa. Grarūtsienas augstuma mērīšana. — Vienlīdzīgu trijstūru teorēmas pielāgošana. — Salas platuma grāds. — Gājiens pret ziemeļiem. — Austeru sēklis. — Nākotnes projekti. — Saules kulminācijas punkts. — Linkolna salas koordinātes.

Otrā rītā, sešpadsmitajā aprīlī un pirmajās lieldienās, gaismai austot, kolonisti iznāca no «kamīna» un ņēmās mazgāt savu veļu un tīrīt drēbes. Inženierim bij padomā pagatavot arī ziepes, ja tikai izdosies sadabūt nepieciešamās vielas — sodu vai potašu un taukus vai eļļu. Savā laikā un vietā nāksies padomāt arī par jaunu apģērbu. Pagaidām ar vecajiem iztiks vēl mēnešus sešus, jo tie bij šūti no stipras drēbes un izturēja pat smagākajos ikdienas darbos. Bet vispirms bij jāaprēķina salas atstatums no apdzīvotām zemēm, un to, ja tikai pietiks laika, izdarīs jau šodien pat.

Saule uzlēca pie skaidrām debesīm un solīja ļoti jauku dienu, vienu no tām skaistajām rudens dienām, kas ir itin kā siltā, vasaras laika ardievas.

Vakarvakara novērojumi bij papildināmi vēl ar dažiem nepieciešamiem datiem, un tādēļ bij jāizmērī Tālā skata augstums virs jūras līmeņa.

—    Vai jums nevajadzēs kādu instrumentu, līdzīgu tam, kādu lietojāt vakar? — Herberts vaicāja inženierim.

—    Nē, mīļo zēn, — tas atbildēja. — Tagad mēs ņemsim palīgā citu līdzekli, bet gandrīz tikpat precīzu.

Herbertam gribējās zināt visu, tādēļ viņš sekoja inženierim, kurš no klints sienas pakājes devās lejup līdz pašai jūrmalai. Penkrofs, Nebs un reportieris pa to laiku noņēmās ar citiem darbiem.

Sairess Smits bij apgādājis pēdas divpadsmit garu kārti un pēc iespējas rūpīgi izmērījis to pie sava paša auguma, kura garumu viņš zināja tikpat kā uz mata. Herbertam viņš bij iedevis svērteni, proti, vienkāršu, lokanā šķiedrā piesietu akmeni.

Pēdu divdesmit no krastmalas un pieci simti pēdu no granītsienas, kura pacēlās taisni perpendikulāri, Sairess Smits iesprauda kārti divi pēdas dziļi smilktī un ar svērteņa palīdzību novietoja kārti perpendikulāri apvāršņa plaknei.

Pēc tam inženieris atvirzījās nepieciešamā atstatumā, lai, viņam zemē guļot, acs skatiens reizē redzētu

Kolonisti ņēmās mazgāt savu veļu un tīrīt drēbes.

Sairess Smits iesprauda karti divi pēdas dziļi smilktī.

kārtsgalu un klints sienas apmalas līniju. Šo punktu viņš rūpīgi apzīmēja ar zemē iedurtu mietiņu.

Tad viņš pagriezās pret Herbertu.

—    Vai zini ģeometrijas pamatlikumus? — viņš vaicāja.

—    Drusku, — Herberts atbildēja, negribēdams lielīties.

—    Vai atceries divu līdzīgu trijstūru īpašības?

—   Jā, — Herberts atbildēja. — Attiecīgās sānu līnijas tiem ir proporcionālas.

—    Labi, mīļo zēn. Man ir divi līdzīgi trijstūri, abi taisnstūri; pirmajam, mazākajam, sānu līnijās perpendikulāri iespraustā kārts un atstatums starp tās lejas punktu un mietiņu noder par katetēm, bet par hipotenūzu mana skatiena stars; otrā stūra katetes ir sānos — mūsu mērījamā perpendikulārā klints siena un atstatums starp to un mietiņu, bet mana skatiena stars atkal tāpat hipotenūza, kura tagad ir tikai pirmā trijstūra hipotenūzas turpinājums.

—    Ak, Sairesa kungs! — Herberts iesaucās. — Mietiņa atstatums no kārts ir proporcionāls mietiņa atstatumam no klints, un gluži tāpat kārts augstums ir proporcionāls klints sienas augstumam.

—    Pareizi, Herbert, — inženieris apstiprināja. — Un, izmērījuši pirmos divus atstatumus no mietiņa līdz kārtij un līdz klints sienai, zinādami kārts garumu, mēs aprēķināsim proporciju un tā uzzināsim klints sienas augstumu, nekāpdami tur augšā un nemērīdami tieši.

Viņi rūpīgi izmērīja abus horizontālos atstatumus ar to pašu kārti, kuras garums virs zemes bij taisni desmit pēdu.

Pirmais atstatums — starp mietiņu un zemē iesprausto kārti — bij piecpadsmit pēdas.

Otrais atstatums — starp mietiņu un klints sienu — pieci simti pēdas.

Ar šiem datiem Sairess Smits un jauneklis atgriezās atpakaļ «kamīnā».

Tur inženieris paņēma gludu akmens plāksni, līdzīgu jumtu klājamam šīfera gabalam, kura ar asu gliemežvāka šķautni viegli iešņāpt ciparus uzdevuma izrēķināšanai. Viņš uzrakstīja šādu proporciju:

Tātad granīta sienas augstums bij trīs simti trīsdesmit trīs pēdas[6].

Tad Sairess Smits paņēma savu vakar pagatavoto instrumentu, kur sprauga starp abām plāksnēm apzīmēja Alfas atstatuma leņķi no apvāršņa. Leņķa platumu inženieris rūpīgi izmērīja ar loku, kuru bij sadalījis trīs simti sešdesmit līdzīgās daļās. Izrādījās, ka šis leņķis ir desmit grādu plats. Pieskaitot tam divdesmit septiņi grādi atstatumu starp Alfu un dienvidpolu un atrēķinot izmērīto novērojuma vietas augstumu virs jūras līmeņa, iznāca trīsdesmit septiņi grādi. Pēc tā Sairess Smits sprieda, ka Linkolna sala atrodas uz trīsdesmit septītā dienvidu platuma grāda vai arī, ņemot vērā primitīvo mērīšanas veidu, starp trīsdesmit piekto un četrdesmito dienvidu puslodes paralēli.

Bij nepieciešams vēl aprēķināt garuma grādu, lai noteiktu salas koordinātes. To inženieris bij nodomājis paveikt vēl šodien pat ap pusdienu, tajā brīdī, kad saule slīdēs meridiānam pāri.

Kolonisti norunāja izlietot šo svētdienu pastaigai vai, labāk sakot, ekskursijai pa to salas daļu, kas atrodas starp ezera ziemeļu krastu un Haizivs līci, un, ja pietiks laika, aiziet līdz pat Žokļu iekāres ziemeļu krastam. Brokastot viņi domāja turpat jūrmalas kāpās un tikai vakarā vēlu atgriezties mājās.

Ap pusdeviņiem mazais pulciņš devās ceļā pa jūras šauruma krastmalu. Viņējā pusē pa Glābšanas salu mierīgi pastaigājās milzums putnu. Visvairāk tur bij pingvīnu sugas nirēji, viegli pazīstami pēc skarbajiem kliedzieniem, kas bij līdzīgi ēzeļu brēcieniem. Penkrofs, protams, vēroja viņus tikai no sava gastronomiskā viedokļa un ar patiku uzzināja, ka viņu gaļa gan patumša, tomēr visai labi lietojama.

Varēja saredzēt, ka pa smilktīm rāpoja arī lieli amfībiju kustoņi, tie, bez šaubām, bij roņi, izvēlējušies saliņu par savu patvērumu. Šie dzīvnieki nepavisam nebij vērtējami kā medījums pārtikai, jo viņu gaļa ir eļļaina un pretīgā; tomēr Sairess Smits uzmanīgi novēroja viņus un, nekā tuvāk nepaskaidrojis, pateica biedriem, ka gribot drīz vien apmeklēt arī to saliņu.

Krastmala, pa kuru viņi gāja, no vienas vietas bij noklāta neskaitāmām gliemežnīcām, starp tām daudzas malakologiem[7] ārkārtīgi vērtīgas pasugas — fazianellas, terebratilas, trigonijas un vēl citas. Bet visnoderīgākais tomēr bij platais austeru sēklis, atplūdu laikā labi redzams, ko Nebs pirmais ieraudzīja aptuveni četras jūdzes no «kamīna». v

—   Nebs šo dienu nav velti zaudējis! — Penkrofs iesaucās, kāri aplūkodams no jūras klaja iznirušo sēkli, kas tālu iesniedzās jūrā.

—    Tas patiešām ir laimīgs atradums, — reportieris teica. — Un, ja iegaumējam, ka katra austere gadā dēj ap piecdesmit vai sešdesmit tūkstoši olu, tad var droši teikt, ka mums to ir neizsmeļams krājums.

—   Man šķiet, ka austere nav visai barojoša, — Herberts ieminējās.

—    Tā ir, — Sairess Smits paskaidroja. — Austeres gaļai pavisam maz slāpekļa vielu, un tāpēc cilvēkam, kas no austerēm vien gribētu pārtikt, jāapēd piecdesmit līdz sešdesmit duču dienā.

—    Arī labi! — Penkrofs atsaucās. — Duču dučiem mēs tās varam norīt, tomēr nespēsim aptīrīt visu sēkli. Ja mēs drusku tūliņ paņemtu līdzi brokastīm?

Un, nemaz nenogaidījuši atbildi uz šo priekšlikumu, tāpat jau zinādami, ka tas tiks pieņemts, jūrnieks ar Nebu salasīja paprāvu skaitu ēdamo molusku. Sabēra tos Neba pagatavotā pītenī, kur jau bij novietots pārtikas krājums brokastīm. Tad viņi atkal turpināja ceļu pa krastmalu starp jūru un smilkšu kāpām.

Laiku pa laikam Sairess Smits paskatījās pulkstenī, lai jau iepriekš sagatavotos uz saules novērošanu pašā pusdienas stundā.

Visa šī salas daļa līdz pat Dienvidžokļu iekārei Savienības līča galā bij sausa un neauglīga. Te redzēja tikai ar lavas drupatām un gliemežnīcām sajauktu smilkti. Nedaudzi jūras putni, kā laupītāju kaijas, lieli albatrosi un meža pīles, laidelējās pa šo tuksnesīgo krastu, stipri uzbudinādami Penkrofa iekāri. Vairākkārt viņš mēģināja tos nošaut ar savu bultu, bet bez panākumiem, jo putni nemaz nemetās zemē un, tiem laižoties, bij grūti trāpīt.

Šī neveiksme pavedināja jūrnieku griezties pie inženiera.

—    Redziet,'Sairesa kungs, kamēr mums nebūs viena vai divas medību bises, mūsu pārtika būs nabadzīga.

—    Bez šaubām, Penkrof, — reportieris atbildēja. — Bet tas ir atkarīgs tikai no jums pašiem. Pagādājiet mums dzelzi stobriem, tēraudu gaiļiem, salpetri, ogles un sēru pulverim, dzīvsudrabu un slāpekļskābi pistonām un, beidzot, svinu lodēm un skrotīm, un Sairess mums pagatavos vislabākās bises.

—    Jā! — inženieris atsaucās. — Visas šīs vielas, bez šaubām, atrodamas salā. Bet šaujamais ierocis ir tik smalks daikts, ka tā pagatavošanai vajadzīgi labi darbarīki. Tomēr galu galā arī to mēs vēl redzēsim.

—    Kāpēc, — iesaucās Penkrofs, — kāpēc mēs izmetām jūrā visus ieročus, kuri mums "bij līdzi balona laiviņā, visus rīkus un pat savus kabatas nažus!

—    Bet, ja mēs tos nebūtu izmetuši, — Herberts iebilda,

—  tad balons mūs pašus iemestu jūras dzelmē.

—    Tev pilnīga taisnība, mīļo zēn, — Penkrofs atbildēja. Bet tad viņam kas cits ienāca prātā. — Es varu iedomāties Džonatana Forstera un viņa biedru dusmas, kad tie otrā rītā atrada laukumu tukšu un balonu aizlidojušu!

—    Man ir gluži vienalga, ko viņi toreiz domāja, — reportieris atbildēja.

—    Tomēr tas plāns man pirmajam ienāca prātā! — Penkrofs teica pašapmierināts.

—    Jauks plāns, Penkrof! — Ģedeons Spilets atsaucās smiedamies. — Tam mums jāpateicas, ka patlaban esam šeit.

—    Es tomēr mīļāk esmu še nekā dienvidnieku gūstā! — Penkrofs iesaucās. — It sevišķi pēc tam, kad Sairesa kungs bij tik laipns atkal mums pievienoties.

—    Patiešām, arī es tāpat! — reportieris apliecināja.

—  Vispār — kā mums te trūkst? Itin nekā!

—    Vai atkal… itin visa kā! — Penkrofs smiedamies atbildēja, paraustīdams savus platos plecus. — Bet agrāk vai vēlāk, gan kādu dienu mēs atradīsim līdzekli; kā tikt prom no šejienes.

—    Un varbūt drīzāk, nekā jūs to domājat, mani draugi, — inženieris teica, — ja izrādīsies, ka Linkolna sala atrodas netālu no kāda apdzīvota salu arhipelāga vai cietzemes. Nebūs vēl aizritējusi stunda, un mēs to jau zināsim. Man nav Klusā okeāna kartes, bet atmiņā tomēr vēl gluži skaidra tā dienvidu daļa. Vakar es aprēķināju

Linkolna salas platuma • grādu, tas atrodas starp Jaunzēlandi rietumos un Čīli austrumos. Bet atstatums starp šīm divām vietām ir seši tūkstoši jūdžu. Vēl jāuzzina, uz kāda garuma grāda atrodas mūsu sala šajā okeāna plašumā, un to es ceru aprēķināt puslīdz pareizi.

—    Vai šajā platuma grādā Pomotu salu arhipelāgs nav mums vistuvāk? — Herberts vaicāja.

—    Jā gan, — inženieris atbildēja, — tomēr arī tās ir vairāk nekā tūkstoš divi simti jūdžu tālu.

—    Un kas tur ir? — Nebs vaicāja, ar vislielāko uzmanību sarunā klausījies, un norādīja uz dienvidiem.

—    Tur nav nekā, — Penkrofs atbildēja.

—    Patiešām nekā, — inženieris apstiprināja.

—    Klausieties, Saires, — reportieris ierunājās. — Ja Linkolna sala būs tikai divi vai trīs simti jūdžu no Jaunzēlandes vai Čīles krastiem? …

—    Tad mājas vietā mēs būvēsim kuģi, — inženieris atbildēja, — un meistars Penkrofs uzņemsies to vadīt…

—    Protama lieta, Sairesa kungs! — jūrnieks iesaucās. — Es esmu gatavs uzņemties kapteiņa lomu… ja jums būs iespējams uzbūvēt kuģi, ar kuru var doties jūrā.

—    Ja būs vajadzīgs, mēs to uzbūvēsim! — Sairess Smits atbildēja.

Bet, kamēr tā sarunājās cilvēki, kuri īstenībā nebaidījās ne no kā, tuvojās saules novērošanas stunda. Kā gan Sairess Smits bez jebkāda instrumenta domā uzzināt tieši to brīdi, kad saule šķērsos salas meridiānu? To Herberts nekādi nevarēja saprast.

Novērotāji patlaban atradās ap sešas jūdzes tālu no «kamīna» un netālu no tās vietas kāpās, kur inženieri atrada pēc viņa mīklainās izglābšanās. Še viņi apstājās un taisījās ieturēt brokastis, jo pulkstenis bij jau pusdivpadsmit. Herberts aizgāja pēc ūdens uz strautu, kas čaloja tepat līdzās, un atnesa pilnu Neba līdzpaņemto krūzi.

Kamēr citi gādāja par brokastīm, Sairess Smits savukārt rūpīgi gatavojās saviem astronomiskajiem vērojumiem. Viņš izraudzījās krastmalā kādu vietu, ko jūra pilnīgi bij nolīdzinājusi. Šis smalko smilkšu laukums bij gludens kā stikls, neviens graudiņš nepacēlās augstāk par otru. Nebij svarīgi, vai šis laukumiņš horizontāls vai ne un vai sešas pēdas garais miets iedurts zemē perpendikulāri vai ne. Inženieris to pat vēl nolieca pret dienvidiem, tas ir, uz saulei pretējo pusi. Nav jāaizmirst, ka Linkolna salas iemītnieki patlaban atradās uz zemes dienvidu puslodes un tāpēc mirdzošais spīdeklis savā dienas aplī slīdēja pār ziemeļu, nevis pār dienvidu debesīm.

Nu arī Herberts sāka saprast, kā inženieris domāja noteikt saules kulminācijas punktu, proti, kad tā šķērsos salas meridiānu, citiem vārdiem — šīs vietas pusdienas acumirkli. To viņš gribēja vērot pēc mieta ēnas smilktī, un, labākam instrumentam trūkstot, arī tā varēja iegūt aprēķinam nepieciešamos datus.

Patiešām — brīdī, kad ēna visīsākā, bij pusdiena; pietika tikai vērot šīs ēnas galu un uztvert momentu, kad tā atkal sāk stiepties garumā. Mietu uz pretsaules pusi sašķiebdams, Sairess Smits dabūja garāku un vieglāk novērojamu ēnu. Vispār, jo garāks pulksteņa rādītājs, jo labāk redzams, kā smaile pārvietojas uz stundu plāksnes. Un patlaban mieta ēna bij gluži tāds pats rādītājs uz stundu plāksnes. - Ni.

Kad Sairesam Smitam likās, ka gaidītais mirklis tuvojas, viņš nometās smilktī un, mazus koka sprūdzeņus zemē sprauzdams, atzīmēja mieta ēnas pamazītēju saraukšanos. Biedri, pār viņu noliekušies, ar vislielāko uzmanību sekoja mērījumiem.

Turēdams hronometru rokās, reportieris vēroja mirkli, kad ēna būs visīsākā. Tā kā Sairess Smits savu mērījumu izdarīja sešpadsmitajā aprīlī, kad patiesais laiks sakrīt ar vidējo, Ģedeona Spileta iezīmētā stunda būs arī pareiza pēc Vašingtonas laika, un tāpēc aprēķins iznāks daudz vieglāks.

Saule pamazām kāpa augstāk, tāpat pamazām mieta ēna raucās īsāka. Kad Sairesam Smitam likās, ka tā sāk atkal stiepties garāka, viņš vaicāja:

—    Cik tagad ir pulkstenis?

—   Pieci un viena minūte, — Ģedeons Spilets tūliņ atsaucās.

Tagad vēl tikai ar dabūtajām daļām bij jāveic aprēķins. Tas bij gluži vienkārši izdarāms. Starp Vašingtonas un Linkolna salas meridiānu starpība apaļos skaitļos ir piecas stundas, citiem vārdiem, kad Linkolna salā pusdiena, Vašingtonā jau pulkstenis ir pieci vakarā. Jo saule savā šķietamā riņķojumā ap zemi katrās četrās minūtēs noiet vienu grādu, tātad stundā piecpadsmit grādus. Ja piecpadsmit grādus pareizina ar pieci, iznāk septiņdesmit pieci grādi.

Kā zināms, Vašingtona atrodas uz 77° 3' 11" vai, apaļos skaitļos rēķinot, uz septiņdesmit septītā garuma grāda pēc Griničas meridiāna, ko tikpat angļi, kā amerikāņi skaita par garuma grāda izejas punktu. Bet, tā kā sala par septiņdesmit pieciem grādiem atrodas tālāk no Vašingtonas uz rietumiem, tad tās garuma grāds būs septiņdesmit septiņi plus septiņdesmit pieci uz rietumiem no Griničas, — tātad simts piecdesmit otrais rietumu garuma grāds.

Sairess Smits pateica iznākumu saviem biedriem. Ņemot vērā arī iespējamo kļūdu, tāpat kā platuma aprēķinā, Linkolna sala atradās starp trīsdesmit piekto un trīsdesmit septīto paralēli un starp simts piecdesmito un simts piecdesmit piekto meridiānu uz rietumiem no Griničas.

Kā redzams, starpība, kas varēja celties no iespējamās kļūdas aprēķinā, bij pa pieci grādi katrā virzienā, tātad, rēķinot sešdesmit' jūdzes grādā, trīs simti jūdžu tikpat platumā, kā garumā.

Bet šai iespējamai starpībai nebij nekādas izšķirošas nozīmes kolonistu meklētā jautājuma atrisinājumā. Tagad bij skaidri redzams — Linkolna sala atrodas tādā atstatumā no jebkuras zemes vai arhipelāga, ka nebij ne mazākās iespējas mēģināt šo atstatumu nobraukt vienkāršā trauslā laiviņā.

Patiešām — tā bij, mazākais, tūkstoš divi simti jūdžu tālu no Taiti un Pomotu arhipelāga salām, vairāk nekā tūkstoš astoņi simti jūdžu no Jaunzēlandes un vairāk nekā četri tūkstoši pieci simti jūdžu no Amerikas krastiem!

Un, parakņājies savā atmiņā, Sairess Smits nevarēja iedomāties šajā Klusā okeāna daļā nevienu citu salu Linkolna salai kaut kur kaimiņos.

## piecpadsmitā nodaļa. Jāgatayojas ziemai. — Metalurģijas Jautājums. —_ Glābšanas salas izlūko jums. — Roņu medības. — Skudru eža noķeršana. —- Kula. — Katalanas metode. — Dzelzs rūdas kausēšana. — Kā dabū tēraudu.

Otrā rītā, septiņpadsmitajā aprīlī, jūrnieka pirmais jau tā jums Ģedeonam Spiletam bij šāds: — Nu, ko mēs šodien darīsim, Spileta kungs? Ko Sairess Smits vēlēsies, — tas atbildēja.

Līdz šim inženiera biedri bij bijuši ķieģeļnieki un podnieki; izrādījās, ka viņiem jākļūst par metālistiem.

Vakar pēc brokastīm viņi bij aizgājuši līdz pat 2okļu iekāres tālākajam galam, tepat septiņas jūdzes tālu no «kamīna». Tur beidzās garā kāpu josla un sākās vulkānisks apvidus. Te nebij augstas klints sienas kā ap Tālā skata līdzenumu, bet brīnišķi izrobotā apmala visapkārt šaurajam līcim starp abām iekarēm bij radusies no dažādām sacietējušām minerālvielām, ko izvirdis vulkāns. No šīs vietas kolonisti bij griezušies atpakaļ un, naktij uznākot, jau atkal bijuši pie «kamīna»; bet aizmigt viņi nevarēja, kamēr galīgi bij noskaidrots jautājums, vai iespējams aizkļūt prom no Linkolna salas vai ne.

Tūkstoš divi simti jūdžu lielais atstatums līdz Pomotu salu arhipelāgam bij pārāk liels. Vienkāršā laivā to nobraukt nebij iespējams, it sevišķi vēl tāpēc,, ka tuvojās vētrainais rudens laiks. Penkrofs to noteikti pasacīja. Pat ar visiem nepieciešamiem rīkiem viegli nenāktos darināt visvieglāko laiviņu, bet kolonistiem taču nebij nekā. Vispirms pašiem jāpagatavo āmuri, cirvji, smailkapļi, zāģi, kalti, vārpstas, ēveles un citi rīki, bet tas viss prasīja laiku. Tāpēc arī tika nolemts, ka jāpārziemo tepat Linkolna salā, tikai jāparūpējas par ērtāku mājokli aukstajiem mēnešiem.

Vispirms bij jādomā par to, kā izmantot dzelzs rūdas slāņus, kurus inženieris bij ievērojis vairākās vietās salas ziemeļrietumu daļā, un dabūt no rūdas dzelzi, varbūt pat tēraudu. -

Metāli vispār tīrā veidā nav atrodami zemē. Pa lielākajai daļai tie tur sajaukti ar skābekli vai sēru. Viens no Sairesa Smita paņemtajiem paraugiem bij dzelzs magnēta rūda, otrs — pirīts — dzelzs un sēra maisījums. Svarīgāka bij pirmā parauga rūfta, ar ogļu palīdzību vajadzēja mē-" ģināt atšķirt nost skābekli un dabūt tīru metālu. Šī procedūra notiek divējādos veidos: vieglākā un ātrākā ir tā saucamā katalanas metode, pēc kuras rūda sajaucama ar akmeņoglēm, un tad ar ārkārtīgi augstas temperatūras palīdzību vienā paņēmienā atšķir dzelzs daļas no piemaisījumiem; otrais veids ir torņveidīgās domeņu krāsnis, kur rūdu vispirms izkausē par čugunu un tad čugunu atkal pārkausē dzelzī, pie tam atšķir nost trīs vai četras simtdaļas ogļskābes piejaukuma.

Kas Sairesam Smitam visvairāk bij vajadzīgs? Protams, dzelzs, nevis čuguns, un tāpēc viņš nodomāja izlietot

ātrāko un vieglāko kausēšanas metodi. Viņa atrastie rūdas paraugi paši par sevi bij jau visai tīri un dzelzs daļām bagāti. Dzelzs rūda, kura sastopama tumšpelēkās masās, melnos putekļos saberzta, pārvēršas pareizos astoņšķautņu kristālos; no tādas rūdas Eiropā, sevišķi Zviedrijā un Norvēģijā, dabū pirmā labuma dzelzi.

Netālu no rūdas slāņiem atradās arī akmeņogles, kuras kolonisti jau bij izmantojuši. Rūdas apstrādāšana ir jo vieglāka, ja visi fabrikācijai nepieciešamie elementi turpat pie rokas. Ar to arī izskaidrojama Skandināvijas Apvienotās Karalistes lieliskā metālrūpniecība, kur bieži vien dzelzs rūdu un akmeņogles izrok reizē vienās un tajās pašās raktuvēs.

—    Tātad, Sairesa kungs, — Penkrofs teica, — mēs sāksim apstrādāt dzelzs rūdu?

—    Jā, mīļais draugs, — inženieris atbildēja. — Bet es domāju, jums nebūs nekas pretim, ja tāpēc mēs vispirms iesim uz saliņu roņu medībās.

—    Roņu medībās! — jūrnieks iesaucās, griezdamies pie Ģedeona Spileta. — Vai tad roņi arī vajadzīgi dzelzs apstrādāšanai?

—   Laikam gan — ja Sairess tā saka, — reportieris atbildēja.

Bet inženieris jau bij izgājis laukā no «kamīna»; Penkrofs sāka gatavoties uz roņu medībām, nesaņēmis nekāda tuvāka paskaidrojuma.

Drīz vien Sairess Smits, Herberts, Ģedeons Spilets, Nebs un Penkrofs bij sapulcējušies krastmalā pie braslas, pa kuru atplūdu laikā varēja tikt pāri jūras šaurumam. Viņi pārbrida, kājas augstāk par ceļgaliem nesaslapinājuši.

Sairess Smits pirmo reizi spēra .kāju uz saliņas, viņa biedri otro reizi, jo tieši šeit balons viņus bij izmetis.

Kad viņi brida malā, vairāki simti pingvīnu ar paļāvīgām acīm viņos nolūkojās. Ar nūjām apbruņojušies kolonisti nemaz nedomāja uzbrukt un tos nosist; tas būtu divkārt aplams darbs; tā viņi aizbiedētu roņus, kuri gulēja, smilktīs izlaidušies, tikai dažu kabeļtauvu atstatu, un iznīcinātu arī dažus visai retas pingvīnu pasugas putnus, kuriem spārnu vietā bij peldspurām līdzīgi, pūkām apauguši stumbeņi.'

Kolonisti lēnām gāja pret ziemeļiem; zeme te bij šķērsota sīkām bedrītēm, kurās mitinājās dažādi jūras putni.

Saliņas galā virs ūdens bij redzami lieli, melni, peldoši plankumi, līdzīgi kustīgu klinšu virsotnēm.

Tie bij roņi, uz kuru medībām devās kolonisti. Vajadzēja nogaidīt, kamēr viņi izrāpjas uz sausuma, jo ar savu tievo rumpi, īso un biezo spalvu un visu vārpstveidīgo augumu roņi ir veikli peldētāji, tā ka visai grūti nomedīt viņus ūdenī; turpretī uz sauszemes viņi ar savām īsajām, pleznainajām kājām tikai lēnām var rāpties uz priekšu.

Penkrofs pazina roņu parašas un ieteica nogaidīt, kamēr viņi izlaižas smilktī un saules siltumā cieši aizmieg. Galvenais bij — nogriezt viņiem atkāpšanos uz jūru un trāpīt ar nūju pa nāsīm.

Mednieki izšķīrās, noslēpās aiz krastmalas klintīm un klusi gaidīja.

Kāda stunda pagāja, pirms roņi izrāpās malā un izlaidās smilktīs. Viņu tur bij kāds pusducis. Penkrofs ar Herbertu klusiņām izlīda no slēptuves un virzījās pa krastmalu, lai aizšķērsotu roņiem ceļu atpakaļ ūdenī. Sairess Smits, Ģe- deons Spilets un Nebs, aiz klintīm slēpdamies, rāpās uz nākamās cīņas vietu.

Piepeši jūrnieka lielais augums izslējās visā garumā. Penkrofs skaļi iekliedzās. Inženieris un viņa abi biedri metās starpa starp jūru un roņiem. Divi no tiem, spēcīgu nūju zvēlieniem trāpīti, palika uz vietas, pārējiem Izdevās aizsniegt krastmalu un nozust ūdenī.

—   Sairesa kungs! — Penkrofs iesaucās. — Nu roņi mums ir rokā!

—   Labi, — Sairess Smits atteica. — Mēs no viņiem pagatavosim kalēja plēšas!

—   Kalēja plēšas! — Penkrofs nobrīnījās. — Lūk, kas par laimi šiem roņiem!

Patiešām — inženieris no roņu ādas domāja taisīt īstu pūšamo mašīnu, pilnīgi nepieciešamu metāla apstrādāšanas darbā. Šie kustoņi bij vidēja lieluma, tikai sešas pēdas gari, pēc galvas visai līdzīgi suņiem.

Tā kā nebij nekādas vajadzības visu smago nastu stiept uz māju, Nebs ar Penkrofu ņēmās nodīrāt abus kustoņus, kamēr Sairess Smits un reportieris devās tālāk izpētīt salu.

Jūrnieks ar nēģeri veikli veica savu darbu. Pēc trim stundām Sairesa Smita rīcībā bij divas roņādas, kuras viņš domāja izlietot šādā pašā veidā bez miecēšanas.

Kolonisti nogaidīja, kamēr ūdens atkal nokritās, tad, pārbriduši šaurumu, atgriezās «kamīnā».

Nebij vieglais darbs uzvilkt ādas uz koka rāmjiem, lai tās nesakļautos, un ar dzīslām sašūt tā, lai gaiss neaizplūstu pa šuvēm. Tikai vairākkārt atsākot, tas izdevās. Sairesam Smitam nebij cita rīka, vienīgi Topa kakla saites divi tērauda asmeņi, tomēr viņš ar tiem rīkojās tik veikli, biedri palīdzēja ar tādu saprātu, ka pēc trim dienām mazās kolonijas rīku krājumam pievienojās pūšamā mašīna, gluži nepieciešama gaisa ievadīšanai krāsnī kausējamās rūdas masas iekšējos slāņos.

Divdesmitā aprīļa rītā Linkolna salā sākās «metalurģijas periods» — tā reportieris to atzīmēja savā burtnīcā. Kā jau zināms, inženieris bij nodomājis ražot dzelzi turpat rūdas un ogļu slāņu atrašanās vietā. Pēc viņa novērojumiem, tā atradās Franklina kalna ziemeļaustrumu nogāzes pakājē, tātad sešas jūdzes tālu. Nebij ko domāt katru vakaru nākt pārnakšņot «kamīnā», tāpēc salinieki nosprieda apmesties turpat zaru būdā, lai darbu varētu nepārtraukti turpināt dienu un nakti.

Ar tādu apņemšanos viņi no paša rīta devās ceļā. Penkrofs ar Nebu vilka pīteni, uz kura bij uzlikta pūšamā mašīna un dzīvnieku un stādu pārtikas krājumi, ko pa ceļam cerēja vēl papildināt.

Viņi gāja pa Jakamaru mežu, pa visbiezāko vietu, iešķērsām cauri no dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem. Te turpmāk nāksies izcirst ceļu, kas kalpos tiešākai satiksmei starp Tālā skata līdzenumu un Franklina kalnu. Še auga krāšņi jau pazīstamo sugu koki. No jauna Herberts starp citiem sazīmēja vēl pūķakoku, ko Penkrofs nosauca par «iedomīgo puravu», jo, par spīti savam lielajam augumam, šis koks pieder pie lilijveidīgiem stādiem, tāpat kā sīpoli, maurloki, ķiploki un sparģeļi. Pūķakokam ir kok- snainas saknes; izvārītas tās ļoti garšīgas, bet no novārījuma iznāk lielisks dzēriens. Salinieki paņēma līdzi arī. šo sakņu krājumu.

Gājiens pa meža biezokņiem ilga visu dienu, toties bij iespējams novērot salas dzīvnieku un augu valsti. Tops interesējās tikai par kustoņiem; neaprimdams viņš ložņāja pa garo zāli un krūmājiem, ik brīdi izceldams kādu dzīvnieku vai putnu. Herberts un Ģedeons Spilets ar bultām nošāva divus ķengurus un vēl vienu kustoni, kurš pa daļai atgādināja ezi, pa daļai skudru lāci; pirmo tāpēc, ka viņš tāpat sarāvās kamolā un izlaida adatas, otro tāpēc, ka viņam bij asi nagi,, garš un tievs snuķis ar putna knābi gara un staipīga mele, pārklātā ar sīkām adatiņam, lai aizturētu notvertos insektus.

—    Bet, zupā izvārīts, pēokā tas garšos? — Penkrofs kā parasti ievaicājās.

—    Pēc vislabākās vērša gaļas, — Herberts atbildēja.

—    Vairāk mums no viņa arī nekā nevajag, — jūrnieks nosprieda apmierināts.

Šajā ekskursijā viņi vairākas reizes pamanīja meža cūkas, kuras nemaz nedomāja uzbrukt mazajam gājēju pulciņam. Likās, ka bīstamu zvēru šajā mežā nepavisam nav. Bet tad Ģedeons Spilets piepeši ieraudzīja kādu lācim līdzīgu dzīvnieku guļam biezoknī liela koka lapotņa paēnā un sāka to mierīgi zīmēt. Reportierim par laimi, izrādījās, ka šis dzīvnieks nebūt nepieder pie bīstamo ķepaiņu sugas. Tā bij tā saucamā «kula», vairāk pazīstama ar nosaukumu «sliņķis», prāva suņa lielumā, izspūrušu netīras krāsas spalvu un asiem nagiem, tāpēc spēja rāpties kokos un grauzt lapas. Medniekiem nebij nekādas intereses par šo kustoni; noteicis viņa īsto sugu, Ģedeons Spilets vienkārši izsvītroja vārdu «lācis» un tā vietā ierakstīja «kula». Pēc tam gājiens turpinājās.

Ap pieciem novakarē Sairess Smits deva zīmi apstāties. Gājēji bij nonākuši mežam cauri tajā vietā, kur sākās Franklina kalna austrumu pakājes varenās klintis. Dažus simts soļus tālāk tecēja Sarkanais strauts, tātad dzeramais ūdens arī bij tepat pie rokas.

Tūliņ sāka ierīkot nometni. Pēc nepilnas stundas mežmalā zem kokiem jau pacēlās no zariem un liānām pīta un māliem noziesta būda, kurā diezgan labi varēja patverties. Ģeoloģiskos pētījumus atstāja rītdienai. Būdas priekšā uzliesmoja spoža uguns, uz tās grozījās iesmā uzdurts cepetis, bet ap astoņiem kolonisti jau gulēja dziļā miegā — izņemot vienu, kurš palika pie ugunskura nomodā, lai uzmanītu, vai kāds bīstams dzīvnieks nesāk te apkārt klaiņot

Otrā rītā, divdesmit pirmajā aprīlī, "Sairess Smits, Herberta pavadīts, devās izpētīt vecās formācijas zemes slāņus, kuros jau bij atradis dzelzs rūdu. Viņi nogāja gandrīz līdz pašai strauta iztekai kalna ziemeļaustrumu nogāzes pakājē. Slānis izrādījās ļoti bagāts ar kausējamās dzelzs rūdu, tās kausēšana bij pilnīgi iespējama pēc inženiera atzītās katalanas metodes, ko visvienkāršākajā veida lieto arī Korsikā.

Lieta tā, ka, arī pēc katalanas metodes apstrādājot rūdu, vajadzīgas kausējamās krāsnis ar speltēm, kur rūdu un ogles pārmaiņus saber kārtām un tad sakarsējot nošķir tikai dzelzi. Bet Sairess Smits bij nodomājis pēc iespējas vienkāršot kausēšanu, sabērt rūdu un ogles kubveidīgā gubā, bet vidū kurināmo uguni nemitīgi uzliesmināt ar plēšu dzīta vēja palīdzību. Tāda, bez šaubām, bij arī pirmo apdzīvotās pasaules metalurgu metode. Veids, ko lietoja Ādama pēcnācēji un ko vēl patlaban varētu ar panākumiem pielāgot rūdas un kurināmā materiāla bagātos apvidos, katrā ziņā bij parocīgs arī Linkolna salas iemītniekiem.

Rūda un ogles te bij dabūjamas netālu, pie tam zemes virspusē. Vispirms rūdu sadauzīja sīkos gabaliņos un tāpat ar rokām notīrīja pielipušās liekās daļas. Pēc tam rūdu un ogles pārmaiņus kārtām sabēra vienā gubā — gluži kā to dara ogļdeģi. Ar plēšu palīdzību dzenamais gaiss ogles pārvērtīs ogļskābē, tad ogļraža oksīdā, un tas atšķirs skābekli no dzelzs.

Inženieris tā arī rīkojās. Roņādas plēšas ar podu krāsnī apdedzinātu izturīgu māla cauruli galā tika novietotas tuvu rūdas gubai. Plēšas kustināja ar sevišķu mehānismu, kas sastāvēja no koka rāmja ar stādu šķiedru pinumu un atsvariem; tā dzenamais gaiss ne vien pacēla temperatūru rūdas un ogļu kravā, bet arī paātrināja to ķīmiskās reakcijas procesu, kura rezultātā radās tīra dzelzs.

Darbs bij ļoti grūts. Kolonistiem nācās izlietot visu savu pacietību un apķērību, lai to godam veiktu. Bet beigu beigās tas tomēr sekmējās; kausētājiem rokā bij mīksts dzelzs klucis, vēl dauzāms un smalcināms, vārdu sakot, kaļams, lai to pārvērstu cietā, nedrūpošā gabalā. Katram saprotams, ka šiem jaunajiem kalējiem nebij āmura, bet galu galā viņi taču atradās tādā pašā stāvoklī kā pirmie metālisti un izpalīdzējās arī tāpat.

Pirmais kausējuma gabals, kātā uzmaukts, noderēja otrā kalšanai uz granīta laktas. Tā dabūja gan vēl parupju, tomēr lietojamu metālu. ' <

Beidzot, divdesmit piektajā aprīlī, pēc ilga un grūta darba saliniekiem bij gatavi vairāki stieņi dzelzs, no kuriem viņi izkala darbarīkus: knaibles, laužņus, kapļus, lāpЈ stas un citus rīkus, kas Nebam ar Penkrofu likās kā nesamaksājams dārgums.

Darbs bij ļoti grūts.

Tomēr šī tīrā dzelzs nebij tik cieta kā tērauds, ar kuru var paveikt daudz ko. Tērauds ir dzelzs un oglekļa maisījums, to dabū vai nu no čuguna, atdalot nost lieko oglekļa piemaisījumu, vai arī no dzelzs, piejaucot tai klāt trūkstošo oglekli. Pirmajā ceļā, ar oglekļa atdalīšanu, iegūst tā saucamo dabisko tēraudu, otrajā — cementēto tēraudu.

Sairess Smits mēģināja iegūt šī otrā veida tēraudu, tāpēc ka viņa rīcībā bij jau tīra dzelzs. Tas viņam arī izdevās, sakarsējot dzelzi un smalki saberztas ogles uguns izturīgā māla traukā.

Tad šo kā aukstā, tā sakarsētā veidā kaļamo tēraudu viņš apstrādāja ar āmuru. Saprātīgi rīkoti, Nebs ar Penkrof u no šī tērauda izkala cirvjus, kurus visvienkāršākā kārtā norūdīja cietus: ugunī nokarsēja gluži baltus un tad pēkšņi iemērca aukstā ūdenī.

Tika pagatavoti arī citi, jāsaka, gan diezgan neveikli veidoti priekšmeti: ēvelzobi, kapļi, tērauda plāksnes, no kurām gatavot zāģus, galdnieku kaltus, āmurus, naglas un asmeņus dažādiem citiem rīkiem un ieročiem.

Piektajā maijā metalurģijas pirmais posms bij noslēgts, dzelzslējēji un kalēji atgriezās atkal «kamīnā». Nu bij kārta mainīt kvalifikāciju un ķerties pie citiem darbiem.

## sešpadsmitā nodaļa. Atkal ziemas mītnes jautājums. — Penkrofa sapņi. — Ekskursija uz ziemeļiem no ezera. — Augšienes līdzenuma ziemeļdaļa. — Čūskas. — Ezera tālākais nostūris. — Topa uztraukums. — Tops ūdenī. — Cīņa zem ūdens. — Dugongs.

Tas notika sestajā maijā jeb sestajā novembrī pēc ziemeļu puslodes laika. Debess jau vairākas dienas no vietas bij apmākusies — nepārprotama zīme, ka jāsāk nopietni domāt par ziemas mitekli. Tomēr temperatūra vēl nebij manāmi kritusies, simtgrādīgais termometrs Linkolna salā rādītu vēl desmit vai divpadsmit grādu virs nulles. Par to nebūtu jābrīnās, tāpēc ka Linkolna sala acīmredzot atradās dienvidu puslodē starp trīsdesmit piekto un četrdesmito paralēli, tātad apmēram turpat, kur Sicīlija vai Grieķija ziemeļu puslodē. Bet, tā kā tur šajā vēlīnajā laikā uznāk diezgan stiprs sals, uzkrīt sniegs un ūdeņi aizsalst, tad arī !<• k.ih.i . in.i bij sagaidāma temperatūras pazemināšanās un bija laikus jāsagatavojas uz to.

l'iiU<ii(l<im aukstums gan tieši vēl nedraudēja, bet lietainu l.'t j^udul.iiks bij klāt. Vientuļajā, ne no vienas puses ne- nl'/.Nuigulujā salā Klusā okeāna vidū sagaidāmi bieži un spēcīgi negaisi.

Tāpēc ērtākas ziemas mītnes jautājums tika sīki pārspriests un nekavējoši izšķirts.

Saprotams, ka Penkrofs labprāt turējās pie šā paša viņa uh.istā vecā mājokļa, bet beigu beigās arī viņš piekrita, ka nepieciešams uzmeklēt kādu citu. Paisuma laikā jūra j.ui reiz pieplūdināja «kamīnu» — to vēl piedzīvot nekādi nebij vēlams.

Pārrunādams šo jautājumu ar biedriem, Sairess Smits Ieminējās:

Bez tam mums jānodrošinās arī vēl pret ko citu.

—          - Kāpēc? — reportieris atsaucās. — Sala taču nav apdzīvota.

—    Tā liekas, — inženieris atbildēja, — lai gan mēs viņu vēl neesam pamatīgi izlūkojuši. Bet, ja arī cilvēku viņā nav, man tomēr šķiet, ka plēsīgu zvēru te nebūs trūkums. Mums jānodrošinās pret viņu uzbrukumu, lai vienam no mums katru nakti nebūtu jāsēd pie ugunskura un jāsargā. Uz visu jābūt gatavam, mīļie draugi. Mēs atrodamies tajā Klusā okeāna daļā, ko bieži apciemo jūras laupītāji…

—   Vai tas var būt? — Herberts iesaucās. — Tik tālu no apdzīvotām zemēm!

—    Jā, mīļo zēn, — inženieris atbildēja. — Šie pirāti ir bīstami laupītāji, bet arī drosmīgi jūrnieki, tāpēc mums te sevišķi jāuzmanās.

—    Nu labi, — Penkrofs iejaucās. — Tad mēs nodrošināsimies pret četrkāju un divkāju plēsoņām. Bet, Sairesa kungs, vai pirms tam nederētu pamatīgi izlūkot visu salu?

—    To katrā ziņā vajadzētu, — reportieris piekrita. — Var būt, ka otrajā krastā atrodam tādu alu, kādu velti meklējam šajā pusē.

—    Tas jau pareizi, draugi, — inženieris teica. — Bet jūs aizmirstat, ka mums jānometas kādas upes malā un ka 110 Franklina kalna virsotnes uz rietumiem nevarējām saskatīt nevienu upi, ne strautu. Turpretī te mums ir nenoliedzami izdevīga nometne starp Pateicības upi un Granta ezeru. Bez tam še, austrumu pusē, esam pasargāti no pasāta vējiem, kuri šajā zemes puslodē parasti pūš no ziemeļrietumiem.

—    Tad celsim māiu tepat ezera krastā, Sairesa kungs! — jūrnieks teica. — Tagad mums netrūkst ne ķieģeļu, ne darbarīku. Mēs esam bijuši ķieģeļnieki, podnieki, dzelzs kausētāji un kalēji. Velns lai parauj! Kāpēc nevarētu būt arī namdari?

—    Pareizi, draugs! Bet, pirms ķeramies pie darba, tomēr labi jāpārliek un jāaplūkojas. Labāk būtu, ja atrastu kādu dabisku mājokli, kur droši varētu patverties pret iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem.

—    Bet mēs jau esam izmeklējuši visu klinšu krastmalu, — reportieris iebilda, — un neesam atraduši nevienu noderīgu alu, ne plaisu.

—    Itin nevienu! — Penkrofs apstiprināja. — Bet ja mēs šajā klints sienā labi paaugstu iekaltu dzīvokli ar piecām sešām istabām un fasādi pret jūru …

—   Ar lieliem, gaišiem logiem! — Herberts iebilda smiedamies.

—    Un ar kārtīgām kāpnēm! — Nebs papildināja.

—    Ko jūs smejaties? — jūrnieks saskaitās. — Vai tad mans priekšlikums ir tik neiespējams? Vai mums tagad trūkst kapļu un lāpstu? Vai Sairesa kungs nevar pagatavot pulveri, ar ko saspridzināt klinti? Smita kungs, jūs taču pagatavosiet arī pulveri, ja tas mums būs vajadzīgs?

Sairess Smits klusi noklausījās šos jūsmīgā Penkrofa fantastiskos projektus. Herkulesa spēku vajadzētu, lai kaut ar spridzināšanas palīdzību iegrautu šo masīvo granīta sienu, un tiešām žēl, ka daba pati to nebij paveikusi. Nekā noteikta neatbildējis, inženieris ieteica pamatīgi izpētīt klintis no upes iztekas līdz līkumam ziemeļu pusē.

Pārējie biedri sekoja viņam, un tā visi kopā ļoti rūpīgi izpētīja pāra jūdžu lielu apgabalu. Bet itin nekur gludajā, stāvajā sienā nebij atrodams kaut jebkāds iedobums; klinšu baloži perinājās nepieejamās kraujas dīvaini izrobotās apmales dobuļos, kuri cilvēku mītnei nebij lietojami.

* Nebij ko mēģināt ar kapļiem vai pulveri izdobt šajā klints sienā ziemas mājoklim noderīgu alu. Tikai pateicoties nejaušam gadījumam, Penkrofam bij izdevies uziet šo pašu «kamīnu», kur pagaidām patverties, tomēr palikt tur nevarēja.

Apkārtni izlūkodami, kolonisti nonāca līdz klints sienas ziemeļu stūrim, kur nogāze nosliecās līdz pat jūrmalai. No šejienes līdz rietumu robežai viss apvidus bij pārklāts ar . koku un krūmāju sakņu sapīņātiem akmeņiem un smilkšu pauguriem un sliecās lejup četrdesmit piecu grādu stāvā slīpumā. Vietvietām asas granīta šķautnes slējās augšup. Nogāzēs auga koku puduri, bet klajumus klāja biezi sazēlusi zāliena. Taču tālāk no kraujas pakājes līdz pašai ūdens malai pletās kaila smilkšu postaža.

Sairesam Smitam bij pilnīgs iemesls domāt, ka uz šo pusi pa kāpnēm notek Sarkanā strauta pievadītais ezera pārplūdu ūdens. Bet līdz šim apstaigātā krastā no strauta līdz Tālā skata līdzenumam nekādu ieteku viņš nebij atradis.

Inženieris ieteica saviem biedriem uzkāpt jau aplūkotajā nogāzē un tad, pa augšieni atgriežoties uz «kamīnu», izlūkot ezera ziemeļu un austrumu krastmalu.

Priekšlikums tika pieņemts. Brīdi vēlāk Herberts un Nebs jau bij tur augšā. Sairess Smits, Ģedeons Spilets un Penkrofs sekoja viņiem gausāk.

Pāra simts pēdu tālāk koku lapotnei cauri saules staros vizēja līdzenais ūdens spogulis. Apvidus te bij ļoti skaists. Dzeltenēji rudens koki brīnišķiem plankumiem pletās acu priekšā. Resni, samelnējuši, vēja nolauzti stumbri gulēja biezi sazēlušā zālājā. Ķērkdami, septiņās varavīksnes krāsās laistīdamies, pa zariem lēkāja neskaitāmi papagaiļi. Saules spīdums tikai blāvi spiedās cauri dīvainajai lapu segai.

Salinieki negāja tieši uz ezera ziemeļkrastu, bet gan pa līdzenuma apmalu līdz strauta ietekas kreisajai pusei. Tā iznāca pusotras jūdzes liels līkums. Pa reto koku spraugām iešana bij diezgan viegla. Varēja manīt, ka te beidzās auglīgās zemes josla, veģetācija kļuva nabadzīgāka nekā slarp strautu un Pateicības upi.

Sairess Smits ar biedriem gāja uzmanīgi pa šo svešo «īpvidu. Viņu vienīgie ieroči bij loki, bultas un asi apkaltas nūjas. Taču ceļā negadījās neviens bīstams meža /.vērs — tie laikam gan mājoja salas dienviddaļas biezajos možos. Tomēr gājējus nepatīkami pārsteidza, ka Tops uzskrēja pēdu četrpadsmit vai piecpadsmit garai čūskai. Ar vienu nūjas sitienu Nebs to pieveica. Sairess Smits aplūkoja čūsku tuvāk un paskaidroja, ka tā nebūt neesot in- iiij;a, bet piederot pie tās pasugas, ko dienvidu Jaunvelsas

apdzīvotāji lietojot uzturam. Bet jādomā, ka te mājo arī citas, bīstamākas, indīgas čūskas, kā, piemēram, «kurlās odzes» ar šķeltām astēm vai arī spārnotās čūskas, apbruņotas ar diviem piedēkļiem, ar kuru palīdzību tās kustas apbrīnojami žigli. Pēc pirmā pārsteiguma Tops ar sevišķu niknumu sāka lenkt šos riebīgos rāpuļus. Sairesam Smitam viņš pastāvīgi bij jāapsauc.

Drīz vien gājēji aizsniedza Sarkanā strauta ieteku ezerā. Taisni pretim otrā pusē bij tā vieta, kur viņi apmetās, nākdami no Franklina kalna. Sairess Smits konstatēja, ka ūdens ezerā pa strautu ieplūda bagātīgi un ka tāpēc kaut kur katrā ziņā vajadzēja būt notekai jūrā. Tā bij jāatrod, lai tās krituma spēku lietderīgi izlietotu.

Kolonisti, iedami izklaidus, tomēr ne pārāk attālu cits no cita, devās pa līkumoto ezera krastu. Bij nepārprotami redzams, ka zivju te ļoti daudz; Penkrofs jau domāja darināt zvejas rīkus, lai izmantotu ezera bagātības.

Vispirms bij jātiek apkārt ezera ziemeļaustrumu izlo- kam. Kolonisti domāja, ka taisni šajā pusē būs noteka, jo ezera līmenis te atradās gandrīz vienādā augstumā ar līdzenumu. Bet, nekā neatraduši, gājēji turpināja ceļu pa ezera krastu apkārt nelielam līkumam un līdztekus jūrmalai.

Tajā pusē krastmala nebij tā apaugusi, tikai šur un tur pacēlās gleznaini koku puduri. Granta ezers bij pārredzams visā plašumā, ne vismazākā vēja pūsma negrum- boja tā gludo līmeni. Pa krūmājiem ložņādams, Tops izcēla dažādu putnu barus, kurus Ģedeons Spilets un Herberts apsveica ar savām bultām. Zēns trāpīja vairākus no šiem spārnainajiem, tie nokrita turpat purva zālājā. Tops tūliņ bij klāt un iznesa skaistu, pelēku peldētāju putnu ar īsu knābi, plakanu pakausi, pleznainām kājām un baltu svītru gar spārnu apmalām. Tas bij raļļu sugas laucis, pa pusei peldētājs, pa pusei sauszemes iemītnieks. Viņa gaļa nebij diezin cik garšīga, bet Tops, mazāk izlepis kā viņa kungi, to labprāt notiesāja vakariņās.

Ceļotāji novērsās pa ezera austrumu krastu un drīz vien nonāca jau pazīstamā apvidū. Inženieris nobrīnījās, ka ezera noteka tomēr vēl nebij atrasta. Ar reportieri un jūrnieku sarunādamies, viņš nebūt neslēpa savu pārsteigumu.

Šajā acumirklī nogurušais Tops atkal sāka uztraukties. Skraidīja šurp un turp pa krastmalu un beidzot palika stāvam, kāju pacēlis, itin kā cilvēkiem neredzamu medī-

Tops atkrita atpakaļ ūdenī

jumu pamanījis. Tad viņš ierējās un tūliņ atkal spēji apklusa.

Ne Sairess Smits, ne viņa pavadoņi līdz šim Topam nebij pievērsuši nekādu uzmanību. Bet, kad riešana atkārtojas, inženieris kļuva vērīgs.

—    Kas tam Topam tur ir? — viņš iesaucās.

Suns pieskrēja savam kungam klāt un it kā vedināja to pie ūdens malas. Bet tad piepeši ielēca ezerā.

—          Top! Nāc šurp! — Sairess Smits sauca, nevēlēdamies, ka suns dodas apšaubāmajos ezera ūdeņos.

—          Kas tur varētu būt? — Penkrofs ievaicājās, ezeru vērodams.

—    Tops būs pamanījis kādu rāpuli, — Herberts teica.

—    Kādu aligatoru, — reportieris piebilda.

—          Neticu vis, — inženieris sprieda. — Aligatori dzīvo siltākos apvidos.

Saucienam klausīdams, Tops atkal bij izkāpis krastā. Bet mierā norimt viņš nevarēja, skraidīja pa ezermalu, it kā sekodams kādam neredzamam kustonim, kurš ložņā pa ūdens apakšu gar krastmalu. Ezera līmenis bij pilnīgi gluds, ne mazākais vilnis negrumboja tā virspusi. Gājēji vairākas reizes apstājās un uzmanīgi pētīja ūdeni, bet nekā nevarēja saskatīt. Tur bij kaut kas noslēpumains.

Inženieris sāka stipri ieinteresēties.

—    Uzzināsim taču, kas tur ir, — viņš teica.

Pēc pusstundas viņi bij nonākuši ezera dienvidaustrumu nostūrī, tajā pašā Tālā skata līdzenumā. No šejienes ezers bij pārskatāms visā plašumā, bet nekādas notekas nekur nemanīja.

—          Un tomēr notekai vajadzētu būt, — inženieris teica. — Ja ne virspusē, tad tā izgrauzusies kaut kur pa šīs klints sienas apakšu.

—          Bet kādēļ jūs tā meklējat noteku, Saires? — Ģedeons Spilets vaicāja.

—          Tādēļ, ka ūdens var būt izgrauzis alu, kas mums no-, derēs ziemas mājoklim, ja ūdeni novadām pa citu gultni.

—           Bet, Sairesa kungs, — Herberts ieminējās, — vai tad nav iespējams, ka ūdens no paša ezera dibena notek pa kādu apakšzemes gultni?

—           Tas arī var būt, — inženieris atbildēja. — Un, ja daba nebūs pacentusies izveidot kādu celtni, tad ziemas mītne mums būs jāceļ pašiem.

Kolonisti patlaban jau taisījās doties līdzenumam pāri atpakaļ uz «kamīnu», jo pulkstenis jau bij pieci pēcpusdienā, kad Tops atkal sāka uztraukties. Ierējās nikni un, pirms Sairess Smits iespēja to apsaukt, otrreiz ienira ūdenī.

Visi steidzās uz ezermalu. Suns jau bij iepeldējis pēdas divdesmit tālu, inženieris sauca to atpakaļ, bet tad piepeši kāda milzīga galva pacēlās virs seklā ūdens.

Herberts tūliņ pazina stūraino amfībijas galvu ar lielām acīm un garām, zīdainām ūsām.

—    Lamantīns! — viņš iesaucās. _

Tas gan nebij īstais lamantīns, bet tam radniecīgas pasugas dugongs ar nāsīm purna augšgalā.

Milzīgais kustonis metās virsū sunim, kurš mēģināja glābties, mukdams krastā. Viņa kungs nejaudāja Topam nekā līdzēt, un, pirms Ģedeons Spilets un Herberts iedomāja lietot savus lokus, nezvēra sagrābtais Tops pazuda zem ūdens.

Turēdams asi apkalto šķēpu rokā, Nebs grasījās uzbrukt briesmīgajam kustonim ūdenī.

—   Paliec mierā, Neb! — inženieris apsauca savu pārdrošo kalpu.

Bet zem ūdens pašlaik norisinājās neredzama cīņa, kur Topam droši vien klājās slikti. Ezera līmenis spēcīgi virmoja. Bet piepeši, milzīga spēka sviests, suns uzlidoja pēdas desmit augstu gaisā, atkrita atpakaļ līdz dibenam saduļķotajā ūdenī un no turienes izlēca krastā, brīnišķā kārtā izglābies, pat bez kāda nopietna ievainojuma.

Sairess Smits ar saviem biedriem skatījās, nekā nesaprazdami. Bez šaubām, dugongam bij uzbrucis kāds cits spēcīgs kustonis, un, ar to cīnīdamies, viņš suni palaidis vaļā.

Tomēr tas ilga tikai īsu brīdi. Ūdens kļuva sarkans no asinīm; sārtajā plankumā iznira dugonga ķermenis, lēnām aizpeldēja pa virspusi un nogūlās uz sēkļa ezera dienvidu galā. Kolonisti steidzās turp. Dugongs bij beigts. Milzīgs dzīvnieks, piecpadsmit sešpadsmit pēdu garš un trīs vai četri tūkstoši mārciņu smags. Kaklā viņam bij dziļš — it kā asa ieroča ievainojums.

Kas tas varēja būt par dzīvnieku, kurš ar tādu kodienu nonāvēja briesmīgo milzeni? To neviens nevarēja pateikt. Sairess Smits ar biedriem domīgi atgriezās «kamīnā».

## septiņpadsmitā nodaļa. Ezera krasta izlūkošana. — Straume ezerā. — Sairesa Smita projekts. — Dugonga tauki. — Pirīta slāņu izmantošana. — Dzelzs vitriols. — Kā pagatavo glicerīnu. — Ziepes. — Salpetris. — Sērskābe. — Slāpekļskābe. — Jaunais ūdenskritums.

Otrā rītā, septītajā maijā, Sairess Smits ar Ģedeonu Spiletu uzkāpa Tālā skata līdzenumā, kamēr Nebs palika brokastis gatavojam, bet Herberts ar Penkrofu devās pa upmalu augšā papildināt malkas krājumus.

Inženieris ar reportieri aizgāja līdz tam nelielajam sēklim ezera dienvidgalā, kur dugongs bij palicis guļam. Ap milzīgo gaļas blāķi jau bij sametušies neskaitāmi putni, tos nācās aiztrenkt ar akmens sviedieniem, jo inženieris bij nodomājis dugonga taukus izlietot kolonijas vajadzībām. Gaļa labi noderēja ēdienam, dažos Malajas apvidos to pat speciāli piegādā iedzimto prinču pārtikai. Bet tā nu bij Neba darīšana.

Sairesam Smitam šimbrīžam bij kas cits prātā. Viņš vēl vienmēr domāja par vakarējo notikumu un katrā ziņā gribēja izpētīt zemūdens cīņas noslēpumu un uzzināt, kas tas par ūdens briesmoni, kurš dugongam cirtis tik dīvainu brūci.

Ilgi viņš nostāvēja krastā lūkodamies un vērodams, bet itin. nekas nebij pamanāms zem rāmā, pirmo saules staru apspīdētā ezera līmeņa.

Virs sēkļa, kur gulēja dugongs, ūdens nebij dziļš, bet no tās vietas ezera dibens pamazām slida lejup, iespējams, ka vidū bij krietna dzelme. Ezers bij līdzīgs lielai bļodai, kur nemitīgi plūda iekšā Sarkanā strauta ūdeņi.

—    Klausieties, Saires! — reportieris teica. — Man šķiet, ka šajā ūdenī nav nekā aizdomīga.

—    Arī man tāpat, mīļo Spilet, — inženieris atbildēja. — Es tikai nesaprotu, kā lai izskaidro vakarējo notikumu.

—    Dugonga ievainojums patiešām ir dīvains, — Ģedeons Spilets domīgi teica. — Un kas gan Topu tik spēcīgi izmeta augšup? Varētu gandrīz domāt, ka viņu sviedusi kāda stipra roka un šī pati roka pēc tam ar asu zobenu devusi dugongam nāvīgo cirtienu.

—    Taisnība, — inženieris piekrita. — Te ir kaut kas, ko es nesaprotu. Bet vai tad jūs saprotat, kā es pats izglābos, kā tiku laukā no viļņiem un patvēros kāpās? Vai nav taisnība, to jūs nevarat iedomāties? Es nojaušu kādu noslēpumu, ko kādreiz vēlāk katrā ziņā atklāsim. Vērosim un pētīsim, bet biedriem par to nekā neteiksim. Novērojumus paturēsim paši pie sevis un turpināsim tikai savu darbu.

Mēs jau zinām, ka inženieris nevarēja atrast nekādu noteku, pa kuru aizplūstu ezera liekais ūdens; bet, tā kā ne- lodzēja ne mazākās zīmes, ka ezers kādreiz pārplūdis, tad tādai notekai katrā ziņā kaut kur vajadzēja būt. Pārsteigts Sairess Smits ievēroja stipru straumi šajā ezera pusē. Viņš iemeta ūdenī nelielus koka gabaliņus un redzēja, ka tie <uzpeld uz dienvidu nostūri. Pa krastmalu viņš sekoja straumei līdz pat ezera dienvidu galam.

Te jau no virspuses bij redzams, ka ūdens noplaka, itin kā notecēdams pa kādu plaisu dibenā.

Inženieris piespieda ausi pie zemes un skaidri sadzirdēja apakšzemes ūdenskrituma šalkoņu.

—   Te tas aiztek, — viņš teica piecēlies. — Ūdens ir izgrauzis granīta sienā noteku uz jūru, un šo noteku mēs izmantosim savā labā. Es zinu, kas te darāms.

Inženieris nogrieza slaidu koka zaru, attīrīja to no lapām un iesprauda ūdens iekārē starp diviem krastiem; izrādījās, ka'tur tikai pēdu zem ūdens līmeņa atrodas plats caurums. Tas nu bij ilgi un velti meklētās notekas sākums, straume tur plūda ar tādu sparu, ka zaru izrāva inženierim no rokām un tas pazuda zem ūdens.

—   Tagad vairs nav nekādu šaubu, — inženieris teica. — Te ir noteka, un es to katrā ziņā gribu izpētīt.

—   Kā jūs to domājat izdarīt? — Ģedeons Spilets vaicāja.

—    Pazeminot ezera līmeni par trim pēdām.

—    Un kā jūs to pazemināsiet?

—    Iztaisot otru noteku, platāku par šo.

—    Kurā vietā?

—    Tajā krasta vietā, kas vistuvāk jūrmalai.

—    Bet tas taču ir granīta krasts, — reportieris iebilda.

—   Nekas, — Sairess Smits atbildēja. — Es to uzspridzinošu, ūdens noplaks, un caurums te būs pieejams.

—  Un tā radīsies ūdenskritums, — reportieris piemetināja.

—   Ūdenskritums, ko mēs izmantosim, — Sairess paskaidroja. — Nāciet, nāciet!

Inženieris aizveda biedru līdzi; reportierim bij tāda uzticība pret Sairesu, ka viņš ne mirkli nešaubījās par šā nodoma sekmēm. Bet kā gan bez pulvera saspridzināt klinti, kā bez vajadzīgiem instrumentiem izlauzt granīta krastu? Vai tomēr inženiera nodomātais darbs nebij pāri viņa spēkiem?

«Kamīnā» pārnākuši, Sairess Smits un reportieris atrada Herbertu un Penkrofu patlaban izkraujam malkas plostu.

—    Malkas cirtēji savu darbu pabeiguši, — jūrnieks teica smiedamies. — Un ja jums, Sairesa kungs, nu vajadzīgi mūrnieki…

—    Mūrnieki ne, bet gan ķīmiķi, — inženieris atbildēja.

—    Jā, — reportieris apstiprināja. — Mēs domājam spridzināt šo salu.

—    Uzspridzināt salu! — Penkrofs iesaucās.

— Vismaz kādu daļu, — Ģedeons Spilets piebilda.

—    Klausieties, draugi, — inženieris teica.

Viņš pastāstīja tiem sava pētījuma rezultātus. Pēc viņa domām, Tālā skata pakājes klints sienā bij lielāka vai mazāka plaisa, un tai viņš gribēja piekļūt. Bet tad ezera līmenis jāpazemina, lai caurumam,tiktu klāt, citiem vārdiem, jāgādā platāka noteka, pa kuru noplūst ūdenim. Nepieciešams izgatavot spridzināmo vielu, ar ko izgraut granīta krastu. Sairess Smits gribēja mēģināt pagatavot to no minerāliem, kas atrodami tepat salā.

Lieki būtu aizrādīt, ar kādu sajūsmu visi, bet it sevišķi Penkrofs, piekrita šim projektam. Sagraut klints sienu un radīt ūdenskritumu — tas jūrniekam bij taisni pa prātam! Ja inženierim vajadzīgs ķīmiķis, viņš labprāt kļūs arī par ķīmiķi, kā jau bijis par mūrnieku un dzelzs kausētāju. Ja vajadzīgs, viņš teica Nebam, viņš gatavs kļūt kaut vai par dejas un smalkas uzvedības skolotāju.

Nebam ar Penkrofu tūliņ tika uzdots izgriezt dugonga taukus un iekonservēt ēšanai lemto gaļu. Viņi bez kavēšanās devās ceļā, negaidījuši nekāda tuvāka paskaidrojuma. Pret inženieri viņiem bij absolūta uzticība.

Brīdi pēc viņu aiziešanas Sairess Smits, Herberts un Ģedeons Spilets, vilkdami pīteni, devās gar upmalu augšup uz akmeņogļu slāņiem, bagātiem ar pirītu; šī rūda parasti atrodama jaunākās formācijas slāņos, no kurienes inženieris jau agrāk dažus paraugus bij paņēmis līdzi.

Visu dienu viņi veda pirītu uz «kamīnu». Vakarā bij jau vairāku tonnu liels krājums.

Nākamajā rītā, astotajā maijā, inženieris iesāka savus mēģinājumus. Slāņainais pirīts sastāv no dažādu minerālu maisījuma, galvenā kārtā ogļu, krama, mālzemes un dzelzs vitriola jeb ferosulfāta. Šī pēdējā tur visvairāk, un inženiera pirmais nolūks bij pēc iespējas drīzāk atšķirt sulfātu no pārējiem piejaukumiem un tad no tā izdabūt tīru sērskābi.

Sērskābe bij tā, ko inženierim tieši vajadzēja. Tā ir viena no visvairāk lietojamām un noderīgām ķīmiskām vielām, var pat teikt — katras tautas industrijas pakāpe mērojama pēc tajā patērētās sērskābes daudzuma. Šī skābe mūsu kolonistiem vēlāk noderēs sveču pagatavošanai, ādu miecēšanai un daudziem citiem nolūkiem; šimbrīžam inženierim tā bij vajadzīga citam uzdevumam.

Aiz «kamīna» Sairess Smits izraudzījās kādu laukumiņu un rūpīgi to nolīdzināja. Laukumā sakrāva sacirstu malku un zarus un apkrāva to ar prāviem pirīta gabaliem; visbeidzot virsū vēl uzbēra kārtu sīkākus, rieksta lieluma pirītus.

Tad malkai pielaida uguni, bet līdz ar to aizdegās arī pirīti, jo tajos bij ogles un sērs. Līdzko liesma sāka lauzties uz āru, tai atkal uzbēra jaunas dzelzeņu kārtas un beidzot visu to cieši pārsedza ar zemi un zāli, atstājot caurumus gaisa pievadīšanai, tā ka iznāca guba, līdzīga ogļ- deģu sakrautam malkas sārtam.

Vajadzēja, mazākais, desmit vai divpadsmit dienu, kamēr sērainā dzelzs tādā kārtā pārvērtās par dzelzs vitriolu, bet mālzeme par sērskābo alumīniju; abas šīs vielas viegli kūst ūdenī, turpretī pārējās, kā kramainis, izdzēstās ogles un pelni, ir nekūstošas.

Kamēr norisinājās šis ķīmiskās pārveidošanas process, Sairess Smits norīkoja citus darbus. Salinieki strādāja sirsnīgi un pat ar aizrautību.

Nebs ar Penkrofu izgrieza dugonga taukus un sakrāva tos lielās māla krūzēs. No šiem taukiem bij jāiegūst viena to sastāvdaļa, proti, glicerīns, un to panāk, apstrādājot taukus ar sodu vai kaļķiem. Patiešām, piejaucot vienu vai otru no šīm vielām taukiem, tie pārvēršas par ziepēm un atdala nost glicerīnu, un taisni tas inženierim bij vajadzīgs. Mēs jau zinām, ka kaļķu viņam netrūka; bet ar kaļķu piemaisījumu taukiem iegūst tā sauktās kaļķu ziepes, tās nekūst un tātad īstenībā ir nelietojamas, turpretī ar sodas piejaukumu dabū kūstošas, saimniecības vajadzī- bam lietojamas ziepes. Tātad tik praktisks cilvēks kā inženieris vispirms mēģinās dabūt sodu. Vai tas bij grūti? Nebūt ne! Jūras krastmalā lielā vairumā bij uzejami dažādi ar sodu bagāti ūdensaugi: sālszāle, fukusi un visdažādākās jūras zāles. Kolonisti tās savāca, vispirms izžāvēja, tad klajā laukā sadedzināja dziļās bedrēs. Dedzināšana ilga vairākas dienas, temperatūra tika sakarsēta līdz tādai pakāpei, ka pelni izkusa un bedres dibenā uzkrājās pelēka kompakta masa, ko no seniem laikiem sauc par dabisko sodu.

Tad inženieris sodu piejauca taukiem un šādā kārtā dabūja mazgāšanai derīgas ziepes, bez tam arī tīru glicerīnu.

Bet tas nebij viss. Turpmākiem nolūkiem inženierim vajadzēja vēl vienu vielu — slāpekļa potašu, kas pazīstama ar nātrija sāls vai salpetra nosaukumu.

Šo vielu Sairess Smits viegli būtu varējis dabūt no augu potašas karbonāta ar slāpekļskābes palīdzību. Bet slāpekļskābes viņam nebij, un to viņš galvenā kārtā gribēja iegūt. Te likās tīri it kā burvja loks, no kura netiks laukā. Par laimi, šoreiz daba pati nāca viņam palīgā, piegādādama gatavu salpetri, tā ka atkrita liekas pūles pagatavot to mākslīgā ceļā. Salas ziemeļu pusē, Franklina kalna pakājē, Herberts uzgāja veselu salpetra slāni, atlika tikai ievākt un attīrīt šo sāli.

Visi šie darbi aizņēma astoņas dienas. Tomēr tie bij paveikti, iekams sulfāts kausējamā gubā bij pārvērties par dzelzs vitriolu. Šajās dienās kolonistiem bij laiks pagatavot ķieģeļus no uguns izturīga māla un uzmūrēt sevišķas konstrukcijas krāsni, kur ārkārtīgi lielā karstumā varēs destilēt dzelzs vitriolu, tiklīdz tas būs iegūts. Tas viss tika paveikts līdz astoņpadsmitajam maijam, kad arī ķīmiskās pārveidošanas process bij galā. Ģedeons Spilets, Herberts, Nebs un Penkrofs inženiera saprātīgā vadībā bij izveidojušies par veiklākajiem strādniekiem pasaulē. Spiedīga vajadzība, starp citu, ir vislabākais meistars, to labprāt paklausa un visvieglāk no tā mācās.

Kad pirīts bij ugunī galīgi pārkausēts, visu, kas tur bij izveidojies: dzelzs vitriolu, sērskābo alumīniju, kramaini, ogļu paliekas un pelnus sabēra ar ūdeni pildītā traukā. Šo maisījumu saskaloja, ļāva nostāvēties, tad izkāsa un ieguva dzidru šķidrumu — dzelzs vitriolu un sēra mālzemi. Pārējās nekūstošās vielas nogūlās. Pēc tam šo šķidrumu, pa mazākām daļām vārot, iztvaicēja, dzelzs vitriola kristāli atdalījās, bet neiztvaicētās sāļā jūras ūdens paliekas ar sēra mālzemi nolēja nost.

Nu Sairesam Smitam bij rokā prāvs krājums dzelzs vitriola kristālu, no kuriem iegūstama tīrā sērskābe.

Parastā industriālā ceļā ražojamai sērskābei vajadzīga dārga un komplicēta ierīce — prāva fabrika, speciāli rīki, platīna aparāti, svina kameras, kur nevar ieplūst skābe un kurās notiek pēdējais pārveidošanās process, un tā joprojām. Inženiera rīcībā nebij visu šo rīku un iekārtas, bet viņš zināja, ka Bohēmijā daudz vienkāršākā veidā ražo visaugstāk koncentrēto sērskābi. Šo produktu sauc par Nordhauzena sērskābi.

Sērskābes iegūšanai inženierim bij vajadzīga tikai viena pati vienkārša operācija: dzelzs vitriola kristāli sakarsējami hermētiski noslēgtā traukā, lai sērskābe atdalītos tvaika veidā; tvaiki pēc tam sabiezēdami kļūst par sērskābi.

Šim nolūkam bij nepieciešams uguns izturīgs māla trauks, kur ievietot kristālus, un krāsns, kurā ar karsējuma palīdzību iztecināt tīro sērskābi. Operācija izdevās pilnīgi, un divdesmitajā maijā, divpadsmit dienas pēc sākuma, inženierim bij visnoderīgākā viela, kuru viņš vēlāk varēja lietot visdažādākajām vajadzībām.

Kādam nolūkam gan vispirmā kārtā viņš domāja šo vielu? Galvenokārt slāpekļskābes ražošanai; tas bij vienkārši izdarāms, jo no sērskābes maisījuma ar salpetri pār- tvaikošanas ceļā dabū tīru slāpekļskābi.

Vēl tomēr palika jautājums: ko viņš domāja iesākt ar šo slāpekļskābi? To pārējie biedri nezināja, jo viņš vēl nebij pastāstījis visu par saviem nodomiem.

Tomēr inženieris neatlaidīgi tuvojās savam mērķim, un beidzot viņš arī ieguva vielu, no kuras galvenā kārtā bij atkarīgs viss pasākums.

Dabūto slāpekļskābi viņš sajauca ar iepriekš pārtvaiko- jumā sabiezinātu glicerīnu un tādējādi pat bez sevišķas atdzesēšanas procedūras dabūja vairākas pintes[8] eļļaina dzeltenēja šķidruma.

Šo beidzamo operāciju Sairess Smits izdarīja viens pats, nomaļus, patālu no «kamīna», jo bij jābaidās no eksplozijas; un, atnesis nelielu trauku šķidruma biedriem, viņš tikai noteica:

—    Te būs nitroglicerīns!

Patiešām, tas bij bīstamais produkts — ar daudzkārt lielāku spridzināmo spēku par parasto šaujamo pulveri —, kura dēļ notikuši tik daudzi nelaimes gadījumi. Tiesa gan, kopš izgudrots līdzeklis pārvērst to dinamītā, piesūcinot ar porainu vielu, piemēram, mālu vai cukuru, kas aiztur šķidrumu, nitroglicerīns nav vairs tik bīstams. Bet tajā laikā, kad kolonisti rīkojās Linkolna salā, dinamīts vēl nebij pazīstams.

—    Vai šis ir tas šķidrums, ar ko jūs domājat saspridzināt klintis? — Penkrofs diezgan neticīgi vaicāja.

—    Jā, mīļais draugs, — inženieris atbildēja. — Un nitroglicerīna iedarbība jo spēcīgāka, jo cietāks ir granīts un vairāk pretestības tā sprādzienam.

—    Kad mēs to izmēģināsim, Sairesa kungs?

—    Rīt pat, kad būsim izkaluši klintī caurumu, — inženieris noteica.

Otrā rītā, divdesmit pirmajā maijā, kolonisti sapulcējās Granta ezera austrumu krastā, tikai pieci simti pēdu attālumā no jūras krastmalas. Šajā vietā līdzenums bij zemāks par ezera līmeni, ko tikai robains granīta valnis aizturēja. Acīm redzami bij jāizlauž tikai šis vaļņa loks, lai ūdens izplūstu klajumā un no turienes pa ļaunu noteku pāri slīpajam līdzenumam noskrietu jūrā. Ūdenim ezerā nokrītot, kļūs pieejama tā vecā noteka — tas jau arī bij galamērķis.

Tātad klints valnis vispirms jāizlauž. Penkrofs ar spēcīgi un veikli cilājamu kapli sāka izkalt klinti vaļņa ārpusē. Caurumam vajadzēja sākties apmēram no ezera līmeņa, un tas sniegsies iešķībi, pēc iespējas dziļāk zem ūdens līnijas. Tādā kārtā sprādziens izgrautu pietiekoši platu gultni, pa kuru ūdenim aizplūst, lai ezera līmenis manāmi hoplaktu.

Darbs bij grūts un ilgs, jo inženieris gribēja ieliet caurumā līdz desmit ļitru nitroglicerīna, lai sprādziens būtu pēc iespējas briesmīgāks. Bet, Nebam palīdzot, Penkrofs strādāja tik sirsnīgi, ka ap četriem pievakarē caurums klintī bij gatavs.

Vēl bij jāpadomā, kā aizdedzināt sprāgstošo vielu. Pa- " rasti to izdara ar šaujamo pulveri, kurš uzliesmodams rada sprādzienu. Pats sprāgdams, tas ierosina arī nitroglicerīnu, jo, vienkārši aizdedzināta vien, šī viela izdeg lēnām, bez

eksplozijas. Sairess Smits, protams, būtu varējis izgatavot degvielu. Pulvera vietā viņš diezgan viegli iegūtu piroksi- līnam līdzīgu vielu, jo viņam taču bij slāpekļskābe. Šo vielu, ieslēgtu čaulītē un ieliktu nitroglicerīnā, varētu uzspridzināt, aizdedzinot degli, un tā radīt eksploziju.

Bet Sairess Smits zināja, ka nitroglicerīna eksplozijai vajadzīgs satricinājums, un nolēma izmantot šo īpašību, un, ja mēģinājums neizdotos, tad izlietot kādu citu līdzekli.

Pietika izliet dažus pilienus nitroglicerīna uz cietas akmens plāksnes un uzsist tur ar āmuru. Bet sitējs nedrīkstēja atrasties tuvumā, lai pats nekristu par upuri sprādzienam.

Tāpēc Sairess Smits izdomāja uzcelt koka trijkāji pār piepildīto caurumu un ar kāda auga šķiedru piekārt tur vairāku mārciņu smagu dzelzs gabalu. Šai šķiedrai vidū piesēja otras garas šķiedras vienu galu, kamēr otrais tika atstiepts vairāku pēdu attālu no spridzināmā cauruma. Šim otrajam galam pieliks tiguni, kas degdama aizsniegsies līdz piekarinātajam galam. Tas savukārt pārdegs, un smagais dzelzs gabals nokritīs uz izlietā nitroglicerīna.

Tāda ierīce tika uzstādīta. Inženieris aizraidīja biedrus patālu prom, pielēja caurumu līdz malām pilnu ar nitroglicerīnu un dažas lāses izlaistīja uz gludās akmens plāksnes taisni zem trijkājī pakārtā svara.

Tad viņš paņēma ar sēru piesūcinātās šķiedras galu, aizdedzināja to un aizsteidzās pie saviem biedriem «kamīnā».

Šķiedrai vajadzēja degt apmēram divdesmit piecas minūtes; patiešām — pēc divdesmit piecām minūtēm atskanēja neaprakstāmi drausmīgs sprādziens. Likās, ka sala nodreb līdz pašiem pamatiem. Itin kā vulkāna izmesta, vesela akmens kluču gūzma uzskrēja gaisā. Gaisa satricinājums bij tik liels, ka «kamīna» sienas nolīgojās. Lai gan vairāk nekā divi jūdzes no sprādziena vietas, salinieki tika nogāzti gar zemi.

Bet tūliņ viņi piecēlās kājās, skrēja augšā un steidzās uz to vietu, kur klints sienai vajadzēja būt sprādziena iz- grautai…

Sajūsmā skaļš «urā» sauciens izlauzās viņiem pār lūpām! Valnim ap ezeru bij iegrauta plata plaisa. Strauja ūdens straume plūda pa to laukā, putodama šļācās pāri līdzenuma nogāzei un pār stāvo krastmalu no trīs simti pēdu liela augstuma gāzās jūrā!

## astoņpadsmitā nodaļa. Penkrofs vairs ne par ko nešaubās. — Ezera vecā noteka. — Apakšzemes izlūko Jums. — Ceļš cauri granitsie- nai. — Tops pazūd. — Centrālā ala. — Iekšējā aka. — Noslēpums. — Darbs ar kapli. — Atgriešanās.

Sairesa Smita projekts bij pilnīgi izdevies, bet pēc paraduma viņš neizrādīja nekādu apmierinājumu, stāvēja ne? kustēdamies, sakniebtām lūpām, uz vienu vietu vērstu skatienu. Herberts bij ārkārtīgi sajūsmināts, Nebs lēkāja no prieka, Penkrofs murmināja, savu lielo galvu grozīdams:

—    Jā … Mūsu inženieris ir ko vērts!

Nitroglicerīns patiešām bij lieliski izpildījis savu uzdevumu. Plaisa klintī bij tik liela, ka pa to aiztecēja vismaz trīs reizes tik daudz ūdens kā pa veco noteku. Iznākums bij tāds, ka īsā laikā ezera līmenis nokritās, mazākais, par divām pēdām. ♦

Kolonisti atgriezās «kamīnā» un paņēma no turienes kapļus, dzelzs asmeņiem apkaltus durkļus, augu šķiedru virves un gabalu posa; pēc tam viņi atgriezās atkal līdzenumā. Tops viņiem sekoja.

Pa ceļam jūrnieks nevarēja nociesties, nepateicis inženierim:

—   Vai zināt, Sairesa kungs, ar jūsu pagatavoto brīnišķo šķidrumu visu mūsu salu var uzspert gaisā.

' — Bez šaubām, — Sairess Smits atbildēja. — Salu, kontinentus un visu zemeslodi. Vajadzīgs tikai nepieciešamais daudzums šīs vielas.

—    Bet vai jūs nevarat lietot nitroglicerīnu arī šaujamo ieroču lādiņam? — jūrnieks apvaicājās.

—    Nē, Penkrof, jo tas ir pārlieku sprāgstošs. Bet, tā kā mums ir slāpekļskābe, salpetris, sērs un ogles, mēs viegli varam pagatavot kokvilnas pulveri un vai pat īsto šaujamo pulveri. Diemžēl mums .te nav šaujamo ieroču.

—   Nu, Sairesa kungs! — jūrnieks atsaucās. — Ja jūs tikai gribētu…

Penkrofs galīgi bij izmetis vārdu «neiespējams» no Linkolna salā lietojamās vārdnīcas.

Tālā skata līdzenumā nonākuši, kolonisti bez kavēšanās novērsās uz to ezera krastmalu, kur vecajai notekai nu jau vajadzēja būt pieejamai. Tā kā ūdens pa to vairs netecēja, noteka, bez šaubām, būs citādi izmantojama un tās iekšiene iepriekš labi izpētāma.

Pēc dažiem mirkļiem gājēji jau bij pie ezera tālākā nostūra un vienā acu uzmetienā pārliecinājās, ka nolūks patiešām sasniegts.

Granīta sienā tagad jau virs ūdens līmeņa rēgojās ilgi meklētā atvere. Ūdenim nokrītoties, pa šauru sēkli bij iespējams tai piekļūt. Sprauga bij pēdu divdesmit plata, bet tikko divi pēdas augsta. Tā atgādināja kādu ūdens notekas caurumu ietves malā. Tomēr pa to ielīst kolonistiem nebij iespējams. Nebs ar Penkrofu tūliņ ķērās pie kapļiem, un stundas laikā ieeja bij izkalta pietiekoši augsta.

Inženieris piegāja caurumam klāt un pārliecinājās, ka notekas augšgals nebij slīpāks par trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem grādiem. Tātad pa to iespējams iet un, ja slīpums tālāk nekļūst stāvāks, viegli varēs tikt līdz pašai jūrmalai. Ja, cerams, tur iekšienē kāds plašāks iedobums, to varbūt varēs izmantot.

—    Kāpēc mēs vēl te kavējamies, inženiera kungs? — iejautājās jūrnieks, nepacietīgi grasīdamies tūliņ doties iekšā. — Jūs redzat, ka Tops jau aizskrien mums pa priekšu.

—   Labi, — inženieris atteica. — Bet mums tur nepieciešama gaisma. Lai Nebs sagriež klēpi sveķainu zaru.

Nebs ar Herbertu aizsteidzās uz krastmalu, kur auga priedes un citi zaļi koki, un drīz atgriezās ar sveķotiem zariem, ko izlietot par lāpām. Tās viņi aizdedzināja ar līdzpaņemto posu, un tad visi ar inženieri priekšgalā devās tumšajā, nesen vēl ūdens pilnajā šaurajā gaitenī.

Pretēji tam, nekā varēja gaidīt, gaitenis pamazām paplašinājās, tā ka gājēji drīz vien jau varēja izstiepties pilnīgi taisni. Neskaitāmus gadus ūdens gludināta, granīta virsma bij ārkārtīgi slidena, vajadzēja piesargāties, lai nepakristu. Tāpēc gājēji ar virvi sasējās cits pie cita, kā to tūristi dara, kalnos kāpdami. Par laimi, kāpēm līdzīgi ieplaisājumi klintī mazliet atviegloja ceļu. Lāpu uguns spīdumā gar sienām vēl mirguļoja ūdens lāses un visa klints likās neskaitāmiem stalaktītiem pārklāta. Inženieris vēroja melno granītu. Tur nemanīja nekādu slāņu, ne plaisu, viss apkārtējais granīts bij cieta, kompakta masa. Šī sprauga droši vien bij radusies reizē ar pašu salu. Tā nebij vis ūdens pamazām izgrauzta. Ne Neptūns, bet Plutons to bij ar savu roku darinājis; klints sienās vēl bij sazīmējamas vulkānisku spēku pēdas, ko ūdens nebij paspējis pilnīgi izdzēst.

Kolonisti tikai ļoti lēnām kāpa lejup. Savāda baiga jū- toņa pārņēma viņus, nokāpjot šajā apakšzemes mītnē, kur cilvēks acīm redzami pirmo reizi spēra kāju. Viņi gāja, ne vārda nerunādami, domās nogrimuši, un ikviena domas vērsās uz to, vai kādā klints dobumā, kas saskārās ar jūru, nevar būt paslēpies astoņkājis vai tamlīdzīgs milzeņa galv- kājis. Tāpēc tikai ārkārtīgi uzmanīgi drīkstēja virzīties uz priekšu. .

Taču Tops vienmēr vēl gāja pa priekšu, un varēja uzticēties saprātīgajam kustonim, kurš nekavētos riet, ja ceļā pamanītu ko aizdomīgu.

Kad kolonisti bij nokāpuši kādas simts pēdas dziļi lejup, Sairess Smits gājiena priekšgalā apstājās un biedri pievienojās viņam. Vieta, kur viņi apstājās, bij vidēja lieluma iedobums. Ūdens lāses pilēja no velvēm, bet granītam cauri tās nebij sūkušās. Vienkārši ūdens ilgu laiku bij grauzis šo velvi, un tās bij ūdens pēdējās paliekas. Gaiss te bij valgans, tomēr bez elpošanai kaitīgiem iztvaiko- jumiem.

—   Redziet, mīļais Saires, — reportieris teica, — še būtu labs mājoklis, labi apslēpts zemes dziļumos, bet galu galā neapdzīvojams.

—    Kāpēc neapdzīvojams? — jūrnieks vaicāja.

—    Tāpēc, ka par mazu un tumšu.

—   Vai tad mēs nevaram pataisīt to lielāku un ierīkot caurumus gaismai un gaisam? — Penkrofs, ne par ko nešaubīdamies, sprieda.

—   Iesim tālāk, — inženieris vedināja. — Turpināsim izlūkošanu. Var būt, ka tur lejāk daba mums aiztaupījusi šīs pūles.

—   Mēs esam nogājuši tikai kādu trešo daļu, — Herberts ieminējās.

—   Apmēram trešo daļu, — Sairess Smits piekrita, — jo no ieejas esam tikuši- simts pēdu tālu. Kas zina, vai simts pēdu tālāk .«.

—   Bet kur ir Tops?… — Nebs piepeši pārtrauca savu kungu.

Viņi izmeklēja iedobumu. Topa te nebij.

—   Viņš droši vien būs aizgājis tālāk, — Penkrofs sprieda.

—    Iesim viņam pakaļ, — Sairess Smits teica.

Un viņi gāja tālāk. Inženieris uzmanīgi pētīja ejas sānu atzares, bet, par spīti daudzajām atzarēm, viegli bij sazīmēt galveno eju, kura noteikti tiecās uz jūras pusi.

Kolonisti nokāpa vēl pēdas piecdesmit lejāk, tad piepeši izdzirda kādas skaņas kaut kur no granīta masas dziļumiem. Viņi apstājās un sāka klausīties. Skaņas, kas dobji atbalsojās ejā, bij sadzirdamas gluži skaidri, it kā kādas akustikas caurules vadītas.

—    Tops tur rej! — Herberts iesaucās.

—    Jā, — Penkrofs piekrita. — Mūsu brašais suns rej īsti nikni.

—    Mums ir līdzi asi kaltie durkļi, — inženieris teica. — Uzmanīsimies un iesim turp.

—    Arvien interesantāk, — Ģedeons Spilets pačukstēja jūrniekam ausī. Tas piekrizdams pamāja.

Sairess Smits ar saviem biedriem steidzās sunim palīgā. Topa riešana bij sadzirdama skaidrāk un skaidrāk. Viņa saraustītajā balsī skanēja svešāds niknums. Vai viņš atdūries pret kādu kustoni, kurš viņam aizsprostoja ceļu atpakaļ? Jāteic, ka, neskatoties uz zināmu nomācošu nedrosmi, gājējus dzina ārkārtīga ziņkāre par to, kas tur notiek. Viņi vairs negāja lejup uzmanīgi, viņi itin kā slīda pa gludo klinti un sešdesmit pēdu zemāk nokļuva pie Topa.

Tur eja izvērsās platā un krāšņā alā. No vienas malas uz otru skraidīdams, Tops nikni rēja. Penkrofs un Nebs, savas zaru lāpas vēcinādami, apgaismoja visus telpas stūrus, Sairess Smits, Ģedeons Spilets un Herberts turēja durkļus rokās, gatavi atsist katru uzbrukumu.

Milzīgā ala bij pilnīgi tukša. Kolonisti izstaigāja to krustām šķērsām, bet nepamanīja neviena dzīvnieka, nevienas dzīvas dvašas. Un tomēr Tops turpināja riet. Ne ar glau- diem, ne draudiem nebij iespējams to apklusināt.

—    Te tomēr vajag būt vēl kādai spraugai, — inženieris teica, — pa kuru ūdens ir aizplūdīs uz jūru.

—    Tiešām tā, — PenkroSs piekrita, — un tāpēc uzmanīsimies, ka neieveļamies kādā slepenā caurumā.

—    Cui, Top! — Sairess Smits, uzsauca.

Sava kunga uzsaukuma pamudināts, Tops devās uz alas tālāko stūri un rēja vēl niknāk.

Gājēji viņam sekoja un lāpu gaismā tur granītā ieraudzīja īstu akas caurumu. Tā droši vien bij sprauga, pa kuru citkārt granīta masīvā ieslodzītais ūdens aizplūda uz jūru;

tā vairs nebij slīpa eja, bet pilnīgi perpendikulāri stāva aka, pa kuru neiespējami nokāpt dziļāk.

Lāpas piebāza pie pašas cauruma malas. Dziļumā nekas nebij saredzams. Sairess Smits nolauza degošu zaru un iemeta to akā. Kritiena uzliesmināta, sveķainā lāpa uzplī- voja vēl spožāk un spilgti apgaismoja visu akas iekšieni, tomēr saskatīt tur nekā nevarēja. Tad uguns apdzisa, viegli švirkstēdama, par zīmi, ka aizsniegusi ūdeni, proti, jūras līmeni.

Inženieris aprēķināja laiku, cik ilgi lāpa krita lejup, un secināja, ka aka apmēram deviņdesmit pēdu dziļa.

Tātad šī sala atradās deviņdesmit pēdu virs jūras līmeņa.

—    Lūk, mājoklis, — Sairess Smits teica.

—    Bet te vajag jau būt kādam iemītniekam, — atbildēja Ģedeons Spilets, kura ziņkāre vēl nebij apmierināta.

—    Kāds rāpulis vai cits dzīvnieks, — inženieris sacīja, — aizmucis akā un atbrīvojis mums šo telpu.

—    Vienalga, — jūrnieks teica, — lai gan man ļoti būtu gribējies atnākt te ceturtdaļstundu agrāk, jo par velti jau Tops neries.

Sairess Smits raudzījās uz suni, tuvāk stāvošie biedri dzirdēja inženieri nomurminām:

—   Jā, es esmu pārliecināts, ka Tops zina daudz ko vairāk nekā mēs!

Nu kolonistu cerības lielā mērā bij piepildījušās. Gadījums un viņu vadoņa brīnišķā gudrība viņiem laimīgā kārtā bij izpalīdzējuši. Viņu rīcībā nu bij plaša apakšzemes telpa, kuru nepietiekošā lāpu gaismā vēl nevarēja sīki aplūkot, bet kuru ar ķieģeļu sienām varēs sadalīt atsevišķās istabās un ierīkot, ja arī gluži ne tā kā parasto dzīvojamo māju, tad tomēr kā diezgan ērtu patvēruma mītni. Ūdens no šejienes bija aizplūdis un atpakaļ vairs negriezīsies. Telpa bij pilnīgi svabada.

Vēl palika divējādas grūtības: pirmā — cietā granīta masā iegrauztā iedobuma apgaismojums, otrā — ērtākas pieejas ierīkojums. Nebij ko domāt piegādāt gaismu no augšienes, tāpēc ka tur virs alas atradās milzīgi biezs granīta slānis. Bet varbūt iespējams izkalt caurumu sānu sienā uz jūras pusi? Sairess Smits, lejup kāpdams, bij puslīdz aprēķinājis alas slīpumu un garumu, viņam šķita, ka ārējā siena nevar būt pārāk bieza. Ja tādā kārtā pievadītu gaismu, varbūt tāpat izdotos izlauzt arī caurumu durvīm un ārpusē pierīkot kāpnes.

Sairess Smits pastāstīja arī biedriem savus nodomus.

—    Tad tikai pie darba, Sairesa kungs! — Penkrofs atsaucās. — Man kaplis līdzi, es pamēģināšu, vai siena nebūs pievārējama. Kurā vietā lai kaļu?

—    Še! — inženieris norādīja spēcīgajam jūrniekam kādu iedobumu klintī, kur sienai vajadzēja būt visplā- nākai.

Penkrofs stājās pie darba, un veselu pusstundu lāpu gaismā bij redzams, kā granīta šķeltnes sprēgāja viņam apkārt. Klints dzirkstīja no viņa kapļa cirtieniem. Viņu nomainīja Nebs ar Ģedeonu Spiletu.

Darbs ilga divas stundas, un akmeņkaļi jau sāka baidīties, vai kapļi nebūs par īsiem samērā ar klints biezumu; bet tad piepeši Ģedeona Spileta pēdējā spēcīgā cirtienā kaplis izšāvās sienai cauri un nokrita kaut kur ārpusē.

—    Urā! Urā! — Penkrofs iekliedzās.

Izrādījās, ka siena tikai trīs pēdas bieza.

Sairess Smits ar aci pieplaka pie cauruma, kas atradās astoņdesmit pēdu augstumā virs zemes. Viņa acu priekšā pletās krastmalas josla, saliņa un aiz tās bezgalīgais jūras plašums.

Bet pa diezgan plato caurumu gaisma viļņiem plūda iekšā, un visa telpa atmirdza burvīgā spožumā! Šajā — kreisajā pusē tā bij tikai trīsdesmit pēdu plata un augsta, turpretim labajā izpletās milzīga un augšā izliecās astoņdesmit pēdu augstā ieapaļā velvē. Vietām nevienādi iz- statītas granīta kolonnas atbalstīja to gluži kā katedrāles griestus. Ar lokveidīgiem iedobumiem un šaurām noka- rēm, ar krēslainām nišām un asiem spraišļiem šī velve atgādināja cilvēka roku darinātu celtni jauktā bizantiešu, romāņu un gotu stilā. Un tomēr tas bij tikai dabas darbs! Šī teiksmainā Alhambra pati atradās masīva granītkalna vidū! r

Kolonisti bij gluži apstulbuši aiz sajūsmas. Cerējuši atrast tikai šauru alu, viņi nu atradās krāšņā pilī, kura Nebam šķita kā templis, un viņš noņēma cepuri…

Tad sajūsmas sauciens izlauzās visiem pār lūpām, atbalsojās desmitkārt, līdz beidzot noklusa velves krēslainajos nostūros.

—    Mīļie draugi! — Sairess Smits iesaucās. — Kad būsim izcirtuši pietiekoši lielus logus, ierīkojuši kreisajā pusē istabas, pārtikas krātuvi un virtuvi, tad šo gaišo telpu atstāsim par darbistabu un muzeju!

—    Un kā mēs nosauksim šo mūsu mājokli? — Herberts vaicāja.

—    Par Granitpili, — Sairess Smits atteica, un biedri atkal uzgavilēja šim nosaukumam.

Bet, tā kā lāpas bij jau gandrīz pavisam izdegušas un, lai nokļūtu atpakaļ līdzenumā, jākāpj augšā pa tumšo eju, tad viņi nolēma alas ierīkošanas darbus atlikt uz rītdienu un doties mājup.

Pirms aiziešanas Sairess Smits vēlreiz noliecās pār melno aku, kas slīda stāvus lejā līdz pat jūras līmenim. Inženieris vērīgi klausījās. Ne mazākais troksnis tur nebij sadzirdams, pat jūras viļņu šļakstus nevarēja dzirdēt. Atkal viņš iemeta tur aizdedzinātu zaru. Akas sienas, tāpat kā pirmo reizi, atspuldza ugunī, bet nekas aizdomīgs nebij saskatāms. Ja arī noplūdi pārsteiguši kādu jūras nezvēru, iekams otrā izteka bij gatava, tas droši vien pa izeju zem krasta jau izkļuvis klajā jūrā.

Tomēr, uzmanīgi lūkodamies un klausīdamies, ne vārda neteikdams, inženieris brīdi stāvēja, pār bezdibeni noliecies.

Jūrnieks piegāja klāt un pieskārās viņa rokai.

—    Smita kungs, — viņš teica.

—    Ko jūs vēlaties, mīļais draugs? — inženieris atsaucās, kā no sapņa pamodies.

—    Lāpas patlaban grasās izdzist. .

—    Uz priekšu! — Sairess Smits noteica.

Mazais pulciņš pameta plašo telpu un devās atpakaļ — augšup pa tumšo eju. Tops nāca beidzamais un vēl šad un tad pikti ierūcās. Kāpšana augšup bij diezgan grūta. Pusceļā augšējā iedobumā, kas bij it kā mazs kāpņu laukumiņš, kolonisti apstājās brīdi atpūsties, tad atkal turpināja doties augšup.

Drīz vien viņi jau manīja svaiga gaisa pūsmu. Ūdens • lāses bij paguvušas izgarot un vairs nemirdzēja gar sienām. Izdegušo lāpu liesma nobāla. Neba nestā apdzisa pavisam, un, lai dziļā tumsā nepakristu, viņš gāja, taustīdamies gar klinti.

Ap pulksten četriem, kad arī jūrnieka lāpa apdzisa, Sairess Smits ar saviem biedriem bij aizsnieguši notekas izejas spraugu.

## deviņpadsmitā nodaļa. Sairesa Smita plāns. — Granitpils fasāde. — Virvju kāpnes. — Penkrofa sapņi. — Smaržīgās zāles. — Dabiskais trusīšu dārzs. — Ūdensvads jaunajam mājoklim. — Skats pa Granitpils logiem.

. Otrā rītā, divdesmit otrajā maijā, sākās jaunā dzīvokļa iekārtošanas darbi. Kolonisti ar nepacietību gribēja pārvākties no nemājīgā «kamīna» uz šo no jūras un lietus slapjuma pasargāto, klintī izdobto veselīgo pajumti. Tomēr «kamīnu» pilnīgi pamest viņi arī nedomāja; Sairesam Smitam bij padomā ierīkot tur plašu darbnīcu.

Bet patlaban viņa pirmais uzdevums bij noteikti uzzināt, pret kuru vietu īsti atrodas Granitpils fasāde." Tādēļ viņš devās uz jūrmalu milzīgās klints sienas pakājē; kaplis, kas bij izslīdējis no reportiera rokām, katrā ziņā krita stāvus lejā, vajadzēja tikai uziet to, lai iezīmētu arī vietu, kur klintī izkalts loga caurums.

Kapli atrast nenācās grūti, un taisni pret to vietu, kur viņš gulēja smilktīs, apmēram astoņdesmit pēdas virs krasta, klintī rēgojās izcirstais caurums. Daži klinšu baloži pa šo šauro caurumu jau laidelējās iekšā un ārā. Laikam gan viņi iedomājās, ka Granitpils atvērta tieši viņu lietošanai!

Inženierim bij nodoms sadalīt telpas labo pusi vairākās istabās ar kopēju priekšnamu, apgaismot tās ar pieciem logiem un bez tam vēl fasādē izkalt vienas durvis. Logu izkalšanai Penkrofs labprāt piekrita, bet viņš nesaprata, kādēļ vajadzīgas durvis, ja vecā noteka noderēja kā labas kāpnes, pa kurām katrā laikā ērti varēja nokļūt Granitpili. -

—    Mīļais draugs, — Sairess Smits viņam paskaidroja, — pa veco noteku mums patiešām viegli nokļūt Granītpilī, bet tikpat viegli tas arī citiem. Es turpretī domāju iznīcināt šo veco eju, pilnīgi noslēgt to un varbūt'pavisam nomaskēt, ar dambja palīdzību uzplūdinot ūdeni virs ieejas.

—   Bet kā tad mēs iekļūsim dzīvoklī? — jūrnieks vaicāja.

—    Pa ārējām kāpnēm, — Sairess Smits atbildēja. — Pa virvju kāpnēm, kuras var uzvilkt augšā un padarīt mūsu mājokli citiem nepieejamu.

—    Bet kāpēc mums vajadzīga tāda uzmanība? — Penkrofs jautāja. •— Līdz šim mēs te nekādus šaubīgus kustoņus neesam manījuši. Un iedzimto cilvēku salā nepavisam nav.

—• Vai jūs par to esat droši pārliecināts? — inženieris vaicāja, jūrniekā cieši raudzīdamies.

—   Pilnīgi droši mēs varētu būt, izpētījuši visu salu, — Penkrofs atteica.

—    Tā ir, — Sairess Smits apstiprināja. — Turpretim mums līdz šim pazīstama tikai tās neliela daļa. Tomēr arī tādā gadījumā, ja mums ienaidnieku nebūtu tepat zemes iekšienē, jādomā par to, ka tie var ierasties no ārienes, jo šie Klusā okeāna apvidi vispār ir stipri nedroši. Tāpēc labāk sagatavosimies visām varbūtībām.

Sairess Smits runāja saprātīgi un pārliecinoši; nekā vairāk pretī neiebildis, Penkrofs sagatavojās izpildīt visus viņa rīkojumus.

Tātad Granītpils fasādē apgaismošanai bij ierīkojami pieci logi un vienas durvis kā katram pieklājīgam dzīvoklim, turklāt vēl plata aila un apaļas lūciņas, pa kurām gaisma pilnām ieplūstu tajā brīnišķajā telpā, ko viņi gribēja iekārtot par lielo zāli. .Astoņdesmit pēdu augstā fasāde bij pavērsta pret austrumiem, un lecošā saule to apmirdzēja ar saviem pirmajiem stariem. Fasāde atradās spraugā starp kraujas leņķi ap Pateicības upes ieteku un pilnīgi stāvo klints sienu virs «kamīna» akmeņu blīvas. Tādējādi pret aukstajiem ziemeļaustrumu vējiem to aizsargāja klints rags. Kamēr izgatavos logu rāmjus ar stikliem, inženieris bij nodomājis pierīkot logiem vārstāmas biezas aizvirtnes, kas mājokli pilnīgi nodrošinātu pret vēju un lietiem un ko vajadzības gadījumā varētu nomaskēt.

Tomēr pirmais darbs bij izkalt klintī caurumus. Rīkojoties ar kapli vien cietajā granītā, tas prasītu daudz laika, bet mēs zinām, ka Sairess Smits allaž prata rīkoties. Bij palicis vēl zināms krājums nitroglicerīna, un to viņš te lika lietā. Sprāgstošās vielas spēks tika saprātīgi lokalizēts, un atveres dabūja tieši inženiera izraudzītajās vietās. Pēc tam ar lauzni un kapli izveidoja durvju un logu caurumus, plato aiļu un mazās lūciņas, un tā pēc nedaudzām dienām, kopš bij iesākti darbi, lecošās saules stari spilgtā straumē ieplūda Granītpilī un apgaismoja tur pašus attālākos nostūrus.

Pēc inženiera plāna visa pils bij sadalāma piecās istabās, katra ar logu pret jūru: labajā pusē ieejas telpa ar durvīm, pie kurām piestiprinātas kāpnes, tālāk trīsdesmit pēdu plata virtuve, četrdesmit pēdu plaša ēdamistaba, tikpat liela guļamistaba un pēdīgi, pēc Penkrofa vēlēšanās, «viesistaba» — līdzās lielajai zālei.

Visas šīs istabas vai, labāk sakot, Granitpils istabu rinda nebūt neaizņēma visu alu. Paralēli tām stiepās gaitenis, kas istabas atdalīja no plašas noliktavas, kur glabāt pārtikas krājumus, darbarīkus, ieročus un pārējās nepieciešamās mantas. Viss salā savāktais ēdamais — augi un dzīvnieki — šajos lieliskajos apstākļos bij pilnīgi pasargāts no mitruma un bojāšanās. Telpu te netrūka, tāpēc katrs priekšmets bij novietojams atsevišķā un piemērotā vietā. Turklāt kolonistu rīcībā bij vēl mazais iedobums alas augšgalā, to viņi varēja izlietot par sava jaunā mājokļa bēniņiem. H *

Plāns bij pieņemts, un tikai jāstājas pie tā realizēšanas. Spridzinātāji atkal pārvērtās par ķieģeļniekiem; gatavos ķieģeļus sanesa un sakrāva Granitpils pakājē.

Līdz šim Sairesam Smitam un viņa biedriem ieeja jaunajā mājoklī bij tikai pa vecās notekas ceļu. Tādā kārtā viņiem vispirms bij jāuzkāpj Tālā skata līdzenumā, metot likumu gar upes krastmalu, tad pa notekas gultni jādodas divi simti pēdu lejup un, atpakaļ ejot, atkal jāmēro tas pats ceļš augšup. Tas prasīja ilgu laiku un lielas pūles. Tāpēc Sairess Smits nosprieda bez kavēšanās pagatavot stipras virvju kāpnes; augšā uzvilktas, tās padarīja Granītpili pilnīgi nepieejamu.

Kāpnes darināja ar vislielāko rūpību. Stāvu pagatavoja no sevišķām meldru šķiedrām, ar grieztuves palīdzību savijot to nepārraujamās tauvās. Kāpšļus meistars Penkrofs darināja no sarkanā ciedra vieglajiem un izturīgajiem zariem.

Arī pārējās virves tika pagatavotas no augu šķiedrām, bet virs durvīm piestiprināts kaut kas līdzīgs lielam celtnim. Ar tādu ierīci ķieģeļus viegli bij iespējams uzvilkt Granītpili. Arī visa pārējā materiāla piegādāšana nu bij ļoti vienkārša, un dzīvokļa iekšienes iekārtošanu tūliņ varēja sākt. "Kaļķu netrūka, un vairāki tūkstoši ķieģeļu bij gatavi lietošanai. Arī visas vajadzīgās koka daļas, lai gan stipri primitīvi apstrādātas, drīz vien bij gatavas, un ta īsā laikā pils pēc pieņemtā plāna bij sadalīta apdzīvojamas un pieliekamās telpās.

Darbi sekmējās visai ātri inženiera vadībā, kurš pats ari rīkojās ar āmuru un mūrnieka lāpstiņu rokās. Sairesam Smitam neviens amats nebij svešs, un tā viņš pats bij par paraugu saviem saprātīgajiem un čaklajiem biedriem. Visi strādāja sirsnīgi un jautri. Penkrofs bij te namdaris, te virvju vijējs, te mūrnieks; ar savu humoru viņš allaž prata uzjautrināt mazo strādnieku pulciņu. Inženierim viņš uzticējās pilnīgi. Nebaidījās ne no kādām grūtībām. Viņš domājās sevi noderīgu jebkuram darbam un uzņēmās visu sekmīgi paveikt. Viņš nešaubījās, ka iespējams atrisināt sarežģīto apģērba un apavu jautājumu, sagādāt nepieciešamo apgaismojumu garajām ziemas naktīm, izmantot salas auglīgos apvidus un izkopt un kultivēt salas mežu un krūmāju augus. Gan jau Sairess Smits zinās, kas darāms, un norādīs īsto laiku. Viņš sapņoja par upju padziļināšanu, lai būtu iespējams pa tām pārvadāt zemes iekšienes bagātības, par plašām akmeņlauztuvēm un rūdas raktuvēm, par mašīnām dažādiem praktiskiem rūpniecības uzņēmumiem un pat par dzelzceļiem, jā gan, par dzelzceļiem, kas plašā tīklā reiz pārklās visu Linkolna salu!

Inženieris ļāva Penkrofam sapņot un netraucēja šā krietnā cilvēka jūsmojumus. Viņš zināja, cik liela nozīme tādai absolūtai paļāvībai, smaidīdams noklausījās jūrnieka prātojumus un ne vārda neminēja par tām bažām, kuras viņam dažkārt uzmācās, domājot par nākotni. Patiešām — šajā Klusā okeāna daļā, nost no visiem kuģu ceļiem, viņi varēja arī visu mūžu nodzīvot neizglābti. Tikai pašiem uz sevi, vienīgi tikai uz pašu spēkiem kolonistiem jāpaļaujas, jo Linkolna sala atradās tik tālu no visām apdzīvotām zemēm, ka pārdroši un bīstami būtu mēģināt tās aizsniegt pavirši būvētā laivā.

Turpretī jūrnieks bij pārliecināts, ka viņi ir nesalīdzināmi pārāki par visiem bijušajiem Robinsoniem, kam katrs panākums šķita kā brīnums.

Patiešām — viņi daudz ko zināja, un cilvēks, kurš zina, dzīvo un iztur arī tur, kur citi nīkuļo un beigās neglābjami aiziet bojā.

Herberts sevišķi izcēlās visos šajos darbos. Viņš bij inteliģents un apķērīgs, saprata ātri un izpildīja labi; Sairess Smits arvien vairāk un vairāk iemīlēja šo jaunekli. Herberts pret inženieri sajuta sirsnības un cieņas pilnu draudzību. Penkrofs labi nomanīja silto simpātiju, kas nodibinājās starp šiem diviem, bet viņš nebij greizsirdīgs.

Nebs bij un palika Nebs. Vienmēr tāds pats — drosmīgs, čakls, padevīgs un pašaizliedzīgs līdz pēdējam. Uz inženieri viņš paļāvās tāpat kā Penkrofs, tikai to tik strauji neizrādīja. Penkrofam bieži jūsmojot, viņš savilka tādu seju, it kā gribētu .teikt: «Bet tas taču pats par sevi saprotams!» Ar Penkrofu viņi bij tuvos draugos un drīz vien saucās uz «tu».

Arī Ģedeons Spilets piedalījās kopīgā darbā un Penkrofam par brīnumu izrādījās ne mazāk veikls. Žurnālists bij veikls ne tikai visu saprast, bet arī visu izdarīt.

Divdesmit astotajā maijā kāpnes bij pilnīgi gatavas. Astoņdesmit pēdu garām — tām bij simts pakāpienu. Par laimi, Sairesam Smitam bij iespējams pārdalīt tās divējās daļās, izmantojot kādu slīpu izcilni klints sienā, četrdesmit pēdu augstu no zemes. Uz šī ar kapli rūpīgi nolīdzinātā izciļņa — platformas piestiprināja kāpņu pirmās daļas vienu galu; tās nu iznāca uz pusi īsākas un ar īpašas virves palīdzību viegli bij uzvelkamas Granītpilī. Kāpņu otrās daļas lejasgalu piestiprināja pie platformas tikpat cieši, kā augšējais bij piestiprināts pie pils durvīm. Ar tādu iekārtu uzkāpšana kļuva daudz vieglāka. §e t Sairess Smits bez tam vēl bij nodomājis vēlāk pagatavot īpašu hidraulisku ceļamo ierīci, ar ko bez sevišķa laika un spēku patēriņa nokļūt Granītpilī.

Kolonisti ātri vien pierada lietot šīs kāpnes. Viņi bij viegli un veikli, un Penkrofs, kā matrozis paradis rāpties pa mastiem un rājām, varēja viņiem sniegt norādījumus. Sevišķa mācība bij vajadzīga Topam. Nabaga kustonis ar savām četrām kājām nebij īsti radīts šādai kāpšanai. Bet Penkrofs bij tik uzcītīgs un neatlaidīgs skolotājs, ka Tops drīz vien rāpās pa kāpnēm tikpat veikli kā viņa ciltsbrāļi cirkā. Nebūs vēl jāsaka, cik lepns bij Penkrofs uz savu audzēkni. Tomēr ne vienu reizi vien Penkrofam nācās Topu uz saviem pleciem nest augšā, ar ko suns bij visai apmierināts.

Te jāpiezīmē, ka, aukstajam gadalaikam tuvojoties un visus darbus ar skubu steidzot, arī pārtikas krājumu papildināšana tomēr netika aizmirsta. Uzņēmušies kolonijas intendantu pienākumus, reportieris un Herberts katru dienu vairākas stundas pavadīja medībās. Protams, viņi medīja tikai Jakamaru meža Pateicības upes kreisajā krastā, jo bez tilta un laivas nebij iespējams tikt pāri otrā pusē. Viss milzīgi plašais apgabals, ko nosauca par Tālo rietumu mežu,vēl nemaz nebij izpētīts. Ekskursija uz turieni tika atlikta līdz nākamā pavasara pirmajām jaukajām dienām. Bet arī Jakamaru mežā medījuma bij papilnam; ķenguri un meža cūkas patrāpījās arvien, asi apkaltie durkļi un loki ar bultām te darīja brīnumus. Turklāt vēl Herberts ezera dienvidrietumu galā uzgāja itin kā dabisku trusīšu dārzu; tā bij mazliet mikla pļaviņa, apaugusi ar vītoliem un smaržīgām zālēm; ķimenes, dievkociņi, bazilika mētras, zelt- lapas un citi trusīšu iemīļoti lūpziežu augi te izplatīja gaisā spēcīgu aromātu.

Reportieris paskaidroja: ja nu trušiem te klāts gatavs galds, būtu aplam nelikt arī viņus pašus galdā; un tad abi mednieki sāka jo čakli apmeklēt šo trusīšu dārzu. Patiešām — derīgu augu bagātība tur bij brīnišķa, un botāni- ķim bij reta izdevība pētīt dažādas stādu sugas. Herberts saplūca vairākas saujas bazilika, rozmarīna, melisu, sār- meņu un citu dziedniecības augu, kuri bij lietojami pret krūšu sāpēm, žņaudzējiem, drudzi, reimatismu un pārējām kaitēm. Kad Penkrofs vēlāk apvaicājās, kam vajadzīgs viss šis zāļu krājums, viņš atbildēja:

—    Mūsu veselībai. Ārstēšanai, kad kādreiz saslimsim.

—   Kādēļ mums slimot, ja salā nav neviena ārsta? — Penkrofs nopietni prātoja.

Uz to tiešām nebij ko atbildēt, tomēr jauneklis turpināja joprojām ievākt savas zāles; šo viņa darbu Granitpils iemītnieki apsveica. Šiem ārstniecības stādiem Herberts vēl pievienoja krietnu krājumu kāda auga, kuru Amerikas ziemeļu apvidos sauc par Osvegas tēju un no kuras dabū visai atspirdzinošu dzērienu.

Beidzot kādu dienu pēc ilgas meklēšanas abi mednieki uzgāja tieši arī pašu trusīšu nometni. Zeme tur no vienas vietas bij izalota.

—    Alas! — Herberts iesaucās.

—    Patiešām! — reportieris atbildēja.

—    Bet vai tajās arī kāds dzīvo?

—    Tas ir jautājums.

Šis jautājums drīz vien tika atrisināts. Gandrīz tajā pašā acumirklī trušiem līdzīgi mazi dzīvnieciņi simtiem izlīda no alām un tik ātri izklīda uz visām pusēm, ka pat Tops nepaguva nevienu noķert. Mednieki un suns skrēja, cik jaudas, tomēr grauzējus panākt viņiem neizdevās. Bet reportieris stingri noņēmās neiet prom, kamēr vismaz pusducis šo četrkāju nebūs sagūstīts. Tos viņš tūliņ gribēja

Trušiem līdzīgi mazi dzīvnieciņi simtiem izlīda no alam.

nogādāt pārtikas krājumos, atstājot pārējos tepat, lai tos sagūstītu vēlāk un mēģinātu pieradināt par mājkustoņiem. Ar cilpām, ko izstieptu ap šiem caurumiem, alaiņu medībām vajadzēja pilnīgi sekmēties. Bet tai acumirklī nebij ne cilpu, ne arī no kā tās pagatavot. Tāpēc viņi ar Herbertu tāpat ar nūjām pacietīgi sāka atrakt dažas alas.

Pēc stundas darba četri grauzēji bij sagūstīti turpat migās. Tie bij Eiropas ciltsbrāļiem ļoti līdzīgi radījumi, ko parasti saukā par Amerikas trušiem.

Medījumu tūliņ aiznesa uz Granītpili, un vakariņās tas jau kūpēja galdā. Tiešām šie trušu dārza iemītnieki nemaz nebij peļami, jo gaļa tiem ļoti garšīga. Tas kolonistiem bij ļoti vērtīgs un, kā likās, neizsmeļams atradums.

Trīsdesmit pirmajā maijā sienas bij gatavas. Istabās trūka vēl tikai mēbeļu, bet tas būs garo ziemas dienu darbs. Pirmajā istabā, kura nodomāta virtuvei, tika iemūrēta krāsns. Pie skursteņa ierīkošanas jaunie meistari dabūja krietni vien pastrādāt. Sairess Smits skurstenim vienkārši pagatavoja cauruli no tā paša ķieģeļu māla; bet, tā kā nebij domājams izvilkt to cauri virspuses biezajam gra- nītslānim, tad virs virtuves loga izkala sienā caurumu un pa to cauruli slīpi izlaida ārā, gluži kā to dara ar pagaidu dzelzskrāsniņu skursteņiem. Bez šaubām, spēcīgam austrumu vējam pūšot taisni fasādē, dūmi nāks atpakaļ, bet šie vēji atgadījās visai reti, turklāt pavārs Nebs par tādām neērtībām nekā liela neiztaisīja.

Kad iekšējie darbi bij pabeigti, Sairess Smits ņēmās aiztaisīt veco notekas spraugu, lai Granītpils no ezera puses būtu pilnīgi nepieejama. Alas caurumā savēla milzīgus granīta klučus un ar cementu cieši samūrēja. Inženieris pagaidām nolēma neuzplūdināt ūdeni ezerā agrākā augstumā un tā pilnīgi aizslēpt alas ieeju. Viņš tikai akmeņu spraugās iestādīja kociņus, krūmus un zāles, kas nākamajā pavasarī kupli sazels.

Tomēr veco notekas gultni izlietoja saldūdens pievadī- šanai no ezera jaunajā dzīvoklī. Pa šauriņu, zem ezera līmeņa iekaltu spraugu ūdens sūcās alā, un tā šis dzidrais un neizsīkstošais avots piegādāja dienā divdesmit piecus līdz trīsdesmit galonus[9] nepieciešamā šķidruma. Ūdens Granītpilij nekad netrūks.

Beidzot un pašā īstajā laikā visi darbi tika pabeigti, jo aukstais rudens arī jau bij klāt. Biezās logu aizvirtnes varēja viegli aizvērt, kamēr inženierim būs laiks pagatavot stiklu.

Ģedeons Spilets ar īsti māksliniecisku gaumi uz klints atkarēm apkārt logiem bij sastādījis garu staipekļa zāli un citus augus, un ap logiem nu stiepās krāšņas kuplas un zaļas vītnes.

Protams, veselīgā un drošā dzīvokļa iemītnieki bij visai lepni uz savu darbu. Pa logiem viņu acu priekšā pletās bezgalīgs apvārsnis, ko abas Žokļu iekāres ierobežoja pret ziemeļiem un Naga iekāre pret dienvidiem. Viss Savienības līcis varenā plašumā spīguļoja lejā. Jā, krietnie kolonisti varēja būt apmierināti, Penkrofam bij pilnīga tiesība slavēt šo mītni, ko viņš jokodamies sauca par «savu dzīvokli sestajā stāvā».

## divdesmita nodaļa. Lietus periods. — Apģērba jautājums. — Roņu medības. — Sveču pagatavošana. — Granītpils mājas darbi. — Divi tiltiņi. — Austeru sēklī. — Ko Herberts atrada savā kabatā.

Ziema sākās ar jūnija mēnesi, kas sakrīt ar decembri ziemeļu puslodē. Šis mēnesis iesākās ar nemitīgām lietus gāzēm un vētrām. Tikai tagad Granītpils iemītnieki īsti varēja novērtēt, kāda nozīme slapjdraņķim nepieejamam mājoklim. «Kamīnā» patiešām nebūtu iespējams patverties no ziemas negaisiem, vajadzētu baidīties pat, ka klaja vēja dzīti uzplūdi pavisam neizposta šo mītni. Sairess Smits tāpēc parūpējās, lai nodrošinātu tur ierīkotās krāsnis un smēdi.

Viss jūnija mēnesis tika izlietots dažādiem darbiem, starp citu, arī medībām un zvejai, tā ka pils pārtikas krājumi pieauga bagātīgi. Penkrofs brīvākā laikā apsolījās pagatavot arī slazdus, ar kuriem iespējams sagūstīt lielākus zvērus. Cilpas viņš jau bij novijis no augu šķiedrām; nepagāja neviena diena, kad no trušu pļavas nepārnesa mājā zināmu skaitu šo grauzēju. Nebs visu laiku noņēmās, sālīdams un žāvēdams gaļu, kura tādā veidā bij uzglabājama visai ilgi.

Pa starpām ļoti nopietni tika apspriests apģērba jauta- jums. Citu drēbju kolonistiem nebij kā vien tās, ar kurām balons viņus izmeta malā. Uzvalki un veļa gan bij stipri un tika ļoti rūpīgi saudzēti un uzturēti kārtībā, tomēr pienāca laiks gādāt jaunus. Ja ziema būs īsti auksta, salinieki stipri cietīs no sala.

Šajā ziņā arī Sairess Smits nekā nevarēja izdomāt. Vispirms bij jārūpējas par dzīvokli un pārtiku, jo sals varēja uznākt, iekams apģērba jautājums izšķirts. Laikam taču šī pirmā ziema būs jāpalaiž tāpat, pārāk nesūrojoties. Iestājoties jaukam laikam, varēs sarīkot muflonu medības. Tie bij manīti, Franklina kalnā kāpjot, un, ja reiz vilnas krājums rokā, gan inženieris zinās pagatavot siltas un izturīgas drēbes … Kā? Par to vēl bij jāpadomā.

—   Bet pagaidām sildīsim kauliņus Granītpilī, — Pen- krofs ieteica. — Malkas mums pārpilnām, un nav nekāda aprēķina taupīt to.

—   Un pie tam, — Ģedeons Spilets piebilda, — Linkolna sala neatrodas pārāk tālā platuma grādā, tāpēc jādomā, ka ziemas te nav visai bargas. Vai jūs neteicāt, Saires, ka trīsdesmit piektā paralēle sakrīt ar to, uz kuras atrodas Spānija otrā puslodē?

—   Bez šaubām, — inženieris atbildēja, — bet nevajag aizmirst, ka dažas ziemas arī Spānijā stipri aukstas. Netrūkst tur ne sniega, ne ledus, un Linkolna sala arī var tikt tikpat bargi piemeklēta. Tomēr sala allaž paliek sala, un es ceru, ka klimats tajā vispār būs mērenāks.

—    Kāpēc tā, Sairesa kungs? — Herberts jautāja.

—   Tāpēc, mīļo zēn, ka jūru var uzskatīt par milzīgu rezervuāru, kur uzkrājas vasaras siltums. Ziemai iestājoties, tā izelpo šo siltumu gaisā un tuvīniem apvidiem nodrošina mērenu temperatūru — vasaru mazāk karstu, ziemu mazāk aukstu.

—   Nu, to mēs redzēsim, — Penkrofs piezīmēja. — Es neko daudz nebēdāju, vai ziema aukstāka vai mērenāka. Bet patlaban jau acīm redzams, ka dienas kļūst īsākas un vakari gari. Vai mēs labāk nepadomātu par Granītpils apgaismošanu?

—   Nekas nav vieglāk! — Sairess Smits atsaucās.

—    Vai runāt par to? — Penkrofs vaicāja.

—    Nē, paveikt.

—    Un kad mēs sāksim?

—    Rīt — ar roņu medībām.

—    Lai izlietu tauku sveces?

—    Kas par blēņām, Penkrof! īstas stearīna sveces.

Tāds bij inženiera jaunais nodoms — pilnīgi paveicams tāpēc, ka viņam bij kaļķi un sērskābe, bet no roņiem dabūjami sveču izgatavošanai nepieciešamie tauki.

Ceturtajā jūnijā bij vasarsvētku diena, un salinieki nolēma to nosvētīt. Darbi tika mesti pie malas, un kolonisti nodevās lūgšanām. Tomēr tagad tās drīzāk bij pateicības lūgšanas. Linkolna salas iemītnieki vairs nebij nožēlojami krastā izmestie, tāpēc viņi arī nelūdzās, tikai pateicās,

Nākamajā dienā, piektajā jūnijā, par spīti diezgan nelāgam laikam, viņi devās pāri uz saliņu. Bij jāizlieto jūras atplūdi, lai varētu pārbrisf šauruma sēkli; sakarā ar to medniekiem atkal ienāca prātā, ka vieglākai satiksmei nepieciešama laiviņa, ar kuru arī pa Pateicības upi varētu aizkļūt augšup, kad, iestājoties jaukam laikam, viņi dosies nodomātajā izlūku gājienā uz salas dienvidaustrumu mežājiem.

Roņu saliņā patrāpījās daudz, mednieki ar saviem dzelzi apkaltajiem durkļiem viegli nogalināja kādu pusduci. Nebs ar Penkrofu tos turpat uzšķērda un Granītpilī nogādāja tikai viņu taukus un ādu; āda vēlāk noderēs stipru apavu izgatavošanai.

Šajās medībās viņi ieguva ap trīs simti mārciņu tauku, ko izlietot sveču ražošanai.

Tas bij gaužām vienkāršs darbs; sveces gan neiznāca gluži glītas, tomēr ērti lietojamas. Ja Sairesam Smitam būtu tikai sērskābe, tad, uzsildījis to kopā ar neitrāliem taukiem, kādi bij roņu tauki, viņš varētu atdalīt glicerīnu, bet pēc tam ar karsta ūdens palīdzību dabūt oleīnu, margarīnu un stearīnu. Bet viņš izlietoja vēl vienkāršāku paņēmienu un, kaļķus piejaukdams, no taukiem ieguva ziepes. Šīs kaļķu ziepes viegli sadalījās sērskābē, kas kaļķus vērta par sulfātu un atšķīra nost tauku skābes.

No šīm trim skābēm oleīnskābe ir šķidra, viegli atdalāma izspiežot; pārējās divas — margarīnskābe un stearīn- skābe — ir taisni tās, kuras nepieciešamas sveču izgatavošanai.

Visa procedūra ilga tikai divdesmit četras stundas. Pēc vairākkārtīgiem mēģinājumiem daktis pagatavoja no derīgām stādu šķiedrām; vairākkārt tās apmērcējot izkausētā šķidrumā, dabūja sveces, ar rokām darinātas īstas stearīna sveces, kurām trūka tikai spilgta baltuma un gludenuma. Protams, tām nebij tādu īpašību kā borskābes pārsātinātām daktīm, sveces degdamas lāgā nepilēja un neizdega

līdz galam; bet Sairess Smits apgriešanai pagatavoja jaukas knaibles, un tā Granītpils iedzīvotājiem tagad garajos, tumšajos vakaros bij pietiekoši gaismas.

Visu cauru mēnesi rosība jaunajā dzīvoklī neaprima. Galdniekiem bij darba pilnas rokas. Tika pārlaboti sākumā visai primitīvi pagatavotie rīki un ieroči. Darināja arī pavisam jaunus.

Starp citu, izgatavoja arī šķēres, un kolonisti nu varēja apgriezt matus un pēc patikas apcirpt bārdu. Herbertam ar Nebu tās nebij, bet pārējie bij tā apauguši, ka šķērēm te bij pamatīgs darbs.

Rokaszāģa, tā saucamā vienroča izgatavošana prasīja milzīgas pūles, bet galu galā arī šis instruments bij gatavs, un, spēcīgas rokas vadīts, grieza pušu vissīkstāko koku. Nu kolonisti varēja taisīt galdus, solus, skapjus, ar kuriem greznoja galvenās telpas, tāpat gultu rāmjus, ko pārklāja ar jūras zāļu matračiem. Virtuve ar saviem māla trauku piekrautajiem plauktiem, ķieģeļu krāsni un tīri nomazgāto akmens klonu atstāja visai pievilcīgu iespaidu; Nebs tur ņēmās tik sirsnīgi un nopietni kā ķīmiķis savā laboratorijā.

Bet galdniecība drīz bij jāmet pie malas un atkal jāķeras pie būvdarbiem. Pār izspridzināto jauno ezera noteku bij nepieciešami divi tiltiņi — viens pārejai uz Tālā skata līdzenumu, otrs — uz jūrmalu. Patlaban tikpat līdzenumu, kā krastu pārdalīja strauts, kuram bij jātiek pāri, lai nokļūtu salas ziemeļdaļā. Kolonistiem bij jāmet līkums apkārt un no rietumiem jāiet līdz pat Sarkanā strauta iztekai. Daudz vienkāršāk taču bij līdzenumā un krastmalā uzbūvēt pēdu divdesmit, divdesmit pieci garus tiltiņus, kuriem vajadzēja tikai dažu ar cirvi aptēstu baļķu. Tas prasīja dažas dienas darba. Pa paštaisītiem tiltiem Nebs ar Pen- krofu tūliņ devās uz austeru sēkli, ko bij atklājuši netālu no krasta. Agrākā neērtā pīteņa vietā viņi tagad vilka kaut ko līdzīgu neveikli darinātiem ratiņiem. Itin kā dabas ierīkotā audzētavā austeres bij ārkārtīgi savairojušās Pateicības upes ietekas galā. Zvejnieki pārveda mājās vairākus tūkstošus gliemežu. Tie garšoja lieliski, un kolonisti tos ēda ik dienas.

Kā redzams, Linkolna sala sniedza gandrīz itin visu, kas nepieciešams iedzīvotāju iztikai, lai gan izpētīta un pieejama bij tikai maza, maza tās daļiņa. Pilnīgi ticams, ka, pārmeklējot salas attālākos nostūrus, visu mežīgo apgabalu no Pateicības upes līdz pat Rāpuļa zemesragam, varētu uziet arī vēl jaunas bagātības.

Tikai viena vēl trūka Linkolna salas iemītniekiem. Slāpekli saturošas un augu barības viņiem bij atlikām; no nomērcētām pūķauga saknēm pagatavoja skābenu, alum līdzīgu dzērienu, kas bij atspirdzinošāks nekā tīrs ūdens; bez cukurniedrēm un bietēm viņi ieguva pat cukuru, iztecinādami sulu no tā saucamās cukurkļavas Acer saccha- rum, kas aug visos mērenā klimata apvidos un Linkolna salā bij sastopama lielā vairumā; no trusīšu pļavā atrastās monardas vārīja garšīgu tēju, un, beidzot, viņiem bij arī pietiekoši daudz sāls — barībai nepieciešamās minerālvielas … Tikai maizes viņiem trūka!

Varbūt ar laiku kolonisti atrastu maizes vietā kādu citu līdzīgu pārtikas vielu — sāgo palmas miltus vai maizes- koka stērķeli; varbūt dienviddaļas mežājos arī auga šie nesamaksājami vērtīgie koki, bet līdz šim viņiem vēl neviena tāda nebij laimējies uziet.

Tomēr arī tādos apstākļos liktenis saliniekiem tieši nāca palīgā. Tā gan bij bezgala niecīga palīdzība, tomēr galu galā Sairess Smits ar visu savu inteliģenci un zināšanām nekad nespētu izgudrot to, ko Herberts kādu dienu, svārkus lāpīdams, pilnīgi nejauši atrada aiz oderes.

Tajā dienā lietus gāza straumēm; kolonisti bij sasēdušies Granītpils lielajā zālē, kad jauneklis piepeši iesaucās:

—    Skatieties, Sairesa kungs! Labības grauds!

Un viņš rādīja biedriem graudu, vienu pašu graudu, kas pa caurumu viņa svārku kabatā bij aizkritis aiz oderes.

Labības grauds tur bij uzglabājies vēl no Ričmondas laikiem, kad Herberts baroja Penkrofa dāvinātos baložus.

—    Labības grauds? — inženieris žirgti atsaucās.

—   Jā, inženiera kungs, bet tikai viens — gluži viens pats!

—   Nu, mīļo zēn! — Penkrofs ieminējās smiedamies. — Tas gan nav vis diezin cik liels atradums. Ko mēs iesāksim ar vienu pašu labības graudu?

—   Mēs no tā cepsim maizi, — Sairess Smits nopietni atbildēja.

—   Maizi, kūkas un tortes! — jūrnieks zobojās. — Tikai pailgi būs jāgaida, kamēr šis labības grauds mums visu to sagādās.

Herberts arī, neturēdams lielas lietas no sava atraduma, grasījās jau mest to projām, bet Sairess Smits paņēma graudu, rūpīgi aplūkoja un, atradis, ka tas pilnīgi vesels, pavērās cieši Penkrofā.

—       Penkrof, — viņš jautāja, — vai jūs zināt, cik vārpu var izaugt no viena grauda?

—      Man šķiet, tikai viena, — jūrnieks atbildēja, tāda jautājuma mazliet pārsteigts.

—      Desmit, Penkrof. Un vai jūs zināt, cik graudu ir vienai vārpai?

—    Nē, to es nezinu.

—      Apmēram astoņdesmit, — Sairess Smits paskaidroja. •—Tātad, ja mēs iestādām šo graudu, tad pirmo reizi ievāksim astoņi simti graudu, no tiem otrā gadā izaugs seši simti četrdesmit tūkstoši, trešajā — pieci simti divpadsmit miljoni, bet ceturtajā — vairāk nekā čfetri simti miljardi graudu. Lūk, tā tie vairojas!

Sairesa Smita biedri klausījās klusi. Skaitļi apmulsināja viņus. Bet tomēr tie bij pareizi.

—       Jā, mīļie draugi, — inženieris atsāka. — Tā ir audzelīgās dabas ģeometriskā progresija. Bet ko gan nozīmē šis labības grauds iepretim magones galviņai, kurā ir trīsdesmit divi tūkstoši sēklas graudiņu, vai tabakas pākstiņai ar trīs simti sešdesmit tūkstošiem sēklu? Bez daudzajiem brīnišķo audzelību traucējošiem kavēkļiem šie augi dažos gados apklātu visu zemeslodi.

Bet inženieris vēl nebeidza savu mazo lekciju.

—       Un nu, Penkrof, — viņš pievērsās atkal jūrniekam, — vai jūs zināt,1 cik mēru iznāk no simts miljardiem graudu?

—      Nē, to es nezinu, — Penkrofs atbildēja. — Bet to gan, ka esmu liels muļķis.

—      Vairāk nekā trīs miljoni, ja mērā rēķina pa simt trīsdesmit tūkstošiem graudu.

—    Trīs miljoni! — Penkrofs iesaucās.

—    Trīs miljoni.

—    Četros gados?

—      Četros gados, — Sairess Smits atbildēja, — un es domāju, ka pat divos, jo man šķiet, ka šajā apvidū mēs varēsim ievākt divas ražas gadā.

Uz to Penkrofs pa savai parašai atkal varēja tikai atbildēt ar pērkonīgu «urā».

—    Tātad tu, Herbert, — inženieris piebilda, — esi atradis kaut ko mums neaprēķināmi svarīgu. Viss, mīļie draugi, itin viss mums šajos apstākļos var noderēt. Es jūs lūdzu, neaizmirstiet to.

—    Nē, Sairesa kungs, to mēs neaizmirsīsim, — Penkrofs apliecināja. — Un, ja man laimēsies kādreiz atrast tabakas sēkliņu, kura vairojas trīs simti sešdesmittūkstoš- kārt, es jums apsolu, ka nepalaidīšu to vējā. Bet vai jūs arī zināt, kas tagad jādara?

—    Mums jāiestāda šis grauds, — Herberts teica.

—    Jā, — Ģedeons Spilets piekrita, — pie tam ar visu pienācīgo cieņu, jo grauds slēpj sevī visas mūsu nākošās ražas.

—    Kaut tikai tas uzdīgtu! — jūrnieks iesaucās.

—   Uzdīgs! — Sairess Smits apgalvoja.

Tas notika divdesmitajā jūnijā. Pats īstais laiks iesēt šo vienīgo un dārgo graudu. Sākumā kolonisti domāja iestādīt to podā, bet apsvēruši nolēma labāk paļauties uz dabu un uzticēt graudu zemei. Tai pašā dienā tas tika arī izdarīts, un lieki būs vēl pieminēt, ar kādu ārkārtīgu uzmanību un rūpību sējēji gatavojās šim svinīgajam darbam.

Laiks bij mazliet noskaidrojies, kolonisti uzkāpa klints- kalnā virs Granītpils. Tur līdzenumā viņi izmeklēja pret vējiem aizsargātu un pusdienas saules labi sildītu vietu. Zeme tika rūpīgi izravēta, pat rokām uzrušināta, lai izlasītu laukā insektus un tārpus; uzbēra tur vēl pāra sauju īsti labas, ar kaļķiem sajauktas zemes un uztaisīja apkārt sētiņu. Tad graudiņu noglabāja mīkstā un miklā klēpī. Vai tas neizskatījās tā, it kā kolonisti liktu pirmo akmeni jaunas ēkas pamatiem? Penkrofs atminējās dienu, kad uzrāva savu vienīgo sērkociņu, un visas rūpes, kas ar to bij savienotas. Tomēr šoreiz lieta bij daudz svarīgāka. Patiešām — uguni salinieki būtu ieguvuši šādā vai citādā ceļā, bet nekāda cilvēciska vara nespētu radīt viņiem jaunu sēklas graudu, ja šis, par nelaimi, aizietu bojā!

## divdesmit pirmā nodaļa. Daži grādi zem nulles. — Gājiens pa purvainu apvidu dienvidaustrumu pusē. •— Šakāļu lapsas. — Skats uz jūru. — Sarunas par Klusā okeāna nākotni. — Infuzoriju nemitīgais darbs. — Kas sagaidāms zemeslodei. — Medības Tadornu purvājā.

No tā brīža Penkrofs katru dienu gāja aplūkot to, ko pats nopietni sauca par savu «labības lauku». Posts insektiem, ko viņš tur atrada! Žēlastības tiem nebij.

Uz jūnija beigām pēc nemitīgiem lietiem laiks kļuva manāmi vēsāks; divdesmit devītajā datumā Fārenheita termometrs droši vien būtu rādījis divdesmit grādu virs nulles (pēc Celsija 6,67° zem nulles).

Nākamā diena, trīsdesmitais jūnijs, kas sakrīt ar trīsdesmit pirmo decembri ziemeļu puslodē, — bij piektdiena. Nebs ieminējās, ka vecais gads beidzas ar nelaimīgu dienu, bet Penkrofs turpretī paskaidroja, ka tādā gadījumā jaunais sākoties ar laimīgu un tas esot svarīgākais.

Lai nu ar to laimīgumu kā, bet gads iesākās ar stipru salu. Pateicības upes ietekā gar krastmalām parādījās ledus, bet ezers aizsala pilnīgi.

Vairākkārt bij jāiet pēc jauna kurināmā. Penkrofs nebij gaidījis, kamēr upe aizsalst, un jau agrāk bij atvedis vairākus milzīgus plostus malkas. Upe bij nenogurdināms dzinējs, tā jāizlieto malkas pludināšanai, kamēr sals paņems to savā varā. Mežā kurināmā bij pārpilnām, tomēr tam vēl pievienoja klāt vairākus vezumus ogļu, pēc kurām bij jābrauc līdz pat Franklina kalna pakājei. Akmeņogļu spēcīgais siltums bij visai noderīgs spalgajā salā; ceturtajā jūlijā temperatūra nokritās vēl par astoņiem grādiem pēc Fārenheita, tātad pēc Celsija simtgrādu termometra 13 grādu zem nulles. Ēdamistabā, kur salinieki nu strādāja, tika iemūrēta vēl otra krāsns.

Tikai šajā aukstajā laikā Sairess Smits īsti atskārta, cik prātīgi darījis, novadīdams ūdens strautiņu no Granta ezera līdz pat Granītpilij. Pa plaisu zem aizsalušā ezera līmeņa un pa vecās notekas gultni dzidrais ūdens notecēja lejup un uzkrājās Granītpils pieliekamās telpas stūrī iedobtā baseinā, bet pārpalikums pa aku noplūda jūrā.

Tā kā laiks tagad pieturējās sauss, tad kolonisti, saģērbušies tik silti, cik vien iedējams, nolēma izlietot vienu dienu ceļojumam pa salas dienvidaustrumu daļu starp Pa-

Bij jāizvēlas taisnākais ce|š.

teicības upi un Naga iekāri. Tas bij plašs, purvains apvidus, un varēja cerēt uz izdevīgām medībām, jo ūdensputniem tur vajadzēja mitināties lielā skaitā.

Viņi nodomāja iet savas astoņas vai deviņas jūdzes, atpakaļ arī tikpat daudz, tātad gājiens aizņemtu visu dienu. Tā kā bij jāizpētī pilnīgi nepazīstama salas nomale, tad nolēma, ka jāpiedalās visai kolonijai. Tāpēc piektajā jūlijā pulksten sešos, gaismiņai austot, Sairess Smits, Ģe- deons Spilets, Herberts, Nebs un Penkrofs, apbruņojušies ar apkaltiem durkļiem, cilpām, lokiem un bultām un paņēmuši līdzi pietiekoši pārtikas, atstāja Granītpili un devās ceļā; Tops lēkādams skrēja pa priekšu.

Bij jāizvēlas taisnākais ceļš, proti, pāri aizsalušajai Pateicības upei.

—    Tomēr ledus mums neatsver pastāvīgu tiltu, — reportieris dibināti ieminējās.

Un tūlīt arī «kārtīga» tilta būve tika, ierindota turpmāko darbu sarakstā.

Šodien kolonisti pirmo reizi spēra kāju Pateicības upes labajā krastā un drosmīgi devās ar sniegu klātā krāšņā milzeņu skujkoku mežā.

Bet nebij viņi vēl nogājuši ne pusjūdzi, kad Tops no kāda biezokņa izcēla veselu baru četrkāju, kuriem tur laikam bij pastāvīga mītne; Topa izbiedēti, tie metās bēgt.

—   Gluži kā lapsas! — Herberts iesaucās, nolūkodamies, cik kustoņi žigli aizbēga.

Tās patiešām bij sevišķi lielas sugas lapsas; viņas aizskrēja, izbīlī savādi riedamas, tā ka Tops pārsteigts apstājās un ļāva kustoņiem aizmukt.

Sunim bij tiesība izbrīnīties, jo viņš nebij mācījies dabas zinātnes. Bet riedamas šīs pelēkbrūnās lapsas ar melnajām astēm pašas jau raksturoja savu sugas piederību. Herberts tūliņ bij skaidrībā, ka tās ir tā saucamās šakāļu lapsas. Tās bieži sastopamas Čīlē, Malvinu salās un visos Amerikas novados starp trīsdesmito un četrdesmito paralēli. Herberts ļoti nožēloja, ka Topam nebij izdevies sagūstīt nevienu no šiem plēsīgajiem zvēriem.

r— Bet vai viņas ir ēdamas? — ievaicājās Penkrofs, kurš uz visiem salas dzīvniekiem skatījās tikai no sava īpatnējā viedokļa.

—    Nē, — Herberts atbildēja, — bet dabas zinātnieki vēl nav izpētījuši, vai šīm lapsām ir dienas vai nakts acu redzokļi un vai tās īstenībā nav pieskaitāmas suņu sugai.

Sairess Smits nevarēja apslēpt smaidu, klausīdamies jauneklī, kurš jau tagad izrādīja stipri attīstītas prāta spējas. Turpretim Penkrofu šīs lapsas pašas maz vairs interesēja, tāpēc ka viņas nebij ēdamas. Viņš tikai domāja, ka tad, kad pie Granītpils būs ierīkots putnu dārzs, vajadzēs stipri uzmanīties no šiem četrkājainajiem zagļiem. Protams, neviens viņam nerunāja pretī.

Aiz Naga iekāres kolonisti izgāja plašā, jūras apskalotā krastmalas joslā. Pulkstenis bij jau astoņi no rīta. Debesis aiz ilgā, stingrā aukstuma bij pilnīgi skaidras; bet, ātri ejot, sasiluši Sairess Smits un viņa biedri nemaz nejuta sala kniebienus. Nebij ne mazākā vējiņa, un tāpēc aukstumu varēja nesalīdzināmi vieglāk paciest. Mirdzoša, bet salta saule patlaban izkāpa no jūras, tās milzīgā ripa šūpojās apvārsnī. Jūras klajš bij pilnīgi rāms Un zilgans, gluži kā Vidusjūrā kāds līcis, kad dzidra debess plešas tam pāri. Četras jūdzes- attālu pret dienvidaustrumiem skaidri varēja saredzēt jatagāna veidā izliekto Naga iekāri.

Kreisajā pusē pār purva malu vēl pacēlās neliels, stāvs klintsrags, kurš kā uguns spīdēja saulē. Šajā Savienības līča pusē, kur pat neviens smilkšu sēklis nebij saskatāms jūras klajā, austrumu vēju dzītam kuģim nebūtu kur patverties. Jūras līmeņa pilnīgais rāmums un ūdens vienlaida spīdums bez mazākā dzeltenējā plankuma liecināja, ka aiz šiem stāvajiem krastiem nav nevienas zemūdens klints; ka okeāns te ārkārtīgi dziļš. Ap četras jūdzes attālu pret rietumiem stiepās Tālo rietumu mežāju svītra. No krastmalas lūkojoties, likās, ka te ir kāda vientuļa, ledus ieslēgta an- tarktiska sala. Kolonisti še nometās ieturēt brokastis. No krūmājiem un sausām jūras zālēm sakūra uguni, Nebs sagatavoja brokastīm aukstu gaļu un uzvārīja dažas krūzes Osvegas tējas.

Arī ēzdami kolonisti pētīja apkārtni. Gluži pretēji rietumu daļai šī Linkolna salas puse bij pilnīgi neauglīga. Tāpēc reportieris prātoja: ja liktenis būtu lēmis izmest viņus šajā salas krastā, viņiem rastos pavisam slikts ieskats par nākamo dzīvesvietu.

—    Man pat liekas, — inženieris teica, — ka še mēs nemaz nevarētu izkļūt malā, jo jūra ir dziļa un nav redzama neviena klints, uz kuras varētu patverties. Iepretim Granītpilij vismaz ir sēklis, ir saliņa, tāpēc izredzes uz izglābšanos daudz lielākas. Še — vienīgi ūdens bezdibenis!

—          Diezgan savādi, — Ģedeons Spilets ieminējās, — ka šajā samērā mazajā salā augsne tik dažāda. Patiesībā tāda dažādība parasti novērojama tikai plašos kontinentos. Tā vien liekas, ka Linkolna salas bagāto un auglīgo rietumu krastu apskalotu Meksikas jūras līča siltie ūdeņi, turpretim līdz dienvidu un ziemeļu pusei it kā sniegtos Ledus okeāns.

—   Jums taisnība, mīļo Spilet, — Sairess Smits atbildēja, — es pats arī to esmu novērojis. Savāda man liekas šī sala kā pēc sava apveida, tā arī pēc dabas. Še patiešām sakopots it viss kontinentā atrodamais, tāpēc es nebrīnītos, ja teiktu, ka šī sala kādreiz bijusi pievienota kontinentam.

—   Kā? Kontinents Klusā okeāna vidū! — Penkrofs iesaucās.

—   Kāpēc gan ne? — Sairess Smits atbildēja. — Kāpēc Austrālija, Jaunzēlande un viss, ko angļu ģeogrāfi apzīmē ar vienu vārdu — Austrālija, kopā ar Klusā okeāna salu arhipelāgiem kādreiz nevarētu būt bijis apvienots sestajā pasaules daļā, tikpat lielā kā Eiropa vai Āzija, kā Āfrika vai abas Amerikas? Man neliekas neticami, ka visas tās salas, kas patlaban paceļas no plašā okeāna ūdeņiem, ir tikai kāda aizvēsturiskos laikos nogrimuša kontinenta virsotnes.

—    Kā kādreiz Atlantīda, — Herberts piemetināja.

—    Jā, mīļo zēn… ja tā vispār kādreiz ir bijusi.

—   Tātad Linkolna sala būtu daļa no tā kontinenta? — Penkrofs jautāja.

—   Tas ir iespējams, —* Sairess Smits atbildēja. — Ar to tad varētu izskaidrot tās dabas dažādību.

—   Un arī še vēl tagad novērojamo dzīvnieku bagātību?.— Herberts ievaicājās.

—   Jā, mīļo zēn, — inženieris atbildēja. — Tu pieminēji vēl vienu argumentu par labu manai hipotēzei. Pēc visiem novērojumiem mēs zinām, ka kustoņu salā ir ļoti daudz, un brīnišķīgākais ir tas, ka ārkārtīgi dažādas pasugas. Tur vajag būt savam cēlonim, un, pēc manām domām, tas ir tāds, ka Linkolna sala reiz bijusi kāda plaša kontinenta daļa un tas pamazām nogrimis jūrā.

—   Tātad iespējams, — ieminējās Penkrofs, vēl ne visai pārliecināts par inženiera hipotēzes pareizību, — ka arī šī citreizējā kontinenta palieka reiz nogrimst jūrā un starp Ameriku un Āziju vairs nekas nepaliek?

—   Nē, — Sairess Smits atbildēja, -—jo radīsies atkal jauni kontinenti, pie kuru veidošanas miljardu miljardi sīku dzīvnieciņu arī šajā acumirklī jau strādā.

—    Un kas tie ir par namdariem? — Penkrofs apvaicājās.

—    Koraļļu infuzorijas, — Sairess Smits paskaidroja. — Viņām jāpateicas, ka Klusajā okeānā radusies Klermo- na-Tonnera sala, atoli un neskaitāmas citas koraļļu salas. Četrdesmit septiņi miljoni šo dzīvnieciņu sver tikai vienu granu[10], un tomēr jūras sāli un visus ūdenim piejauktos cietos elementus, ko iesūc, viņi pārkaļķo un savieno milzīgā zemūdens būvē, kas tikpat cieta un izturīga kā granīts. Pirmajās radīšanas dienās daba ar uguns palīdzību izcēla cietzemes virs ūdens; tagad tā mikroskopiskus dzīvnieciņus nolikusi uguns vietā, jo tās dinamiskais spēks zemeslodes iekšienē liekas samazinājies — to var spriest arī pēc daudzajiem izdzisušajiem vulkāniem zemes virspusē. Es varu labi iedomāties, ka, gadu simtenim pēc simteņa paejot, infuzoriju miljardam pēc miljarda darbojoties, šis Klusais okeāns pamazām pārvērtīsies par plašu kontinentu, kur apmetīsies un strādās nākamās cilvēku paaudzes.

—    Nu, ilgi gan uz to būs jāgaida, — Penkrofs gudri nosprieda.

—    Dabai laika netrūkst, — inženieris atbildēja.

—    Bet kam šie jaunie kontinenti vajadzīgi? — Herberts ievaicājās. — Man šķiet, ka cilvēcei pietiek jau patlaban apdzīvoto zemju. Un daba nekā nerada bez vajadzības.

—    Pareizi — nekā bez vajadzības, — inženieris piekrita. — Tomēr var arī izskaidrot, kāpēc nepieciešami šie jaunie kontinenti un taisni tropiskajās koraļļu salu joslās. Vismaz man liekas, ka šis izskaidrojums nav gluži bez pamata.

—    Mēs klausāmies, Sairesa kungs, — Herberts teica.

—    Redziet, kā es domāju. Zinātņu vīri spriež, ka ar laiku mūsu zemeslode aizies bojā, mazākais, tai palēnām arvien vairāk atdziestot, dzīvniekiem un stādiem aiz aukstuma būs jāiznīkst. Tikai par atdzišanas iemesliem zinātnieki nav vienis prātis. Vieni domā, ka tas notiks pamazī- tējas, vienīgi gadu miljonos samanāmas Saules atdzišanas dēļ; citi atkal, ka vainīgs būs Zemes iekšējās uguns atslābums, kuram daudz lielāka nozīme, nekā to vispār domā. Es drīzāk piekrītu šai otrai hipotēzei, pamatojoties uz to, ka arī Mēness patlaban ir tāds atdzisis spīdeklis, lai gan Saule to joprojām tāpat silda. Ja nu Mēness ir izdzisis, tad tikai tāpēc, ka izdzisusi tā iekšējā uguns, kas savā laikā to radījusi, tāpat kā visas citas planētas zvaigžņu pasaulē. Lai tas nu kā, bet nenoliedzami, ka mūsu zemeslode reiz pavisam atdzisīs, tikai šis atdzišanas process noritēs gaužām lēni. Bet kas notiks tad? Gluži vienkārši tas, ka īsākā vai ilgākā laikā mērenās joslas kļūs tāpat neapdzīvojamas kā patlaban polārapgabali, bet cilvēki un dzīvnieki būs spiesti pavirzīties uz tiem apvidiem, kas tiešāk zem Saules iespaida. Notiks grandioza izceļošanas kustība. Eiropa, centrālā Āzija un Ziemeļamerika kļūs neapdzīvotas, gluži tāpat kā Austrālija un Dienvidamerikas lejasdaļa. Arī augu, tāpat kā dzīvnieku valsts virzīsies cilvēkiem līdzi uz ekvatora pusi. Dienvidamerikas un Āfrikas novadi galvenā kārtā vēl būs apdzīvojami. Lapi un samojedi[11] Vidusjūras krastos atradīs tos pašus klimatiskos apstākļus kā agrāk polārjūras apvidos. Kas lai pasaka, vai tajā laikā ekvatoriālie apgabali neizrādīsies par maziem uzņemt un uzturēt visas Zemes cilvēci? Vai daba jau laikus nebūs gādājusi par jauna kontinenta izveidošanu un uzlikusi šo darbu in- fuzorijām? Es, mani draugi, par to esmu bieži domājis un nopietni ticu, ka reiz mūsu zemeslode izskatīsies pavisam citāda; jauniem kontinentiem izceļoties, jūra pārplūdinās vecos, bet citi Kolumbi nākamos gadu simteņos brauks uzmeklēt Čimbarozo, Hjmalaja vai Monblana salas — nogrimušās Amerikas, Āzijas un Eiropas pēdējās paliekas. Pēc tam arī jaunie kontinenti savukārt pamazām kļūs neapdzīvojami; zemeslode atdzisīs kā nomiris ķermenis, dzīvība pavisam izzudīs — ja ne uz visiem laikiem, tad, mazākais, uz kādu brīdi. Varbūt mūsu sferoīds atdusēsies kādu laiku, varbūt nāves miegā pārvērtīsies, lai tad atkal paceltos pilnīgākā un augstākā veidā! Bet tas viss, mīļie draugi, slēpjas tālā nākotnē, un es, par infuzorijām domādams, varbūt tiecos pārāk tālu nākotnes noslēpumu izziņā.

— Mīļo Saires, — reportieris iebilda. — Man šīs teorijas ir itin kā pravietojums, es ticu, ka tas reiz piepildīsies.

—    Tas viss stāv dieva ziņā, — inženieris atbildēja.

— Tas ir jauki, — ieminējās Penkrofs, ar lielāko uzmanību klausījies. — Bet sakiet, Sairesa kungs, — vai Linkolna sala arī ir jūsu infuzoriju būvēta?

— Nē, — Sairess Smits atbildēja, — tā ir nepārprotami vulkānisko spēku radīta.

•— Tātad arī tā kādā dienā pazudīs?

—    Tas ir iespējams.

—    Es ceru, ka tad mēs te vairs nebūsim.

—    Nē, par to varat būt drošs, Penkrof. Mums nav nekādas patikas mirt, un līdz tam droši vien jau būsim aizbraukuši projām.

—    Bet pagaidām ierīkosimies še it kā uz mūžīgiem laikiem, — Ģedeons Spilets piezīmēja. — Nekad nekā nevajag darīt tikai pa pusei.

Ar to saruna beidzās. Gājēji bij pabrokastojuši. Ceļojums turpinājās, kolonisti nonāca tajā salas daļā, kur sākās purvājs.

Tas bij milzīgs purvājs, līdz salas ieapaļajam dienvidaustrumu krastam rēķinot, ap divdesmit kvadrātjūdžu plašs. Zeme te sastāvēja no mālaini kramainām dūņām ar bagātīgu augu trūdu piemaisījumu. To no vienas vietas pārklāja niedres, meldri, ašķi, purva grīslis un lieli zāles ceri, gluži kā efejas. Šur un tur saulē laistījās aizsalušas ūdens lāmas. Tās nebij radušās ne no lietiem, ne no kādas aizsērējušas upes uzplūda. Jādomā, ka ūdens te sūcās no pašas zemes laukā, un tā tas patiesībā arī bij. Karstajā vasaras laikā gaiss te droši vien bij pilns ar bīstamā drudža miasmiem. * " -

Pāri purvaugu zālājam un sasmakušajām peļķēm laidelējās putnu bari. Iesācēji un profesionāli mednieki te velti nezaudētu neviena paša šāviena. Milzīgiem pūļiem te mājoja meža pīles, dumbra cāļi, prīkšķes un slokas; cilvēku nemaz nebaidīdamies, šie spārnaiņi laidās gluži klāt.

Ar vienu skrošu lādiņu biezajā pūlī varētu nošaut dučiem putnu. Mūsu salinieki varēja lietot tikai lokus ar bultām. Tā iespējams samedīt ne visai daudz, tomēr bultas skrēja bez trokšņa, turpretī šautenes rībiens izkliedētu putnus pa visu purvu. Mednieki apmierinājās, nošāvuši pāra desmit pīļu ar baltu spalvu un tumšbrūnu jostu ap vidu, zaļu galvu, baltraibiem spārniem un plakanu galvu; Herberts tās apzīmēja par tadornām. Tops izveicīgi uzlar sīja un nesa klāt šos spārnaiņus, kuru vārdā salas purvainais apvidus arī tika nosaukts. Kolonisti te bij uzgājuši neizmantojami bagātu purva putnu medību lauku. Turpmāk to nāksies bieži apmeklēt; un varbūt dažas no šīm putnu pasugām bij iespējams arī pieradināt par mājputniem vai vismaz ieaudzēt turpat ezera apkaimē, lai medījums ēdējiem būtu vairāk pa rokai.

Ap pieciem Sairess Smits ar saviem biedriem griezās mājup pāri Tadornu purvam un Pateicības upes ledus tiltam.

Pulksten astoņos viņi jau atkal bij Granītpilī.

## divdesmit otra nodaļa. Slazdi. — Lapsas. — Pekari. — Ziemeļaustrumu vējš. — Sniegputenis. — Kurvju pinēji. — Visspēcīgākais ziemas sals. — Kļavu cukura kristalizācija. — Noslēpumainā aka. — Turpmāko pētījumu plāni. — Skrots.

Sals ilga līdz piecpadsmitajam augustam, tomēr nepārsniedza jau piedzīvoto. Kad laiks pieturējās rāms, aukstumu viegli varēja paciest, bet, ja sāka pūst vējš, tad plāni ģērbtajiem kolonistiem klājās diezgan grūti. Penkrofs nožēloja, ka sala nebij devusi patvērumu arī dažām lāču dzimtām, jo lapsu un roņu ādas nav necik siltas.

—    Lāčiem parasti ir silti uzvalki, es nevēlētos nekā labāka kā aizņemties līdz pavasarim to, kas viņiem mugurā.

—    Bet diezin vai lāči būtu ar mieru aizdot tev savus kažokus? — Nebs iesmējās. — Šie kustoņi nav rada vecajiem svētajiem tēviem.

—    Mēs viņus piespiestu, Neb, — Penkrofs noteica zinātāja balsī.

Bet šo bīstamo plēsoņu salā nebij, vismaz līdz šim tos nekur nemanīja.

Tomēr Herberts, Penkrofs un reportieris ņēmās Tālā skata līdzenumā un meža malā izlikt slazdus. Pēc jūrnieka domām, katrs slazdā noķerts kustonis, grauzējs vai gaļas ēdājs, bij noderīgs Granītpils iemītniekiem un viņus saņems ar prieku.

Slazdi gan bij ārkārtīgi vienkārši: zemē izraktas dziļas bedres ar kādu pievilināmo kumosu dibenā un zaru un zāļu pārsegu virsū — vairāk nekā. Jāpiemin tikai, ka bedres netika raktas, kā pagadījās, bet sevišķi tajās vietās, kuras, pēc pēdām spriežot, kustoņi vismīļāk apmeklēja. Kolonisti apstaigāja tās katru dienu, sākumā pat trīs reizes, bet sagūstīt laimējās tikai tās pašas lapsas, kuras bij redzētas Pateicības upes labajā krastā.

—    Vai tad bez lapsām nekā cita šajā salā nav? — Penkrofs iesaucās, arī no trešās bedres izvilkdams to pašu

Tā pati cūka vien ir, — Penkrofs teica,

pavisam apjukušo kustoni. — Šie kustoņi taču nekam neder!

—    Vienam nolūkam viņi noder labi, — Ģedeons Spilets piezīmēja.

—    Kādam?

—    Kā barība citu kustoņu pievilināšanai.

Reportierim bij taisnība. Un no tā brīža viņi sāka.bedrēs izlikt nogalināto lapsu gaļu.

Jūrnieks bij pagatavojis niedrauga cilpas un ar tām sagūstīja vairāk nekā ar slazdiem. Nepagāja gandrīz neviena diena, kad kāds trusis nebij noķerts. Tur gan bij tikai truši, bet Nebs prata pagatavot tos ar dažādām mērcēm, tā ka viņa ēdāji nevarēja žēloties.

Tomēr augusta otrajā nedēļā slazdos bez lapsām pagadījās ari citi dzīvnieki, pie tam noderīgāki nekā tās, — meža cūkas, kuras jau agrāk bij pamanītas ezera ziemeļos. Penkrofam nenācās vaicāt, vai šie kustoņi ēdami. To jau varēja spriest pēc viņu līdzības ar Amerikas vai Eiropas cūkām.

—   Bet cūkas tās nav, — Herberts teica. — Ievēro to.

—   Mīļo zēn, ļauj nu man domāt, ka tā pati cūka vien ir, — Penkrofs teica un aiz strupās astes izvilka cūkai līdzīgu dzīvnieku.

—    Kāpēc tā?

—    Tādēļ, ka man tas patīk.

—   yai tu mīli cūkas, Penkrof?

—    Ārkārtīgi, — jūrnieks atsaucās, — it sevišķi to četru kāju dēļ; ja viņām bijušas astoņas kājas, es viņas mīlētu vēl divreiz vairāk.

Šis dzīvnieks bij tā saucamais pekari, kurš no pārējām trim radniecīgām cūkveidīgām pasugām atšķiras ar savu melno spalvu un ar to, ka viņam mutē nav garo ilkņu. Pekari parasti dzīvo bariem, tāpēc bij jādomā, ka salas lielajos mežos viņu papilnam. Bet galvenais, ka viņi bij ēdami no galvas līdz kājām, un Penkrofam vairāk arī nebij vajadzīgs.

Ap piecpadsmito augustu, ziemeļaustrumu vējam piepeši uzpūšot, laiks spēji mainījās. Temperatūra par dažiem grādiem cēlās, un gaisā sakrājušies tvaiki drīz vien pārvērtās sniegā. Visa sala pārsedzās ar baltu villaini, un pavisam citādas ainas rādīja iemītniekiem. Sniegs sniga vairākas dienas bez apstājas un sakrājās divi pēdas biezā kārtā.

Vējš pieņēmās ārkārtīgi spēcīgs, no Granītpils augstuma bij dzirdama jūras rūkoņa. Dažos nostūros sniegs sagriezās virpuļos, līdzīgi tām skrejošām ūdens trombām, ko kuģi mēģina izkliedēt ar lielgabalu šāvieniem. No ziemeļaustrumiem skriedama, vētra drāzās salai pāri un taisni Granītpils fasādē. Šādā putenī, kādus piedzīvo tikai polār- zemju apgabalos, ne Sairess Smits, ne viņa biedri ar labāko gribu nevarēja rādīties laukā un piecas dienas, no divdesmitā līdz divdesmit piektajam augustam, bij pilnīgi ieslodzīti Granītpilī. Dzirdams bij, kā viesulis krāca Jakamaru mežā, nodarīdams postu. Bez šaubām, daudzi koki tika tur aplauzti, daudzi ar visām saknēm izgāzti, bet Penkrofs par to nemaz nebēdājās, rēķinādams, ka nu nebūs tik daudz jānopūlas ar ciršanu.

— Vētra ir kļuvusi par malkas cirtēju, — viņš teica. — Lai tikai strādā!

Protams, kā lai viņš to aizkavētu?

Cik pateicīgi Granītpils iemītnieki bij liktenim, kas viņiem sagādājis tik drošu un siltu mājokli! Arī Sairesam Smitam pēc taisnības pienācās sava daļa no šīs pateicības, bet galu galā taču daba pati bij ierīkojusi šo telpu, un viņam piekrita tikai atradēja loma. Te viņi visi bij drošībā, vētra nespēja viņiem piekļūt. Ja viņi būtu Tālā skata līdzenumā uzcēluši māju no akmeņiem vai baļķiem, tā droši vien nespētu turēties pretī graujošam viesulim. Bij dzirdams, kā viļņi šļācās pret krastu; jādomā, ka vētras sabangotā jūra, saliņai pāri traukdamās, pieplūdina veco «kamīnu», tā ka tur patveršanās nebij domājama. Turpretim še, Granītpilī, masīva klintskalna vidū, nebij ne vētras, ne ūdens jābaidās.

Tomēr arī šajās ieslodzījuma dienās kolonisti nepalika bez darba. Dēļos sazāģētu koku noliktavā netrūka, tāpēc viņi pamazām papildināja savas mēbeles, pagatavodami vēl galdus un krēslus, smagus un izturīgus, jo materiāls jau nebij taupāms. Diezin cik glītas gan šīs mēbeles nebij, tomēr Nebs ar Penkrofu bij lepni uz tām: ne"būtu mainījuši tās pret īstām, Bula darbnīcas darinātām.

Bet tad mēbeļu galdnieki kļuva par kurvju pinējiem, un arī šajā jaunajā amatā izrādījās tikpat veikli. Tajā vietā, kur ezers meta līkumu pret ziemeļiem, viņi bij uzgājuši sarkano kārklu ataudzi. Jau pirms lietus perioda Penkrofs ar Herbertu sanesa no turienes mājā prāvu krājumu klūgu; iepriekš izsautētas, tās labi noderēja pīšanai. Pirmie mēģinājumi iznāca visai neveikli, bet, pateicoties pinēju saprātīgumam, savstarpējām apspriedēm, padomiem un sacensībai, kolonijas rīku krājums drīz vien pavairojās ar dažāda lieluma kurvjiem un citiem pinumiem pēc agrākos laikos novērotiem paraugiem. Pieliekamais bij pilns ar dažādiem pārtikas līdzekļiem, un Nebs tagad sakravāja kurvjos ciedru riekstus, pūķakoka saknes un citus ēdamos augļus:

Augusta pēdējā nedēļā laiks mainījās vēlreiz. Temperatūra mazliet nokritās, un putenis aprima. Kolonisti tūliņ steidzās laukā. Krastmala bij savu divi pēdu biezu sniega kārtu pārklāta, bet pa sasalušo sērsnu ērti varēja staigāt. Sairess Smits ar biedriem uzkāpa Tālā skata līdzenumā.

Tur viss bij pārvērties. Koki, kurus viņi pameta vēl ar zaļu lapotni, it sevišķi tuvākajā apkārtnē ar eglēm un priedēm pārsvarā, bij viscaur vienmuļas segas pārklāti. No Franklina kalna virsotnes līdz pat jūrmalai viss bij balts — meži, zālāji, ezers, upe, klinšu krasti. Pateicības upe plūda zem biezas ledus kārtas, kas ar katru jūras uzplūdu un atplūdu brakšķēdama lūza gabalos. Neskaitāmi putni: pīles, slokas, dumbra cāļi un lummes laidelējās pār aizsalušo ezeru. To te bij tūkstošiem. Klints siena, pārduru gāzās ezera noteka, bij apsalusi starainām lāstekām. Ūdens pa tām plūda šalkdams, šļakatās kuldamies, itin kā no renesanses mākslinieka rokas veidotas milzīgas ūdens notekas. Nebij vēl iespējams pārliecināties, kādu postu vētra nodarījusi mežā, bij jānogaida, kamēr baltais pārklājs kaut cik noplaks.

Ģedeons Spilets, Penkrofs un Herberts izmantoja gadījumu pa ceļam aplūkot arī slazdus. Nebij viegli atrast tos zem sniega kārtas. Jāuzmanās arī, ka paši neiegāžas kādā bedrē — būtu bīstami un apkaunojoši iekrist pašiem savos slazdos! Bet no šīs kļūmas tomēr laimējās izvairīties; slazdus viņi atrada pilnīgi neaiztiktus. Neviens kustonis tur nebij iekritis, bet pēdas bij redzamas visapkārt, starp tām viņi skaidri sazīmēja kāda dzīvnieka ķepu sliedi. Herberts tūliņ paskaidroja, ka te bijis kāds kaķu sugas dzīvnieks — tas pilnīgi saskanēja ar inženiera pārliecību, ka salā mājo arī plēsīgi zvēri. Bez šaubām, šie plēsoņas parasti dzīvoja Tālo rietumu meža biezokņos, bet, bada dzīti, bij atklīduši līdz Tālā skata līdzenumam. Varbūt saoduši te arī Granītpils iemītniekus…

— Kas tie varētu būt par kaķu sugas dzīvniekiem? — Penkrofs apvaicājās.

—    Tīģeri, — Herberts atbildēja.

—    Es domāju, ka šie zvēri dzīvo tikai siltās zemēs.

—    Jaunajā Pasaulē, — jauneklis paskaidroja, — viņus sastop no Meksikas līdz pat Buenosairesas prērijām. Un, tā kā Linkolna sala atrodas apmēram tajā pašā platuma grādā kā Laplatas province, tad nav nekāds brīnums, ka arī te dzīvo tīģeri.

—    Labi, gan jau redzēsim, — Penkrofs noteica.

Temperatūrai ceļoties, sniegs sāka palēnām kust. Atkal

uznāca lietus, un, tā izkausēta, baltā sega drīz nozuda pavisam. Par spīti sliktajam laikam, kolonisti atjaunoja savus pārtikas krājumus, no stādu barības piegādādami klāt ciedru riekstus, pūķakoka saknes un cukurkļavas sulu, no dzīvniekiem — trusīšus, agutus un ķengurus. Tam nepieciešami bij daži ceļojumi uz mežu, kur varēja pārliecināties, ka pēdējā vētra aplauzusi diezgan daudz koku. Nebs un Penkrofs ar ratiņiem aizkūlās pat līdz ogļraktu- vēm un no turienes pārveda vairākas tonnas kurināmā. Garām iedami, viņi ievēroja, ka podu apdedzināmā krāsns stipri cietusi negaisā un par pēdām sešām kļuvusi īsāka.

Bez oglēm arī jauni malkas krājumi tika piegādāti Granītpilī; pie tam varēja izlietot Pateicības upes straumi, kura atkal bij svabada no ledus, un nopludināt pa to vairākus plostus. Jādomā, ka aukstais periods vēl nebūt nav garām.

Kolonisti apmeklēja arī «kamīnu» un varēja tikai nopriecāties, ka pirms negaisa izvākušies no turienes. Jūra tur bij atstājusi neizdzēšamas posta pēdas. Brīvā klajā vēju sabangota, saliņai pāri gāzdamās, tā ar drausmīgu sparu bij pārplūdinājusi alas, līdz pusei pieskalojusi tās ar smilktīm un visas klints atkares noklājusi ar biezu jūras zāļu kārtu. Kamēr Nebs, Herberts un Penkrofs medīja vai piegādāja jaunus kurināmā krājumus, Sairess Smits ar Ģedeonu Spiletu noņēmās, tīrīdami «kamīnu», pie tam atrada krāsni un smēdi zem smilkšu pārklāja tikpat kā nesabojātas.

Izrādījās, ka jaunie kurināmā krājumi ļoti noderēja. Lielais aukstums nebūt vēl nebij mitējies. Visiem zināms, ka ziemeļu puslodē februāra mēnesī temperatūra ir viszemākā. Tas pats notiek arī dienvidu puslodē, kur augusta mēnesis sakrīt ar februāri Ziemeļamerikā.

Ap divdesmit piekto pēc jaunas sniega un lietus maiņas vējš spēji pasitās dienvidaustrumos un aukstums kļuva sevišķi spalgs. Pēc inženiera paskaidrojuma, Fārenheita termometram vajadzēja rādīt astoņus grādus zem nulles (22,22 pēc simtgrādīgā termometra), un tāds aukstums ar asa vēja pūsmu piedevām pieturējās vairākas dienas. Kolonistiem nācās atkal ieslēgties Granītpilī; tā kā logus varēja noslēgt pilnīgi hermētiski, atstājot tikai nelielu sprau- dziņu svaiga gaisa ieplūšanai, sveču patēriņš bij stipri liels. Lai tās kaut cik ietaupītu, kolonisti apgaismoja telpas vienīgi ar krāsns uguni, jo malkas viņiem netrūka. Reižu reizēm kāds no viņiem nokāpa viļņu apledotā krastmalā, bet drīz vien atkal steidzās atpakaļ Granītpilī. Tas nenācās vis viegli, jo, pie kāpņu margām ķeroties, rokas nejauki sala.

Lietderīgi bij jāizlieto arī šis ieslodzījuma laiks. Un Sairess Smits uzsāka kādu jaunu pasākumu, kas bij iespējams arī aiz logu aizvirtnēm.

Mēs zinām, ka kolonistiem nebij cita cukura kā vien tā sula, ko iztecināja pa kļavā dziļi ieurbtiem caurumiem. Šo sulu viņi sakrāja traukos un tādā pašā veidā arī izlietoja dažādo ēdienu un dzērienu pagatavošanai; jo ilgāk stāvēja šī sula, jo baltāka tā kļuva un sabiezēja par sīrupu.

Bet iespējams bij pārstrādāt to vēl labāk. Kādu dienu Sairess Smits paziņoja biedriem, ka viņš esot nodomājis padarīt tos par cukura rafinētājiem.

—   Rafinētājiem! — Penkrofs iesaucās. — Nu, tas gan būs diezgan karsts amats!

—   Ļoti karsts! — inženieris atbildēja.

—    Tad tas patlaban nāk īstā laikā! — jūrnieks teica.

Kam gan rafinādes vārds nepamodinātu atmiņas par fabrikām ar komplicētām mašīnām un daudziem strādniekiem-. Tomēr cukura sulu iespējams kristalizēt arī vienkāršā iztvaikošanas ceļā. Kolonisti sulu iepildīja lielā māla podā un uzlika uz uguns. Līdzko sula sāka vārīties un putot, Nebs to maisīja ar koka lāpstiņu, lai paātrinātu iztvaikošanu un neļautu tai piedegt un pieņemt nelabu garšu.

Pēc dažu stundu vārīšanas uz spēcīgas uguns, kas nāca par labu tiklab vārāmajam, kā vārītājiem pašiem, šķidrums bij pārvērties biezā sīrupā. To tad pārlēja sevišķos, šim nolūkam speciāli pagatavotos īpatnējas formas traukos. Līdz rītam sīrups atdzisdams sacietēja gabaliņos un plāksnēs. Tas tad arī bij rafinētais cukurs, gan mazliet iebrūnā krāsā, bet gandrīz caurspīdīgs un ļoti garšīgs.

Aukstums pieturējās līdz pat septembra vidum. Granīt- pils cietumniekiem šāda gūstniecība sāka apnikt. Gandrīz katru dienu viņi devās laukā nelielā (ceļojumā. Mājās nemitīgi strādāja, pūlēdamies labāk iekārtoties. Darba laikā viņi allaž sarunājās. Sairess Smits saviem biedriem izskaidroja neskaitāmas parādības, bet galvenā kārtā mācīja teorētisko zinātņu pielietošanu praktiskā darbā. Nekādas bibliotēkas kolonistiem nebij; tās vietā inženierim pašam bij kāda grāmata. Šī grāmata allaž bij pie rokas, un, allaž atvērta katram vajadzīgā vietā, tā atbildēja uz visiem jautājumiem un bieži tika cilāta. Tā pagāja laiks, un šie krietnie cilvēki daudz nebažījās par nākotni.

Tomēr bij jācer, ka šī piespiedu gūstniecība drīz beigsies. Visi bij noilgojušies pēc jauka laika vai vismaz nepanesamā aukstuma mitēšanās. Bijis kaut siltāks apģērbs, viņi mēģinātu arī tālākas ekskursijas pa krastmalu vai Tadornu purvos. Meža putniem var piekļūt gluži tuvu, medības droši vien labi sekmētos! Bet Sairess Smits stingri lūkojās uz to, lai neviens tīši nebojātu savu veselību, jo te visu darbaspēks bij vajadzīgs, un biedri bez ierunas viņam paklausīja.

Bet jāpiemin, ka, gluži tāpat kā Penkrofs, visvairāk nemierā ar šādu cietumniecību bij Tops. Uzticamajam kustonim Granītpils likās daudz par šauru. Viņš klaiņoja no vienas istabas otrā un, īgni ņurdēdams, protestēja pret šādu ieslodzījumu.

Sairess Smits bieži vēroja, ka, piegājis pie melnās akas pieliekamās telpas kaktā, Tops ikreiz sāka pavisam savādi rūkt. Gāja apkārt ar koka vāku apsegtajam akas caurumam. Dažkārt pat mēģināja paspraukt ķepas zem vāka malas, it kā gribētu to pacelt. Pie tam smilkstēja kā dusmās un bailēs.

Inženieris ilgi vēroja suņa izturēšanos. Kas gan varēja būt akas bezdibenī, par ko saprātīgais kustonis tā uztraucās? Zināms bij, ka aka aizsniecās līdz jūrai. Vai tā tur salas dziļumos nesadalījās vairākās atzarēs? Varbūt tur saskārās vēl ar citiem izdobumiem zemākā klints slānī? Vai kāds nezvērs reižu reizēm nepacēlās no jūras ieelpot gaisu akas dibenā? Inženieris nevarēja te nekā izprast, bet galvā viņam jaucās vissarežģītākās varbūtības. Pieradis neierobežoti tālu iedziļināties reālās zinātnēs, viņš savām domām neļāva nodoties noslēpumainām vai pat pārdabiskām parādībām. Bet kā lai izskaidro, ka šis gudrais suns, kurš nekad nebij rējis mēnesi, klausījās un ošņāja ap šo bezdibeni, ja tur neslēpās nekas, par ko vajadzētu uztraukties? Topa izturēšanās intriģēja Sairesu Smitu vairāk, nekā viņš pats sev gribēja atzīties.

Tomēr par visu to viņš pastāstīja tikai Ģedeonam Spi- letam, nevēlēdamies bez pamata uztraukt pārējos biedrus ar bažām, kuras varbūt radās tikai aiz Topa maldīgās iedomas.

Beidzot aukstums mitējās. Uznāca atkal lieti, sniega slapjdraņķis, krusas šaltis un spējas vēja brāzmas, bet viss pārskrēja ātri. Sniegs nokusa, un ledus izgāja; jūrmala, augšas līdzenums, Pateicības upes krasti un mežs atkal kļuva pieejami. Pavasara atgriešanās gluži sajūsmināja Granītpils iemītniekus, dzīvoklī viņi palika vairs tikai īsus miega un ēdiena brīžus.-

Septembra otrā pusē viņi bieži gāja medībās, un Penkrofs tad allaž atgādināja, ka Sairess Smits esot apsolījis pagādāt šaujamos ieročus. Bet tas, labi saprazdams, ka bez nepieciešamiem instrumentiem nav iespējams pagatavot kaut cik noderīgu šauteni, katru reizi atrunājās un atlika šo darbu vēlākam laikam. Viņš aizrādīja, ka Herberts un Ģedeons Spilets tā iemanījušies lietot savus lokus, ka visi medījamie kustoņi: aguti, ķenguri, kabijas, baloži, lielās sīgas, meža pīles, slokas, vārdu sakot, visi spārnainie un spalvainie, neglābjami krita no viņu bultām un ka tāpēc iespējams vēl nogaidīt. Bet stūrgalvīgais jūrnieks nemitējās atgādināt inženierim, ka tas nav izpildījis viņa vēlēšanos. Arī Ģedeons Spilets atbalstīja Penkrofu.

— Ja salā, — viņš teica, — kā pilnīgi ticams, mājo plēsīgi zvēri, tad jādomā, kā cīnīties ar viņiem un iznīcināt viņus. Pienāks brīdis, kad tas būs mūsu pirmais uzdevums.

Tomēr Sairesam Smitam acumirklī svarīgākais likās nevis ieroču, bet apģērba jautājums. Šo ziemu kolonisti vēl valkāja vecās drēbes, bet līdz nākamai tās acīm redzami vairs neizturēs. Par katru cenu bij jārauga sagādāt gaļas ēdāju kustoņu ādas un gremotāju vilnu un, tā kā aitu salā netrūka, jārauga sagūstīt kādu pulku kolonijas neatliekamajām vajadzībām. Nepieciešams aploks mājlopiem un dārzs putniem, vārdu sakot, salā ierīkojams kaut kas fermai līdzīgs — šādi bij pirmie divi projekti, kas katrā ziņā paveicami labos laika apstākļos.

Visu šo nākotnes nodomu izpildīšanai vispirms bij nepieciešams izpētīt visus līdz šim vēl nepazīstamos Lin- kolna salas apvidus, tas ir, lielos mežus, kuri pletās Pateicības upes labajā pusē no ietekas līdz pat Čūskas pussalai, tātad gar visu rietumu krastu. Bet šiem tālajiem ceļojumiem vajadzīgs īsti labs laiks, tāpēc vēl tikai pēc kāda mēneša varēja domāt par pasākuma sekmīgu paveikšanu.

Kolonisti gaidīja ar lielu nepacietību, bet tad kāds nejaušs atgadījums vēl vairāk uzmudināja viņu tieksmi iepazīt pamatīgi visu savu valstību.

Tas notika divdesmit ceturtajā oktobrī. Šajā dienā Penkrofs bij izgājis pārlūkot slazdus, kas vienmēr tika norīkoti pienācīgā kārtībā. Vienā viņš uzgāja trīs pārtikai visai noderīgus kustoņus. Tā bij pekari māte ar diviem mazuļiem.

Ārkārtīgi līksms Penkrofs ar laupījumu pārnāca mājās un, kā jau arvien, sacēla ap to skaļu troksni.

—    Palūkojiet, Sairesa kungs! — viņš sauca. — Te mums būs brangas pusdienas. Arī jūs pacienāsim, Spileta kungs!

—   Es labprāt ēdīšu, — reportieris atbildēja. — Bet ar ko īsti jūs cienāsiet mani?

—   Ar pienu zīdītu sivēnu!

—    Tiešām, tikai ar zīdītu sivēnu, Penkrof? Bet es biju iedomājies, ka jūs piesolīsiet man irbes ar trifeļiem!

—   Kā? — Penkrofs iesaucās. — Vai tad jūs turat par nieku tādu ar pienu zīdītu sivēnu?

—    Nē, — Ģedeons Spilets atbildēja bez kādas sajūsmas.

—    Bet tā kā mums te nekas sevišķs nav sadabūjams…

—    Labi, labi, žurnālista kungs, — jūrnieks atņurdēja, apvainots par tādu mazcienību pret viņa medījumu.

—   Jums jau nu gan gribētos nezin ko. Septītais mēnesis, kopš mēs esam šajā salā. Vajadzētu būt laimīgam, ka reiz pagadās tāds cepetis! …

—   Tā jau ir, — reportieris atbildēja. — Taču cilvēks nekad nav pieticīgs, ne apmierināts.

—    Bet man šķiet, — Penkrofs teica, — ka Nebs gan pratīs novērtēt šo mantu. Redziet, šie mazie pekari vēl nav ne trīs mēnešus veci. Viņu gaļa būs mīksta kā paipalu cepetis. Iesim, Neb! Es pats gribu redzēt, kā tu viņus pagatavo.

Abi ar Nebu viņi izgāja virtuvē un nodevās savai kulinārijas mākslai.

Neviens neiejaucās viņu darbā. Viņi pagatavoja lieliskas pusdienas — mazo pekari cepeti, ķenguru zupu, žāvētu

šķiņķi, ciedru riekstus, pūķakoka dzērienu un Osvegas tēju, vārdu sakot, visu to labāko, kas bij krājumā. Bet pirmajā vietā, protams, bij sulīgais, sutinātais pekari cepetis.

Ap pulksten pieciem galds bij klāts Granītpils lielajā zālē. Ķenguru zupa kūpēja bļodā. Visi ēda to slavēdami.

Zupai sekoja pekari cepetis; Penkrofs pats to ar savu roku sagrieza, pa milzīgam gabalam novietodams katram ēdājam priekšā.

Patiešām — šī gaļa bij lieliska. Penkrofs ēda savu tiesu ar lielu aizrautību. Piepeši viņš iekliedzās un sāka lādēties.

—    Kas jums notika? — Sairess Smits vaicāja.

—          Man … man … Es tikko neizlauzu zobu! — jūrnieks stostījās.

—          Ak tā! — Ģedeons Spilets iebilda. — Tad jūsu pekari gaļā laikam akmeņi?

—           Laikam gan, — Penkrofs atbildēja, izvilkdams no mutes priekšmetu, kas viņam gandrīz bij izlauzis dzerauk- sta zobu …

Tas nebij akmens … Tā bij svina skrots.

## OTRA DAĻA. PAMESTAIS

## pirmā nodaļa. No kurienes radusies skrots? — Laivas būve. — Medī' bas. — Kauri galotnē. — Ne zīmes no cilvēka. — Nebs un Herberts zvejo. — Atrasts bruņurupucis. — Pazudis bruņurupucis. — Sairesa Smita izskaidrojums.

Dienu pa dienai bij pagājuši septiņi mēneši no tā brīža, kad balona pasažieri tika izmesti Linkolna salas krastā. Pa visu šo laiku viņi nebij manījuši nevienu cilvēcisku būtni, lai gan diezgan rūpīgi dzina pēdas. Ne mazākā dūmu strūkliņa virs salas nebij norādījusi cilvēka mājokli. Ne pati tā niecīgākā roku darba zīme neliecināja, ka cilvēks te senatnē vai jaunākā laikā pāri gājis. Sala ne tikai likās pilnīgi neapdzīvota, bet varēja domāt, ka cilvēki šeit nekad nav dzīvojuši. Tagad visi šie pieņēmumi sabruka vienkārša metāla graudiņa dēļ, kas bij atrasts neaizsargāta grauzēja ķermenī.

Vai patiešām šis svina gabaliņš bij nācis no kāda šaujamā ieroča, un kas cits kā cilvēks varēja šo ieroci lietot?

Penkrofs bij nolicis skroti uz galda, un viņa biedri dziļā izbrīnā aplūkoja to. Viņu iedomā spēji sajaucās visa šī šķietami niecīgā atraduma sekas. Kādas pārdabiskas būtnes piepeša parādīšanās viņus neuztrauktu vairāk.

Sairess Smits tūliņ sāka izvirzīt hipotēzes par šo negaidīto un pārsteidzošo atgadījumu. Aplūkodams viņš grozīja skroti pirkstos, beidzot saņēma starp īkšķi un rādītāju un vaicāja Penkrofam:

—   Vai jūs varat droši apgalvot, ka šim skrots ievainotajam pekari bij tikko trīs mēneši?

—   Tikko, Sairesa kungs, — Penkrofs atbildēja. — Viņš vēl zīda savu māti, kad es viņu atradu bedrē.

—    Tātad tagad skaidrs, — inženieris teica, — ka pirms trim mēnešiem vai vēl vēlāk uz Linkolna salas ir atskanējis šāviens.

—   Un viena skrots, — Ģedeons Spilets piebilda, — ir trāpījusi šo mazo kustoni, lai arī ne nāvīgi.

—    Par to nav ko šaubīties, — Sairess Smits teica, — un, lūk, ko mēs varam secināt no šā fakta: vai nu sala bijusi apdzīvota jau pirms mūsu ierašanās, vai arī cilvēki te piebraukuši malā pēdējos trijos mēnešos. Vai šie cilvēki te atnākuši labprātīgi vai pret savu gribu kā ieceļotāji, jeb vai kā avāriju cietuši? Uz šo jautājumu tikai vēlāk varēsim atbildēt. Bet vai viņi ir bijuši eiropieši vai malajieši, draugi mums vai ienaidnieki, vai viņi vēl arī tagad mājo salā vai atkal aizbraukuši, par to mēs nezinām nekā. Bet tā mums ir tik svarīga problēma, ka ilgāk nedrīkstam palikt neziņā.

—   Nē! Patiešām nē! Tūkstoškārt nē! — jūrnieks iesaucās, pieceldamies no galda. — Linkolna salā bez mums nevar būt citu cilvēku! Pie joda! Sala nav liela, un, ja tā būtu apdzīvota, mēs katrā ziņā jau būtu pamanījuši dažus no šiem iemītniekiem.

—   Pretējais patiešām būtu brīnums, — Herberts apstiprināja.

—    Bet man šķiet vēl lielāks brīnums, — reportieris piezīmēja, — ja šis pekari mazulis būtu piedzimis ar skroti ķermenī.

—   Ja tikai, — Nebs nopietni ieminējās, — Penkrofam pašam…

—   Teiksim, Neb, — Penkrofs iesaucās, — pats nemanīdams, es piecus vai sešus mēnešus būtu nēsājis skroti savā žoklī. Bet kur tad tā varēja paslēpties? — viņš piebilda, atplezdams muti tā, ka tika redzamas abas viņa lielisko zobu rindas. — Palūko labi, Neb, un, ja tu vienu cauru tur atrodi, vari izraut man pusduci veselu.

—   Neba hipotēze patiešām nav pieņemama, — Sairess Smits iejaucās, ar visām smagajām domām nespēdams apspiest smaidu. — Nav ko šaubīties, ka pēdējos trijos mēnešos vai vēlāk salā ir atskanējis šautenes šāviens. Bet man liekas, tie cilvēki, kas piestājuši šajā krastā, te bijuši visai nesen un tūliņ atkal aizbraukuši prom, jo, ja viņi še bijuši tajā laikā, kad izlūkojām salu no Franklina kalna virsotnes, mēs pamanītu viņus vai viņi mūs. Ir iespējams, ka pēdējās nedēļās dažus avāriju cietušos vētra izmetusi kaut kur krastā, Lai nu kā, bet mums šis fakts vispirms jāpatur prātā.

— Manuprāt, mums jārīkojas apdomīgi, — reportieris teica.

—   Tādas ir arī manas domas, — Sairess Smits atbildēja,

— Palūko labi, Neb ..,

— jo, par nelaimi, mums iemesls baidīties, ka jaunie salas atbraucēji varbūt ir malajiešu pirāti.

—          Sairesa kungs, — jūrnieks ievaicājās, — vai nederētu pagatavot laivu, pirms dodamies izlūkojumā? Ar to mēs pa upi varētu tikt augšup un apbraukt apkārt krastu izlokiem. Mums jāsagatavojas uz visu.

—          Tā ir laba iedoma, — inženieris piekrita, — tikai mums nav iespējams to paveikt. Laivas būvei nepieciešams, mazākais, mēnesis laika …

—           īstai laivai, jā, — jūrnieks atbildēja. — Bet mums nav vajadzīgas jūrā braucamas laivas. Visilgākais piecās dienās es apņemos pagatavot vienkāršu pirogu, ar ko doties pa Pateicības upi augšup.

—    Piecās dienās pagatavot laivu! — Nebs iesaucās.

—    Jā gan, Neb: indiāņu parauga laivu.

—    Koka? — nēģeris pārvaicāja neticīgi.

—           Koka, — Penkrofs atbildēja, — un vēl vairāk. Atkārtoju jums, Sairesa kungs, ka piecās dienās tas būs padarīts!

—    Ja piecās dienās, tad lai iet! — inženieris teica.

—    Bet līdz tam būsim uzmanīgi, — Herberts piebilda.

—           Cik iespējams uzmanīgi, mīļie draugi, — Sairess Smits atbildēja. — Un es jūs lūgtu medīt tikai Granītpils tuvākajā apkaimē.

Pusdienas beidzās drūmāk, nekā Penkrofs bij sagaidījis.

Tātad salā bez kolonistiem bij dzīvojuši vai vēl tagad dzīvo arī citi iemītnieki. Pēc skrots atraduma par to vairs nebij ko šaubīties, tas saliniekus padarīja stipri bažīgus.

Sairess Smits un Ģedeons Spilets pirms gulētiešanas vēl ilgi pārrunāja šo notikumu. Viņiem ienāca prātā, vai šis gadījums nestāv kaut kādā sakarā ar inženiera nesaprotamo izglābšanos un citām neizskaidrojamām parādībām, kuras viņus te jau vairākkārt pārsteigušas. Apsvēris visu no vienas un otras puses, Sairess Smits beidzot teica:

—          Visu kopā ņemot, vai jūs gribat dzirdēt mānās domas, mīļo Spilet?

—    Jā gan, Saires.

—          Redziet: man šķiet, lai cik rūpīgi pārmeklēsim salu, atrast mēs nekā neatradīsim.

Jau otrā rītā Penkrofs ķērās pie darba. Viņš netaisīja īstu laivu ar tuktīm un pārklājumu, bet vienkāršu peldošu daiktu ar plakanu dibenu. Ar to ērti varētu nokļūt tuvu avotiem, kur Pateicības upe bij seklāka. Vairākām kārtām -.iliktas koku mizas pietika šim vieglajam braucamam i ikam; tas bij arī pietiekoši viegls un šaurs, ja dabisku apstākļu dēļ nāktos to pārnest uz pleciem. Penkrofs bij nodomājis mizu sloksnes ar atplātām naglām sastiprināt kopā, lai tādā veidā laivu pilnīgi nodrošinātu pret sūcēm.

Vispirms bij jāizraugās koki, kuriem lokana un sīksta miza. Par laimi, pēdējā vētra mežā bij nolauzusi vairākas duglāzijas, kuras bij kā radītas šim nolūkam. Dažas no tām gulēja pilnīgi zemē, atlika tikai noplēst tām mizu; bet tas .iiī bij grūtākais darbs ar tiem nepilnīgajiem rīkiem, kādi .ītradās kolonistu rīcībā. Tomēr pasākumu paveica.

Kamēr jūrnieks tā noņēmās, inženiera atbalstīts, nevienu mirkli nezaudēdams, arī Ģedeons Spilets ar Herbertu nestāvēja dīkā. Viņi bij uzņēmušies kolonijas pārtikas apgādātāju pienākumus. Reportieris nevarēja vien beigt apbrīnot jaunekli, tik veikli tas bij iemanījies rīkoties ar loku un šķēpu. Herberts bij arī neatlaidīgs un tik aukstasinīgs, ka viņu varētu saukt vai par apdomāti lielīgu. Iegaumējuši Sairesa Smita brīdinājumu, abi medību biedri negāja tālāk par divām jūdzēm no Granītpils, bet jau pirmajos mežmalas krūmājos viņi ieguva pietiekošu agutu, kabiju, ķenguru un pekari laupījumu. Siltam laikam iestājoties, no slazdiem gan bij mazāk prieka, toties trusīšu dārzs deva savu parasto daļu, tā ka visa Linkolna salas kolonija no tās vien varēja pārtikt.

Medību gājienos Herberts bieži runāja ar Ģedeonu Spi- letu par atgadījumu ar skroti un par inženiera secinājumu. Reiz, tas bij divdesmit sestajā oktobrī, viņš teica:

—    Bet vai jums, Spileta kungs, tomēr neliekas visai savādi, kāpēc tie cilvēki, ja viņi izmesti šajā salā, vēl nekad nav rādījušies Granītpils pusē?

—    Savādi, ja viņi vēl būtu še, — reportieris atbildēja, — bet pilnīgi saprotams, ja viņu te vairs nav.

—   Tātad jūs domājat, ka šie ļaudis ir jau prom no salas? — Herberts jautāja.

•— Tas vairāk kā ticams, mīļo zēn, ja viņi te būtu palikuši ilgāku laiku vai pat atrastos te, mēs katrā ziņā nejauši uzietu viņu pēdas.

—    Bet, ja viņi tomēr varētu vēl atgriezties, — jauneklis turpināja, — tad viņi vairs nebūtu nekādi avāriju cietušie?

—   Nē, Herbert, es tos sauktu par pagaidu avāriju cietušiem. Ļoti iespējams, ka viņus izmetis salā kāds vēja virpulis, neiznīcinādams viņu kuģi, un, vētrai norimstot, viņi atkal devušies atpakaļ jūrā.

—    Jāatzīst, — Herberts teica, — ka Smita kungs, liekas, vairāk bīstas nekā vēlas svešus cilvēkus mūsu salā.

—    Jā gan, — reportieris atbildēja^ — tāpēc ka tikai malajieši siro pa šīm jūrām; šie džentlmeņi ir tik lieli nelieši, ka labāk izvairīties no viņiem.

—    Vai nav iespējams, — Herberts prātoja, — ka mēs kādu dienu uzejam viņu piestātnes zīmes un dabūjam skaidrību šajā jautājumā?

—    Es nesaku nē, mīļo zēn. Mēs varam atrast kādu pamestu nometni, kāda izdzisuša ugunskura vietu, un to jau mēs arī meklēsim nākamajā ceļojumā.

Tajā dienā, kad šī saruna notika, abi mednieki atradās ārkārtīgi skaistu koku mežā Pateicības upes tuvumā. Starp citu, tur gandrīz divi simti pēdu augstumā pacēlās daži no tiem skuju kokiem, ko Jaunzēlandes iedzimtie sauc par «kauri».

—    Man ienāk prātā, Spileta kungs, — Herberts iesaucās, — ja es uzkāptu šā koka galotnē, tad taču varētu pārredzēt diezgan lielu apgabalu?

—   Iedoma ir laba, — reportieris atteica, — bet vai tu varēsi uzrāpties līdz pašai šā milzeņa galotnei?

—    Pamēģināt varu, — Herberts atbildēja.

Lunkanais un izveicīgais zēns palēcās koka pirmajos zaros, pa kuriem kā pa trepju kāpšļiem iespējams diezgan viegli kāpt augšā; jau pēc dažām minūtēm viņš bij kauri galotnē, kas izcēlās pāri bezgalīgajam zaļajam apmeža krūmāju klajumam.

No šīs augstienes bij pārskatāma visa salas dienviddaļa no Naga iekāres dienvidaustrumos līdz Rāpuļa zemesraga kalna pakājei dienvidrietumos. Franklina kalns ziemeļrietumos aizslēpa vairāk nekā ceturtdaļu apvāršņa.

Herberts no koka galotnes spēja pārlūkot visu šo vēl nepazīstamo salas daļu, kur svešie iemītnieki varēja būt paslēpušies.

Jauneklis skatījās ārkārtīgi uzmanīgi. Jūrā nekas nebij redzams. Neviena bura nebij manāma ne pie apvāršņa, ne salas tuvumā. Tomēr iespējams, ka pavisam tuvu, tepat koku aizslēptajā krastmalā, kas Herbertam nebij pārredzama, patvēries kāds kuģis bez mastiem.

Arī Tālā rietumu mežā nekā nevarēja pamanīt. Mežs izveidoja biezu jumu un pletās vairāku kvadrātjūdžu plašumā bez viena klajumiņa vai stigas. Nebij pat iespējams sekot Pateicības upes virzienam un saskatīt kalnu ar upes iztekas avotiem. Var būt, ka vēl citi strauti tecēja uz rietumiem, taču saredzami tie nebij.

Bet, ja arī neviens cilvēka mājoklis nebija saskatāms, varbūt dūmi kaut kur apvārsnī norādīs viņu nometni? Gaiss bij gluži tīrs, ne mazākais tvaika mutulītis nekūpēja pret dzidrajām debesīm. •

Tomēr vienu acumirkli Herbertam likās, ka rietumu pusē it kā paceļas viegli dūmi, bet, ciešāk palūkojies, viņš pārliecinājās, ka maldījies. Viņam bij ļoti gaišas acis, un skatījās viņš ārkārtīgi rūpīgi… Nē, itin nekas te nebij ieraugāms.

Herberts atkal nokāpa zemē. Abi mednieki atgriezās Granītpilī. Noklausījies jaunekļa stāstu, Sairess Smits tikai pakratīja galvu, bet neteica nekā. Pilnīgi saprotams, ka svarīgais jautājums būs izšķirams vienīgi pēc salas pamatīgas izlūkošanas.

Divdesmit astotajā oktobrī atgadījās vēl kaut kas uz ātru roku neizskaidrojams.

Pa krastmalu klaiņodami, Herberts un Nebs divas jūdzes no Granītpils atrada lielisku midaza pasugas bruņurupuci. Bruņas tam atplaiksnījās brīnišķā zaļganā krāsā.

Herberts pirmais pamanīja to rāpjamies pa klinti uz jūras pusi.

—    Neb, šurpu! — viņš iesaucās.

Nebs piesteidzās klāt.

—    Skaists kustonis! — Nebs teica. — Bet kā mēs viņu pievārēsim?

—    Tas ir ļoti vienkārši, Neb, — Herberts atbildēja. — Apvelsim uz muguras, tad viņš mums neaizbēgs. Ņemiet savu nūju un palīdziet man!

Briesmas manīdams, rāpulis bij ievilcies savās bruņās. Nebij vairs redzama ne viņa galva, ne kājas, viņš izskatījās kā liels akmens.

Herberts ar Nebu pabāza nūjas kustonim apakšā un kopīgiem spēkiem ar pūlēm apgāza to uz muguras. Trīs pēdas garais rupucis svēra ap četri simti mārciņu.

—   Jauki! — Nebs iekliedzās. — Nu draugam Penkrofam būs prieks!

Patiešām — Penkrofam bij ko priecāties. Šādu rupuču gaļa ir ļoti garšīga. Pašlaik bij redzama tikai viņa mazā, plakanā, abās pusēs rievotā galviņa kaula iedobumā.

•— Ko nu darīsim ar šo medījumu? — Nebs vaicāja. — Uz Granītpili aiznest mēs viņu nevaram.

—          Atstāsim viņu tepat, — Herberts atbildēja, — jo apgriezties viņš nevar. Atbrauksim viņam pakaļ ar rateļiem.

—    Labi!

Lai būtu drošāk, Herberts vēl apkrāva rupuci ar akmeņiem, kas Nebam likās gluži lieki^Pēc tam abi mednieki atgriezās Granītpilī pa atplūdu atbrīvoto krastmalas joslu. Gribēdams sagatavot Penkrofam pārsteigumu, Herberts neteica nekā par lielisko uz muguras apvelto medījumu. Pēc divām stundām viņi ar Nebu un rateļiem atkal bij klāt vecajā vietā, bet medījuma tur vairs neatrada.

Nebs ar Herbertu saskatījās, tad sāka lūkoties apkārt. Taisni šajā vietā viņi taču bij atstājuši rupuci. Akmeņu čupa arī vēl tepat.

—          Tātad šie kustoņi tomēr prot apgriezties! — Nebs iesaucās.

—          Tā liekas gan, — Herberts pārsteigts atbildēja, aplūkodams izkaisītos akmeņus.

—    Penkrofam nu gan būs žēl!

—          Es nezinu, kā Smita kungs to varēs izskaidrot, — Herberts ieminējās.

—          Labāk neteiksim viņam nekā, — Nebs sapīcis piebilda.

—           Gluži otrādi, — Herberts atbildēja. — Tas mums katrā ziņā jāpastāsta.

Un, velti atvestos rateļus līdzi vilkdami, viņi atgriezās Granītpilī.

Nojumē, kur inženieris ar jūrnieku strādāja, Herberts pārstāstīja, kas atgadījies.

—          Ak jūs neveikļi! — jūrnieks iesaucās. — Mazākais, piecdesmit zupas bļodām jūs esat ļāvuši aizbēgt!

—          Bet, Penkrof! — Nebs taisnojās. — Mēs taču neesam vainīgi, ka rupucis aizbēdzis.

—          Jūs neesat viņu pavisam apgāzuši, — neapmierināmais jūrnieks jautri atbildēja.

—    Kā neesam! — Herberts atsaucās.

Un viņš pastāstīja, ka apkrāvis rupuci pat ar akmeņiem.

—           Tā būs bijusi kāda neesoša parādība, — jūrnieks prātoja.

—           Sairesa kungs, — Herberts teica, — es biju tajā pārliecībā, ka tik liels uz muguras apgāzts rupucis nespēj apvelties.

—    Tas taisnība, mīļo zēn, — Sairess Smits atbildēja.

—    Jā, bet kā tad tas varēja notikt?

—          Cik tālu no ūdens malas jūs viņu atstājāt? — inženieris, darbu pametis, vaicāja, pārdomādams notikumu.

—    Tālāk par piecpadsmit pēdām, — Herberts atbildēja.

—    Un jūrā tad bij atplūdi?

—    Jā gan, Sairesa kungs.

—          Tad1 es saprotu, — inženieris atbildēja. — Ko rupucis neiespēj uz sausuma, to viņš var ūdenī. Ūdenim uzplūstot, viņš ir apgriezies un mierīgi aizpeldējis dzīlē.

—    Patiešām mēs esam neveikļi! — Nebs iesaucās.

—          Man jau bij tas gods jums to pateikt, — Penkrofs piebilda.

Bez šaubām, Sairess Smits bij atradis ticamu izskaidrojumu. Bet vai pats viņš par to bij pārliecināts, to nevarēja vis apgalvot.

## otrā nodaļa. Pirmais brauciens ar pirogu. — Atradums krastā. — Atraduma iekāre. — Kastes saturs: darbarīki, ieroči, instrumenti, drēbes, grāmatas, mājas piederumi. — Kā Penkrofam vēi trūkst. — Evaņģēlijs. — Kāds bībeles pants.

Divdesmit devītajā oktobrī mizas laiva bij pilnīgi gatava. Penkrofs bij turējis vārdu un piecās dienās pagatavojis kaut ko līdzīgu pirogai ar lokanu koka balstu nostiprinātu čaulu. Viens sols pakaļgalā, otrs vidū, trešais priekšā — planširas airu atbalstam, divi airi, plakans koka gabals stūrei — tā bij visa šīs divdesmit pēdu garās un divi simti mārciņu smagās laivas iekārta. Ielaišana ūdenī bij pavisam vienkārša. Vieglo braucamo daiktu izvilka smilktīs jūrmalā pie Granītpils, ūdens celdamies pats viņu tur apņēma. Penkrofs tūliņ ielēca iekšā un, ar stūri rīkodamies, pārliecinājās, ka laiva pilnīgi noderīga tam nolūkam, kuram pagatavota.

—          Urā! — jūrnieks uzgavilēja, nemaz nekautrēdamies uzslavēt savu paša roku darbu. — Ar šito var apbraukt…

—    Pasauli? — Ģedeons Spilets ievaicājās.

—          Nē, bet salu gan. Pāra akmeņu balstam, priekšgalā masts uri buras vietā gabaliņš audekla, ko Smita kungs mums reiz pagatavos, tad ar to varēs tikt tālu! Nu, Sairesa un Spileta kungs, un jūs, Herbert, un tu, Neb, — vai nevēlaties izmēģināt mūsu jauno kuģi? Velns parāvis! Jāpalūko taču, vai tas turēs mūs visus piecus!

Patiešām — nepieciešams bij izmēģināt. Penkrofs iestūma laivu kādas klinšu plaisas atvarā, un viņi nosprieda to pašu dienu izmēģināt, braucot gar krastmalu līdz pirmajai iekārei, kur beidzas dienvidpuses klintis.

—   Bet tavā laivā sūcas ūdens, Penkrof! — Nebs iesaucās, grasoties kāpt laivā.

—   Tas nekas, — jūrnieks atbildēja. — Kokam jāsa- briest. Pēc divām dienām mūsu pirogā nebūs vairāk ūdens kā dzērāja vēderā. Kāpiet tikai iekšā!

Visi sakāpa laivā, un Penkrofs atstūma to no malas. Laiks bij lielisks, ūdens rāms, it kā viļņi šūpotos starp šauriem ezera krastiem, un laiva slīdēja tikpat droši kā pa Pateicības upes rāmo straumi.

Nebs paņēma vienu airi, Herberts otru, Penkrofs pakaļgalā ar stūri vadīja virzienu.

Jūrnieks stūrēja laivu cauri šaurumam un garām saliņas dienvidgalam. Viegls vējiņš pūta no dienvidiem. Ne šaurumā, ne jūrā nebij nekādu viļņu. Smagi pieblīvētā laiva tikai viegliņām šūpojās uz jūras līmeņa. Viņi aizbrauca kādu pus jūdzi tālu no krasta, tā ka Franklina kalnu varēja pārskatīt visā augstumā.

Tad Penkrofs pagrieza laivu pret upes ieteku. Piroga slīdēja tālāk gar krastu, apkārt iekārei, tā ka viss purvainais Tadornu līdzenums nebij pārredzams.

Aiz krasta izliekuma šī vieta atradās apmēram trīs jūdzes tālu no Pateicības upes krasta. Kolonisti nosprieda apbraukt to tikai tik tālu, kamēr varēs saskatīt Naga Iekāres krastu.

Tagad laiva turējās divu kabeļtauvu atstatumā no krasta, izvairīdamās no daudzajām klintīm, ko jūras paisums jau sāka pārklāt ar ūdeni. Klints siena no upes uz iekāres pusi pamazām nolaidās zemāk. Tā bij dīvaini veidotu un sablīvētu granītkluču grēda, pavisam citāda kā Tālā skata augstienē, un likās gluži tuksnesīga. Šķita, ka tur izgāzts kāds milzīgs akmeņu vezums. Nevienu augu neredzēja uz šīs asās kraujas divu jūdžu garumā šaipus meža, tā izskatījās ka milža roka, izslīdējusi no zaļās piedurknes.

Divu airu dzīta, laiva slīdēja viegli. Burtnīcu vienā un zīmuli otrā rokā — Ģedeons Spilets lieliem vilcieniem zīmēja krastu. Nebs, Penkrofs un Herberts sarunājās, aplūkodami šo nekad vēl neredzēto savas valstības daļu. Laivai pret dienvidiem slīdot, abas 2okļu iekāres likās plešamies vaļā un plašāk atsedzam Savienības līci.

Sairess Smits nerunāja nekā, tikai lūkojās, un, pēc viņa neuzticīgā skatiena spriežot, varēja domāt, ka viņš vēro pavisam svešu apvidu.

Pēc trīsceturtdaļstundas brauciena laiva bij nokļuvusi gandrīz līdz iekāres galējam punktam, un Penkrofs taisījās griezt tam apkārt, kad Herberts, kājās piecēlies, norādīja uz kādu melnu plankumu, sacīdams:

—    Kas tas ir tur krastā?

Visu skatieni pavērsās pret norādīto vietu.

—          Patiešām, — reportieris teica, — tur ir kāds priekšmets. Liekas, kaut kāds jūras izmetums, pa pusei smilktīs iegrimis.

—    Ā! — Penkrofs iesaucās. — Es redzu, kas tas ir!

—   Nu, kas? — Nebs vaicāja.

—          Muciņas! Muciņas! Varbūt pilnas! — jūrnieks atbildēja;

—    Uz krastu, Penkrof! — Sairess Smits rīkoja.

Ar pāra spēcīgiem airu vēzieniem laiva ieslīdēja kādā mazā krasta iedobumā, un braucēji izlēca malā.

Penkrofs nebij maldījies. Tur bij divas pa pusei smilktī iegrimušas muciņas, stipri piesietas pie garas kastes, ko tās bij turējušas virs ūdens, līdz jūra visas izskalojusi krastā.

—          Laikam gan salas apkaimē kāds kuģis gājis bojā, — Herberts teica.

—    Tā liekas, — Ģedeons Spilets atbildēja.

—          Bet kas gan tajā kastē varētu būt? — Penkrofs prātoja ar visai saprotamu nepacietību. — Kas tajā kastē varētu būt? Tā ir aizslēgta, un mums nav nekā ar ko uzlauzt vāku. Varbūt pamēģināt ar akmeni…

Un, smagu akmeni paķēris, viņš taisījās ielauzt kastei sānus. Inženieris to aizturēja.

—          Penkrof, — viņš teica, — vai jūs nevarat vismaz vienu stundu paciesties?

—          Bet, Sairesa kungs, iedomājieties taču, tur iekšā var būt viss, kā mums še trūkst!

—    To mēs redzēsim, Penkrof, — inženieris atteica,

—   bet paklausiet man, nesadragājiet šo kasti, kura mums var būt noderīga. Aizvedīsim kasti uz Granītpili, kur daudz vieglāk un nesalaužot varēsim dabūt to vaļā. Kaste ir tādiem ceļojumiem pielāgota un, ja atpeldējusi līdz šejienei, tad aizpeldēs arī vēl līdz upes ietekai.

—    Jums taisnība, Sairesa kungs, — jūrnieks atbildēja.

— Es esmu aplamis, bet ne ikreiz var savaldīties.

Inženiera norādījums bij prātīgs. Ja jau šī kaste ar divām mucām turama virs ūdens, tad mazajai laiviņai tā būtu par smagu. Visvienkāršākais to tāpat peldus aizgādāt uz Granītpili.

Bet no kurienes varēja rasties šī svešā manta? Tas bij svarīgs jautājums. Sairess Smits un viņa biedri lūkojās apkārt un izmeklēja krastu vairākus simtus soļu plašā apkārtnē. Ne vismazākās drazas vairs nebij atrodamas. Tikpat uzmanīgi viņi izlūkoja jūru. Herberts ar Nebu uzkāpa kādā augstā klintī, bet apvārsnis bij gluži tukšs. Ne apgāzts kuģis, ne laivas bura nekur nebij saskatāma.

Bet nebij ko šaubīties, ka tuvienē kāds kuģis gājis bojā. Varbūt šis gadījums stāvēja sakarā ar atrasto skroti? Varbūt svešinieki bij citā salas krastā izkāpuši malā. Varbūt vēl tagad viņi ir tur? Bet kolonistu pārdomas dabiski sliecās uz to, ka šie svešinieki nevarēja būt malajiešu pirāti, jo kaste acīm redzami bij amerikāņu vai eiropiešu darināta.

Visi viņi atkal atnāca pie kastes, kura bij ap piecas pēdas gara un trīs plata. Ozola koka, rūpīgi noslēgta, ar vara nagliņām biezu ādu apsista. Abas lielās mucas hermētiski noslēgtas, bet, pēc skaņas spriežot, nepārprotami tukšas, stiprām virvēm kastes sānos piesietas, pēc Penkrofa atziņas, ar tā saucamiem «jūrnieku mezgliem». Kaste likās pilnīgi vesela, .jo bij izskalota smilkšainā krastmalā, nevis klinšu sēklī. Labi aplūkojot, varēja secināt, ka jūrā tā nebij visai ilgi peldējusi un arī še izmesta vēl nesen. Ūdens . nebij spiedies iekšā, un lietām, kas tur atradās, vajadzēja būt nesabojātām.

Acīm redzami kaste bij pārmesta pār kāda briesmās nokļuvuša, uz salas pusi braucoša kuģa malu, un, domādami, ka tā nonāks tur, kur paši vēlāk cerēja nokļūt, jūrnieki ar mucu palīdzību bij samazinājuši kuģa svaru.

—    Mēs aizpeldināsim šo mantu līdz Granītpilij un paglabāsim, — inženieris teica. — Ja sastapsim salā bojā

Kolonisti jutās visaugstākajā mērā apmierināti.

gājušā kuģa ļaudis, atdosim to īpašniekiem. Bet ja neviena neatradīsim…

—   Tad paturēsim paši! — Penkrofs iesaucās. — Bet kas gan varētu būt tur iekšā?

Jūras paisums jau sāka sniegties līdz kastei. Viena no mucas turētājām virvēm bij atrisusi vaļā un noderēja par piesienamo laivas galā. Tad Penkrofs un Nebs ar airiem atraka smilkti, lai vieglāk varētu izkustināt kasti, un drīz vien laiva, atradumu līdzi vilkdama, slīdēja atpakaļ apkārt iekārei, kas tika nosaukta par Atraduma iekāri. Kaste bij smaga, un mucas to tikko noturēja virs ūdens. Jūrnieks bij vienā uztraukumā, ka tā neatraisās un nenogrimst dibenā. Bet, par laimi, bailes izrādījās veltas, pēc pusotrām stundām trīs jūdzes bij nobrauktas, un laiva piestāja krastmalā pie Granītpils.

Laivu līdz ar atradumu izvilka sēklī, un, tā kā jūra patlaban atplūda, tā drīz vien atradās pilnīgi uz sausuma. Nebs bij atnesis vajadzīgos rīkus, lai kasti atvērtu pēc iespējas mazāk sabojātu un piekļūtu tās saturam. Penkrofs nemaz nemēģināja noslēpt, cik ļoti viņš uztraukts.

Jūrnieks sāka atraisīt muciņas, tās bij pilnīgi veselas, un lieki būtu sacīt, ka varēja noderēt. Atslēgu atlauza ar kāda dzelzs stieņa palīdzību, un vāks atlēca vaļā.

Iekšpusē bij vēl viens — cinka vāks, acīm redzami, lai priekšjrnetus pasargātu no mikluma.

—    A! — Nebs iesaucās. — Vai tiešām tur būs noglabāti konservi?

—    Es ceru, ka ne, — reportieris atbildēja.

—   Vai tikai tur nebūs… — jūrnieks murmināja pusbalsī.

—    Kas? — Nebs ziņkārīgi vaicāja.

—    Nekas!

Cinka vāku pārgrieza visā garumā un atlieca pār kastes malām; un tad citu pēc cita vilka laukā visādus priekšmetus un novietoja uz smilktīm. Katru jaunu priekšmetu Penkrofs apsveica ar skaļu «urā!», Herberts sita plaukstas, Nebs dejoja, kā jau nēģeris. Tur bij grāmatas, kas Herbertu padarīja negudru aiz prieka, un virtuves trauki, ko Nebs noskūpstīja.

< Galu galā kolonisti jutās visaugstākajā mērā apmierināti, jo šajā kastē bij rīki, ieroči, instrumenti, apģērba gabali un grāmatas. Ģedeons Spilets savā burtnīcā precīzi ierakstīja:

Rīki:

3 naži ar vairākiem asmeņiem, 2 malkas cirvji,

2   namdaru cirvji,

3    ēveles, 2 šļutas, 6 kalti,

2    vīles,

3    āmuri,

3 svārpsti,

10 maisi naglu un skrūvju, 3 dažāda lieluma zāģi, 2 kārbas ar adatām.

Ieroči:

2 šautenes ar kramu, 2 šautenes ar pistonām, 2 karabīnes, 5 lieli dunči, 4 abordāžas zobeni, 2 muciņas pulvera, katra ap 25 mārciņas smaga, 12 kārbas šaujamā pulvera.

Instrumenti:

1 sekstants, 1 binoklis, 1 tālskatis, 1 kompass, 1 kabatas kompass, 1 Fārenheita termometrs, 1 metāla barometrs,

1   fotogrāfa aparāts ar visiem piederumiem; objektīviem, platēm, ķimikālijām utt.

Drēbes:

2    duči savāda auduma kreklu — it kā no vilnas, bet, cik noprotams, darināti no augiem,

3    duči tāda paša auduma zeķu.

Virtuves piederumi:

1   dzelzs katls,

6 cinkoti vara kastroļi,

3 skārda bļodas, 10 galda piederumi (alumīnija),

2    tējkannas,

1 pārnesama krāsniņa,

6 galda naži.

Grāmatas:

1 bībele ar veco un jauno derību,

1 atlants,

1 dažādu Polinēzijas izlokšņu vārdnīca,

1   dabas zinātņu vārdnīca 6 sējumos,

3    rīses balta papīra,

2    piezīmju grāmatas ar baltām lapām.

— Tiešām jāatzīst, — inventāra sarakstu pabeidzis, reportieris teica, — ka šīs kastes īpašnieks ir bijis praktisks cilvēks. Te ir rīki, ieroči, instrumenti, saimniecības piede-

rumi, grāmatas — nekā netrūkst. Tā vien liekas, viņš jau iepriekš paredzējis bojāeju un sagatavojies uz to!

—    Taisnība, nekā te netrūkst, — Sairess Smits domīgi piebilda.

—    Un skaidri redzams, — Herberts piemetināja, — ka kuģis ar šo kasti un tās īpašnieku nav piederējis malajiešu pirātiem.

—    Ja tikai tas nav bijis pirātu gūsteknis, — Penkrofs ieminējās.

—    Tas nav domājams, — reportieris atbildēja. — Drīzāk jāpieņem, ka tas bijis kāds amerikāņu vai eiropiešu kuģis, kas nokļuvis briesmās šajā apvidū, un pasažieri, mēģinādami glābties, sagatavojuši visu nepieciešamo un tā iemetuši šo kasti jūrā.

. — Vai jūs arī tā domājat, Sairesa kungs? — Herberts jautāja.

—    Jā gan, mīļais bērns, — inženieris atbildēja, — tas var būt. Avāriju cietušie ir ievietojuši kastē šos dažādos nepieciešamos priekšmetus cerībā atrast tos kaut kur krastā izmestus.

—   Arī fotografēšanas piederumus? — jūrnieks kā šaubīdamies iesmējās.

—    Tie man arī liekas nesaprotami, — Sairess Smits atbildēja. — Mums un tāpat citiem malā izmestiem daudz noderīgāks būtu lielāks apģērbu vai šaujamā materiāla krājums. .

—    Bet vai šiem instrumentiem, ieročiem un grāmatām nav kāda zīme, pēc kuras varētu spriest, no kurienes tie cēlušies? — Ģedeons Spilets vaicāja.

Par to bij jāpārliecinās. Katrs priekšmets tika rūpīgi aplūkots, sevišķi grāmatas, instrumenti un ieroči. Bet nevienam nebij parastās fabrikas markas. Visi tie bij priekšzīmīgā kārtībā un likās vēl pavisam nelietoti. Šķita, ka visi priekšmeti nav savākti steidzīgi un nejauši, bet ar aprēķinu un rūpīgu izvēli ievietoti šajā kastē. It sevišķi tā bij jādomā pēc kastes iekšējā metāla aizsarga pret mitrumu, — tas nekādi nav ierīkojams uz ātru roku.

Dabas zinātņu un Polinēzijas izlokšņu vārdnīcas bij iespiestas angļu valodā, bet nevienai nebij ne autora vārda, ne izdevuma datuma. Gluži tāpat kvarta formāta bībelei angļu valodā — tipogrāfiskam meistardarbam. Bībele acīm redzami bij diezgan bieži tikusi pāršķirstīta.

Arī lieliskajam atlantam ar visu zemju kartēm un vairākiem pusložu zīmējumiem pēc Merkatora parauga franču valodā nebij ne datuma, ne izdevēja vārda.

Visiem šiem priekšmetiem nebij ne mazākās zīmes, pēc kuras varētu uzminēt, kam pieder kuģis, kurš še tuvumā nesen braucis garām. Tomēr kastes saturs bij vesela bagātība Linkolna salas kolonistiem. Līdz šim viņi no dabas bagātībām paši pagatavoja visu nepieciešamo un ar saprāta palīdzību diezgan labi bij tikuši galā. Šķita, ka liktenis gribējis atalgot viņu pūles, atsūtīdams šos dažādos rūpniecības ražojumus. Kolonisti juta dziļu pateicību.

Tomēr viens no viņiem vēl nebij pilnīgi apmierināts. Tas bij Penkrofs. Pēc viņa atziņas, kastē nebij paša svarīgākā, un, pārcilājot ik priekšmetu, viņa gaviles pamazām aprāvās, bet beigās viņš nomurmināja:

—      Tās visas ir labas lietas, bet jūs redzat, ka priekš manis šajā kastē nav nekā!

Nebs atsaucās:

—    Na nu, draugs Penkrof! Kā tad tev vēl trūkst?

—      Pusmārciņas tabakas! — Penkrofs nopietni atbildēja. — Tad mana laime būtu pilnīga.

Pārējie pēc šīs atbildes nevarēja valdīt smieklus.

Bet pēc šā atraduma pārbaudīšanas vēl vairāk kā līdz šim nepieciešama likās salas pamatīga izlūkošana. Kolonisti nolēma rīt ar gaismu doties ceļā augšup pa Pateicības upi, lai sasniegtu salas rietumu krastu. Ja avāriju cietušie kuģinieki tur izmesti malā, tiem bez kavēšanās sniedzama palīdzība.

Visa diena pagāja, dažādos atrastos priekšmetus pārnesot Granītpilī un novietojot lielajā istabā.

Tā kā todien bij divdesmit devītais oktobris un svētdiena, Herberts pirms gulētiešanas apvaicājās inženierim, vai neizlasīt dažas lappuses evaņģēlija.

—    Labi, — Sairess Smits atbildēja.

Viņš paņēma* un uzšķīra svēto grāmatu, bet Penkrofs

iebilda:

—      Sairesa kungs, es esmu māņticīgs. Uzšķiriet uz labu laimi un lasiet pirmo pantu, kas pagadās priekšā. Redzēsim, vai tam būs kāds sakars ar mūsu likteni.

Sairess Smits pasmaidīja par jūrnieka iedomām un uzšķīra evaņģēliju kādā apzīmētā vietā.

Piepeši viņš ieraudzīja ar sarkanu zīmuli ievilktu krustiņu svētā Mateusa evaņģelija septītajā nodaļā, astotajā pantā.

Un viņš lasīja pantu, kurš sākās tā:

«Jo ikviens, kas lūdzas, dabū, un, kas meklē, atrod.»

## treša nodaļa. Izbraukums. — Uzplūdi. — Vīksnas un nātreskoki. — Da- žādi augi. — Jakamars. — Meža aina. — Milzu eikalipti. •— Kāpēc tos sauc par drudža kokiem? — Pērtiķu bari. — Ūdenskritums. — Nakts nometne.

Trīsdesmitā oktobra rītā viss bij sagatavots izbraukumam, pēc pēdējiem notikumiem tas nebij atliekams. Patiešām — tagad Linkolna salas kolonistiem nebij vairs jāmeklē palīdzība, bet pašiem jārauga to sniegt.

Nolemts bij doties pa Pateicības upi augšup, cik tālu vien iespējams. Tā bez sevišķām grūtībām būs nobrau-. cama lielākā ceļa daļa un ceļotāji ar savu pārtikas krājumu un ieročiem varēs nokļūt līdz pašam salas rietumu krastam.

Jādomā bij ne vien par līdzņemamiem priekšmetiem, bet arī par tiem, kas gadīsies ceļā un pārvedami Granītpilī. Ja notikusi kuģa avārija, kā to varēja pieņemt, izmesto mantu netrūks, un tās labi noderēs. Tādā gadījumā rateļi būtu parocīgāki nekā trauslā laiva. Bet smagie un neveiklie rati jāvelk pašiem, tāpēc Penkrofs nosūrojās, kāpēc kastē bez pusmārciņas tabakas neesot bijis pāra spēcīgu Ņūdžersijas zirgu, kas kolonistiem būtu ļoti noderīgi.

Nebs jau bij novietojis laivā nepieciešamos pārtikas līdzekļus, gaļas konservus un vairākus dzeramā traukus dienām trijām, jo tā Sairess Smits bij aprēķinājis ceļojuma ilgumu. Tomēr viņi perēja arī pa ceļam iegūt kādu medījumu, tāpēc Nebs neaizfriirsa paņemt līdzi mazo pārnesamo krāsniņu.

No pārējiem rīkiem kolonisti paņēma līdzi divus cirvjus, kuri varēja noderēt meža biezokņa izciršanai, tālskati un kabatas kompasu.

No ieročiem viņi izvēlējās divas kramenīcas, tās bij noderīgākas šajā salā, tāpēc ka krams allaž viegli atjaunojams, turpretī šaujamo pulveri, bieži lietojot, drīz vien iztērētu. Tomēr arī vienu karabīni ar vairākām patronām viņi paņēma līdzi. Pulvera muciņās bij aptuveni piecdesmit mārciņu, kāda daļa, protams, bij jāpaņem līdzi, tomēr inženieris cerēja pagatavot kādu sprāgstošu vielu, kas to varētu atvietot. Bez šaujamiem ieročiem ceļotāji vēl apbruņojās ar dunčiem ādas makstis un ar šādiem ieročiem nu varēja doties plašajā mežā ja.

Lieki pieminēt, ka Penkrofs, Herberts un Nebs, tā apbruņojušies, sajutās ārkārtīgi pašapzinīgi, bet Sairess Smits piekodināja viņiem nešaudīt bez vajadzības.

Pulksten sešos rītā laivu iestūma jūrā. Visi sakāpa iekšā — saprotams, arī Tops — un brauca uz Pateicības upes ieteku.

Paisums bij sācies tikai pirms pusstundas. Tātad atlika vēl dažas stundas, kuras bij jāizmanto, jo vēlāk atplūdos brauciens augšup pa upi būtu grūts. Paisums jau patlaban bij spēcīgs, jo pēc trim dienām iestāsies pilns mēness, tādēļ pietika pavērst laivu upes gultnē, un tā ātri slīda augšup starp krastiem; nemaz nebij vajadzīgs ķerties pie airiem un paātrināt tās skrēju.

Jau pēc dažām minūtēm viņi sasniedza Pateicības upi un tieši to vietu, kur pirms septiņiem mēnešiem Penkrofs bij pagatavojis savu pirmo malkas plostu.

Aiz šī diezgan spējā līkuma upe slaidā lokā liecās pret dienvidrietumiem un plūda pa milzīgu mūžam zaļu skuju koku paēnu.

Krāšņs skats bij uz upes krastiem. Sairess Smits un viņa biedri nebeidza jūsmot par skaistajām ainavām, ko daba tik viegli radīja ar ūdeni un kokiem. Jo tālāk viņi brauca, jo dažādīgākas kļuva koku pasugas gar upmalu. Labajā krastā kuploja krāšņās gobas, kuras tā meklē kuģu būvētāji, jo tās ūdenī tik drīz nesatrūd. Un tālāk vēl citas šī paša koka pasugas, starp citām arī tā, no kuras sēklām izspiež visai noderīgu eļļu. Herberts pamanīja arī kokus, no kuru lunkanajiem zariem, izmērcētiem ūdenī, var pagatavot lieliskas virves, un bez tam vēl divus vai trīs ebenkokus, kuru stumbri bij pievilcīgi izlocītām cīpslām raiboti.

Laiku pa laikam laiva apstājās tādās vietās, kur viegli bij izkāpt malā. Ģedeons Spilets, Herberts un Penkrofs šautenēm rokās, ar Topu priekšgalā tūliņ devās krastā. Bez medījuma te varēja gadīties arī kāds noderīgs un lietojams augs. Un patiešām — jaunais dabas zinātnieks nevarēja vēlēties nekā labāka, atradis kādu meža spinātu un vairākas krustziežu dzimtas kāpostu pasugas, kuras pārstādot bij kultivējamas. Tur bij kreses, rutki, rāceņi un, beidzot, sīki, zaraini, viegli pūkoti, metru gari stiebraugi ar iebrūnām sēklām.

—   Vai tu zini, kas tas ir par augu? — Herberts, vaicā ja Penkrofam.

—   Tabaka! — iesaucās Penkrofs, kurš laikam gan savu ilgoto augu nebij redzējis citur kā savas pīpes čibukā.

—   Nē, Penkrof, — Herberts atbildēja, — tā nav tabaka, tās ir sinepes.

—    Ak sinepes, — jūrnieks atteica, — bet, ja pagadās kāds tabakai līdzīgs augs, to tu, manu zēn, gan nepalaid garām.

—    Gan mēs arī to kādu dienu atradīsim, — Ģedeons Spilets piebilda.

—   Patiešām! — Penkrofs atsaucās. — Un tajā dienā es vairs nevarēšu pasacīt, kā mums te vēl trūktu!

Visi šie dažādie augi tika rūpīgi izrakti un aiznesti laivā, kur Sairess Smits sēdēja, pārdomas nogrimis.

Tā reportieris, Herberts un Penkrofs vairākas reizes kāpa malā gan upes labajā, gan kreisajā krastā. Kreisais bij slīpāks, bet labais atkal mežīgāks. Savu kabatas kompasu aplūkodams, inženieris pārliecinājās, ka no pirmā līkuma upe manāmi tiekusies pret dienvidrietumiem taisnā līnijā tepat trīs jūdžu garumā. Bet domājams, ka tālāk šis virziens mainīsies un upe pavērsīsies pret ziemeļrietumiem uz Franklina kalna pakāji, no kuras tā saņēma savus ūdeņus. x

Kādā ekskursijā Ģedeonam Spiletam laimējās noķert divus dzīvus fazānvistas pasugas putnus. Tiem bij gari, smaili knābji, gari kakli, īsi spārni, bet astes tikpat kā nemaz. Herberts tos pilnīgi pareizi nosauca par'«tinamiem», un mednieki nosprieda, ka tie būs viņu vistu dārza pirmie iemītnieki.

Bet šautenes līdz šim vēl nebij laistas darbā, un pirmais šāviens, kas atskanēja Tālā skata mežā, bij mērķēts kādam skaistam, zivju dzenim līdzīgam putnam.

—   To es pazīstu! — Penkrofs iesaucās, un varētu gandrīz sacīt, ka šāviens notika pret viņa gribu.

—    Ko jūs pazīstat? — reportieris apvaicājās.

—   To putnu, kurš mums izmuka pirmajā ceļojumā pa salu un kura vārdā mēs nosaucām šo meža daļu.

Jakamars! — Herberts iesaucās.

Patiešām tas bij jakamars, skaists putns ar diezgan rupjām, metāliski spīdošām spalvām. Pāra skrošu trāpīts, viņš nokrita zemē, un Tops viņu aiznesa uz laivu, tāpat arī kādu duci baloža lieluma kāpelētāju putnu — zaļgani plan- kumotas «turako-lori» ar aveņkrāsas spārnu galiem un baltu svītru virs cekula. Šis trāpīgais šāviens bij izdevies jauneklim, un viņš jutās īsti lepns. Lori cepetis bij labāks nekā jakamara, kura gaļa mazliet pasīksta, tomēr grūti nācās pārliecināt Penkrofu, ka viņš nav nošāvis pašu ēdamo putnu karali.

Pulksten desmitos no rīta laiva aizsniedza otru Pateicības upes līkumu apmēram piecas jūdzes tālu no ietekas. Braucēji te pieturēja paēst brokastis, un šī atpūta lielo, skaisto koku paēnā ieilga veselu pusstundu.

Upe te vēl vienmēr bij pēdu sešdesmit septiņdesmit plata un piecas vai sešas pēdas dziļa. Inženieris bij novērojis, ka tai ir arī daudzas pietekas, bet tie bij tikai niecīgi, laiviniekiem nelietojami strautiņi. Turpretī Jakamaru mežs, tāpat kā viss Tālā skata mežs, aizsniecās neapre- dzamā plašumā. Ne zem biezā lapotņa, ne zem Pateicības upes piekrastes kokiem — nekur nebij nekādu cilvēka pēdu. Ceļotāji nevarēja atrast nevienas aizdomīgas zīmes, acīm redzami mežinieka cirvis nekad nebij pieskāries šiem kokiem, pētnieka nazis nebij skāris šīs liānas, kas stiepās no zara uz zaru pāri bieziem krūmājiem un garai zālei. Ja salā arī bij izkāpuši daži avāriju cietušie, tad tie vēl mitinājās turpat krastmalā, šajā zaļajā apjumā tie nebij meklējami.

Tāpēc inženieris it kā traucās pēc iespējas drīzāk aizsniegt Linkolna salas rietumu malu, līdz kurai, pēc viņa aprēķina, bij, mazākais, piecas jūdzes. Brauciens atsākās no jauna. Un, lai gan upe nevirzījās pret jūrmalu, bet gan pret Franklina kalnu, braucēji nolēma turpināt ceļojumu laivā, jo dziļums vēl vienmēr bij pietiekošs. Tā viņi ietaupīja laiku un spēkus, jo citādi viņiem nāktos ar cirvjiem izcirst eju cauri meža biezoknim.

Bet drīz vien uzplūdi aprimās vai nu tāpēc, ka jūrā sākās bēgums, kas ap šo laiku arī bij gaidāms, vai arī tāpēc, ka šajā augstumā ietekas iespaids nebij sajūtams. Gribot negribot bij jāķeras pie airiem. Nebs un Herberts nosēdās uz sola, Penkrofs pie stūres, un brauciens augšup turpinājās.

Likās, ka mežs Tālā skata pusē pamazām kļūtu tā kā retāks. Koki auga izklaidus un bieži vien gluži pa vienam. Bet, savrup stāvēdami, tie labāk uzsūca brīvo un tīro gaisu, kas virmoja ap tiem, un tāpēc bij izauguši tik krāšņi.

Kādas krāšņas augu pasugas sastopamas šo platuma grādu apvidos! Bez šaubām, botāniķim pietiktu ar šiem augiem, lai noteiktu paralēli, uz kādas atrodas Linkolna sala.

—   Eikalipti! — Herberts piepeši iesaucās.

Patiešām, tur bij šie lieliskie koki — ekvatora pierobežu joslas pēdējie milži, radinieki Austrālijas un Jaunzēlandes eikaliptiem uz tā paša platuma grāda kā Linkolna sala. Daži no tiem pacēlās divi simti pēdas augstu. Stumbram apkārtmērā varēja būt divdesmit pēdas, bet smaržojošu sveķu cīpslām pārtīklotā miza bij piecas collas bieza. Nekas nav tik brīnišķīgs, bet arī tik reti sastopams kā šis miršu pasugas koks ar vertikāli augošām lapām, pa kuru starpām saules stari nosniecas līdz pat zemei!

Ap šiem eikaliptiem auga svaiga zāle, un no zaļā paklāja bariem cēlās augšup sīki putni, mirdzēdami saulē kā spārnoti tumšsarkani rubīni.

—   Tie nu gan ir koki! — Nebs iekliedzās. — Bet vai tie arī kam der?

—   Pē! — Penkrofs nicinoši noteica. — Ir tāpat milzeņu augi kā milzu cilvēki, kas noder tikai vadāšanai un izrādīšanai pa tirgiem.

—    Man šķiet, jūs maldāties, Penkrof, — Ģedeons Spilets piezīmēja. — Eikaliptu kokus arvien vairāk sāk izlietot galdniecības vajadzībām.

—    Un es vēl varu piebilst, — jauneklis teica, — ka šo eikaliptu pasugas sniedz daudz derīgu vielu. No goajē, piemēram, iegūst garšīgus augļus. No krustnagliņu koka ievāc vircotās nagliņas, no granātu eikalipta — granātus, no «eugenia cauliflora» — augļus garšīgu vīnu pagatavošanai; miršu eikalipts «ugni» satur lielisku alkoholisku liķieri, no miršu koka «caryophyllus» iegūst iecienīto kanēli; piparu eikalipts «eugenia pimenta» sniedz Jamaikas piparus, no parastās miršu pasugas dabū vienkāršas virces, bet no «eucalyptus robusta» iegūst lielisku mannu; «eucalyptus Guinei» sulu raudzējot, dabū kaut ko līdzīgu alum. Beidzot, visi koki, ko pazīstam ar vārdu «dzīvības koki» vai «dzelzs koki», arī pieder pie miršu koku dzimtas ar četrdesmit sešām, sugām un tūkstoš trīssimt pasugām.

Kolonisti ļāva jauneklim ar lielu aizrautību nolasīt šo mazo botānisko lekciju. Sairess Smits to noklausījās smaidīdama bet Penkrofs sajutās neizsakāmi lepns.

—    Labi, labi, Herbert, — viņš teica. — Bet es esmu gatavs apzvērēt, ka visas tās noderīgās sugas, kuras jūs te nupat minējāt, nav tik lielas kā šie te.

—    Tev taisnība, Penkrof.

—   Tātad iznāk tas pats, ko es jau teicu, — jūrnieks turpināja. — Šie milzeņi neder nekam.

—   Tur jūs maldāties, Penkrof, — inženieris iejaucās. — Tieši šie milzeņi eikalipti, zem kuriem mēs patlaban sēžam, arī noder kaut kam.

—    Kam tad?

—    Tie sagādā veselību zemei, kurā aug. — Vai jūs zināt, kā tos sauc Austrālijā un Jaunzēlandē?

—    Nē, Sairesa kungs.

—    Tos sauc par drudža kokiem.

—    Tāpēc, ka no tiem ceļas drudzis?

—    Nē, tāpēc, ka tie aizkavē drudzi.

—    Labi, to es piezīmēšu, — repotieris sacīja.

—    Piezīmējiet to, mīļo Spilet. Ir pierādīts, ka eikalipts paralizē purvu miasmus. Izmēģināts izlietot šo dabisko līdzekli Eiropas dienvidos un dažos Ziemeļamerikas purvainos, neveselīgos apvidos un novērots, ka iedzīvotāju .veselības stāvoklis tur pamazām uzlabojas. Mirškokiem apstādītos apvidos izzūd intermitējošais drudzis. Tas tagad ir neapšaubāms fakts un laimīgs apstāklis arī mums, Linkolna salas apdzīvotājiem.

—   Ak, kas tā par salu! Kāda svētīta sala! — Penkrofs iesaucās. — Es jums saku, tajā netrūkst nekā… ak, ja tikai vēl…

—   Gan tas arī vēl nāķs, Penkrof, gan mēs ko atradīsim, —r- inženieris viņu mierināja. — Bet nu turpināsim savu ceļojumu, stumsim laivu tik tālu, cik upe to varēs nest.

Brauciens turpinājās vēl, mazākais, divas jūdzes, līdz kādai eikaliptiem apaugušai visaugstākajai vietai šajā salas daļā. Apaugušais apgabals izpletās nepārredzami tālu abās pusēs Pateicības upei, kura te līču loču līkumoja starp zaļiem krastiem. Upes gultne bieži vien bij garu zāļu pieaugusi, gadījās arī asas klintis, tāpēc brauciens bij diezgan grūts. Ar airiem tur vairs nevarēja rīkoties, un Penkrofs stūma laivu ar kārti. Manāms bij, ka upe kļuva arvien seklāka un ka tuvu brīdis, kad laivai aiz ūdens trūkuma būs jāapstājas. Saule arī jau grima aiz apvāršņa, koki klāja pār zemi savas milzīgās ēnas. Redzēdams, ka šodien salas rietumu krastu tik un tā nav iespējams aizsniegt, Sairess Smits nolēma pārnakšņot turpat, kur tālākbraukšana pa seklo upi nebūs vairs iespējama. Viņš domāja, ka līdz jūrmalai vēl jūdzes piecas vai sešas, attālums bij par lielu, lai mēģinātu noiet to naktī pa nepazīstamo mežu.

Nometni domāja sagatavot bez kavēšanās un turpat mežā, kurš te bij īsti biezs un likās arī vairāk apdzīvots. Ja tikai jūrnieka acis nekļūdījās, viņš domājās saskatījis pērtiķu pūļus biezoknī. Un tiešām, divi trīs no šiem kustoņiem pieņāca laivai tuvu klāt un bez mazākajām bailēm aplūkoja kolonistus; pirmo reizi cilvēkus redzēdami, viņi droši vien neapjauda, ka no tiem jābaidās. Viegli nāktos dažus no šiem četrkājiem nošaut, bet Sairess Smits aizliedza viņus bez kādas vajadzības nogalināt, par ko Penkrofs gan stipri uztraucās. Tomēr tas arī bij prātīgākais, jo šie stiprie un apbrīnojami veiklie pērtiķi varēja kļūt bīstami, tādēļ labāk nesatracināt tos ar pilnīgi nevajadzīgu uzbrukumu.

Taisnība gan, ka jūrnieks lūkojās uz pērtiķiem no tīri gastronomiskā viedokļa un ka šie augēdāji kustoņi bij iekārojams medījums. Bet, tā kā pārtikas jau tā bij pārpilnām, nebij gluži lietderīgi bez vajadzības tērēt munīciju.

Ap pulksten četriem braukšana pa Pateicības upi kļuva pavisam grūta, jo ūdens bij pieaudzis ar zāli un klintīm piebārstīts. Krasti slējās arvien augstāk, upes gultne jau grauzās cauri Franklina kalna pakājes pirmajiem pauguriem. Iztekas avoti vairs nevarēja būt tālu, jo upē saplūda ūdens no visām kalna dienvidu nogāzēm.

—   Nepaies ne piecpadsmit minūtes, un mēs būsim spiesti apstāties, Sairesa kungs, — jūrnieks teica.

—   Labi, Penkrof. Mēs apstāsimies un sarīkosim nometni, kur pavadīt nakti.

—   Cik tālu mēs tagad varētu būt no Granītpils? — Herberts vaicāja.

—    Apmēram septiņas jūdzes, — inženieris atbildēja, — protams, ierēķinot ari upes likumu pret ziemeļrietumiem.

—    Vai brauksim vēl tālāk? — reportieris vaicāja.

—    Katrā ziņā tik tālu, cik vien būs iespējams, — Sairess Smits atbildēja. — Rītu ar gaismiņu atstāsim laivu tepat un, es ceru, pāra stundās būsim jau jūrmalā, tā ka gandrīz visa diena mums atliks krasta pētījumiem.

—    Uz priekšu! — Penkrofs iesaucās.

Bet tad arī laiva atdūrās pret tikko divdesmit pēdas platās upes akmeņaino dibenu. Bieza zaļa sega augšā bij pārklājusies pār tās gultni un ietina to vieglā mijkrēslī. Skaidri bij sadzirdams ūdenskrituma troksnis, kas norādīja, ka dažas simts pēdas priekšā atrodas dabisks aizsprosts.

Patiešām — aiz nākamā upes līkuma viņi pa koku spraugu ieraudzīja ūdenskritumu. Laiva pavisam nosēdās upes dibenā un pāra minūtes vēlāk tika piesieta pie kāda koka zara labajā krastā.

Bij apmēram pieci pēcpusdienā. Saules pēdējie stari spraucās caur biezā lapotņa spraugu, apspīdēja nelielā krituma kūpošos ūdens putekļus, un tie atmirgoja visās spektra krāsās. Tālāk Pateicības upes gultne pazuda zaru biezoknī, aiz kura bij tās iztekas avots. Lejāk ar daudzām pietekām tā izvērtās par īstu upi, še tā bij vēl tikai niecīgs sekls strautiņš.

Ceļinieki apmetās šajā skaistajā vietā. Uguni sakūra zem platlapainu nātreskoku ķeburainiem zariem, kuros Sairess Smits un viņa biedri vajadzības gadījumā varēja patverties.

Vakariņas drīz bij paēstas, jo visi bij krietni izsalkuši. Nu tikai jāliekas uzv guļu. Bet, tumsai uznākot, bij dzirdama aizdomīga rūkoņa, tāpēc nolēma arī pa nakti kurināt uguni, lai tā ar savu plīvojošo liesmu sargātu gulētājus. Nebs un Penkrofs tāpēc pārmaiņus palika nomodā un netaupīja malku. Varbūt tāda uzmanība arī bij vietā, jo viņi šķita pamanījuši kādu dzīvnieku ēnas ložņājam ap nometni te lapotnī, te zem tā. Tomēr nakts pagāja bez sevišķa atgadījuma, un otrā rītā, trīsdesmit pirmajā oktobrī, pulksten piecos visi bij kājās un gatavi doties tālāk.

## ceturta nodaļa. Ceļā uz Jūrmalu. — Četrroču bari. — Jauna upe. — Kāpēc jūras paisums nav manāms? — Mežs krastmalas vietā. — Rāpuļa zemesrags. — Herberts apskauž Ģedeonu Spiletu. — Bambusa petarde.

Ap pulksten sešiem, brokastis ieturējuši, kolonisti atsāka gājienu ar nodomu pa visīsāko ceļu nokļūt rietumpuses jūrmalā. Pēc cik ilga laika viņi nokļūs pie mērķa? Sairess Smits bij runājis par divām stundām, bet acīmredzot tas būs atkarīgs no apstākļiem, kādi gadīsies ceļā. Šis Tālā skata apvidus bij tā noaudzis mežiem, ka likās bieza dažādu koku pasugu lapotņa pilnīgi pārklāts. Šķita, ka te nāksies iztīrīt ceļu pa zāli, krūmājiem un liānām, cirvi turēt vienā rokā un, iedomājot naktī dzirdētos rēcienus, šauteni katrā ziņā otrā.

Nometnes vieta bij aprēķināma pēc Franklina kalna. Tā kā tas pacēlās ziemeļos, mazākais, triju jūdžu atstatumā, nācās tikai doties taisnā virzienā pret dienvidrietumiem, lai sasniegtu rietumu jūrmalu.

Pirms aiziešanas.vēl rūpīgi pārbaudīja laivas piesējumu. Penkrofs ar Nebu paņēma līdzi pārtiku, kurai vajadzēja pietikt, mazākais, divām dienām. Par medībām te nebij ko domāt, inženieris ieteica saviem biedriem sargāties no katra priekšlaicīga trokšņa, lai no jūrmalas jau iepriekš nedzirdētu viņu tuvošanos.

Pirmie cirvja cirtieni bij mērķēti mastikas krūmājiem mazliet augšpus ūdenskrituma; ar kompasu rokā Sairess Smits norādīja ceļa virzienu.

Še pa lielākajai daļai auga tie paši koki kā ezera un Tālā skata apvidos. Te bij deodari, duglāzijas, kazuarīni, akmenskoki, eikalipti, pūķakoki, hibiski, ciedri un citi, vispār sīkāki, jo biezoknī nebij spējuši attīstīties. Ceļu cirzdami, kolonisti tikai palēnām tika uz priekšu, bet inženieris jau nodomāja šo taku vēlāk savienot ar Sarkano strautu.

Kolonisti virzījās lejup pa nolaidenu slīpumu, kas izveidoja salas kalnu sistēmu, un pa gluži sausu vietu, tomēr pēc sulotajiem augiem šajā apvidū varēja domāt, ka te apakšzemē apslēpts ūdenscīpslu tīkls vai tuvumā ir kāds strauts. Tomēr Sairess Smits no citreizējā ceļojuma uz krāteri neatcerējās bez Sarkanā strauta un Pateicības upes ievērojis vēl kādus citus ūdeņus.

Ceļojuma pirmajās stundās viņi sastapa lielus pūļus pērtiķu, kuri rādījās visai pārsteigti, pirmo reizi ieraudzīdami cilvēkus. Ģedeons Spilets jokodamies piebilda, ka šie spēcīgie un veiklie četrroči laikam gan viņu un viņa biedrus notur par savas cilts panīkušiem brāļiem. Un patiešām — neveiklie gājēji, uz katra soļa krūmāju aizturēti, liānu sapīņāti, koka stumbru aizšķēršļoti, nevarēja vis lielīties salīdzinājumā ar šiem lunkanajiem dzīvniekiem, kuri veikli lēkāja no zara uz zaru un kurus itin nekas nevarēja aizkavēt viņu gaitā. Pērtiķu te bij ļoti daudz, bet, par laimi, tie neizrādīja nekāda ienaida.

Pagadījās arī dažas meža cūkas, aguti, ķenguri un citi grauzēji, un divas vai trīs «kuļas», uz kurām Penkrofs labprāt būtu aizsūtījis pāra lādiņu skrošu.

—   Bet, — viņš noteica, — taupīšanas laiks vēl nav beidzies, palēkājiet vien bez bēdu. Atpakaļ nākot, parunāsim ar jums pāra vārdu!

Ap pusdesmitiem rītā ceļu, kas tiecās taisni pret dienvidrietumiem, pēkšņi aizšķēršļoja kāda nepazīstama upe, trīsdesmit vai četrdesmit pēdas plata, kas, dobji krākdama, šļācās lejup pa stāvo, klinšaino gultni. Šī upe bij dziļa un dzidra, bet laivas braucienam pilnīgi nelietojama.

—    Te mēs netiekam pāri! — Nebs iesaucās.

—   Ak, — Herberts atbildēja, — tas ir tikai strauts, mēs varam to pārpeldēt.

—   Kādēļ? — Sairess Smits atbildēja. — Acīm Tedzami šis strauts tek uz jūru. Paliksim tepat kreisajā pusē, turēsimies pie tā krasta, un būtu tīrais brīnums, ja tas nenovestu mūs jūrmalā. Uz priekšu!

—   Acumirkli! — reportieris iesaucās. — Bet šīs upes nosaukums, draugi? Neatstāsim taču robu mūsu ģeogrāfijā.

—    Pareizi! — Penkrofs atsaucās.

—   Dod tu viņai nosaukumu, mans dēls, — inženieris teica, jauneklim pievērsdamies.

—   Vai nebūs labāk nogaidīt, līdz mēs to būsim izpētījuši līdz pat ietekai? — Herberts vaicāja.

—   Lai notiek! — Sairess Smits noteica. — Nekavēsimies, dosimies tālāk.

—    Vēl acumirkli! — Penkrofs iebilda.

—    Kas tad vēl? — reportieris apvaicājās.

—   Medības gan ir aizliegtas, — jūrnieks teica, — bet, es domāju, zvejot taču būs atļauts.

—    Tagad nav laika zvejot, — inženieris atbildēja.

—    Ak! — Penkrofs atsaucās. — Tikai piecas minūtes. Es izlūdzos tikai piecas minūtes mūsu pusdienu labā!

Krastā nogūlies, PenkrOfs abas rokas iebāza ūdenī un drīz vien izvilka vairākus dučus skaistu vēžu, kuri tur ču- mēja pa akmens starpām.

—   Tas tik ir jauki! — iesaucās Nebs, jūrniekam palīgā steigdamies.

— Es jums teicu, — Penkrofs noņurdēja nopūzdamies, — ka, atskaitot tabaku, šajā salā atrodams viss cits.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad sazvejots bij jau īsti bagātīgs loms, jo vēžu strautā bij daudz. Maiss bij pilns ar šiem rāpuļiem, kuru čaumala bij kobalta zilā krāsā un bruņota ar zobveidīgu piesi. Ceļojums turpinājās.

Pa jaunatrastā strauta malu gājiens bij vieglāks un sekmējās ātrāk. Cilvēka pēdas arī šajā krastā nebij pamanāmas. Vietvietām gan varēja saskatīt lielu dzīvnieku sliedes. Šie dzīvnieki acīm redzami nāca pie strauta padzerties, bet vairāk arī nekā. Droši vien šajā Tālo rietumu apvidū pekari nebij dabūjusi skroti, kas Penkrofam tikko neizlauza dzerauksta zobu.

Novērodams strauta straujo plūsmi, Sairess Smits pārliecinājās, ka viņš ar saviem biedriem ir daudz tālāk no rietumu jūrmalas, nekā bij iedomājies. Patiešām, ap šo laiku jūrā sākās paisums, un, ja tā bijusi tikai dažas jūdzes atstatu, arī upē ūdenim vajadzēja celties. Tomēr no tā te nekas nebij manāms, un ūdens mierīgi ritēja pa savu dabisko gultni. Stipri izbrīnījies, inženieris bieži aplūkoja savu kompasu, it kā pārliecinādamies, vai kāds spējš strauta līkums neaizved viņus Tālo rietumu meža vidū.

Pamazām strauts kļuva platāks un ūdens tajā rāmāks. Labais krasts bij tāpat apaudzis kokiem ka kreisais, necik tālu uz to pusi redzēt nevarēja; tomēr mežs šķita gluži tukšs, jo Tops nerēja, lai gan šis gudrais kustonis visādā ziņā pavēstītu katru svešu būtni upes apkaimē.

Ap pusvienpadsmitiem Herberts, kurš bij mazliet aizsteidzies citiem priekšā, Sairesam Smitam par lielu pārsteigumu iesaucās:

—    Jūra!

Un pēc pāra acumirkļiem kolonisti, mežmalā izgājuši, redzēja jūras rietumu krastu izplešamies savā priekšā.

Bet kāda starpība bij starp šo un austrumu krastu, kurā liktenis viņus vispirms bij izmetis! Te neredzēja klints sienas, ne ūdenī izkaisītus akmeņus, pat smilkšainas krastmalas te nebij! Visa mala ar mežu apaugusi, pēdējie viļņu apskalojamie koki noliecās tālu pār ūdeni. Tā nebij parastā smilkšu sēre vai klinšaina krastmala, bet visskaistāko pasaules koku josla. Krasts pamazām pacēlās augstu pār jūras līmeni, un koki auglīgā zemes kārtā virs granīta pamata likās tikpat cieši un stipri ieauguši kā tie tur, salas iekšienē.

Kolonisti bij izgājuši pie kāda maza līcīša, kurā pat divas zvejnieku laivas neietilptu un kur bij arī jaunā strauta ieteka. Brīnišķā kārtā strauts neieplūda jūrā pa lēzenu gultni, kā parasts, bet šļācās lejup pa četrdesmit pēdas augstu kritumu — ar to arī izskaidrojams, kāpēc paisuma laikā tā augšienē nemanīja nekādu uzplūdu. Patiešām — Klusā okeāna ūdeņi pat vislielākā uzplūdu laikā nevarēja aizsniegt upes līmeni. Upe bij itin kā augšā ierīkots ūdensvads, jāpaiet, bez šaubām, miljoniem gadu, kamēr tā izgrauzīs granītā līdzenu un pieejamu ieteku. Tāpēc kolonisti vienprātīgi nosprieda nosaukt to par Ūdenskrituma upi.

Tālāk mežīgā krastmala aizsniecās apmēram divas jūdzes pret ziemeļiem. Vēl tālāk koki kļuva retāki, aiz tiem gandrīz taisnā līnijā dīvaini veidota augstiene stiepās no ziemeļiem pret dienvidiem. Turpretī no Ūdenskrituma upes līdz pat Rāpuļa zemesragam visa krastmala bij ar mežu apaugusi, tur bij redzami tikai krāšņi koki, citi taisni, citi noliekušies, ūdens apskalotām saknēm. Šī salas daļa līdz pat Čūskas pussalai galvenā kārtā arī bij izpētāma, jo še, nevis otrajā, tuksnesīgajā daļā, varēja piemesties cilvēki, ja jūra tos te būtu izskalojusi.

Laiks bij jauks un skaidrs, un no kraujas, kur Nebs un Penkrofs gatavoja brokastis, varēja redzēt tālu. Apvārsnis bij pilnīgi' dzidrs, bet neviena bura nebij saskatāma tālienē. Cik tālu sniedzās skatiens, visā krastmalā nebij nevienas laivas, pat nevienas jūras izmestas kuģa drazas. Bet inženieris neuzticējās acīm, pirms nebij pamatīgi izpētījis visu krastmalu līdz pat Čūskas pussalai.

Brokastis paēda steigšus, pusdivpadsmitos Sairess Smits deva zīmi doties atkal ceļā. Kolonisti nekāpa pāri kraujām un nebrida pāri smilkšu klajumiem, bet devās gar pašu ūdens malu zem koku lapotņa nojumes.

Atstatums no Ūdenskrituma upes līdz Čūskas pussalai bij apmēram divpadsmit jūdžu. Pa līdzeno krastmalu kolonisti nesteigdamies šo gabalu varēja noiet četrās stundās. Bet viņiem pagāja divreiz vairāk laika, kamēr apmeta līkumu ap kokiem, nolīda krūmājus un izcirta ceļā aizaugušas liānas.

Nemanīja ne mazākās zīmes, ka te nesen kādi cilvēki būtu izmesti malā. Ģedeons Spilets gan aizrādīja, ka jūra varējusi visu aizskalot prom dzīlē. Neatrodot bojā gājušo pēdas, vēl nevarēja apgalvot, ka šajā Linkolna salas krastā nav izskalots kāds kuģis.

Reportiera iebildums bij pamatots, turklāt skrots atradums nepārprotami liecināja, ka pirms trijiem vai vairāk mēnešiem salā atskanējis šautenes šāviens.

Pulkstenis bij jau pieci, Čūskas pussalas tālākais gals vēl ap divi jūdžu atstatu no tās vietas, kur kolonisti patlaban atradās. Skaidri redzams, ka pirms saules rieta Sairess Smits ar saviem biedriem nespēs aizsniegt Rāpuļa zemesragu un atgriezties atpakaļ uz nometni pie Pateicības upes iztekas. Katrā ziņā nāksies pārnakšņot turpat iekārē. Par laimi, pārtikas viņiem bij pietiekoši līdzi, jo neviens četrkāju medījums šajā krastmalā nerādījās. Turpretim putni ņudzēja vien — jakamari, kuruku, tragopani, teteri, lori, papagaiļi, fazāni, baloži un simtiem citu pasugu. Katrā kokā kāda ligzda, ap katru ligzdu spurdza tās spārnotie iemītnieki.

Galīgi noguruši, kolonisti ap pulksten septiņiem aizsniedza Rāpuļa zemesragu, kurš līdzinājās jūras dīvaini izgrauztam tīstoklim. Še arī izbeidzās pussalas mežs, un krasts, cik tālu apredzams pret dienvidiem, bij parasts — ar klintīm, zemūdens akmeņiem un sēkļiem. Iespējams, ka taisni še kāds kuģis aizgājis bojā, bet metās nakts, meklējumi bij jāatliek uz rītu.

Penkrofs ar Herbertu tūliņ steidzās atrast naktsguļai noderīgu vietu. Starp beidzamajiem Tālo rietumu meža kokiem Herberts ieraudzīja biezu bambusa krūmu.

—    Labi! — viņš iesaucās. — Tas ir vērtīgs atradums.

—    Vērtīgs? — Penkrofs iejautājās.

—    Bez šaubām, — Herberts atbildēja. — Es tev negribu stāstīt, ka lokanās sloksnēs sagriezta bambusa miza noder grozu pīšanai; ka no samiekšķētas un mīkstā masā sastampātas mizas pagatavo ķīniešu papīru; ka bambusa stiebri, skatoties pēc resnuma, lietojami kā spieķi, pīpju kāti vai ūdensvadu caurules; ka no resnajiem bambusa stumbriem taisa vieglas, izturīgas, pret visiem insektiem drošas būves. Pat to es negribu minēt, ka, sagriežot gabalos un atstājot posma mezglu veselu, dabū ērtu un stipru smeļamo trauku, ko parasti lieto Ķīnā. Nē, tas vēl nav viss! Bet…

—    Bet? …

—          Ja tu vēl nezini, es tev pateikšu, ka Indijā bambusu lieto ēšanai sparģeļu vietā.

—          Trīsdesmit pēdas gari sparģeļi! — jūrnieks iesaucās. — Bet vai tie ir arī garšīgi? -

—          Lieliski! — Herberts atbildēja. — Tikai ēdami nav vis trīsdesmit pēdas garie bambusi, bet gan to jaunās atvases.

—    Tas ir jauki, manu zēn! — Penkrofs jūsmoja.

—          Es vēl teikšu, ka jaunu atvašu serde, etiķī konservēta, noder kā ļoti garšīgi salāti.

—    Arvien labāk, Herbert!

—          Un, pēdīgi, bambusa posmos atrodams cukurots šķidrums, no kura pagatavo ļoti garšīgu dzērienu.

—    Un tas nu ir viss? — jūrnieks jautāja.

—    Viss!

—    Vai bambusu dažkart nevar arī smēķēt?

—    Diemžēl smēķēt to nevar, nabaga Penkrof!

Herberts un jūrnieks neko daudz nemeklēja nometnei

noderīgu vietu. Jūras viļņu un dienvidrietumu vēju izgrauztās klintīs bij daudz iedobumu, kur paglābties no nejauša negaisa. Bet tajā acumirklī, kad viņi grasījās apraudzīt vienu no šīm alām, viņus apturēja drausmīga rūkoņa,

—          Atpakaļ! — Penkrofs iesaucās. — Mūsu šautenēs ir tikai skrotis, bet zvēriem, kas tā rēc, tās nav bīstamākas par sāls graudiņu!.

Jūrnieks tikko paguva sagrābt Herbertu aiz rokas un pavilkt kādas klints aizsegā, kad alas ieejā parādījās kāds varens kustonis.

Tas bij jaguārs, augumā līdzīgs saviem Āzijas radiniekiem, ap piecas pēdas garš, mērījot no galvas līdz astes sākumam. Viņa dzeltenbrūnā āda bij pārklāta ar simetriski novietotiem plankumiem un spilgti atdalījas no baltā vēdera. Herberts tūliņ pazina tīģera bīstamo sāncensi, daudz bīstamāku par kuguāru, kurš tikai vilkam sāncensis.

Spalvu sabozis, zvērošām acīm jaguārs tuvojas, it kā pirmo reizi cilvēku ieraudzījis.

Šajā acumirklī Ģedeons Spilets bij jau klintij apkārt; Herberts, domādams, ka tas jaguāru nav pamanījis, metas klāt to brīdināt. Bet reportieris ar rokas mājienu jaunekli apturēja un turpināja soļot. Viņam, nebij pirmā reize sastapties ar tīģeri, desmit soļu no zvēra viņš palika nekustoši stāvam, šauteni pie pleca piespiedis: neviens muskulis viņa sejā nenotrīsēja.

Jaguārs pietupās un metās medniekam virsū; bet tajā pašā acumirklī lode viņu trāpīja taisni pierē, un viņš pakrita beigts.

Herberts ar Penkrofu steidzās pie zvēra. Nebs un Sairess Smits arī piesteidzās klāt. Brīdi viņi klusi aplūkoja jaguāru, kurš gulēja, zemē izstiepies, un kura lieliski spal- votā āda noderēs par varenu krāšņumu Granītpils lielajā istabā.

—   Ak, Spileta kungs! Kā es jūs apbrīnoju un apskaužu! — Herberts izsaucās labi saprotamā sajūsmā.

—    Labi, labi, mīļo zēn, — reportieris atbildēja. — Tu to arī tāpat varētu.

—    Es! Ar tādu aukstasinību!

—    Iedomājies, Herbert, ka jaguārs ir zaķis, un tu nogalināsi viņu vismierīgākā kārtā.

•— Jā gan! — Penkrofs iebilda. — Tas ir tikpat vienkārši.

—    Un tagad, — Ģedeons Spilets teica, — tā kā jaguārs ir atstājis savu mītni, kāpēc mēs to pa nakti nevaram ieņemt?

—    Bet ja vēl citi ierodas šeit? — Penkrofs ierunājās.

—    Pietiek tikai sakurt uguni pie alas ieejas, — reportieris atbildēja, — tad viņi neuzdrošināsies kāpt slieksnim pāri.

—    Tātad — jaguāra mājoklī iekšā! — komandēja jūrnieks, beigto kustoni līdzi vilkdams.

Kolonisti sagāja pamestajā alā. Un, kamēr Nebs nodīrāja kustoni, viņa biedri salasīja un sakrāva pie ieejas lielu sārtu sausas malkas, kādas mežā bij pārpilnām.

Bet Sairess Smits, ieraudzījis bambusa krūmājus, aizgāja nogriezt dažus stumbrus un pievienoja tos malkai.

Pēc tam viņi novietojās alā, kura bij kauliem piekaisīta. Šautenes pielādēja nejaušam gadījumam. Paēda vakariņas un pirms gulētiešanas aizdedzināja malkas sārtu pie ieejas alā.

Piepeši atskanēja petardes sprādziens. Tur liesmu apņemtie bambusi pārsprāga kā mākslīgi pagatavotas raķetes. Šāds troksnis katrā ziņā atbaidītu pašus drosmīgākos plēsīgos zvērus. -

Šādi sprādzieni nebūt nebij inženiera izgudrojums. Pēc Marko Polo ziņām, Centrālāzijas tatāri jau pirms gadu simteņiem ar sekmēm izlietojuši šo līdzekli plēsīgu zvēru atgaiņāšanai no savām nometnēm.

## piektā nodaļa. Priekšlikums doties tālāk pa dienvidu krastmalu. — Krastmalas apveids. — Šķietamo avāriju cietušo meklēšana. —• Atradums gaisā. — Maza dabiska osta. — Pusnakti Pateicības upes krastā. — Aizpeldējusī laiva.

Sairess Smits ar saviem biedriem visu nakti mierīgi nogulēja alā, ko jaguārs viņiem bij laipni atbrīvojis.

Ar saules lēktu visi bij jau krastā, iekāres tālākajā galā. Viņu skatieni atkal pievērsās par trim ceturtdaļām pārredzamajam apvārsnim. Un vēlreiz inženieris pārliecinājās, ka neviena bura, neviena kuģa palieka nav saskatāma jūrā, nekas aizdomīgs nekur nav pamanāms.

Tāpat arī krastā, mazākais, trīs jūdzes uz dienvidiem gar pussalas taisno malu, kur tālāk kāds zemes izdobums aizšķērsoja apsvārsni un pat Čūskas pussalas tālāko galu; Naga iekāre aiz augstajām klintīm nebi j-pārredzama.

Atlika tikai pārlūkot salas dienvidu krastu. Bet vai tūliņ sākt šo pārmeklē jumu un ziedot tam visu otrā novembra dienu?

Tas nesaskanēja ar viņu pirmītējo nodomu. Patiešām, pametuši laivu pie Pateicības upes iztekas, viņi bij norunājuši pārmeklēt salas rietumu krastu, tad griezties atpakaļ un tāpat laivā nobraukt uz Granītpili. Sairess Smits bij cerējis, ka rietumu krastā iespējams patverties vai nu kādam aizdragātam kuģim, vai braukšanas spējīgai laivai; bet, tā kā te nebij nevienas noderīgas piestātnes, to nācās meklēt salas dienvidos, ja nevarēja atrast rietumos.

Ģedeons Spilets pirmais ieteica turpināt meklēšanu, lai tiktu reiz pilnīgā skaidrībā par šķietamo kuģa avāriju. Viņš apvaicājās, cik tālu Naga iekāre varētu būt no pussalas viņējā gala.

—   Es domāju, apmēram trīsdesmit jūdzes, — inženieris atbildēja, — ja ņemam vērā krasta izlokus.

—    Trīsdesmit jūdzes! — Ģedeons Spilets atsaucās. — Tas ir veselas dienas gājiens. Tomēr man šķiet, ka mums vajadzēs pa dienvidu krastu atgriezties Granītpilī.

—   Bet, — Herberts ieminējās, — no Naga iekāres līdz Granītpilij arī būs, mazākais, desmit jūdzes.

—    Pieņemsim, ka pavisam četrpadsmit jūdzes, — reportieris atbildēja, — bet nekavēsimies doties ceļā. Mazākais, izpētīsim šo krastmalu, un tad mums vairs nevajadzēs otrreiz ceļot šurp.

—   Pilnīgi pareizi, — Penkrofs teica. — Bet kur paliks mūsu laiva?

—    Mūsu laiva jau veselu dienu stāv viena pie Pateicības upes iztekas, •— Ģedeons Spilets atbildēja. — Tā arī divas dienas var tāpat pastāvēt. Līdz šim mēs vēl neesam manījuši, ka salā arī zagļi slēptos.

—    Tomēr es, — jūrnieks iebilda, — atceros gadījumu ar bruņurupuci, un jūsu vārdi mani ne visai pārliecina.

—   Rupucis, rupucis! — reportieris atsaucās. — Vai tad jūs esat aizmirsis, ka jūra viņu ieskaloja atpakaļ?

—   Nu, to tik droši vis nevar apgalvot,— inženieris noņurdēja.

—    Bet… — Nebs mēģināja iebilst.

Acīm redzami Nebam bij kaut kas ko teikt, bet viņš palika ar pavērtu muti, nekā nepasacījis.

—    Ko tu, Neb, gribi sacīt? — inženieris vaicāja.

—    Ja iesim atpakaļ pa krastmalu līdz Naga iekārei, — Nebs atbildēja, — kad būsim iekāri apgājuši, mūs aiz- šķēršļos…

—    Pateicības upe! — Herberts papildināja. — Un, tā kā mums tur nebūs ne tilta, ne laivas, — kā mēs tiksim tai pāri?

—    Nekas, Sairesa kungs, — Penkrofs iebilda. — Ar vienkāršu koku stumbru plostu mēs viegli nokļūsim otrā pusē.

—    Tas vēl nekā nenozīmē, — Ģedeons Spilets atbildēja. — Mums jāpadomā par pastāvīga tilta būvi pār upi, ja gribam nodibināt ērtu satiksmi ar Tālo rietumu apvidiem.

—   Tilts! — Penkrofs iesaucās. — Vai tā nav mūsu inženiera specialitāte? Ja mums vajadzīgs tilts, tad viņš to arī uzcels! Bet, ja jūs šovakar gribat tikt pāri, kāju neiemēr- cējuši ūdenī, tad tā ir mana darīšana. Pārtikas mums pietiek vēl veselai dienai, es ceru, ka medījumu šodien negadīsies mazāk kā vakar. Tāpēc dosimies ceļā!

Jūrnieka atbalstīts, Ģedeona Spileta priekšlikums tika vienbalsīgi pieņemts, tāpēc ka visi gribēja tikt skaidrībā ar savām šaubām, un, atgriežoties gar Naga iekāri, sala būtu

pilnīgi izpētīta. Bet tad vairs nebij ko vilcināties, jo četrdesmit jūdžu garais gājiens nav tik viegli veicams, ja pirms tumsas vēl gribēja aizsniegt Granītpili.

Ap pulksten sešiem rītā mazais ceļotāju pulciņš atkal devās ceļā. Tā kā iespējams bij sastapties ar četrkājainiem vai divkājainiem dzīvniekiem, šautenes pielādēja ar lodēm un Topu, kas gāja pirmais, norīkoja rūpīgi pārmeklēt visu piekrastes mežu.

Sākot no iekāres tālākā gala, krasts izliecā's piecas jūdzes slaidā līkumā. Tās kolonisti nogāja ātri, nemanījuši ne mazākās zīmes, ka te agrāk vai vēlāk būtu piestājies kāds kuģis, nesaskatījuši neviena kuģa vraka, ne nometnes paliekas, ne izdzisuša ugunskura pelnu, ne pēdu smilktīs.

Kolonisti nogāja līdz pat iekāres galam, no kurienes krasts sliecās pret ziemeļaustrumiem apkārt Vašingtona līcim un kur salas dienvidu krasts bij pārredzams visā garumā. Divdesmit piecas jūdzes attālu saskatāmā krastmala beidzās ar Naga iekāri, kas tik tikko bij viešama rīta miglā un gaisa spoguļojumā likās it kā karājamies starp zemi un ūdeni. Starp to vietu, kur kolonisti patlaban atradās, un plašu jūras līča malu smilkšainā krastmala bij ļoti plata un līdzena un viņā galā noslēdzās ar meža joslas ieloku; tālāk krasta bij ūdens dīvaini izgrauzts, ar asām jūras iekāres kraujam, kuras beidzās Naga iekāres galā ar melnīgsnējām gleznaina nekārtībā izsvaidītām klintīm.

Tāda izskatījās šī salas daļa, ko kolonisti redzēja pirmo reizi un ko aptvēra ar pirmo acu uzmetienu, kad bij apstājušies.

—    Kuģis, kas mēģinātu piestāt še malā, — Penkrofs ieminējās, «— neglābjami aizietu bojā. Smilkšu sēkļi iestiepjas tālu jūrā, un kur tad vēl zemūdens klintis! Tas ir bīstams krasts!

—    Tomēr kaut kādas paliekas no kuģa vēl paglabātos, — reportieris piezīmēja.

—    Zemūdens klintīs ieķertos daži koka gabali, virs smilkšu sēkļiem nepaliktu nekā, — Penkrofs atbildēja.

—    Kāpēc tā?

—    Tāpēc, ka šīs smilktis ir vēl bīstamākas nekā klintis, tās aprij visu, kas tur nokļuvis, un pietiek pāra dienu, lai vairāku tonnu liels kuģis tajās nozustu uz visiem laikiem.

—    Tātad tu, Penkrof, domā, — inženieris iebilda, — ja kāds kuģis šajos sēkļos aizgājis bojā, nebūtu nekāds brīnums, ka te patlaban neatrastos ne zīmes no tā?

Tā ir, Sairesa kungs, zīmes iznīcinātu vētra un laika ritums. Tomēr arī tādā gadījumā savādi, ka jūra nav izmetusi krastā kādu masta gabalu vai citu palieku.

— Turpināsim meklēšanu, — Sairess Smits noteica.

Vienos pēc pusdienas kolonisti bij aizsnieguši Vašingtona līča dziļāko ieloku, bet pavisam nogājuši divdesmit jūdžu.

Tur viņi apmetās paēst brokastis.

Te sākās ārkārtīgi līkumots krasts ar dīvaini izrobotu klinšu joslu šaipus smilkšu sēkļiem; rāmā jūra tagad sedza šīs klintis, bet bēguma laikā tās drīz vien pacelsies no ūdens. Viegli šūpodamies, viļņi šķēlās pret klinšu virsotnēm, izveidodami garas putu strēlas. No šīs vietas līdz pat Naga iekārei krastmalas šaurā josla bij ieslēgta starp klintīm un meža iežogu.

Iešana kļuva vienmēr grūtāka, jo ceļu aizšķērsoja neskaitāmas nobrukušas klinšu šķautnes. Granītsiena otrā pusē arī cēlās vienmēr augstāk, un no meža, kas aiz tās auga, bij redzamas tikai zaļās galotnes, ko ne mazākā pūsmiņa nelocīja.

Pēc pusstundas atpūtas kolonisti atkal devās ceļā. Viņi nepameta neaplūkotu nevienu vietiņu smilktī un klintīs. Penkrofs ar Nebu pat metās ūdenī, līdzko klinšu sēklī kāds priekšmets saistīja viņu uzmanību. Bet no kaut kādas kuģa paliekas tur nebij ne zīmes, vienīgi- kāda dīvaini veidota klints bij maldinājusi viņus. Tikai to viņi varēja konstatēt, ka šajos klinšu sēkļos bagātīgi atrodami ēdamie gliemeži, kurus tomēr nebij iespējams pienācīgi izmantot, kamēr nebūs ierīkota satiksme starp Pateicības upes abiem krastiem un transporta līdzekļi uzlaboti.

Tātad šajā krastmalā nebij ieraugāms nekas no bojā gājušā kuģa — lai gan lielākās daļas, piemēram, kuģa korpuss vai ķāda cita palieka taču būtu izskalota malā, tāpat kā kaste, ko atrada divdesmit jūdžu tālu no šejienes. Bet nebij itin nekā.

Ap trijiem Sairess Smits ar saviem biedriem nonāca pie neliela, norobežota līča, kurā neviena upe neietecēja. Tā bij maza dabiska osta, neredzama no jūras klaja, ar kuru to savienoja šaura sprauga klinšu starpā.

Pret šī līcīša tālāko ieliekni kaut kāds varens dabas spēks bij izgrāvis klints sienas apžogu, izveidodams ieslīpu eju, pa kuru iespējams nokT ūt augšā, ap desmit jūdžu attālu no Naga iekāres un taisnā līnijā ap četras jūdzes no Tālā skata līdzenuma.

Ģedeons Spilets ieteica saviem biedriem apstāties šajā vietā. Lai gan vēl nebij pusdienas stunda, visi labprāt pievienojās šim priekšlikumam, jo gājiens bij veicinājis ēstgribu, un visi labprāt piekrita notiesāt kādu cepeša gabalu. Tā stiprinājušies, viņi cerēja izturēt līdz vakariņām Granītpilī.

Pēc dažiem acumirkļiem viņi jau sēdēja zem krāšņa jūras priežu pudura un kāri apēda, ko Nebs viņiem pasniedza no sava maisa.

Šī vieta savas piecdesmit sešdesmit pēdas pacēlās pār jūras līmeni. Apvārsnis te bij diezgan plašs, pārī pēdējām klinšu kraujām skatiens aizsniecās līdz pat Savienības līcim. Tomēr ne saliņa, ne Tālā skata līdzenums nebij redzami, jo salas augstumi un mežu josla spēji aizsedza apvārsni ziemeļu pusē.

Nebūs vēl jāpiebilst, ka neviens kuģis nebij pamanāms jūras klajā, lai gan to tālu varēja pārredzēt, un inženieris ar tālskati vērīgi aplūkoja visu līniju no viena gala līdz otram, kur debess ar ūdeni saplūst kopā.

Tālāk tālskatis tika vērsts pret to piekrastes daļu, kura vēl izpētāma, bet arī tur no kraujas līdz pat ūdens malai ne mazākā kuģa palieka nebij saskatāma.

—    Neko darīt, — Ģedeons Spilets teica, — mums jāsamierinās un jādomā, ka neviens te nenāks apstrīdēt mūsu tiesības uz Linkolna salu! N

—    Bet tā skrots! — Herberts iesaucās. — Mēs taču to neredzējām tikai iedomās!

—   Nē, velns lai parauj! — Penkrofs atsaucās, atcerēdamies savu aizlauzto dzerauksta zobu.

—    Nu, un secinājums? — reportieris jautāja.

—    Vienīgi tāds, — inženieris atbildēja, — ka pirms trim mēnešiem vai agrāk kāds kuģis gribot vai negribot tomēr te piestājis…

—    Kā! — reportieris iekliedzās. — Jūs domājat, Saires, ka šis kuģis ir pazudis, neatstājot it nekādas zīmes?

—   Nē, mīļo Spilet. Bet, ja skaidrs, ka uz salas bijusi cilvēciska būtne, tad tikpat skaidrs arī, ka viņa to pametusi.

—   Ja es pareizi saprotu, — Herberts iebilda, — jūs domājat, ka kuģis atkal aizbraucis prom?

—    Acīm redzami.

—          Un mēs esam palaiduši garām vienīgo iespēju aizkļūt projām no šejienes? — Nebs teica.

—    Es baidos, ka tā.

—          Labi! Ja izdevība palaista garām, tad dosimies ceļā, — teica Penkrofs, kuru jau mocīja ilgas pēc Granītpils.

Bet, tikko viņš bij piecēlies kājās, atskanēja Topa nikna riešana, un tūliņ arī viņš pats izskrēja no meža ar dubļos savārtītu drēbes gabalu mutē.

Nebs izņēma lupatu sunim no zobiem. Tas bij stipra audekla gabals.

Tops rēja vienā riešanā un, mežā iekšā un no tā ārā skriedams, it kā aicināja savu kungu līdzi.

—          Tur vajag kaut kam būt, kam sakars ar manu skroti! — Penkrofs izsaucās.

—    Kāds malā izmestais! — Herberts teica.

—    Varbūt ievainots! — Nebs iebilda.

—    Vai beigts! — reportieris piemetināja.

Un visi viņi steidzās sunim pakaļ gar mežmalas lielajiem kokiem. Katram gadījumam Sairess Smits un tāpat viņa biedri turēja ieročus šaušanas gatavībā.

Viņiem bij jāiet diezgan dziļi mežā; bet par lielu izbrīnu nevienas kāju pēdas zemē vēl nemanīja. Krūmāji un liānas bij tāpat ar cirvi jāizcērt, kā to nācās darīt vislielākajā meža biezoknī. Grūti iedomāties, ka te kādreiz būtu gājis cauri kāds cilvēks, tomēr Tops skrēja turp un atpakaļ — nevis kā suns, kas meklē uz labu laimi, bet kā ar patstāvīgu gribu apdāvināts kustonis, kas labi zina, ko dara.

Pēc septiņu astoņu minūšu gājiena Tops piepeši apstājās. Iznākuši tāda kā neliela, slaidu koku ieslēgta klaju- miņa malā, kolonisti skatījās apkārt, bet nekā- nevarēja ieraudzīt ne zem krūmājiem, ne starp koku stumbriem.

—    Kas tad noticis, Top? — Sairess Smits ierunājās.

Tops nikni ierējās no jauna, lēkādams ap kādas milzu priedes stumbru.

Piepeši arī Penkrofs iekliedzās:

—    Skat! Lieliski!

—    Kas tur ir? — Ģedeons Spilets apvaicājās.

—          Mēs taču meklējām izmestu palieku tiklab jūrā, kā uz sauszemes.

—    Un tad?

—    Izrādās, ka tā atrodas gaisā!

Un viņš parādīja biedriem priedes galotnē lielu balsnēju auduma gabalu, no kura kādu zemē nokritušu daļu Tops bij jau iznesis.

—    Bet tā taču nav nekāda kuģa palieka! — Ģedeons Spilets iesaucās.

—    Atvainojiet, lūdzu! — Penkrofs zobojās.

—    Kā? Tas būtu…

—    Tas ir viss, kas palicis pāri no mūsu pašu balona un kas tagad plivinās tur, priedes galā aizķēries.

Penkrofs nebij maldījies; sajūsmā iekliedzies, viņš vēl piebilda:

—    Lielisks audekls. No tā mums veļas pietiks vairākiem gadiem. Mutautiņi un krekli mums tur iznāks. Ko jūs, Spileta kungs, teiksiet par tādu salu, kur krekli aug kokos?

Tas patiešām bij laimīgs gadījums, ka aerostats pēc pēdējā^ lēciena gaisā atkal nokritis atpakaļ salā un ka viņiem patrāpījies to uziet. Tagad viņi varēja vai nu saglabāt audeklu šādā pašā veidā un mēģināt vēlreiz aizlidot pa gaisu, vai arī izlietot nepieciešamām vajadzībām vairākus simtus olekšu pirmšķirīgā labuma auduma, iepriekš atbrīvojuši to no lakojuma. Skaidrs, ka visi pilnīgi un dzīvi dalījās Penkrofa sajūsmā.

Bet vispirms audekls bij jādabū no koka zemē, lai to nogādātu drošā vietā, un tas nebij vieglais darbs. Koka galotnē uzrāpušies, Nebs, Penkrofs un Herberts izlietoja visu savu veiklību, lai atsvabinātu milzīgo sakļāvušos balonu.

Darbs ilga tepat divi stundas, bet tad arī zemē bij nomests ne vien apvalks ar visiem vārstuļiem, atsperēm un vara apkalumiem, bet arī vērtīgais apvijums ar virvju un tauvu takelāžu, turētājiem lokiem un enkuru. Atskaitot saplēsto apakšdaļu, apvalks bij pilnīgi vesels.

Tā tiešām bij no debesīm nomesta manta!

—    Un tomēr, Sairesa kungs, — Penkrofs vaicāja, — ja kādreiz nolemsim doties prom no salas, tas nenotiks balonā, vai nav tiesa? Gaisa kuģis neiet turp, kur vēlamies, — mums šajā ziņā jau savi piedzīvojumi! Redziet, ja jūs uzticaties man, es uzbūvēšu labu divdesmit tonnu lielu kuģi un no kādas šī audekla daļas pagatavošu tam buras. Pārpalikumu izlietosim apģērbam.

—    Gan jau redzēsim, Penkrof, — Sairess Smits atbildēja. — Gan redzēsim.

—   Pagaidām nogādāsim visu to drošībā, — Nebs piebilda.

Patiešām — nebij ko domāt aizgādāt visu šo smago audekla un virvju režģa krājumu, bet nevarēja taču pamest te pirmā viesuļa laupījumam tādu bagātību, kamēr pagatavos piemērotus ratus.

Ar apvienotiem spēkiem kolonisti visu to aizvilka līdz krastam un noglabāja kādā diezgan plašā klinšu iedobumā, kur ne vējš, ne lietus, ne jūra ne no vienas puses nevarēja piekļūt.

—    Skapja mums vajadzēja, — Penkrofs teica, — un mēs to atradām. Bet, tā kā tas ar atslēgu nav aizslēdzams, tad prātīgāk būs aizslēpt tā durvis. Es nedomāju, ka tas vajadzīgs divkāju zagļu dēļ, bet gan baidoties no zagļiem ar četrām ķetnām.

Ap sešiem viss bij nokārtots. Mazais jūras līcītis, protams, tika nokrustīts par Balona līci, un tad visi devās atpakaļ uz Naga iekāri. Penkrofs ar inženieri pārrunāja dažādus projektus, pie kuru realizēšanas bij jāstājas visdrīzākajā laikā. Vispirms jāuzbūvē tilts pār Pateicības upi, lai iekārtotu ērtu satiksmi ar salas dienviddaļu; pēc tam ar rateļiem jābrauc pēc aerostata, jo laivai tāds svars par lielu; vēlāk varētu mēģināt uztaisīt nelielu segtu laivu ar mastu — Penkrofs fantazēja, ka ar to varētu apbraukt salai apkārt… tad vēl tālāk … un tad …

Pa to laiku uznāca nakts. Bij jau pavisam tumšs, kad viņi nonāca tajā vietā, kur bij atraduši dārgo kasti. Bet arī tagad tur nebij manāma ne mazākā zīme no kāda bojā gājuša kuģa, tā ka gribot negribot bij jāpiekrīt Sairesa Smita pirmāk izteiktajām domām.

No Atraduma iekāres līdz Granītpilij bij vēl četras jūdzes, un tās viņi nogāja ātri. Bet tikai pēc pusnakts viņi, pa Pateicības upes labo krastu iedami, nokļuva līdz tai vietai, kur tā meta pirmo līkumu.

Upe te bij savas astoņdesmit pēdas plata, un nebij tik vienkārši nokļūt pāri. Penkrofs uzņēmās tikt galā ar šo šķērsli un tūliņ ķērās pie darba.

Jāatzīst, ka kolonisti bij galīgi noguruši. Jau gājiens pats bij garš, un tad atgadījums ar gaisa kuģi arī nebūt nenoderēja viņu kāju un roku atpūtināšanai. Viņi bij steigušies nokļūt Granītpilī, lai paēstu vakariņas un izgulētos, un, ja te bijis tilts, viņi jau pēc stundas ceturkšņa butu mājās.

Darbs ilga tepat divas stundas.

Nakts bij visai tumša. Penkrofs centās turēt solījumu un ņēmās pagatavot kaut ko plostam līdzīgu, ar ko pārcelties pāri upei. Cirvjiem apbruņojušies, abi ar Nebu viņi izmeklēja divus noderīgus kokus tepat upes tuvumā, tos viņi bij nodomājuši sasiet kopā un tad kā celtuvi laist darbā.

Sairess Smits ar Ģedeonu Spiletu, krastā sēdēdami, gaidīja, kad biedri viņus sauks, Herberts turpat tuvumā rāmi pastaigājās.

Piepeši viņš pieskrēja cirtējiem klāt un sauca, norādīdams uz pretstraumes pusi.

—    Skatieties taču, kas tur peld!

Penkrofs pameta cērtamo koku un lūkoja saskatīt slīdošo priekšmetu, kas tikko melnēja tumsā.

—    Tā ir laiva! — viņš teica.

Visi saskrēja pašā ūdens malā un ar vislielāko pārsteigumu patiešām ieraudzīja kādu laivu slīdam pa straumi,

—    Paklau, laiva! — jūrnieks pa paradumam uzsauca, pavisam aizmirsis, ka tagadējos apstākļos gudrāk būtu klusēt.

No laivas neviens neatsaucās. Tā nāca arvien tuvāk, nu tā bij vairs tikai pāra asu attālu, tad Penkrofs iekliedzās atkal:

—    Bet tā taču mūsu pašu laiva! Norāvusies no piesēja un nu peld pa straumi lejup! Jāatzīst, ka tā piebraiic īstā laikā. i

—    Mūsu laiva? … — inženieris nomurmināja.

Penkrofam bij taisnība. Patiešām — viņu pašu laiva, bez

šaubām, piesējai norāvusies, viena pati brauca no Pateicības upes iztekas lejup. Katrā ziņā bij jārauga to notvert, pirms to sagrābj spēcīgā straume šaipus ietekai, un Nebs un Penkrofs to ar garas kārts palīdzību arī veikli izdarīja.

Laiva atdūrās krastā. Inženieris pirmais ielēca tajā un, virvi caur sauju vilkdams, pārliecinājās, ka tā patiešām pušu, varbūt no berzes pret kādu asu klints šķautni.

—    Lūk, — reportieris, viņam pieliecies, teica pusbalsī, — tas nu gan ir gadījums …

—    Savāds gadījums, — inženieris atbildēja.

Savāds vai ne, tomēr laimīgs gadījums. Herberts, reportieris, Nebs un Penkrofs cits pēc cita sakāpa laivā. Par to viņi nebrīnījās, ka virve pārtrūkusi, bet gan, ka laiva piepeldējusi taisni tajā brīdī, kad kolonisti to varēja sagūstīt, ceturtdaļstundu vēlāk tā būtu pazudusi jūrā.

Ja tas būtu noticis tajos laikos, kad gari vēl siroja pa pasauli, varētu domāt, ka to atvadījusi kāda pārdabiska labvēlīga būtne un nodevusi kolonistu rīcībā.

Ar nedaudziem airu vēzieniem kolonisti aizvadīja laivu līdz Pateicības upes ietekai. Tad viņi to izvilka krastā līdz pat ieejai "kamīnā", bet paši devās uz Granītpils uzejas kāpnēm.

Šajā acumirkli Tops nikni ierējās, un Nebs, kurš meklēja pirmos kāpšļus, iekliedzās...

Kāpņu tur vairs nebija.

## Sestā nodala. Penkrofa saucieni. — Nakts "kamīnā". — Herberta bulta. — Sairesa Smita projekts. — Negaidīts atrisinājums. — Kas bija noticis Granītpilī. — Kā kolonisti ieguva vēl vienu jaunu kalpotāju.

Sairess Smits bija apstājies, ne vārda neteicis. Viņa biedri tumsā pārmeklēja klints sienu, vai gadījumā vējš kāpnes tur nav uzmetinājis, no vienas vietas aptaustīja arī zemi, vai tās pašas nav notrūkušas. Bet kāpnes bija un palika pazudušas. Varbūt kāds viesuļa virpulis tās uzsviedis uz klints pirmā laukumiņa, par to tumsā nebija iespējams pārliecināties.

— Ja tas ir kāds joks, — Penkrofs iesaucās, — tad pavisam muļķīgs! Atnākt pie savas mājas un neatrast vairs kāpņu, pa kurām nokļūt istabā — nogurušiem cilvēkiem tas nemaz nav tik patīkami.

Nebs arī pukojās un sūrojās.

— Tomēr vējš tur nav vainīgs, — Herberts teica.

— Man liekas, Linkolna salā notiek dīvainas lietas, — Penkrofs piezīmēja.

— Dīvainas? — Ģedeons Spilets atbildēja. — Nē, mīļo Penkrof, pavisam dabiskas. Pa mūsu prombūtnes laiku kāds ir ieņēmis mūsu mājokli un kāpnes uzvilcis augšā!

— Kāds ieņēmis! — Penkrofs iesaucās. — Bet kas?

— Varbūt tas pats mednieks, kura skroti mēs atradām. Tāpēc jau viņš eksistē, lai mēs varētu izskaidrot šo savu kļūmi.

— Labi, — lādēdamies teica Penkrofs, kuram sāka pietrūkt pacietības, — ja tur augšā ir kāds, es tā kliegšu, ka viņam gribot negribot būs jāatsaucas.

Un pērkondārdošā balsī viņš izkliedza gari vilktu "u—ū", kas atbalsojās tālu klintīs.

Kolonisti klausījās uzmanīgi, un viņiem likās, ka no Granītpils augstienes pretim atskan tādi kā dīvaini smiekli. Bet neviena balss neatsaucās uz Penkrofa atkārtotajiem kliedzieniem.

Visvienaldzīgākie ļaudis būtu apstulbuši, bet kolonisti nebūt nepiederēja pie šiem vienaldzīgajiem. Apstākļos, kādos viņi atradās, katrs traucējums bija nelāgs, bet tik svarīgu negadījumu viņi vēl nebija piedzīvojuši visos septiņos mēnešos, kamēr mājoja Linkolna salā.

Lai kā tas arī izskaidrojams, aizmirsuši nogurumu, pārsteigti un apstulbuši viņi stāvēja Granītpils pakājē, nesaprazdami, ko domāt, nezinādami, ko darīt, jautāja cits citam, nejauzdami, ko atbildēt, minēja šo un to bez kādas jēgas. Nebs vaimanāja, ka nav iespējams nokļūt virtuvē, it sevišķi tāpēc, ka ceļā līdzpaņemtā pārtika patērēta un jaunu sagādāt šimbrīžam nebija ne mazākās iespējas.

— Draugi, — Sairess Smits teica, — mums tagad atliek tikai viens: gaidīt rītu un tad rīkoties pēc apstākļiem. Bet to mēs gaidīsim "kamīnā". Tur mums būs patvērums, un, ja arī nedabūsim paēst, tad vismaz varēsim izgulēties.

— Bet kas gan varētu būt tas nekauņa, kas mums šo kļūmi sagādājis? — Penkrofs ievaicājās no jauna, nekādi nespēdams samierināties ar šo ķibeli.

Lai kas arī bija tas "nekauņa", atlika tikai paklausīt inženiera padomam un doties uz "kamīnu". Tomēr Topam tika pavēlēts palikt tepat lejā zem Granītpils logiem, un, kad Tops bija saņēmis kādu pavēli, viņš to iz-pildīja bez kādas prātošanas. Krietnais kustonis nogūlās klints sienas pakājē, kamēr viņa kungs ar saviem biedriem aizgāja uz "kamīna" pusi.

Aplam būtu apgalvot, ka kolonisti, lai cik noguruši, gulēja labi uz "kamīna" smiltīm. Šis jaunais negadījums bija ārkārtīgi bīstams, vienalga, vai tā tikai nejaušība aiz dabiskiem cēloņiem, kurus viņi uzzinās rītu, vai arī apzināts cilvēciskas būtnes darbs. Turklāt guļvietas bija ļoti neērtas. Šā vai tā, šajā acumirklī viņu mājoklis bija aizņemts un viņiem nebija iespējams to atgūt.

Granītpils bij ne tikai viņu mājoklis, bet arī krātuve. Tur atradās visa kolonistu mantība — ieroči, instrumenti, amata rīki, munīcija, pārtikas krājumi un tā joprojām. Ja nu tas viss pagalam un atkal jāsāk no jauna: jāgādā ieroči un rīki! Cik drausmīga izredze! Nemiera dzīts, te viens, te otrs izgāja palūkot, vai Tops kārtīgi atrodas savā sarga vietā. Vienīgi tikai Sairess Smits bij saglabājis parasto mieru, lai gan arī viņa asais prāts te atdūrās pret pilnīgi neizprotamo notikumu un bij kauns atzīties, ka viņam uzmācās iedoma par kaut kādu neizskaidrojamu spēku šeit apkārt un varbūt pār viņu, kuram viņš nezināja vārda. Ģedeons Spilets šajā ziņā bij pilnīgi vienis prātis ar viņu, vairāk lāgu viņi pusbalsī atsāka sarunu par šo mistisko parādību, kurai nevarēja piekļūt ne ar savu domāšanas spēju, ne pieredzi. Bez šaubām, šajā salā ir kāds noslēpums, bet kā to lai atklāj? Herberts nesaprata nekā, tikai ar vaicājumiem nedeva miera Sairesam Smitam. Turpretī Nebs neturēja par vajadzīgu lauzīt savu galvu — kas te domājams, to izdomās viņa kungs; un, ja nebaidījies apvainot biedrus, viņš šonakt gulētu tikpat bezrūpīgi kā citkārt savā Granītpils gultā! -

Penkrofs niknojās un šķendējās vairāk par visiem.

— Tas ir neģēlīgs joks, — viņš teica, — neģēlīgs joks, ko te dzen ar mums. Es nemīlu jokus, un lai tikai piesargās jokdaris, ja es viņu dabūšu rokās!

Līdz ar pirmo ausmas svīdu kolonisti apbruņojušies izgāja krastmalā pie klinšu apmalas. Granītpils bij taisni pret austrumiem, lecošās saules stariem to tūliņ vajadzēja skart. Un patiešām — jau ap pulksten pieciem cauri la- potņa plīvuram tika redzami aizvirtnēm noslēgtie logi.

Tajā pusē viss bij kārtībā, bet skaļš kliedziens izlauzās no kolonistu krūtīm, kad viņi ieraudzīja plaši vaļā atvērtas lielās ieejas durvis, ko taču pirms aiziešanas bij rūpīgi noslēguši.

Kāds ielauzies Granītpilī, par to vairs nebij šaubu.

Kāpņu augšējā daļa no atkares līdz durvīm bij savā vietā, bet apakšējā uzvilkta augšā līdz pat slieksnim. Nepārprotami bij redzams, ka iebrucēji nodrošinājušies pret visiem pārsteigumiem.

Par viņu skaitu un īpašībām spriest vēl nebij iespējams, jo neviens pats no viņiem nerādījās,

Penkrofs iekliedzās no jauna.

Nekādas atbildes.

—    Nelieši! — jūrnieks lamājās. — Viņi tev guļ tik mierīgi, it kā atrastos paši savās mājās. U-ū! Pirāti, bandīti, korsāri, Džona Bula dzimums!

Ja Penkrofs kā īsts amerikānis kādu nosauca par Džona Bula pēcnācēju, tad tas bij jāsaprot kā visļaunākās lamas un lielākais apvainojums.

Šajā brīdī bij jau kļuvis pilnīgi gaišs, un Granītpils priekšpuse spilgti atspīda saules staros. Bet tikpat iekšā, kā ārpusē viss palika kluss un rāms.

Kolonisti vēl varētu šaubīties, vai Granītpils patiešām ieņemta, ja uzvilktās kāpnes to pietiekoši gaiši neapstiprinātu. Pat tas bij skaidrs, ka iebrucēji, lai kas viņi bij, nekur nevarēja aizbēgt. Bet kā lai nokļūst pie viņiem?

Herbertam tad ienāca prātā izšaut bultu ar galā piesietu auklu un tēmēt tā, lai bulta iesprūstu starp trepju gala pirmajiem kāpšļiem, kas karājās no durvīm uz leju. Ar auklas palīdzību tad varētu novilkt kāpnes līdz zemei un atjaunot satiksmi ar Granītpili.

Acīm redzami cita līdzekļa nebij, un ar zināmu veiklību Herberta plāns varēja izdoties. Par laimi, loki un bultas bij noglabāti kādā «kamīna» alā, turpat atradās arī dažus desmitus olekšu gara stādu šķiedras aukla. Penkrofs attina virvi un galu piesēja vislabāk apspalvotai bultai. Tad Herberts, bultu lokam uzlicis, ar vislielāko uzmanību vēroja kāpņu augšējo galu.

Sairess Smits, Ģedeons Spilets, Penkrofs un Nebs bij atvirzījušies aiz viņa, lai novērotu, kas parādīsies Granītpils logos. Reportieris ar karabīni pie vaiga uzmanīja durvis.

Loka aukla nodžinkstēja, bulta nosvilpa un, auklu līdzi raudama, iespraucās starp diviem pēdējiem kāpšļiem.

Mēģinājums bij izdevies.

Acumirklī Herberts bij satvēris auklas galu, bet, tiklīdz viņš paraustīja to, lai dabūtu kāpnes lejā, kāda roka žigli pašāvās durvju spraugā, saķēra kāpņu galu un ievilka to Granītpilī.

—   Trīskārtīgs nelietis! — jūrnieks iebļāvās. — Ja tev tā patīk lode, drīz tu to matīsi!

—    Bet kas tas tāds bij? — Nebs vaicāja.

—    Kā? Vai tu nepazini?

—    Nē.

—    Tas taču bij pērtiķis — makaks, sapažū, orangutans, paviāns, gorilla! Mūsu mājokli ieņēmuši pērtiķi, kuri tur sarāpušies pa kāpnēm, kamēr bijām prom!

Un itin kā par apstiprinājumu jūrnieka vārdiem tajā pašā acumirklī, aizvirtnes atvilkuši, logos parādījās trīs vai četri pērtiķi un apsveica pils īstos iemītniekus, dažnedažādi ērmojoties un vaibstoties.

—    Es teicu, ka tas tikai muļķīgs joks! — Penkrofs iesaucās. — Bet pagaidiet, tūliņ viens no tiem jokdariem mums samaksās arī par visiem pārējiem!

Šauteni plecam piespiedis, viņš žigli notēmēja uz vienu pērtiķi un izšāva. Pārējie acumirklī pazuda, tikai nāvīgi trāpītais novēlās lejā.

Tas bij milzīgs pērtiķis, no pirmā acu uzmetiena nepārprotami redzams, ka viņš piederēja pie augstākās četrroču dzimtas. Šimpanze, orangutans, gorilla vai gibons — tas bij pieskaitāms pie tā saucamajiem antropomorfās jeb cilvēkam līdzīgās sugas pērtiķiem. Herberts, starp citu, noteikti apgalvoja, ka tas esot orangutans, un mēs jau zinām, ka uz jaunekļa zināšanām zooloģijas nozarē varēja palaisties.

—    Skaists kustonis! — Nebs iesaucās.

—    Kas man no tā, ka viņš skaists! — Penkrofs atbildēja. — Es tomēr vēl neredzu, kā mēs nokļūsim savā mājā.

—   Herberts ir labs šāvējs, — reportieris teica, — un viņa loks vēl tepat. Ja viņš pamēģinātu vēlreiz …

—    Šie pērtiķi ir viltīgi, — Penkrofs iesaucās, — pie logiem viņi vairs nerādīsies, un mēs nevarēsim viņus nogalināt. Kad es iedomājos tās nelietības, ko viņi būs pastrādājuši istabās, pieliekamajā …

—   Pacietību! — Sairess Šmits viņu mierināja. — Šie dzīvnieki ilgi nevarēs mūs aizkavēt.

—    Es tikai tad jutīšos mierīgs, kad visi viņi būs lejā, — jūrnieks atbildēja. — Un vispirms, Smita kungs, vai jūs varat zināt, cik desmitu viņu tur pavisam ir augšā?

Grūti te bij ko atbildēt Penkrofam. Atsākt Herberta mēģinājumu arī vairs nebij nekādas jēgas, jo kāpņu gals bij ievilkts pa durvīm iekšā, un, kad vilka aiz auklas, tā pārtrūka, bet kāpnes palika turpat.

Stāvoklis patiešām bij kļūmīgs. Penkrofs kļuva vai traks no dusmām. Kļūmai bij arī sava komiskā puse, bet viņš negribēja to manīt. Saprotams, ka kolonisti galu gala atkaros savu mājokli un izdzīs no turienes iebrucējus — bet kad un kā? Uz šo jautājumu neviens nezināja atbildēt.

Divas stundas pērtiķi nerādījās. Tomēr turpat vien viņi bij; laiku pa laikam kāds purns vai ķetna parādījās durvju vai logu spraugā un tūliņ tika apsveikts ar šautenes lādiņu.

—    Paslēpsimies, — inženieris ieteica, — varbūt pērtiķi domās, ka esam aizgājuši, un parādīsies no jauna. Spilets ar Herbertu nogulsies aiz klintīm un šaus katram, kas tur augšā parādīsies.

Inženiera rīkojums tika izpildīts. Kolonijas labākie šāvēji, Herberts ar Spiletu, noslēpās tā, ka labi varēja tēmēt, pērtiķu nepamanīti. Nebs, Penkrofs un Sairess Smits turpretim devās uz augstienes mežu pameklēt kādu medījumu, jo pienāca laiks brokastot, bet no ēdamā nekas vairs nebij palicis pāri.

Pēc kādas pusstundas mednieki atgriezās ar pāra klinšu baložiem, kurus kaut kā uzcepa. Neviens pērtiķis nebij rādījies.

Ģedeons Spilets un Herberts aizgāja pabrokastot, kamēr Tops palika savā sarga vietā zem logiem. Paēduši viņi atgriezās atkal slēptuvē.

Vēl pēc divām stundām stāvoklis ne par matu nebij grozījies. Cetrroči nerādīja ne mazākās dzīvības zīmes, varēja domāt, ka viņi pavisam pazuduši; tomēr ticams, ka, viena viņu biedra nāves un šāvienu trokšņa sabiedēti, viņi noslēpušies kādā attālākā Granītpils istabā vai pat pieliekamajā telpā. Un, kad kolonisti iedomāja bagātības, kas tur slēpās, viņiem pietrūka inženiera ieteiktās pacietības, viņi sāka arvien vairāk uztraukties un ne bez iemesla.

—    Patiešām, tas ir gaužām muļķīgs stāvoklis, — reportieris ieminējās, — un es neredzu, kad tas mainīsies.

—    Beigu beigās dzīsim taču laukā tos neliešus! — Penkrofs iesaucās. — Galā mēs tiksim, lai viņu bijis kaut divdesmit, bet tad mums viņi jādabū tieši pa ķērienam. Vai tad nav nekāda līdzekļa nokļūt pie viņiem?

—    Viens ir, — atbildēja inženieris, kuram jauna iedoma likās ienākam prātā.

—    Viens? — Penkrofs atsaucās. — Tas pats ir labs, kamēr cita nav. Un kāds tas būtu?

—   Pamēģināsim nokāpt Granītpilī pa veco notekas alu, — inženieris teica.

—    Ak, visi velni lai parauj! — Penkrofs lādējās. — Kā man pašam tas neienāca prātā?

Tiešām tas bij vienīgais līdzeklis, kā nokļūt Granītpilī, sakaut un izdzīt pūli, kas tur ielauzies. Taisnība, alas ieejas caurums bij cieti aizmūrēts, bet mūri jau vēlāk varēja atkal atjaunot. Par laimi, Sairess Smits vēl nebij izpildījis savu projektu nogremdēt ieeju zem ezera ūdens, jo tad nodomātā plāna realizēšanai būtu vajadzīgs ilgāks laiks.

Pusdiena jau bij pāri, kad kolonisti, apbruņojušies ar lāpstām un kapļiem, atstāja «kamīnu», nogāja gar Granītpils logiem un, pavēlējuši Topam palikt stingri savā sarga vietā, virzījās augšup pa Pateicības upes kreiso krastu, lai nokļūtu Tālā skata augstienē.

Bet nebij viņi pagājuši vēl piecdesmit soļu, kad piepeši atskanēja nikna suņa riešana. Tā izklausījās kā izmisis palīgā sauciens.

Viņi apstājās.

—    Skriesim turp! — Penkrofs sauca.

Un visi devās atpakaļ lejup pa upes krastu, cik kājas nesa.

Līdz stūrim noskrējuši, viņi tūliņ redzēja, ka stāvoklis mainījies. No kaut kā pēkšņi izbiedēti, pērtiķi tiešām mēģināja aizbēgt. Divi vai trīs no viņiem skraidīja un ar klauna veiklību lēkāja pa logiem. Nemēģināja pat izlietot kāpnes, pa kurām tiem viegli būtu nokļūt lejā, izbailēs droši vien bij pavisam aizmirsuši šo glābšanās līdzekli. Drīz vien jau kādi pieci vai seši no tiem bij labi saredzami, un kolonisti, uzmanīgi notēmējuši, izšāva. Daži, nāvīgi trāpīti vai ievainoti, skarbi bļaudami, atkrita atpakaļ istabās. Citi izvēlās laukā uz kraujas, un pēc pāra acumirkļiem bij jādomā, ka Granītpilī nav vairāk neviena dzīva četrroča.

—    Urā! — iekliedzās Penkrofs. — Urā! Urā!

—    Nekādas urāšanas! — Ģedeons Spilets viņu apsauca.

—   Kāpēc? — jūrnieks apjautājās. — Tie taču itin visi pagalam.

—    Lai arī būtu, bet tāpēc mums vēl nav iespējams nokļūt savā mājoklī.

—    Tad iesim uz noteku! — Penkrofs atbildēja.

—   Pareizi! — inženieris piekrita. — Tomēr būtu labāk…

Tajā acumirklī it kā par atbildi tam, ko viņš gribēja sacīt, kāpnes noslīda slieksnim pāri un tad gar klints sienu nolaidās līdz pat zemei.

—          Ak, piķis un zēvele, tas tik ir labi! — jūrnieks iesaucās, pārsteigumā un izbrīnā noraudzīdamies inženierī.

—          Pārāk labi! — inženieris nomurmināja un pirmais devās pa kāpnēm augšā.

_— Uzmanieties, Sairesa kungs! — Penkrofs sauca. — Ja kāds no tiem rakariem vēl…

—          To mēs tūliņ redzēsim, — inženieris kāpdams atbildēja.

Pārējie biedri sekoja viņam. Pēc pāra acumirkļiem visi jau bij pie durvju sliekšņa.

Izmeklēja visas malu malas. Ne istabās, ne pieliekamajā, it nekur nemanīja neko, kas šos četrročus tā varēja izbiedēt.

*— Jā, bet kāpnes! — jūrnieks iesaucās. — Kur gan tas džentlmenis, kas viņas mums pasniedza?

Bet šajā acumirklī atskanēja skarbs ķērciens, un milzīgs, kādā spraugā noslēpies pērtiķis, patlaban Neba trenkts, izskrēja lielajā istabā.

—    Ak tu, laupītāj! — iekliedzās Penkrofs.

Kapli pacēlis, viņš steidzās pretim, lai pāršķeltu kustonim galvaskausu. Bet Sairess Smits aizturēja viņu un • teica:

—    Saudzējiet to, Penkrof.

—    Es lai saudzēju šo melno velnu?

—    Jā. Tas ir viņš, kas mums pasniedza kāpnes.

Inženieris to teica tik savādā balsī, ka grūti būtu uzminēt, vai viņš runā nopietni vai joko.

Tomēr pēc tam viņi visi metās uz pērtiķi, nogāza to zemē un pēc sīvas pretošanās sasēja.

—          Pū! — atelsās Penkrofs. — Un ko mēs ar viņu iesāksim?

—    Ņemsim sev par kalpotāju, — Herberts atbildēja.

Un, tā runādams, jauneklis nemaz nejokoja, jo viņš

zināja, cik labi noder šie gudrie četrroči.

Kolonisti sastājās ap pērtiķi un ziņkāri aplūkoja to. Katrā ziņā viņš piederēja pie tās cilvēkveidīgās pērtiķu dzimtas, kuru seja galvenajos vilcienos maz atšķiras no kāda austrālieša vai hotentota sejas. Tas bij orangutans, tātad bez paviānu niknuma, makaka muļķības un saguīna netīrības. Šai antropomorfu dzimtai piemīt daudzas tīri vai

Visi metās uz pērtiķi.

cilvēciskas īpašības. Mājas dzīvei pieradināti, tie iemanās apkalpot pie galda, slaucīt istabas, tīrīt drēbes, spodrināt zābakus, veikli rīkoties ar nazi, karoti un dakšiņām, pat vīnu dzert… visu tikpat labi kā čaklākais sulaini ar divām kājām un bez spalvām. Visiem zināms, ka Bifonam bija tāds pērtiķis, kas ilgi kalpoja viņam kā visuzticamākais un čaklākais sulainis.

Tas, kas patlaban gulēja sasiets Granītpils lielajā istabā, bija īsts milzenis, sešas pēdas garš, apbrīnojami proporcionāli noaudzis, platām krūtīm, vidēja lieluma galvu, ieapaļu pauri, paprāvu degunu, apaudzis ar gludu, spīdīgu un mīkstu spalvu — vārdu sakot, vispilnīgākais antropomorfa tips. Viņa acis, drusku mazākas nekā cilvēkam, mirdzēja žirgti un gudri. Caur ūsām spīdēja balti zobi, bet zodu apklāja maza riekstu krāsas bārdiņa.

— Glīts zeņķis! — Penkrofs nopriecājās. — Ja tikai mēs prastu viņu valodu, varētu aprunāties.

— Un tas ir nopietni, kungs? — Nebs vaicāja.

— Ņemsim viņu par kalpu?

— Jā gan, Neb, — inženieris atbildēja smaidīdams.

— Bet tāpēc nekļūsti greizsirdīgs!

— Es ceru, no viņa mums iznāks veikls kalpotājs, — Herberts piezīmēja. — Liekas vēl jauns, tāpēc viegli būs viņu audzināt. Mums pat nevajadzēs izlietot spēku, lai piespiestu viņu paklausīt, ne arī izraut viņam ilkņus, kā tas parasti tiek darīts. Pats no sevis viņš pieķersies saimniekiem, kas pret viņu izturēsies laipni.

— Mēs būsim laipni, — apliecināja Penkrofs, gluži aizmirsis savas nesenās dusmas pret šiem nelietīgajiem iebrucējiem.

Un tad, piegājis tuvāk orangutanam, apvaicājās:

— Nu, mīļo zēn! Kā labi klājas?

Orangutans paklusi norūcās, likās, ne pārāk dusmīgi.

— Mums taču nebūs nekas pretī pievienoties mazajai kolonijai? — jūrnieks jokoja tālāk. — Mums labprāt patiks kalpot Sairesam Smita kungam?

Pērtiķis atbildēja ar vēl klusāku rēcienu.

— Tikai mums nāksies gan kalpot vienīgi par vēderu.

Vēl viens rēciens par atbildi.

— Jā, viņa runa ir gan mazliet vienmuļa, — reportieris ieminējās.

— Arī tas labi! — Penkrofs atsaucās. — Labākie kalpotāji parasti runā maz. Un par savu algu vispār nemēdz runāt! Klausieties, mīļo zēn! Sākumā mēs jums daudz nemaksāsim, bet vēlāk, ja būsim apmierināti ar jums, algu divkāršosim.

Tādā kārtā mazā kolonija ieguva vēl vienu locekli, kuram vēlāk nācās pateikties par dažu labu pakalpojumu. Pārrunājot jaunā iemītnieka kristības, Penkrofs atminējās kādu citu pērtiķi, ko savā laikā bija pazinis, un ieteica nosaukt to par Jupiteru, bet saīsināti par Jupu.

Tā meistars Jups bez kādām liekām ceremonijām kļuva par Granītpils līdztiesīgu iemītnieku.


## septītā nodaļa Realizējamie projekti. — Tilts pār Pateicības upi. —- Tālā skata augstienes pārvēršana par salu. ~— Uzvelkamais tilts. — Labības ievākšana. — Strauts. — Tiltiņš. — Putnu dārzs. — Baložu māja. — Divi onagri. — Aizjūgti rati. — Ceļojums uz Balona ostu.

Kolonisti bij apguvuši savu mājokli, neizlietodami vecās notekas eju un tā aiztaupīdami sev smago mūrnieka darbu. Viņi bij laimīgi, ka taisni tajā acumirklī, kad gribēja sākt izlaušanu, pērtiķus pārņēma tikpat pēkšņas, cik neizskaidrojamas bailes, un viņi aizmuka no Granītpils. Vai gan šie kustoņi bij noj auduši, ka viņiem draud uzbrukums pavisam no citas puses? Tas bij gandrīz vienīgais izskaidrojums viņu piepešai bēgšanai.

Dienas beigas tika izlietotas, lai aiznestu nogalinātos pērtiķus uz mežu un apraktu tos. Pēc tam kolonisti ņēmās sakārtot istabās pērtiķu izmētātās mēbeles, jo lauzts te nebij nekas. Nebs aizkurināja krāsni un no atlikušā pārtikas krājuma pagatavoja tādas vakariņas, ko visi iebaudīja pamatīgi un ar lielu patiku.

Arī Jups netika aizmirsts, viņš labprāt ēda ciedru riekstus un dažādas saknes, ko viņam pasniedza krietni daudz. Rokas Penkrofs viņam bij atraisījis, bet kājas pagaidām atstāja tāpat sapīņātas tik ilgi, kamēr pērtiķis būs pilnīgi nomierinājies.

Pirms gulētiešanas Sairess Smits ar saviem biedriem, ap galdu sasēduši, pārsprieda dažus steidzoši paveicamus plānus.

Vissvarīgākais un steidzamākais bij tilts pār Pateicības upi, lai no Granītpils viegli būtu aizsniedzama salas dienvidpuse. Tālāk — aploka ierīkošana mufloniem vai citiem tamlīdzīgiem kustoņiem, kurus cerēja sagūstīt, lai iegūtu no tiem vilnu.

Redzams, abi šie projekti bij domāti apģērba vajadzībai, jo tā kļuva arvien spiedīgāka. Pa tiltu būtu viegli iespējams nokļūt līdz balonam, no kura dabūtu audeklu, bet aploks palīdzētu iegūt vilnu siltiem ziemas apģērbiem.

Aploku Sairess Smits projektēja iekārtot pie paša Sarkanā strauta avotiem, jo tur gremotāju kustoņiem būtu papilnam svaigas barības. Arī ceļš uz turieni "pāri Tālā skata augstienei bij jau puslīdz ierīkots, tā ka ar parocīgāk darinātiem ratiem būtu viegli iespējams nobraukt turp, ja tikai palaimētos sagūstīt aizjūgam noderīgus dzīvniekus.

Ja nevienam nebij nekādu iebildumu pret aploku tik tālu no Granītpils, tad par putnu dārzu gan Nebam bij savi ieskati, kurus viņš minēja biedriem. Taisnība, virtuves pārzinim putnu allaž vajadzēja pie rokas, tāpēc vislabākā vieta dārzam bij tepat ezera krastā, līdzās vecajai notekai. Tur ūdensputni varētu mitināties tikpat labi kā pārējie, un pēdējā ceļojumā sagūstītais «tinamu» pāris noderētu mājputnu audzēšanas pirmajam mēģinājumam.

Otrā dienā, trešajā novembrī, sākās tilta būves darbi. Neviens šajā svarīgajā uzdevumā nepalika dīkā. Zāģi, cirvji, kalti, āmuri tika sakrauti plecos, un, no jauna par namdariem pārvērtušies, kolonisti devās uz upes krastu.

Ejot Penkrofam vēl ienāca prātā:

—   Bet ja nu pa mūsu prombūtnes laiku meistars Jups iedomājas atkal uzvilkt augšā kāpnes, ko vakar viņš mums tik laipni pasniedza lejā?

—   Nu, — Sairess Smits atbildēja, — piestiprināsim kāpņu lejas galu.

To viņi izdarīja ar diviem smilktīs smagi ieguldinātiem akmeņiem. Tad pa Pateicības upes kreiso krastu kolonisti drīz vien nonāca līdz pirmajam līkumam.

Tur viņi apstājās pārliecināties, vai tilts nebūtu ceļams šajā vietā. Izrādījās, ka tiešām tā.

No šejienes līdz vakar atrastajam Balona līcim bij tikai trīsarpus jūdzes, te bij iespējams ierīkot labu braucamu ceļu, tā ka rastos ērta satiksme starp Granītpili un salas dienviddaļu.

Sairess Smits tūliņ pastāstīja biedriem savu projektu, izdomā diezgan fantastisku, bet izpildījumā vienkāršu un pārdomātu, kuru viņš jau ilgāku laiku bij apsvēris. Viņam bij nodomā nodrošināt Tālā skata augstieni pret jebkādu četrkāju vai četrroču uzbrukumu. Tādā gadījumā Granītpils, «kamīns», putnu dārzs un visa pārējā Tālā skata izlietojamā daļa būtu pilnīgi droša pret dzīvnieku uzbrukumiem. Plānu izpildīt nenācās grūti, tāpēc arī pārējie biedri piekrita inženiera nodomam.

Augstiene no trijām pusēm bij aizsargāta ar dabiskiem un mākslīgiem šķēršļiem.

Ziemeļrietumos atradās Granta ezers, sākot no vecās notekas līdz jaunizgrauztajai gultnei.

Uz ziemeļiem no šīs gultnes līdz jūrai ceļu aizšķēršļoja jaunā straume, ko vajadzēja tikai padziļināt, lai tā tiktu kustoņiem nepārejama.

Austrumu pusē, no Pateicības upes ietekas līdz strautam, dabiska robeža bij jūra.

Dienvidu pusē atradās pati Pateicības upe līdz pirmajam līkumam, kur bij nodomāts būvēt tiltu.

Vēl palika augstienes rietumu puse starp upes līkumu un ezera dienvidu iekāri, apmēram jūdzi garumā pilnīgi pieejama katram garāmgājējam. Bet tur bij viegli iespējams izrakt pietiekoši dziļu un platu grāvi, pa kuru ezera ūdens ar kritumu notecētu Pateicības upē. Ezerā ūdens tad katrā ziņā mazliet pazeminātos, bet Sairess Smits par to daudz neraizējās, jo Sarkanā strauta pieteka pietiekoši papildinās šo zaudējumu.

—    Tātad, — Sairess Smits noteica. — Tālā skata augstiene pārvērtīsies par īstu salu ar ūdeni visapkārt. Ar visu pārējo apgabalu to savienos tikai tilts pār Pateicības upi, divi jau uzceltie tiltiņi augšpus un lejpus ūdenskritumam un, beidzot, vēl tie divi, kurus celsim pār projektējamo grāvi un no Pateicības upes kreisā krasta. Ja visus šos tiltus būvēsim uzvelkamus, tad Tālā skata augstiene būs pasargāta pret visām nejaušībām.

Lai savu projektu padarītu biedriem saprotamāku, Sairess Smits bij uzzīmējis Tālā skata augstienes plānu, tā ka vispārējā aina bij acu uzmetienā pārredzama. Visi vienprātīgi piekrita projektam, un Penkrofs, savu namdara cirvi vicinādams, iesaucās:

—    Vispirms pie tilta būves!

Tas arī bij vissteidzamākais darbs. Būvētāji vispirms izmeklēja kokus, nocirta, attīrīja no zariem, sazāģēja baļķos un saskaldīja plankās. Tilta daļa Pateicības upes labajā krastā bij domāta nekustināma, turpretī kreisajā krastā ar svārstekļa palīdzību paceļama, tāpat kā parastie slūžu tilti.

Viegli saprotams, ka, arī sirsnīgi veikts, tas bij liels un smags darbs, jo Pateicības upe te bij apmēram astoņdesmit pēdu plata. Nācās konstruēt kaut ko līdzīgu pāļdzinim, lai sadzītu upē pāļus, kur šķērssijām atbalstīties, un izveidot divus posmus, lai tilts izturētu pēc iespējas lielāku smagumu.

Par laimi, netrūka ne rīku koku apstrādāšanai, ne dzelzs to sastiprināšanai, ne prasmes tam cilvēkam, kurš izrādījās īsts speciālists šādos darbos, un, beidzot, viņa biedri, septiņu mēnešu vingrinājumos ieguvuši ievērojamu veiklību, parādīja lielu centību. Jāsaka, Ģedeons Spilets te nebūt nebij neveiklākais un sacentās ar pašu Penkrofu, kurš «šādu manīgumu nekad neesot gaidījis no vienkārša žurnālista».

Tilta būve pār Pateicības upi prasīja trīs nedēļas ārkārtīgi nopietna darba. Strādnieki paēda turpat darba vietā un, tā kā laiks pieturējās jauks, tad atgriezās Granītpilī, tikai lai paēstu vakariņas un pārgulētu nakti.

Jāpiezīmē, ka pa šo laiku meistars Jups pamazām diezgan viegli pierada pie saviem jaunajiem kungiem, kurus allaž aplūkoja visai ziņkārīgām acīm. Tomēr Penkrofs aiz dibinātas uzmanības nepalaida to vēl pilnīgi savvaļā, nogaidīdams, kamēr augstiene būs noslēgta ar nepārejamām robežām. Tops bij labs draugs ar Jupu un labprāt spēlējās, bet tas allaž turējās ar pienācīgu cieņu.

Divdesmitajā novembrī tilts bij gatavs. Kustīgā daļa ar svārstekļa palīdzību viegli cēlās augšup un bij uzvelkama bez liekām pūlēm. Starp tās pamatu krastā un stabiem, uz kuriem tā balstījās, kad šo daļu pacēla, palika divdesmit pēdu plata sprauga, pietiekoši liela, lai kustoņi netiktu tai pāri.

Turpmākais uzdevums bij uzmeklēt gaisa kuģa apvalku, ko kolonisti gribēja pēc iespējas drīzāk nogādāt drošībā. Bet tādam nolūkam bij nepieciešams nobraukt ratus līdz Balona līcim, citiem vārdiem, izcirst ceļu cauri Tālo rietumu meža biezoknim. Tas atkal prasīja zināmu laiku. Tāpēc Nebs ar Penkrofu devās izlūku gājienā uz līci un pārliecinājās, ka noslēptais audekla gabals alā tāpat ir pilnīgi neaiztikts. Tad tika nolemts pasāktos darbus Tālā skata augstienē turpināt bez pārtraukuma.

Tas bij liels un smags darbs.

—    Tas mums dos iespēju radīt vislabvēlīgākos apstākļus mūsu putnu dārzam, — Penkrofs teica. — Nebūs jābaidās ne no lapsu, ne citu plēsoņu apciemojumiem.

—    Nemaz nerunājot par to, — Nebs papildināja, — ka varēsim uzrakt Tālā skata līdzenumu, lai kultivētu tur dažādus noderīgus savvaļas augus.

—   Un sagatavot otro tīrumu mūsu labības sējail — jūrnieks sajūsmā iesaucās.

Patiešām — pirmais ar vienu vienīgu graudu apsētais tīrums, pateicoties Penkrofa rūpēm, bij padevies lieliski. Kā jau inženieris pareģoja, grauds sešos mēnešos bij attīstījis ceru ar desmit vārpām, katru ar astoņdesmit graudiem, tātad pavisam astoņi simti graudu, turklāt sešos mēnešos; tas solīja katru gadu divas ražas.

Atskaitot piecdesmit graudu, kuri bij jāuzglabā neparedzētam gadījumam, pārējie septiņi simti piecdesmit bij iesējami tikpat rūpīgi kā pirmais, vienīgais grauds.

Uzrakto tīrumu visapkārt iežogoja ar stipru, augstu un augšup noasinātu sētu, lai četrkāji tik viegli nevarētu tikt tai pāri. No putniem to apsargāja vēja griežamas tarkšķu dzirnaviņas un Penkrofa izdomāti briesmīgi baidekļi. Septiņi simti piecdesmit graudi tika ierušināti taisnās, rūpīgi izdzītās vadziņās — pārējo paveiks daba pati.

Divdesmit pirmajā novembrī Sairess Smits sāka apzīmēt vietu gar augstienes rietumu robežu no Granta ezera dienvidu līča līdz Pateicības upes izlokam, kur rokams grāvis. Virskārtā tur bij trīs pēdas bieza augsne, bet apakšā granīts. Nu atkal bij jāražo nitroglicerīns, un tas deva parastos rezultātus. Nepilnās piecpadsmit dienās augstienes cietajā klintī bij iegrauts divas asis plats un sešas pēdas dziļš grāvis. Tāpat uzspridzināts tika ezera klinšainais krasts; no ezera ūdens sāka noplūst pa jaunu gultni, ko kolonisti nosauca par Glicerīna strautu, un tas izveidojās par Pateicības upes pieteku. Kā inženieris jau bij paredzējis, ezera līmenis pazeminājās, tomēr tikko manāmi. Beidzot, lai augstienes iežogojums būtu pilnīgi drošs, notekas krastus ievērojami paplašināja un vaļējo smilkti nocietināja ar divkāršu žogu.

Decembra pirmajā pusē visi darbi bij galā. Tālā skata augstiene nepareiza piecstūra veidā un četras jūdzes apkārtmērā, no visām pusēm ūdens ierobežota, bij pilnīgi nodrošināta pret katru iebrukumu no ārienes.

Visu decembra mēnesi laiks pieturējās stipri karsts. Bet, tā kā kolonisti negribēja atlikt savu nodomu realizēšanu un putnu dārzu ierīkot vajadzēja pēc iespējas ātrāk, viņi enerģiski turpināja darbu.

Nevajadzēs vēl piebilst, ka pēc augstienes pilnīga iežogojuma arī meistars Jups tika palaists brīvībā. Viņš nešķīrās no saviem kungiem un neizrādīja nekādas tieksmes bēgt prom. Tas bij ļoti padevīgs kustonis, lai arī ārkārtīgi spēcīgs un neredzēti izveicīgs. Cik viegli viņš pa kāpnēm uzrāpās Granītpilī! Neviens šajā ziņā nespēja ar viņu sacensties. Viņu jau varēja izmantot kā palīgu daždažādos darbos: viņš nesa baļķus un ar rateļiem vilka saspridzināto akmeņu šķautnes no Glicerīna strauta gultnes.

— Mūrnieks viņš vēl nav, bet īsts pērtiķis gan, — Herberts jokodamies teica, zīmēdams uz to, ka mūrnieki savus mācekļus parasti sauc par «pērtiķiem». Un lai nu kur, bet te šis nosaukums bij īstā vietā.

Putnu dārzam tika izmeklēts ap divi simti jardu liels laukums ezera dienvidaustrumu krastā. To iežogoja ar pīteņa sētu un ierīkoja pajumtes dažādām sugām. Tās bij vairākās nodaļās sadalītas žagaru būdas, kas tikai gaidīja savus iemītniekus.

Pirmais tur tika nometināts «tinamu» pāris, kuram drīz vien pieradās kupla saime. Tai pievienojās kāds pusducis pīļu turpat no ezera apkaimes. Dažas no tām bij ķīniešu sugas, kurām spārni vēdekļa veidā ua kuras ar savu krāšņo spalvu tērpu atgādināja zelta fazānus. Pēc dažām dienām Herbertam izdevās sagūstīt pāri vistu pasugas alektorus ar garām, skaisti izliektām astēm; viņi drīz vien pierada jaunajos apstākļos. Vēlāk paši labprātīgi pievienojās ezera krastmalas pastāvīgie apdzīvotāji pelikāni, zivju dzeņi un ūdensvistas; gāgādami, kladzinādami, ķērkdami tie visi pierada pie cilvēkiem un pietiekoši savairojās, tā nodrošinādami kolonistiem iztiku.

Lai pilnīgi pabeigtu savu projektu, Sairess Smits kādā putnu dārza stūrī ierīkoja baložu būdu. Tur novietoja kādu duci baložu, kas mājoja augstienes klinšu dobumos. Šie putni katru vakaru labprāt atgriezās jaunierādītajā mājoklī un bij daudz vieglāk pieradināmi nekā citas viņu pasugas, kuras atzina tikai savvaļas dzīvi pilnīgā brīvībā.

Beidzot bij pienācis laiks izlietot balona audeklu veļas pagatavošanai, jo saglabāt to šajā pašā veidā un aizlidot tajā pāri bezgalīgajam okeānam varēja mēģināt tikai galējā izmisumā, un Sairess Smits, būdams praktiska saprāta cilvēks, par to nemaz nedomāja.

Balona apvalks tātad bij jānogādā Granītpilī, un tāpēc kolonisti ņēmās savus ratus pataisīt ērtākus un vieglākus. Pajūgs nu viņiem būtu, bet kur ņemt dzinēju vai vilcēju spēku? Vai tiešām salā nav sastopami arī braukšanai noderīgi kustoņi, kurus varētu izlietot zirgu, ēzeļu, vēršu vai govju vietā? Tas jānoskaidro.

—    Bez šaubām, — Penkrofs teica, — kaut kāds vilcēja lops mums būtu visai noderīgs, kamēr Sairesa kungam patiks pagatavot tvaika ratus vai lokomotīvi, jo tas ir tikpat kā droši, ka reiz mums būs dzelzceļš no Granītpils uz Balona līci ar atzari uz Franklina kalnu!

Un krietnais jūrnieks pie tam bij pilnīgi pārliecināts par to, ko teica. Ko visu nespēj fantāzija, ja tā balstās uz ticību! Bet pagaidām svarīgākais bij kāds vienkāršs noderīgs četrkājis, un, tā kā liktenis Penkrofam allaž bijis novēlīgs, tas arī tagad nekavējās ar savu palīdzību.

Kādu dienu, divdesmit trešajā decembrī, kolonisti piepeši izdzirda Nebu kliedzam un Topu nikni rejam. Domādami atkal kādu bīstamu uzbrukumu, viņi traucās laukā no «kamīna», kur patlaban strādāja.

Un ko viņi ieraudzīja? Divus slaidi noaugušus kustoņus, kuri pa neuzvilktiem tiltiem bij nokļuvuši Tālā skata aplokā. Divus zirgus vai ēzeļus, tēviņu un mātīti, vingriem locekļiem, dzeltenu spalvu, baltu asti un kājām, melni svītrotu galvu, kaklu un rumpi. Tie mierīgi tuvojās, neizrādīdami nekādu nemieru un žirgtām acīm uzlūkodami cilvēkus, kuros vēl nepazina savus nākamos kungus.

—   Tie ir onagri! — Herberts iesaucās. — Kaut kas vidējs starp zebru un kvagu!

—   Kāpēc gan viņus nesauc par ēzeļiem? — Nebs vaicāja.

—   Tāpēc, ka viņiem nav garu ausu un augums vispār ir graciozāks.

—    Ēzeļi vai zirgi, — Penkrofs prātoja, — man tas vienalga. Te ir tas dzinējspēks, kā Smita kungs saka, tāpēc jāņem tikai ciet.

Lai nesatrauktu kustoņus, jūrnieks paslepšus aizlīda līdz Glicerīna strauta tiltiņam un uzvilka to augšā. Onagri bij gūstā.

Bet vai nu tūliņ ar varu ņemt viņus ciet un mēģināt dresēt? Nē. Kolonisti nolēma ļaut viņiem pāra dienu padzīvot tāpat savvaļā augstienē, kur zāles bij bagātīgi, un pa to laiku inženieris nodomāja uzbūvēt viņiem nakts patvērumam ērtu kūti.

Tā šis krāšņo kustoņu pāris pagaidām tika pamests pilnīgā brīvē, un kolonisti sargājās pat tam tuvoties un velti izbiedēt. Protams, onagri, lielāka plašuma un dziļu mežu pieraduši, vairākkārt mēģināja izkļūt no šaurā apžogo- juma. Viņi skraidīja gar nepārejamo šķērsli — ūdens joslu, skaļi un spalgi nozviedzās, pēc tam rikšoja pa zāli, tad aprimuši stundām^ ilgi lūkojās lielajā mežā, no kura nu bij šķirti uz visiem laikiem!

Pa to laiku kolonisti no sīkstām augu šķiedrām pagatavoja visus nepieciešamos aizjūga piederumus, un dažas dienas pēc onagru sagūstīšanas rati bij gatavi braukšanai, tāpat ceļš vai, labāk sakot, stiga cauri Tālo rietumu mežam no Pateicības upes līkuma līdz pat Balona līcim. Tagad varēja mēģināt braucienu, un tas notika decembra beigās.

Penkrofs kustoņus jau pamazām bij pieradinājis ēst no saujas, tā ka saņemt tos nenācās grūti. Bet, pirmo reizi iejūgti, onagri sāka trakot, un nebij viegli tos savaldīt. Tomēr galu galā tie padevās cilvēka varai, jo nav tik mežonīgi kā zebras un bieži tiek braukšanai izlietoti Dien- vidāfrikas kalnājos un pat Eiropas mērenā klimata apvidos.

Penkrofs savus zirgus vadīja pie galvas, bet pārējie kolonisti sakāpa ratos. Tā viņi brauca uz Balona ostu. Nebūs vēl jāsaka, ka pa steigā ierīkoto ceļu viņi tika pietiekoši kratīti, tomēr pajūgs izturēja, un tās pašas dienas vakarā kolonisti jau krāva vezumā aerostata apvalku un visus pārējos piederumus.

Ap astoņiem vakarā vezums, pārbraucis pāri Pateicības upes tiltam, nogriezās lejup pa kreiso krastu un apstājās jūrmalā. Onagrus izjūdza un aizveda kūtī. Pirms iemigšanas Penkrofs apmierināts nopūtās tik skaļi, ka atbalss nošalca visattālākajās Granītpils telpās.

## astotā nodaļa. Veļa. — Roņādas apavi. — Piroksilīna pagatavošana. — Augu stādīšana. — Zveja. — Bruņurupuča olas. — Meistara Jupa tālākā izglītība. — Lopu aploks. — Muflonu medības. — Jaunas stādu un dzīvnieku bagātības. — Tālās dzimtenes atmiņas.

Janvāra pirmā nedēļa tika izmantota kolonijai nepieciešamās veļas pagatavošanai. Kastē atrastās adatas čakli ņirbēja rupjajos pirkstos, un, var sacīt, ja šuvums arī nebij diez cik smalks, tad tomēr pietiekoši stiprs.

Diegu nebij trūkums, sevišķi tāpēc, ka Sairesam Smitam ienāca prātā izlietot tos, ar kuriem bij sašūti aerostata audekla atsevišķie gabali. Ģedeons Spilets un Herberts ar apbrīnojamu pacietību citu pēc citas atārdīja garās audekla strēmeles, Penkrofs kategoriski bij atteicies no šī garlaicīgā, nogurdinošā un uzbudinošā darba. Turpretim šūšanā viņam nebij līdzcenša, jo visiem ir zināms, ka matroži šūšanā palaikam nepārspējami meistari.

Balona apvalka saeļļoto audeklu iztīrīja ar sodu un potašu, ko dabūja no sadedzinātu augu pelniem; atbrīvots no eļļas un lakas, audekls kļuva atkal pilnīgi mīksts un pakļāvīgs. Pēc tam to saulē izbalināja un patiešām dabūja žilbinoši baltu.

Tā tika pagatavoti vairāki duči kreklu un zeķu — protams, ne adītu, bet tāpat vien šūtu. Ar kādu sajūsmu kolonisti atkal reiz uzvilka tīru veļu, protams, diezgan rupju, bet viņu ādai tas neko nekaitēja. Ar kādu tīksmi viņi apgulās uz baltiem palagiem, ar kuriem viņu guļas vietu cisas Granītpilī nu pārvērtās par īstām gultām!

Ap to pašu laiku viņi pagatavoja arī roņādas apavus, kuri nu stājās no Amerikas atvesto zābaku un kurpju vietā. Var sacīt, ka jaunie apavi iznāca pietiekoši plati un gari un nekad negrauza gājējiem kājas.

Ar 1866. gada sākumu iestājās nepārtraukts karstums, tomēr medības meža koku paēnā nevienu dienu netika pārtrauktas. Mežs vārda pilnā ziņā ņudzēja no agutiem, kabijām, ķenguriem un dažādiem citiem spalvotiem un spārnotiem kustoņiem; Ģedeons Spilets un Herberts bij pārāk labi šāvēji, lai kaut vienu šautenes lādiņu aizlaistu velti zudumā.

Sairess Smits viņiem allaž piekodināja pēc iespējas taui pīt munīciju un pats centās kaut ko izgudrot, lai atvietotu kastē atrasto pulveri un skrotis, ko gribēja pataupīt nākotnei, jo neviens nevarēja pateikt, kur liktenis viņu un viņa biedrus aizmetīs, kad viņi kādu dienu atstās šo savu salu! -Bij jādomā par dažādām nezināmām vajadzībām, jāpietaupa munīcija un jārauga patērētās vietā pagādāt jaunu, vieglāk pagatavojamu.

Ar visrūpīgāko meklēšanu Sairess Smits salā nebij atradis svinu, tāpēc tā vietā viņš diezgan veiksmīgi sasmalcināja dzelzi. Sie dzelzs graudi gan nebij smagi kā svina skrotis, tāpēc taisāmi rupjāki un mazākā skaitā katram lādiņam, bet šāvēju izveicība atsvēra šo trūkumu. Arī pulveri Sairess Smits varētu pagatavot, jo viņa rīcībā bij salpetris, sērs un ogles; tomēr tas prasītu ārkārtīgas pūles, un bez speciālas ierīces labs pulveris nav dabūjams.

Tāpēc Sairess Smits nolēma labāk ražot piroksilīnu, citiem vārdiem, sprāgstošu kokvilnas pulveri, kuram kokvilna pati nav nepieciešama, tāpēc ka to labi var atvietot ar celulozi. Celuloze patiesībā ir tikai vienkārša augu šķiedru viela, gandrīz vai tīrā veidā atrodama ne vien kokvilnā, bet arī kaņepājos, linos, papīrā, vecās lupatās, plūškoka serdē utt. Plūškoku ap Sarkanā strauta ieteku bij daudz. Kolonisti šā auga sēklas jau līdz šim izlietoja kafijas pupiņu vietā.

Tā kā plūškoka serde ir tas pats, kas celuloze, tad vajadzēja tikai savākt to un pievienot tai vēl kūpošo slāpekļskābi. Sairesam Smitam pietiekošā daudzumā bij sērskābe, ar kuras palīdzību viegli iespējams iegūt slāpekļskābi no dabiskā veidā še bagātīgi atrodama salpetra.

Inženieris nolēma pagatavot piroksilīnu, lai gan zināja labi, ka tam piemīt arī daudz trūkumu: neprecīzā iedarbība, straujā aizdegšanās spēja jau simt septiņdesmit grādu karstumā, kamēr pulveris uzliesmo tikai divi simti četrdesmit grādu karstumā, un pārāk spējā aizdegšanās stipri bojā arī šaujamo ieroci. Toties piroksilīnam ir savas labās īpašības: tas miklumā nebojājas, mazāk piesērē šautenes stobru, un tā sprādziena spēks ir četrreiz lielāks nekā parastajam pulverim.

Piroksilīna pagatavošanai pietiek celulozi uz ceturtdaļstundu iemērkt kūpošā slāpekļskābē, tad izskalot skaidrā ūdenī un izžāvēt. Katram redzams, ka šis darbs visai vienkāršs.

Sairesa Smita rīcībā bij tikai vienkāršā slāpekļskābe, nevis kūpošā jeb monohidrāta, kura miklā gaisa atdala balsnējus tvaikus. Bet, piejaucis parastai slāpekļskābei zināmu daudzumu koncentrētas sērskābes, proti: trīs pret pieci, viņš tāpat dabūja nepieciešamo vielu. Un drīz vien salas medniekiem bij pietiekošs daudzums labi pagatavotas sprāgstvielas, kas, uzmanīgi izlietota, deva spīdošus rezultātus.

Ap to pašu laiku kolonisti bij uzplēsuši apmēram trīs akrus Tālā skata augstienē, bet pārējo laukumu atstājuši zālienā onagru ganībai. Vairākkārt viņi devās ceļojumā uz Jakamaru un Tālo rietumu mežiem un pārnesa no turienes veselu savvaļas augu izlasi — kreses, spinātus, rutkus un bietes —, kas saprātīgā kopšanā drīz vien pārveidosies un novērsīs slāpekli saturošas pārtikas trūkumu, no kā Linkolna salas iedzīvotāji līdz šim cieta. Tāpat viņi pārgādāja mājās lielu krājumu malkas un ogu. Visos šajos braucienos arī ceļš uzlabojās, jo nelīdzenais klinšājs no ratu riteņiem pamazām kļuva gludāks.

Trusīšu audzētava joprojām piegādāja Granītpils iemītniekiem pienācīgo devu. Tā kā audzētava atradās pietiekoši tālu no Glicerīna strauta, tās apdzīvotājiem nebij iespējams nokļūt Tālā skata nošķirtajā daļā, kas bij nolemta pārnesto jauno augu kultivēšanai. Klinšainā sēklī ierīkotā austeru audzētava tāpat apgādāja lieliskus gliemežus. Bagātīgus zvejas lomus kolonisti ievāca ezerā un Pateicības upē, jo Penkrofs bij izlicis makšķeres, pie kurām allaž kodās skaistas foreles un vēl kāda ļoti garšīga zivs sudrabotā krāsā ar sīkiem dzeltenējiem plankumiem. Tā, kulināro rūpju aizņemts, Nebs pēc patikas varēja mainīt savu ēdienu karti. Tikdi maizes vien vēl kolonistiem trūka, un, kā jau teikts, šis trūkums bij visai sāpīgi sajūtams.

Pa starpām salinieki sarīkoja arī medības uz jūras bruņurupučiem, kuri bieži vien apciemoja Žokļu iekāres krastmalu. Smilkšainā nomaļa te bij izgrauzta maziem iedobumiem, un tajos varēja atrast rupuču olas, pilnīgi apaļā formā, ar baltu un cietu čaumalu. Šo olu baltums pretēji putnu olbaltumam nesarecē. Pati saule izperināja šīs olas, un netrūka te viņu nekad, jo viens pats bruņurupucis gadā izdēj ap divi simti piecdesmit gabalu.

— Te jau ir īsts olu lauks 1 — Ģedeons Spilets ieminējās. — Mums atliek tikai tās ievākt.

Tomēr kolonisti neapmierinājās ar produktu ievākšanu vien, bet sarīkoja medības arī uz pašiem ražotājiem un aizstiepa Granītpili vairākus dučus šo ēdienam visai noderīgo rāpuļu. Rupuču gaļas zupa ar smaršzāļu vircojumu katrreiz sagādāja pavāram Nebam pelnītas uzslavas.

So jāpiemin vēl viens laimīgs apstāklis, kura dēļ kolonistiem bij iespējams ievērojami papildināt savus pārtikas krājumus ziemai. No jūras Pateicības upē bariem sāka nākt laši un aizpeldēja vairākas jūdzes pret straumi. Ap šo laiku lašu mātītes tēviņiem pa priekšu meklēja izdevīgu vietu ikru laišanai un sacēla lielu traci saldajā ūdenī. Ap tūkstoti šo zivju iepeldēja upē, un pietika ierīkot kādu aizžogojumu, lai lielāko daļu no tām te aizturētu. Vairākus simtus kolonisti sagūstīja un iesālīja ziemas krājumam, kad upe aizsals un zveja vairs nebūs iespējama.

Ap to pašu laiku saprātīgais Jups tika paaugstināts par sulaini. Viņu ietērpa kamzolī un īsās biksēs, bet priekšā aizsēja balta audekla skoteli ar divām kabatām; it sevišķi laimīgs viņš bij par kabatām, pastāvīgi staigāja, rokas tajās sabāzis, un necieta, ja kāds pa tām rakņājās. Nebs brīnišķi bij pieradinājis veiklo orangutanu; var teikt, ka nēģeris un pērtiķis sapratās pilnīgi un pat sarunājās savā starpā. Jupam pret Nebu bij dabiska simpātija, un tas viņam atmaksāja ar to pašu. Ja negadījās cits darbs — vai nu ratu vilkšana, vai rāpšanās kāda koka galotnē, — Jups visu laiku pavadīja virtuvē un pūlējās pilnīgi atdarināt Nebu. Skolotājs, starp citu, arī izrādīja lielu pacietību, pat dedzību izglītošanas darbā, bet skolnieks izlietoja visu savu saprātu, lai piesavinātos skolotāja sniegtās zināšanas.

Kā lai iztēlo Granītpils iemītnieku tīkamo pārsteigumu, kad kādu dienu meistars Jups pilnīgi negaidīti ar dvieli uz rokas ieradās viņus apkalpot pie galda. Uzmanīgs un veikls viņš pārmainīja šķīvjus, ienesa ēdiena bļodas un ielēja dzeramo ar tādu nopietnību, ka kolonistiem gribot negribot bij jāsmejas, bet Penkrofs jūsmoja.

—    Jup, zupu!

—    Jup, vēl drusku aguta cepeša!

—    Jup, pasniedz man šķīvi!

—    Jup! Bravo, Jup! Lieliski, Jup!

Tādi saucieni jaucās cits par citu. Un Jups nesamulsis paklausīja visiem, savu gudro galvu izslējis, izpildīja katru pavēli, tā ka Penkrofs, atcerēdamies pie pirmās sastapšanās pa jokam doto solījumu, teica sulainim:

—    Patiešām, Jup, tagad jums pienākas divkārša alga!

Nebūs vēl jāpiebilst, ka orangutans bij pilnīgi pieradis Granītpilī un bieži vien pavadīja savus kungus meža gājienos, neizrādīdams ne mazākās tieksmes aizbēgt. Vajadzēja redzēt, kā viņš tad varonīgi soļoja ar Penkrofa pagatavotu niedres nūju it kā ar šauteni pār plecu! Ja ieva- jadzējās kādu augli no koka galotnes dabūt lejā, viņš acumirklī bij augšā. Ja ratu ritenis kādreiz iespraucās plaisā, Jups ar vienu pleca piespiedienu to atkal izcēla uz ceļa.

— Varens puisis! — apbrīnoja viņu Penkrofs. — Ja viņam bijis tikpat daudz dusmu kā spēka, nezin ko mēs ar viņu iesāktu.

Uz janvāra beigām kolonisti uzsāka lielus darbus salas vidienā. Sarkanā strauta iztekas tuvumā, Franklina kalna pakājē, bij nodomāts ierīkot aploku gremotājiem kustoņiem, galvenā kārtā mufloniem, lai sagādātu vilnu ziemas apģērbam; šos dzīvniekus turēt Granītpils tuvumā bij neērti.

Katru rītu kolonisti vai nu visi kopā, vai biežāk Sairess Smits, Herberts un Penkrofs devās ceļā uz strauta avotiem. Tas bij tīrais izpriecas brauciens piecu jūdžu attālumā onagru vilktos ratos zem koku lapotņa zaļajiem spraišļiem pa jaunierīkoto ceļu, ko nosauca par Aploka ceļu.

Tur kalna dienvidu nogāzē bij apzīmēts plašs apgabals. Zālājs ar atsevišķiem koku puduriem un kalna pakājes izcilni kā dabisku žogu vienā pusē. Maza urdziņa no šīs pašas kalna nogāzes pļavai šķērsām pāri tecēja uz Sarkano strautu. Zāle te bij svaiga, un izklaidu koku puduri nekavēja vējam brīvi pārstaigāt visu klajumu. Nācās tikai zālienai apkārt loka veidā aptaisīt sētu — pietiekoši augstu, lai kustoņi nelēktu pāri, un tā, lai abi sētas gali pieslietos izciļņa valnim. Sāds aploks likās pietiekošs, lai izmitinātu kādu simtu liellopu, muflonu vai kalnu kazu, tāpat arī viņu mazuļus, kuri ar laiku pierastos klāt.

Inženieris vispirms apzīmēja aploka robežas, un tad varēja stāties pie sētas taisīšanai nepieciešamo koku ciršanas. Bet, tā kā, ceļu ierīkojot, jau bij nācies nocirst diezgan daudz koku, tad tos vispirms atveda un saraka zemē par stipriem atbalsta stabiem.

Sētas priekšpusē atstāja paprāvu eju, ko noslēdza ar ozola planku divpusu vārtiem, ārpusē tos nostiprinot ar diviem baļķiem.

Jups visu laiku pavadīja virtuvē

Aploka ierīkošanai pagāja veselas trīs nedēļas, jo bez žoga inženieris vēl uzcēla stipru planku nojumes, kur gremotājiem negaisā patverties. Turklāt viss šis ierīkojums bij ceļams īsti stiprs, jo mufloni ir ļoti strauji kustoņi un bij jābaidās no viņu pirmā izlaušanās mēģinājuma. Sētā cieši sastatāmie mieti ar noasinātiem un apdedzinātiem galiem tika piestiprināti ar tapām pie šķērsbaļķiem un drošības dēļ vēl zināmā atstatumā atbalstīti.

Kad aploks bij gatavs, kolonisti sarīkoja lielas medības Franklina kalna piekājē, tajā apvidū, kur gremotāji kustoņi visbiežāk uzturējās. Tas notika septītajā februārī, pašā vasaras laikā, piedaloties visiem Granītpils iemītniekiem. Abi jau visai paklausīgie onagri, Ģedeona Spileta un Herberta vadīti, šajā pasākumā izrādījās ārkārtīgi noderīgi.

Galvenais uzdevums bij ielenkt muflonus un pamazām savilkt loku ap tiem arvien šaurāku. Sairess Smits, Penkrofs, Nebs un Jups novietojās dažādās vietās, kamēr pārējie divi onagru mugurā un Topa pavadībā aulekšoja pusjūdzi platā lokā kā ap aploku.

Muflonu šajā salas daļā bij daudz. Šie skaistie kustoņi bij aļņu augumā, ar stipriem ragiem un garu, pelēksnēju vilnu un līdzinājās ārgaļiem.

Medību diena bij ārkārtīgi nogurdinoša. Kāda skraidīšana uz priekšu un atpakaļ, krustām šķērsām, kas par klaigāšanu! No simta ielenkto kustoņu vairāk nekā divas trešdaļas iemuka atpakaļ mežā. Tomēr beigu beigās kādi trīsdesmit mufloni un kāds ducis kalnu kazu pamazām tika aizdzītas pie vaļā pamestajiem vārtiem, glābdamies spruka pa tiem iekšā un atradās gūstā.

Tā galu galā iznākums bij apmierinošs, kolonisti nevarēja žēloties. Lielākā daļa muflonu bij mātītes, kurām drīz vien vajadzēja atnesties. Skaidri bij redzams, ka pulciņš tuvākajā nākotnē pavairosies un ka te ne tikai vilna būs iegūstama, bet arī siltas ādas kažokiem.

Tajā vakarā mednieki pavisam nomocījušies atgriezās Granītpilī. Tas viņus tomēr neatturēja rītu doties uz aploku un aplūkot, kā tur izskatās. Protams, cietumnieki bij izmēģinājuši apgāzt žogu, bet pēc veltām pūlēm jau nomierinājušies.

Visu februāra mēnesi neatgadījās neviens sevišķs notikums. Ikdienas darbi turpinājās metodiski. Izlaboti tika ceļi uz aploku un Balona līci un iesākts trešais — no Pa- teiclbas upes tilta uz salas rietumu krastu. Linkolna salas neizpētītā daļa vēl allaž bij Čūskas pussalas mežāji, kur mājoja plēsīgie zvēri, ko Ģedeons Spilets cerēja drīzā laikā iznīcināt.

Iekams iestājās auksts laiks, vislielākās rūpes bij par Tālā skata augstienē pārstādītajiem savvaļas augiem. Herberts ne no viena gājiena neatgriezās mājās bez dažiem jauniem noderīgiem stādiem. Vienu dienu viņš pārnesa mājās cigoriņiem līdzīgu augu stādus, no kuru sēklām varēja izspiest lielisku eļļu; otru dienu — skābenes, kas lietojamas kā labs ārstniecības līdzeklis pret cingu. Un tad dažus neatsverami vērtīgus kartupeļus, kas visos laikos kultivēti Dienvidamerikā un patlaban pazīstami vairāk nekā simts atsevišķās pasugās. Labi apstrādātā, apkoptā un apūdeņotā, mazos gabaliņos iedalītā sakņu dārzā tagad jau auga sarkanie kartupeļi, salāti, skābenes, rutki, bietes un citi krustzieži. Zeme šajā augstienes daļā bij sevišķi auglīga, tāpēc varēja gaidīt bagātīgu ražu.

Arī dažāda dzeramā kolonistiem netrūka, atskaitot vīnu, bet arī par to nebij daudz ko sūroties. Osvegas tējai un pūķakoka sakņu noraudzētajam dzērienam Sairess Smits vēl pievienoja īstu alu. No raudzēta melnās dižegles jauno asnu novārījuma viņš pagatavoja patīkamu un ārkārtīgi veselīgu dzērienu, ko angloamerikāņi sauc par egļu alu.

Uz rudens pusi kolonistu putnu dārzā vēl pieradās klāt skaists lielo sīgu pāris ar mēteļveidīgu apspalvojumu, ducis platknābju ar gaļīgiem piedēkļiem knābju malās un bez tam krāšņi gaiļi ar melnu seksti, bārdiņu un spalvām, līdzīgi Mozambikas gaiļiem; viņi kā dižodamies staigāja gar dīķmalu.

Pateicoties kolonistu enerģijai un saprātam, viss labi veicās. Bez šaubām, liktenis bij viņiem labvēlīgs, tomēr, paturēdami prātā augsto mācību, viņi vispirms lūkoja visu sasniegt pašu spēkiem.

Karstos vasaras dienas vakaros, kad no jūras sāka celties viegla dvesma, pēc pabeigta darba viņi parasti apsēdās zem verandai līdzīgas klints nokares, ko Nebs bij apaudzējis ar vīteņa stādiem. Tur viņi sarunājās, pamācīdami cits citu, pārspriezdami nākotnes plānus; jūrnieka parupjais, labsirdīgais humors tad nemitīgi uzjautrināja mazo sabiedrību, kurā nekad netrūka vispilnīgākās saskaņas,

Runāja arī par dzimteni, par mīļo, lielo Ameriku. Diezin kā noris pilsoņu karš? Nekādā ziņā tas nevarētu ieilgt garumā. Bez šaubām, Ričmonda jau kritusi ģenerāļa Granta rokās. Konfederātu galvaspilsētas ieņemšana būs šīs šausmīgās cīņas beigu cēliens. Jādomā, tagad Ziemeļu taisnā lieta jau uzvarējusi. Ak, kaut jel viena avīze nokļuvusi pie Linkolna salā izmestajiem! Jau vienpadsmit mēneši, kopš viņi pazaudējuši pēdējos sakarus ar pārējo pasauli, un drīz vien, proti, divdesmit ceturtajā martā, apritēs gads, kad balons izmeta viņus šajā svešajā malā. Viņi bij un palika tikai nabaga avāriju cietušie, pat nezinādami, vai izdosies pasargāt savu kailo dzīvību cīņā ar bargiem dabas spēkiem. Tomēr, pateicoties sava vadoņa gudrībai un pašu saprātam un enerģijai, viņi te nu bij īsti kolonisti, apbruņoti ar ieročiem, darbarīkiem un instrumentiem; viņi pieradināja sev derīgus kustoņus, pārveidoja salas augus un minerālus, vārdu sakot, visus trīs galvenos dabas elementus!

Jā! Tā viņi bieži pārrunāja visas šīs lietas un kombinēja dažādus nākotnes plānus.

Sairess Smits palaikam pats runāja maz, bet vairāk tikai klusu klausījās savos biedros. Reizēm viņš pasmaidīja par kādu Herberta prātojumu vai Penkrofa asprātību, bet vienmēr un allaž domāja par šīm neizskaidrojamām parādībām, par dīvaino mīklu, kuras noslēpumu vēl nespēja uzminēt.

## devītā nodaļa. Nejaukais laiks. — Hidrauliskais celtnis. — Logu stikla un trauku pagatavošana. — Maizeskoks. — Lopu aploka ap- meklējumi. — Lopu pavairošanās. — Reportiera 'jautājums. — Linkolna salas īstā atrašanās vieta. — Penkrofa priekšlikums.

Marta pirmajā nedēļā laiks mainījās. Pašā sākumā bij pilns mēness un karstums ārkārtīgs. Bij manāms, ka gaiss elektrības piesūcies un jābaidās īsāka vai garāka negaisa perioda.

Un patiešām — jau otrajā martā nodārdēja ārkārtīgi spēcīgs pērkona grāviens. Vējš pūta no austrumiem, krusa sāka kapāt Granītpils priekšpusi gluži kā kartečas lādiņi. Nācās cieši noslēgt durvis un logus, lai negaiss nepārplū- dinātu visas telpas.

Lūkodamies šajā krusas gāzē, kur sprēgāja graudi baloža olas lielumā, Penkrofs domāja tikai vienu domu — par savu labības lauku, kas tagad bij nopietnās briesmās.

Un tad viņš metās laukā, tieši prom uz savu druvu, kur vārpas jau sāka pacelt zaļās galviņas. Viņam bij līdzi audekla gabals, ar to viņš apsedza druvu. Pēc pāra acumirkļiem Penkrofs jau bij galā. Krusa sāpīgi kapāja viņu, bet viņš nežēlojās.

Šis nejaukais laiks ilga astoņas dienas, un visu laiku pērkons nemitējās graut debess dzīlēs. Pēc diviem spējiem grāvieniem kaut kur tālē pie apvāršņa vienmēr vēl dobji dunēja; tad negaiss atsāka atkal pilnām brāzmām. Zibeņi nemitīgi svītroja debesis un trāpīja vairākus kokus salā, starp tiem arī milzeņa priedi mežmalā netālu no ezera. Divas trīs reizes elektriskā dzirkstele ķēra arī jūrmalas smilktāju, pārkausēdama smilkti par stiklu. Atrazdams šos fulgurītus[12], inženieris tūliņ iedomāja, ka varbūt iespējams pagatavot pietiekoši biezu stiklu logiem, kas aizsargātu pret vēju, lietu un krusu.

Tā kā laukā kolonistiem patlaban steidzamu darbu nebij, viņi izmantoja nejauko laiku mājas darbiem Granītpilī, kuras iekšējā iekārta ar katru dienu tika uzlabota un papildināta. Inženieris ierīkoja virpu un sāka virpot dažādus virtuvei un apģērbam nepieciešamus piederumus, starp citu, arī pogas, kuru trūkums līdz šim bij stipri sajūtams. Ieročiem, kuri allaž tika turēti vislabākajā kārtībā, ierīkoja īpašu statni, tāpat plaukti un skapji bij pilnīgi apmierinoši. Granītpilī zāģēja, ēvelēja, trina un virpoja; pa visu nejauko laiku pērkona dārdieniem pretim no turienes skanēja darbarīku šķindoņa un virpu dūkšana.

Meistars Jups arī netika aizmirsts; viņam tagad galvenajai pārtikas noliktavai līdzās bij ierādīta atsevišķa istaba ar pieklājīgi ierīkotu gultu, un viņš jutās tur lieliski.

—    Ar šo brašo Jupu, — Penkrofs bieži nopriecājās,

—    nekad negadās nekādi pārpratumi un strīdi. Kas par lielisku apkalpotāju, Neb, kas par apkalpotāju!

—   Mans audzēknis, — Nebs atbildēja, — drīz vien būs man pavisam līdzīgs!

—    Pārāks par tevi! — jūrnieks attrauca smiedamies.

—  Tāpēc ka tu, Neb, runā, bet viņš ne! ,

Nebūs vēl jāpiebilst, ka Jups nu bij pilnīgi iemanījies visos mājas darbos. Viņš prata izpurināt drēbes, cept gaļu uz iesma, slaucīt istabas, apkalpot pie galda, malku sakraut grēdā, un — par to Penkrofs visvairāk' jūsmoja — nekad viņš neaizgāja gulēt, iekams nebij atsedzis cienījamam jūrniekam gultu.

Visi kolonijas locekļi, tikpat divroči kā četrroči, bij pilnīgi veseli. Dzīvodami šajā tīrajā gaisā un veselīgā mērena klimata apvidū, strādādami tiklab ar galvu, kā ar rokām, viņi nevarēja pat iedomāties, ka slimība viņus kādreiz varētu apdraudēt.

Tāpēc visi sajutās lieliski. Herberts viena gada laikā bij izaudzis par veselām divām collām. Seja viņam izveidojās vīrišķīgāka, un nepārprotami bij redzams, ka nobrieda fiziski un morāli spēcīgs cilvēks. Viņš izmantoja mācībām katru no smaga darba brīvu brīdi, lasīja kastē atrastās praktiska satura grāmatas, kuru izvēli nosacīja paši tagadējie apstākļi, bez tam inženieris zinātnes jautājumos un reportieris valodās bij viņa labprātīgie skolotāji.

Inženierim bij nodomā iemācīt Herbertam visu to, ko viņš zināja pats, ar piemēriem rādīt tikpat daudz, kā vārdiem varēja pasacīt, un Herberts plaši un labprāt izlietoja sava skolotāja mācības.

<'Kad es nomiršu,» Sairess Smits nodomāja, «viņš būs man par vietnieku!»

Vētra mitējās ap devīto martu, tomēr debess visu pēdējo vasaras mēnesi bij apmākusies. Elektrisko vibrāciju sajauktais gaiss nevarēja atgūt vairs dzidrumu, gandrīz nemitīgi lija lietus, un visapkārt pletās migla. Tikai trīs četras saulainas dienas vēl atgadījās, un tās tika izlietotas dažādiem ceļojumiem.

Šajā laikā onagru mātītei pieradās mazulis — tāda paša dzimuma un ārkārtīgi skaists. Tāpat aplokā pavairojās arī muflonu pulki; Nebam un Herbertam par lielu prieku nor jumē blēja vairāki jēri, starp kuriem tie sev jau bij izraudzījušies īpašus mīluļus.

Kolonisti mēģināja ieaudzēt arī pekari, un mēģinājums pilnīgi sekmējās. Putnu dārza tuvumā uzcēla sevišķu ēku, un drīz vien jau tur vairāki mazuļi, Neba apkopti, sāka krietni uzbaroties. Jupam bij uzlikts par pienākumu katru dienu aiznest tiem pienācīgo barības tiesu, trauku skalojamo ūdeni, ēdiena atkritumus un citu, un viņš savu uzdevumu izpildīja visai apzinīgi. Dažreiz viņam gan ienāca prātā mazliet pajokot ar saviem mazajiem pansionāriem un paraustīt tos aiz astes, bet tas notika vairāk aiz aušības nekā ļauna prata, jo mazās, gredzenā sagrieztās astītes izskatījās gluži kā rotaļlietiņas un viņš pats jau bij tīrais bērns.

Kādu dienu Penkrofs, ar inženieri sarunādamies, atgādināja kādu solījumu, ko tas vēl neesot paguvis izpildīt.

—    Reiz jūs solījāties pagatavot kādu daiktu, Sairesa kungs, — viņš teica, — kas mums atvietotu Granītpils garās kāpnes. Vai nedomājat to kādudien pataisīt?

—    Jūs laikam domājat kaut ko celtnim līdzīgu? — Sairess Smits atbildēja.

—    Ja jums patīk, sauksim to par celtni, — jūrnieks atbildēja. — Nosaukums te nekrīt svarā, bet gan — lai tas mūs bez pūlēm paceļ mūsu mājoklī.

—   To iekārtot nebūtu grūti, Penkrof. Bet vai tas būta vajadzīgs?

—    Katrā ziņā, Sairesa kungs. Visnepieciešamākais mums jau ir, padomāsim tagad arī par mazām ērtībām. Cilvēkiem, ja gribat, tas būtu zināms greznums, bet mantu transportam gandrīz nepieciešams. Nav nemaz tik viegli ar smagu nastu mugurā doties pa garajām kāpnēm.

—    Labi, Penkrof, pamēģināsim izpildīt jūsu vēlēšanos.

—    Bet jums jau nav nekādas mašīnas.

—    Mēs to pagatavosim.

—- Tvaika mašīnu, vai? ,

—    Nē. Ūdens.

Patiešām, lai darbinātu nodomāto ierīci, inženiera rīcībā ūdens še bij pietiekoši, un nemaz nebij tik grūti to izmantot.

Pietika tikai paplašināt mazo urdziņu, kas Granītpils mājokli no ezera apgādāja ar ūdeni. Paurba lielāku caurumu klintī, pa kuru urdziņa tecēja lejā, tā ka alas dibenā radās diezgan spēcīgs ūdenskritums. Virs tā inženieris ierīkoja cauruli ar plakni ratu galā, ap ko tinās stipra virve ar piesietu grozu. Ar šī hidrauliskā ceļamā palīdzību bij iespējams īsti smagus priekšmetus uzvilkt l?dz pat Granītpils durvīm.

Septiņpadsmitajā martā visiem par lielu prieku ceļamā ierīce pirmo reizi tika laista darbā. No tā brīža visi smagie materiāli, kā malka, ogles, pārtikas krājumi un galu galā arī paši kolonisti, ar šīs vienkāršās ierīces palīdzību brauca augšup, tā ka nevienam pašam nenāca prātā nožēlot primitīvās kāpnes. Sevišķi sajūsmināts par šo labierīcību likās Tops, jo viņš tomēr nebij paspējis piesavināties Jupa veiklību kāpšanā un bieži vien viņam nācās uņ Neba vai uz orangutana muguras ceļot pa kāpnēm augšup.

Ap šo pašu laiku Sairess Smits ķērās pie stikla pagatavošanas, bet tad vecā podnieka krāsns vispirms bij pielāgojama jaunajam uzdevumam. Tas prasīja diezgan daudz darba. Pēc vairākiem neizdevīgiem mēģinājumiem viņam beidzot tomēr izdevās ierīkot stikla kausējamo darbnīcu, no kuras inženiera palīgi — Ģedeons Spilets un Herberts vairākas dienas no vietas neizgāja ārā.

Stikla kausēšanai nekas vairāk nebij vajadzīgs kā smilktis, krīts un soda (ogļskābā vai sērskābā). Smilkts bij dabūjama krastmalā, krīts vienkārši no kaļķiem, soda — no jūras augiem, pirīts — no sērskābes, bet ogles, lai iegūtu krāsnī nepieciešamo temperatūru, varēja rakt tepat no zemes. Sairesam Smitam tātad bij visi nepieciešamie noteikumi, lai varētu ķerties pie darba.

Visgrūtāk bij pagatavot piecas vai sešas pēdas garu pūšamo dzelzs cauruli, ar kuras vienu galu ievelk izkausēto šķidrumu. Tomēr Penkrofam izdevās plānu un garu dzelzs lentu saliekt kā šautenes stobra caurumu, un drīz vien to varēja laist darbā.

Divdesmit astotajā martā krāsns bij stipri sakurināta. Simtdaļas smilkts, trīsdesmit piecas — krīta, četrdesmit — sērskābās sodas un vienas vai divas daļas sasmalcinātu ogļu maisījums tika sabērts uguns izturīgā traukā. Ar augstu temperatūru krāsnī šo maisījumu izkausēja šķidrumā vai drīzāk pārvērta mīklā, Sairess Smits ar cauruli pasmēla no šīs mīklas zināmu daudzumu, viļāja un grozīja to uz iepriekš sagatavotas metāla plāksnes, lai izveidotu to pūšanai noderīgā formā. Tad viņš pasniedza cauruli Herbertam un lika pūst pa tās vaļējo galu.

—   Vai tāpat, kā pūš ziepju burbuļus? — jauneklis vaicāja.

—    Gluži tāpat, — inženieris atbildēja.

Un Herberts piepūstiem vaigiem pūta tik spēcīgi caurulē, nemitīgi griezdams to riņķī, ka stikla masa sāka izplesties. Tai no krāsns pievienoja klāt jaunu masu un galu galā ieguva caurmērā pēdu lielu bumbu. Tad Sairess Smits pats paņēma cauruli no Herberta un sāka to vēcināt kā

Izpūšamais objekts iznāca tādā dīvainā veida.,

pulksteņa pendeli, lai mīkstā bumba izstieptos koniska cilindra veidā.

Rezultātā dabūja stikla cilindru ar divām pusložveidī- gām cepurītēm galā, kuras ar aukstā ūdenī apmērcētu dzelzs gabalu viegli atšķēla nost. Tādā pašā kārtā cilindru pārgrieza gareniski pušu, tad krāsnī vēlreiz atkausēja mīkstu un uz kādas plāksnes ar koka rulli izrullēja- taisnu.

Pirmā rūts logam bij gatava; šo procedūru vajadzēja atkārtot piecdesmit reižu, lai dabūtu piecdesmit rūtis. Un tā Granītpils logos nu tika iestiprinātas stikla rūtis, varbūt gan ne pārāk baltas, bet katrā ziņā pietiekoši caurspīdīgas.

Par stikla traukiem, glāzēm un pudelēm vairs nebij nekāda liela galvas lauzīšana. Protams, jāņem par labu tādas, kādas tās nu iznāca turpat caurules galā. Penkrofs izlūdzās atļauju savukārt arī pūst; par to viņam bij liels prieks, —- tikai viņa pūtiens bij tik stiprs, ka izpūšamais objekts iznāca tādā dīvainā veidā, ka viņš nevarēja vien nobrīnīties.

Šajā laikā kādā gājienā kolonisti atrada vērtīgu koku, kura augļi uzreiz ievērojami papildināja Granītpils pārtikas krājumus.

Sairess Smits ar Herbertu, kādudien izgājuši medībās, aizklīda' Tālo rietumu mežājos Pateicības upes kreisajā krastā. Pa paradumam jauneklim atkal bij tūkstoš jautājumu, uz kuriem inženieris labprāt atbildēja. Bet ar medībām ir tāpat kā ar visu pārējo šajos apstākļos: ja pie tām neķeras ar visu dedzību, nekas labs neiznāk. Ķenguru, kabiju un agutu gan patrāpījās labi daudz, bet, tā kā Sairess Smits nebij nekāds mednieks un Herberts runāja tikai par ķīmiju un fiziku, todien pat viņa šāvieni netrāpīja mērķi. Diena jau sliecās uz vakara pusi, abi mednieki sāka domāt, ka gluži par velti laiku notērējuši, kad Herberts, piepeši apstādamies, priecīgi iesaucās:

—    Ak, Sairesa kungs! Vai jūs redzat šo koku?

Un viņš parādīja drīzāk krūmu nekā koku, jo tam bij tikai sīks stumbrs ar zvīņainu mizu un sīkām līdzteku, cīpslām svītrotām lapām.

—    Un kas tas ir par koku, līdzīgs mazai palmiņai?

—   Tā ir cycas revoluta, kuras attēlu es uzgāju mūsu dabaszinātniskajā vārdnīcā.

—    Bet es nekādu augļu neredzu šajā kokā.

—   Nē, Sairesa kungs, bet tā stumbrā daba mums uzkrājusi jau gatavus miltus.

—   Tad tas ir tā saucamais maizes koks?

—    Jā! Tas ir maizes koks!

—    Jauki, mīļo zēn, — inženieris atteica. — Tas ir vērtīgs atradums, tas mums palīdzēs sagaidīt mūsu kviešu ražu! Pie darba, un dievs lai dod, ka tu nebūtu maldījies!

Herberts nebij maldījies. Viņš nolauza vienu cīpslainu stublāju, kas sastāvēja no sapīņātas koksnes mezgliem ar miltainu mīklu vidū. Mīklai gan bij piejaukts šķidrums ar nepatīkamu smaku, bet tas viegli bij izspiežams. Pāri tad palika miltiem līdzīga ārkārtīgi barojoša viela, ko ar likumu aizliedz izvest no Japānas.

Pamatīgi izpētījuši Tālo rietumu meža apvidu, kur auga šie koki, un rūpīgi apzīmējuši ceļu, Sairess Smits ar Herbertu atgriezās Granītpilī un pastāstīja par savu atradumu.

Otrā dienā visi devās ievākt jauno atradumu, un Penkrofs, arvien vairāk sajūsminādamies par savu salu, jautāja inženierim:

—   Kā jūs domājat, Sairesa kungs, vai ir tieši avāriju cietušiem nolemtas salas? v

—    Ko jūs ar to gribat teikt, Penkrof?

—   Tikai to, ka ir speciāli radītas salas, kur paglābties avāriju cietušiem un kur šie nabadziņi var pietiekoši labi eksistēt.

—    Tas var gan būt, — inženieris atbildēja smaidīdams.

—    Ne tikai var būt, bet ir! — Penkrofs atsaucās. — Un tikpat skaidri tas, ka Linkolna sala ir viena no šādām salām.

Granītpilī viņi atgriezās ar lieliem maizeskoka stublāju krājumiem. Inženieris pagatavoja presi, ar ko izspiest gļotaino šķidrumu, un dabūja prāvu daudzumu miltu, no kuriem Nebs pagatavoja plāceņus un pudiņu. Protams, tā vēl nebij kviešu maize, bet jau stipri līdzīga tai.

Tai pašā laikā onagri, kazas un muflonu mātītes katru dienu piegādāja kolonijai nepieciešamo daudzumu piena. Tā ik dienu jaunie, vieglie rati ripoja uz aploku. Kad bij Penkrofa reize braukt, viņš ņēma Jupu līdzi par braucēju, un tas kā liels kučieris, pātagu plīkšķinādams, pašapzinīgi izpildīja savu uzdevumu.

Ir lopu aplokā, ir Granītpilī viss veicās sekmīgi: ja tikai nebijušas sēras pēc dzimtenes, kolonisti ne par ko nevarētu žēloties. Viņi šajā dzīvē bij baudījuši tik daudz laba, tā pieraduši pie salas, ka bez žēlabām nevarētu atstāt viesmīlīgo zemes stūrīti.

Un tomēr dzimtenes mīla ir dziļi cilvēka sirdi. Ja kolonisti pamanītu kādu kuģi tuvumā, viņi dotu tam zīmi, steigtos pretī, dotos projām!… Bet gaidās viņi dzīvoja joprojām šo laimīgo dzīvi, un vienīgās bailes viņiem bij, ka visu te neizjauc kāds neparedzēts gadījums.

Bet kas gan varēs lepoties, ka laime viņam mūžam uzticīga un ka nekas negaidīts viņu nevar pārsteigt?

Lai nu kā, tomēr kolonisti bieži vien runāja par Linkolna salu, kurā mājoja jau vairāk nekā gadu. Un tā kādu dienu viens no viņiem izteica domas, kurām vēlāk bij nopietnas sekas.

Tas bij pirmajā aprīlī, lieldienas svētku dienā,- ko ari Sairess Smits ar saviem biedriem svētīja. Laiks bij jauks, apmēram tāds, kā ziemeļu puslodē gadās oktobra mēnesī.

Novakarē paēduši visi sapulcējās Tālā skata augstienes malā un lūkojās, kā nakts palēnām pacēlās no apvāršņa. Nebs bij atnesis plūškoka ogu dzērienu, ko viņi parasti lietoja kafijas vietā. Sarunājās par salu un tās vientulīgo stāvokļj Klusā okeāna ūdeņos, kad Ģedeons Spilets piepeši ieminējās:

—    Mīļo Saires, vai pēc tam, kad atradām kaste sekstantu, jūs esat par jaunu pārbaudījuši mūsu salas atrašanās vietu?

—    Nē, — inženieris atbildēja.

—    Man šķiet, tomēr nekaitētu to izdarīt ar šo instrumentu, kurš ir pilnīgāks nekā tas, ko jūs lietojāt.

—    Kāpēc? — Penkrofs iemeta starpā. — Sala ir laba, iai kur tā atrastos.

—    Bez šaubām, — Ģedeons Spilets atbildēja, — ja iespējams, ka nepilnīgais instruments ir kļūdījies, un tā kā tagad iespējams par to noteikti pārliecināties …

—    Jums taisnība, mīļo Spilet, — inženieris atbildēja. — Es par to vēl pārliecināšos vēlāk, tomēr, ja arī būtu kļūdījies, tad ne vairāk kā par pieciem garuma vai platuma giādiem.

—    Nu, ko var zināt! — reportieris atsaucās. — Varbūt mēs tomēr esam kādai apdzīvotai zemei tuvāk, nekā domājam.

—    To uzzināsim rīt, — Sairess Smits atteica. — Un, ja man bijis kaut cik vairāk vaļas, mēs to zinātu jau tagad.

—    Labi, — Penkrofs nosacīja. — Ja šī sala nepeld ūdenī, tad droši vien atrodas vēl turpat, kur toreiz.

—    To mēs redzēsim.

Un tā nākamajā dienā inženieris ar sekstanta palīdzību izdarīja nepieciešamos izmērījumus, lai pārbaudītu pirmoreiz atzīmētās koordinātes. Iznākums bij šāds.

Pēc pirmā novērojuma datiem, Linkolna salas atrašanās vieta bij šāda:

rietumu garums 150°—155°; dienvidu platums 30°—35°.

Pēc tagadējā noteikti:

rietumu garums 150° 30'; dienvidu platums 34° 57'.

Tātad, neskatoties uz visu ierīces nepilnību, Sairess Smits bij rīkojies ar tādu prasmi, ka viņa misējums nepārsniedza piecus grādus.

—           Un, tā kā tagad mums bez sekstanta ir arī atlants, — . Ģedeons Spilets teica, — palūkosim, mīļo Saires, kādā vietā Klusajā okeānā īsti atrodas Linkolna sala.

Herberts aizsteidzās atnest atlantu, kurš, kā viņš zināja, bij Francijā izdots un kur tāpēc visi nosaukumi franču valodā.

Atlantu atšķīris, kompasu rokā inženieris gatavojās sākt savu meklējumu.

Piepeši, kompasu saujā samiedzis, viņš iesaucās:

— Bet viena sala jau apzīmēta šajā Klusā okeāna apvidū!

—    Jau apzīmēta? — Penkrofs pārvaicāja.

—    Bez šaubām, mūsu, — Ģedeons Spilets piebilda.

—           Nē, — Sairess Smits atbildēja. — Tā atrodas uz 153° garuma un 37° 11' platuma, proti, divarpus grādi uz rietumiem un divi grādi uz dienvidiem no Linkolna salas.

—    Un kā to sauc? — Herberts jautāja.

—    Tabora sala.

—    Vai tā ir liela?

—          Nē, pavisam maziņa, tikko saredzama Klusā okeāna ūdeņos, varbūt vēl nekad neapmeklēta.

—    Labi, — Penkrofs teica, — mēs to apmeklēsim.

—    Mēs?

—           Jā gan, Sairesa kungs. Mēs uzbūvēsim kuģi ar slēgtu klāju, un es uzņemos viņu vadīt. Cik tālu mēs atrodamies no šīs Tabora salas?

—          Apmēram simt piecdesmit jūdzes uz ziemeļaustrumiem, — Sairess Smits atbildēja.

—    Simt piecdesmit jūdzes! — Penkrofs iesaucās. — Tas nav nekas liels. Ar labu ceļavēju četrdesmit astoņās stundās mēs esam tur.

—    Bet kādēļ? — reportieris vaicāja.

—    To nevar vēl zināt. Gan redzēsim!

Un pēc šādas atbildes tika nospriests, ka jābūvē kuģis, lai nākamajā oktobra mēnesī varētu doties ceļa un atgriezties, kamēr vēl labais gadalaiks.

## desmita nodaļa. Kuģa būve. — Otrā labības raža. — Sliņķu medības. — Jauns, vairāk patīkams nekā noderīgs augs. — Va//s. — Vainjardas harpūna. — Vaļa sadalīšana. — Vaļa bārdas izlietošana. — Maija beigas. — Penkrofs vairāk nekā nevēlas.

Ja Penkrofs ko nodomāja, viņš nemitējās, līdz tas bij padarīts. Viņš gribēja apmeklēt Tabora salu, un tam nolūkam bij nepieciešams zināma lieluma kuģis, tātad — nekavējoties jāķeras pie būves^

Inženiera izstrādātais ^n jūrnieka atzītais plāns bij šāds: kuģa ķīlim jābūt trīsdesmit piecas pēdas garam, bet pašam korpusam deviņas pēdas platam; ja labi izdotos, arī kuģa iegrimes daļa, tad tas būtu labs braucējs. Iegrime nedrīkst būt dziļāka par sešām pēdām, lai kuģis varētu pretoties ūdens straumei. Visā garumā kuģis apsedzams ar klāju, kas pārdalīts ar divām lūkām, pa kurām nokļūt kravās telpās, tās savukārt ar starpsienu sadalītas divās kajītēs. Kuģi, vienmastu vai divmastu, apgādās ar visu takelāžu: karoga kātu, klīverkoku, viegli grozāmām burām, visai parocīgām pret vētras brāzmām. Kuģa korpusu beidzot apšūs ar iegarenām koka plātnēm un kāres nostiprinās ar brangām.

Bet no kāda koka būvēt kuģi — 110 vīksnas vai egles? Abas šīs sugas sala bij bagatigi. Vienojas, ka no egles; tiesa, šis koks mazliet «cīpslains», kā mēdz teikt namdari, toties viegli apstrādājams un ūdenī tikpat izturīgs kā vīksna. 4.

Tā kā jaukais gadalaiks bij gaidāms tikai pēc sešiem mēnešiem, Sairess Smits ar Penkrofu divi vien strādāja pie kuģa būves. Ģedeons Spilets un Herberts turpināja medī-

Buvvieta jau gulēja nākama kuģa garais ķīlis.

bas, bet Nebs ar savu palīgu Jupu noņēmās ar saimniecības darbiem, kuru tiem abiem nekad netrūka.

Kokus izmeklējuši, būvētāji tos nocirta, nomizoja, kā veci meistari sazāģēja plankās un dēļos. Pēc astoņām dienām iedobumā starp «kamīnu» un klints sienu būvvietā jau gulēja izstiepies nākamā kuģa trīsdesmit piecas pēdas garais ķīlis ar priekšvadni un pakaļvadni.

Sairess Smits nebūt nebij bez apdoma ķēries pie šā jaunā darba. Kuģu būvniecību viņš pazina tikpat labi kā gandrīz visu citu, pirms praktiskā izpildījuma viņam uz papīra bij uzzīmēts sīks kuģa modelis. Penkrofs izrādījās par noderīgu palīgu darbā, jo vairākus gadus bij strādājis Bruklinas kuģu būvētavā. Tikai pēc nopietna aprēķina un ilgām pārdomām būvētāji sāka ķīlim piestiprināt tuktis.

Viegli saprotams, ka Penkrofs dega nepacietībā pēc iespējas drīzāk tikt galā ar jauno pasākumu un negribēja ne acumirkli kavēties.

Tikai vēl kāds svarīgāks darbs iespēja viņu uz vienu vienīgu dienu atraut no kuģa būvētavas laukuma. Tā bij otrās ražas ievākšana piecpadsmitajā aprīlī. Raža bij izdevusies tikpat laba kā pirmā, ievākums pilnīgi saskanēja ar iepriekšējo aprēķinu.

—   Pieci buaso[13], Sairesa kungs! — Penkrofs pavēstīja, rūpīgi aprēķinājis savu bagātību.

—   Pieci buaso, — inženieris atteica, — katrā apmēram simt trīsdesmit tūkstoši graudu, tātad pavisam seši simti piecdesmit tūkstoši.

—   Šoreiz mēs tos iesēsim visus, — Penkrofs teica, — tikai mazu drusciņu uzglabāsim rezervei!

—   Jā gan, Penkrof, un, ja nākošā raža padodas tikpat laba, tad mums būs četri tūkstoši buaso.

—    Un mēs ēdīsim maizi?

—    Jā, ēdīsim maizi.

—    Bet tad mums būs jāceļ dzirnavas.

—    Arī dzirnavas uzcelsim.

Trešais sējas lauks iznāca nesalīdzināmi lielāks nekā abi pirmie. Rūpīgi sagatavotā zemē tika iekaisīti labi graudi. To pabeidzis, Penkrofs atgriezās pie būves darbiem.

Pa to laiku Ģedeons Spilets un Herberts medīja; ar lodēm pielādētas šautenes allaž turēdami gatavībā, viņi aizklīda diezgan tālu vēl nepazīstamos Tālo rietumu apvidos. Krāšņi koki tur bij saauguši tādā biezoknī, it kā tiem še zemes trūcis. Šiem biezokņiem cauri izkļūt bij ārkārtīgi grūti, reportieris bieži vien vilka kompasu no kabatas, jo saule tikai reti kur iespīda pa šī lapotņa spraugu, un tāpēc viegli varēja nozaudēt īstā ceļa virzienu. Dabiski, ka medījuma še patrāpījās diezgan maz, jo kustoņiem nebij iespējams brīvi skraidīt apkārt. Tomēr aprīļa otrajā pusē medniekiem palaimējās nošaut trīs lielus zālēdājus. Tie bij jau agrāk uz ziemeļiem no ezera manītie sliņķi; tiem piekļūt bij viegli, jo, lielajos koku zaros uzmukuši, viņi kā samulsuši palika sēžam. Granītpilī pārnestās un ar sērskābes palīdzību izmiecētās ādas labi bij lietojamas apģērbam.

Kādā no šiem medību gājieniem arī Ģedeonam Spiletam palaimējās visai vērtīgs atradums.

Tas bij trīsdesmitajā aprīlī. Mednieki bij aizklīduši Tālo rietumu meža dienvidrietumu daļā, kad reportieris, soļus piecdesmit Herbertam pa priekšu iedams, izkļuva tādā kā klajumiņā, kur retāk augošie koki ļāva saulei mazliet iespīdēt.

Ģedeonu Spiletu tūliņ pārsteidza spēcīga smarža, ko izplatīja nelieli zaroti augi taisniem, apaļiem stumbriem, ķekarainiem ziediem un maziem bumbuļiem galos. Reportieris nolauza divus trīs no šiem augiem un pagriezās pret Herbertu.

—    Palūko, Herbert, — kas tie tādi?

—    Kur jūs, Spileta kungs, dabūjāt šos augus?

—    Tur, mazā klajumiņā, to ir bezgala daudz.

—   Tas ir jauki, Spileta kungs, — Herberts teica. — Šis atradums jums nodrošina visu Penkrofa atzinību.

—    Tātad tā ir tabaka?

—    Jā gan. Varbūt pirmās šķiras ne, tomēr tabaka.

—   Ak, mūsu brašais Penkrofs! Cik viņš būs apmierināts! Bet es ceru, visu viņš viens pats neizpīpēs, ari mums sava daļa atliks.

—   Klausieties, Spileta kungs, — Herberts ierunājās, — man kaut kas ienāca prātā. Neteiksim Penkrofam nekā, pagatavosim no šīm lapām īstu tabaku un tad kādudien pasniegsim viņam piebāztu pīpi!

—   Lai notiek tā, Herbert. Esmu pārliecināts, ka tajā dienā visas mūsu cienījamā biedra vēlēšanās būs piepildītas.

Prāvu nastu šī dārgā auga savākuši, reportieris un jauneklis atgriezās Granītpilī. Tur viņi ņēmās apstrādāt tabakas stāda lapas tik noslēpumaini, it kā paši būtu kontrabandisti, bet Penkrofs visbargākais robežsargs.

Sairesam Smitam un Nebam noslēpums tika atklāts, tikai Penkrofs viens nejuta nekā visu to laiku, kamēr tabakas lapas tika izžāvētas plānas un tad uz siltiem akmeņiem sutinātas un raudzētas. Visam tam vajadzēja, mazākais, divi mēneši laika, bet no Penkrofa noslēpt nenācās grūti, jo viņš augu dienu bij aizņemts ar sava kuģa būvi un pārradās mājās vienīgi pārgulēt.

Tikai vienu reizi, pirmajā maijā, viņa darbs tika pārtraukts, kad visi kolonisti kopīgi devās uz medībām.

Jau vairākas dienas no vietas viņi bij manījuši jūrā kādu milzīgu dzīvnieku, kas divas vai trīs jūdzes attālu peldēja gar Linkolna salas krastmalu. Tas bij ārkārtīgi liels dienvidvaļu dzimtas dzīvnieks, tā saucamais «raga valis».

—    Cik jauki, ja varētu to dabūt rokā! — jūrnieks iesaucās. — Ak! Ja mums būtu piemērota laiva un laba harpūna, es teiktu: dosimies turp, kustonis ir vērts, ka viņa dēļ drusku papūlas!

—   Ak, Penkrof, — jauneklis atsaucās. — Kā es vēlētos redzēt jūs rīkojamies ar harpūnu. Tas būtu ko vērts!

—    Ko vērts gan, bet ne bez briesmām, — inženieris iebilda. — Bet, tā kā mums nav iespējams dabūt rokā šo kustoni, labāk nekavēsim laiku ar viņu.

—   Es tomēr esmu pārsteigts, — reportieris ieminējās, •— ka valis sastopams arī šajā samērā siltajā apvidū.

—    Kas tur ko brīnīties, Spileta kungs? — Herberts teica. — Mēs atrodamies taisni tajā Klusā okeāna joslā, ko angļu un amerikāņu zvejnieki sauc par «vaļu lauku», te, dienvidos starp Jaunzēlandi un Dienvidameriku, vaļi allaž mājo lielā skaitā.

—    Pilnīgi pareizi, — Penkrofs apstiprināja, — es tikai brīnos, ka mēs jau agrāk neesam kādu pamanījuši. Tomēr tam arī nebūtu nekādas nozīmes, ja jau mēs netiekam viņiem klāt.

Nopūzdamies Penkrofs ķērās atkal pie sava darba, jo kā īsts jūrnieks viņš bij arī kaislīgs zvejnieks, un, ja zvejas prieks ir atkarīgs no medījuma lieluma, tad viegli iedomāties, ko izjūt vaļu mednieks, ieraugot vali!

Un ja vēl tā bijusi tikai izprieca vien! Bet katram saprotams, ka tāds medījums būtu kolonijai visai derīgs, jo va|a eļļa, tauki un bārda noderētu dažādām vajadzībām.

Likās, ka, reiz še nonācis, valis nemaz vairs negribētu atstāt salas piekrasti. Pa Granītpils logiem, no Tālā skata augstienes Herberts ar Spiletu un Nebs, no savas krāsns atrāvies, pastāvīgi vēroja vaļa kustības.. Plašajā Savienības līcī ienācis, valis peldēja turp un atpakaļ no Žokļu iekāres līdz Naga iekārei; ar asti airēdamies un ar spurām it kā atsperdamies, viņš lēcieniem šāvās ap divpadsmit jūdžu stundā. Reizēm viņš piepeldēja gluži tuvu saliņai, tā ka bij skaidri aplūkojams. Tas patiešām bij dienvidu valis, pilnīgi melns un plakanāku galvu nekā ziemeļu vaļiem.

Varēja redzēt, ka no viņa nāsīm milzīgi augstu šļācās garaiņu mākoņi — varbūt tas bij ūdens —, jo, lai cik dīvaini tas arī izklausītos, dabas zinātnieki un vaļu mednieki nav vēl vienojušies šajā jautājumā. Vai tie ir garaiņi vai ūdens, ko viņš izpūš gaisā? Vispār pieņemts, ka valis izpūš dvašas tvaikus, kas vēsajā gaisā sabiezē un kā sīks lietus līst atpakaļ ūdenī.

Lielā jūras zīdītāja kustoņa tuvums ārkārtīgi uzbudināja kolonistus. Visvairāk uztraucās Penkrofs, tā ka reizēm pat kļuva izklaidīgs kuģa būves darbā. Beigu beigās viņš vali iekāroja gluži tāpat kā bērns aizliegtas rotaļlietiņas. Pat nakti miegā viņš skaļi murgoja par to, un, ja tikai viņš kaut kā varētu tam uzbrukt, ja būtu laiva, ar ko doties jūrā, viņš ne. acumirkli nevilcinātos gūstīt vali.

Bet, ko kolonisti neiespēja paši, to viņiem palīdzēja gadījums. Trešajā maijā Nebs, pa virtuves logu lūkodamies, sāka saukt, ka valis izmests salas krastmalā.

Herberts un Ģedeohs Spilets, kas pašlaik grasījās doties medībās, nometa šautenes, Penkrofs nosvieda cirvi, Sai- ress Smits un Nebs pievienojās biedriem, un visi steidzās, cik ātri spēdami, tuip, kur sēklī gulēja valis.

Tas bij pie Atraduma iekāres smilkšainā krastā, trīs jūdzes no Granītpils un paisuma laikā. Likās skaidrs, ka valis nevar viegli aizmukt projām. Katrā ziņā jāpasteidzas, lai aizšķērsotu viņam atkāpšanos. Apbruņojušies ar kapļiem un dzelzi apkaltiem durkļiem, mednieki devās pāri Pateicības upes tiltam, tad pa labo krastu lejā uz jūrmalu un pēc minūtēm divdesmit bij pie milzīgā dzīvnieka, virs kura jau laidelējās neskaitāmu putnu bars.

—    Kāds nezvērs! — Nebs iesaucās.

Tāds izsauciens ari bij vietā. Šis dienvidu valis bij pēdas astoņdesmit garš, īsts savas dzimtas milzenis, mazākais, simt piecdesmit tūkstoši mārciņu smags.

Izmestais nezvērs gulēja gluži mierīgi un nemaz nemēģināja aizbēgt prom, kamēr jūrā vēl paisums.

Kad sākās atplūdi un kolonisti varēja apiet valim apkārt, viņi saprata, kāpēc tas nekustas.

Valis bij beigts. Kreisajos sānos viņam rēgojās harpūna.

—          Tātad šā apvida ūdeņos braukā vaļu mednieki! — Ģedeons Spilets tūliņ iesaucās.

— Kāpēc jūs tā domājat? — jūrnieks apvaicājās.

—    Bet ja viņam sānos harpūna …

—           Ak, Spileta kungs, — Penkrofs teica, — tas vēl nekā nenozīmē. Ir bijuši gadījumi, kad valis ar harpūnu sānos nopeld vēl tūkstošiem jūdžu. Nebūtu nekāds brīnums, ja šis valis ieyainots Atlantijas ziemeļos un atceļojis nomirt Klusā okeāna dienvidos.

—          Tomēr… — Ģedeons Spilets, ko Penkrofa paskaidrojums neapmierināja, ierunājās.

—   Tas pilnīgi iespējams, — ieminējās Sairess Smits. — Bet aplūkosim harpūnu. Kas zina, vai vaļu mednieki pēc vecās parašas nebūs iegravējuši tur sava kuģa nosaukumu.

Tiešām Penkrofs izvilka harpūnu un lasīja uzrakstu:

MARIJA STELLA VAINJARDĀK

—   Vainjardas kuģis! Manas dzimtenes kuģis! — Penkrofs izsaucās. — Marija Stella! Lielisks vaļu mednieku kuģis, es jums saku! Es to pazīstu labi. Ak mani draugi! Vainjardas kuģis! Vainjardas vaļu mednieku kuģis!

Harpūnu ap galvu griezdams, jūrnieks nez cik reižu atkārtoja savas dzimtenes pilsētas vārdu, kas viņu tā aizgrāba. •

Bet, tā kā nebij sagaidāms, ka «Marija Stella» pati ieradīsies pēc sava medījuma, laimīgie atradēji noņēmās nekavējoties ievākt vaļa taukus, pirms tas sācis pūt. Plēsīgie putni, kas jau vairākas dienas bij gaidījuši šo bagāto laupījumu, tūliņ gribēja mesties tam virsū, tā ka tikai ar šāvieniem bij aizbaidāmi prom.

1 Osta Ņujorkas štatā ASV. Autora piezīme.

Šis valis bij mātīte, viņas tesmenī atradās ļoti daudz piena, kas, pēc dabas zinātnieka Difenbuha domām, varot atsvērt govs pienu un patiešām no tā neatšķiras ne garšas, ne krāsas, ne treknuma ziņā.

Penkrofs savā laikā bij kalpojis arī uz vaļu mednieku kuģa un tāpēc prata visus vaļa izmantošanas darbus. Tie nebij viegli un ieilga veselas trīs dienas, bet no tiem neviens neatsacījās, pat Ģedeons Spilets ne, tā ka Penkrofs viņu uzlūkoja, teikdams, ka galu galā arī no viņa iznākšot gluži labs salinieks.

Vaļa taukus vispirms sagrieza garās, divarpus pēdu biezās strēlās un tās savukārt atkal ap tūkstoš mārciņu smagos gabalos. Tos izkausēja lielos māla traukos turpat krastmalā, lai Granītpils telpas pasargātu no nelabas smakas. Kausējot taukus, tie pazaudēja apmēram trešo daļu svara, tomēr to vēl atlika pārpārēm. Tā no mēles vien iztecināja seši tūkstoši mārciņu. Bez taukiem, kuru pietiks ilgākam laikam stearīna un glicerīna izgatavošanai, kolonisti ievāca arī tā saucamo vaļa bārdu, kura arī savā vietā noderēs, lai gan Granītpils iemītnieki nelietoja ne lietussargus, ne korsetes. Vaļa augšējā žokļa abas puses bij apbruņotas ar astoņi simti raga plāksnēm, ārkārtīgi lokanām, tik cieši cita pie citas, ka izskatījās gluži kā milzīgas ķemmes, apbruņotas ar sešas pēdas gariem zobiem; ar tiem valis saķer tūkstošiem sīku dzīvnieciņu — zivtiņas un gliemežus, kas tam noder par barību.

Kad medniekiem par lielu apmierinājumu darbs bij galā, dzīvnieka paliekas tika pamestas putniem; tie īsā laikā notiesāja beidzamo, bet Granītpilī atsākās parastie ikdienas darbi.

Pirms atgriešanās būvētavā Sairess Smits gribēja pagatavot kādu vēl neredzētu daiktu, par ko visi pārējie biedri stipri ieinteresējās. Paņēmis kādu duci vaļa bārdas plākšņu, viņš sagrieza tās sešos gabalos un noasināja galus.

—   Ko ar tādu daiktu varēs darīt? — Hefberts apvaicājās.

—   Nogalināt vilkus, lapsas un pat jaguārus, — inženieris atbildēja.

—    Tūliņ?

—    Nē, ziemā, kad ledus būs mūsu rīcībā.

—    Es nesaprotu … — Herberts teica.

— Gan tu sapratīsi, mīļo zēn, — inženieris atbildēja. — Šis daikts nav manis izgudrots, to ļoti bieži lieto Aļaskas mednieki aleuti. Šīs plāksniņas ir ļoti noderīgas, mīļie draugi. Kad uznāks sals, es tās saliekšu spirālē un apliešu ar ūdeni, līdz likums pilnīgi iesals ledū, tad, apmērcējis taukos, es šīs ledus pikas izmētāšu pa sniegu. Iedomājieties, kas notiks, ja kāds izsalcis zvērs tās saodīs un aprīs. Vēdera siltumā ledus atkusīs, un tad šīs plāksnes atspraukdamās nogalinās zvēru ar saviem asajiem galiem.

—    Tas nu gan ir veikli izdomāts! — Penkrofs iesaucās.

—          Un kur tad vēl pulvera un ložu aiztaupījums, — Sai- ress Smits piebilda.

—    Tās ir labākas par slazdu, — Nebs piezīmēja.

—    Pagaidīsim ziemu!

—    Jā, pagaidīsim ziemu!

Pēc tam kuģa būve turpinājās. Mēneša beigās tas bij jau pa pusei apšūts. Varēja arī redzēt, ka kuģis izdevies īsti labs un būs pilnīgi noderīgs jūras braucienam.

Penkrofs strādāja ārkārtīgi dedzīgi, tikai viņa stiprā daba bij spējīga izturēt tādu darbu. Bet biedri klusībā gatavoja viņam balvu par visām lielajām pūlēm; trīsdesmit pirmajā maijā viņš piedzīvoja vienu no lielākajiem priekiem savā mūžā.

Tajā dienā pēc pusdienas, kad Penkrofs patlaban grasījās celties no galda, viņš manīja, ka viņam uz pleca nogulst kāda roka.

Tā bij Ģedeona Spileta roka; reportieris teica:

—          Vēl acumirkli, meistar Penkrof. Tā taču neaiziet 110 galda. Kur tad paliek deserts?

—          Paldies, Spileta kungs, — jūrnieks atbildēja. — Man jāiet darbā.

—    Bet kā būtu ar tasi kafijas?

—    Man vairāk negribas.

—    Un pīpe tabakas?

Penkrofs piepeši bij piecēlies kājās. Viņa platā, labsirdīgā seja pat nobāla, kad reportieris sniedza viņam pilnu piebāztu pīpi, bet Herberts kvēlošu ogli.

Jūrnieks gribēja kaut ko teikt, bet nespēja. Pīpi sagrābis, viņš to iesprauda mutē, tad, ogli uzlicis, ievilka piecas sešas reizes no vietas.

Novērpās zilganu smaržīgu dūmu mākonis, un cauri tam atskanēja pārsteigumā un tīksmē atslābusi balss.

—    Tabaka! īsta tabaka!

Tabaka! Īsta tabaka!

—    Jā gan, Penkrof, — inženieris apliecināja. — Un turklāt lieliska tabaka!

—    Ak dievišķā gudrība! Visu lietu radītājs! — jūrnieks izsaucās. — Nu mūsu salā vairs nekā netrūkst!

Un Penkrofs pīpēja, pīpēja, pīpēja!

—   Bet kas atrada šo brīnumu? — viņš beidzot ievaicājās. — Bez šaubām, jūs, Herbert?

—    Nē, Penkrof. Tas bij Spileta kungs.

—    Spileta kungs! — Penkrofs iesaucās, spiezdams pie krūtīm reportieri, kurš tāda skāviena savu mūžu nebij sajutis.

—    Pū, Penkrof! — Ģedeons Spilets atelsās, atkal vaļā palaists. — Jums nāksies savu pateicību dalīt starp mani un Herbertu, kas pazina šo augu, Sairesu, kas to sagatavoja, un Nebu, kas stingri glabāja mūsu noslēpumu.

—   Labi, mīļie draugi, to es lūkošu jums kādreiz atmaksāt. Tagad es esmu jūsu uz dzīvību un nāvi!

## vienpadsmitā nodaļa. Ziema. — Vilnas velšana. — Dzirnavas. — Penkrofa iedoma. — Vaļa bārda. — Kam dažkārt noder albatross. — Nākotnes kurināmais. — Tops un Jups. Negaisi. — Postu jumi putnu dārzā. — Gājiens uz purvu. — Sairess Smits paliek viens. — Akas pārmeklējums.

Ziema uznāca ar jūnija mēnesi, kas atbilst decembrim ziemeļu zemēs. Vislielākās rūpes nu bij pagādāt siltu un izturīgu apģērbu.

Mufloni aplokā tika apcirpti; atlika tikai šo lielisko aužamo materiālu pārstrādāt drēbē.

Lieki vēl pieminēt, ka Sairesam Smitam nebij ne plucināmo, ne kāršamo, ne stiepjamo, ne vērpjamo, ne aužamo, ne gludināmo mašīnu, tāpēc nācās izvēlēties parastāku līdzekli un iztikt bez vērpšanas un aušanas. Inženieris vienkārši gribēja izmantot vilnas šķiedru īpašības, jo vilna, valstīta, velta un cieši kopā saspiesta, sašķetinās un sapinas audumā, ko parasti sauc par tūbu. Tāda tūbas drēbe gan nav tik mīksta un lokana, toties vairāk aiztur siltumu un sargā pret aukstumu. Muflonu vilna bij pa- strupa un tātad tūbas pagatavošanai visnoderīgākā.

Inženieris ar saviem biedriem, arī no kuģa būves atkal reiz atrauto Penkrofu ieskaitot, sāka sagatavošanas darbus, vispirms iztīrot vilnu no tām taukajām un eļļainajām netīrumu vielām, ko parasti sauc par sviedriem. Vilnu salika kublos, aplēja ar septiņdesmit grādu karstu ūdeni un paturēja tajā divdesmit četras stundas. Tad to pamatīgi izmazgāja sodas ūdenī un izžāvēja, un nu tā bij taisni tāda, kā vajadzīgs, lai saveltu stiprā un rupjā drēbē, kurai, bez šaubām, nebūtu nekādas vērtības Eiropas vai Amerikas rūpniecības centros, toties neatsverama nozīme «Lin- kolna salas tirgos».

Viegli iedomāties, ka šāds apģērba pagatavošanas veids ticis izlietots tālā senatnē un patiešām pirmie vilnas drēbju gabali darināti tieši pēc Sairesa Smita izvēlētās metodes.

Inženiera zināšanas visnoderīgākās izrādījās vilnas veļamās mašīnas pagatavošanai. Sairess Smits te prata izlietot vilnas velšanas dzirnavām ūdenskrituma mehānisko dzinējspēku, kurš līdz tam bij stāvējis gluži dīkā.

Tas bij pavisam vienkārši. Apaļš baļķis ar tapām griezdamies pacēla un atkal ļāva vertikāli nostādītai stampai nokrist kublā, kurā atradās vilna. Visi šie daikti bij iestiprināti pamatīgā baļķu rāmī. Tāda mašīna tikusi lietota gadu simteņiem, līdz radusies iedoma stampas atvietot ar kompresora cilindriem un vilnu nevis mīcīt, bet vārda patiesā nozīmē saspiest.'

Vilnas velšana Sairesa Smita vadībā izdevās pilnīgi. Vilnu iepriekš saslacīja ar ziepjūdeni, lai tā glumāk slīdētu, labāk saplaktu, saspiestos, kļūtu mīkstāka un stampājot nesabirztu. Tādā kārtā no veltuves nāca laukā bieza tūbas villaine. Vilnas dabiskās sprodziņas un grumbuļi tik cieši sapinās un sašķetinājās, ka izveidojās drāna, noderīga tiklab apģērbam, kā gultas segām. Protams, tas nebij ne muslīns, ne Skotijas kašmīrs, ne Ķīnas vai Orleānas satīns, ne ripss, ne alpaka, ne vadmala, ne flanelis! Tā bij vienkārši «Linkolna salas tūba»! Linkolna salā bij ieviesta jauna rūpniecības nozare.

Kolonistiem nu bij gan silti apģērbi, gan arī biezas segas. Bez lielām bažām viņi varēja sagaidīt 1866./67. gada ziemu.

īstais sals iestājās ap divdesmito jūniju. Penkrofam ar lielām sirdssāpēm bij jāpārtrauc kuģa būve; viņš to darīja ar nelokāmu apņemšanos atsākt nākama pavasarī.

Jūrnieks nu reiz neatrunājami bij iedomājies braucienu uz Tabora salu, lai gan Sairess Smits nepiekrita tadam vienkāršam ziņkāres ceļojumam, jo nekādas palīdzības taču nebij ko meklēt tuksnesīgajā, gandrīz pilnīgi neauglīgajā klintājā. Viņam nebij nekādas sajūsmas par šo simt piecdesmit jūdžu braucienu samērā mazā kuģītī pa nepazīstamu jūras klaju. Kas notiks ar kuģi un tā braucējiem, ja tālu jūrā tas nespēs sasniegt Tabora salu, ne arī atrast ceļu atpakaļ uz Linkolna zemi?

Sairess Smits bieži runāja ar Penkrofu, bet allaž sastapa stūrgalvīgu un pat rupju pretestību un ietiepību, kuru diezin vai pats jūrnieks varētu izskaidrot.

—    Es jums tomēr atgādināšu, — inženieris kādudien teica, — ka jūs, mīļais draugs, esat tā slavējis Linkolna salu, sacījis, ka jums būtu tik žēl braukt projām no tās, un nu tomēr pirmais gribat to pamest.

—    Pamest tikai uz dažām dienām, — Penkrofs atbildēja. — Tikai uz dažām dienām, Sairesa kungs. Tikai uz to laiku, cik nepieciešams, lai aizbrauktu, aplūkotu, kas tā īsti ir par salu, un atgrieztos atpakaļ.

—    Bet ar Linkolna salu tā tomēr nevarēs mēroties.

—    To es jau iepriekš zinu!

—    Nu kāpēc tad riskēt?

•— Lai uzzinātu, kas notiek uz Tabora salas.

—    Bet tur nenotiek nekas! Itin nekas tur nevar notikt!

—    Nu, tā nesakiet!

—    Bet ja jūs pārsteidz vētra?

—    Jaukajā gadalaikā no tā nav ko baidīties, — Penkrofs atbildēja. — Bet, tā kā nekā nevar paredzēt, es jums lūgšu atļauju tikai Herbertu ņemt līdzi manā ceļojumā.

—    Penkrof, — inženieris atbildēja, jūrniekam roku uz pleca likdams, — ja nu jums un šim zēnam, kurš ir mūsu dēls, notiek kāda nelaime, vai jūs domājat, ka mēs to kādreiz varēsim aizmirst?

—    Sairesa kungs, — Penkrofs atbildēja ar nelokāmu pārliecību, — tādas bēdas mēs jums nesagādāsim. Vispār pārrunāsim vēl par šo ceļojumu, kad būs pienācis laiks to uzsākt. Bez tam esmu pārliecināts,- ka jūs redzēsiet mūsu kuģi ar visu takelāžu un burām, pilnīgi noderīgu jūras braucienam, kad pats līdz ar mani būsiet izmēģinājuma dēļ apbraucis mūsu salai apkārt, — esmu pārliecināts, ka jūs nemaz vairs neliegsiet man braukt. Es jums varu atklāti teikt, ka jūsu kuģis būs īsts meistardarbs!

—   Sakiet, mazākais, — mūsu kuģis! — inženieris atbildēja, Penkrofa vārdu pārliecināts.'

Ar to saruna šoreiz beidzās, lai vēlāk atsāktos, bet ne jūrnieks, ne inženieris viens otru nespēja pārliecināt.

Jūnija beigās uzsniga pirmais sniegs. To jau iepriekš paredzēdami, salinieki savu lopu aploku bij bagātīgi apgādājuši ar pārtiku, un katru dienu to apraudzīt nevajadzēja; tomēr bij norunāts, ka reizi nedēļā pārlūkošana tomēr nepieciešama.

Atkal tika izlikti slazdi un izmēģināti arī Sairesa Smita atsperu durkļi. Saliektās vaļa bārdas plāksnes iesaldēja ledū, apsmērēja ar biezu tauku kārtu un novietoja mežmalā ap to vietu, kur kustoņi parasti gāja uz ezeru dzert.

Inženierim par lielu gandarījumu mēģinājums ar šo uzlaboto aleutu mednieku izgudrojumu izdevās pilnīgi. Kādu duci lapsu, dažas meža cūkas un pat vienu jaguāru viņi tā nomedīja — visi tie gulēja atsperu stīpas aso galu caurdurtiem vēderiem. ;

Tad kolonisti izdomāja vēl ko, par ko vērts pastāstīt tuvāk, jo tas bij viņu pirmais mēģinājums sazināties ar sev līdzīgiem.

Ģedeons Spilets jau daudzkārt bij domājis par to — vai nu iemest jūrā aizkorķētu pudeli ar zīmīti, ko jūras straumes varbūt aiznestu apdzīvotā krastmalā, vai arī pamēģināt ar baložiem. Bet vai gan nopietni var cerēt, ka pudele vai balodis pārceļos tūkstoš divi simti jūdzes, kas salu šķīra no tuvākās cietzemes? Tā būtu neprātīga iedoma.

Bet trīsdesmitajā jūnijā ne bez pūlēm tika sagūstīts albatross, ko Herberts ar šāvienu bij viegli ievainojis kājā. Tas bij krāšņs putns no tāllidotāju sugas ar desmit pēdu platiem izplestiem spārniem, spējīgs visam Klusajam okeānam pārlidot pāri.

Herberts labprāt būtu vēlējies paturēt šo reto putnu, kuram kāja sadzītu īsā laikā un kuru viņš gribētu pieradināt, bet Ģedeons Spilets centās viņu pārliecināt, ka nevar palaist neizlietotu šo gadījumu, lai mēģinātu sazināties ar citām Klusā okeāna zemēm, un Herbertam bij jāpiekāpjas — ja nu albatross nācis no kāda apdzīvota apvidus, viņš nekavēsies atgriezties atpakaļ, kad tiks brīvībā.

Var jau būt, ka Ģedeonam Spiletam, kurā lāgu lāgiem vēl pamodās žurnālista dziņa, modās vēlēšanas uz labu laimi nosūtīt kādu pievilcīgu ziņojumu par kolonistu piedzīvojumiem Linkolna salā. Kas tas būtu par panākumu «New York Herald» reportierim un avīzes numuram, kura ziņojums tiktu iespiests, ja sūtījums nonāktu redaktora — godājamā Džona Beneta rokās!

Tātad Ģedeons Spilets uzmeta tikai nedaudzas rindas ar lūgumu katram, kas tās saņem, nogādāt zīmīti «New York Herald» redakcijā. Zīmīte tika ievietota stipri sa- eļļotā audekla maisiņā un piesieta albatrosam pie kakla, nevis pie kājas, jo šiem putniem paraža nolaisties jūrā un atpūsties virs ūdens līmeņa. Tad putns tika palaists vaļā, un kolonisti pukstošām sirdīm noraudzījās, kā viņš pamazām nozuda miglājā uz rietumu pusi.

—    Uz kurieni viņš gan dodas? — Penkrofs vaicāja.

—    Uz Jaunzēlandes pusi, — Herberts atbildēja.

—   Laimīgu ceļu! — nosauca Penkrofs, kas no šāda pasta veida nekā liela negaidīja.

Ziemai uznākot, darbi atsākās Granītpils iekšienē — apģērbu izlabošana un jaunu šūšana, starp citu, arī buru pagatavošana no aerostata milzīgā apvalka.

Visu jūlija mēnesi pieturējās stingrs sals, bet malka un ogles nebij jātaupa. Sairess Smits lielajā istabā bij ierīkojis vēl otru krāsni, un šajā istabā viņi pavadīja garos vakarus. Strādādami viņi sarunājās vai lasīja priekšā, kad rokas bij nogurušas; tā laiks aizritēja visiem lietderīgi.

īsts baudījums bij kolonistiem, kad viņi pēc vakariņām sēdēja pie galda spoži apgaismotā un siltā izkurinātā istabā, kad tasēs smaržoja plūškoka kafija un gaisā pīpju dūmi, bet ārā aiz sienas kauca viesuļi. Viņi būtu jutušies pilnīgi apmierināti, ja vispār cilvēks varētu apmierināties vientulībā, tālu no sev līdzīgiem, bez kāda sakara un saziņas ar tiem. Viņi pastāvīgi runāja par savu zemi, par draugiem, kurus tur pametuši, par Amerikas republikas varenumu, kas turpmāk tikai vēl pieaugs. Sairess Smits ilgu laiku bij piedalījies Savienoto Valstu politiskajā dzīvē, un biedri ar lielāko interesi klausījās viņa stāstus, novērojumus un secinājumus.

Kādu vakaru Ģedeons Spilets ieminējās:

—    Bet, mīļais Saires, vai visa šī nemitīgi augošā rūpniecība un tirdzniecība, kurai jūs pareģojat pastāvīgu progresu, agrāk vai vēlāk nevar pavisam apstāties?

—    Kāpēc apstāties?

—    Aiz ogļu, aiz šī visvērtīgākā minerāla trūkuma.

—   Jā, patiešām tas ir visvērtīgākais minerāls, — inženieris atbildēja. — Liekas, arī pati daba ir gribējusi to

Zīmīte tika piesieta albatrosam pie kakla.

parādīt, radīdama dimantu, kas nav nekas cits kā izkristalizējusies ogļskābe.

—          Jūs taču negribēsiet teikt, Sairesa kungs, — Penkrofs iebilda, — ka dimantu kādreiz dedzinās krāsnīs ogļu vietā.

—    To ne, mīļais draugs, — Sairess Smits atbildēja.

—           Es tomēr palieku pie sava, — Ģedeons Spilets atkārtoja, — jūs nenoliegsiet, ka pienāks laiks, kad ogles būs galīgi iztērētas.

—          Ak! Ogļu slāņi vēl ir milzīgi, un tie simttūkstoš strādnieku, kas katru gadu izrok tikai simt miljonu kvin- tālu, tik drīz tos neizsmels.

—           Spriežot pēc augošā ogļu patēriņa visā pasaulē, — Ģedeons Spilets atbildēja, — var paredzēt, ka simttūkstoš strādnieku vietā drīz būs divi miljoni un līdz ar to ari izrakumi divkāršosies.

—           Bez šaubām. Bet pēc Eiropas ogļu izsmelšanas, ko ar modernām mašīnām drīz vien sasniegs, nāks Amerikas un Austrālijas ogļraktuves, un tās savukārt ilgu laiku apgādās pasaules rūpniecībai kurināmo.

• — Cik ilgu laiku?

—    Mazākais, divi simti piecdesmit līdz trīs simti gadu.

—          Tas var apmierināt mūs, bet nepavisam neapmierina mūsu bērnubērnus.

—    Ogļu vietā atradīs ko citu, — Herberts ieminējās.

—           Cerēsim, — Ģedeons Spilets teica, — jo bez oglēm nebūtu vairs mašīnu, bez mašīnām — dzelzceļu, tvaikoņu, fabriku, nebūtu vairs itin nekā, kas virza uz priekšu dzīves progresu!

—          Bet ko izgudros ogļu vietā? — Penkrofs iejautājās. — Vai jūs to varat iedomāties, Sairesa kungs?

—    Gandrīz, mīļais draugs.

—    Nu, ko tad dedzinās ogļu vietā?

—    Ūdeni, — Sairess Smits atbildēja.

—          Ūdeni! — Penkrofs izsaucās. — Ar ūdeni kurinās tvaikoņus un lokomotīves, ar ūdeni vārīs ūdeni!

—          Jā, bet tikai ar sastāvelementos sadalītu ūdeni, — Sairess Smits atbildēja. — Un to, bez šaubām, izdarīs ar elektrību, kas tajā laikā būs kļuvusi par varenu un viegli izlietojamu spēku, jo visi lielie atradumi un izgudrojumi mums neizprotama likuma rezultātā koncentrējas un viens otru papildina. Jā, mīļie draugi, es domāju, ka ūdeni reiz lietos kā kurināmo materiālu, ka ūdeņradis un skābeklis, no kā tas sastāv, lietoti atsevišķi vai abi kopā, sniegs ne-

izsmejamu siltuma un gaismas avotu un daudz intensīvāku nekā ogles. Kādreiz tvaikoņu katlus un lokomotīvju tenderus ogļu vietā pildīs abas šīs gāzes saspiestā veidā un, krāsnīs degdamas, attīstīs milzīgu enerģiju. Tātad nav ko baidīties. Kamēr vien šī zeme apdzīvota, tā gādās ari visu dzīvei un dzīvībai nepieciešamo. Nekad zemes apdzīvotājiem nepietrūks ne gaismas, ne siltuma, tāpat viņiem netrūks ne augu, ne dzīvnieku, ne' minerālu. Tātad es esmu pārliecināts, ka, ogļu krājumiem izsīkstot, ūdens kļūs par kurināmo materiālu. Ūdens ir nākotnes ogles.

—    To es gribētu pieredzēt, — jūrnieks teica.

—    Tu esi piedzimis par agru, — Nebs īsi ieteicās, viņš tikai ar šiem vārdiem piedalījās sarunā.

Tomēr sarunu pārtrauca nevis Neba teiciens, bet Topa dīvainā riešana, par ko inženieris jau pirmāk bij izbrinī- , i ies. Riedams Tops skrēja ap akas caurumu iekšējā gaiteņa galā.

—    Kāpēc gan Tops atkal tā rej? — Penkrofs ievaicājās.

—    Arī Jups tāpat savādi ņurd, — Herberts piezīmēja.

Patiešām, arī orangūtans. pievienojās sunim, un, kas tas

dīvainākais, — abi kustoņi likās vairāk uztraukti nekā saniknoti.

—    Acīm redzami, — Ģedeons Spilets teica, — šai akai ir sakars ar jūru un lāgu lāgiem kāds dzīvnieks ielien tās dibenā paelpot āra gaisu.

—    Jā, tā laikam ir, — jūrnieks piekrita, — cita izskaidrojuma te nevar atrast… Top, paliec nu mierā! — viņš pagriezās pret suni. — Un tu, Jup, ej savā istabā!

Pērtiķis un suns apklusa. Jups atgriezās savā guļasvietā, bet Tops palika turpat istabā un visu vakaru reižu reizēm dobji ieņurdējās.

Par šo atgadījumu vairāk netika runāts, tomēr inženiera piere bij apmākusies.

Visu jūlija otru pusi lietus pastāvīgi mainījās ar aukstumu. Aukstums nebij tik liels kā iepriekšējā ziemā, temperatūra nokrita tikai līdz astoņiem grādiem pēc Fāren- heita (13,13 pēc Celsija). Bet šī ziema bij puteņaināka un viesuļaināka. Viļņu paisums vairākkārt sasniedza un sabojāja «kamīnu». Likās, kāds zemūdens spēks izceļ milzīgus viļņus un sviež tos pret Granītpils sienu.

Kolonisti pa logu vēroja turpat priekšā plīstošos milzīgos viļņu vālus un apbrīnoja okeāna bezspēcīgā niknuma lielisko ainavu. Putojošie ūdeņi šļācās augšup, krasts pilnīgi pazuda zem trakojošā uzplūda, un šķita, ka granīta masīvs pacēlās no pašas jūras, kuras bangas slējās augstāk par simts pēdām.

Vētras laikā staigāt pa salas ceļiem bij grūti un bīstami, jo koki bieži tika nolauzti. Tomēr kolonisti nepalaida nevienu nedēļu, neapmeklējuši savu lopu aploku. Par laimi, šo apvidu sargāja Franklina kalna dienvidaustrumu pie- kāje, tā ka to neķēra skaudrie vēji, neapgāza ēkas, nelauza kokus un nepostīja žogu. Turpretim Tālā skata augstienē ierīkotais, vētrai tieši padotais putnu dārzs cieta diezgan stipri. Baložu būda divas reizes bij apgāzta un sēta tāpat izārdīta. Tas viss bij atjaunojams un vēl vairāk nostiprināms, jo tagad acīm redzami Linkolna sala atradās visvētrainākajā Klusā okeāna apvidū. Likās, ka tā stāv pašā lielo ciklonu centrā un tie šausta salu bez žēlastības. Vienīgi Granītpils, šķita, nepadevās vētras brāzmām.

Augusta pirmajā nedēļā vētras pamazām norima, atmosfēra atkal atguva mieru, ko tā likās zaudējusi uz visiem laikiem. Līdz ar rāmo laiku pieņēmās aukstums, un temperatūra atkal nokritās līdz divdesmit diviem grādiem pēc Celsija.

Trešajā augustā tika sarīkots sen nodomātais gājiens uz Tadornu purvu salas dienvidaustrumos. Medniekus vilināja visi tie neskaitāmie jūras putni, kuri apmetušies ziemas mājokļos. Tur bij pārpilnām meža pīļu, sloku, dumbra cāļu, prīkšķu un laupītāju kaiju. Kolonisti nolēma veltīt šīm medībām visu dienu.

Arī Penkrofs un Nebs šajā ekspedīcijā pievienojās Ģe- deonam Spiletam un Herbertam. Aizbildinādamies ar kaut kādiem darbiem, Sairess Smits viens pats palika Granīt- pilī.

Mednieki devās pa ceļu Balona ostas virzienā, lai drīzāk nokļūtu purvājā, jo bij nodomājuši atgriezties vakarā. Tops ar Jupu viņus pavadīja. Nogaidījis, kamēr mednieki pāriet pāri Pateicības upes tiltam, inženieris atgriezās, lai izpildītu nodomu, kādēļ bij gribējis viens palikt mājās.

Šis nodoms bij — sīki izpētīt aku, kuras caurums rēgojās Granītpils alas dibenā, kurai bij sakars ar jūru un pa kuru kādreiz bij notecējuši ezera ūdeņi.

Kāpēc Tops tik bieži staigāja ap šo caurumu? Kāpēc viņš tā savādi un kā nemiera pilns rēja? Kāpēc Jups izrādīja tādu pašu nemieru kā Tops? Vai šai alai bez tiešas vertikālas notekas jūrā nebij ari vēl citi atzarojumi? Vai tie neaizsniedzās kādā citā salas pusē? Lūk, to visu Sairess Smits gribēja uzzināt un pie tam viens pats. Viņš bij nodomājis izpētīt aku biedru prombūtnē, un nu pienāca izdevīgs bridis.

Līdz pat akas dibenam nokļūt bij viegli pa pietiekoši garajām virvju kāpnēm, kuras pēc ceļamās ierīces uzstādīšanas bij kļuvušas liekas. Tās inženieris arī izlietoja. Aizvilcis kāpnes pie akas cauruma, kas bij apmēram sešas pēdas plats, viņš stipri piesēja augšgalu, tad tās pamazām nolaida lejā. Paņēmis lukturi, apbruņojies ar revolveri un dunci, viņš kāpa lejup.

Siena bij pilnīgi stāva, tomēr nelielā atstatumā cits no cita sienā bij iedobumi, pa kuriem veiklam dzīvniekam pilnīgi iespējams uzrāpties augšā līdz pat akas caurumam.

Tas bij pirmais, ko inženieris ievēroja. Tomēr, ar lukturi rūpīgi apgaismojis šos iedobumus, viņš neatrada nekādas pēdas, nekādu iešņīpājumu, kas rādītu, ka te tagad vai agrāk kāds rāpies augšā.

Sairess Smits nokāpa vēl zemāk, apgaismodams akas mūri.

Itin nekas aizdomīgs nebij manāms.

Pēdējos kāpšļus aizsniedzis, Sairess Smits tūliņ sajuta tuvumā ūdens līmeni, kas bij gluži rāms. Ne virs ūdens, ne citā akas pusē nevērās neviena sāņu ala, kas aiztiektos klints masas iekšienē. Ar dunča spalu piesitot klints sienai, tā skanēja kā pilnīgi viengabalaina. Tā bij cieta granīta blīva, kurā neviens dzīvs radījums nejaudātu izlauzt ceļu. Lai nokļūtu akas dibenā un no tā atkal uzrāptos līdz virsējam caurumam, katrā ziņā jātiek cauri pa šo spraugu, kas to savieno ar jūru zem krastmalas klintīm, bet to iespētu vienīgi tikai jūras dzīvnieki. Pa kuru vietu šī sprauga stiepjas zem krasta, kur un kādā dziļumā tā savienojas ar jūru, tas nebij nosakāms.

Izlūko jumu pabeidzis, Sairess Smits uzkāpa atkal augšā, uzvilka kāpnes, aizsedza akas caurumu un domīgs atgriezās lielajā istabā. Tad viņš teica:

— Es nekā neredzēju — un tomēr tur ir kaut kasi

## divpadsmitā nodaļa. Kuģa takelāžas ierīkošana. — Šakāļu lapsu uzbrukums. —> Jups tiek ievainots. — Jupu ārstē. — Jups izveseļojas. — Kuģa būves pabeigšana. — Penkrola triumis. — Bonadventure». — Pirmais brauciens uz salas dienvidiem. —- Negaidīts atradums.

Mednieki atgriezās tajā pašā vakarā; medības bij visai izdevīgas — viņi pārnesa mājās vārda pilnā ziņā tik, cik četriem vīriem iespējams. Pat Topam ap kaklu bij dumbra cāļu virkne, bet Jupam ap viduci slokas.

—     Redziet, cienījamais kungs, — Nebs iesaucās, — kā mēs izlietojām savu laiku! Nu mums ir pietiekošs krājums konservu un pastēšu. Bet man vajadzīgs palīgs. Pen- krof, es rēķinos ar tevi.

—    Nē, Neb, — jūrnieks atteica. — Man jādomā par kuģa takelāžu. Iztiec bez manis.

—    Un jūs, Herberta kungs?

—    Man rītu jāiet uz lopu aploku, — jauneklis atbildēja.

—    Tad varbūt jūs, Spileta kungs, palīdzēsiet man?

—    Ja jau tu vēlies, Neb, — reportieris atbildēja, — bet tikai ar to norunu, ka tu izstāsti man savas receptes, lai es tās varu publicēt.

—    Kā vēlaties, Spileta kungs, — Nebs atteica, — kā jūs vēlaties.

Nākamajā rītā Ģedeons Spilets kļuva Neba palīgs un stājās pie darba viņa kulinārajā laboratorijā. Bet pirms tam inženieris viņam pārstāstīja sava vakarējā pētījuma iznākumu; reportieris bij vienis prātis ar Sairesu Smitu, ka tur tomēr ir kāds noslēpums, lai arī to šimbrīžam vēl nevar atklāt.

Aukstums pieturējās vēl veselu nedēļu, kolonisti atstāja Granītpili tikai tad, kad bij jāiet apraudzīt putnu dārzu. Visās telpās bij patīkama smarža — Neba un reportiera gastronomiskās mākslas apliecinātāja. Tomēr itin viss purva medību ieguvums netika pārvērsts konservos; tā kā nošautie putni aukstumā uzglabājās labi, tad daļu no tiem arī svaigā veidā izlietoja cepetim, un visi ēdēji bij vienis prātis, ka meža pīļu gaļa ir garšīgāka par visu citu ūdensputnu cepeti.

Tajā nedēļā Penkrofs kopā ar Herbertu, kas ari veikli rīkojās ar buru šujamo adatu, strādāja tik dedzīgi, ka visas kuģim nepieciešamās buras tika gatavas. No balona apvalka takelāžai varēja pagatavot pietiekami daudz virvju. Tās, kā ari auklas, bij visaugstākā labuma, jūrnieks tās varēja izlietot bez rūpēm. Buru apmalas apšuva ar stiprām auklām, bet to atlika diezgan arī vantīm, šotēm u. c. Uz Penkrofa pieprasījumu un ar virpas palīdzību Sairess Smits pagatavoja gluži jaunus takelāžai nepieciešamos blokus. Tā iznāca, ka takelāžai viss bij pilnīgi sagatavots, pirms vēl pats kuģa korpuss pabeigts. Penkrofs pat sašuva zili-sar- kani-baltu karogu, krāsošanai izlietodams dažādos krās- augus, kādi salā bagātīgi bij atrodami. Tikai trīsdesmit septiņām zvaigznēm, kas amerikāņu jahtu karogos apzīmē trīsdesmit septiņus apvienotos štatus, Penkrofs pielika vēl trīsdesmit astoto — «Linkolna štata» zvaigzni, jo savu salu viņš jau ieskatīja kā pievienotu lielajai republikai.

—   Ja arī faktiski tā tur vēl nepieder, — viņš teica, — toties jo vairāk ar sirdi.

Pagaidām karogu izkāra pa Granītpils vidējo logu, un kolonisti to apsveica ar trīskārtēju «urā».

Aukstais gadalaiks jau gāja uz beigām, likās, ka šī ziema paies bez sevišķiem nelaimes gadījumiem, kad naktī uz vienpadsmito augustu tik tikko neizpostīja Tālā skata līdzenumu.

Dienā krietni nostrādājušies, kolonisti gulēja cietā miegā, kad ap pulksten četriem viņus piepeši uzmodināja Topa riešana.

Šoreiz suns nerēja pie akas cauruma, bet pie durvīm un riedams lēca tajās tā, it kā gribētu izlauzt. Jups viņam blakus izgrūda spalgus kliedzienus.

—    Top! Kas ir? — Nebs iesaucās,' pirmais uzmodies.

Bet suns turpināja riet vēl niknāk.

Steigā apģērbušies, visi traucās pie loga un atvēra to vaļā.

Viņu acu priekšā nakts tumsā tikko balsnīja plata sniega sega. Kolonisti neredzēja nekā, tomēr sadzirda tumsā dīvainu riešanu. Likās, ka krastmalu apsēduši savādi kustoņi, kuri no šejienes nebij saredzami.

—    Kas tie tādi? — Penkrofs iesaucās.

—    Vilki, jaguāri vai pērtiķi, — Nebs atbildēja.

—   Velns parauj! — reportieris iekliedzās. — Bet viņi var uzrāpties arī Tālā skata augstienē.

—   Un tur ir mūsu putnu dārzs un mūsu stādi! — Herberts piebilda.

—    Kā viņi te nokļuvuši? — Penkrofs vaicāja.

—    Droši vien pār upes tiltu, ko kāds no mums būs aizmirsis uzvilkt, — inženieris noteica.

—   Patiešām, — Spilets atsaucās. — Es atminos, ka aizmirsu to uzvilkt…

— Labu darbu esat izdarījuši, Spileta kungs, neko teikt! — jūrnieks piebilda.

—   Kas darīts, padarīts, — nosacīja Sairess Smits. — Labāk iesim palūkot, kas tur īsti notiek.

Ar tādiem jautājumiem un atbildēm uz ātru roku apmainījās Sairess Smits un viņa biedri. Tagad bij skaidrs, ka tilts palicis neuzvilkts un krastmalā pieklīduši kādi kustoņi, kuri pa Pateicības upes kreiso krastu viegli var nokļūt Tālā skata augstienē. Jālūko aizsteigties tiem priekšā un, ja vajadzīgs, jāpadzen.

—    Bet kas tie varētu būt par kustoņiem? — pa otram lāgam atskanēja jautājums, kad riešana ārā bij saklausāma vēl skaļāk.

Herberts, to dzirdēdams, nodrebēja. Viņam nāca atmiņā, ka tos kustoņus viņš jau manījis pirmajā gājienā uz Sarkanā strauta izteku.

—   Tās ir šakāļu lapsas! — viņš teica.

—    Uz priekšu! — jūrnieks iesaucās.

Apbruņojušies ar cirvjiem, šautenēm un revolveriem,

visi traucās pie celtņa un nolaidās-krastā.

Šakāļu lapsas ir bīstamas, kad tās lielā barā un 4bada saniknotas. Tomēr kolonisti nevilcinājās mesties pretim šim baram, un no viņu pirmajiem, spilgtu ugunssvītru pavadītiem revolveru šāvieniem priekšējie uzbrucēji bēga atpakaļ.

Vissvarīgākais tagad bij aizkrustot šiem laupītājiem ceļu uz Tālā skata augstieni, kur tie stādījumos, putnu dārzā un it sevišķi kviešu druvā padarītu briesmīgus, varbūt pat neizlabojamus postījumus. Bet, tā kā iebrukums iespējams tikai pa Pateicības upes kreiso krastu, vajadzēja šakāļu lapsām aizšķērsot ceļu pa šauro spraugu starp upi un granītsienu.

Tas katram bij saprotams, tādēļ pēc Sairesa Smita rīkojuma viņi devās norādītajā vietā, kamēr šakāļu lapsas palika tumsā lēkājam un gaudojam.

Sairess Smits, Ģedeons Spilets, Herberts, Penkrofs un Nebs sastājās nepārraujamā ķēdē. Tops drausmīgi atplestiem žokļiem nostājās priekšā, bet blakus viņam Jups ar zarainu nūju, kuru viņš vicināja rokās kā kādu milnu.

Nakts bij ārkārtīgi tumša. Lāgu lāgiem tikai paspīda šāviena uguns, kad kāds no kolonistiem bij pamanījis tuvumā laupītājus; to varēja būt ap simts, viņu acis kvēloja kā ogles.

—    Neļausim viņām tikt garām! — Penkrofs iesaucās.

—    Viņas netiks! — inženieris atbildēja.

Bet, ja zvēri netika garām, tas nenozīmē, ka viņi nebūtu mēģinājuši to darīt. Pakaļējie dzina priekšējos, iedegās karsta un nemitīga cīņa, tika lietoti revolveri un cirvji. Labs skaits' nogalinātu lapsu jau vāļājās zemē, bet bars nelikās mazinājies, bij jādomā, ka tas nemitīgi papildinājās ar jauniem pienācējiem pār upes tiltu.

Kolonisti bij spiesti cīnīties cieši blakus, tāpēc neiztika arī bez ievainojumiem, par laimi, gan viegliem. Herberts ar revolvera šāvienu nogalināja kādu šakāļu lapsu, kura kā tīģeris bij uzmetusies Nebam mugurā. Tops cīnījās ārkārtīgi saniknots, grāba lapsas aiz kakla un nokoda uz vietas. Jups ar savu nūju strādāja kā traks, velti mēģināja viņu kaut cik atturēt. "Apveltīts ar daudz gaišākām acīm nekā cilvēkiem, viņš, bez šaubām, arī šajā tumsā redzēja labi, ik acumirkli viņš bij cīņas karstākajā vietā un reižu reizēm spalgi iesvilpās — tas nozīmēja ārkārtīgu uzvaras sajūsmu. Brīžiem šāviena spīdumā viņu varēja pamanīt tālu priekšā pilnīgi aukstasinīgi cīnāmies ar piecām sešām milzīgām lapsām.

Cīņa beidzās ar kolonistu uzvaru, bet tikai pēc divām grūtām stundām. Rīta ausma, bez šaubām, piespieda palikušos uzbrucējus atkāpties, viņi devās prom ziemeļu virzienā, katrā ziņā gribēdami tikt pāri tiltam, ko Nebs tūliņ pasteidzās uzvilkt.

Kad diena atausa pilnīgi, kolonisti kaujas laukā saskaitīja ap piecdesmit beigtu lapsu.

—    Bet kur Jups? — Penkrofs iekliedzās. — Kur Jups?

Jups bij pazudis. Viņa draugs Nebs sauca Jupu, bet

pirmo reizi viņš neatsaucās savam draugam.

Visi metās meklēt Jupu, drebēdami bailēs, ka ari tas būs starp beigtajiem. No vienas vietas viņi pārlūkoja ar beigtām šakāļu lapsām un asiņu plankumiem pārklāto sniega klajumu un atrada Jupu veselā uzbrucēju čupā, kur tās gulēja ar sasmalcinātiem žokļiem un salauztām mugurām — par zīmi, ka visām viņām nācies iepazīties ar pērtiķa smago bozi. Nabaga Jupam vēl tagad bij rokā pārlauzta ieroča gals, bet bez ieroča pārspēks bij pieveicis viņu, dziļi kodienu ievainojumi rēgojās viņa krūtīs.

—    Viņš vēl ir dzīvs! — Nebs iesaucās, pār savu draugu noliecies.

—    Mēs viņu izglābsim, — jūrnieks noteica. — Rūpēsimies par viņu, itin kā viņš būtu viens no mums pašiem!

Likās, ka Jups saprot runāto; it kā pateikdamies viņš nolieca galvu Penkrofam uz pleca. Jūrnieks arī pats bij ievainots, bet viņa un tāpat biedru ievainojumi bij niecīgi, jo ar saviem šaujamiem ieročiem viņi uzbrucēju gandrīz ikreiz nogalināja pa gabalu. Tikai orangutanam bij klājies grūti.

Nebs ar Penkrofu palēnām nesa Jupu uz ceļamo ierīci, pār viņa lūpām plūda klusi vaidi. Rūpīgi viņu uzvadīja Granītpilī. Tur noguldīja uz kādai gultai izņemta matrača un ar lielāko uzmanību apmazgāja ievainojumus. Nevarēja manīt, ka būtu ievainots kāds vārīgs orgāns, tikai no pārāk lielā asiņu zaudējuma Jups bij kļuvis bezspēcīgs, un drīz viņu pārņēma stiprs drudzis.

Pārsieto Jupu noguldīja, kopa ar lielāko rūpību — «gluži kā īstu slimnieku», kā Nebs teica, — un deva viņam izdzert pāra glāžu atspirdzinoša zāļu novārījuma, kas tādiem gadījumiem jau agrāk bij novietots Granītpils krātuvēs.

Jups sākumā gulēja nemierīgi, bet pamazām viņa elpa kļuva vienmērīgāka, un viņu atstāja pilnīgā klusumā. Laiku-pa laikam Tops, var sacīt, uz pirkstgaliem piegāja apraudzīt savu draugu, lai it kā pārliecinātos, kas tiek darīts viņa labā. Viena roka Jupam bij nokārusies gar matraci, Tops to žēli nolaizīja.

Tajā pašā rītā beigtās lapsas tika aizgādātas uz Tālo rietumu mežu un dziļi apraktas.

Šis uzbrukums, kuram varēja būt smagas sekas kolonistiem, tomēr noderēja viņiem par labu mācību. No tās reizes viņi neaizgāja gulēt, iekams viens nebij pārliecinājies, vai visi tilti uzvilkti, kā pienākas, lai nekāds iebrukums nebūtu iespējams.

Jupa stāvoklis pirmajās dienās likās diezgan bīstams, bet tad viņš sāka spēcīgi turēties vārgumam pretī. Drudzis pamazām pārgāja, un Ģedeons Spilets, kas šo to saprata arī no medicīnas, tūliņ redzēja, ka bīstamā krīze pāri. Sešpadsmitajā augustā Jups pirmo reizi sāka ēst. Nebs bij pagatavojis cukurotus plācenīšus, ko slimais kāri notiesāja, jo viņam piemita viens mazs grēciņš: viņš palaikam bij liels kārumnieks, un Nebs nemēģināja viņu no tā atradināt.

•— Ko tad jūs gribat? — viņš teica Ģedeonam Spiletam, kurš pārmeta, ka Jupu pārāk lutina. — Viņš taču nepazīst citas baudas kā tikai to, kas vēderā. Man prieks, ka es vismaz tā varu atlīdzināt viņa pakalpojumus.

Desmit dienas nogulējis, divdesmit pirmajā augustā meistars Jups pirmo reizi piecēlās. Ievainojumi bij aizdzi- juši, acīm redzams, ka viņš drīz vien no jauna atgūs savu lokanību un parasto izveicību. Kā visi atspirdzēji, viņš sajuta milzīgu izsalkumu; reportieris atļāva viņam ēst pēc patikas, jo viņš palaidās uz to dabisko instinktu, kāda palaikam trūkst saprātīgām būtnēm un kas orangutanu pasargāja no visām pārmērībām.- Nebs jūsmoja par sava audzēkņa labo ēstgribu.

—    Ed tikai, mīļo Jup, — viņš tam teica. — Ēd un nemaz nekautrējies. Tu mūsu labā esi izlējis savas asinis, un tas ir tikai mazumiņš, ko es tev par to varu atlīdzināt!

Beidzot divdesmit piektajā augustā Nebs sauca savus biedrus:

—    Sairesa kungs! Ģedeona kungs! Herberta kungs! Pen- krof! Nāciet šurp!

Lielajā istabā sasēdušie kolonisti piecēlās kājās un iegāja Jupa istabā.

—    Kas ir? — reportieris vaicāja.

—    Skatieties! — atsaucās Nebs, skaļi smiedamies.

Un ko viņi ieraudzīja? Meistaru Jupu, kurš ar ārkārtīgi nopietnu seju pīpēja, pa turku modei pie Granītpils durvju sliekšņa pietupies.

—    Mana pīpe! — Penkrofs iekliedzās. — Viņš paņēmis manu pīpi! Ak, manu brašo Jup, es tev to dāvinu! Pīpē, mīļais draugs, pīpē vien!

Un Jups, kā redzams, ar vislielāko patiku pūta gaisā veselus mākoņus biezu tabakas dūmu.

Sairess Smits nebūt nebij pārāk izbrīnījies par šo notikumu; viņš minēja vairākus piemērus, kad pieradināti pērtiķi iemācījušies lietot tabaku.

Un no tās dienas meistars Jups vairs nešķīrās no savas pīpes; allaž tā karājās viņa istabā līdzās pravam tabakas krājumam. Pats viņš to piebāza, pats ar kvēlošu ogli aizdedzināja un likās laimīgākais starp visiem četrročiem pasaulē. Viegli saprotams, ka šī gaumes vienādība vel vairāk nostiprināja ciešās saites, kas jau tā pastāvēja starp cienījamo pērtiķi un godīgo jūrnieku.

-— Kas zina, vai viņš galu galā tāpat nav cilvēks, — Penkrofs kādreiz ieminējās Nebam. — Vai tad būtu brīnums, ja viņš kādu dienu sāktu runāt?

—    Patiešām nebūtu, — Nebs atsaucās. — Es tikai brīnos, kāpēc viņš jau tagad nerunā. Vairāk viņam nekā netrūkst kā tikai valodas.

—    Tad nu gan būtu joki, — jūrnieks priecājās, — ja viņš kādā jaukā dienā man pateiktu: «Nu, Penkrofa kungs, vai apmainīsimies ar pīpēm?»

—    Jā, — nopūtās Nebs. — Cik slikti, ka viņš piedzimis mēms.

Ar septembra mēnesi arī ziema bij galā, darbi atsākās ar divkāršu dedzību.

Kuģa būve ātri virzījās uz priekšu. Ārējais apšuvums bij jau pilnīgi gatavs, atlika vēl tikai iekšpusē nostiprināt visas korpusa daļas ar tvaikos izsutinātām lokanām kārtīm, kuras tīri labi padevās visiem kuģa modeļa ielokiem.

Tā kā koku nebij trūkums, Penkrofs ieteica kuģa iekšpusi vēlreiz apšūt, lai tas nelaistu cauri ūdeni un būtu tiešām izturīgs.

Nezinādams, kas viss nākotnē var gadīties, Sairess Smits piekrita jūrnieka nodomam taisīt kuģi tik stipru, cik vien iespējams.

Piecpadsmitajā septembrī kuģa sienas un tāpat virsējais klājs bij pilnīgi gatavi. NodrīVējumiem pakulu vietā noderēja žāvētas jūras sūnas, ko ar kaltiem sadzina kuģa ārējās un i-akšējās sienās un klāja spraugās, un tad tās vēl noklāja ar verdošu darvu, kuru no priedēm mežā varēja dabūt, cik patīk.

Kuģa iekārta bij ļoti vienkārša.

Balastam izlietoja smagus granīta gabalus, ko samūrēja kopā ar kaļķiem; to svars bij aptuveni divpadsmit tūkstoši mārciņu. Pāri šim balastam ierīkoja klāju, bet kuģa iekšieni pārdalīja divās daļās, gar malām tām novietoja divus solus, kas noderēja arī mantu glabājamo kastu vietā. Masta lejas gals noderēja par balstu starpsienai, kas sadalīja abas telpas, kurās nokļuva pa divām lūkām, atvērtām pret klāju un noslēdzamām ar vākiem.

Penkrofam nebij nekādu pūļu sameklēt mastam noderīgu koku. Viņš izraudzījās jaunu, slaidu priedi bez za-

Desmitajā oktobri kuģi laida ūdeni.

riem, to resgalī nācās tikai notēst un augšā noēvelēt apaļu. Mastam, stūrei un kuģa korpusam nepieciešamās dzelzs daļas, gan rupjas, bet pietiekoši stipras, izgatavoja «kamīna» smēdē. Rājas, karoga kārti, ķekšus, airus un visu pārējo pabeidza oktobra pirmajā nedēļā un nolēma, ka vispirms izmēģinās kuģi tepat gar salas krastmalu, lai pārbaudītu, kā tas peld pa jūru un cik tam var uzticēties.

Pa visu to laiku arī pārējie nepieciešamie darbi netika pamesti novārtā. Lopu aploku nācās pārbūvēt, jo kā muf- loniem, tā kazām bij pieradušies jauni pēcnācēji, kurus vajadzēja pārvietot un barot. Kolonisti arī apmeklēja austeru audzētavu, trušu dārzu, ogļu un dzelzs raktuves, kā arī vēl neizpētītos, medījumiem bagātos Tālo rietumu mežus.

Tur viņi uzgāja arī dažus līdz šim vēl nepazītus, varbūt ne visai noderīgus augus, kuri lietderīgi papildināja līdzšinējos Granītpils krājumus. Tie bij zīdkoku dzimtas; dažu lapas bij gaļīgas un ēdamas, citu graudi ļoti miltaini.

Desmitajā oktobrī kuģi laida ūdenī. Penkrofs staroja laimē. Pasākums izdevās lieliski. Kuģi ar pilnīgu takelāžu pa apaļiem klučiem aizvirzīja pašā ūdens malā, paisums to pacēla no. zemes ūn sāka šūpot viļņos. Kolonisti aplaudēja, bet it sevišķi dedzīgi Penkrofs, ļaudams šajā gadījumā pilnīgu vaļu savai sajūsmai. Tomēr visaugstāko pakāpi viņa pašlepnums sasniedza, kad- viņu vienbalsīgi ievēlēja par kuģa kapteini.

Kapteinim Penkrofam par patikšanu kuģim bij jādod vārds; pēc vairākiem dedzīgi apspriestiem priekšlikumiem salinieki vienojās nosaukt to cienījamā jūrnieka vārdā par «Bonadventuri».

Paisumā skaidri bij redzams, ka «Bonadventure» pilnīgi turas ūdenī līdz apzīmētajai līnijai un pietiekoši viegli vadāma pa visiem vējiem.

Starp citu, izmēģinājuma brauciens gar salas krastmalu notika tai pašā dienā. Laiks bij jauks, vējš diezgan spirgts un jūra rāma, it sevišķi salas dienvidpusē, jo vējš jau kūdu stundu pūta no ziemeļrietumiem.

— Iekāpt! Iekāpt! — .kapteinis Penkrofs kliedza.

Bet iepriekš taču bij jāietur brokastis un jāpaņem līdz pārtika — gadījumam, ja brauciens ieilgtu līdz vakaram.

Arī Sairess Smits kāroja pēc iespējas drīzāk izmēģināt kuģi, kas bij būvēts pēc viņa plāna, lai gan pēc jūrnieka aizrādījuma viņš to diezgan daudz bij pārgrozījis. Tomēr tādas paļāvības viņam nebij kā Penkrofam, un, tā kā jūrnieks vairāk neminēja par braucienu uz Tabora salu, inženieris cerēja, ka viņš būs pavisam atteicies no sava nodoma. Sairesam Smitam it nemaz nebūtu pa prātam, ja divi vai trīs no viņa biedriem dotos tik tālā braucienā ar šo samērā mazo kuģīti, kura tilpums bij tikko piecpadsmit tonnas!

Ap pusvienpadsmitiem visi salinieki jau bij uz kuģa — arī Tops un Jups. Nebs ar Herbertu pacēla enkuru, kas bi j izmests smilktīs Pateicības upes ietekas tuvumā, vējš iegula burās, Linkolna salas karogs sāka plīvot masta galā, un, Penkrofa vadīta, «Bonadventure» izbrauca klajā jūrā.

Lai izkļūtu no Savienības līča, bij nepieciešams aizmugures vējš; braucēji varēja pārliecināties, ka arī ar šādu vēju kuģis iet pietiekoši ātri.

Apbraukušam Atraduma un Naga iekāres, Penkrofam bij jāturas stipri pa vējam, lai nepamestu dienvidu krastu, un, kādu gabalu nobraucis, viņš varēja konstatēt, ka «Bonadventure» iet piecus mezglus stundā un pieklājīgi peld vēlamā virzienā. Kuģis ļoti labi griezās pret vēju un pagriezdamies pat paātrināja gaitu.

«Bonadventures» pasažieri bij tiešām sajūsmināti. Nu viņiem ir labs kuģis, kas zināmos apstākļos varēja būt neatsverami noderīgs, bet arī tagad jaukā laikā ar izdevīgu vēju brauciens bij brīnišķīgs.

Penkrofs izbrauca klajā jūrā jūdzes trīs vai četras no krasta, ieslīpi pret Balona ostu. Sala bija pārredzama visā plašumā un pavisam no cita redzes loka, ar visu savu da- žādīgi veidoto krasta panorāmu no Naga iekāres līdz Rāpuļa zemesragam, ar meža ieloku, kur slaidie skuju koki tumši atēnojās pret tikko plaukstošā lapotņa glezno fonu, ar Franklina kalnu, kurš savu balti sniegoto galvu bij pacēlis visai salai pāri.

—    Cik skaisti! — Herberts iesaucās.

—   Jā, — Penkrofs atbildēja, — mūsu sala ir skaista un laba. Es to mīlu tā, kā mīlēju savu māti. Tā uzņēma mūs nabagus un nelaimīgus, bet kā gan tagad trūkst pieciem no gaisa nomestiem bērniem?

—    Nekā! — atsaucās Nebs. — Nekā, kaptein!

Un abi šie krietnie cilvēki uzsauca trīskārtēju skaļu «urā» par godu savai salai.

Pa to laiku Ģedeons Spilets, pret mastu atspiedies, zīmēja panorāmu, kas pletās viņu acu priekšā.

Sairess Smits lūkojās klusu ciezdams.

—          Nu, Sairesa kungs, — Penkrofs uzrunāja viņu, — ko jūs sakāt par mūsu kuģi?

— Liekas, tas iet gluži labi, — inženieris atbildēja.

—          Ļoti labi! Bet ko jūs domājat, vai tas izturēs ari tālāku braucienu?

—    Kādu braucienu, Penkrof?

—    Nu, piemēram, uz Tabora salu?

—           Mīļais draugs, — Sairess Smits atbildēja, — domāju, ka spiedīgas vajadzības gadījumā mēs ar to mēģinātu doties pat vēl tālākā braucienā, bet jūs jau zināt, ka es nelabprāt piekrītu jūsu braucienam uz Tabora salu bez kādas vajadzības.

—           Ar kaimiņiem taču katrā ziņā jāiepazīstas, — Penkrofs atbildēja, savai iedomai pieķēries. — Tabora sala ir mūsu kaimiņiene, turklāt vienīgā! Vienkārša pieklājība vien jau prasa, lai mēs dodamies to apciemot.

—           Paskat vien! — Ģedeons Spilets iesaucās. — Kas to būtu domājis, ka mūsu draugs Penkrofs tā cienī smalkas paražas!

—           Es necienu nekā smalka, — jūrnieks attrauca. Inženiera pretošanās viņu mazliet uzbudināja, bet viņš negribēja teikt tam nekā nepatīkama.' ,

—          Padomājiet, Penkrof, — Sairess Smits turpināja, — ka viens jūs nevarat braukt uz Tabora salu.

—    Man pietiek viena biedra.

—           Lai arī tā, — inženieris atbildēja. — Tomēr tie ir divi no pieciem kolonistiem, kurus jūs varat atņemt Lin- kolna salai.

—          No sešiem! — Penkrofs atsaucās. — Jūs aizmirstat Jupu.

—          No septiņiem! — piebilda Nebs. — Tops ir tikpat vērts kā jebkurš cits.

—          Nav taču nekāda riska, Sairesa kungs, — Penkrofs teica. •

—          Var jau būt, Penkrof, bet es atkārtoju — tāds brauciens nemaz nav vajadzīgs.

Ietiepīgais jūrnieks neteica vairāk nekā, acīm redzami nodomājis runu atsākt vēlāk. Ne acumirkli viņš nešaubījās, ka nāks gadījums, kas šo braucienu no vienkāršas apstrīdamas iedomas pārvērtīs par cilvēcisku nepieciešamību. 4

Griez pa vējam, Penkrof! Griez pa vējam!

No jūras klaja «Bonadventure» pagriezās uz Balona ostas pusi. Bij nepieciešams pārbaudīt šaurās, līkumotās -.ipraugas starp smilkšu sēkļiem un klintīm, lai vajadzības gadījumā tās atzīmētu, tāpēc ka šis mazais jūras līcītis vislabāk noderēja par ostu kuģim.

Kuģis atradās ne tālāk kā pusversti no krasta, tam bij jābrauc šurp un turp pret vēju. Tas virzījās tikai palēnām, tāpēc ka salas augstuma aizturētais vējš tik tikko pūta burās; jūra bij gluda kā spogulis, tikai brīžiem vēja pūsmas gražīgi rievota.

Herberts stāvēja kuģa priekšgalā, vērodams ceļu starp sēkļiem un norādīdams virzienu. Piepeši viņš iesaucās:

—    Griez pa vējam, Penkrof! Griez pa vējam!

—           Kas tur ir? — Penkrofs vaicāja pasliedamies. — Vai kāda klints?

—           Nē… pagaidi! — Herberts atsaucās. — Es lāgā nevaru saskatīt… Pagriez vēl… labi… vēl mazliet…

Tā runādams, viņš žigli nometās uz vēdera, iemērca roku ūdenī un, atkal paceldamies, teica:

—    Pudele!

Patiešām — rokā viņš turēja aizkorķētu pudeli, kura bij peldējusi ūdenī dažu kabeļtauvu atstatumā no krasta.

Sairess Smits paņēma pudeli. Ne vārda neteicis, viņš atkorķēja to, izvilka mitru papīru un lasīja:

«Izmests.,, Tabora sala… 153° austr. gar. — 37° 11' dienv. plat.»

## trīspadsmitā nodaļa. Brauciens nolemts. — Minējumi. — Sagatavošanās. — Trīs braucēji. — Pirmā nakts. — Otrā nakts. — Tabora sala. — Meklējumi krastmalā. — Meklējumi mežā. — Neviena. — Kustoņi. — Augi. — Pamests mājoklis. .

— Kāds avāriju cietušais! — Penkrofs iesaucās. — Pamests viens Tabora salā dažas simt jūdzes no mums! Ak, Sairoša kungs, tagad jūs taču vairs nepretosieties manam braucienam?

—          Nē, Penkrof, — Sairess Smits atbildēja. — Un jūs brauksiet, cik drīz vien iespējams.

—    Rītu?

—    Rītu.

Inženiera rokā bij no pudeles izvilktais papīrītis; bridi viņš to aplūkoja, tad teica:

—    No šā paplrīša, no rakstības veida vien var spriest: pirmkārt, Tabora salas avāriju cietušais ir jūrnieku zinātnēs izglītots cilvēks, tāpēc ka viņš uzdod salas platuma un garuma grādus, kuri sakrīt ar mūsu aprēķinātajiem; otrkārt, viņš ir anglis vai amerikānis, tāpēc ka dokuments rakstīts angļu valodā.

—    Tas ir pilnīgi loģiski, — Ģedeons Spilets piekrita, — ar šā izmestā tuvumu izskaidrojama arī kaste mūsu krastmalā. Kāds kuģis ir cietis avāriju, jo salā atrodas avāriju cietušais. -Viņš var būt laimīgs, lai kas tas būtu, tāpēc ka Penkrofam bij radusies iedoma uzbūvēt kuģi, izmēģināt to jau šodien, jo vienu dienu vēlāk pudele būtu pret klintīm saplīsusi.

—    Patiešām, — Herberts piebilda, — tas ir laimīgs gadījums, ka mūsu kuģim gadījās piebraukt taisni tad, kamēr pudele vēl peldēja virs ūdens!

—   Vai tas jums neliekas savādi? — Sairess Smits vaicāja Penkrofam.

—    Laimīgs sagadījums un vairāk nekas, — Penkrofs atbildēja. — Vai jūs tur redzat kaut ko sevišķu, Sairesa kungs? Kaut kur šai pudelei taču vajadzēja izpeldēt malā, un kāpēc ne še tikpat labi kā citur?

—   Varbūt jums taisnība, Penkrof, — inženieris atbildēja. — Bet tomēr …

—    Bet vai ir kādas zīmes, ka pudele jau ilgu laiku peldējusi ūdenī? — Herberts ieminējās.

—   Nekādas, — Ģedeons Spilets atbildēja. — Pat zīmīte, liekasi vēl nesen rakstīta. Kā jūs domājat, Saires?

—   Tas ir grūti nosakāms, bet gan mēs to izzināsim, — Sairess Smits atbildēja.

Pa šīs sarunas laiku Penkrofs nebij stāvējis mierā. Stūri pagriezis, viņš pilnām burām brauca uz Naga iekāri. Ikviens tagad domāja par Tabora salā izmesto. Vai nebūs jau par vēlu steigties glābt? Tas bij satricinošs notikums kolonistu dzīvē. Arī viņi paši bij avāriju cietušie, tomēr varēja baidīties, ka tas tur atrodas daudz ļaunākos apstak- ļos, un tāpēc viņu pienākums bij steigties palīgā nelaimīgajam.

Viņi pabrauca garām Naga iekārei; ap pulksten četriem «Bonadventure» izmeta enkuru pie Pateicības upes ietekas.

Tai pašā vakarā tika nokārtoti visi sīkumi sakarā ar braucienu. Pats par sevi likās saprotams, ka jābrauc Penkrofam ar Herbertu, tāpēc ka viņi prata ar kuģi rīkoties. Un rīt, vienpadsmitajā oktobrī, izbraukuši, viņi jau trīspadsmitajā varētu būt pie mērķa, jo ar tagadējo vēju nevajadzēja vairāk kā četrdesmit astoņas stundas, lai nobrauktu simt piecdesmit jūdžu. Vienu dienu salā, trīs vai četras atpakaļbraucienam; varēja pieņemt, ka septiņpadsmitajā viņi būs jau atpakaļ. Laiks bij jauks, barometrs vienmēr vēl cēlās, vējš likās pastāvīgs, visi apstākļi šķita izdevīgi tiem krietnajiem vīriem, kurus cilvēciskais pienākums sauca tālu prom no viņu pašu salas.

Tātad tika nolemts, ka Sairess Smits, Nebs un Ģedeons Spilets paliks Granītpilī. Bet tad piepeši Spilets, kas nevarēja aizmirst savu «New York Herald>y uzdevumu, paskaidroja, ka viņam katrā ziņā arī jāpiedalās šajā braucienā.

Uz kuģa sanesa nepieciešamos guļamos piederumus, traukus, ieročus, munīciju, kompasu un pārtiku astoņām dienām. Visu to pabeiguši, kolonisti atgriezās Granītpilī.

Otrā rītā ap pulksten pieciem aizbraucēji atvadījās no palikušajiem; jāpiebilst — kā vieni, tā otri juta zināmu saviļņojumu. Buras atraisījis, Penkrofs stūrēja gar Naga iekāri, kurai vispirms bij jātiek garām, lai tad pavērstos taisni pret dienvidrietumiem.

«Bonadventure» bij jau ceturtdaļjūdzes no krasta, kad braucēji pamanīja Granītpils kraujā divus cilvēkus, kas vēcināja viņiem ardievas. Tie bij Sairess Smits un Nebs.

— Mūsu draugi! — Ģedeons Spilets iesaucās. — Tā ir mūsu pirmā šķiršanās šajos piecpadsmit mēnešos! …

Penkrofs, reportieris un Herberts atbildēja sveicienam, un tūliņ arī Granītpils pazuda aiz iekāres stāvajām klintīm.

Pirmajās stundās no «Bonadventures» vienmēr vēl bij redzama Linkolna salas dienvidu mala — kā zaļš grozs, no kura pacēlās augšup Franklina kalns. No attāluma skatoties, salas kalnāji likās kā saplakuši un visa šī vieta ne visai vilinoša kuģu piestātnei.

Pēc stundas «Bonadventure» bij jau garām Rāpuļa zemesragam. Šajā atstatumā vairs nekas nebij skaidri saskatāms salas rietumu pusē līdz pat Franklina kalna pakājes pauguriem, bet pēc trim stundām visa Linkolna sala pilnīgi pazuda aiz apvāršņa.

Tie bij Sairess Smits un Nebs.

«Bonadventure» turējās lieliski. Viegli tā cēlās pāri viļņu lāmām un ātri slīdēja uz priekšu. Penkrofs uzvilka šķērsburu un, pēc kompasa stūrēdams, ieturēja taisnu virzienu.

Laiku pa laikam Herberts Penkrofu nomainīja pie stūres, un viņa roka bij tik droša un noteikta, ka jūrnieks nevarēja pārmest viņam novirzīšanos no pareizā ceļa.

Ģedeons Spilets tērzēja te ar vienu, te ar otru un vajadzības gadījumā pielika arī savu roku. Kapteinis Penkrofs bij pilnīgi mierā ar saviem ļaudīm, un tikai reizēm pako- mandēja pagriezt stūri vairāk uz vienu vai otru pusi.

Pievakarē mēness sirpis, kuram pirmais ceturksnis būs pilns tikai sešpadsmitajā oktobrī, parādījās mijkrēslī un tūliņ atkal apdzisa. Nakts bij tumša, bet ārkārtīgi zvaigžņota, rītu atkal bij sagaidāma jauka diena.

Aiz uzmanības Penkrofs ievilka šķērsburu, lai kuģi nepārsteigtu kāds nejaušs vēja brāziens. Var jau būt, ka tāda uzmanība tik rāmā naktī nepavisam nebij vajadzīga, bet Penkrofs nu reiz bij visai apdomīgs jūrnieks, un to viņam neviens nevarēja pārmest.

Reportieris kādu laiku gulēja, Penkrofs ar Herbertu ik pa divi stundām mainījās pie stūres. Jūrnieks uzticējās Herbertam kā sev pašam, un jaunekļa aukstasinība un saprātība pilnīgi attaisnoja šo uzticību. Penkrofs viņam nodeva kuģa vadību kā savam palīgam, un Herberts nelaida kuģim ne par sprīdi novērsties no pareizā ceļa.

Nakts pagāja labi, tāpat visa divpadsmitā oktobra diena. Visu laiku kurss tika vienmēr ieturēts pret dienvidrietumiem, un, ja «Bonadventuri» nenovirzīs sāņus kāda jūras straume, viņi taisnā ceļā nokļūs pie Tabora salas.

Tajā apvidū, pa kuru viņi brauca, jūra bij pilnīgi klaja. Reizēm kāds liels putns, albatross vai putns fregate, šāviena attālumā aizlaidās garām, un Ģedeons Spilets nodomāja, vai tikai kāds no šiem spēcīgajiem spārnaiņiem nav tas, kuram viņš uzticējis savu «New York Herald» adresēto ziņojumu. Šie putni tad arī bij vienīgie dzīvie radījumi jūras klajumā starp Tabora un Linkolna salām.

—    Un tomēr, — Herberts teica, — patlaban ir laiks, kad vaļu mednieki dodas uz Klusā okeāna dienvidu apvidiem. Man šķiet, ka nekur citur nebūs sastopama tik pamesta jūra.

—    Tā nebūt nav tik pamesta! — Penkrofs iesaucās.

—    Kā jūs to domājat? — reportieris vaicāja.

—    Vai tad mēs neesam te? Vai jūs mūsu kuģi turat par vraku un pašus mūs par kaut kādām jūras cūciņām?

Un Penkrofs skaļi nosmējās pats par savu joku.

Pievakarē kuģis pēc aprēķina trīsdesmit sešās stundās bij nobraucis jau simt divdesmit jūdžu no Linkolna salas, tātad trīs un trešdaļu jūdzes stundā. Vējš bij pavisam rāms un likās vēl vairāk aprimstam. Tomēr, ja aprēķins bijis pareizs un tāpat ieturētais virziens, varēja cerēt rītā, gaismai austot, ieraudzīt Tabora salu.

Ne Ģedeons Spilets, ne Herberts, ne Penkrofs nakti no divpadsmitā uz trīspadsmito oktobri negulēja. Rīta gaidās neviens no viņiem nevarēja apvaldīt uztraukumu. Tik daudz taču nezināma bij šajā braucienā, ko viņi uzsākuši! Vai viņi tuvojas Tabora salai? Vai tur vēl mājoja avāriju cietušais, kam viņi steidzās palīgā? Kas tas bij par cilvēku? Vai viņa klātbūtne neradīs kādu traucējumu līdz šim tik cieši vienotās kolonijas dzīvē? Vai viņš vēlēsies apmainīt vienu cietumu pret otru? Visi šie, bez šaubām, rītu atrisināmie jautājumi turēja viņus nomodā, un ar rīta ausmas pirmo acumirkli viņi sāka vērīgi lūkoties apvārsnī.

—    Zeme! — Penkrofs ap pulksten sešiem iekliedzās.

Tā kā Penkrofs tādās lietās nekad nemaldījās, tad bij

drošs, ka zeme patiešām tuvumā.

Kas lai apraksta «Bonadventures» braucēju sajūsmu! Pēc dažām stundām viņi jau būs pie salas.

Tabora sala, ar saviem zemajiem krastiem tikko saredzama virs ūdens, bij vairs tikai piecpadsmit jūdzes attālu, «Bonadventure» bij braukusi mazliet vairāk uz dienvidiem, tagad to pagrieza taisni pret salu, kas, saulei austrumos pamazām augšup kāpjot, kļuva arvien skaidrāk saredzama.

—    Tā ir daudz mazāka nekā Linkolna sala, — Herberts vērodams teica, — bet laikam tāpat vulkāniskas izcelšanās.

Pulksten vienpadsmitos «Bonadventure» bij vairs tikai jūdzes divas no krasta, un Penkrofs, lūkodams izdevīgu vietu piestātnei, pavisam lēni vadīja kuģi pa svešajiem ūdeņiem.

Sala tagad bij pārskatāma visā apjomā. Tur auga daži gumijas koka puduri un bez tam vēl daži sevišķi lieli tādu pašu pasugu koki kā Linkolna salā. Bet diezgan savādi, ka nekur neredzēja augšup paceļamies dūmus, kas liecinātu, ka saliņa apdzīvota, nevienas aicinātājas zīmes nemanīja krastā.

Un tomēr zīmīte pudelē taču bij īsta, salā atradās avāriju cietušais, un tam vajadzēja būt modram!

«Bonadventure» slīda pa dažādi līkumotu spraugu starp klintīm, un Penkrofs ar ārkārtīgu uzmanību vēroja katru izliekumu. Pie stūres viņš bij nostādījis Herbertu, bet pats izlūkodams stāvēja priekšgalā, gatavs katru acumirkli nolaist buru, kuras trosi turēja rokā. Ģedeons Spilets ar tālskati izpētīja visu krastmalu, bet nekā nevarēja ieraudzīt.

Beidzot gandrīz ap pašu pusdienas laiku «Bonadventures» dibens atdūrās uz smilkšu sēkli. Braucēji izmeta enkuru, ievilka buras un tad devās malā.

Bez šaubām, šī pati bij Tabora sala, jo karte nerādīja nevienas citas salas visā apgabalā starp Jaunzēlandi un Amerikas krastu.

Kuģis tika stipri piesiets, lai atplūdi neaiznestu to jūras klajā. Labi apbruņojušies, Linkolna salas braucēji izkāpa krastā, lai aizsniegtu divi simti piecdesmit līdz trīs simti pēdas augstu konusveidīgu kalnu, kas pacēlās apmēram pus jūdzi attālu.

—   No kalna virsotnes mēs, bez šaubām, varēsim pārredzēt visu salu, — Ģedeons Spilets teica, — un tas stipri atvieglos mūsu meklējumus.

—   Gluži tāpat, — Herberts piebilda, — kā Sairesa kungs darīja Linkolna salā, vispirms uzkāpdams Franklina kalnā.

—   Gluži tāpat, — reportieris atbildēja. — Un tā arī ir vislabākā metode!

Sarunādamies izlūkotāji gāja pa kādas pļavas malu; pļava beidzās pie uzkalna pakājes. Pār viņiem laidelējās klints baložu un jūras bezdelīgu bari, tāpat kā Linkolna salā. Zālāja kreisajā pusē mežmalās krūmi švīkstēja un zāle locījās, acīm redzami kaut kādi žigli kustoņi tur muka prom; bet vēl it nekas nerādīja, ka sala apdzīvota.

Pēc dažām minūtēm Penkrofs, Herberts un Ģedeons Spilets bij jau kalna galā, viņu skatieni slīda apkārt pa visu apvāršņa loku.

Jā, tā patiešām bij tikai neliela saliņa, ne vairāk kā sešas jūdzes apmētā, pagara ovāla veidā, bez lieliem iekaru un zemesragu, līču un jomu robojumiem. Visapkārt tuksnesīgi klajš jūras līdzenums aizstiepās līdz pašam apvārsnim. Nekur nekādas citas cietzemes, nekur nevienas buras!

Ar mežu apaugusī saliņa bij pavisam citāda nekā Linkolna sala, kura vietām bij tuksnesīga, bet vietām atkal auglīga un bagāta. Te bij tikai vienmulīgs mežājs, no kura izcēlās divi vai trīs nelieli pauguri. Iešķībi pāri saliņas ovālam pa platu pļavu tecēja strauts un, izveidodams šauru grīvu rietumu pusē, ieplūda jūrā.

—    Diezgan mazs zemes gabaliņš, — Herberts teica.

—    Jā, — Penkrofs piekrita. — Mums mazliet par mazu!

—    Un pie tam vēl liekas pavisam neapdzīvots, — reportieris piezīmēja.

—    Jā, — Herberts piebilda, — nekas nerāda, ka te mājotu cilvēki.

—    Kāpsim lejā un meklēsim, — Penkrofs skubināja.

Jūrnieks ar abiem biedriem atgriezās krastmalā tajā

vietā, kur bij pametuši «Bonadventuri». Viņi norunāja vispirms apiet salai apkārt un izlūkot katru vietu, un tikai tad doties iekšienē.

Iešana pa krastmalu bij visai ērta; tikai šur tur klintis aizšķēršļoja ceļu, bet tām viegli vaTēja apmest līkumu apkārt. Gājēji devās uz dienvidu pusi un izbiedēja veselus jūras putnu barus un roņus, kuri, jau iztālēm viņus pamanījuši, metās ūdenī.

—   Šie kustoņi cilvēku neredz pirmoreiz, — reportieris sacīja, — jo viņi to pazīst un tāpēc baidās.

Pēc stundas gājiena meklētāji bij aizsnieguši saliņas dienvidu galu, kas izbeidzās ar krauju iekāri; no turienes viņi pagriezās pret ziemeļiem un gāja pa smilkšaino rietumu krastu ar šur tur izkaisītiem klints bluķiem un līdzteku meža joslu.

Nekur nebij manāmas mājokļa zīmes, nekur nevienas cilvēka pēdas visā salas apmētā, kuram viņi četrās stundās bij apgājuši apkārt.

Tas likās savādi, jādomā, ka Tabora sala nav nekad bijusi vai patlaban vairs nav apdzīvota. Varēja jau būt, ka zīmīte pudelē vairākus mēnešus, varbūt vairākus gadus veca; iespējams, ka pamestais pa šo laiku bij nokļuvis atpakaļ mājās vai tepat nobeidzies postā un badā.

Penkrofs, Ģedeons Spilets un Herberts uzstādīja dažādas visādi apstrīdamas hipotēzes, uz «Bonadventures» steigā paēda, lai atkal atsāktu meklējumus un tikai tumsā mestu mieru.

Ap pulksten pieciem novakarē viņi jau soļoja pa mežu.

Viņi aizbaidīja daudzus dzīvniekus, galvenā kārtā vienīgi tikai kazas un cūkas; viegli bij saskatīt, ka tās rada eiropiešu sugām. Laikam kāds vaļu mednieks tās atvedis, un tās te ātri savairojušās. Herberts nodomāja katrā ziņā vienu vai divus pārus no tām sagūstīt un aizvest uz Linkolna salu.

Tātad nebij ko šaubīties, ka cilvēki kādreiz apmeklējuši šo salu. Jo skaidrāk tas tika redzams, kad tālāk mežā viņi atrada iemītas takas, ar cirvi nocirstu koku celmus un vispār cilvēka darba zīmes. Bet koki bij gulējuši gadiem ilgi un jau satrunējuši, celmi apauguši ar sūnām, celiņi aizauguši ar garu, asu zāli, tā ka grūti nācās tos pamanīt.

—    Tas pierāda, — Ģedeons Spilets teica, — ka cilvēki te ne vien izkāpuši malā, bet arī ilgāku laiku dzīvojuši. Kas gan tie bijuši par ļaudīm? .Cik viņu te bijis? Cik no viņiem vēl atlicis?

—    Zīmītē bij rakstīts tikai par vienu pašu, — Herberts piezīmēja.

—    Ja viņš vēl tepat salā, — Penkrofs teica, — mēs viņu atradīsim.

Meklēšana turpinājās. Jūrnieks ar saviem biedriem gāja pa taku diagonāli šķērsām saliņai un iznāca pie strauta, kas tecēja uz jūru.

Tāpat kā Eiropas sugu dzīvnieki, kā cilvēka roku darba zīmes, arī dažādi augi nepārprotami liecināja, ka reiz te dzīvojuši cilvēki. Vairākās vietās, sevišķi klajumiņos, skaidri bij redzams, kur stādīti sakņaugi, lai arī varbūt pirms daudziem gadiem. <

Nevar aprakstīt Herberta prieku, kad viņš ieraudzīja kartupeļus, cigoriņus, skābenes, burkānus, bietes, no kuriem vajadzēja ievākt sēklas un kultivēt tos arī Linkolna salā.

—    Labi, labi! — Penkrofs piekrita. — Tie noderēs tiklab Nebam, kā arī mums citiem. Ja ari neatradīsim avāriju cietušo, mūsu brauciens tomēr nebūs veltīgs.

—    Bez šaubām, — piebilda Ģedeons Spilets. — Bet, redzot, kādā stāvoklī šie stādi, jābaidās, ka saliņa jau ilgāku laiku vairs nav apdzīvota.

—    Patiešām, — Herberts piekrita. — Cilvēks, lai kas viņš bijis, nepamestu novārtā tik vērtīgus augus!

—          Jā, — Penkrofs teica, — avāriju cietušais aizbraucis! … Pēc visa spriežot, tā jādomā.

—    Tātad zīmīte bijusi veca?

—    Acīm redzami.

—          Un pudele tikai pēc ilga laika nokļuvusi līdz Linkolna salai?

—          Kāpēc gan ne? — Penkrofs atbildēja. — Bet tuvojas jau nakts, mums jāmet meklēšanai miers.

—          Griezīsimies atpakaļ uz kuģa un turpināsim rītu, — reportieris teica.

Tas arī bij prātīgākais. Patlaban viņi jau gribēja griezties atpakaļ, kad Herberts, norādīdams uz kādu tumšu plankumu koku starpā, iesaucās:

—    Māja!

Un visi trīs viņi devās uz mājas pusi. Krēslā vēl bij redzams, ka tā būvēta no aptēstiem kokiem un apsegta ar darvota audekla jumtu.

Penkrofs atgrūda vaļā pusviru durvis un ātri iegāja iekšā. Māja bij tukša.

## četrpadsmita nodaļa. Inventārs. •— Nakts. — Dažas vēstules. — Meklēšana turpinās. — Augi un dzīvnieki. — Herberts lielās briesmās. — Uz kuģa. — Aizbraukšana. — Slikts laiks. — Instinkta atausme. — Jūrā noklīduši. — Negaidīta uguns.

Penkrofs, Herberts un Ģedeons Spilets klusēdami bij apstājušies tumsā.

Penkrofs iesaucās skaļā balsī.

Neviens neatsaucās.

Tad jūrnieks uzšķīla uguni un aizdedzināja sīku zariņu. Tas uz acumirkli apgaismoja nelielu istabu, kas likās pilnīgi pamesta. Dibenā bij primitīvi mūrēta krāsns, uz aukstajiem pelniem gulēja sausu žagaru nastiņa. Penkrofs tur iemeta degošo zariņu, žagari aizdegās un uzliesmoja gaišās liesmās.

Nu jūrnieks ar saviem abiem biedriem ieraudzīja sa- vandītu gultu ar miklu un sadzeltējušu segu, kas liecināja, ka tā jau ilgu laiku nav lietota; aizkrāsnē bij nomesti divi sarūsējuši katli un apgāzts pods; tālāk stāvēja skapis ar dažiem appelējušiem jūrnieku apģērba gabaliem, uz galda alvas ēdiena trauki un mitruma saēsta bībele; kādā kakta vēl daži rīki, lāpstas, kapļi, divas medību bises, no tām viena salauzta; plauktā neaizskarta pulvera muciņa, otra ar skrotīm un vairākas kastes ar pistoniem. Tas viss bij pārklāts ar biezu, varbūt ilgus gadus krājušos putekļu kārtu.

—    Te nav neviena, — reportieris teica.

— Neviena paša! — Penkrofs atsaucās.

—    Liekas, šī istaba jau ilgu laiku nav apdzīvota, — Herberts ieminējās.

—    Jā, ļoti ilgu, — reportieris piekrita.

—    Spileta kungs, — Penkrofs teica, — man šķiet, ka labāk pārnakšņot tepat nekā doties atpakaļ uz kuģa.

—    Jums taisnība, Penkrof, — Ģedeons Spilets atbildēja. — Un, ja arī īpašnieks atgriežas mājās, es domāju, viņš neņems ļaunā, ka viņa vieta jau aizņemta.

—    Viņš nepārnāks! — jūrnieks teica, galvu purinādams.

—    Jūs domājat, ka viņš aizceļojis no salas? — reportieris jautāja.

—    Ja viņš būtu aizbraucis, — Penkrofs atbildēja, — tad paņemtu līdzi arī savus rīkus un ieročus. Jūs zināt labi, ko avāriju cietušām cilvēkam nozīmē pēdējās pāri palikušās mantas. Nē, nē! — jūrnieks atkārtoja, nesatricināmi pārliecināts. — Nē! Viņš nav aizbraucis no salas! Ja arī viņš būtu mēģinājis aizbraukt paša pagatavotā laivā, savas nepieciešamās lietas viņš te nebūtu pametis. Nē! Viņš atrodas vēl tepat salā.

—    Dzīvs? — Herberts vaicāja.

'— Dzīvs vai miris, — Penkrofs atbildēja. — Bet, ja miris, tad, man šķiet, pats viņš sevi nebūs apracis zemē un mēs atradīsim viņa paliekas.

Tātad viņi nolēma palikt nakti turpat pamestajā mājoklī; kaktā sakrautā malkas krājuma pietika istabas apkurināšanai. Durvis aiztaisījuši, Penkrofs, Herberts un Ģedeons Spilets apsēdās uz sola, runāja maz, toties vairāk domāja. Viņi tagad bij tādos apstākļos, kur visu ko varēja paredzēt un sagaidīt, un vēroja katru vismazāko troksnīti ārā. Likās, piepeši atvērsies durvis, ienāks kāds cilvēks, lai gan jau sen pametis šo mājokli, — viņi bij gatavi tūliņ spiest roku šim cilvēkam, šim avāriju cietušajam, savam nepazīstamajam draugam, ko sagaida draugi!

Bet nebij dzirdams ne mazākais troksnis, neviens nevēra durvis, un stundas aizritēja.

Cik gausi vilkās šī nakts jūrniekam un abiem viņa biedriem! Tikai Herberts pāra stundas aizmiga, jo viņa vecumā miegs ir nepieciešams. Visi viņi domāja vienīgi par to, kā drīzāk atsākt vakardienas meklējumus un pārlūkot salu līdz pēdējam un slepenākam nostūrim. Penkrofa aprādītie apstākļi bij pilnīgi pārliecinoši; ja jau mājoklis pamests ar visiem rīkiem un ieročiem, tad viņu iemītnieks katrā ziņā kaut kur dabūjis galu. Tomēr, mazākais, jāmēģina atrast viņa paliekas un kristīgi jāapglabā tās zemē.

Ar gaismiņu Penkrofs un viņa biedri bij kājās un vispirms pamatīgi aplūkoja mājiņu.

Tā bij uzcelta izdevīgā un jaukā vietā — neliela uzkalna nogāzē, piecu vai sešu krāšņu gumijas koku pavēnī. Mājas priekšā mežā bij izcirsts klajums, kuram pāri saskatīja jūru. Pa sakritušas sētas iežogotu pļaviņu varēja nokļūt krastmalā pie upes ietekas kreisā krasta.

Mājiņa bij taisīta no plankām, skaidri varēja saredzēt, ka tās ņemtas no kāda kuģa korpusa vai klāja. Jādomā, kāds sadragāts kuģis bij izmests salas krastā, ka vismaz viens no tā ļaudīm izglābies un, nepieciešamiem rīkiem apgādāts, no kuģa paliekām uzcēlis šo mājokli.

Par to nebij vairs ne mazāko šaubu, kad Ģedeons Spilets, mājiņai apkārt iedams, atrada kādu planku, uz kuras pusdzisušiem burtiem vēl bij lasāms:

Br … tān … a.

—    «Britānija»! — iekliedzās Penkrofs, ko reportieris bij paaicinājis klāt. — Tādā vārdā saucas daudzi kuģi, es nevaru pateikt, vai tas bijis angļu vai amerikāņu.

—    Vienalga, Penkrof!

—    Patiešām, vienalga, — jūrnieks piekrita. — Un, ja šis vienīgais izglābtais vēl dzīvo, mēs to atradīsim, vienalga, kādas tautības viņš būtu. Bet, pirms atsākam meklējumu, aiziesim vēl apraudzīt «Bonadventuri».

Penkrofs bij mazliet norūpējies par savu kuģi. Ja nu saliņa apdzīvota un tās iemītnieki ieņēmuši «Bonadven^ turi»! Bet tad viņš pats paraustīja plecus par šādām nedibinātām iedomām.

Galvenais iemesls tomēr bij tas, ka jūrnieks gribēja paēst brokastis uz kuģa. Līdz turienei nebij nekāds tālais gabals, tikko viena jūdze, un ceļš jau bij iemīts. Viņi gāja, uzmanīgi aplūkodami klajumus un krūmājus, pa kuriem kazas un cūkas simtiem muka projām.

Pēc minūtēm divdesmit Penkrofs ar biedriem aizsniedza saliņas austrumu krastmalu, kur «Bonadventure» stāvēja, dziļi smilktis izmestā enkura turēta.

Penkrofs nevarēja apspiest apmierinājuma nopūtu. Šis kuģis viņam bij kā paša bērns, un tēva sirds parasti uztraucas vairāk, nekā prāts to liktu.

Viņi sakāpa uz kuģa un ieturēja brokastis ar tādu aprēķinu, ka pusdienas ēdis visai vēlu. Pēc tam meklēšana sākās no jauna ar vēl lielāku rūpību.

Vispār bij jādomā, ka saliņas vienīgais apdzīvotājs katrā ziņā aizgājis bojā. Tāpēc Penkrofs ar saviem biedriem galvenā kārtā lūkoja atrast kādas zīmes no miruša, nevis no dzīva. Tomēr visi meklējumi bij velti, un līdz pusdienai viņi bez kāda panākuma izlūkoja meža biezokņus, kas klāja saliņu. Bij jau arī domājams, ja avāriju cietušais beigts, tad no viņa līķa nekas vairs nebūs palicis pāri, jo meža zvēri, bez šaubām, to iznīcinājuši līdz pašam sīkākajam kauliņam.

—    Rīt ar gaismiņu mēs dosimies atceļā, — Penkrofs teica abiem biedriem, kas ap pulksten diviem bij atstiepu- šies priežu pudura paēnā mazliet atpūsties.

—    Es domāju, ka mēs bez kautrēšanās varam paņemt līdzi izmestā atstātās mantas, — Herberts ieminējās.

—    Es arī domāju tāpat, — Ģedeons Spilets piekrita,

—    un bez tam mājsaimniecības rīki un ieroči papildinās Granītsalas krājumus. Ja nemaldos, pulvera un skrošu te ir prāvs krājums.

—    Jā, — Penkrofs atbildēja, — bet neaizmirsīsim arī kādu pāri cūku, kādu Linkolna salā nav …

—    Un ievāksim šīs sēklas, — Herberts papildināja,

—   kas mums dos visus jaunajā un vecajā pasaulē pazīstamus sakņaugus.

—    Man liekas, — reportieris iebilda, — mums nāksies palikt vienu dienu ilgāk, lai paspētu Tabora salā ievākt visu, kas mums var noderēt.

—    Nē, Spileta kungs, — Penkrofs atbildēja. — Es tomēr lūdzu jūs rīt ar gaismiņu doties ceļā. Man liekas, vējš sāk vērsties rietumos; un, tā kā mums, šurp braucot, bij labs ceļavējš, es ceru, tāds būs arī atceļā.

—    Nu, tad nekavēsim laiku! — Herberts sacīja pieceldamies.

—    Jā gan, nekavēsim laiku! — Penkrofs piekrita.

—   Jūs, Herbert, ejiet ievākt sēklas, jo jūs tās pazīstat labāk nekā mēs. Pa to laiku mēs ar Spileta kungu mēģināsim sagūstīt kādu pāri cūku; esmu pārliecināts, ka arī bez Topa tas mums izdosies.

Herberts devās pa celiņu, kas veda uz bijušā sakņu dārza pusi, bet jūrnieks ar reportieri taisni mežā.

Viņi pamanīja vairākas cūku pasugas, bet šie ārkārtīgi žiglie kustoņi nelaidās tuvuntā. Tomēr pēc kādas pusstundas dzenāšanas medniekiem izdevās noķert biezoknī iestigušu pāri. Bet tad viņus piepeši iztraucēja kliedzieni dažus simts soļus attālu salas ziemeļu pusē. Šiem kliedzieniem pie jaucās nejauka rēkoņa, kurai nebij ne mazākās cilvēciskās balss pieskaņas.

Penkrofs ar Spiletu pagriezās; cūkas izlietoja gadījumu un aizmuka taisni tajā acumirklī, kad jūrnieks gatavoja auklu, ar ko tās sasaistīt.

—    Tā ir Herberta balss, — reportieris teica.

—    Skriesim! — Penkrofs iesaucās.

Un tūliņ viņi abi metās, cik kājas nesa, uz to pusi, no kurienes atskanēja kliedzieni.

Un bij labi, ka pasteidzās, jo aiz celiņa līkuma kāda klajumiņa malā viņi ieraudzīja Herbertu nogāztu zemē, un kāds mežonīgs radījums, bez šaubām, milzu pērtiķis, grasījās viņu nogalināt.

Ģedeons Spilets un Penkrofs tīri instinktīvi metās briesmonim virsū, savukārt nogāza to zeņiē un sasēja, bet Herbertu atsvabināja. Penkrofam bij Herkulesa spēks, arī reportieris bij spēcīgi noaudzis. Neskatoties uz briesmoņa sīvo pretošanos, viņi to pieveica un sasaistīja tā, ka tas ne locekļa nevarēja pakustināt.

—   Vai tu, Herbert, esi ievainots? — Ģedeons Spilets vaicāja.

—    Nē! Nē!

—    Nu, ja viņš tevi būtu ievainojis, šis pērtiķis! — Penkrofs draudīgi teica.

—    Bet tas jau nav nekāds pērtiķis! — Herberts atsaucās.

Pie šiem vārdiem Penkrofs ar Ģedeonu Spiletu sāka uzmanīgāk aplūkot svešādo būtni, kas gulēja zemē.

Patiešām — tas nebij nekāds pērtiķis! Tas bij cilvēcisks radījums, cilvēks! Bet kāds cilvēks! Mežonis šī vārda visdrausmīgākajā nozīmē, vēl riebīgāks tāpēc, ka likās noslīdējis līdz pēdējai brutalitātes pakāpei.

Mati izspūruši, nekopta, pār krūtīm nokārusies bārda, augums gandrīz pavisam kails, tikai kaut kāda lupata ap vidu apsieta, acis kā neprātīgam, rokas milzīgas, nagi izauguši pārmērīgi gari, ādas krāsa brūngana, kājas sare- pušas, it kā būtu no raga, — tāds bij šis nožēlojamais radījums, kas taču laikam jāsauc par cilvēku! Bet nu neviļus uzmācās jautājums, vai šajā ķermenī vēl mājo arī dvēsele jeb vai tur tikai palikusi kaila kustoniska dzīvība.

—    Vai jūs esat droši pārliecināts, ka tas ir cilvēks, vai, mazākais, reiz bijis cilvēks? — Penkrofs vaicāja reportierim.

—    Par to nav ko šaubīties, — tas atbildēja.

—    Tad tas pats jau būs avāriju cietušais? — Herberts teica.

—   Jā, — Ģedeons Spilets atbildēja. — Tikai nelaimīgais zaudējis visu cilvēcisko.

Reportierim bij taisnība. Acīm redzams, ja avāriju cietušais arī kādreiz bijis civilizēts cilvēks, vientulība to vērtusi par mežoni un varbūt vēl ļaunāk — par īstu meža cilvēku. Viņš kaut ko ķērca caur zobiem, un tie likās pilnīgi pēc plēsīga kustoņa zobiem, kuri raduši sasmalcināt tikai nevārītu gaļu. Atmiņa viņam laikam sen bij galīgi zudusi, viņš neprata vairs lietot savus rīkus un nemācēja iekurt uguni! Bij redzams, ka viņš ir slaidi noaudzis un lunkans, bet visas šīs fiziskās spējas attīstījušās uz garīgo rēķina.

Ģedeons Spilets viņu uzrunāja* Likās, ka viņš nekā nesaprot vai pat nedzird … Tomēr, dziļāk acīs ielūkojoties, reportierim likās, ka kaut kāds saprāta mazumiņš viņā vēl gail.

Gūsteknis vairs neraustījās un nemēģināja atbrīvoties no savām saitēm. Vai viņu apstulbināja šie cilvēki, kuriem rada viņš pats bij? Vai kādā viņa smadzeņu stūrītī vēl paplaiksnījās atjauda par īstu cilvēcisku būtni? Vai atraisīts viņš mēģinātu bēgt jeb vai paliktu tepat? Tas nebij uzminams, bet mēģināt viņi neuzdrīkstējās. Ar vislielāko uzmanību nelaimīgo novērojis, Ģedeons Spilets teica:

—    La-i kas viņš ir, lai kas bijis, lai kas no viņa iznāk nākotnē, mūsu pienākums nogādāt viņu Linkblna salā.

—    Jā, jā! — Herberts atsaucās. — Un varbūt, rūpīgi kopjot, viņā pamostas kāda saprāta dzirkstele.

—    Dvēsele nemirst, — reportieris piebilda, — un tas būs svarīgs un pateicīgs uzdevums atgriezt šo radījumu no mežonības.

Penkrofs kā šaubīdamies purināja galvu.

—    Vismaz mēģināt varam, — reportieris atbildēja. — To prasa no mums cilvēcība.

Patiešām — tas bij kulturālu un kristītu cilvēku pienākums. Visi trīs viņi bij vienādās domās un zināja labi, ka Sairess Smits piekritīs viņu nodomam.

—   Vai pametīsim viņu tāpat sasietu? — jūrnieks vaicāja.

—   Varbūt viņš varētu iet, ja mēs viņam atraisītu kājās, — Herberts ieminējās.

—    Pamēģināsim, — Penkrofs atteica.

Kājas gūsteknim atraisīja, bet rokas pameta tāpat cieši sasietas. Viņš piecēlās pats un nemaz netaisījās bēgt. Viņa acis nemitoši raudzījās trijos cilvēkos, kas gāja blakus, nebij ne mazākās zīmes, ka viņš apzinātos esam tiem līdzīgs vai, mazākais, kādreiz tāds bijis. Viņš nemitīgi svelpjoši elsa, izskats viņam bij nikns, bet pretoties viņš nemēģināja.

Pēc reportiera padoma nelaimīgo aizveda viņa mājā. Varbūt priekšmeti, kas pašam kādreiz piederējuši, atstās uz viņu kādu iespaidu? Varbūt pietiks ar vienu prieka dzirksteli, lai apgaismotu viņa satumsušo prātu, iekvēlinātu viņa izdzisušo dvēseli!

Mājiņa nebij tālu. Pēc dažām minūtēm viņi bij klāt. Bet arī tur gūsteknis nepazina nekā; likās, ka viņš vairs nekā neaptver.

Varēja tikai pieņemt, ka līdz šādai mežonības pakāpei nelaimīgo bij novedusi ilgā vientulība, ka viņš šajā saliņā ieradies ar skaidru saprātu, bet vientulībā viņa prāts aptumšojies.

Reportierim ienāca prātā, ka varbūt uguns kaut cik iespaidos viņu, un pēc acumirkļa krāsnī uzplīvoja skaistas liesmas, kuras pat kustoņus valdzina.

No sākuma uguns likās pie velkam nelaimīgā uzmanību, bet tūliņ viņš atkal novērsa savu neapzinīgo, izdzisušo skatienu.

Acīm redzami te nekas nebij darāms, mazākais, šimbrīžam, atlika tikai vest viņu uz «Bonadventuri». Tas arī tika izdarīts.

Atstājuši gūstekni Penkrofa uzraudzībā, Herberts un Ģedeons Spilets atgriezās saliņā, lai pabeigtu to, kas bij iesākts. Pēc neilga laika viņi jau atkal bij krastmalā, līdzi atnesuši saimniecības rīkus un ieročus, sakņaugu sēklu krājumu, dažus medījumus un divi pāri cūku. Tas viss tika novietots uz kuģa, kas bij gatavs pacelt enkuru, līdzko rītu jūrā sāksies paisums.

Gūstekni novietoja priekšgala kajītē, kur tas palika mierīgs un kluss, reizē kurls un mēms.

Penkrofs pasniedza viņam ēdienu, taču viņš atgrūda vārīto gaļu, kura viņam acīm redzami likās pretīga. Bet, kad jūrnieks parādīja vienu no pīlēm, ko Herberts tikko bij nošāvis, viņš tūliņ metās uz to un ar kustonisku salkumu aprija.

—    Un jūs vēl cerat, ka viņš tomēr atjēgsies?" — Penkrofs teica, galvu purinādams.

—    Varbūt tomēr, — reportieris atbildēja. — Kas zina, vai mūsu gādība pamazām neaizkustinās viņu, jo tikai vientulība viņu padarījusi par tādu, kādu viņu patlaban redzam, bet nu viņš vairs nebūs viens.

—   Jādomā, ka nabaga cilvēks jau ļoti ilgi atrodas šādā stāvoklī, — Herberts ieminējās.

—    Katrā ziņā, — Ģedeons Spilets atbildēja.

—    Cik vecs viņš varētu būt? — jauneklis vēl apvaicājās.

—    Tas grūti nosakāms, — reportieris atbildēja, — tāpēc ka lielā bārda aizsedz viņa vaibstus, bet jauns viņš vairs nav, man šķiet, viņam būs, mazākais, piecdesmit gadu.

—   Vai jūs ievērojāt, Spileta kungs, — jauneklis sacīja, — cik dziļi viņa acis iegrimušas dobuļos.

—    Jā gan, Herbert, bet man jāsaka, tās ir daudz cilvēcīgākas, nekā to varētu spriest no viņa ārējā izskata.

—    Gan jau redzēsim, — piemetināja Penkrofs. — Un es esmu ziņkārīgs dzirdēt, ko Smita kungs teiks par mūsu mežoni! Mēs atbraucām uzmeklēt cilvēcisku būtni un pārvedīsim šo briesmoni. Bet galu galā mēs esam darījuši, ko varējuši!

Nakts pagāja. Nevarēja zināt, vai gūsteknis bij gulējis vai ne, bet, arī no saitēm atraisīts, viņš nekustējās. Viņš bij kā plēsīgie zvēri, kas pirmajā gūstniecības laikā ir kā apstulbuši, un niknums viņos atgriežas tikai vēlāk.

Kā jau Penkrofs bij paredzējis, otrā rītā, piecpadsmitajā oktobrī, gaismai austot, laiks sāka grozīties. Vējš pārsviedās ziemeļrietumos un bij visai izdevīgs «Bonadventures» braucienam. Bet tas kļuva spēcīgāks un apgrūtināja braucienu.

Pulksten piecos «Bonadventure» pacēla enkuru. Penkrofs pagrieza kuģi pret ziemeļaustrumiem, taisnā virzienā uz Linkolna salu.

Pirmās dienas brauciena laikā negadījās nekas sevišķs. Gūsteknis palika rāmi savā priekšgala kajītē, un, tā kā viņš bijis jūrnieks, tad jūras šūpošanās acīm redzami atstāja uz viņu labvēlīgu iespaidu. Varbūt viņā pamodās kāda atmiņa par savu agrāko amatu? Lai nu kā, bet viņš joprojām izturējās mierīgi, vairāk izbrīnīts nekā satriekts.

Otrā dienā, sešpadsmitajā oktobrī, vējš kļuva stiprāks un vēl vairāk iegriezās ziemeļos, un līdz ar to nebij vairs tik izdevīgs kuģim, kurš nu spēcīgi šūpojās pa viļņu vāliem. Nekā citiem neteikdams, Penkrofs tomēr jutās nemierīgs, jo viļņi jau sāka spēcīgi šļakstīt kuģim pāri. Skaidrs, ja vējš nenorims, braucienam uz Linkolna salu būs vajadzīgs vairāk laika nekā no turienes uz Tabora salu.

Un patiešām — septiņpadsmitā oktobra rītā, proti, pēc četrdesmit astoņu stundu brauciena, nebij vēl nekādu pazīmju, ka «Bonadventure» atrastos salas apkaimes ūdeņos. Nekādi nebij iespējams aprēķināt nobraukto gabalu, jo tikpat brauciena ātrums, kā arī virziens šajā laikā bij dažādi mainījies.

Divdesmit četras stundas vēlāk vēl tāpat cietzeme nekur nebij saskatāma. Vējš nerima, un jūra nejauki viļņojās. Nemitīgi bij jāuzmana buras, kuras apšļāca viļņu bangas, vajadzēja rēvēt un grozīt kuģi uz vienu un otru pusi. Astoņpadsmitajā oktobrī vilnis pat pilnīgi pārklāja «Bonad- venturi», un, ja braucēji aiz uzmanības jau iepriekš nebūtu piesējušies uz kuģa klāja, viņus aizskalotu jūrā.

Šajā kļūmīgajā acumirklī, kad Penkrofs un viņa abi biedri bij briesmās, viņiem radās necerēts palīgs. Tas bij gūsteknis, kurā itin kā pamodās veca jūrnieka instinkts. Viņš izlēca pa lūku un ar kādu ķeksi izsita caurumu kuģa virsmas apmalā, lai dziļais ūdens no klāja ātrāk noskrietu. Kad kuģis atkal bij stabils, viņš, ne vārda neteicis, nokāpa atpakaļ savā kajītē. a

Gluži apstulbuši, Penkrofs, Ģedeons Spilets un Herberts noskatījās viņa rīcībā.

Tomēr stāvoklis bij visai ļauns. Jūrnieks ne bez iemesla varēja domāt, ka viņi nomaldījušies šai bezgalīgajā jūras tuksnesī, kur nekādi nebij iespējams atrast ceļu.

Nakts no astoņpadsmitā uz deviņpadsmito oktobri bij tumša un auksta. Tomēr ap pulksten vienpadsmitiem vējš pierima, viļņu vāli mazliet saplaka un «Bonadventure»,

mazāk mētāta, sāka ātrāk slīdēt uz priekšu. Vispār tā lieliski bij pārcietusi vētru.

Ne Penkrofs, ne Ģedeons Spilets, ne Herberts nedomāja šajā naktī nosnausties. Vislielākajā uztraukumā viņi palika nomodā, jo viens no diviem: vai nu Linkolna sala bij tuvumā un viņi to rītu, gaismai atistot, ieraudzīs, vai arī viņi aizdzīti kaut kur pa vējam un gandrīz nav cerību atrast pareizo virzienu.

Visaugstākajā mērā noraizējies, Penkrofs tomēr neizmisa; viņa gars bij norūdīts, un, pie stūres nosēdies, viņš lūkoja ar acīm izspiesties cauri biezajai tumsai, kas viņus ietina.

Ap pulksten diviem viņš piepeši uzlēca kājās.

—    Uguns! Uguns! — viņš iekliedzās.

Patiešām — jūdzes divdesmit pret ziemeļaustrumiem atspīda spodra uguns. Tur bij Linkolna sala, un šī droši vien Sairesa Smita iekurinātā uguns rādīja viņiem ceļu.

Penkrofs bij stūrējis vairāk pret ziemeļiem; tagad viņš pagrieza taisni pret šo uguni, kura kā pirmā lieluma zvaigzne spīdēja pār apvārsni.

## piecpadsmita nodaļa. Mājās. •— Izvaicājumi. — Sairess Smils un nepazīsta' mais. — Balona ostā. — Trešā raža. — Vējdzirnavas. — Pirmie milti un pirmā maize. — Inženiera gādība. — Aiz- kustinošs mēģinājums. — Asaras.

Divdesmitā oktobra rītā ap pulksten septiņiem pēc četru dienu brauciena «Bonadventure» viegli apstājās seklajā krastmalā pie Pateicības upes ietekas.

Bezgala noraizējušies par vētru un savu biedru ilgo prombūtni, Sairess Smits ar Nebu, gaismiņai austot, bij uzkāpuši Tālā skata augstienē un pēdīgi ieraudzījuši tik •ilgi gaidīto kuģi.

—          Lai slavēts dievs! Viņi ir klāt! — Sairess Smits izsaucās.

Turpretī Nebs, no prieka dejodams, griezās riņķī, sita plaukstas un kliedza:

—    Ak mīļais kungs!

Šī pantomīma bij aizkustinošāka par visskaistāko runu.

Pirmā doma, kas inženierim ienāca prātā, aplūkojot braucējus uz kuģa klāja, bij tā, ka Penkrofam nav izdevies atrast Tabora salā izmesto vai ar! ka nelaimīgais liedzies atstāt savu salu un pārmainīt šo cietumu pret citu.

Un patiešām — Penkrofs, Ģedeons Spilets un Herberts trīs vien bij redzami uz «Bonadventures» klāja.

Kad kuģis apstājās krastmalā, inženieris ar Nebu jau tur gaidīja; iekams braucēji bij paspējuši izlēkt uz sausuma, Sairess Smits viņiem teica:

—          Mēs tā bijām nobēdājušies par jums, mīļie draugi! Vai jums notika kāda nelaime?

—          Nē, — Ģedeons Spilets atbildēja. — Gluži otrādi, viss norisinājās brīnišķīgi labi. Gan mēs jums visu pastāstīsim.

—          Tomēr ar meklēšanu jums nav laimējies, — inženieris turpināja, — tāpēc ka esat tikai trīs.

—          Atvainojiet, Sairesa kungs, — jūrnieks sacīja, — mēs esam četri!

—    Jūs atradāt avāriju cietušo?

—     Jā.

—    Un atvedāt līdzi?

—    Jā.

—    Dzīvu?

—    Jā.

—    Kur viņš ir? Kas viņš?

—           Tas ir cilvēks, — reportieris atbildēja, — vai, mazākais, kādreiz tāds bijis. Redziet, Saires, tas ir viss, ko mēs jums varam teikt.

Un inženierim tūliņ tika izstāstīts viss, kas braucienā atgadījies. Kā norisinājušies meklējumi, kā saliņas vienīgais apdzīvotājs jau ilgus gadus tur bijis pamests viens pats, kā beidzot viņi to sagūstījuši tikko cilvēkam līdzīgu.

—          Tikai to es nezinu, — Penkrofs piebilda, — vai esam labi darījuši, atvezdami viņu līdzi.

—          Saprotams, ka labi, Penkrof! — inženieris žirgti atsaucās.

—    Bet šim nelaimīgajam nepavisam vairs nav saprāta.

—           Patlaban varbūt gan, — Sairess Smits atbildēja. — Bet visilgākais pēc pusgada šis nelaimīgais būs tāds pats cilvēks kā es un jūs. Un kas lai pasaka, kāds kļūs pēdējais dzīvais no mums pēc ilgas vientulības šajā salā. Vislielākā nelaime ir palikt vienam, mīļie draugi. Jādomā, ka vientulība neilgā laikā iedragājusi šā cilvēka saprātu, tāpēc jūs viņu esat atraduši šādā stāvoklī.

— Bet, Sairesa kungs, — Herberts vaicāja, — kāpēc jūs domājat, ka nelaimīgais jau pēc dažiem mēnešiem tā pārvērtīsies?

—    Tāpēc, ka dokuments, ko atradām, vēl nesen rakstīts, — inženieris atbildēja, — un vienīgi šis izmestais to varēja rakstīt.

—    Atskaitot tādu varbūtību, — Ģedeons Spilets iebilda, — ka to rakstījis šā cilvēka nesen mirušais biedrs.

—    Tas nav iespējams, mīļo Spilet.

—    Kāpēc ne? — reportieris vaicāja.

—    Tāpēc, ka zīmītē nekas nav teikts par diviem avāriju cietušiem, — Sairess Smits atbildēja, — bet tikai par vienu.

Herberts pastāstīja visu, kas braucienā noticis, un sevišķi atzīmēja to nejaušo instinkta pamošanos gūstekņa apziņā, kad viskļūmīgākajā brīdī tas uzstājies kā piedzīvojis jūrnieks.

—    Labi, Herbert, — inženieris atbildēja. — Tu pilnīgi pareizi piegriez šim faktam sevišķu vērību. Nelaimīgais nebūt nav nedziedināms, tikai izmisums padarījis viņu tādu, kādu patlaban redzat. Bet te viņš atkal būs starp cilvēkiem, un, ja viņam vēl piemīt kaut cik garīgu spēju, mēs tās atmodināsim.

Tabora salas iemītnieku izveda no «Bonadventures» priekšējās kajītes; inženierī viņš modināja dziļu nožēlu, bet Nebā lielu izbrīnu; nelaimīgais tūliņ grasījās bēgt projām.

Bet Sairess Smits piegāja viņam klāt, pavēloši uzlika roku uz pleca un ar bezgalīgu līdzcietību ieskatījās acīs. Nelaimīgais it kā instinktīvi ļāvās šai valdonīgajai rīcībai, pamazām apmierinājās, nodūra acis, nokāra galvu un neizrādīja vairs ne mazāko pretošanos.

—    Nabaga pamestais! — inženieris nomurmināja.

Sairess Smits viņu bij cieši novērojis. Pavirši aplūkojot,

varēja likties, ka šajā nelaimīgajā nebij vairs nekā cilvēcīga. Taču Sairess Smits, tāpat kā jau agrāk reportieris, viņa acīs saskatīja tādu kā tikko uztveramu saprāta atmirdzu.

Kolonisti nolēma izmesto vai nepazīstamo, kā viņi vienojās to turpmāk saukt, novietot kādā Granītpils istabā, no kurienes viņš nevarētu izbēgt. Nelaimīgais bez pretošanās ļāvās aizvesties nodomātajā vietā, un varēja sagaidīt, ka kādu dienu Linkolna salas apdzīvotājiem pievienosies klāt vēl viens jauns biedrs.

Nebs steigšus pagatavoja brokastis, bet, tās gaidīdami, galīgi izsalkušie reportieris, Herberts un Penkrofs sīki atstāstīja inženierim brauciena un salas pārmeklē juma notikumus. Arī Sairess Smits bij tajās domās, ka, pēc «Bri- tānijas» nosaukuma spriežot, nepazīstamais ir anglis vai amerikānis; bez tam arī aiz mežonīgi izaugušās bārdas un matiem itin kā bij saskatāmi angļu-sakšu rases cilvēka vaibsti.

—    Tomēr, — Ģedeons Spilets teica Herbertam, — tu mums neesi vēl izstāstījis, kā pirmo reizi sastapies ar šo mežoni, un mēs nekā nezinām. Zinām to, ka viņš būtu nožņaudzis tevi, ja mēs vēl laikā nepiesteigtos palīgā.

—   Man jāatzīstas, — Herberts atbildēja, — ka diezgan grūti pateikt, kā tas viss tur notika. Es patlaban biju nodevies augu ievākšanai, kad'piepeši sadzirdu it kā lavīnu gāžamies zemē no kāda augsta koka. Es tikko paguvu apgriezties … Nelaimīgais droši vien bij lapotnē noslēpies, un bez Spileta kunga un Penkrofa palīdzības viņš mani…

—   Mīļais bēras, — Sairess Smits teica, — tev ir draudējušas nopietnas briesmas, tomēr bez šā atgadījuma jūs nelaimīgo nekādā ziņā nebūtu atraduši un mēs neiegūtu jaunu biedru.

—   Jūs, Saires, tomēr cerat viņu vēl pataisīt par cilvēku? — reportieris vaicāja.

—    Jā, — inženieris noteikti atbildēja.

Brokastis paēduši, Sairess Smits un viņa biedri atstāja Granītpili un atkal izgāja krastmalā. No kuģa nonesa visus līdzatvestos rīkus un ieročus, bet arī pēc visrūpīgākās aplūkošanas Sairess Smits nespēja atrast nekādas pazīmes, pēc kuras varētu spriest par svešinieka piederību.

Sagūstītais cūku pāris bij ievērojams ieguvums Linkolna salai; tas tika novietots ērtā mājoklī, un bij cerams viņus drīz pievienot māj kustoņu skaitam.

Abās muciņās atradās prāvs krājums pulvera un skrošu, arī pistonu kārbas bij vērtīgs ieguvums. Kolonisti nolēma ierīkot mazu munīcijas noliktavu vai nu kaut kur ārpus Granītpils, vai kādā augšējā telpā, kur nebūtu -jābaidās eksplozijas. Tomēr arī piroksilīna pagatavošana bij turpināma, jo šī viela sniedza lieliskus rezultātus un nebij ne- k āda iemesla apmainīt to pret parasto pulveri.

Kad kuģa izkraušana bij pabeigta, Penkrofs teica:

—   Sairesa kungs, man liekas, ka «Bonadventure» būtu novietojama drošā vietā.

—   Vai Pateicības upes ieteka šim nolūkam nav pietiekoši noderīga? — Sairess Smits vaicāja.

—    Nē, Sairesa kungs, — jūrnieks atbildēja. — Lielāko tiesu kuģis tur gulēs uz smilkšu sēkļa, un tas kuģim var kaitēt. Kuģis ir krietns, tas tik teicami turējās vētrā, kas mums uzbruka atceļā.

—    Vai nederētu to iebraukt pašā upē?

—    Bez šaubām, Sairesa kungs, to mēs varētu izdarīt, bet upē kuģim tomēr nebūs nekāda īsta aizvēja pret stiprajām austrumu brāzmām.

•— Nu labi, Penkrof, kādu vietu tad jūs domājat?

—    Balona ostu, — jūrnieks atbildēja. — Šis mazais, klinšu ieslēgtais ieloks man liekas visnoderīgākais.

—    Bet vai tas nebūs par tālu?

—   Nu, tikai trīs jūdzes no Granītpils, un pie tam mums tagad ir labs ceļš tieši uz turieni.

—    Labi, — inženieris atbildēja, — tad brauciet vien turp ar savu «Bonadventuri», lai gan man labāk patiktu atstāt to tepat mūsu tiešā uzraudzībā. Gan ar laiku mēs te ierīkosim nelielu noderīgu ostu.

—    Lieliski! — Penkrofs iesaucās. — Osta ar bāku krastā un doku kuģa izlabošanai! Ar jūsu palīdzību, Sairesa kungs, viss tik viegli iespējams!

—    Jā gan, manu brašo Penkrof! — inženieris atbildēja. — Bet tikai ar to noteikumu, ka jūs man palīdzat, jo jūs paveicat trīs ceturtdaļas no visa darba.

Herberts un jūrnieks uzkāpa uz kuģa, izcēla enkuru un uzvilka buras; žirgts ceļavējš viņus ātri aizvadīja līdz Naga iekārei. Pēc divām stundām kuģis jau bij novietots Balona ostas rāmajā ūdenī.

Jau pirmajās dienās varēja noģist, ka Tabora salas mežonī notiek pārmaiņas. Vai viņā atspulgst izdzisusī saprāta dzirkstele? Vai dvēsele beidzot atgriežas pamestajā ķermenī? Bez šaubām, un pat tik strauji, ka Sairesam Smi- tum un reportierim likās — nelaimīgā prāts nekad nav gluži izdzisis.

Tabora salā pieradis pie pilnīgas patvaļas, svešinieks no sākuma še izturējās diezgan nemierīgi, bij jābaidās, ka viņš pa kādu Granītpils logu netraucas lejup uz krastu. Bet pamazām viņš nomierinājās, tā ka bij iespējams ļaut viņam pilnīgu kustības brīvību.

Tātad cerības uz izveseļošanos bij ļoti lielas. Vispirms viņš jau sāka atradināties no Tabora salā pierastās gaļas ēdāja plēsoņas barības un neizrādīja vairs tādu riebumu pret vārītu un ceptu gaļu kā pirmajā brīdī uz «Bonadventures».

Kādreiz, kad viņš bij aizmidzis, Sairess Smits nogrieza viņa pinkainos matus un bārdu, kas bij līdzīgi krēpēm un piešķīra viņam mežonīgu izskatu. Arī skrandas viņam novilka un uzģērba kaut cik pieklājīgākas drēbes. Pateicoties visai šai gādībai, svešinieks izskatījās daudz cilvēcīgāks, likās, ka arī viņa acis kļuvušas dziļākas un maigākas. Bij nomanāms, ka agrāk, kad šo seju apstaroja saprāts, tā bijusi pat skaista.

Sairess Smits katru dienu vairākas stundas nodarbojās ar svešinieku. Dažādus darbus viņš strādāja tā klātbūtnē, lai pievērstu šā cilvēka uzmanību tam, kas tiek darīts. Varbūt pietiktu kāda spējāka satraukuma, lai šajās apmātajās smadzenēs atspulgtu zaudētās apziņas dzirkstele. To taču skaidri redzēja toreiz vētras laikā uz «Bonadventures».

Inženieris arī runāja visai skaļā balsī, lai ierosinātu svešinieka dzirdi un redzi un atmodinātu notrulināto saprātu. Dažkārt viens vai otrs no biedriem, bet dažreiz visi pievienojās inženierim. Viņi visvairāk runāja par dažādiem kuģniecības jautājumiem, kas drīzāk varēja saviļņot jūrnieku. Dažkārt likās, ka svešinieks sāk ieklausīties, kas te tiek runāts, un kolonisti jau iedomājās, ka viņš tos pa daļai saprot. Dažreiz viņa sejā atspoguļojās it kā dziļas iekšējas sāpes, kas liecināja par viņa ciešanām, jo šajā ziņā viņa seja nevarēja maldināt. Bet runāt viņš nerunāja, lai gan lūpas dažreiz paraustījās un bij jādomā, ka viņš grasās kaut ko teikt.

Lai nu kā tas būtu, bet nabaga radījums bij rāms un bēdīgs. Vai viņa rāmums nebij tikai ārējs? Vai viņš neskuma tāpēc, ka bij ieslodzīts? Uz to vēl nekā noteikta nevarēja atbildēt. Taču jādomā, ka, redzēdams tikai zināmus priekšmetus norobežotā apkārtnē, dzīvodams kolonistu sabiedrībā, labi paēdināts un apģērbts un bez jebkādām rūpēm, viņš pamazām pārveidosies. Bet vai jaunā dzīve viņu pārradīja pašā būtībā jeb vai viņš tikai, lietojot šo visparastāko vārdu, kā kustonis «pierada» pie sava kunga? Tas bij svarīgs jautājums, ko Sairess Smits gribēja atrisināt pēc iespējas ātrāk, taču viņš neuzmācās savam slimniekam — jo viņa acīs svešais patiešām bij tikai slimnieks. Vai viņš kādreiz pilnīgi atveseļosies?

Tāda doma inženierim pastāvīgi bij prātā. Tā viņš uzmanīja slimnieka dvēseli, ja tā varētu sacīt, lai paturētu to savā varā!

Pārējie kolonisti ar sirsnīgāko saviļņojumu vēroja Sairesa Smita pasākuma norisi. Ikviens tam pēc iespējas palīdzēja šajā cilvēcības darbā, un visi, atskaitot varbūt neticīgo Penkrofu, cerēja uz panākumiem.

Svešais joprojām palika pilnīgi mierīgs un, kā likās, sāka pieķerties inženierim, kas viņu acīm redzami iespaidoja. Sairess Smits nodomāja izmēģinājuma dēļ aizvest viņu citā vietā — pie jūras, ko nelaimīgais savā laikā būs pieradis vērot, vai mežā, kur bij pavadījis tik ilgus gadus.

—    Bet vai jūs esat pārliecināts, — Ģedeons Spilets vaicāja inženierim, — ka, brīvībā palaists, viņš neaizbēgs?

—    Tas jāizmēģina, — inženieris atbildēja.

—    Labi, — Penkrofs attrauca. — Bet man liekas, ka, ieraudzījis brīvu klajumu un sajuzdamies svaigā gaisā, viņš tūliņ metīsies prom, ko kājas nes.

—    Es nedomāju vis, — Sairess Smits atbildēja.

—    Nu tad izmēģināsim! — Ģedeons Spilets iesaucās.

—    Izmēģināsim! — inženieris atsaucās.

Tas notika trīsdesmitajā oktobrī, tātad deviņas dienas pēc tam, kā Tabora salas avāriju cietušais atradās Granītpils gūstā. Laiks bij silts, spoža saule savus starus izšķērdīgi meta pār-Linkolna salu.

Sairess Smits un Penkrofs iegāja svešinieka istabā, kur viņš bij novietojies pie loga un skatījās debesīs.

—    Nāciet, mīļais draugs, — inženieris teica.

Gūsteknis tūliņ piecēlās. Un tad, nenovērsis acu no Sairesa Smita, viņš tam sekoja, bet jūrnieks, neuzticīgi vērodams, gāja iepakaļ.

Pienākuši pie durvīm, Sairess Smits un Penkrofs iesēdināja gūstekni ceļamā ierīcē, un pēc dažiem acumirkļiem viņi jau bij krastmalā, kur viņus gaidīja Herberts, Nebs un Ģedeons Spilets.

Kolonisti atgāja mazliet nostāk, lai ļautu gūsteknim brīvību.

Gūsteknis paspēra dažus soļus uz jūras pusi, viiia acis spoži iemirdzējās, bet bēgt viņš nemaz netaisījās. Viņš vēroja, kā viļjpi skalojās pret saliņas krastmalu, izžūdami smilktīs.

No viņa krūtīm izlauzās smaga nopūta.

—    Te viņš redz tikai jūru, — Ģedeons Spilets teica, — varbūt tā vien viņu vēl neierosina uz bēgšanu.

—    Tā ir, — Sairess Smits piekrita. — Aizvedīsim viņu augstienē un mežmalā, tikai tad redzēsim sava izmēģinājuma panākumu.

Starp citu, viņam jau nemaz nav iespējams aizbēgt, — Nebs piebilda, — jo tilti ir uzvilkti.

—    Nebūt ne! — Penkrofs viņu pārtrauca. — Tādam cilvēkam kaut kāds Glicerīna strauts nav nekāds šķērslis. Ar vienu lēcienu viņš tiks tam pāri!

—   Gan jau redzēsim, — Sairess Smits strupi atbildēja, acis no slimā nenovērsdams.

Gūsteknis bij virzījies uz Pateicības upes ietekas pusi; kolonisti sekoja viņam gar krasta kreiso pusi, un tā visi nonāca Tālā skata augstienē.

Kad viņi bij nonākuši līdz mežmalai, kur sākās pirmie krāšņie koki, kur vējiņš viegli šūpoja zaļo lapotni, gūsteknis likās kāri ieelpojafn spēcīgas smaržas piesātināto gaisu, un no viņa krūtīm izlauzās smaga nopūta.

Kolonisti turējās viņam tuvu, lai būtu klāt, tiklīdz viņš mēģinātu bēgt projām.

Un patiešām likās, ka nelaimīgais metīsies strautā, kas viņu šķīra no meža; viņa kājas vienu mirkli sastiepās kā atsperes… Bet tūliņ viņš atkāpās, saguma, un lielas asaras noritēja pār viņa vaigiem.

—    Ak! — Sairess Smits iesaucās. — Ja tu raudi, tā ir «īme, ka esi kļuvis atkal cilvēks!

## sešpadsmitā nodaļa. Noslēpums, kas prasa izskaidrojumu. — Svešā pirmie vārdi. — Saliņā pavadīti divpadsmit gadi! — Nejauša atzīšanās. — Pazudis. — Sairesa Smita uzticība. — Vējdzirnavu būve. — Pirmā maize. — Pašaizliedzīgā rīcība. — Godīgas rokas.

Jā, nelaimīgais bij raudājis! Viņā bij ataususi kāda atmina, un, kā jau Sairess Smits teica, asaras liecināja, ka viņā sāk atmosties cilvēks.

Kolonisti labu laiku palika augstienē un pat turējās patālāk no gūstekņa, lai viņš sajustos pilnīgi brīvs; bet viņš neizrādīja ne mazākās tieksmes izmantot šo brīvību, tāpēc Sairess Smits nolēma vest viņu atpakaļ uz Granītpili.

Divas dienas pēc šā atgadījuma svešais sāka izrādīt tieksmi iekļauties ciešāk kopīgajā dzīvē. Redzams, ka viņš klausījās un arī saprata, bet dīvaini spītīgi atturējās runāt ar kolonistiem. Kādu vakaru Penkrofs, piespiedis ausi pie viņa istabas durvīm, sadzirda svešo murminām:

—    Nē! Te! Es! Nekad!

Jūrnieks atstastīja dzirdēto biedriem.

—          Viņu nomāc kāds smags noslēpums, — Sairess Smits teica.

Svešais bij iemanījies lietot darbarīkus un strādāja jau sakņu dārzā. Bet bieži vien viņš apstājās darbā un itin kā nogrima domās; pēc inženiera padoma tādās reizēs neviens viņu netraucēja. Ja kāds no kolonistiem nejauši viņam tuvojās, viņš virzījās nostāk un sāpīgas elsas lauzās no viņa it kā moku pilnajām krūtīm.

—          Vai viņu tikai nemoka sirdsapziņas pārmetumi? — Ģedeons Spilets kādu dienu ieminējās.

—          Man liekas, viņš nerunā tāpēc, ka tad būtu jārunā par pārāk smagām lietām.

Atlika tikai paciesties un nogaidīt.

Pēc dažām dienām, trešajā novembrī, svešais strādāja Tālā skata augstienē. Piepeši viņš apstājās, nometa lāpstu, un Sairess Smits, turpat tuvumā vērodams, redzēja, ka acis viņam pieplūda asarām. Neapvaldāmā žēlumā inženieris piegāja viņam klāt un uzlika roku uz pleca.

—    Mīļais draugs! — viņš teica.

Svešais vairījās no viņa skatiena, un, kad Sairess Smits gribēja satvert viņa roku, viņš strauji atkāpās.

—          Mīļais draugs, — Sairess Smits atkārtoja stingrākā balsī, — skatieties man acīs, es tā gribu!

Svešais pavērās inženiera acīs un likās kā hipnotizēts pakļaujamies viņa varai. Tad viņš atkal gribēja bēgt. Bet piepeši viņa seja spēji pārmainījās un acis atmirdza. Vārdi meklējās pār lūpām. Nu viņš ilgāk vairs nespēja noturēties, sakrustoja rokas un dobjā balsī izrunāja:

—    Kas jūs esat?

—          Tādi paši avāriju cietušie kā jūs, — Sairess Smits atbildēja, dziļi aizkustināts. — Mēs jūs atvedām šurp pie jums līdzīgiem.

-— Man līdzīgiem! … Tādu nav!

—    Jūs-esat starp draugiem …

—          Starp draugiem … Es! Starp draugiem! — svešais iesaucās, paslēpdams seju rokās. — Nē! … Nekad!… Laidiet mani! Laidiet mani!

Tad viņš aizsteidzās augstienes malā pie jūras un ilgu laiku palika tur nekustoši stāvam.

Sairess Smits aizgāja pie saviem biedriem un pārstāstīja tiem, kas noticis.

—          Jā, — Ģedeons Spilets piezīmēja, — šā cilvēka dzīvē ir kāds noslēpums. Liekas, tikai aiz sirdsapziņas pārmetumiem viņš atgūst cilvēcību.

—          Es arī vēl nesaprotu, kas tas par cilvēku, ko esam te atveduši, — jūrnieks teica. — Viņam ir noslēpumi…

—          Kurus mēs cienīsim, — Sairess Smits strauji atsaucās. — Ja viņš arī izdarījis kādu noziegumu, tad smagi sodīts par to un tāpēc mūsu acīs attaisnots.

Divas stundas svešais palika augstienē, acīm redzami pagātnes atmiņās nogrimis. Bez šaubām, tā bij drūma pagātne, tāpēc kolonisti, gan paturēdami nelaimīgo acīs, netraucēja viņa vientulību.

Bet pēc tam viņš, likās, nāca pie kāda lēmuma un atkal tuvojās Sairesam Smitam. Viņa acis bij sarkanas no asarām, bet patlaban viņš vairs neraudāja. Viņa sejā atspo-, guļojās dziļa nospiestība. Viņš izskatījās bikls, nokaunējies, sarucis; viņa acis bij nodurtas.

—          Kungs, — viņš vaicāja Sairesam Smitam, — vai jūs un jūsu biedri esat angļi?

—    Nē, — inženieris atbildēja, — mēs esam amerikāņi.

—    Ak! — svešais izdvesa, tad piebilda: — Tā arī labāk!

—    Un jūs, mīļais draugs? — Sairess Smits vaicāja.

—    Anglis, — viņš ātri atsaucās.

Un, itin kā viņam būtu bijis ārkārtīgi grūti izrunāt šos vārdus, viņš lielā uztraukumā devās pa krastu lejup līdz pat Pateicības upes ietekai.

Pēc kāda laiciņa, Herbertam garām iedams, viņš ievaicājās:

—    Kāds tagad mēnesis?

— Decembris, — Herberts atbildēja.

—    Kāds gads?

—    Tūkstoš astoņi simti sešdesmit sestais.

_— Divpadsmit gadu! Divpadsmit gadu! — svešais iesaucas un atkal aizsteidzās projām.

Herberts pastāstīja biedriem tikko dzirdētos jautājumus un atbildi.

Kas jūs esat?

—          Šis nelaimīgais nezina vairs ne mēnešus, ne gadus, — Ģedeons Spilets piezīmēja.

—           Jā, — Herberts atteica. — Divpadsmit gadu viņš pavadījis tajā saliņā, kur mēs viņu atradām!

— Divpadsmit gadu! — Sairess Smits iesaucās. — Divpadsmit vientulības un posta gadi var galīgi sadragāt cilvēka saprātu!

—          Man šķiet, — Penkrofs iebilda, — ka viņš Tabora salā nokļuvis nevis no bojā gājušā kuģa, bet gan kāda nozieguma dēļ tīši tur pamests. ' .

—           Jums taisnība, Penkrof, — reportieris piekrita. — Un, ja tas tā, tad nav neiespējams, ka tie, kas viņu pametuši, kādu dienu atkal ierodas viņu meklēt.

—    Meklēs un neatradīs, — Herberts piezīmēja.

—    Tad vajadzētu vēlreiz braukt… — Penkrofs atsāka.

—           Mīļie draugi, — Sairess Smits pārtrauca, — nerunāsim par šiem jautājumiem, pirms nebūsim skaidrībā, ar ko mums darīšana. Esmu pārliecināts, ka šis nelaimīgais ir smagi cietis, izpircis savus noziegumus, lai kādi tie būtu, un ka pats viņš ilgojas izstāstīt un atvieglot savu sirdi. Nespiedīsim viņu ar varu! Bez šaubām, viņš pats mums pastāstīs, un tad mēs redzēsim, kas darāms. Viņš vienīgais zinās pateikt, vai viņš lolo cerību kādreiz tikt prom no šejienes, lai gan es par to šaubos.

—    Kāpēc? — reportieris jautāja.

—          Ja viņš būtu pārliecināts, ka viņu pēc noteikta laika atbrīvos, viņš būtu gaidījis to laiku un nemestu jūrā zīmīti. Nē, vairāk ticams, ka viņš nosodīts nomirt uz salas un viņam liegts redzēt sev līdzīgus!

—          Bet, — jūrnieks ieminējās, — vienu lietu es nevaru saprast.

—    Kādu?

—          Ja šis cilvēks divpadsmit gadu pamests Tabora sala, tad taču viņš jau ilgāku laiku būs dzīvojis tādā stāvoklī, kā mēs viņu atradām.

—    Tas ir iespējams, — Sairess Smits atbildēja.

—          Tātad arī to zīmīti viņš rakstījis jau pirms vairākiem gadiem.

—          Bez šaubām.., Lai gan tā rādās vēl tikai nesen rakstīta.

—           Bet kā lai saprot, ka pudele tikai vairākos gados at- peldējusi no Tabora salas līdz Linkolna salai?

—   Pilnīgi neiespējams tas nav, — reportieris iebilda. — Vai tad tā jau ilgāku laiku nevarēja atrasties mūsu salas piekrastē?

—    Nē, — Penkrofs atbildēja, — jo mēs to atradām vēl peldam. Nav iespējams, ka tā kādu laiku būtu gulējusi krastā un tad atkal ieskalota ūdenī, jo visa salas dienvidu piekraste ir klinšaina, tāpēc pudele katrā ziņā būtu saplēsta.

—    Patiešām gan, — Sairess Smits domīgi atbildēja.

—    Un bez tam, — jūrnieks piebilda, — ja zīmīte pirms vairākiem gadiem ievietota pudelē un vairākus gadus gulējusi ūdenī, tā no mitruma būtu sabojāta. Tomēr nekā tamlīdzīga mēs neredzam, tā ir pilnīgi vesela.

Jūrnieka aizrādījumi bij gluži pareizi; te palika kaut kas nesaprotams, jo zīmīte neapšaubāmi likās nesen rakstīta, kad kolonisti to izvilka no pudeles. Vēl vairāk — tajā bij precīzi apzīmēti Tabora salas garuma un platuma grādi, kas iespējams tikai cilvēkam ar plašām hidrogrāfijas zināšanām, bet nekādā ziņā vienkāršam jūrniekam.

—    Jā, te atkal ir kas neizskaidrojams, — inženieris teica, — tomēr neuzmāksimies savam jaunajam biedram ar jautājumiem. Kad viņš pats vēlēsies stāstīt, mēs, draugi, viņu labprāt uzklausīsim.

Nākamās dienas svešais nerunāja vairāk neviena vārda un ne uz brīdi neatstāja Tālā skata augstieni. Viņš raka zemi, ne acumirkli neapstādamies un neatpūzdamies. Atpūtas laikā viņš arī neatgriezās Granītpilī, lai gan aicināts tika vairākkārt, un apēda tikai drusku svaigas augu barības. Arī naktī viņš neatgriezās savā istabā, bet palika turpat zem kāda koku pudura vai sliktā laikā klints iedobumā. Tātad arī te viņš turpināja to pašu dzīvesveidu, kādu bij- pieradis uz Tabora salas, un, tā kā visi aicinājumi to grozīt bij veltīgi, kolonisti gaidīja pacietīgi. Tomēr pienāca acumirklis, kad, atmodušās apziņas spēji un neatlaidīgi tirdīts, viņš sāka drausmīgos atklājumus.

Desmitajā novembrī ap pulksten astoņiem, kad sāka jau mesties krēsla, svešais piepeši un negaidīti nostājās kolonistu priekšā, kuri bij sapulcējušies uz verandas. Acis viņam savādi zvēroja, un viss viņa izskats atkal bij mežonīgs kā pirmajās dienās. Sairess Smits un viņa biedri pavisam apstulba, redzēdami svešā briesmīgo uzbudinājumu; zobi tam klabēja ka drudža kratītam. Kas gan viņam noticis? Vai viņam bij apnicis dzīvot godīgu cilvēku sabiedrībā? Vai viņam apnikusi dzīve labākos apstākļos? Vai mežonības stulbums atkal pārmācis viņu? Tā gandrīz bij jādomā, klausoties viņa nesakarīgajos teikumos:

—    Kāpēc es esmu še?… Ar kādām tiesībām jūs mani aizvedāt no manas salas? … Vai starp jums un mani var būt kāds sakars? … Vai jūs zināt, kas es esmu … ko esmu izdarījis … kāpēc es tur biju izmests … viens pats? Un kas jums teica, ka es nebiju pamests… ka nebiju notiesāts tur nomirt? … Vai jūs zināt manu pagātni? … Vai jūs zināt, ka varbūt esmu zadzis, slepkavojis… ka esmu nožēlojams neģēlis … kurš pelnījis dzīvot kā meža zvērs … tālu no visiem … sakiet… vai jūs to zināt?

Kolonisti nepārtraukdami noklausījās šā nelaimīgā pus- atzīšanos, kura tam izplūda pa pusei pret paša gribu. Sairess Smits mēģināja viņu mierināt ui\ gāja klāt, bet viņš spēji atrāvās nost.

—    Nē, nē! — viņš iekliedzās. — Tikai vienu vārdu… Vai es esmu brīvs?

—    Jūs esat brīvs, — inženieris teica.

—    Tad ardievu! — viņš iesaucās un aizskrēja kā ārprātīgs.

Nebs, Penkrofs un Herberts tūliņ metās viņam pakaļ uz mežmalu, bet atgriezās vieni paši.

—    Ļausim viņam vaļu! — Sairess Smits teica.

—    Viņš vairs neatgriezīsies, — Penkrofs iesaucās.

— Viņš atgriezīsies, — inženieris noteica.

Un tad pagāja vairākas dienas, bet Sairess Smits kā paredzēdams saglabāja nelokāmu pārliecību, ka agri vai vēlu nelaimīgais tomēr pārnāks atpakaļ.

—  Tā ir šīs mežonīgās dabas pēdējā sasliešanās, — inženieris teica, — viņu tirda sirdsapziņas mokas, bet jauna vientulība viņu atkal nomierinās.

Tajā laikā turpinājās dažādi darbi gan Tālā skata augstienē, gan lopu aplokā, kur Sairess Smits bij iedomājis uzbūvēt fermu. Nebūs vēl jāaizrāda, ka Tabora salā Herberta savāktās sēklas tika rūpīgi iesētas. Augstiene pārvērtās par plašu, rūpīgi izplānotu un koptu sakņu dārzu, kur kolonistiem darba bij pārpārim. Sakņaugiem pavairojoties, dārzu nācās paplašināt uz pļavai atstātā gabala rēķina, tā ka tas izveidojās par īstu sakņu lauku. Zālāju bij diezgan citos salas apvidos, un nebij jābaidās, ka onagriem pietrūks barības. Sakņu dārzam visizdevīgākā vieta tomēr bij Tālā skata līdzenums ar dziļo upju jostu visapkārt, turpretī pļavām nevajadzēja aizsardzības pret dažnedažādu zvēru iebrukumiem.

Piecpadsmitajā novembrī ievāca trešo ražu. Astoņpadsmit mēnešos pēc pirmā grauda iesēšanas kolonistiem nu bij īstena kviešu druva! No otrā ražā ievāktās seši simti tūkstoš graudu sēklas bij izauguši vairāk nekā pieci simti miljonu graudu vai četri_ tūkstoši buaso. Nu kolonijai bij prāvs labības krājums, jo sējai vajadzēja tikai kādu desmit buaso, lai ikgadigā raža papilnam apmierinātu ir cilvēku, ir dzīvnieku vajadzības.

Ražu ievākuši, kolonisti mfneša otro pusi izlietoja maizes pagatavošanai.

Graudi viņiem nu bij, bet miltu vēl ne, tāpēc bij nepieciešams uzcelt dzirnavas. Sairess Smits būtu varējis izlietot dzirnavu rata griešanai otru Pateicības upes notekas ūdenskritumu, jo pirmais jau bij nodarbināts vadmalas velšanai. Pēc pamatīgas pārspriešanas tika nolemts uzcelt Tālā skata augstienē vienkāršas vējdzirnavas. Neviena no šīm būvēm nebij sevišķi sarežģīta, turklāt varēja būt drošs, ka dzinējspēka netrūks šajā augstajā, klajā, jūras vējiem pieejamā vietā.

— Nemaz jau nerunājot par to, — Penkrofs teica, — ka vējdzirnavas ir pievilcīgākas un lieliski izrotās šā apvidus izskatu.

Tūliņ tika uzsākti darbi koku izvēlei dzirnavu stāvam un mehānismam. No . lielajiem smilšakmeņiem ezera ziemeļos viegli bij iespējams pagatavot dzirnakmeņus. Spārniem nepieciešamo audeklu dabūja no neiztērējamā balona apvalka. - •>

Sairess Smits izgatavoja metus, un vieta dzirnavu būvei tika izraudzīta mazliet uz labo pusi no putnu dārza ezera krastmalā. Visam dzirnavu stāvam bij jābalstās uz stabila, ar lieliem baļķiem nostiprināta stieņa tādā veidā, ka dzirnavas ar visu mehānismu vienmēr varētu pagriezt pa vējam.

Darbs ātri tika paveikts. Nebs ar Penkrofu bij izveidojušies par veikliem namdariem, kuri čakli rīkojās pēc inženiera zīmējumiem. Drīz vien paredzētajā vietā pacēlās cilindriska celtne, īsta «piparnīca» ar smailu jumtu. Četras šasijas, kas izveidoja spārnus, ar tapām leņķveidīgi un rūpīgi bij piestiprinātas pie ēkas korpusa. Viegli bij darinat dažas mehānisma iekšējās daļas: kublu diviem dzirnakmeņiem — skrejakmenim un guļakmenim, piltuvi, kaut ko līdzīgu kvadrātveidīgai silei, platu augšā un šauru apakšā, graudi no tās bira uz dzirnakmeņiem, kustīgā sile regulēja graudu biršanu, šūpodamās gluži kā pulksteņa vēzēklis, tāpēc to mēdza saukt par «mieturi», un, beidzot, siets, kas atdala graudus no klijām. Kolonistiem bij labi instrumenti, un darbs nesagādāja nekādas grūtības, jo dzirnavu ierīce patiesībā ir diezgan vienkārša. Tas bij tikai laika jautājums.

Dzirnavu būvē piedalījās visi kolonisti, un pirmajā decembrī tās bija pabeigtas.

Kā vienmēr Penkrofs par savu darbu bij sajūsmināts un nemaz nešaubījās, ka dzirnavas ir nevainojamas.

—   Tagad vēl tikai labu vēju, — viņš teica, — un mēs varēsim samalt savu pirmo ražu!

—   Labu vēju gan, Penkrof, — inženieris iebilda, — bet ne pārāk stipru.

—   Nu, mūsu dzirnavas tad griezīsies ātri!

—    Nav nemaz vajadzīgs, lai viņas grieztos visai ātri, — Sairess Smits atbildēja. — No pieredzes zināms, ka vislabāk strādā tās dzirnavas, kam spārnu apgrieziena ātrums minūtē seškārt pārsniedz vēja ātrumu pēdu skaitu sekundē. Mērenā vējā ar divdesmit četru pēdu ātrumu sekundē dzirnavu spārni apgriezīsies sešpadsmit reizes minūtē, un vairāk arī nav vajadzīgs.

—    Patiešām! — Herberts iesaucās. — Nupat sāk pūst spirgts vējiņš no ziemeļaustrumiem! Tas mums nāk kā aicināts!

Nebij nekādas vajadzības vilcināties ar dzirnavu izmēģinājumu, jo kolonisti ar nepacietību gribēja nogaršot Lin- kolna salas maizi. Todien pievakarē viņi samala divus trīs buaso kviešu, bet nākamajā dienā pusdienās garšīga, varbūt mazliet pacieta maize līdz ar krūzi alus smaržoja Gra- nītpilī uz galda. Viegli iedomāties, ar kādu prieku un baudu kolonisti notiesāja šo gardumu.

Tomēr svešais vēl nebij rādījies. Ģedeons Spilets un Herberts vairāk reižu krustām šķērsām bij izstaigājuši mežu Granītpils apkaimē, bet neatrada ne mazākās pēdas. Viņi stipri norūpējās par ilgo izpalikšanu. Saprotams, Tabora salas mežonis varēja mitināties Tālo rietumu medījumu bagātajos mežos, bet jābaidās, ka viņš nepiesavinās atkal savas vecās paražas un ka vienatnē nepamostas viņa

Penkrofs par savu darbu bij sajūsmināts.

neapvaldāmie instinkti. Tomēr Sairess Smits ar kaut kādu nojautu katru dienu apgalvoja, ka bēglis pamākšot.

—    Jā, viņš pārnāks! — inženieris atkārtoja ar tādu pārliecību, kurā viņa biedri nespēja dalīties. — Tabora salā nelaimīgais apzinājās sevi vienu. Te viņš zina, ka viņu gaida tuvi cilvēki. Pa daļai izstāstījis mums savu pagātni, nabaga nožēlnieks kādu dienu ieradīsies, lai pabeigtu savu stāstu.

Gadījums pierādīja, ka Sairesam Smitam taisnība.

Trešajā decembrī Herberts bij pametis Tālā skata augstieni un aizgājis zvejot ezera dienvidu pusē. Ieroču viņam nebij līdzi, nebij arī no kā baidīties, jo bīstami kustoņi šajā apvidū nerādījās.

Penkrofs un Nebs pa to laiku rosījās putnu dārzā; Sairess Smits ar reportieri «kamīnā» gatavoja sodu, jo ziepju krājums bij izbeidzies.

Piepeši atskanēja saucieni:

—    Palīgā! Palīgā!

Sairess Smits ar reportieri tādā attālumā saucienus dzirdēt nevarēja. Penkrofs ar Nebu tūliņ metās no putnu dārza uz ezera pusi.

Bet, pirms tie paguva, svešais, kura klātbūtni šajā apvidū neviens nevarēja iedomāties, pārlēca Glicerīna strautam un skrēja pa otru krastu.

Tur Herberts krūti pret krūti bij sadūries ar briesmīgu jaguāru, līdzīgu tam, kādu reiz nogalināja uz Rāpuļa zemesraga. Pēkšņi pārsteigts, jauneklis stāvēja pret kādu koku atslējies, kamēr zvērs pieplacis gatavojās lēcienam … Bet svešais tikai ar nazi rokā metās pie bīstamā plēsoņas, kas tagad pavērsās pret jauno pretinieku.

Cīņa bij īsa. Svešā spēks un izveicība bij apbrīnojami. Ar vienu roku, stingru kā knaibles, viņš bij sagrābis jaguāra kaklu; nebēdādams par to, ka tā nagi iecirtās viņa miesā, svešais ar nazi, ko turēja otrā rokā, pāršķēla plēso- nim sirdi.

Jaguārs novēlās zemē. Svešais to paspēra ar kāju un, pamanījis kolonistus tuvojamies cīņas vietai, grasījās aizbēgt. Bet tad Herberts piepeši iesaucās:

—    Nē! Nē! Neejiet!

Sairess Smits tuvojās svešajam, kuram uzacis atkal sa- raucās. Kamzolis uz viņa pleca bij pārplēsts; no pleca tecēja asinis, bet viņš to nevēroja.

Svešā spēks un izveicība bij apbrīnojami,

—         Mīļais draugs, — Sairess Smits sacīja, — mēs esam jums pateicību parādā. Mūsu bērnu glābdami, jūs riskējāt ar savu dzīvību.

—          Mana dzīvība! — svešais nomurmināja. — Ko vērta mana dzīvība? Itin nekā!

—   Jūs esat ievainots.

—    Lai!

—   Vai jūs sniegsiet man savu roku?

Un, kad Herberts mēģināja satvert roku, kas viņu bij izglābusi, svešais sakrustoja rokas uz krūtīm un dziļi nopūtās; acis viņam apmiglojās, likās, ka viņš atkal grib aizbēgt. Bet tad viņš ar visu spēku saņēmās un piepeši skarbi iesaucās:

—   Kas jūs esat un ko vēlaties no manis?

Pirmo reizi viņš vēlējās dzirdēt Linkolna salas kolonistu dzīvesstāstu. Varbūt pēc tam viņš pastāstīs ari savējo?

īsos vārdos Sairess Smits pastāstīja, kas bij noticis pēc viņu aizbēgšanas no Ričmondas, kā viņi te pamazām ierīkojušies un kas viss tagad viņu rīcībā.

Svešais klausījās ar vislielāko uzmanību.

Pēc tam inženieris pēc kārtas raksturoja sevi, Ģedeonu Spiletu, Herbertu, Penkrofu un Nebu un piemetināja arī to, ka vislielāko prieku Linkolna salā viņi pārdzīvojuši tad, kad kuģis atgriezies no Tabora salas un viņi cerējuši, ka tas pārved jaunu biedru.

Dzirdot šos vārdus, svešais nosarka, viņa galva nokārās uz krūtīm, visā viņa augumā bij redzams dziļš apjukums.

—          Un tagad, — Sairess Smits piebilda, — kad pazīstat mūs, vai gribat sniegt mums savu roku?

—          Nē, — svešais atbildēja dobjā balsī. — Nē! Jūs esat godīgi cilvēki, bet es!…

## septiņpadsmitā nodaļa. Vienmēr savrup. — Svešā lūgums. — Aplokā uzceļ fermu. — Pirms divpadsmit gadiem. — «Britānijas» vecākais matrozis. — Pamests Tabora salā. — Sairess Smits sniedz roku. — Noslēpumainā zīmīte.

No šiem pēdējiem vārdiem kolonisti saprata, ka viņu nojausmas bijušas pamatotas. Šā nelaimīgā pagātnē slēpās kāds drausmīgs notikums, kas cilvēku acīs varbūt izpirkts, bet kuram viņa paša sirdsapziņa neatrada attaisnojumu,

Airtons.

Katrā gadījumā vainīgo mocīja sirdsapziņas pārmetumi, viņš nožēloja savu noziegumu, un viņa jaunie draugi sirsnīgi vēlējās spiest viņa roku, tikai viņš apzinājās necienīgs sniegt to godīgiem cilvēkiem.. Tomēr pēc notikuma ar jaguāru viņš vairs neatgriezās mežā un kopš tās dienas nepameta Granītpils apkārtni.

Kādu noslēpumu gan glabāja viņa dzīve? Vai svešais to kādu dienu atklās? To rādīs nākotne. Taču kolonisti vienojās neuzmākties viņam ar taujājumiem un izlikties tā, it kā neturētu viņu nekādās aizdomās.

Vairākas dienas dzīve ritēja joprojām tāpat kā līdz šim. Sairess Smits un Ģedeons Spilets strādāja gan par ķīmiķiem, gan fiziķiem. Reportieris pameta inženieri, vienīgi lai pavadītu Herbertu medībās, jo nebij saprātīgi jaunekli vienu bez uzraudzības laist mežā. Arī Nebam un Penkro- fam allaž bij pilnas rokas darba — vienu dienu kūtīs, tad putnu dārzā vai lopu aplokā, nemaz nerēķinot darbus Gra- nītpilī.

Svešais strādāja dedzīgi un vispār dzīvoja, kā sākumā paradis, nepievienodamies citiem atpūtas laikā, pārgulēdams nakti turpat zem augstienes kokiem un nekad netuvodamies pārējiem biedriem. Tā vien likās, ka glābēju sabiedrība viņam neciešama.

—   Bet tad nav saprotams, kādēļ viņš aicināja citus sev palīgā, Penkrofs prātoja. — Kāpēc viņš pudeli ar zīmīti iemeta jūrā?

—   Gan viņš mums to izstāstīs, — Sairess Smits palika pie sava. ' .

—    Bet kad?

—    Varbūt drīzāk, nekā jūs domājat, Penkrof.

. Un patiešām — atzīšanās diena pienāca visai drīz.

Desmitajā decembrī, kad Sairess Smits bij atgriezies Granītpilī, svešais pienāca viņam klāt un klusā, pazemīgā balsī ierunājās:

—    Kungs, vai atļaujat man vienu lūgumu?

—   Runājiet, — inženieris atbildēja, — bet iepriekš atļaujiet man jums ko sacīt.

Pie šiem vārdiem svešais nosarka un, kā likās, giibēja aiziet. Sairess Smits saprata, kas notiek šā helaimīgā sirdī, — viņš baidījās, ka atkal nesāk iztaujāt par viņa pagātni.

Sairess Smits satvēra viņa roku.

—       Redziet, mēs visi esam ne tikvien jūsu biedri, bet ari draugi. To es jums gribēju pasacīt un nu klausos.

Svešais aizslēpa acis ar roku. Viņš notrīsēja un dažus acumirkļus pat skaņu nespēja dabūt pār lūpām.

—       Kungs, — viņš beidzot izrunāja, — es nāku lūgt no jums kādu laipnības pierādījumu.

—    Kādu?

—       Četras vai piecas jūdzes no šejienes kalna piekājē jums ir aploks mājkustoņiem. Tiem noderētu pastāvīgs kopējs. Vai jūs atļautu man dzīvot tur pie viņiem?

Sairess Smits ar dziļu līdzjūtību brīdi lūkojās nelaimīgajā, tad atbildēja:

—       Mīļais draugs, aplokā ir tādas ēkas, kur kustoņi tikko var patverties…

—    Man tur būs pietiekoši labi, kungs.

—       Mīļais draugs, — Sairess Smits turpināja, — mēs jums nekad nekā neliegsim. Jums patīk dzīvot aplokā. Lai notiek! Bet, lai jūs varētu tur cilvēcīgi ierīkoties, mēs pagādāsim jums pienācīgu dzīvokli.

—    Tas nav vajadzīgs, man tāpat būs labi.

—       Mīļais draugs, — Sairess Smits neatlaidās, ar nolūku uzsvērdams šo draudzīgo priekšlikumu, — atļaujiet mums šajā ziņā rīkoties pašiem.

—    Pateicos, kungs, — svešais atteica aiziedams.

Inženieris tūliņ pastāstīja biedriem šo sarunu; viņi nolēma aplokā uzcelt koka dzīvojamo māju un ierīkot to tik ērti, cik vien iespējams.

Tajā pašā dienā kolonisti ar visiem nepieciešamajiem darbarīkiem devās uz aploku, un vēl nedēļa nebij pagājusi, kad māja jau stāvēja gatava, gaidīdama savu iemītnieku. Tā bij uzcelta apmēram divdesmit pēdas augstāk par krūtīm, tā ka no tās viegli varēja uzraudzīt muflonu pulku, kuru skaits* jau sniedzās līdz astoņdesmit. Bij pagatavotas arī dažas mēbeles: gulta, galds, sols, skapis un kaste, tāpat uz aploku nogādāja ieročus, munīciju, daža- dus darbarīkus un saimniecības piederumus. ,

Svešais tomēr nenāca aplūkot savu jauno mājokli, viņš ļāva kolonistiem strādāt vieniem pašiem, pats rīkodamies augstienes tīrumos, acīm redzami, lai pabeigtu savu iesākto darbu. Un tiešām — ar viņa palīdzību visi lauki bij apstrādāti un pilnīgi sagatavoti sējai, līdzko būs pienācis īstais laiks.

Divdesmitajā decembrī aploka mājas iekārtojums bij pabeigts. Inženieris paziņoja svešajam, ka viņa dzīvoklis kārtībā, un tas atbildēja, ka to pašu vakaru iešot turp pārgulēt.

Tajā vakarā visi kolonisti bij sapulcējušies lielajā istabā. Pulkstenis bij astoņi — ap šo laiku jaunais biedrs gatavojās no viņiem šķirties. Negribēdami apgrūtināt to ar atvadīšanos, viņi svešo pameta vienu un aizgāja uz Granīt- pili.

Tā viņi jau brīdi bij tērzējuši lielajā istabā, kad pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Gandrīz tūliņ pēc tam istabā ienāca svešais un bez kādiem ievadiem iesāka:

•— Kungi, iekams es jūs atstāju, jums jāzina mans dzīves gājums. Klausieties!

Šie vienkāršie vārdi ārkārtīgi aizkustināja Sairesu Smitu un viņa biedrus.

Inženieris bij piecēlies kājās.

—    Mēs jums nekā neprasām, draugs, — viņš teica. — Jums ir tiesība klusēt…

—    Mans pienākums ir runāt.

—    Tad sēstieties!

—    Es palikšu stāvam.

—    Mēs esam gatavi jūs uzklausīt, — Sairess Smits atbildēja.

Svešais atvirzījās vairāk istabas kaktā, kur krēsla viņu mazliet aizslēpa. Galva viņam bij kaila, rokas uz krūtīm sakrustotas, un, tādā pozā stāvēdams, viņš dobjā balsī, itin kā ar pūlēm runādams, stāstīja sekošo stāstu, ko klausītāji ne reizi nepārtrauca.

—     1854. gada divdesmitajā decembrī Skotijas lorda Gle- narvona izpriecas braucienu tvaika jahta «Dunkans» stāvēja, enkuru izmetusi, pie Bernuila zemesraga — Austrālijas rietumu krastā, apmēram ap trīsdesmit septīto paralēli. Uz jahtas atradās lords Glenarvons, viņa sieva, kāds angļu armijas majors, franču ģeogrāfs, jauna meiča un zēns. Abi pēdējie bij kapteiņa Granta bērni. Kapteiņa Granta kuģis «Britānija» pirms gada bij aizgājis bojā. «Dunkanu» komandēja kapteinis Džons Mangls, kura rīcībā bij piecpadsmit kuģa ļaužu.

Jahta tajā laikā pie Austrālijas krasta atradās aiz šādiem apstākļiem.

Pirms sešiem mēnešiem jahta Īrijas ūdeņos bij izzvejojusi pudeli ar zīmīti angļu, vācu un franču valodā. No tās

Svešais atvirzījās vairāk istabas kaktā.

bij redzams, ka no bojā gājušās «Britānijas» ļaudīm trīs izglābušies un ka šie trīs bijuši kapteinis Grants un divi viņa kuģinieMr izskaloti tie kādā salā, kuras platuma grāds bij papīrā atzīmēts, bet garuma grāds izdzisis un nesalasāms.

Platuma grāds bij 37° 11' uz dienvidiem no ekvatora. Garuma grāds — nezināms. Bet, ja pa trīsdesmit septīto paralēli apbrauktu visas sauszemes un jūras, bij cerams uziet salu, kurā mājoja kapteinis Grants un abi viņa biedri.

Angļu admiralitāte bij vilcinājusies uzsākt meklējumus, tad lords Glenarvons pats nolēma doties ceļā, lai uzmeklētu kapteini. Mērija un Roberts Granti devās viņam līdzi. Jahta «Dunkans» tika sarīkota tālam ceļam, arī lorda ģimene brauca kopā ar Granta bērniem. No Glazgovas jahta devās uz Atlantijas okeānu, apbraukusi apkārt Magelāna šaurumam, nokļuva Klusajā okeānā un pa to nobrauca līdz Patagonijai, no turienes, sekojot dokumentā norādītajam virzienam, cerēja uziet zemi, kur kapteinis Grants varbūt atradās iedzimto gūstā.

Savus pasažierus «Dunkans» izcēla malā Patagonijas rietumu krastā un devās tālāk, lai tos atkal uzņemtu austrumu krastā pie Korjentes zemesraga. .

Lords Glenarvons pa trīsdesmit septīto paralēli pārgāja pāri visai Patagonijai un, neatradis ne mazākās kapteiņa pēdas, trīspadsmitajā novembrī uzkāpa atkal uz kuģa, lai turpinātu meklējumus pāri okeānam.

Bez panākumiem izmeklējis Tristana-Dakuna un Amsterdamas salas, kuras atrodas nozīmētajā ceļā, «Dunkans», kā jau teicu, 1854. gada divdesmitajā decembrī nokļuva pie Bernuili zemesraga Austrālijas krastā.

Glenarvona nodoms bij pārceļot Austrāliju, tāpat kā Ameriku, un tāpēc viņš izkāpa malā. Dažas jūdzes no krasta atradās kāda īra ferma, kur meklētājus uzņēma viesmīlīgi. Lords Glenarvons izstāstīja fermerim sava ceļojuma nolūku un apvaicājās, vai viņš neesot dzirdējis kaut ko par angļu trīsmastu kuģi «Britānija», kurš pirms diviem' gadiem gājis bojā šī Austrālijas krasta tuvumā.

īrs nekad nebij dzirdējis par tāda kuģa bojāeju; bet tad par lielu izbrīnu visiem klātesošajiem viens no īra kalpiem iejaucās starpā:

—   Milord, slavējiet dievu un pateicieties tam. Ja kapteinis Grants ir vēl dzīvs, tad viņš mājo Austrālijas zemē.

—    Kas-jūs esat? — lords Glenarvons jautāja.

—    Skots, tāpat kā jūs, milord, — šis cilvēks atbildēja. — Es esmu viens no kapteiņa Granta kuģa ļaudīm, viens no avāriju cietušajiem.

Šo cilvēku sauca par Airtonu. Viņa dokumenti tiešām apliecināja, ka viņš bijis «Britānijas» vecākais matrozis. Bet, no kapteiņa Granta aizskalots prom tajā acumirklī, kad kuģis sašķīda pret klintīm, viņš bij ticējis, ka viņa kapteinis ar visiem pārējiem ļaudīm aizgājis bojā un ka viņš vienīgais izglābies.

—    Tikai, — viņš vēl piebilda, — «Britānija» aizgāja bojā nevis Austrālijas rietumu, bet austrumu pusē, un, ja kapteinis Grants ir izglābies, viņš tagad atrodas Austrālijas iedzimto gūstā un jāmeklē pavisam otrā pusē.

Šī cilvēka balss, tā runājot, bij vienkārša un acis raudzījās droši. Neviens par viņa vārdiem nevarēja šaubīties, īrs, pie kura viņš dzīvoja jau vairāk nekā gadu, 'liecināja par viņu visu labu. Lords Glenarvons uzticējās šī cilvēka godīgumam un pēc tā padoma nolēma doties cauri Austrālijai tās pašas trīsdesmit septītās paralēles virzienā. Glenarvons, viņa sieva, abi Granta bērni, angļu majors, francūzis, kapteinis Mangls un daži matroži bij tajā mazajā pulciņā, ko uzņēmās vadīt Airtons, kamēr «Dunkans» kapteiņa palīga Toma Ostena vadībā devās apkārtceļā uz Melburnu, lai gaidītu tur lorda Glenarvona rīkojumu.

1854. gada divdesmit trešajā decembrī viņi devās ceļā.

Laiks pateikt, ka Airtons bij nodevējs. Tiešām viņš bij «Britānijas» vecākais matrozis, bet, ar kapteini sastrīdējies, mēģināja sacelt uz kuģa dumpi pret savu priekšnieku un atņemt tam kuģi, tāpēc kapteinis Grants viņu 1852. gada astotajā aprīlī izlika Austrālijas rietumu krastā, un tas bij tikai taisnīgi.

Tā šis nožēlojamais cilvēks nezināja nekā par «Britānijas» bojāeju. To viņš pirmo reizi uzzināja no lorda Glenarvona stāsta. Pēc izsēdināšanas malā viņš Sfāka saukties par Benu Džoisu un bij kļuvis par izbēgušu katordznieku bandas Vadoni. Par «Britānijas» bojāeju pie Austrālijas austrumu krasta viņš nekaunīgi meloja tāpēc, ka gribēja aizmānīt lordu Ģlenarvonu uz to pusi, prom no viņa jahtas, paņemt «Dunkanu» savā varā un pārvērst par jūras laupītāju kuģi Klusajā okeānā.

Svešais uz brīdi aprāva savu stāstu. Viņa bal§§ trīsēja, kad viņš atkal atsāka:

—          Ekspedīcija devās Austrālijas iekšienē. Protams, gājiens bij veltīgs, jo Airtons jeb Bens Džoiss to vadīja gan pa priekšu, gan iepakaļ katordznieku bandai, kurai bij paziņojis savu nodomu.

Pa to laiku «Dunkans» bij iebraucis Melburnas osta izdarīt dažus remontus. Tagad no svara bij pierunāt lordu Glenarvonu dot rīkojumu jahtai pamest Melburnu un braukt uz tādu vietu Austrālijas krastmalā, kur būtu vieglāk to sagrābt. Aizvadījis ekspedīciju tuvu šādai vietai biezos mežājos, Airtons panāca, ka viņam uzticēja aiznest vēstuli «Dunkana» kapteiņa palīgam, lai tas nekavējoties dodas uz austrumu krastu un gaida Tufolda jūras līcī, tas ir, dažas dienas gājiena atstatu no tās vietas, kur ekspedīcija bij apmetusies. Tieši tur Airtons bij pasūtījis savu bandu.

Bet tajā acumirklī, kad vēstule patlaban bij viņa rokās, nodevējs tika atmaskots, un viņam neatlika nekas cits kā tikai bēgt. Tomēr šo vēstuli, ar kuru varēja iegūt «Dun- kanu», viņam katrā ziņā vajadzēja dabūt. Viņam arī laimējās to piesavināties, un pēc divām dienām viņš bij jau Melburnā.

Līdz šim nelietim visi neģēlīgie plāni bij izdevušies. «Dunkanu» viņš tagad aizvadīs uz Tufolda līci, kur viņa bandai viegli nāksies to sagrābt, nogalināt jahtas ļaudis, un tad Bens Džoiss kļūs par okeāna valdnieku … Bet dievs pats izjauca šos drausmīgos nolūkus.

Melburnā nokļuvis, Airtons nodeva vēstuli kapteiņa palīgam Tomam Ostenam, kurš tūlīt devās ceļā. Bet kas aprakstīs Airtona dusmas un vilšanos, kad otrā rītā pēc izbraukšanas viņš noprata, ka Toms Ostens nevada vis kuģi uz Tufolda līci, pie Austrālijas krasta, bet uz Jaunzēlandi. Viņš mēģināja pretoties, bet Ostens parādīja vēstuli … Un tiešām — aiz kaut kāda liktenīga misējuma vēstules rakstītājs franču ģeogrāfs pareizā līča vietā bij atzīmējis Jaunzēlandes krastu.

Visi Airtona plāni sabruka! Viņš sāka trakot, bet viņu vienkārši ieslēdza. Tad viņu veda uz Jaunzēlandes krastu, un viņš bij pilnīgi neziņā, kas noticis ar viņa līdzzinātājiem un lordu Glenarvonu.

«Dunkans» braukāja gar šo krastu līdz trešajam martam. Tajā dienā Airtons piepeši izdzirda šāvienus. Šāva «Dunkana» lielgabali, un drīz vien lords Glenarvons ar savējiem atgriezās uz kuģa.

Lūk, kas bij noticis.

Pārciezdams bezgala grūtību un briesmu, lords Glenarvons bij turpinājis gājienu un nokļuvis pie Tufolda līča Austrālijas austrumu krastā. No «Dunkana» nebij ne vēsts. Viņš telegrafēja uz Melburnu. Atbilde skanēja: «Dunkans» izgāja astoņpadsmitajā, uz kurieni — nav zināms.

Lords Glenarvons nevarēja iedomāties citu, ka jahta kritusi Bena Džoisa nagos un tas to pārvērtis par pirātu kuģi.

Tomēr lords Glenarvons negribēja tik vienkārši padoties. Tas bij drošsirdīgs un uzņēmīgs cilvēks. Viņš novietojās uz kāda tirdzniecības kuģa un turpināja ceļojumu pa trīsdesmit septīto paralēli, sasniedza Jaunzēlandes rietumu krastu, bet no kapteiņa Granta nebij nekādu pēdu; taču otrā pusē par lielu pārsteigumu viņš piepeši ieraudzīja «Dunkanu» sava kapteiņa palīga vadībā gaidām jau piecas nedēļas.

Bij 1855. gada trešais marts. Lords Glenarvons atradās atkal uz «Dunkana», bet arī Airtons bij turpat. To noveda pie lorda, kurš gribēja iztaujāt visu, ko šis bandīts zina par kapteini Grantu. Airtons atteicās kaut ko pastāstīt, lords Glenarvons piedraudēja pirmā izdevīgā gadījumā nodot to angļu iestāžu rokās. Airtons palika mēms.

«Dunkans» turpināja ceļojumu pa trīsdesmit septīto paralēli. Tad lēdija Glenarvona mēģināja lauzt bandīta stūrgalvību. Pēdīgi viņa to arī panāca, un Airtons par to, ko zināja pasacīt, lūdza lordu Glenarvonu nenodot viņu angļu iestādēm, bet izlikt malā uz kādas Klusā okeāna salas. Lords Glenarvons labprāt bij ar mieru, lai tikai dabūtu ko zināt par kapteini Grantu.

Airtons atstāstīja visu savu pagātni un apliecināja, ka it nekā nav dzirdējis par kapteini Grantu kopš tā brīža, kad tas viņu izlika Austrālijas krastā.

Tomēr lords Glenarvons turēja vārdu. «Dunkans» turpināja ceļu un nonāca pie Tabora salas. Tur Airtonu izlika malā, un gluži kā par brīnumu tā izrādījās par to pašu salu, kur kapteinis Grants ar saviem diviem matrožiem bij patvēries, — taisni uz trīsdesmit septītās paralēles. Bandītam nu nācās palikt viņu vietā; jahtai aizbraucot, lords Glenarvons viņam teica:

— Te, Airton, jūs būsiet tālu no cietzemes un bez mazākā sakara ar jums līdzīgiem cilvēkiem. Aizbēgt jūs arī nevarat no saliņas, kur «Dunkans» jūs tagad pamet. Jūs būsiet viens ar savu dievu, kas lasa katras sirds dziļumā, bet nebūsiet ne pazudis, ne nezināms, kā tas bij ar kapteini Grantu. Jūs gan neesat cienīgs, lai jūs paturētu atmiņā, tomēr cilvēki jūs neaizmirsīs. Es zinu, Airton, kur jūs atrodaties, zināšu arī atrast jūs. To es nekad neaizmirsīšu.

«Dunkans» aizbrauca no krasta un drīz vien nozuda aiz apvāršņa.

Tas notika 1855. gada astoņpadsmitajā martā.

Airtons palika viens pats, tomēr viņam netrūka ne ieroču, ne munīcijas, ne darbarīku, ne sēklu. Viņa — nelieša rīcībā palika arī godājamā kapteiņa Granta celtā māja. Viņam atlika tikai dzīvot un pārdomāt visus tos noziegumus, ko bij pastrādājis.

Kungi, viņš nožēloja, viņam bij kauns par saviem noziegumiem, viņš jutās bezgala nelaimīgs! Viņš teica sev: ja cilvēki kādreiz ieradīsies viņu uzmeklēt, viņš būs cienīgs atgriezties pie tiem. Kā viņš, nožēlojamais, cieta! Kā viņš pūlējās darbā sevi pārveidot! Cik karsti viņš lūdzās, lai kļūtu par citu cilvēku!

Tā tas ilga divus trīs gadus. Bet tad Airtons, vientulībā izmisis, sāka caurām dienām lūkoties jūrā, vai neieraudzīs kādu kuģi tuvojamies, un vaicāja sev, vai tad tiešām soda laiks vēl nav beidzies? Viņš cieta tā, kā vēl nekad nebij cietis! Ak, cik šausmīga ir vientulība dvēselei, ko moka sirdsapziņa!

Bet, bez šaubām, likteņa lēmējam šķita, ka viņš vēl nav pietiekoši sodīts, un tāpēc Airtons juta, ka pamazām pārvēršas mežonī! Juta, ka ar katru dienu vairāk līdzinās dzīvniekam. Viņš nevar jums pateikt, vai tas notika pēc diviem vai četriem gadiem, bet pēdīgi viņš kļuva tik nožēlojams, kādu jūs viņu atradāt.

Man nevajadzēs vēl teikt, kungi, ka Airtons un Bens Džoiss psmu es — viena un tā pati persona.

Sairess Smits un viņa biedri stāsta beigās bij piecēlušies kājās. Grūti aprakstīt, cik ļoti viņi bij aizkustināti. Tik daudz ciešanu, tik daudz sāpju un izmisuma bij at- kla jies viņu priekšā!

— Airton, — Sairess Smits teica, — jūs esat bijis liels noziedznieks, bet tagad arī debesīm jāatzīst, ka esat izpircis savu noziegumu. Tāpēc viņas arī nolēmušas atvest jūs atkal starp cilvēkiem, Airton, jums ir piedots! Un vai tagad gribat būt mūsu biedrs,?

Airtons bij atkāpies.

—    Še mana roka! — inženieris teica.

Airtons steidzās satvert Sairesa Smita pastiepto roku. Lielas asaras viņam ritēja pār vaigiem.

—           Vai jūs gribat dzīvot kopā ar mums? — Sairess Smits vaicāja.

—           Smita kungs, — Airtons atbildēja, — dodiet man vēl mazliet laika, ļaujiet man dzīvot aplokā!

—    Kā jūs vēlaties, Airton, — Sairess Smits atteica.

Airtons jau gribēja doties prom, bet inženieris viņu aizturēja.

—           Vēl vienu vārdu, mīļais draugs. Ja jūs bijāt nolēmuši dzīvot vientulībā, kāpēc iemetāt to zīmīti ūdenī?

—           Zīmīti? — atsaucās Airtons ar tādu seju, it kā nemaz nezinātu, par ko runā.

—         Jā gan — pudelē iebāzto zīmīti, kuru mēs izzvejojām * un kur bij noteikti apzīmēta Tabora salas atrašanās vieta!

Airtons pielika roku pie pieres. Pēc brīža pārdomas viņš teica:

—    Es nekad tādu zīmīti neesmu metis jūrā.

—    Nekad? — Penkrofs iesaucās.

—    Nekad

Pec tam viņš palocījās un izgāja pa durvīm.

## astoņpadsmitā nodaļa. Saruna. — Sairess Smits un Ģedeons Spilets. — Inženiera Jauna izdoma. — Elektriskais telegrāfs. — Stieple. — Јa- terija. — Alfabēts. — Jauks gadalaiks. — Kolonijas uz- plaukums. — Fotografēšana. — Šķietamais sniegs. — Divi gadi Linkolna salā.

—           Nabaga cilvēks! — iesaucās Herberts, atgriezies atpakaļ pēc tam, kad bij aizsteidzies pie durvīm, redzējis Airtonu nolaižamies pa celtņa virvi un pazūdam tumsā.

—    Viņš pārnāks, — Sairess Smits teica.

—           Kā tas var būt, Sairesa kungs? — Penkrofs vaicāja uztraukts. — Ko viņš tur teica? Viņš neesot pudeli iemetis jūrā? Bet kas tad?

Tiešām — šis jautājums patlaban bij visai pamatots.

—           Viņš pats, — Nebs ierunājās, — tikai jau būdams pa pusei jucis.

—   Jā, — Herberts piekrita, — un tāpēc viņš tagad pats vairs neatmin, ko darījis.

—    Arī pēc manām domām tas citādi nav izskaidrojams, — Sairess Smits strauji piekrita. — Un tagad es saprotu, kā viņš varēja tik noteikti apzīmēt Tabora salas atrašanās vietu: visā iepriekšējā piedzīvojumā viņš to bij iegaumējis.

—    Bet tomēr, — iebilda Penkrofs, — zīmīti rakstot, viņš vēl nevarēja būt noslīdējis šai kustoniskajā stāvoklī. Tātad tas ir noticis pirms septiņiem vai astoņiem gadiem; kā gan papīrs pa šo laiku nav mikluma sabojāts?

—    Tas norāda, — Sairess Smits teica, — ka Airtons pazaudējis saprašanu daudz vēlāk, nekā pats iedomājas.

—   Tā jau gan būs, — Penkrofs domīgi nosacīja. — Citādi to nevar izskaidrot.

—   Jums taisnība, — Sairess Smits piekrita, acīm redzami nevēlēdamies sarunu turpināt.

—   Bet vai Airtons mums stāstīja patiesību? — jūrnieks vēl ievaicājās.

—    Jā gan, — reportieris atbildēja. — Viņa stāsts ir patiess visos sīkumos. Es vēl gluži labi atceros, ko avīzes rakstīja par lorda Glenarvona meklējumiem un arī par šo meklējumu rezultātiem.

—   Airtons runāja patiesību, — Sairess Smits piebilda,

—   nešaubieties par to, Penkrof. Viņš sevi nesaudzēja. Ja cilvēks pats sevi tik smagi apsūdz, tad viņš ir patiess.

Otrā dienā, divdesmit pirmajā decembrī, kolonisti no Granītpils nolaidās lejā un devās uz augstieni. Airtonu viņi tur nemanīja. Viņš jau nakti bij aizgājis uz savu aploka māju, un kolonisti nedomāja viņu tur traucēt. Laiks, bez šaubām, paveiks to, kas ar vienkāršu pārliecināšanu nebij iespējams.

Herberts, Penkrofs un Nebs atsāka parastos darbus. Tāpat Sairess Smits ar reportieri devās pie sava darba «kamīnā».

—    Zināt ko, mīļais Saires, — Ģedeons Spilets ierunājās,

—     mani nepavisam nepārliecināja jūsu secinājums par pudeles atrašanu. Kā tas iespējams, ka šis nelaimīgais rakstījis zīmīti un pats it nepavisam to vairs neatceras?

—   Tāpēc, ka viņš to arī nemaz nav darījis, mīļo Spilet.

—   Tātad jūs domājat…

—    Es nedomāju nekā, es nekā nezinu! — Sairess Smits pārtrauca reportieri. — Es tikai arī šo atgadījumu pievienoju tiem, kurus līdz šai dienai neesmu varējis izskaidrot.

—    Patiešām, Saires, — Ģedeons Spilets apstiprināja,

—   tas viss ir kaut kas neticams! Jūsu izglābšanās, krastā izmestā kaste, notikums ar Topu un beidzot šī pudele… Vai mēs kādreiz uzminēsim visas šīs mīklas?

—    Mēs tās uzminēsim, — inženieris noteikti atbildēja,

—    kad es būšu izpētījis šo salu līdz pamatu pamatiem!

—    Varbūt vienkāršs gadījums mums dos atslēgu visiem šiem noslēpumiem?

—    Gadījums, Spilet! Es neticu gadījumam, tāpat kā neticu nekādam noslēpumam zemes virsū. Visam tam neizskaidrojamam, kas še notiek, ir savs cēlonis, un es to atradīšu. Bet pagaidām tikai vērosim un strādāsim.

Pienāca janvāra mēnesis. Iesākās 1867. gads. Vasaras darbi ritēja pilnā sparā. Gar aploka malu pastaigājušies, Herberts un Ģedeons Spilets varēja pastāstīt, ka Airtons ievietojies viņam sagatavotajā mājoklī un nodevies ganāmam pulkam, kas uzticēts viņa pārziņā. Tā viņa biedriem atkrita pūles pēc ik divām vai trim dienām iet pārraudzīt aploku. Tomēr, lai nepamestu Airtonu pavisam vienu, kolonisti sāka diezgan bieži aizstaigāt turp.

Airtona dzīvošanai šai salas pusē bij nozīme arī vēl citādā ziņā. Sairess Smits un Ģedeons Spilets bij vienis pratis par to, ka te vispār vajadzīga uzraudzība. Airtons nekavētos paziņot Granītpils iemītniekiem, ja kaut kas notiktu.

Varēja atgadīties kaut kas piepešs, ko inženierim nekavējoši vajadzētu dabūt zināt. Bez visa tā, kas palīdzētu l/dibināt Linkolna salas noslēpumu, iespējams daudz kas nl.s, ko kolonisti nedrīkstēja palaist garām. Piemēram, k.ul:. kuģis tālienē saredzams no rietumu krasta jeb vai kupi avārija rietumu pusē, jūras laupītāju tuvošanās un tamlīdzīgi.

Tupcc S.iiress Smits nolēma nodibināt pastāvīgu saziņas naktu u ar aploku.

I >• inila jci janvārī viņš pastāstīja biedriem par savu nodomu.

Un kā jūs to domājat izdarīt, Sairesa kungs? — Pen- kiol:; vaicaja. — Vai jūs gribēsiet apgalvot, ka mums būtu J6l(!i i ko telegrāfs?

Taisni tā, — inženieris atbildēja.

—    Elektrisks! — Herberts iesaucās.

—    Elektrisks, — Sairess Smits noteica. — Mums te ir visi baterijai nepieciešamie elementi, grūtāk būs pagatavot dzelzs stiepli, bet es esmu pārliecināts, ka ari ar to tiksim galā.

—    Jā, — jūrnieks noteica, — pēc šitā es vairs nešaubos, ka reiz mēs te arī pa dzelzceļu vizināsimies.

Vispirms viņi ķērās pie grūtākā darba, pie stiepļu pagatavošanas; ja tas neizdotos, tad nebij vērts gatavot bateriju un visu pārējo.

Kā jau zināms, Linkolna salas dzelzs bij visaugstākā labuma un visai noderīga stiepšanai. Vispirms Sairess Smits pagatavoja stieptuvi, tas ir, tērauda plāksni ar dažāda lieluma koniskiem caurumiem, pa kuriem pakāpeniski cauri vilktā stieple kļūtu pienācīgi tieva. Cieti norūdīto tērauda plāksni stabili piestiprināja pie dziļi un stingri zemē iedzītā karkasa, tikai dažas pēdas no lielā ūdenskrituma, kuru inženieris bij nodomājis izlietot kā dzinējspēku.

Tā kā vadmalas veltuve vairs nestrādāja, tad tās vārpsta, ko iedarbināja lielais ūdens spēks, varēja vilkt stiepli, aptinot to sev apkārt.

Darbs bij ļoti sarežģīts un prasīja lielu uzmanību. Dzelzi vispirms saskaldīja garos tievos stienīšos, noasināja tiem galus un tad ievadīja stieptuves pašā lielākajā caurumā, vārpsta, aptīdama stienīšus sev apkārt, izstiepa tos divdesmit piecas līdz trīsdesmit pēdas garus, pēc tam stiepli pamazītiņām laida cauri citiem caurumiem, līdz vismazākajam. Beidzot inženieris ieguva garus stieples gabalus, tos viegli bij savienot vienā gabalā un izvilkt piecu jūdžu garumā, kāds bij attālums no Granltpils līdz aplokam.

Stiepļu izgatavošanas darbam vajadzēja vairākas dienas. Tiklīdz aparāts sāka darboties, Sairess Smits atstāja savus biedrus par stiepļu vilcējiem, bet pats ķērās pie baterijas pagatavošanas.

Nepieciešams bij pagatavot bateriju ar pastāvīgu strāvu. Kā zināms, baterijas elementi sastāv no retortu ogles, cinka un vara. Vara inženierim nebij nemaz, lai cik rūpīgi meklēja, salā tas nebij atrodams, tāpēc bij jāiztiek bez tā. Retortu ogles, proti, cieto grafītu, kas paliek gāzes fabriku retortēs pēc tam, kad no akmeņoglēm iztvaicēts ūdeņradis, varēja iegūt, bet vajadzēja pagatavot speciālus aparātus, kuru izgatavošana prasīja daudz darba. Attiecībā uz cinku jāatgādina, ka Atraduma iekārē atrastās kastes apvalks bij cinka, un tādā kārtā šo metālu nu varēja izlietot ļoti lietderīgi.

Pēc ilgām pārdomām Sairess Smits nolēma pagatavot visvienkāršāko elementu, apmēram tādu, kā Bekerels bij izgudrojis 1820. gadā, kur pietika tikai ar cinku, jo pārējo vielu — slāpekļskābes un potašas viņam netrūka.

Un tā tika pagatavota baterija, kur slāpekļskābes un potašas savstarpējā reakcija rada galvanisko strāvu.

Inženieris izgatavoja vairākus īpatnēja veida stikla traukus un piepildīja tos ar slāpekļskābi. Traukus viņš cieši aizkorķēja, korķim cauri izbāza stikla caurulīti, ku^ ras apakšējais gals bij aizbāzts ar māla tamponu, apsietu ar lupatiņu. Pa šo caurulīti viņš ielēja traukā šķīdinātu potašu, ko iepriekš bij ievācis, sadedzinādams dažādus augus. Tādā veidā slāpekļskābe un potaša caur māla tamponu varēja savstarpēji iedarboties viena uz otru.

Pēc tam Sairess Smits paņēma divas cinka plāksnītes, vienu no tām iemērca slāpekļskābē, otru potašas šķīdinā- jumā. Tūliņ radās galvaniska strāva, kas pa metāla stiep- līti no traukā iemērktās plāksnītes traucās uz to, kas atradās caurulītē; caurulītes plāksnīte bij pozitīvais, trauka plāksnīte — negatīvais pols. Katrs trauks radīja tik daudz strāvas, ka, tos savienojot, radās īsti telegrāfa sakari.

Tāds bij šis asprātīgi izdomātais un tomēr vienkāršais Sairesa Smita darinātais aparāts, ar kura palīdzību varēja nodibināt telegrāfa sakarus starp Granītpili un aploku.

Sestajā februārī tika uzstādīti stabi ar stieples turētājiem un stikla izolatoriem. Dažas dienas vēlāk ievilka .stiepli, pa kuru elektriskā strāva varēja skriet simttūkstoš kilometru sekundē; strāva pa zemi atgriezās savā izejas punkta.

I ika izgatavotas divas baterijas, viena — Granītpili' otra aplokā; ja no turienes nāksies ziņot uz Granītpili, li īd tikpat nepieciešams dažkārt no šejienes sazināties ar aploku.

Uztvērēju un manipulatoru ierīkot bij ļoti vienkārši. Al».i•. Ht.icij.is stieples galu uztina elektromagnētam, tas Ir, .11 stiepli viegli aptītam dzelzs gabalam. Kad abi poli l>i| savienoti, strāva, no vienas stacijas pozitīvā pola pa stiepli skriedama, uz acumirkli magnetizēja otrās stacijas ele| iromagnētu un pa zemi atgriezās atpakaļ uz savu ne- i;.ii ivo polu. Līdzko strāvu pārtrauca, elektromagnēts tūliņ atmagnetizējās. Tam nolūkam vajadzēja tikai elektromagnētam priekšā nostādīt mīkstas dzelzs plāksnīti; strāvas plūsmas laikā tā tika pievilkta, bet, strāvu pārtraucot, tūliņ atkrita. Tā nostādītai plāksnītei Sairess Smits pierīkoja adatiņu, kas virzījās pa ripu ar alfabēta burtiem. Tādā kārtā vienkāršā ceļā nu vienai stacijai bij iespējams sazināties ar otru.

Tas viss pilnīgi gatavs tika divpadsmitajā februārī. Tajā dienā Sairess Smits ieslēdza strāvu un apjautājās, vai aplokā viss kārtībā, un pēc dažiem acumirkļiem no Airtona saņēma apmierinošu atbildi.

Penkrofs nevarēja valdīties no prieka. Katru rītu un katru vakaru viņš nosūtīja telegrammu uz aploku, un Airtons nekad to neatstāja bez atbildes.

Ar šo sazināšanos radās divkārša tīri praktiska ērtība: pirmkārt, bij iespējams pārliecināties, vai Airtons atrodas aplokā, un, otrkārt, nepamest viņu pilnīgā vienatnē. Tomēr bez visa tā Sairess Smits nepalaida nevienu nedēļu, pats to neapmeklējis, un Airtons arī reizēm atnāca Granītpili, kur tika uzņemts uz to laipnāko.

Tā skaistais gadalaiks pagāja parastajos ikdienas darbos. Kolonijas pārtikas krājumi, sevišķi dārzeņi un graudi, pieauga ar katru dienu, jo Tabora salas sēklu raža bij padevusies bagātīga. Tālā skata līdzenums likās īsti pievilcīgs. Ceturtā kviešu raža bij brīnišķīga. Katrs sapratīs, ka nevienam kolonistam nenāca prātā pārbaudīt, vai raža patiešām ienesusi četri simti miljardu graudu. Tomēr Penkrofs reiz bij iedomājies "pamēģināt. Bet Sairess Smits viņam aizrādīja, ja arī viņš pagūtu izskaitīt trīs simti graudu minūtē, tas ir, deviņi tūkstoši stundā, viņam tomēr vajadzētu pieci tūkstoši pieci simti gadu, lai tiktu galā, un krietnais jūrnieks tad atmeta savu nodomu.

Laiks bij lielisks, dienu ļoti karsts, bet vakaros jūras vējš mazliet atdzesēja gaisu un gādāja Granītpils iemītniekiem vēsas naktis. Pa starpām uznāca arī neilgi, tomēr ļoti spēcīgi pērkona negaisi. Vairākas stundas zibeņi šķēla debesis, un pērkona dārdi ne acumirkli neapklusa.

Ap šo laiku kolonijas dzīve bij ārkārtīgi uzplaukusi, putnu darza iemītnieki tā pievairojušies, ka visiem sāka pietrūkt telpas, un kolonisti kārtīgi mielojās, lai putnu saimi samazinātu. Cūkām bij atskrējuši jauni sivēni, un viegli iedomāties, cik daudz laika Nebam un Penkrofam prasīja viņu apkopšana. Onagriem bij jau divi kumeļi,

Spilets ar Herbertu bieži vien izjāja ar tiem, un jauneklis reportiera vadībā kļuva par staltu jātnieku. Bieži tos jūdza ari ratos, lai atvestu uz Granītpili malku un ogles vai arī dažādus minerālus inženiera vajadzībām.

Pa šo laiku notika arī vairākas ekskursijas vistālākajos Tālo rietumu meža biezokņos. Pētītājiem nebij jābaidās no spējiem negaisiem, ne arī no pārmērīga karstuma, jo saules stari tikko sniedzās cauri biezajam lapotņa jumtam, kas pletās pār viņu galvām. Tā viņi pārstaigāja visu Pateicības upes kreiso krastu, gar kuru bij ierīkots ceļš no aploka uz Ūdenskrituma ieteku.

Bet šajos gājienos kolonisti vienmēr bij krietni apbruņojušies, jo bieži vien te sastapa ārkārtīgi niknas un plēsīgas meža cūkas, ar kurām nopietni nācās cīnīties.

Tai pašā laikā tika iesākts nežēlīgs karš ar jaguāriem. Ģedeonam Spiletam bij sevišķs ienaids pret tiem, un viņa skolēns Herberts nepalika viņam iepakaļ. Labi apbruņojušies, viņi nebūt nevairījās sastapties ar šiem plēsoņām. Herberts parādīja ārkārtīgu drošsirdību, bet Ģedeons Spilets — apbrīnojamu aukstasinību. Jau kādas divdesmit krāšņas ādas rotāja Granītpils lielo istabu, un, ja tas tā turpināsies, jaguāri salā tiks pavisam iznīcināti, un tas arī bij mednieku nolūks.

Dažreiz arī inženieris piedalījās šajos tālajos izlūku gājienos salas svešajos apvidos un pētīja tos ar vislielāko uzmanību. Tās nebij dzīvnieku pēdas, ko viņš meklēja šajos vistumšākajos meža biezokņos, bet nekad nekā aizdomīga nevarēja ieraudzīt. Tops un Jups ceļoja līdzi, bet arī tie nerādīja ne mazākās zīmes, ka tuvumā būtu kas neparasts, un tomēr vēl vairākas reizes suns bij rējis pie akas, ko inženieris bez panākuma izlūkoja.

Sajās ekspedīcijās Ģedeons Spilets, Herbertam palīdzot, nofotografēja vairākas krāšņākās vietas mežā ar aparātu, ko bij atraduši kastē un ko vēl ne reizes nebij lietojuši.

Aparātam bij ļoti spēcīgs objektīvs. Netrūka ari visu reproducēšanai nepieciešamo vielu: kolodijs, ar ko apstrādāt stikla plāksnes, salpetrskābais sudrabs, kas padarīja plāksnes jutīgas; hiposulfāts, ar ko fiksēt uzņēmumu; hlora amonijs, ar kuru piesūcina pozitīvam paredzēto papīru, etiķskābā soda un hlora zelts, ar ko samērcēt papīru. Netrūka itin nekā. Atradās pat ar hloru piesūcināts papīrs, kuru, iekams ielika negatīva ietvarā,

Jups pozēja neaprakstāmi nopietni.

Tie bij jūras putni mirdzoši baltām spalvām.

dažas minūtes vajadzēja iemērkt bromsudrabā, atšķaidītā ar ūdeni.

Reportieris ar savu palīgu īsā laikā izmācījās par veikliem fotogrāfiem, un drīzā laikā viņiem sakrājās vesela krāšņu dabas skatu kolekcija, arī salas vispārējā ainava, no Tālā skata augstienes aplūkota, ar Franklina kalnu pie apvāršņa, Pateicības upes ieteka ar tās augstajiem, gleznainajiem klinšu krastiem, kalna piekājei pieslējies aploks, Naga iekāres dīvainais veidojums, Atraduma iekaro un tā joprojām.

Fotogrāfi neaizmirsa uzņemt arī itin visus salas apdzīvotājus.

—    Tas mūs divkāršos! — Penkrofs iesaucās.

Un ar lielu sajūsmu viņš aplūkoja savu rūpīgi izstrādāto fotogrāfiju, kas rotāja Granītpils sienu, daudzreiz nostājās tās priekšā un skatījās tik uzmanīgi kā tādā vislepnākajā Brodvejas veikala vitrīnā.

Bet jāteic, ka neapstrīdami vislabāk izdevās meistara Jupa fotogrāfija. Meistars Jups pozēja neaprakstāmi nopietni, un uzņēmums iznāca pilnīgi dabisks.

—   Tā vien liekas, ka viņš nupat atņirgs zobus! — Penkrofs iesaucās.

Ja meistars Jups pats nebūtu apmierināts, varētu teikt, ka viņš vispār ne ar ko nav mierā. Bet viņš bij apmierināts, viņš aplūkoja savu attēlu sentimentāli un varbūt arī mazliet pašlepni.

Ar marta mēnesi beidzās lielie vasaras karstumi. Laiks metās mazliet lietains, tomēr joprojām turējās silts. Šis mēnesis, kas sakrīt ar septembri ziemeļu puslodē, tomēr nebij tik jauks, kā varēja sagaidīt. Varbūt tā bij zīme, ka sagaidāma stipra un barga ziema.

Divdesmit pirmajā martā jau parādījās pirmais sniegs. Kādu rītu, pie Granītpils loga piegājis, Herberts iesaucās:

—    Skatieties! Sala ir sniega pārklāta!

—   Sniegs šajā gadalaikā? — brīnījās reportieris, pienākdams klāt jauneklim.

Pārējie biedri drīz bij viņiem blakus; arī tie varēja pārliecināties, ka ne vien saliņa, bet visa krastmala lejpus Granītpilij bij pārklāta ar baltu, gludu segu.

—    Protams, tas ir sniegs, — Penkrofs teica.

—    Vai arī kaut kas tam ļoti līdzīgs, — Nebs prātoja.

—   Bet termometrs taču rāda piecdesmit astoņus grādus (četrpadsmit grādi virs ..nulles pēc Celsija), — Ģedeons Spi- lets piezīmēja.

Sairess Smits, ne vārda nerunādams, vēroja balto segu, jo arī viņš nesaprata, kā izskaidrot šo parādību šajā gadalaikā un šādā temperatūrā.

—   Velns lai parauj! — Penkrofs iekliedzās. — Tā jau nosals mūsu augi!

Un jūrnieks traucās braukt lejup, bet Jups aizsteidzās viņam priekšā un pa virvi nolaidās lejā.

Taču orangutans vēl nebij aizsniedzis zemi, kad pacēlās sniega virpulis un neskaitāmām milzīgam pārslām sagriezās gaisā, ka vairākas minūtes no vietas saule pilnīgi satumsa.

—    Putni! — iekliedzās Herberts.

Patiešām — tie bij jūras putni mirdzoši baltām spalvām. Simtiem tūkstošiem tie bij nometušies saliņā un pa visu krastmalu un nu pazuda tālienē, pamezdami kolonistus stulbus izbrīnā, it kā tie kā pasakā būtu redzējuši ziemas un vasaras pēkšņu maiņu. Diemžēl maiņa bij tik spēja, ka ne reportieris, ne jauneklis nepaguva sagūstīt neviena no šiem putniem un uzzināt viņu sugu.

Pēc dažām dienām, divdesmit sestajā m$rtā, pagāja divi gadi, kopš avāriju cietušie gaisa kuģotāji bij izmesti Lin- kolna salā.

## deviņpadsmitā nodaļa. Tēvzemes atmiņas. — Cerības uz atgriešanos. — Pārrunas par krasta izlūkošanu. — Sešpadsmitā aprīļa brauciens. — Čūskas pussala, no jūras lūkojoties. — Bazalta klintis rietumu krastā. — Negaiss. — Uznāk nakts. — Jauns atgadījums.

Jau divi gadi! Divus gadus kolonistiem nav bijis nekādas saskares ar citiem cilvēkiem! Nekādas ziņas no kultūras pasaules, ieslodzīti šajā salā tikpat vientuļi, it kā atrastos uz kādas pavisam niecīgas planētas saules sistēmā! A Kas tagad gan notiek viņu dzimtenē? Tēvzemes aina vienmēr bij viņu acu priekšā — pilsoņu kara postītā tēvzeme, kad viņi to pameta, un varbūt vēl tagad dienvidu dumpinieki liek tai noasiņot! Ar neizsakāmām sāpēm viņi par to iedomājās un bieži pārrunāja, tomēr ne acumirkli nešaubīdamies, ka ziemeļnieku taisnai lietai jāuzvar Amerikas savienībai par godu.

Pa šiem diviem gadiem neviens kuģis nebij piebraucis salas tuvumā, neviena bura manīta pie apvāršņa. Acīm redzami Linkolna sala atradās sāņus no parastajiem kuģu ceļiem un, pēc kartēm spriežot, bij pilnīgi nezināma, jo citādi arī bez noderīgas ostas kuģi viņu apmeklētu, lai atjaunotu dzeramā ūdens krājumus. Bet jūras plašums ap viņu vienmēr palika tukšs, cik tālu vien sniedza skatieni; domājot par atgriešanos mājās, kolonisti varēja cerēt vienīgi tikai uz pašu spēkiem.

Tomēr viena cerība uz glābšanos vēl bij, un par to kolonisti arī runāja, kādu dienu aprīļa pirmajā nedēļā Granītpils lielajā istabā sapulcējušies.

Kā parasts, saruna sākās par Ameriku, par tēvzemi, kuru atkal redzēt bij tik maz cerību. Tad Ģedeons Spilets ieminējās:

—   Mums ir tikai viens vienīgs līdzeklis, kā tikt projām no Linkolna salas: uzbūvēt tik lielu un stipru kuģi, kas iztur simtiem jūdžu tālu braucienu. Man šķiet, ja uzbūvējām šo buru laivu, iespēsim pagatavot arī īstu kuģi.

—   Un tad ar to dosimies uz Pomotu salām, — Herberts piemetināja, — gluži tāpat kā braucām uz Tabora salu.

—   Es nesaku, ka tas neiespējams, — atbildēja Penkrofs, kuram jūrniecības jautājumos allaž piekrita izšķirošais vārds. — Es nesaku, ka neiespējams, lai gan nepavisam nav viens un tas pats — braukt nelielu vai tālu gabalu. Ja mūsu kuģelim braucienā uz Tabora salu būtu atgadījusies kāda lielāka klizma, mēs tomēr zinātu, ka osta nav tālu ne uz vienu, ne otru pusi. Bet divpadsmit tūkstoši jūdžu jau ir īsti prāvs ceļa gabals, un tik daudz vismaz būs līdz tuvākai apdzīvotai zemei.

— Taču, ja patrāpītos izdevīgs gadījums, vai jūs, Pen- krof, tomēr būtu ar mieru mēģināt? — reportieris vaicāja.

—   Es esmu gatavs mēģināt visu, kas vajadzīgs, Spileta kungs, — jūrnieks atbildēja. — Jūs zināt, ka es neesmu no I i cm, kas baidās.

—   Nevajag aizmirst, — Nebs ieminējās starpā, — ka tagad mums viens jūrnieks vairāk.

—    Kurš tad? — Penkrofs vaicāja.

—    Airtons.

—    Pareizi, — Herberts apstiprināja.

—    Ja viņš tikai būs ar mieru braukt līdzi, — Penkrofs piezīmēja.

—    Vai jūs domājat, — reportieris iebilda, — ja lorda Glenarvona jahta būtu piebraukusi pie Tabora salas tajā laikā, kad viņš tur vēl dzīvoja, Airtons atteiktos braukt līdzi?

—    Jus aizmirstat, mīļie draugi, — iejaucas Sairess Smits, — ka visus šos pēdējos gadus Airtons nebij pilnā prātā. Bet tas nav galvenais jautājums. Vissvarīgākais būtu izšķirt, vai mēs starp citām izglābšanās iespējamībām varam rēķināties ar šīs skotu jahtas atgriešanos. Lords Glenarvons ir apsolījis Airtonam atbraukt Tabora salā, kad, pēc viņa domām, soda laiks būs notecējis, un es esmu pārliecināts, ka viņš atgriezīsies.

—    Jā gan, — reportieris piekrita, — un es vēl gribu piebilst, ka viņš atbrauks drīz, jo ir jau divpadsmit gadu, kopš Airtons te pamests!

—   Nu, — Penkrofs teica, — esmu gatavs piekrist, ka lords atbrauks, pie tam vēl drīz. Bet uz kurieni? Uz Tabora, nevis uz Linkolna salu.

—  Tas pilnīgi ticams, — Herberts piekrita, — jo Linkolna sala pat kartēs nav apzīmēta.

—    Tātad, mīļie draugi, — inženieris teica, — parūpēsimies, lai Tabora salā būtu zināms, ka mēs un Airtons dzīvojam Linkolna salā.

—    Tiešām tā! — reportieris pievienojās. — Un nekas nav vienkāršāk kā tajā mājiņā, kurā dzīvoja kapteinis Grants un Airtons, atstāt zīmīti, kas norādīs mūsu salas atrašanās vietu, zīmīti, ko kapteinis Grants vai viņa kuģa ļaudis katrā ziņā atradīs.

—   2ēl tikai, — jūrnieks piezīmēja, — ka mēs to neizdarījām jau pirmajā braucienā uz Tabora salu.

—    Kā mēs to varējām darīt? — Herberts iebilda. — Toreiz mēs taču vēl nezinājām Airtona dzīves gājumu; nezinājām, ka viņam kādreiz brauks pakaļ, bet nu, kad mēs to zinām, laiks vairs nav piemērots braucienam uz Tabora salu.

—   Jā, — Sairess Smits apstiprināja, — tagad ir par vēlu, mums jāgaida līdz nākamajam pavasarim.

—   Bet ja nu skota jahta atbrauc jau šoruden? — Penkrofs ievaicājās.

—   Tas nav ticams, — inženieris atbildēja. — Rudenī lords Glenarvons nedosies tik tālā jūras braucienā. Vai nu viņš ir jau bijis Tabora salā tajos piecos mēnešos, kamēr Airtons atrodas pie mums, un atkal aizbraucis prom, vai arī ieradīsies vēlāk. Un tad mēs vēl paspēsim pirmajās jaukajās oktobra dienās aizbraukt uz Tabora salu un atstāt tur zīmīti.

—    Taisnību sakot, tā būtu nelaime, — Nebs iebilda, — ja «Dunkans» šajos pēdējos mēnešos jau būtu apmeklējis šejienes jūras apvidus.

—    Es ceru, ka tas nav noticis, — Sairess Smits viņu mierināja, — un ka liktenis mums novēlēs to beidzamo glābiņu, kāds vēl atlicis.

—    Mazākais, es ceru, — reportieris piezīmēja, — ka, Tabora salā nobraukuši, mēs dabūsim skaidrību, jo skots taču nebūs aizbraucis, neatstājis nekādu pēdu.

—    Nekādā ziņā ne, — inženieris piekrita. — Un tātad, mīļie draugi, kamēr mums vēl paliek cerība uz atgriešanos dzimtenē, gaidīsim pacietīgi. Kad arī tā zudīs, tad redzēsim, kas tālāk darāms.

—    Tomēr, — ieminējās Penkrofs, — kaut arī mēs atstātu Linkolna salu vienalga kādā veidā, tad ne jau tāpēc, ka mums te klātos slikti.

—    Nē, Penkrof, — inženieris atbildēja. — Salu mēs pametīsim tāpēc, ka esam šķirti no visa tā, kas cilvēkam dārgāks par visu pasaulē, — no ģimenes, draugiem un dzimtās zemes.

Tā arī palika, kā norunāts. Neviens vairs neieminējās par tik liela kuģa būvi, ar kuru varētu iedrošināties doties ceļā vai nu uz arhipelāgu ziemeļos, vai uz Jaunzēlandi rietumos. Katrs darīja savu parasto darbu, jo acīmredzot vēl trešā ziema būs jāpavada Granītpilī. .

Kolonisti norunāja izmantot vēl puslīdz labo laiku un ar vienmasta laivu apceļot savu salu. Salas krastu apmeti vēl pilnīgi nebij izpētīti, kolonisti v^isai maz pazina ziemeļu un rietumu piekrasti, sākot no Ūdenskrituma upes līdz 2okļu iekārei, tāpat arī to jūras šaurumu starp haizivs žokļiem līdzīgajām iekarēm.

Braucienu bij izdomājis Penkrofs, Sairess Smits tam pilnīgi piekrita, jo viņš jau sen bij vēlējies kārtīgi iepazīties ar visiem savas domīnijas novadiem.

Laiks gan bij diezgan mainīgs, bet barometrs nesvārstījās strauji, tā ka spēju pārgrozību nevarēja sagaidīt. Pirmajā aprīļa nedēļā barometrs nokritās visai zemu, un pēc tam sākās spēcīgs rietumu vējš, kas ilga piecas sešas dienas. Tad rādītāja adata apstājās 29,9 colla (759,45 milimetru) augstumā, un apstākļi braucienam šķita izdevīgi.

Braucienu norunāja uz sešpadsmito aprīli. Uz Balona ostā novietoto «Bonadventuri» nogādāja pārtiku un visu nepieciešamo, jo ceļojums varēja ieilgt.

Sairess Smits arī Airtonam pavēstīja nodomāto braucienu un piedāvāja tajā piedalīties; bet tas labāk vēlējās palikt tepat, un tad viņi vienojās, ka pa biedru brauciena laiku viņš pārvietosies Granītpilī. Biedros viņam būs meistars Jups. Airtons pret to necēla iebildumus.

Sešpadsmitā aprīļa rītā visi kolonisti līdz ar Topu novietojās uz kuģa. Pūta stiprs dienvidrietumu vējš, «Bonad- venture», izbraucot no Balona ostas, bij spiesta lavierēt, lai sasniegtu Rāpuļa zemesragu. No salas deviņdesmit jūdžu apkārtmēra dienvidu krasts līdz zemesragam aizņēma ap divdesmit. Šīs divdesmit jūdzes bij jābrauc turpat vai visu dienu, jo bēgums pēc kuģa izbraukšanas ilga tikai divas stundas, turpretī paisums — veselas sešas, kas ļoti apgrūtināja braukšanu. Metās jau nakts, kad kuģis bij apbraucis apkārt zemesragam.

Penkrofs gribēja turpināt braucienu lēnāk, ar saīsinātām burām, bet Sairess Smits atzina par labāku izmest enkuru dažu kabeļtauvu attālumā no krasta, lai aplūkotu šo krastmalu, kamēr vēl gaišs. Norunāja allaž rīkoties tā: ja turpmāk kāda vieta krastā sevišķi izpētāma, naktī nebraukt, bet, ja vien laiks atļauj, izmest vakarā enkuru netālu no malas.

Nakti viņi pavadīja, noenkurojušies zemesraga aizvējā; krēslai metoties, arī vējš norima, uznāca migla un iestājās pilnīgs klusums. Izņemot Penkrofu, pārējie kuģa pasažieri gulēja, varbūt arī ne tik labi un cieši kā Granītpils istabās.

Otrā rītā, septiņpadsmitajā aprīlī, «Bonadventure» pacēla enkuru un, pa kreisi halzējot ar pilnām bardunam, brauca tālāk cieši gar salas rietumu krastu.

Šo ar krāšņo mežu apaugušo krastmalu kolonisti pazina jau no tās reizes, kad te gāja kājām, tomēr arī tagad viņi nevarēja vien to apbrīnot. Viņi turējās pie krasta tik tuvu, ( ik vien iespējams, brauca lēnāk, lai visu jo labāk varētu aplūkot, vairīdamies tikai no sadursmes ar šur tur peldošiem koku stumbriem. Vairākas reizes viņi pat izmeta enkuru, un Ģedeons Spilets nofotografēja dažas šas krāšņās k rastmalas ainavas.

_ Ap pusdienas laiku «Bonadventure» bij nokļuvusi pie Ūdenskrituma upes ietekas. No šejienes labā krastmala bij tāpat kokiem apaugusi, lai gan retāk, bet pēc jūdzēm trim koki izbeidzās un redzami bij tikai atsevišķi krūmu puduri gravās starp kalna pakājes kraujām, kuru kailā grēda aizsniecās līdz pašai jūrmalai.

Kāda starpība starp šīs krastmalas dienvidu un ziemeļu daļu! Cik pirmā kupli mežaina un zaļa, tik kaila un drūma otrā! Šādus apvidus dažās zemēs sauc par «dzelzs krastiem»; liekas, tie radušies senos ģeoloģiskos laikmetos, verdošai, bazalta masai pēkšņi atdziestot un sasprēgājot. Drausmīgā sagruvuma grēdu aina pārbiedētu kolonistus, ja liktenis būtu lēmis izmest viņus šajā salas malā. Toreiz Franklina kalna virsotnē viņi bij pārāk augstu, lai pietiekoši sīki aplūkotu šo drūmo vietu, bet tagad, no jūras skatoties, viņi varēja saredzēt tās visai dīvaino veidojumu; likās, nevienā pasaules malā nekas tamlīdzīgs nav sastopams. :

«Bonadventure» brauca gar krastu apmēram pusjūdzi atstatu. Skaidri bij saskatāms, ka tur sablīvēti visdažādākā lieluma bluķi, divdesmit līdz trīsdesmit pēdu augsti, dažnedažādos veidos: gan cilindriski un prizmveidīgi kā torņi, piramīdveidīgi kā obeliski, koniski kā fabriku skursteņi. Pat šausmīgie polārjūras ledus blāķi nebij ērmīgāki veidoti kā šie akmens masīvi! Te it kā tilts, no vienas klints pārmests uz otru; tur velves un spraišļi gluži kā kādā baznīcā, kur acs nesniedz augstieni; tad atkal plaši dobumi ar monumentālām velvēm un tālāk vesels spraišļu, piramīdu un šautru režģis, ar kādiem nevar sacensties pat gotiska katedrāle. Dabas untumainā izdoma, kas pārspēja cilvēka fantāziju, bij izrotājusi šo diženo krastmalu, kura stiepās astoņas deviņas jūdzes.

Sairess Smits un viņa biedri lūkojās pārsteigti, gandrīz vai apstulbuši. Viņi nerunāja ne vārda, turpretī Tops nekautrējās riet, un viņa rejas tūkstoškārtīgi atbalsojās bazalta sienās. Inženierim pat likās, ka šī riešana skan kaut kā dīvaini, apmēram tā kā pie Granītpils akas cauruma.

— Piebrauksim tuvāk, — viņš teica.

Un «Bonadventure» piebrauca tik tuvu krasta klintīm, cik vien iespējams. Varbūt tur atrodama kāda ala, kuru derētu izlūkot? Bet Sairess Smits nespēja saskatīt nevienas alas, ne iedobuma, kas varētu kādam noderēt par patvērumu, jo ap klinšu pamatiem skalojās krastmalas viļņi. Arī

Herberts un Ģedeons Spilets atgriežas ar prāvām virknēm pīļu un sloku.

Tops aprima riet, un «Bonadventure» atvirzījās atkal dažu kabeļtauvu atstatumā no krasta.

Salas ziemeļrietumu pusē krasts kļuva līdzens un smil- kšains. Daži reti koki šur un tur auga zemajā purvainajā klajumā, kas kolonistiem jau bij pazīstams; krasā pretmetā tikko redzētajam pilnīgi tuksnesīgajam apvidum te laidelējās miljoniem ūdensputnu.

Vakarā «Bonadventure» izmeta enkuru kādā nelielā līcītī salas ziemeļpusē, tuvu pie krasta, tāpēc ka ūdens te bij dziļš. Nakts pagāja mierīgi, jo, krēslai metoties, vējš aprima un sāka atkal pūst, tikai gaismiņai austot.

Tā kā te viegli bij izkļūt malā, kolonijas mednieki, labāk sakot, Herberts un Ģedeons Spilets, aizgāja uz pāra stundām un atgriezās ar prāvām virknēm pīļu un sloku. Tops bij darījis brīnumus; pateicoties viņa čaklumam un izveicībai, neviens nošauts putns negāja zudumā.

Ap astoņiem rītā «Bonadventure» atkal devās ceļā un ātrā gaitā tuvojās Žokļu iekārei, tāpēc ka spēcīgs vējš pūta taisni no mugurpuses.

—    Nebūtu nekāds brīnums, — Penkrofs teica, — ja uznāktu stiprāka vēja brāzma no rietumiem. Vakar, saulei norietot, debess pamale bij gluži sarkana, un šorīt atkal «kaķa astes» debesīs nesola nekā laba.

Par kaķa astēm viņš nosauca vieglus, plūksnainus mākoņus, kas bij izkaisīti gar apvārsni un kas nekad nenolaižas zemāk par pieci tūkstoši pēdām virs jūras līmeņa. Tie ir līdzīgi vieglām kokvilnas strēlēm; tās patiešām ikreiz norāda, ka gaidāma drīza laika maiņa.

—    Labi, — Sairess Smits teica, — tad izvilksim mūsu buru, cik vien plaši iespējams, un lūkosim patverties Haizivs līcī. Man šķiet, ka tur «Bonadventure» būs drošībā.

—    Pilnīgi, — Penkrofs atbildēja. — Tikai ziemeļu krasts ir smilkšains, un aplūkošanai nekā interesanta tur nav.

—    Es esmu ar mieru, — inženieris atbildēja, — ne tikai nakti, bet arī rīt visu dienu pavadīt šajā jūras līcī, kurš pelna, ka to izpētī pēc iespējas rūpīgāk.

—  Es domāju, ka mēs gribot negribot būsim spiesti palikt, — Penkrofs sacīja. — Apvārsnis rietumos rādās draudošs. Paskatieties, kā tur sabiezē!

—   Taču patlaban pūš labs vējš, lai mēs vēl laikus aizsniegtu Žokļu iekāri, — reportieris piezīmēja.

—          Ļoti labs vējš, — Penkrofs teica. — Bet, lai iek|ūtu līcī, mums nāksies lavierēt, un man patiktu vēl ar gaismu izbraukt pa šo apvidu, kuru es nepazīstu!

—          Pa apvidu, kas, bez šaubām, zemūdens klinšu piekaisīts, — Herberts piebilda, — spriežot pēc tā, ko esam pieredzējuši Haizivs līča dienvidu pusē.

—          Penkrof, — Sairess Smits teica, — rīkojieties tā, kā atzīstat par labāku, mēs paļaujamies uz jums.

—    Esiet bez rūpēm, Sairesa kungs, — jūrnieks atbildēja,

—   es nekā nedarīšu bez vajadzības. Es labāk vēlos naža dūrienu savā miesā nekā kādas klints šķautnes dūrienu manam kuģim!

Par kuģi Penkrofs tiešām baidījās vairāk nekā pats par sevi.

Tad viņš vaicāja:

—    Cik pulkstenis?

—    Desmit, — Ģedeons Spilets atbildēja.

—    Un cik tālu vēl līdz iekārei, Sairesa kungs?

—    Ap piecpadsmit jūdžu, — inženieris attrauca.

—          Tas ir divarpus stundas brauciena, — jūrnieks atteica. — Mēs būsim tur apmēram starp divpadsmitiem un vieniem. Par nelaimi, ap to laiku sākas bēgums un ūdens plūdīs no līča laukā. Es baidos, ka grūti nāksies tur iebraukt, ja vējš un jūra mums pretī.

—          Jo vairāk tāpēc, ka šodien pilns mēness, — Herberts piebilda, — un tāpēc, ka aprīļa atplūdi ir visai spēcīgi.

—          Vai nav iespējams izmest enkuru turpat iekāres tuvumā? — Sairess Smits vaicāja.

—           Izmest enkuru krasta tuvumā, vētrai nākot! — Penkrofs iesaucās. — Kas jums nāk prātā, Sairesa kungs? Tas jau tikpat kā ar nodomu, lai mūs izmet krastā!

—    Nu ko tad jūs darīsiet?

—          Mēģināšu turēties jūras klajā, līdz sāksies paisums, proti, līdz septiņiem vakarā, un, ja tad būs vēl kaut cik gaišs, es lūkošu iebraukt līcī. Ja ne, tad paliksim tāpat klajā jūrā un iebrauksim līcī rīt ap saules lēktu.

—    Es jau teicu, Penkrof, — Sairess Smits piebilda,

—  mēs paļaujamies uz jums.

—          Ak, — Penkrofs nopūtās. — Kaut jel šajā krastā bijusi bāka, tad kuģiniekiem būtu daudz ērtāk!

—         Jā, — Herberts piemetināja, — un šoreiz mums nav pat laipnā inženiera, kas aizkurina uguni un rāda ieeju ostā!

—    Patiešām, mīļo Saires, — reportieris teica, — mēs jums neesam pat vēl, kā pienākas, pateikušies, bet bez tās uguns nekad nebūtu attapuši ceļu …

—    Uguns?… — Sairess Smits iesaucās gluži pārsteigts.

—    Mēs gribam teikt, Sairesa kungs, — Penkrofs piebilda arī no savas puses, — ka sava brauciena pēdējās stundās mēs uz «Bonadventures» bijām visai smagā stāvoklī un pa vējam katrā ziņā būtu nobraukuši salai garām, ja jūs naktī no deviņpadsmitā uz divdesmito oktobri nesakūruši uguni Granītpils augstienē.

—    Jā, jā! … Tā man bija laimīga iedoma… — inženieris nomurmināja.

—    Bet šoreiz, — Penkrofs turpināja,.— ja Airtonam neienāks prātā, nebūs neviena, kas izdara mums šo mazo pakalpojumu.

—    Nē! Neviena! — Sairess Smits atbildēja.

Bridi vēlāk, ar reportieri atgājis kuģa priekšgalā, tālāk no pārējiem, viņš pieliecās tam pie auss un teica:

—    Ja ir kāda neapšaubāma lieta šajā pasaulē, tad tā, ka es naktī no deviņpadsmitā uz divdesmito oktobri nekādu uguni neesmu kūris ne Granītpils augstienē, ne citā kādā vietā salā!

## divdesmita nodaļa. Nakts uz jūras. — Haizivs līcis. — Atzīšanās. — Sagatavošanās ziemai. — Bargais gadalaiks. — Lielais aukstums. — Mājas darbi. — Pēc sešiiem mēnešiem. — Fotogrāfiskā plate. — Negaidīts notikums.

Viss norisinājās tā, kā jau bij paredzējis Penkrofs, kura nojausmas nemēdza pievilt. Vējš kļuva arvien spēcīgāks un no svaigas brīzes vērtās brāzmainā, tā ātrumu varēja rēķināt uz četrdesmit līdz četrdesmit piecas jūdzes stundā. Atklātā jūrā vajadzētu nolaist buras un rīkoties ar bram- steņģēm. Ap pulksten sešiem «Bonadventure» bij iepretim ieejai līcī, bet, tā kā sākās atplūdi, iebraukt tur nebij iespējams. Neatlika nekas cits kā palikt nakti klajā jūrā, tāpēc ka aizsniegt tagad Pateicības upes ieteku nebij ko domāt, ja arī Penkrofs to gribētu. Pagriezis lielā masta klīveri pret bangām un priekšgalu pret sauszemi, viņš nogaidīja.

Vējš gan bij ļoti stiprs, bet, par laimi, krasta aizsargātā jūra pārāk neviļņojās. Mazākais, nebij jābaidās no milzīgo viļņu vālu triecieniem, kas maziem kuģiem ļoti bīstami. «Bonadventure» neapgāztos, jo tai bij pietiekoši daudz balasta, bet milzīgi augstās bangas, triekdamās pret kuģa klāju, varētu to sadragāt. Penkrofs kā piedzīvojis jūrnieks visu to jau bij paredzējis. Viņš gan pilnīgi uzticējās savam kuģim, tomēr ar diezgan lielām bažām gaidīja rītu.

Tajā naktī Sairesam Smitam un Ģedeonam Spiletam negadījās izdevība izrunāties divatā, un tomēr tas, ko inženieris pačukstēja reportierim pie auss, ierosināja uz pārrunām par šiem noslēpumainajiem iespaidiem, kādiem acīm redzami bij pakļauta Linkolna sala. Ģedeons Spilets nemitīgi domāja par jauno, neizskaidrojamo parādību, par ugunskuru salas krastā! Uguns taču bij redzēta nepārprotami, reāli! Viņa biedri Herberts un Penkrofs to bij redzējuši tāpat kā viņš! Šī uguns viņiem tumšajā naktī bij norādījusi ceļu uz salu, viņi ne acumirkli nebij šaubījušies, ka to sakūris inženieris, bet nu viņš noteikti paskaidroja, ka to neesot darījis!

Ģedeons Spilets nodomāja atgriezties pie šī jautājuma, kad būs pārbraukuši mājās, un pamudināt Sairesu Smitu pastāstīt arī biedriem par šo dīvaino notikumu. Varbūt pēc tam viņi nolems sīki pārmeklēt visus Linkolna salas nostūrus.

Kā jau bij sagaidāms, šovakar neviens nekūra uguni šajā vēl nepazīstamajā krastā ar ieeju Haizivs līcī, un mazajam kuģītim nācās visu nakti palikt klajā jūrā.

Ar pirmo rītausmas svīdu mazliet pierimušais vējš pagriezās par divām ceturtdaļām un tā atvieglināja Penkro- fam iebraukšanu pa šauro spraugu līcī. Ap pulksten septiņiem Penkrofs, turēdamies vairāk gar Žokļu ziemeļu iekāri, lēnām iebrauca līcī, ko ieslēdza dīvaini veidoti sacietējušas lavas krasti.

—   Lūk, kur var ierīkot brīnišķu ostu! — Penkrofs iesaucās. — Te kuģi var braukt pēc patikas.

—  Savādākais ir tas, — Sairess Smits teica, — ka šo līci izveidojušas divas vulkāna izvirduma strāvas. Un tā līcis tagad ir aizsargāts no visām pusēm, un jādomā, ka pat visniknākajā vētrā jūra te paliek rāma kā ezers.

—    Bez šaubām, — jūrnieks piekrita, — tāpēc ka vējš te var iekļūt vienīgi pa šauro ieejas spraugu, un bez tam vēl ziemeļu iekāre liecas apkārt dienvidu iekārei, ta ka jūras viļņiem te visai grūti ielauzties. Patiesību sakot, mūsu «Bonadventure» te varētu palikt cauru gadu, pat enkurā nepiestiprināta.

—    Šī osta mūsu kuģim mazliet par lielu, — reportieris piezīmēja.

—    Jā gan, Spileta kungs, — jūrnieks atsaucās, — es piekrītu, ka tā par lielu, bet, ja Savienoto Valstu flotei Klusajā okeānā vajadzētu drošu patvēruma vietu, esmu pārliecināts, ka labāka par šo nekur citur nav atrodama.

—    Mēs tagad esam haizivs rīklē, — Nebs teica, zīmēdams uz jūras līča ārējo apvidu. v

—    Pašā rīklē, Neb! — atsaucās Herberts. — Bet jūs taču nebaidāties, ka šie žokļi aizvērsies?

—    Nē, Herberta kungs, — Nebs atbildēja. — Tomēr šis līcis man nemaz nepatīk. Tam ir tik ļauns izskats!

—    Te nu bij! — Penkrofs iesaucās. — Nebs nopeļ manu līci tajā pašā brīdī, kur es domāju padarīt to par Amerikas godu un lepnumu!

—    Bet diezin vai ūdens te ir pietiekoši dziļš? — ieminējās inženieris. — Jo, kas pietiek «Bonadventurei», tā par maz lieliem bruņu kuģiem. -

—    To viegli var uzzināt! — Penkrofs teica.

Un viņš ielaida ūdenī virvi ar galā piesietu dzelzs gabalu, kas viņiem noderēja par mērīkli. Virve bij piecdesmit olekšu gara, tā noslīdēja līdz galam, bet dibens vēl nebij aizsniegts.

—    Tātad, — Penkrofs noteica, — mūsu bruņu kuģi var droši braukt še iekšā. Sēklī viņi neuzskries.

—    Patiešām, — Sairess Smits teica, — šis līcis ir īsts bezdibenis. Bet, ja ievēro salas vulkānisko izcelšanos, tad par tādiem dziļumiem nemaz nav jābrīnās.

—    Saka, šādas krastu sienas esot gluži stāvas, — Herberts iebilda, — un es domāju, ka arī ar piecreiz un sešreiz garāku mērīkli Penkrofs tāpat vēl neaizsniegtu dibenu.

—    Tas viss ir labi, — ierunājās reportieris, — bet es tomēr aizrādīšu Penkrofam, ka viņa ostai ir viens svarīgs trūkums.

Un kāds, Spileta kungs?

—    Tai trūkst kādas plaisas — izejas uz salas vidieņu. Es te neredzu nevienas vietas, kur kāju spert.

Tiešām — visā līča stāvā lavas krasta apmētā nevarēja saskatīt nevienas vietas, kur kuģiem piestāt. Tas bij ļoti līdzīgs Norvēģijas fjordu krastiem, tikai vēl stāvāks un nepieejamāks. «Bonadventure» cieši brauca gar krasta sienu, gandrīz tai pieskardamās, bet neviena izciļņa te nemanīja, kas dotu iespēju izkāpt malā.

Penkrofs mierināja sevi, ka ar dinamīta palīdzību šo klinti varētu gan izārdīt, ja tas būtu vajadzīgs. Bet, tā kā te nekas vairs nebij darāms, viņš grieza atkal kuģi uz izejas pusi un ap pulksten diviem izbrauca jūrā.

—    Pū! — Nebs atvieglots dziļi atvilka elpu.

Taisnību sakot, brašais nēģeris nebij vis sajuties īsti omulīgi starp šiem milzu žokļiem!

No Žokļu iekāres līdz Pateicības upes ietekai nebij vairāk kā jūdzes astoņas. Kursu uzņēma uz Granītpils pusi, un «Bonadventure» ar pilnām burām brauca turp, turēdamās apmēram jūdzi no krasta. Milzīgās lavas klinšu grēdas mainījās ar dīvainām smilkšu kāpām, kur inženieris tik brīnišķīgā kārtā bij atrasts un kur tagad bij apmetušies tūkstošiem jūras putnu.

Ap pulksten četriem Penkrofs, pamezdams kreisajā pusē saliņas galienu, iebrauca šaurumā, kas saliņu atdalīja no krasta, bet ap pieciem kuģa enkurs atkal iecirtās smil- kšainajā dibenā pie Pateicības upes ietekas.

Trīs dienas bij ildzis brauciens, Airtons viņus sagaidīja krastmalā, bet meistars Jups, no prieka rēkdams, steidzās viņiem pretim.

Tagad bij izpētīts viss salas krasta apmets, tomēr nekas aizdomīgs nebij pamanīts. Ja kāda noslēpumaina būtne valdīja salā, tad tā varēja mājot tikai Čūskas pussalas necaurejamos mežos, kurus kolonisti vēl nebij izpētījuši.

Ģedeons Spilets ar Sairesu Smitu pārrunāja un nolēma pastāstīt arī biedriem par šīm dīvainajām parādībām salā, bet it īpaši par pašu pēdējo — visnesaprotamāko.

Runai atkal novirzoties uz nezināmas rokas aizkurto uguni salas krastā, Sairess Smits nevarēja noturēties, turpat vai divdesmit reižu pārvaicājot:

—    Bet vai jūs esat drošs, ka redzējāt to? Vai tas tikai nebij kāds nejaušs vulkānu izvirdums vai meteors?

—    Nē, Saires, — reportieris atbildēja, — tas bij īsts cilvēka rokas sakurts ugunskurs. Bet vislabāk pavaicājiet Penkrofam un Herbertam. Viņi redzēja tāpat kā es un apliecinās manus vārdus.

Dažas dienas vēlāk, divdesmit piektajā aprīlī, kad Tālā skata augstienē visi bij kopā, Sairess Smits ierunājās:

—    Mīļie draugi, man jāvērš jūsu uzmanība uz dažiem atgadījumiem un parādībām mūsu salā, par kurām es gribētu dzirdēt arī jūsu domas. Šīs parādības ir, tā sakot, pārdabiskas …

—   Pārdabiskas! — iekliedzās Penkrofs, izpūzdams prāvu mākoni tabakas dūmu. — Varbūt pati mūsu sala arī ir pārdabiska?

—    Nē, Penkrof, — inženieris atbildēja, — bet noslēpumaina katrā ziņā, mazākais, līdz tam laikam, kamēr jūs neizskaidrosiet mums to, ko mēs ar Spiletu līdz šim nevaram izprast.

—    Runājiet, Sairesa kungs, — jūrnieks aicināja.

—    Labi, — inženieris turpināja. — Tad sakiet man, vai varat izskaidrot, kā, pēc tam kad es biju iekritis jūrā, jūs atradāt mani ap ceturtdaļjūdzi dziļi salā, pie tam es pats šo pārvietošanu nemaz nebiju samanījis?

—    Nu, jūs varējāt būt samaņu zaudējis… — Penkrofs ieminējās.

—    Tas nav ticams, — inženieris atbildēja. — Bet atstāsim to. Vai jūs varat saprast, kā Tops atrada jūsu mājokli piecas jūdzes no salas, kur es gulēju?

—    Sunim ir tāds instinkts… — Herberts aizsāka.

—     Lielisks instinkts! — reportieris piekrita. — Bet tomēr, par spīti lietum un vētrai, kas tonakt plosījās, Tops atskrēja «kamīnā» gluži sauss un bez viena dubļu traipa!

—    Tālāk, — inženieris viņu pārtrauca. — Vai jūs varat pateikt, kas Topu pēc cīņas ar dugongu ezerā tik dīvainā kārtā izsvieda no ūdens gaisā?

—     Nē, nepavisam! — Penkrofs iesaucās. — Un arī to ne, kāpēc ievainojums dugongam sānos likās gluži kā no kāda asa ieroča.

—     Iesim vēl tālāk, — Sairess Smits teica. — Vai jūs, mīļie draugi, varat saprast, no kurienes gadījās skrots jaunā pekari miesā; kā kaste tik laimīgā kārtā tika izmesta malā bez jebkādas bojā gājuša kuģa zīmes; kā pudele īstā laikā pašā pirmajā braucienā varēja nokļūt mums c <"|ci; kā mūsu laiva varēja atrauties no saites un atpeldēt p<« Pateicības upes straumi taisni tajā brīdī, kad mums tās vajadzēja; kādā veidā pēc pērtiķu izdzīšanas kāpnes tik spēji nolaidās no Granītpils augstienes un, beidzot, kā zīmīte, ko Airtons liedzas jebkad rakstījis, nāca mums rokās?

Sairess Smits, neviena neizlaizdams, savirknēja visus tos dīvainos notikumus, ko viņi salā bij piedzīvojuši. Herberts, Penkrofs un Nebs lūkojās cits citā, nezinādami, ko atbildēt, jo visi šie notikumi, pirmo reizi vienkopus savirknēti, tiešām pārsteidza un apmulsināja arvien vairāk un vairāk.

—           Patiešām, — Penkrofs beidzot ierunājās, — jums taisnība, Sairesa kungs. Visas šīs parādības grūti izskaidrojamas.

—           Bet tad, mīļie draugi, — inženieris atsāka, — visiem šiem notikumiem pievienojams beidzamais, tas man šķiet vēl nesaprotamāks kā visi pārējie!

—    Kāds, Sairesa kungs? — Herberts žirgti iesaucās.

—           Jūs sakāt, Penkrof, — inženieris turpināja, — ka, no Tabora salas atpakaļ braukdami, redzējāt uguni Linkolna salā?

—    Saprotama lieta, — Penkrofs atsaucās.

—    Un jūs esat pārliecināts, ka tā bij uguns?

—    Tikpat droši, kā es jūs te tagad redzu.

—    Un tu, Herbert, arī?

—          Ak, Sairesa kungs! — Herberts iesaucās. — Uguns spīdēja kā pirmā lieluma zvaigzne!

—          Bet vai tā tikai arī nebij zvaigzne? — inženieris, kļuvis uzmanīgs, iejautājās.

—          Nē, — Penkrofs atbildēja, — jo debesis bij bieziem mākoņiem segtas, un zvaigzne arī nekad nestāv tik zemu pie apvāršņa. Bet Spileta kungs jau redzēja tikpat labi kā mēs un var apstiprināt mūsu vārdus!

—          Es vēl varu piebilst, — reportieris teica, — ka uguns bij ārkārtīgi spoža un izskatījās gandrīz kā elektrisku staru kopa.

—          Jā, jā! Gluži tā!… — Herberts piebalsoja. — Un spīdēja tā Granītpils augstienē.

—          Tad zināt, mīļie draugi, — Sairess Smits teica, — ka nakti no deviņpadsmitā uz divdesmito oktobri ne es, ne Nebs nek