# Mazais kapteinis

Žils Verns

Mazais kapteinis

Žils Verns

Sērija Piedzīvojumi, fantastika, ceļojumi. Vergu tirgotāju barvedis ar magnēta palīdzību izmaina kuģa kursu un kuģis Amerikas krastu vietā nonāk pie Āfrikas, kur vēl arvien notiek plaša vergu tirdzniecība. Vai ceļotājiem izdosies izvairīties no briesmīgās verdzības to jūs uzzināsiet izlasot šo aizraujošo grāmatu

Tulkojis Andrejs Upīts

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīga 1958 Tulkojis Andrejs Upīts

Mazais kapteinis

Žils Verns

.

## PIRMĀ DAĻA

.

## Pirmā nodaļa. BRIGA «PILIGRIMS»

1873. gada 2. Februārī briga «Piligrims» atradās uz 43°57/ dienvidu platuma un 165°19' austrumu garuma, pēc Grinvičas meridiānā.

Šis četri simti tonnu lielais dienvidjūru vaļu zvejai Sanfrancisko izrīkotais kuģis piederēja bagātam kalifornietim Džemsam Veldonam, kas to jau pirms vairākiem gadiem bij nodevis kapteiņa Hulla vadībā.

«Piligrims» bij viens no vismazākajiem, bet arī no vislabākajiem kuģiem flotili jā, ko Džems Veldons katru gadu izsūtīja zvejā — gan uz Beringa šaurumu Ziemeļjūrās, gan uz Tasmanijas piekrasti vai Horna ragu līdz pašai Antarktikai. «Piligrims» brauca lieliski. Ar savu labi iekārtoto takelažu tas, pat nelielas ekipāžās apkalpots, iespēja aizsniegt vistālākos apvidus, kur jau sākās Dienvidjūras necaurbraucamie ledus slāņi. Pēc matrožu sprieduma, kapteinis Hulls labāk kā visi citi prata izbraukāt starp peldošiem ledus blāķiem, kas vasaru gar Jaunzēlandes krastiem un Labās Cerības ragu atvirzījās tik tālos platuma grādos, kādus ledus nekad neaizsniedz Ziemeļjūrās. Protams, tur bij gan tikai nelieli, savstarpējās sadursmēs jau apdauzīti, siltos ūdeņos stipri izčākstējuši ledus kalni, kuru lielākā daļa tad ari galīgi izkusa Klusajā vai Atlantijas okeānā.

Pieredzes bagāts jūrnieks un viens no visveiklākajiem harpunistiem, — kapteinis Hulls komandēja ekipāžu, kas sastāvēja no pieciem matrožiem un viena zēna. Vaļu zvejai šāds cilvēku skaits gan bij par maza. Tiklab zvejlaivu vadīšanai, kā arī nomedīto dzīvnieku sadalīšanai īstenībā vajadzētu daudz vairāk ļaužu. Bet Džems Veldons, tāpat kā citi kuģu īpašnieki, aiz taupības pieņēma Sanfrancisko tikai tik daudz matrožu, cik nepieciešams kuģa paša vadīšanai. Viņš zināja, ka Jaunzēlandē nekad netrūkst harpunistu, visādu tautību jūrnieku, dezertieru un tamlīdzīgu, kas meklējās pa vasaru kaut kur salīgt un bij piedzīvoj uši un veikli strādnieki vaļu zvejā. Darba laikam beidzoties, tiem izmaksāja nopelnīto algu, atkal izcēla Jaunzēlandes krastā, un tur viņi palika, kamēr nākošo vasaru no jauna ieradīsies kuģi aicināt zvejā. Tāds bij parastais kuģa ļaužu paplašināšanas veids, kas atmeta vislabāko peļņu.

Arī «Piligrims» rīkojās gluži tāpat.

Šoreiz briga neaizbrauca daudz tālāk pāri antarktiskajam polarlokam, tāpēc ne visas mucas tika gluži pilnas ar vaļu taukiem, arī vaļu bārdas krājumam palika brīvas vietas. Ap to laiku vaļu zveja kļuva arvien grūtāka. Gads pēc gada pārmērīgi izmedīto jūras dzīvnieku bij palicis pavisam maz. īstie vaļi, ko Ziemeļjūrās sauc par «nordkapiešiem», bet dienvidu polarapgabalos par «sērvēderiem», gandrīz pilnīgi izzuduši. Zvejnieki bij spiesti medīt spuru vaļus, milzīgus, diezgan bīstamus zīdītāju dzīvniekus.

Šogad arī kapteinis Hulls nodarbojās tikai ar tiem, bet nākamo vasaru viņš bij nodomājis aizbraukt tālākos platuma grādos, ja vajadzīgs, — līdz pat Klāras un Adeles zemēm, kuru atrašanu gan piedēvē amerikanim Vilksam, bet kas patiesībā piekrīt francūzim Dimonam Dirvilam, slavenajam «Astrolabijas» un «Centības» komandantam.

Visumā šī vasara «Piligrimam» nebij sevišķi laimīga. Janvara sākumā, proti, dienvidpola vasaras vidū, kad vaļu zvejniekiem vēl nebūt nav pienācis laiks doties mājup, kapteinis Hulls tomēr bij nodomājis braukt prom no zvejas vietas. Papildu matroži, dažādi salašņas, nelikās visai uzticami, un viņš gribēja pēc iespējas drīzāk tikt no tiem vaļā.

Tāpēc «Piligrims» devās uz ziemeļrietumiem un 15. janvarī ieraudzīja Jaunzēlandes krastus. Briga iebrauca Oklendas ostā Vaitematā, Šuraki jūras līča ieliekņā, ziemeļsalas austrumkrastā, un izcēla malā zvejas laikam salīgtos vīrus.

Palikušie kuģa ļaudis nebij apmierināti. «Piligrima» kravai trūka vismaz divi simti mucu trāna. Nekad vēl nebij gadījusies tik slikta zveja. Arī pats kapteinis Hulls jutās saīdzis, gluži kā piedzīvojis mednieks, kas pirmo reizi mūžā atgriežas mājās tukšām vai gandrīz tukšām rokām. Viņa patmīlība bij aizskarta visaugstākā mērā, un viņš nevarēja piedot šiem neliešiem, kas ar savu nepaklausību bij izpostījuši visus brauciena aprēķinus.

Velti viņš Oklendā mēģināja sadabūt jaunus palīgus zvejai. Visi kaut cik lietojamie jūrnieki jau bi j pieņemti uz citiem vaļu kuģiem. Nācās galīgi atteikties no «Piligrima» ekipāžās papildināšanas; kapteinis Hulls jau grasījās atstāt Oklendu, kad viņam pieteicās pasažieri, kurus atraidīt nepavisam nebij iespējams.

Oklendā pašlaik atradās «Piligrima» īpašnieka sieva mrs.[1] Veldona, viņas piecus gadus vecais dēlēns Džeks un kāds radinieks, ko sauca par brālēnu Benediktu. Džemsam Veldonam veikala darīšanās reizēm bij jāierodas arī Jaunzēlandē, pirms kāda laika viņš bij paņēmis līdzi arī šos trīs braucējus un katrā ziņā gribēja tos drīz vien nogādāt atpakaļ Sanfrancisko.

Bet tajā brīdī, kad visa ģimene taisījās aizbraukt, mazais Džeks diezgan nopietni saslima. Viņa tēvs, kam veikala lietās neatliekami bij jāatgriežas Sanfrancisko, pameta sievu ar dēlu un brālēnu Benediktu vienus Oklendā.

Bij pagājuši trīs mēneši — trīs gari, mrs. Veldonai tik grūti šķiršanās mēneši. Zēns pa to laikū bij jau atveseļojies, un viņa tūliņ gatavojās doties prom, kad tai ziņoja par «Piligrima» ierašanos.

Ja tas neatbrauktu, mrs. Veldonai nāktos ceļot uz Austrāliju un uzmeklēt kādu «Zelta Laikmeta» sabiedrības kuģi, kas uzturēja satiksmi starp Melburnu un Panamas šaurumu. Panamā nokļuvušai, viņai atkal būtu jāgaida kāds amerikaņu tvaikonis, kas uzlur regulāru satiksmi starp Panamu un Kaliforniju. Tāda gaidīšana un pārsēšanās vienmēr ir nepatīkama sievietei ar bērnu. Bet taisni šajā laikā Oklendā ieradās «PiHgrims». Viņa bez vilcināšanās lūdza kapteini Hullu uzņemt uz kuģa pašu līdz ar dēlu, bez tam brālēnu Benediktu un veco nēģerieti Nanu, kas tai kalpoja jau no pašas bērnības. Trīs tūkstoši jūdžu jānobrauc ar buru kuģi! Bet kapteiņa Hulla briga taču bij tik stipri būvēta un labi iekārtota, turklāt laiks abās pusēs ekvatoram vēl īsti jauks. Kapteinis Hulls bij ar mieru un tūliņ nodeva sava paša kajiti pasažieru rīcībā. Viņš centās iekārtot tā, lai četrdesmit vai piecdesmit dienu ilgajā braucienā mrs. Veldona justos pēc iespējas labāk uz šī vaļu zvejas kuģa.

Tādā kārtā mrs. Veldonai bij arī savas ērtības šādā braucienā. Vienīgā nepatikšana tikai tā, ka ceļojums ieilgs, jo «Piligrimam» jāiegriežas Valparaizo ostā Cilē, kur nododama krava. Pēc tam atlika tikai braukt augu

dienu gar Amerikas rietumkrastu ar visai tīkamajiem pieKRastes vējiem.

Mrs. Veldona gan bij drošsirdīga sieviete, kas neiz nebaidījās no jūras. Tikko trīsdesmit gadu veca . pilnīgi veselīga, viņa bij pieradusi pie gariem ceļomiem, pavadīdama vīru dažādos braucienos, pieredzēsi visādas grūtības, tāpēc labi zināja, ka uz tāda neJla kuģa nenovēršamas arī lielākas vai mazākas netības. Viņa pazina kapteini Hullu kā lielisku jūrnieku, im Džemss Veldons allaž pilnīgi uzticējās. «Piligrims» ij krietns kuģis, labs braucējs; augsti vērtēts ameriaņu vaļu zvejas flotilijā. Gadījums bij visai izdevīgs, ) vajadzēja izmantot. Un mrs. Veldona to izmantoja.

Protams, ka brālēns Benedikts viņu pavadīja,

Šis brālēns bij krietns vīrs, ap piecdesmit gadu v ecs. Taču, neskatoties uz šo solido vecumu, nebūta >rātīgi palaist viņu vienu pašu. Garš, tomēr ne visai talta auguma, drīzāk izstīdzējis nekā kalsnējs, stūrainu >eju, lielu, bieziem matiem apaugušu galvu — no pirmā ieu uzmetiena viņā bij sazīmējams tas raksturīgais, cielījamais zinātnieka tips ar zelta brillēm, tik labsirdīgs un neuzņēmīgs, kas, pat simts gadu nodzīvojis, nevarētu iztikt bez aukles.

«Brālēns Benedikts» — tā viņu sauca ne vien ģimenē, bet arī visi paziņas — patiesībā arī bij viens no tiem labsirdīgajiem cilvēkiem, kas liekas dzimuši par brālēniem ikkatram, ko vien sastop ceļā. Brālēna Benedikta kustības allaž traucēja pārmērīgi garās rokas un kājas, nekur viņš pats saviem spēkiem nevarēja tikt galā, pat ikdienas dzīves visparastākajos apstākļos. Viņš pavisam nebij uzmācīgs, ak nē, tomēr pārāk bieži apgrūtināja citus, bet it īpaši pats sevi. Būdams mierā ar visu. piemērodamies jebkuriem apstākļiem, viņš bieži vien aizmirsa paēst un padzerties, ja viņam tieši neatnesa un nepiesolīja ēdienu un dzērienu. Puslīdz nejūtīgs pret aukstumu un tāpat pret karstumu, viņš šķita drīzāk pieskaitāms augu nekā dzīvnieku valstij. Iedomājieties nederīgu koku bez augļiem un gandrīz bez lapām, nespējīgu sniegt ne pārtiku, ne patvērumu, bet tomēr nekaitīgu, — tāds bij brālēns Benedikts. Labprāt viņš pakalpotu kuram katram, ja tikai vispār kaut ko iespētu.

Bet galu galā viņu mīlēja taisni šīs nevarības pēc. Mrs. Veldona to uzskatīja it kā par savu pašas bērnu — par mazā Džeka vecāko brāli.

Pie tam vēl jāpiebilst, ka brālēns Benedikts nebūt nebij ne bezdarbnieks, ne slinkuma lāpītājs. Gluži otrādi, viņš saucams par īstu darba cilvēku. Viņu pilnīgi bij pārņēmusi dabas zinātņu kaislība.

«Dabas zinātne» — tas liekas par daudz teikts.

Kā visiem zināms, šīs zinātnes dažādās nozares ir zooloģija, botānikā, mineraloģija un ģeoloģija.

Brālēns Benedikts īstenībā nebij ne botāniķis, ne mineralogs, ne ģeologs, bet gan zoologs vārda visplašākajā nozīmē, kaut kas līdzīgs Jaunās Pasaules Kivjē, kas analitiski sagraizīja dzīvniekus, bet sintētiski tos atkal sastādīja kopā. Vai viņš bij viens no tiem nopietnajiem zinātniekiem, kas līdz pašiem 'pamatiem izpētījuši un iepazinuši četrus tipus, kuros modernā zinātne sadala visus dzīvniekus: mugurkaulniekos, gliemjos, posmkājos un starainos? Vai naivais, bet čaklais pētnieks bij izpētījis visus šos tipus un novērojis, kā atšķiras cita no citas dažādas dzīvnieku kārtas, dzimtas, ģintis, sugas un pasugas? Nē.

Vai varbūt brālēns Benedikts bij nodevies speciālām mugurkaulnieku, zīdītāju, putnu, rāpuļu un zivju studijām?

Nepavisam ne.

Varbūt viņš pētīja moluskus, sākot ar galvkājiem un beidzot ar briozojiem, jeb vai viņš bij pilnīgi nodevies malakoloģijai?

Vēl mazāk.

Tad droši vien tie bij staraiņi — acLatainie, akalefas, polipi, sūkļi un infuzorijas, ar kuriem nodarbojoties tik ilgi naktīs dega viņa lampa?

Uz to jāatbild, ka arī staraiņi tie nebij.

Tā kā zooloģijā bez visa tā paliek vēl tikai posmkāji, tad šķiet pats par sevi saprotams, ka brālēna Benedikta pētniecības kaisle bij pievērsta vienīgi šīs dzīvnieku grupas klasifikacijai.

Patiešām tā — bet arī te vēl nepieciešama maza piezīme.

Posmkāji sadalās sešās klasēs: kukaiņos, daudzkājos, zirnekļveidīgos, vēžveidīgos, antennatos un tārpos.

Jo, zinātniski definējot, brālēns Benedikts neprastu atšķirt slieku no mediciniskās dēles, lepadu no jūras tulpes, mājas zirnekli no neīstā skorpiona, jūras vēzi no jūras zirnekļa, simtkāji no skolopendras.

Bet kas tad galu galā bij brālēns Benedikts?

Vienkāršs entomologs, vairāk nekas.

Protams, valodnieki, bez šaubām, iebilstu, ka entomoloģija ir tā dabas zinātņu nozare, kas aplūko itin visus posmkājus. Vispārējā nozīmē tas arī pareizi, bet pēc iesakņojušās parašas ar šo vārdu apzīmē šaurāku nodalījumu. Patiesību sakot, to lieto, tikai runājot par kukaiņu pētniecību, proti, par tādiem posmkājiem, kuru ķermenis veidojas no cits citam piesaistītiem posmiem, kas savukārt izveido trīs atsevišķas ķermeņa daļas, — galvu, krūtis un vēderu, un kuriem ir trīs pāri kāju, kāpēc tos arī sauc par seškājiem.

Un, tā kā brālēns Benedikts nodarbojās ar šīs klases dzīvnieku pētījumiem, viņš nebij vairāk nekas kā tikai entomologs.

Bet, lai jautājums būtu vēl skaidrāks, aizrādīsim, ka šajā kukaiņu klasē skaitās pavisam desmit kārtas:

1.    kārta — taisnspārņi (pārstāvji: sienāži, circeņi

u. c.).

2.    kārta — tīklspārņi (pārstāvji: skudru lauvas,

spāres).

3.    kārta — plēvspārņi (pārstāvji: bites, lapsenes,

skudras).

4.    kārta — zvīņspārņi (pārstāvji: tauriņi u. c.).

5.    kārta — puscietspārņi (pārstāvji: cikādes, blaktis,

lapu utis u. c.).

6.    kārta — cietspārņi (pārstāvji: maijvaboles, jāņtār

piņi u. c.).

7.    kārta — divspārņi (pārstāvji: odi, mušas, moskiti).

8.    kārta — vēdekļspārņi (pārstāvji: stilopsi).

9.       kārta — paraziti (pārstāvji: kašķa smidzis u. c.). 10. kārta — sarastaiņi (pārstāvji: sidrabeņi).

Dažās no šīm nošķirām, piem., cietspārņos, saskaita pavisam trīsdesmit tūkstošu, bet divspārņos pat sešdes-

1i

mit tūkstošu dažādu pasugu[2] . Acīm redzams, ka pētījuma vielas še netrūkst un ka vienam cilvēkam darba pietiek visam mūžam.

Tātad visa brālēna Benedikta dzīve bij ziedota tikai un vienīgi kukaiņu pētīšanai.

Šai zinātnei viņš upurēja visu savu laiku, arī to, kad gulēja, jo tad viņš vienmēr sapņoja par seškājiem. Neviens neņemtos saskaitīt tās adatas, kas saspraustas viņa piedurknēs un svārku apkaklē, cepures dibenā un vestes atlokos. Kad brālēns Benedikts atgriezās no kādas zinātniskas ekspedīcijas, viņa cepure bij tīrais dabas zinātņu muzejs, no iekšas un no ārpuses izraibināta ar adatās uzdurtiem kukaiņiem.

Lai šī oriģinālā cilvēka raksturojums būtu pilnīgs, vēl jāpiebilst, ka tikai šīs pašas entomoloģijas kaislības pēc viņš bij pievienojies mrs. Veldonas ceļojumam uz Jaunzēlandi. Tur viņš savu kolekciju bij papildinājis ar dažiem retiem eksemplāriem, tāpēc arī saprotams, ar kādu nepacietību viņš traucās nokļūt atpakaļ, lai tos ievietotu, kā pienākas, sava Sanfrancisko kabineta vitrīnās.

Un, ja nu mrs. Veldona ar savu bērnu taisījās ar «Piligrimu» atgriezties Amerikā, bij gluži dabiski, ka brālēns Benedikts šajā ceļojumā tos pavadīja.

Tomēr, ja mrs. Veldonai ceļā atgadītos kādas grūtības vai kavēkļi, uz brālēna Benedikta palīdzību nebij ko cerēt. Par laimi bij gaidāms īsti ērts brauciens pašā jaukākajā gadalaikā un ar kuģi, kura kapteinim varēja pilnīgi uzticēties.

To triju dienu laikā, ko «Piligrims» pavadīja Vaitematas ostā, mrs. Veldona ar lielu skubu gatavojās braucienam, neparko negribēdama nokavēt kuģa atiešanu. Viņa atlaida vietējās kalpones, kas bij salīgtas pa to laiku, kamēr pati uzturējās Oklendā. 22. janvarī mrs. Veldona uzkāpa uz brigas, paņemdama līdz tikai dēlu Džeku, brālēnu Benediktu un veco nēģerieti Nanu.

Brālēns Benedikts speciālā kārbā veda līdzi visu

savu samedīto kukaiņu kolekciju. Tajā starp citiem atradās vairāki jauni īsspārņu pārstāvji, īpatnēja veida īsspārnot.as, plēsonīgas vaboles, kurām acis ir galvvirsū un kuras līdz tam varēja sastapt tikai Jaunkaledonijā. Viņam bij ieteikuši paņemt līdzi arī kādu indīgu zirnekli, kuru maoristi sauc par «katipo» un kura dzēliens iedzimtajiem vienmēr ir nāvīgs. Taču zirneklis nepieder pie kukaiņiem vārda tiešā nozīmē, bet gan pie kādas īpašas zirnekļu pasugas, tāpēc brālēna Benedikta acīs tam nebij nekādas nozīmes. Šo piesolīto vērtīgo dāvanu viņš nonicināja, un tā viņa kolekcijas ievērojamākais eksemplārs palika slavenais Jaunzēlandes īsspārnis.

Protams, ka brālēns Benedikts par lielu sumu apdrošināja savu kolekciju un samaksāja augstu prēmiju, uzskatīdams savus kukaiņus par nesalīdzināmi vērtīgākiem kā visu «Piligrima» telpās novietoto vaļu trānu un bārdas kravu.

Kad briga patlaban grasījās doties ceļā un mrs. Veldona ar pavadoņiem atradās uz klāja, kapteinis Hulls piegāja pie saviem pasažieriem.

—    Atzīstu par vajadzīgu aizrādīt, mrs. Veldona, — viņš teica, — ja jūs esat nolēmusi doties ceļā ar «Piligrimu», tad dariet to tikai uz savu pašas atbildību.

—    Kāpēc jūs to man sakāt, Hulla kungs? — mrs. Veldona jautāja.

—    Tāpēc, ka šajā ziņā es neesmu saņēmis rīkojumu no jūsu vīra, un arī tāpēc, ka šāda neliela zvejas briga nevar apsolīt tik ērtu un drošu braucienu kā speciāli pasažieru pārvadāšanai ierīkotie tvaikoņi.

—    Vai jūs, Hulla kungs, domājat, — mrs. Veldona atbildēja, — ka gadījumā, ja mans vīrs būtu še, viņš nesēstos uz «Piligrima» kopā ar savu sievu un bērnu?

—    Protams, viņš nevilcinātos to darīt, — kapteinis Hulls iesaucās, — ne mirkli ne! Ar visiem trūkumiem «Piligrims» tomēr ir labs kuģis, lai gan patlaban bijis visai neizdevīgā zvejas braucienā. Es esmu tik drošs par viņu, cik vien var būt jūrnieks, kas savu kuģi vadījis jau vairākus gadus. Es, mrs. Veldona, to teicu tikai tādēļ, lai neuzņemtos nekādu atbildību un brīdinātu jūs, ka še jums nebūs to ērtību, pie kādām esat pieradusi.

—    Tā kā runa ir tikai par ērtību jautājumu, — mrs. Veldona atteica, — tad tas mani nebūt nekavē. Es neesmu no tiem untumainajiem pasažieriem, kas nemitīgi žēlojas par kabines šaurumu vai sliktiem ēdieniem.

Tad, paskatījusies savā mazajā Džekā, ko tā veda pie rokas, mrs. Veldona mudināja:

—    Dosimies ceļā, Hulla kungs!

Tūliņ arī atskanēja pavēle uzvilkt buras. Manevrēdams tā, lai drīzāk izkļūtu no līča klajā jūrā, «Piligrims» aizbrauca gar iekāri un devās taisnā virzienā pret Amerikas krastiem.

Bet trīs dienas pēc izbraukšanas, spēcīga austrumu pretvēja kavēta, briga bij spiesta pagriezties vairāk pa labi, lai tiktu uz priekšu.

Tādā kārtā 2. februārī kapteinis Hulls atradās tik tālos platuma grādos, kādus nemaz nebij vēlējies, un tāda braucēja stāvoklī, kas drīzāk tiecas apbraukt Horna ragu nekā pa īsāko ceļu doties uz jaunā kontinenta krastiem.

## Otrā nodaļa. DIKS SENDS

Laiks pieturējās jauks, neskatoties uz nokavējumu, brauciens turpinājās gluži ciešamos apstākļos.

Mrs. Veldonai dzīve uz «Piligrima» bij iekārtota tik ērti, cik vien iespējams. Tā kā te nebij nevienas pasažieriem domātas kabines, tad viņai nācās apmierināties ar kapteiņa Hulla paša kabini kuģa pakaļgalā, kas bij ierīkota ļoti vienkārši. Un tomēr tikai uz kapteiņa neatlaidīgu lūgumu viņa to ieņēma. Šaurajā telpā tad novietojās mrs. Veldona ar zēnu un veco Nanu. Turpat viņa arī ēda kopā ar kapteini un brālēnu Benediktu, kam bij ierīkota istabiņai līdzīga patversme kuģa priekšgalā.

«Piligrima» kapteinis pats bij pārcēlies līdzās matrožu kabinei — šī telpa domāta kapteiņa palīgam, ja tāds te kādreiz atrastos. Bet mēs jau zinām, ka briga parasti brauca ar tik mazu matrožu skaitu, ka kapteiņa palīgs te nebij nepieciešams.

«Piligrima» ekipāžās cilvēkus, labus un pieredzes bagātus jūrniekus, kopējā saimē cieši vienoja ieskatu un parašu vienādība. Šī jau bij ceturtā zvejas vasara, ko viņi pavadīja kopā. Visi «Tālo Rietumu» pilsoņi jau sen bij savstarpēji pazīstami, visi no tā paša Kalifornijas piekrastes apvidus.

Šie krietnie vīri izturējās ārkārtīgi uzmanīgi pret mrs. Veldonu, viņu kuģa īpašnieka sievu, jo savu maizestēvu tie augsti cienīja. Jāsaka, ka, cieši ieinteresēti kuģa peļņā, viņi līdz šim allaž bij ļoti sekmīgi braukuši zvejā. Lai gan tik mazā skaitā grūti bij strādāt, viņi tomēr netaupīja pūles, jo samērā ar peļņu pieauga ari viņu atalgojums katras vasaras beigu aprēķinā. Taisnība, šoreiz gandrīz nekāda peļņa nebij sagaidāma, tāpēc viņi stipri dusmojās uz šiem Jaunzēlandes slaistiem.

Tikai viens vienīgs cilvēks uz kuģa nebij amerikānis. Pēc dzimuma portugālis, viņš tomēr tekoši runāja angliski, nosauca sevi par Negoro un izpildīja nesvarīgos kuģa pavāra pienākumus.

«Piligrima» agrākais pavārs Oklendā bij dezertējis; šis Negoro, tolaik bez darba, pieteicās un ieņēma viņa vietu. Tas bij drūms, kluss cilvēks, nesagājās ar citiem, allaž turējās savrup, bet savu amatu izpildīja pietiekoši labi. Šķita, ka kapteinis Hulls ir diezgan laimīgi izvēlējies jauno darbinieku, — pa visu brauciena laiku pavārs līdz šim nebij izpelnījies nekādu pārmetumu.

Tomēr kapteinis Hulls nožēloja, ka nebij pietiekoši labi paspējis izpētīt jaunā pavāra pagātni. Tā sejā vai, labāk sakot, skatienā bij kaut kas ne visai patīkams. Ja pieņem svešu cilvēku uz neliela kuģa. kura ļaudīm nodibinājušās tik draudzīgas attiecības, sevišķi uzmanīgi jānoskaidro svešinieka pagātne.

Negoro varēja būt ap četrdesmit gadu. Kalsnējs, muskuļots, vidēja auguma, tumšiem matiem, saulē iedegušu ādu, viņš šķita esam īsti spēcīgs vīrs. Vai viņš bij baudījis kādu izglītību? Katrā ziņā, to varēja spriest pēc dažiem prātojumiem, kas viņam šad un tad paspruka. Vispār viņš gan nekad nerunāja par pagātni, ne

vārda neminēja par savu ģimeni. Nebij zināms, kur viņš audzis un dzīvojis, no kurienes patlaban ieradies. Tāpat neviens nekā nezināja par viņa nākotnes nodomiem. Tikai to viņš bij pateicis, ka izkāps Valparaizo. Visādā ziņā tas bij savāds cilvēks. Par jūrnieku viņu nekādi nevarēja uzskatīt. Bij gluži nesaprotams, kā dzīve uz kuģa varēja būt tik sveša cilvēkam, kas, lai arī tikai kā pavārs, tomēr kādu daļu sava mūža pavadījis uz jūras.

Tomēr kuģa šūpošanās un zvalstīšanās, ko jūras braucienu nepieradušie tik grūti pacieš, viņu, kā likās, nepavisam netraucēja. Kuģa pavāram šāds fakts sevišķi svarīgs.

Vispār viņu reti kad dabūja redzēt uz klāja. Dienu viņš parasti pavadīja šaurajā virtuvē, kuras lielāko daļu aizņēma plīts. Kad, naktij uznākot, uguns plītī nodzisa, Negoro noslēpās savā mazajā «aizgaldā», kas viņam bij nodalīts matrožu kajites dibenā. Tur viņš tūliņ likās gulēt un aizmiga.

Kā jau agrāk minēts, «Piligrima» ekipāžā bij pieci matroži un viens jaunmatrozis.

Šis piecpadsmit gadu vecais zēns nezināja ne savu tēvu, ne māti. No pašas dzimšanas pamesto nabaga radījumu bij pacēluši labdarības iestāžu kalpotāji un uzaudzinājuši atradeņu patversmē.

Diks Sends — tā viņu sauca — kā likās, bij dzimis Ņujorkas štata pašā galvaspilsētā Ņujorkā.

Vārdu Diks, Ričarda saīsinājumu, nabaga bārenītis bij dabūjis par godu žēlsirdīgajam garāmgājējam, kas to bij pacēlis trīs stundas pēc viņa piedzimšanas. Uzvārdu «Sends» pielika tās vietas piemiņai, kur viņš bij atrasts, proti, Smilšu Iekārē (Sandy-Hook), kas atrodas pie Hudzonas grīvas un ieejas Ņujorkas ostā.

Bij redzams, ka, arī pilngadību sasniedzis, Diks Sends nebūs liela auguma, tomēr spēcīgi veidots. Bij nepārprotams, ka viņš ir angļu-sakšu izcelsmes. Viņš bij tumšmatis, tomēr zilām acīm, kuru zīlēs laistījās kvēla uguns. Jūrnieka amats viņu bij jau pietiekoši norūdījis arī dzīves cīņās. Inteliģentā seja liecināja par lielu enerģiju. Jauneklis nebij nekāds pārdrošnieks, bet

gan noteikti drosmīgs. Bieži dzird citējam pazīstamās nepabeigtās Vergilija dzejas trīs vārdus

Audaces fortuna juvat… bet šis citējums ir nepareizs. Dzejnieks patiesībā teicis:

Audentes fortuna juvat…

Un tas ir taisnība: laime gandrīz vienmēr uzsmaida drosmīgajam, nevis pārdrošniekam. Pārdrošnieks nekad neapsver, kā rīkosies. Drosmīgais ikreiz vispirms pārdomā, tad dara. Tur ir starpība.

Diks Sends bij no tiem, kas uzdrīkstas. Ar saviem piecpadsmit gadiem viņš jau zināja pats apsvērt un lemt, un arī paveikt to, ko uzņēmies'viņa nelokāmais saprāts. Viņa ņiprais, bet reizē arī nopietnais izskats saistīja uzmanību. Viņš neplātījās skaļiem vārdiem un lieliskiem žestiem, kā to parasti mēdz darīt zēni viņa vecumā. Jau tajā laimīgajā dzīves laikmetā, kad vispār vēl neprāto ne par kādām eksistences problēmām, viņš atradās smagos dzīves apstākļos un cieši bij apņēmies pats saviem spēkiem izkļūt augšup.

Un bij to arī panācis — kļuvis jau tikpat kā pieaudzis cilvēks tajos gados, kad citi vēl ir tikai bērni.

Izturīgs un ārkārtīgi veikls visos fiziskajos darbos, Diks Sends piederēja pie tiem izcilajiem cilvēkiem, par kuriem mēdz teikt, ka tie piedzimuši ar divām kreisajām un divām labajām rokām. Tādā kārtā viņiem paveicas katrs solis un izdodas viss, pie kā viņi ķeras.

Kā jau teikts, mazo bārenīti izaudzināja labdarības iestādes. Vispirms viņu ievietoja vienā no tām patversmēm, kur parasti atrod mājvietu katrs pamests amerikaņu bērns. Tad četru gadu vecumā Diks sāka mācīties lasīt, rakstīt un rēķināt kādā no tām Ņujorkas štata skolām, ko tik cēlā kārtā bagātīgi atbalsta labdarīgie ziedojumi.

Iedzimtā dziņa uz jūru Diku astoņu gadu vecumā spieda iestāties par zēnu uz kāda Dienvidjūru tālbraucēja kuģa. Tur viņš tātad jau no bērna kājas sāka praktiski mācīties jūrnieka amatu. Kuģa virsniekus ieinteresēja mazais matrozis, tie labprāt sniedza viņam savus paskaidrojumus. Zēns drīz k|uva par jaunmatrozi, un tā, bez šaubām, bij tikai pirmā pakāpe uz tālākiem panākumiem. Zēns, kas jau no paša sākuma saprot, ka darbs ir dzīves likums, kas jau laikus atzīst, ka pēc bībeles noteikuma un cilvēces attīstības likuma maize jāpelna ar sviedriem vaigā — katrā ziņā nolemts lielākām lietām, jo ar labu gribu viņš savā laikā iegūs ari spēku tās veikt.

Kapteinis Hulls Diku Sendu bij ievērojis jau tajā laikā, kad zēns vēl kalpoja uz tirdzniecības kuģa. Brašajam jūrniekam tūliņ iepatikās šis mazais, krietnais zēns, tāpēc vēlāk viņš to iepazīstināja ar kuģa īpašnieku Džemsu Veldonu. Veldons ieinteresējās par bāreni; viņš aizveda to līdzi uz Sanfrancisko, kur rūpējās par tā izglītību un audzināja katoļu ticībā, pie kuras piederēja ari paša ģimene.

Savā mācības laikā Diks Sends it sevišķi dedzīgi ieinteresējās par ģeogrāfiju un jūras ceļojumiem, nogaidīdams laiku, kad spēs nodoties jūrniecībai nepieciešamai matematikas nozarei. Tomēr viņš nekad nepalaida garām izdevību savām teoretiskām zināšanām pievienot ari praktiska darba vingrinājumus. Ar tādu nolūku viņš pirmo reizi kā jaunmatrozis iestājās darbā uz «Piligrima». Labam jūrniekam vaļu zveja jāpazīst tāpat kā tālie iūras braucieni. Tā ir laba sagatavošanās visām tām iesņēiamībām, kas var gadīties jūrnieka karjerā. Bez tam Diks Sends brauca uz sava labdara Džemsa Vpldona kuģa, ko vadīja viņa labvēlis kapteinis Hulls, — tātad atradās vislabākajos apstākļos.

lieki būs minēt, ka Diks dievināja Veldona ģimeni, kurai viņam bij jāpateicas par itin visu. Labāk ļausim runāt faktiem.,Bet viegli saprotams, cik laimīgs bij jaunmatrozis, dabūdams zināt, ka mrs. Veldona brauks līdzi uz «Piligrima». Jau vairāk gadu mrs. Veldona bij viņam mātes vietā, Džeku viņš uzskatīja it kā par savu jaunāko brāli, pie tam ne mirkli neaizmirsdams ari starpību starp sevi un bagātā kuģa īpašnieka dēlu. Bet viņa labvēli nojauta skaidri, ka labā sēkla, ko viņi kaisījuši, kritusi auglīgā zemē. Bāreņa sirds pukstēja pateicības pilna, un, ja kādreiz gadītos vajadzība atdot savu

dzīvību par tiem, kas viņu bij mācījuši mīlēt dievu, jaunais matrozis ne mirkli nevilcinātos to darīt. Ja vēl piebilstam, ka šis piecpadsmit gadu vecais zēns domāja un rīkojās kā trīsdesmit gadu vecs cilvēks, tad Dika Senda raksturojums būs pilnīgs.

Mrs. Veldona labi pazina savu audzēkni, tāpēc bez mazākām rūpēm uzticēja viņam mazo Džeku. Diks Sends loloja šo bērnu, un tas savukārt, nojauzdams «lielā brāļa» mīlu, allaž viņu uzmeklēja. Tālos braucienos tik parastos garajos bezdarba laikos, kad buras labi sakārtotas un pilnīgi mierīgas, bet jūra dzidra un rāma, Diks ar Džeku gandrīz vienmēr bij nešķirami kopā. Jaunais matrozis izrādīja mazajam zēnam itin visu, kas viņu te darbā varēja interesēt. Bez kādām bažām mrs. Veldona vēroja Džeku Dika Senda pavadībā kāpelējam <pa vebliņiem un rājām, nometamies uz fokmasta vai bramsteņģa un tad atkal bultas ātrumā nolaižamies lejup. Diks Sends allaž vai nu kāpa pa priekšu, vai sekoja Džekam, ik mirkli gatavs to saturēt vai atbalstīt, ja mazajam, piecus gadus vecajam zēnam šajos vingrinājumos nogurtu rokas. Tas viss nāca par labu Džekam, kas pa slimības laiku bij kļuvis mazliet bāls. Tagad uz «Piligrima» klāja, pateicoties ikdienas vingrojumiem un jūras vēja spēcinātājām pūsmām, sārtums atkal ātri atplauka viņa vaigos.

Tik mierīgi norisinājās «Piligrima» brauciens. Ja tikai laiks bijis labvēlīgs, ne pasažieriem, ne kuģa ļaudīm nebūtu ko žēloties.

Bet nemitīgi traucējošie pretvēji kapteini Hullu pamazām padarīja domīgu. Viņam neizdevās ievirzīt kuģi labā ceļā. Viņš baidījās, ka vēlāk, pabraucis vēl tālāk, «Piligrims» iekļūs pilnīga bezvēja joslā vai arī ekvatoriālā straume neatturami aiznesīs viņu uz rietumiem. īt sevišķi viņš uztraucās par visām šīm klizmām mrs. Veldonas labad, lai gan pats nepavisam nebij vainojams. Tāpēc, ja izdotos sastapt kādu transatlantisko tvaikoni ceļā uz Ameriku, viņš biļ nodomājis katrā ziņā ieteikt savai pasažierei pārsēsties uz tā. Par nelaimi «Piligrims» patlaban atradās pārāk tālos platuma grādos, kur reti kad ieradās kāds kuģis ceļā uz Panamu; bez tam tajos laikos satiksme pa Kluso okeānu starp

Austrāliju un Jauno Pasauli vispār nebij ne tuvu tik rosīga kā tagad.

Tādos apstākļos neatlika cits nekas kā paļauties uz likteņa labvēlību. Šķita arī, ka nekas netraucēs vienmuļo braucienu, kad piepeši šī stāsta sākumā pieminē' tos platuma un garuma grādos «Piligrima» ļaudis otrajā februārī piedzīvoja sekojošu notikumu.

Ap pulksten deviņiem dzidrā rītā Diks Sends un Džeks bij uzrāpušies uz bramsteņģa. No turienes viņi varēja pārskatīt visu kuģi un arī plašo okeānu. Aiz muguras tikai lielais masts ar savām burām aizklāja kādu daļu jūras un debess. Priekšā pār ūdeni sniecās bugsprits ar saviem trim klīveriem, kas izskatījās kā trīs lieli nevienāda garuma spārni. Bij redzams fokmasts un augšā mazā marsbura un bramsteņģis, kura takelaža drebēja vēja pūsmās. Briga brauca sasvērusies, turēdamās pēc iespējas cieši pret vēju.

Diks skaidroja Džekam, kāpēc «Piligrims» ar savu balastu un pareizi izvietoto kravu nekad nevar apgāzties, lai gan arī patlaban bij diezgan stipri nošķiebies uz labo pusi. Piepeši zēns viņu pārtrauca.

—    Kas tas tāds?

—   Vai jūs kaut ko redzat, Džek? — Diks iejautājās, paceldamies kājās uz rājas.

—   Jā gan — tur! — Džeks atsaucās, norādīdams uz kādu vietu jūrā, kas tikko bij saskatāma pa lielā masta un klīvera spraugu.

Diks uzmanīgi paskatījās uz norādīto vietu, tad skaļā balsī iekliedzās:

—    Vējš no labās puses dzen mums virsū kādu lielu, melnu priekšmetu.

## Trešā nodaļa. SADRAGĀTAIS KUĢIS

Dika kliedziens sacēla kājās visus kuģa ļaudis. Pat tie, kam patlaban nebij darba laiks, izsteidzās uz klāja. Kapteinis Hulls iznāca no savas kabines un devās uz kuģa priekšgalu.

Mrs. Veldona, Nana, pat pret visu vienaldzīgais brālēns Benedikts pārliecās pār kuģa malu labajā pusē, lai skaidrāk varētu saskatīt jaunmatroža norādīto priekšmetu.

Tikai Negoro nepameta virtuvi. No visiem matrožiem viņš vienīgais, kā likās, neinteresējās pat par sadragātā kuģa parādīšanos. Visi uzmanīgi vēroja peldošo priekšmetu, ko viļņi šūpoja jūdzes trīs attālu no «Piligrima».

—    Kas gan tas varētu būt? — ieminējās kāds matrozis.

—    Liekas, pamests plosts! — atsaucās otrs.

—    Varbūt uz plosta atrodas arī kādi nelaimīgi avariju cietušie, — mrs. Veldona savukārt piebilda.

—    To mēs redzēsim, — kapteinis Hulls atteica.

—    Bet tas vraks nebūt nav plosts. Drīzāk tas ir uz sāniem apgāzies kuģa korpuss …

—    Diezin vai tas tikai nebūs kāds jūras dzīvnieks, kāds milzīgs zīdītāju kustonis? — brālēns Benedikts prātoja.

—    To es gan nedomāju, — jaunmatrozis pretojās.

—    Bet kas tas varētu būt pēc tavām domām, Dik? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Apgāzts kuģa korpuss, mrs. Veldona, kā to jau minēja kapteinis. Man pat liekas, ka es saredzu saulē spīdam viņa vara apkalumu.

—    Jā … patiešām! … — kapteinis Hulls piekrita.

Tad, pagriezies pret stūrmani, komandēja:

—    Stūri uz labo pusi, Bolton! Brauksim pamazām klāt vrakam.

—    Labi, kapteiņa kungs! — stūrmanis atsaucās.

—    Bet, — tad atkal ierunājās brālēns Benedikts,

—     es palieku pie tā, ko teicu. Tas katrā ziņā ir kāds dzīvnieks!

—    Tad ļau tas būs vara valis, — iebilda kapteinis Hulls, — jo arī es tiešām redzu, ka viņš laistās saulē!

—    Bet to taču tu atzīsi, brālēn Benedikt, — iesaucās mrs. Veldona, — ka tas ir nedzīvs valis, jo mēs visi redzam, ka viņš nemaz nekustas!

—      Ak, ko, māsīc Veldona! — brālēns Benedikts tiepās. — Nav jau pirmā reize, kad uz ūdens līmeņa sastop aizsnaudušos vaļus.

—    Patiešām, tādi gadījumi ir bijuši, — kapteinis Hulls piekrita. — Tikai šoreiz tas nav vis valis, bet gan kuģis.

—    To mēs vēl redzēsim, — brālēns Benedikts palika pie sava. Visus Ziemeļu un Dienvidu polārjūru zīdītāju dzīvniekus viņš labprāt atdotu par vienu retas sugas kukaini.

—    Uzmanīgāk, Bolton, uzmanīgāk! — kapteinis iekliedzās no jauna. — Neuzbrauc virsū vrakam! Paliec kabeļtauvas attālumā! Viņam gan mēs neko lielu kaitēt vairs nevaram, bet jāsargās, ka viņš nenodara mums kādus bojājumus, un es nebūt nevēlos, ka mūsu «Piligrimam» ielauž sānus. Griez vairāk uz kreiso pusi, Bolton!

Pret vraku taisni pagrieztais «Piligrima» priekšgals, klausīdams vieglai stūres kustībai, pavērsās mazliet sāņus.

Briga tagad atradās vēl jūdzi atstatu no apgāztā vraka. Acis nenovērsuši, matroži to vēroja. Kas zina, varbūt viņš sevī slēpi kādu dārgu kravu, ko vērts pārvietot uz «Piligrima»? Kā zināms, šādos glābšanas gadījumos trešdaļa mantu vērtības piekrīt glābējiem,-un, ja krava tur nebūtu gājusi bojā, «Piligrima» ļaudīm tādā gadījumā iznāktu īsti izdevīgs brauciens! Atalgojums par izglābto mantu tad atvietotu neveiksmīgās vaļu zvejas zaudējumus.

Pēc kādas ceturtdaļstundas vraks atradās vairs tikai pusjūdzes attālumā no «Piligrima».

Tas patiešām bij kuģis, kas gulēja uz labajiem sāniem. Līdz pat malas margām nogrimušam, klājs tam bij saslējies tik stāvu, ka gandrīz neiespējams kādam uz tā noturēties. No mastiem vairs nebij palicis ne zīmes. Šur tur vēl tikai karājās sarautu virvju un ķēžu gali. Labajos sānos bij ielauzts plats caurums, pa kuru rēgojās kuģa karkass un apšuves dēļi.

—    Šis kuģis ir sadūries ar kādu citu! — Diks Sends iesaucās.

—     Par to nav ko šaubīties, — kapteinis Hulls apstiprināja.

—    Ja kuģis sāka grimt, — mrs. Veldona piezīmēja, — tad taču jācer, ka viņa ļaudis būs uzņēmis otrais, ar ko viņš sadūries.

—    Cerēsim, mrs. Veldona, — kapteinis Hulls atbildēja. — Ja vien šie ļaudis nav bijuši spiesti meklēt glābiņu savās pašu laiviņās, jo bieži gadās, ka nogremdētājs kuģis turpina ceļu, nepiegriezdams vērību slīkstošajiem.

—    Vai tas iespējams! Tā taču būtu vislielākā necilvēcība, Hulla kungs!

—     Jā, mrs. Veldona, jā gan! … Bet tas vairākkārt pieredzēts. Par šī kuģa ļaudīm runājot, man ir cerība, ka viņi būs paspējuši aizkļūt prom, uz vraka es neredzu nevienu pašu laivu, tātad, ja otrs kuģis viņus nav uzņēmis, domājams, ka viņi būs mēģinājuši pašu spēkiem -aizsniegt cietzemi. Bet, ievērojot milzīgo attālumu no šejienes līdz Amerikas kontinentam vai Okeānijas salām, var arī šaubīties, vai tas viņiem laimējies.

—    Varbūt, — mrs, Veldona domīgi teica, — nekad neizdosies uzzināt šīs katastrofas noslēpumu. Bet vai nav iespējams, ka patlaban vēl kāds no kuģa ļaudīm atrodas uz vraka?

—    Tas gan nav domājams, mrs. Veldona, — kapteinis Hulls atbildēja. — Tad viņi būtu jau pamanījuši mūs tuvojamies un dotu kādu zīmi. Bet gan jau pārliecināsimies. Mazliet vairāk pret vēju, Bolton, vairāk pret vēju! — kapteinis sauca, norādīdams ar roku, kādā virzienā pagriezt kuģi.

«Piligrims» tagad bij tikai trīs kabeļtauvu atstatumā no sadragātā kuģa. Nepalika vairs nekādu šaubu par to, ka uz vraka nav neviena paša cilvēka.

Bet tajā pašā brīdī Diks Sends deva ar roku pavēlošu zīmi visiem klusēt.

—     Klausieties, klausieties! — viņš iesaucās.

Visi uzmanīgi klausījās.

—     Es dzirdu it kā suņa rejas! — Diks Sends sauca.

Patiešām, iztālēm apgāztā kuģa iekšpusē atskanēja

suņa riešana. Acīm redzami tur vēl bij kāds dzīvs suns, varbūt iesprostots, ja lūkas palikušas cieti noslēgtas. Bet saskatīt to nevarēja, jo kuģa klājs no šejienes vēl nebij redzams.

—    Ja tur ari nav vairs neviena, izņemot šo suni, Hulla kungs, — mrs. Veldona teica, — mums tomēr tas jāizglābj!

—    Jā … jā! … — iesaucās mazais Džeks. — Mēs viņu izglābsim! … Es pabarošu viņu! … Viņš mūs droši vien iemīļos … Māmiņ, es skriešu pameklēt viņam cukura graudiņu! …

—     Paliec vien, mīļais bērns! — mrs. Veldona atteica pasmaidīdama. — Man šķiet, nabaga dzīvnieks būs pamiris badā, viņam vispirms kārosies kāds treknāks kumosiņš un pēc tam tikai tavs cukura graudiņš.

—    Tad dosim viņam manu zupu, — mazais Džeks sauca. — Es labi varu iztikt arī bez tās.

Šajā brīdī riešana atskanēja skaļāk un kļuva labi sadzirdama. Tikai mazliet vairāk nekā trīs simti pēdas vēl palika starp abiem kuģiem. Tūliņ pie vraka margām labajā pusē parādījās liels suns un, pieķēries tur ar kājām, rēja cik skaļi vien spēdams.

—     Hovik! — kapteinis Hulls uzsauca «Piligrima» bocmanim. — Apstādiniet kuģi un nolaidiet jūrā mazo laiviņu!

—    Turies labi cieši, mīļo sunīt, turies cieši! — mazais Džeks uzsauca dzīvniekam, kas, apslāpēti ieriedamies, it kā atbildēja viņam.

«Piligrima» buras uz ātru roku pārstatīja tā, lai briga paliktu gandrīz nekustoši stāvam uz vietas tikko puskabeļtauvas attālumā no vraka.

Jūrā nolaida laivu, kapteinis Hulls, Diks Sends un divi matroži tūliņ tajā ielēca.

Suns vēl vienmēr rēja. Visiem spēkiem viņš mēģināja turēties pie margām, bet ik mirkli krita atpakaļ uz klāja. Likās, it kā viņa riešana vairs nezīmētos uz tiem, kas patlaban tuvojās. Vai tā varbūt vērsās pret apgāztajā kuģī iesprostotiem matrožiem vai pasažieriem?

—    Vai tur tiešām vēl būtu palicis arī kāds dzīvs cilvēks? — mrs. Veldona domāja.

Nedaudziem airu vēzieniem «Piligrima» laiva pieīrās pie apgāztā kuģa.

Bet piepeši suņa riešanas noskaņa spēji mainījās. Glābēju apsveiciena rejai sekoja nikni rēcieni. Dīvainais kustonis likās nevaldāmi saniknots.

—    Kas gan sunim īsti noticis? — kapteinis Hulls sacīja, kamēr laiva apbrauca gar kuģi, lai piestātu pie tās klāja daļas, kura bij iegrimusi ūdenī.

Kapteinis Hulls nevarēja to novērot un arī uz «Piligrima» neviens nepamanīja, ka suns sāka nikni riet tieši tajā mirklī, kad, iznācis no virtuves, uz kuģa klāja priekšgala parādījās Negoro.

Vai suns pazina «Piligrima» pavāru? Tas taču nebi] ticams.

Lai nu kā tas būtu, tomēr Negoro bez kāda pārsteiguma paskatījās uz suni un, tikai mirkli neviļus saraucis uzacis, atgriezās atpakaļ matrožu kajitē.

Pa to laiku laiva bij apbraukusi apkārt kuģa pakaļgalam. Tur stāvēja rakstīts viens vārds: «Valdeks».

Tikai «Valdeks» — pat ostas nosaukuma tur nebij. Taču pēc korpusa veida un zināmām sīkākām daļām, ko piedzīvojis jūrnieks pamana pirmajā acu uzmetienā, kapteinis Hulls tūliņ redzēja, ka kuģis ir amerikaņu konstrukcijas. Nosaukums vien jau bij tam droša liecība. Bet patlaban no pieci simti tonnu lielās brigas bij palicis pāri tikai šis vraks.

Liels ielauzums «Valdeka» priekšgalā norādīja vietu, ko trāpījis trieciens. Tā kā kuģis bij apgāzies uz sāniem, caurums tagad atradās piecas vai sešas pēdas virs ūdens. Ar to arī izskaidrojams, kāpēc briga līdz šim vēl nebij nogrimusi.

Uz klāja, ko kapteinis Hulls tagad varēja pārskatīt no viena gala līdz otram, nebij neviena cilvēka.

Suns bij pametis margas, aizrāpies līdz viduslūkai, kas izrādījās vaļā, un tagad pārmaiņus rēja pa to iekšā, tad atkal pret piebraucējiem.

—    Acīm redzami suns tomēr nav gluži viens pats uz kuģa, — Diks Sends ieminējās.

—    Patiešām ne! — kapteinis Hulls atsaucās.

Laiva slīdēja cieši gar kuģa margām, kas bij pa pusei iegrimušas ūdenī. Mazliet spēcīgākos viļņos «Valdeks» dažos acumirkļos neglābjami noietu dibenā.

Brigas klājs no viena gala līdz otram bij pilnīgi sapostīts. Bij palikušas tikai lielā un fokmasta salauztās daļas pāris pēdu garumā. Bez šaubām,masti bij nolūzuši no sadursmes trieciena, aizraudami līdz takelažu

ar visiem citiem piederumiem. Tomēr, cik tālu vien acs sniedza, nekādus peldošus priekšmetus ap «Valdeku» neredzēja, tas it kā liecināja, ka katastrofa notikusi jau pirms vairākām dienām.

—    Ja arī daži nelaimīgie pārdzīvojuši katastrofu, — kapteinis Hulls teica, — viņi droši vien būs nobeigušies aiz bada vai slāpēm, jo pārtikas telpas, bez šaubām, pieplūdušas ar ūdeni. Šajā kuģī mēs neatradīsim nekā cita kā tikai līķus.

—    Nē! — Diks Sends pretojās. — Nē! Tad suns tā nerietu! Tur katrā ziņā vēl atrodas dzīvas būtnes!

Tagad suns, paklausīdams jaunmatroža saucienam, ielēca jūrā un ar lielām pūlēm peldēja uz laivu. Acīm redzami viņš bij galīgi novārdzis.

Glābēji to ievilka laivā. Viņš kāri metās — nevis pie maizes gabala, ko Diks Sends tam sniedza vispirms, bet pie spaiņa, kurā atradās mazliet dzeramā ūdens.

—    Nabaga dzīvnieks beidzas nost aiz slāpēm! — Diks Sends iesaucās.

Laiva meklēja vietu, kur vieglāk piestāt pie «Valdeka» malas, un tādā kārtā dažas asis attālinājās no kuģa. Sunim laikam gan šķita, ka viņa glābēji nemaz negrib kāpt uz klāja, jo viņš saķēra ar zobiem Dika Senda svārku stūri un no jauna vēl spēcīgāk sāka žēlabaini riet.

«Piligrima» ļaudis viņu saprata. Suņa acu izteiksme un balss bij tikpat skaidra kā cilvēka valoda. Laiva tūdaļ devās atpakaļ pie kreisajiem sāniem, kur abi matroži to cieši piesēja. Kapteinis Hulls un Diks Sends, suņa pavadīti, uzkāpa uz klāja un ar pūlēm aizlīda līdz vaļējai lūkai, kas rēgojās abu apakšmastu vidū.

Pa lūku kapteinis un jaunmatrozis nokāpa kuģa kravas telpā.

Līdz pusei ūdens pilnā «Valdeka» kravas telpā nebij it nekāda mantu krājuma. Briga braukusi ar smilšu balastu, kas bij noslīdējis vienā pusē un noturēja vraku uz sāniem. No šāda atraduma it nekāda peļņa nebij sagaidāma.

—    Te nav neviena cilvēka! — kapteinis Hulls noteica.

—     Neviena paša! — apstiprināja jaunmatrozis, aizgājis un izlūkojis kravas telpas vistālāko malu.

Bet suns, kas bij palicis uz klāja, rēja vēl vienmēr, šķita, viņš ļoti neatlaidīgi pūlējās pievērst kapteiņa uzmanību.

—    Kāpsim augšā! — kapteinis Hulls uzsauca Dikam.

Abi viņi atkal izkāpa uz klāja.

Pieskrējis viņiem klāt, suns mēģināja aizvest viņus pie virsklāja kabines.

Viņi tam sekoja.

Tur kabinē uz grīdas gulēja pieci cilvēki — bez šaubām, pieci līķi.

Pa aizpītni ieplūstošās saules gaismā kapteinis Hulls sazīmēja piecu nēģeru augumus.

Diks Sends steidzās pie tiem; noliecoties un tuvāk pārbaudot, viņam likās, ka nelaimīgie vēl elpo.

—     Uz mūsu kuģi! — kapteinis Hulls iesaucās.

Pasauca arī laivā palikušos divus matrožus, un visiem četriem viņiem izdevās nelaimē kritušos iznest no kabines.

Protams, viegli tas nebij. Tomēr pēc pāris minūtēm visi pieci nēģeri bij noguldīti laivā, bet neviens no tiem nemanīja, ka mēģina viņus glābt. Varbūt pāris pilienu spēcinošu zāļu un piesardzīgi iedots malks svaiga ūdens tomēr atmodinās viņus dzīvei.

«Piligrims» turējās tikai puskabeļtauvas atstatumā, laiva ar savu kravu varēja ērti piestāt.

Ar lielajai rāj ai piestiprināta bloka palīdzību katru nēģeri atsevišķi uzvilka augšā un noguldīja uz «Piligrima» klāja.

Tādā pašā kārtā arī suni dabūja augšā.

—     Ak, šie nelaimīgie! — iesaucās mrs. Veldona, ievērodama nekustīgos ķermeņus.

—    Viņi ir dzīvi, — Diks Sends paskaidroja. — Mēs izglābsim viņus — katrā ziņā izglābsim!

—     Kas ar viņiem noticis? — brālēns Benedikts ievaicājās.

—     Pagaidiet, kamēr viņi varēs runāt, — kapteinis Hulls atbildēja, — tad viņi pastāstīs mums visu, ko piedzīvojuši. Bet vispirms iedosim viņiem mazliet ūdens, kam piejauksim pāris pilienu ruma.

Tad pagriezies viņš sauca:

—     Negoro!

Šo vārdu izdzirdis, suns pietrūkās kājās, sacēlis spalvu, atņirdzis zobus, it kā to rīdītu medībās.

Tomēr pavārs vēl nerādījās.

—    Negoro! — kapteinis sauca otrreiz.

Suns atkal izrādīja ārkārtīgu niknumu.

Negoro iznāca no virtuves.

Tikko viņš bij parādījies uz klāja, suns metās tam klāt un grasījās krist pie rīkles.

Pavāram rokā bij nūja, ar to viņš atgaiņāja uzbrucēju, kamēr piesteidzās daži matroži un suni saturēja.

—     Vai šis suns jūs pazīst jau no agrākiem laikiem? — kapteinis Hulls vaicāja pavāram.

—    Mani! — Negoro atsaucās. — Es viņu nekad neesmu redzējis!

—    Savādi gan! — Diks Sends sevī nomurmināja.

## Ceturtā nodaļa. «VALDEKA» IZGLĀBTIE

Vergu tirdzniecību vēl joprojām1 piekopj plašos Vidusafrikas apgabalos. Par spīti angļu un franču kreiseru modrībai vergu vedēji kuģi katru gadu brauc no Angolas un Mozambikas krastiem, izvadādami nēģerus uz visām pasaules malām, var teikt, arī uz civilizētām valstīm.

Kapteinis Hulls to labi zināja.

Šajos apvidos gan reti iemaldījās vergu tirgotāju kuģi, viņam tomēr radās jautājums, vai nupat izglābtie nēģeri tikai nebij vienīgie dzīvi palikušie no lielāka vergu sūtījuma, ko «Valdeks» vedis pārdot kādā Klusā okeana salas kolonijā. Ja tas arī būtu tā/ šie melnie tagad bij brīvi jau tāpēc vien, ka nokļuvuši uz viņa vadītā amerikaņu kuģa. Kapteinim Hullam gribējās pateikt to viņiem pēc iespējas drīzāk.

Pa to laiku ar vislielākām pūlēm un rūpību gādāja par «Valdeka» izglābtajiem. Mrs. Veldonai, Nanai un

Dikam Sendam palīdzot, viņiem vispirms iedeva mazliet dzīvinoša, svaiga ūdens, kura tiem acīm redzami jau vairāk dienu bij trūcis. Iebaudījuši vēl kaut cik ēdamā,. izglābtie pamazām atjēdzās.

Pats vecākais nēģeris, tā ap sešdesmit gadu, drīz vien spēja parunāt. Izrādījās, ka viņš prot pat angliski atbildēt uz jautājumiem, kurus tam uzstādīja.

—    Vai kuģis, ar kuru jūs braucāt, sadūrās ar kādu otru? — kapteinis Hulls vispirms jautāja.

—    Jā, — atbildēja vecais nēģeris. — Tas notika pirms desmit dienām. Mūsu kuģis sadūrās ļoti tumšā naktī. Mēs visi gulējām …

—     Bet kas notika ar «Valdeka» kuģa ļaudīm?

—    Viņu tur vairs nebij, kungs, kad es ar saviem biedriem izsteidzos uz klāja.

—    Vai viņi varēja uzlēkt uz tā kuģa, ar ko «Valdeks» sadūrās? — kapteinis Hulls taujāja tālāk.

—    Varbūt, cerams, ka tas viņiem būs laimējies!

—     Un otrs kuģis pēc sadursmes neatgriezās, lai pievāktu jūs?

—    Nē.

—    Varbūt arī viņš pats nogrima?

—    Nē, viņš nenogrima, — vecais nēģeris atbildēja, papurinādams galvu. — Mēs varējām redzēt, ka viņš tumsā steigšus aizbrauca.

Šis visu pārējo «Valdeka» izglābto apstiprinātais fakts likās neticams. īstenībā tomēr bieži gadās, ka kapteiņi, kuru neuzmanības dēļ notikusi tāda briesmīga sadursme, vienkārši aizbēg, nerūpēdamies par nelaimīgajiem, ko pamet nenovēršamai bojā ejai, un nekustinādami ne pirkstu, lai viņus glābtu.

Nosodāms jau tas, ka važoņi pamet citu glābšanai savu uz publiska ceļa sabraukto nelaimīgo. Tur tomēr viņu upuri droši var cerēt uz palīdzību no citas puses. Bet, ka cilvēks cilvēku tā var pamest klajā jūrā, tas gandrīz ir neticams — tas ir negodīgs, kauna darbs!

Tomēr kapteinis Hulls zināja vairākus necilvēcības piemērus, tāpēc viņš varēja vēlreiz atkārtot mrs. Veldonai, ka tādi notikumi, lai cik neģēlīgi tie liktos, diemžēl, tomēr nav nemaz tik reti.

Tad viņš turpināja iztaujāt:

—    No kurienes «Valdeks» brauca?

—    No Melnburnas.

—    Jūs tātad neesat vergi? …

—    Nē, kungs! — vecais nēģeris aši atsaucās, visā augumā izsliedamies. — Mēs visi esam pensilvanieši un brīvās Amerikas pilsoņi!

—    Mīļie draugi, — kapteinis Hulls teica, — varat būt pārliecināti, ka jūsu brīvība necietīs ne mazākā mērā pēc tam, kad esat uzkāpuši uz amerikaņu brigas «Piligrims» klāja.

Tiešām, pieci nēģeri, kas brauca ar «Valdeku», bij Pensilvanijas štata piederīgie. Pats vecākais gan sešu gadu vecumā bij pārdots verdzībā un aizvests uz Savienotajām Valstīm, taču jau sen uz atbrīvošanas akta pamata atlaists brīvībā. Visi pārējie, daudz jaunākie biedri, pirms viņu dzimšanas atbrīvotu vergu dēli, tātad piedzimuši brīvi, un nevienam baltajam nekad nebij bijušas īpašuma tiesības pār viņiem. Viņi pat nerunāja angliski tajā nēģeru izloksnē, kuri nelieto dzimtes norādītājus vārdiņus, bet darbības vārdiem pazīst tikai infinitivu, izloksnē, kura no vergu atsvabināšanas kara laikiem pamazām izzūd arvien vairāk. Šie melnie bij brīvi atstājuši Savienotās Valstis un brīvi atkal atgriezās turp atpakaļ.

Kapteinis Hulls uzzināja, ka viņi salīguši par strādniekiem pie kāda angļa, kam Dienvidaustralijā netālu no Melburnas piederēja plaši zemes īpašumi. Tur viņi nostrādājuši trīs gadus un ļoti labi nopelnījuši. Pēc notecējušā līguma laika gribējuši atgriezties atpakaļ Amerikā.

Braukuši ar «Valdeku», maksādami par vedumu tāpat kā parastie pasažieri. 5. decembrī atstājuši Melburnu, bet pēc divām nedēļām ļoti tumšā naktī kāds liels tvaikonis uzskrējis virsū «Valdekam».

Nēģeri tajā brīdī gulējuši. Dažas sekundes pēc drausmīgā trieciena viņi izsteigušies uz klāja.

Pa to laiku masti jau bijuši nolūzuši un «Valdeks» nosvēries uz sāniem; bet nogrimt tas nevarējis, jo ūdens apakštelpā neieplūdis pietiekošā vairumā.

«Valdeka» kapteinis un visi kuģa ļaudis nozuduši — varbūt daži no tiem notriekti jūrā, citi varbūt paspējuši pieķerties pie uzskrējušā kuģa, kas pēc trieciena ātri vien aizbēdzis prom.

Pieci nēģeri vieni paši palikuši uz pusē nogrimušā kuģa tūkstoš divi simti jūdžu attālumā no tuvākā cietzemes krasta.

Vecāko nēģeri sauca par Tomu. Ar savu vecumu, tāpat ar enerģisko raksturu un ilgā darba mūžā iegūto pieredzi viņš dabiskā kārtā bij kļuvis savu mazāk rūdīto biedru priekšnieks. Biedri cieši turējās pie viņa.

Pārējie nēģeri bij jauni cilvēki, divdesmit piecu līdz trīsdesmit gadu. Viņu vārdi — Bats Toma dēls, Ostins, Akteons un Herkuls. Visi četri labi noauguši, spēcīgi — par tādiem solītu krietnu maksu Centralafrikas vergu tirgos. Lai gan viņi bij ārkārtīgi noguruši, tūliņ varēja pazīt šīs spēcīgās cilvēku rases lielisko izlasi, kam liberālā audzināšana un izglītība daudzajās Ziemeļamerikas skolās jau paspējusi uzspiest savu zīmogu.

Pēc sadursmes uz «Valdeka» pieci vien palikuši, viņi nekādi nevarējuši atsvērt taisni nekustīgo kuģa korpusu, pat atstāt to viņi nevarējuši, jo abas laivas uz klāja bij triecienā sadragātas. Viņiem atlicis tikai gaidīt, vai nepagadīsies ceļā kāds garāmbraucējs kuģis, kamēr jūras straumes vraku aizvien vairāk aizvirzījušas no īstā ceļa. Ar šo straumju virzienu izskaidrojams arī, kāpēc «Valdeku» sastapa tik tālu no pasāktā virziena, jo, no Melburnas izbraukušam, tam vajadzēja atrasties pavisam citos platuma grādos.

Desmit dienu laikā no sadursmes līdz tam mirklim, kad «Piligrims» pamanīja kuģi, pieci nēģeri bij pārtikuši no kaut kādām kajites pieliekamajā atrastām ēdiena paliekām. Pārtikas noliktava bij pilnīgi ūdens applūdināta, tajā iekļūt un sadabūt kādu veldzinošu dzērienu nebijis iespējams, uz klāja sakrautās dzeramā ūdens mucas sadursmē bijušas sadragātas, tāpēc viņus šausmīgi mocījušas slāpes. Kopš vakardienas, slāpju nomākti, viņi krituši nesamaņā — bij pats beidzamais laiks, kad piesteidzās «Piligrims».

Tāds bij nedaudzos vārdos pastāstītais Toma vēstījums kapteinim Hullam. Nebij nekāda iemesla neticēt vecajam nēģerim. Viņa biedri apliecināja katru vārdu, ko vecais teica, bet ari pieredzētie fakti un notikumi paši jau pierādīja, ka šie nabaga cilvēki runā patiesību.

Kāds cits dzīvs palikušais un izglābtais, bez šaubām, varētu stāstīt tikpat pārliecinoši — tikai tam trūka valodas.

Tas bij suns, ko Negoro vārds likās saniknojam tik visai dīvainā un nesaprotamā kārtā. Laikam taču tur bij kāda neizskaidrojama antipatija.

Suni sauca par Dingo, tas bij Jaunholandē[3] pazīstamās sētas suņa sugas. Tātad «Valdeka» kapteinis to nebij dabūjis Austrālijā. Pirms diviem gadiem viņš sastapa badā pusmirušo Dingo klaiņojam pa Rietumāfrikas piekrasti netālu no Kongo ietekas. «Valdeka» kapteinis pievāca šo skaisto dzīvnieku, kas vienmēr palika liels savrupnieks; varēja noprast, ka viņš vēl joprojām skumst pēc sava agrākā kunga, no kura varbūt varmācīgi atšķirts un kuru velti meklējis tajā tuksnešainajā apvidū. — S. V. — Šie divi viņa kakla siksnā iegravētie burti vienīgie viņu saistīja ar pagātni, kuras noslēpums laikam gan paliks neatminēts.

Skaistais un spēcīgais Dingo, augumā lielāks nekā Pireneju suņi, bij viskrāšņākais Jaunholandes sētas suņa sugas pārstāvis. Uz pakaļkājām saslējies un galvu atmetis, viņš aizsniedza cilvēka augumu. Viņa lunkanība un muskuļu spēks lika nojaust vienu no tiem dzīvniekiem, kas bez šaubīšanās uzbrūk jaguaram vai panteram un nebaidās pat lācim griezt pretī krūti. Viņa aste bij gara un kupla kā lauvam, spalva bieza, dzeltenbrūnā nokrāsā, tikai ar baltu atplaiksnu uz purna. Saniknots šis dzīvnieks patiešām varēja kļūt bīstams. Tāpēc saprotams, ka Negoro nebij apmierināts ar apsveicināšanās veidu, ar kādu to saņēma šis savas sugas varenais pārstāvis.

Būdams savrupnieks, Dingo tomēr nebij ļauns. Tā vien likās, ka viņu vairāk nomāc skumjas. Vecais Toms uz «Valdeka» bij novērojis, ka suns necieta nēģerus. Viņš gan nemēģinājis darīt tiem ļaunu, bet tomēr to vairījies. Iespējams, ka tajā Āfrikas krastmalā, pa kuru viņš klaiņojis, suns piedzīvojis kādas pārestības no iedzimtajiem. Tā kā Toms un viņa biedri bij krietni cilvēki, Dingo nekad nenaidojās ar tiem. Tās desmit dienas, ko viņi visi kopā pavadīja uz «Valdeka», viņš vienmēr bij turējies savrup, pārtikdams nezin ar ko, bet, tāpat kā citi, šausmīgi ciezdams slāpes.

Tādi bij tie, kas laimīgā kārtā izglābās no vraka, kuru pirmais lielākais vilnis nogremdētu. Protams, okeana dzīlēs viņš aizrautu līdzi tikai līķus, ja bezvēja laika un pretvēja aizkavētais «Piligrims» nepiesteigtos kā necerēts glābējs un kapteinim Hullam nebūtu izdevība pastrādāt savu glābēja un cilvēcības darbu.

So darbu turpinot, vajadzēja vēl aizgādāt uz tēvzemi «Valdeka» izglābtos, kas bij pazaudējuši visu triju gadu laikā sapelnīto un iekrāto naudu. Bij nolemts to katrā ziņā darīt. Nodevis Valparaizo kravu, «Piligrims» gar Amerikas krastmali dosies uz Kalifornijas krastiem. Augstsirdīgā mrs. Veldona bij apsolījusi, ka Džemss Veldons katrā ziņā viņus uzņems labi un apgādās ar visu nepieciešamo, lai viņi no turienes varētu atgriezties savā Pensilvanijā.

Ar tādiem solījumiem nākotnē pilnīgi nodrošināti, šie krietnie cilvēki varēja tikai no sirds pateikties mrs. Veldonai un kapteinim Hullam. Protams, labdarī jums bij pārāk liels, bet tomēr varbūt arī šie nabaga nēģeri klusībā nodomāja, ka var pienākt diena, kad viņi iespēs kaut cik nolīdzināt savu parādu.

## Piektā nodaļa. S. V.

Pa to laiku «Piligrims» bij atsācis savu gaitu, cik vien iespējams, cenzdamies pavērsties pret austrumiem. Kapteinis Hulls bij stipri norūpējies par ilgstošo bezvēju un pretvējiem — nevis tāpēc, ka viņš tā aizkavētos vienu vai divas nedēļas ceļā no Jaunzēlandes uz Valparai zo, bet tāpēc, ka šis garais brauciens varēja kļūt apnicīgs un nogurdināt viņa pasažierus.

Tomēr mrs. Veldona neraizējās, bet, prātnieciski savaldīdamās, klusi pacieta šo likstu ar tās neērtībām.

Sadragātais «Valdeks» tajā pašā 2. februāra dienā bij pazudis no redzes apvāršņa.

Kapteinis Hulls vispirms parūpējās par to, lai pēc iespējas ērtāk novietotu Tomu līdz ar tā biedriem. Mazajā matrožu kajitē uz «Piligrima» klāja visiem telpu nepietika, tāpēc viņiem ierīkoja kādu mītni kuģa priekšgalā. Šie smagā darbā norūdītie, brašie cilvēki tomēr bij mierā ar visu, šajā jaukajā, rāmajā un siltajā laikā viņi tur varēja palikt visu brauciena laiku.

Uz brīdi negaidītā notikuma satrauktā mierīgā dzīve uz kuģa atkal ievirzījās savā parastajā gaitā.

Toms, Ostins, Bats, Akteons un Herkuls labprāt gribēja kaut kā palīdzēt kuģa darbos. Bet pastāvīgā nemainīgā vēja laikā reiz iekārtotās buras nemaz nevajadzēja grozīt, un arī cita nekā nebij ko darīt. Tomēr, ja vien gadījās vajadzība pavērst kuģi kaut kā citādi, vecais nēģeris ar saviem biedriem tūliņ steidzās palīgā matrožiem, un, tiklīdz spēcīgais Herkuls kaut kur pielika savu roku, tas tūliņ bij manāms. Šis sešas pēdas garais nēģeru milzenis viens pats atsvara pusduci vīru.

Mazajam Džekam bij tīrais prieks iovērot šo milzi. Viņš no tā nemaz nebaidījās, un, kad Iļerkuls, satvēris zēnu rokās, šūpoja augstu gaisā, it kā viņš būtu vēl zīdainis, zēns kliedza sajūsmā un nemaz negribēja beigt šo rotaļu.

—    Cel mani vēl augstāk! — mazais Džeks lūdza milzi.

—    Uplā, Džeka kungs! — Herkuls atsaucās.

—    Vai es esmu ļoti smags?

—    Es jūs nemaz nemanu rokās.

—    Tad ir labi, vēl augstāk! Cik tālu tev rokas sniedz!

Un Herkuls, aptvēris savām platajām plaukstām zēna mazās kājas, cēla viņu gaisā un nēsāja pa klāju gluži tā, kā to dara cirka vingrotāji. Džekam šķita, ka viņš nu ir liels, ļoti ļoti liels, un tas viņu visai sajūsmināja. Viņš pamēģināja pat būt «vareni smags», bet stiprinieks viņa smagumu tik un tā nemanīja.

Tā mazajam Džekam nu bij divi draugi — Diks Sends un Herkuls. Viņš nekavējās apgādāties vēl arī trešo.

Trešais bij Dingo.

Jau vairākkārt norādīts, ka Dingo nebij sevišķi

draudzīgs suns. Bez šaubām, tas arī tāpēc, ka «Valdeka» ļaudis viņam īsti nepatika. Uz «Piligrima» bij pavisam kas cits. Džeks laikam gan prata aizkustināt skaistā dzīvnieka sirdi, un tam drīz vien radās patika rotaļāties ar zēnu, kas tikai to vien vēlējās. Drīz vien varēja redzēt, ka Dingo piederēja pie tiem suņiem, kas sevišķi mīl bērnus. Protams, Džeks nedarīja viņam neko ļaunu. Vislielākais prieks zēnam bij izmācīt Dingo par ātru jājamo zirgu, un drīz vien viņš varēja atzīt, ka šādas sugas zirgs ir nesalīdzināmi pārāks par kartona vai koka četrkāji pat tad, ja tādam pietaisa skrituļus pie kājām. Tā Džeks lēkšoja, sunim mugurā uzrāpies un spalvā ieķēries, un, protams, viņš nesvēra vairāk kā pusžokejs jājama zirga mugurā.

Bet cukura krājumam kuģa pārtikas glabātavā no tā gan katru dienu radās prāvs robs.

Drīz vien Dingo kļuva visu kuģa ļaužu mīlulis. Tikai Negoro joprojām centās izvairīties no suņa, kura naids pret to vēl vienmēr palika tikpat nikns kā neizskaidrojams.

Tomēr Dingo dēļ mazais Džeks neaizmirsa arī Diku Sendu, savu veco draugu. Visu laiku, kad uz kuģa nebij darba, jaunmatrozis pavadīja mazā zēna sabiedrībā.

Jāpiezīmē, ka mrs. Veldona allaž ar lielāko labpatiku vēroja šo draudzību.

Kādu dienu — tas notika 6. februārī — viņa runāja ar kapteini Hullu par Diku Sendu, un tas nevarēja vien beigt slavēt jaunmatrozi.

—    Es galvoju par to, — viņš teica mrs. Veldonai, — ka šis zēns dienās izveidosies par krietnu jūrnieku! Viņam patiesi ir iedzimta dziņa uz jūru, un ar šo instinktu viņš paveic arī to, ko darba dažādībā teoretiski vēl īsti nesaprot. Jāpabrīnās par to, ko viņš jau tagad iespēj, neskatoties uz visai īso apmācības laiku.

—    Man vēl jāpiemin, — mrs. Veldona iebilda, — ka viņam ir arī lielisks raksturs. Viņš ir uzticams zēns, saviem gadiem ļoti saprātīgs. Visu laiku, kamēr viņu pazīstam, mums nav bijis iemesla viņam ko pārmest.

—    Jā, viņš ir krietns zēns, — kapteinis Hulls piekrita. — Visi viņu cienī un mīl.

—     Es zinu, — mrs. Veldona turpināja, — ka mans virs nodomājis pēc šī brauciena nobeigšanas likt viņam studēt hidrogrāfiju, lai viņš savā laikā varētu iegūt kapteiņa diplomu.

—    Un Veldona kungs rīkosies pareizi, — kapteinis Hulls apstiprināja. — Kādreiz Diks darīs godu amerikaņu jūrniekiem.

—    Šis nabaga bārenis ar lielām grūtībām iesācis savu dzīves ceļu, — mrs. Veldona piebilda. — Smagu skolu viņš izgājis!

—    Bez šaubām, mrs. Veldona, bet šī skola viņam nav bijusi velta. Zēns ir sapratis, kas vajadzīgs, lai izlauztos cauri visām grūtībām, un viņš atrodas uz pareiza ceļa.

—    Jā, uz pienākuma ceļa!

—     Palūkojieties kaut vai tagad pat viņā, — kapteinis Hulls teica. — Viņš stāv pie stūres, bet acis nenovērš no foka. Jūs nemanāt ne mazāko jaunības izklaidību, ne mazāko nevīžību! Viņš rīkojas savā vietā tikpat droši kā vecs stūrmanis. Tas ir labs sākums jūrniekam! Mūsu amats, mrs. Veldona, prasa, ka pie tā ķeras jau agrā bērnībā. Kas nav iesācis kā kuģapuika, nekad nekļūs par īstu jūrnieku, vismaz uz mūsu tirdzniecības kuģiem ne. Te jāpazīst pašam ikviens sīkums, bet tad viss jāaptver reizē ar saprātu un instinktu, reizē jāzina, kas jādara un kā jādara.

—    Tomēr, kapteini Hull, — mrs. Veldona iebilda,

—    labu virsnieku netrūkst arī kara flotē.

—    Protams, ka ne, — kapteinis Hulls atbildēja,

—   taču pēc manām domām labākie ir tie, kas savu karjeru jau iesākuši bērnībā. Nerunājot nemaz par Nelsonu un tamlīdzīgiem lieliem gariem, sliktākie nebūt nav tie, kas vispirms kalpojuši par kuģapuikām.

Šajā brīdī uz klāja parādījās brālēns Benedikts, kā vienmēr domās nogrimis un tāpat maz vērodams savu apkārtni kā pravietis Elija, ja tas atkal atgrieztos šajā pasaulē.

Brālēns Benedikts it kā gauži noraizējies staigāja pa klāju, rūpīgi aplūkodams visas spraugas, pārbaudīdams vistu būrus un iztaustīdams klāja šķirbas tur, kur piķa aizdrīvējums bij atlupis.

—    Nu, brālēn Benedikt? — mrs. Veldona to uzrunāja. — Jums joprojām klājas labi?

—    Jā gan, māsīc Veldona … Man klājas labi, bez šaubām … Tikai es vēlētos drīzāk nokļūt sauszemē.

—    Ko jūs tur tik rūpīgi meklējat zem sola, Benedikta kungs? — kapteinis Hulls apvaicājās.

—    Kukaiņus, cienījamais kungs, — brālēns Benedikts atsaucās. — Ko tad lai es citu meklētu kā kukaiņus?

—    Kukaiņus! Patiešām gan — jums taisnība! Bet te uz jūras papildināt savu kolekciju jums gan nebūs iespējams.

—    Kāpēc gan ne? Nemaz nav tik neiespējams atrast še dažus eksemplārus …

—    Brālēn Benedikt, — mrs. Veldona iebilda, — neapvainojiet kapteini Hullu! Viņa kuģis tik tīrs, ka jūs no savām medībām allaž atgriezīsieties ar tukšu somu.

Kapteinim Hullam paspruka skaļi smiekli.

—    Mrs. Veldona pārspīlē, — viņš piezīmēja. — Tomēr es domāju, Benedikta kungs, ka mūsu kabinēs jūs gan meklējat velti.

—    To es pats labi zinu! — brālēns Benedikts atsaucās, paraustīdams plecus. — Tur es velti esmu izmēģinājies …

—    Bet «Piligrima» preču telpā jūs varbūt varētu atrast dažus prusakus, starp citu, visai neinteresantus kukaiņus.

—    Un jūs varat saukt par neinteresantiem šos nakts taisnspārņus, ko nolādējuši Virgilijs un Horacijs! — brālēns Benedikts attrauca, visā augumā izsliedamies. — Neinteresanti jums liekas viņu tuvākie radinieki, austrumu melnie «periplaneta orientalis» un Amerikas kakerlaki, kas dzīvo …

—    Kas samaitā … — iebilda kapteinis Hulls.

—    Kas pārvalda arī jūsu kuģi! — brālēns Benedikts svinīgi nobeidza.

—    Patīkama valdonība, neko teikt!

—    Jūs laikam neesat entomologs, kapteiņa kungs?

—    Nekad negribētu būt — sev pašam par kaiti.

—      Bet brālēn Benedikt! — mrs. Veldona smaidīdama iejaucās. — Jūs taču nevēlēsieties, ka zinātnes labā mūs apēd dzīvus?

—    Es nevēlētos citu neko, — atbildēja dedzīgais entomologs, — kā vienīgi pievienot savai kolekcijai vēl kādu retu eksemplāru, kas tai dara godu!

—    Vai tad jūs vēl neesat apmierināts ar to, ko ieguvāt Jaunzēlandē?

—    Nevaru sacīt, ka gluži ne, māsīc Veldona. Esmu pietiekoši laimīgs, ka ieguvu vienu no tās jaunās īsspārņu sugas, kas līdz šim bij sastopami tikai vairākus simtus jūdžu tālāk Jaunkaledonijā.

Tajā mirklī Dingo, ar Džeku rotaļādamies, lēkādams tuvojās brālēnam Benediktam.

—    Vai iesi prom! — tas pikti iesaucās, atgrūzdams suni nost.

—    Jūs mīlat prusakus un ienīstat suņus, — kapteinis Hulls piezīmēja. — To es gan nesaprotu, Benedikta kungs!

—    Un pie tam vēl tik labu suni! — piebilda Džeks, savām mazajām roķelēm apķēris Dingo lielo galvu.

—    Jā… to es nenoliedzu, — brālēns Benedikts atbildēja. — Bet kāpēc es lai viņu mīlu? Šis velna kustonis nepavisam nav attaisnojis cerības, kas man radās, viņu ieraugot.

—    Ak tu mūžs! — mrs. Veldona iesaucās. — Vai tad jūs patiešām cerējāt ierindot viņu divspārņu vai plēvspārņu kārtā?

—    Nebūt ne, — brālēns Benedikts atsaucās svarīgi.

—     Bet vai tad nav taisnība, ka šis Dingo, gan jaunholandiešu rases, tomēr pievākts Āfrikas rietumu krastā?

—    Patiešām taisnība, — mrs. Veldona atbildēja.

—    Toms vairākkārt dzirdējis «Valdeka» kapteini runājam par to.

—    Nu redzat! Un es tad biju domājis… es cerēju … ka šis suns atnesis līdz kādus posmkāju paraugus no tikai Āfrikas faunā sastopamām pasugām.

—    Žēlīgais dievs! — mrs. Veldona izsaucās.

—    Un, — brālēns Benedikts turpināja, — starp tām varbūt kāda jauna paveida cilvēku vai smilkšu blusas…

—    Vai tu dzirdi, Dingo? — kapteinis Hulls sacīja. — Tu neesi izpildījis savu svarīgāko pienākumu!

—    Es viņu pamatīgi izblusoju, — entomologs piemetināja ar dziļu nožēlu balsī, — bet nevarēju atrast nevienu pašu kukaini…

—    Ko jūs, es domāju, bez vilcināšanās un žēlastības būtu notiesājis uz nāvi! — kapteinis Hulls izsaucās.

—    Kapteiņa kungs, — brālēns Benedikts vēsi atteica, — neaizmirstiet, ka sers Džons Franklins sargājās nogalināt pat to vissīkāko kukainīti, pat moskitu, kura uzbrukums daudz nepatīkamāks kā blusas, un tomēr jums jāatzīst, ka sers Džons Franklins nebūt nebij sliktāks par dažu labu jūrnieku.

—    Protams, — kapteinis Hulls piekrita palocīdamies.

—    Un kādu dienu, kad šis divspārnis bij viņu nežēlīgi nomocījis, viņš tikai aizpūta to gaisā, pat uzrunādams ar «jūs»: «Ejiet taču prom! Pasaule plaša diezgan gan jums, gan man!»

—    Ko jūs sakāt! — kapteinis Hulls atsaucās.

—    Jā gan, mans kungs!

—    Nu labi, Benedikta kungs, — kapteinis Hulls iesmējās. — Tikai to teicis kāds cits jau sen pirms Džona Franklina.

—    Kāds cits?

—    Jā — un šis cits bij krusttēvs Tobijs.

—    Entomologs? — brālēns Benedikts žirgti ievaicājās.

—    Nē, krusttēvs Tobijs Sterns. Šis cienījamais krusttēvs gluži tiem pašiem vārdiem uzrunāja moskitu, kas to mocīja un ko viņš uzdrīkstējās uzrunāt ar «tu»: «Ej, nabadziņ, pasaule plaša diezgan, pietiks vietas mums abiem!»

—    Krietns cilvēks šis krusttēvs Tobijs! — brālēns Benedikts nopriecājās. — Vai viņš ir miris?

—    Es domāju gan, — kapteinis Hulls attrauca, — jo viņš vispār nekad nav dzīvojis.

Visi iesmējās, lūkodamies uz brālēnu Benediktu.

Šajā garlaicīgajā, pretvēja kavētā braucienā šādas un tamlīdzīgas sarunas brālēna Benedikta klātbūtnē allaž un nenovēršami rosījās ap kādu entomoloģijas jautā jumu. Jūra bij rāma, bet vēji piespieda tomēr uzmanīt brigu. «Piligrims» ļoti maz bij pavirzījies pret austrumiem, un kapteinis nepacietīgi gaidīja, kad briga nokļūs apvidos, kur valdošie vēji būs labvēlīgāki.

Jāpiemin, ka brālēns Benedikts bij mēģinājis arī jaunmatrozi iesvētīt entomoloģijas mistērijās. Taču Diks Sends izrādījās diezgan neuzņēmīgs šajā ziņā. Neatradis neko labāku, zinātnieks pievērsās nēģeriem, kuri tomēr it neko nesaprata. Toms, Aktions, Bats un Ostins galu galā bij pat aizmukuši no mācībām, un profesoram atlika tikai viens vienīgais skolnieks — Herkuls, kas it kā pierādīja kaut kādas iedzimtas spējas atšķirt parazitu no sarastaiņa.

Nēģeru milzenim nu bij jādzīvo cietspārņu — dažādu vaboļu: plēsoņu, mednieku, šāvēju, kapraču, lēkātāju, dūcēju, kāpuru mušu, degunradzīšu, maij vaboļu, dižo briežragu vaboļu, smecernieku un māriņu pasaulē, pētot visu brālēna Benedikta kolekciju. Protams, profesors ar trīsām vēroja savus trauslos dzīvnieciņus Herkula lielajos pirkstos, kuriem bij kalēja kniebavu cietums un spēks. Bet milzenis skolnieks tik pacietīgi noklausījās profesora lekcijas, ka patiešām bij kaut ko vērts arī riskēt.

Kamēr brālēns Benedikts nodevās tik nopietnam darbam, mrs. Veldona arī mazo Džeku nepameta nenodarbinātu. Viņa mācīja to lasīt un rakstīt. Rēķināšanas skolotāja uzdevums piekrita viņa labajam draugam Dikam Sendam, kas mazo iepazīstināja ar šī mācības priekšmeta pirmajiem elementiem.

Piecu gadu vecumā bērns ir vēl pavisam mazs. To visizdevīgāk mācīt ar dzīvas rotaļas palīdzību, nevis sausiem teoretiskiem paskaidrojumiem, kas vienmēr ir vairāk vai mazāk garlaicīgi.

Džeks mācījās lasīt nevis ābecē, bet ar sarkanu krāsu koka klucīšos iespiestos burtus; rotaļādamies ar tiem, viņš vingrinājās sastādīt arī vārdus. Dažreiz mrs. Veldona pati paņēma klucīšus un salika vārdu, tad atkal izjauca tos, un nu Džekam bij jāmēģina sastādīt no jauna.

Mazajam zēnam ļoti iepatikās šāds lasīšanas mācības veids. Katru dienu viņš vairāk stundu pavadīja gan

kabinē, gan uz klāja, sarindodams un atkal izjaukdams sava alfabēta burtus.

Tā viņam tur nodarbojoties, kādu dienu notika tik ārkārtīgs un negaidīts atgadījums, ka par to jāpastāsta mazliet sīkāk.

Tas notika 9. februara rītā. Pusguļus uz klāja nometies, Džeks rotaļājās, sastādīdams un atkal izjaukdams vārdu, kas tad vecajam Tomam no jauna bij jāsaliek. Pēc norunas, Toms sēdēja ar plaukstu aizsegtām acīm, lai nekā neredzētu un lai nenovērotu, kā mazais zēns rīkojas.

Klucīšu pavisam bij ap piecdesmit, daži ar lielajiem, citi ar mazajiem burtiem. Bez tam vēl dažos klucīšos bij iezīmēti cipari, lai mācītos arī skaitļus salikt tāpat kā vārdus.

Klucīši bij izlikti uz klāja, un mazais Džeks ņēma te vienu, te otru burtu, lai dabūtu kopā savu vārdu — patiešām tas bij grūts un nopietns darbs.

Dingo jau kādu brīdi bij grozījies ap zēnu, bet tad viņš pēkšņi apstājās. Viņa acis uzmanīgi pavērsās, labā kāja bij pacelta, aste nervozi kuļājās. Piepeši viņš metās pie klucīšiem, paķēra vienu no tiem zobos, aiznesa un nolika to dažus soļus no Džeka.

Šajā klucītī bij iespiests lielais burts S.

— Dingo, ko tu dari! — mazais zēns iesaucās, sākumā pārbijies, ka Dingo nenorij viņa alfabēta nepieciešamo sastāvdaļu.

Bet Dingo atgriezās atpakaļ, tādā pašā kārtā paķēra otru klucīti, aiznesa un nolika līdzās pirmajam.

Tajā bij lielais burts V.

Šoreiz Džeks iekliedzās aiz pārsteiguma.

Kliedzienu izdzirduši, piesteidzās mrs. Veldona, kapteinis Hulls un jaunmatrozis, kas pastaigājās turpat pa klāju. Džeks pastāstīja viņiem, kas nupat noticis.

Dingo pazina burtus! Dingo prata lasīt! Tas patiešām bij tā! Mazais Džeks to redzējis pats savām acīm!

Diks Sends gribēja paņemt abus klucīšus, lai atdotu tos savam draugam Džekam, bet Dingo atņirdza zobus.

Tomēr jaunmatrozim galu galā izdevās pievākt klucīšus, viņš nolika tos pie pārējiem.

Dingo pielēca no jauna, paķēra abus klucīšus un

novietoja savrup. Šoreiz viņš uz tiem nolika abas priekšk.ijas, it kā taisīdamies tos aizsargāt kā savu īpašumu. Šķita, ka pārējie alfabēta burti viņu nemaz neinteresē.

—  Nudien savādi! — mrs. Veldona iesaucās.

—    Patiešām ārkārtīgi savādi! — kapteinis Hulls piekūla, uzmanīgi skatīdamies uz abiem burtiem.

, S. V., — mrs. Veldona lasīja.

—    S. V., — kapteinis Hulls atkārtoja. — Tie taču ir 1.iisni tie paši burti, kas iezīmēti Dingo kakla siksnā!

Bet tad viņš piepeši pagriezās pret veco nēģeri.

—    Tom, — viņš jautāja, — vai jūs nestāstījāt, ka «Valdeka» kapteinis pirms neilga laika pievācis šo suni Āfrikas piekrastē?

jā gan, kungs, Toms atbildēja. — Dingo tikai divus gadus bij| uz kuģa.

Un v.n jūs vel nepiebildat, ka «Valdeka» kapteinis atrada suni Āfrikas rietumu krastmalā?

Jā, kungs, Kongo upes ietekas apvidū. Es bieži dzirdēju kapteini to stāstām.

Tātad, — kapteinis Hulls taujāja tālāk, — neviens nezināja pateikt, kam šis suns agrāk piederējis un no kurienes viņš cēlies?

Neviens pats, kungs. Atrasts suns, tas ir vēl ļaunāk nekā atrasts bērns. Dokumentu nekādu nav, bez tam vēl arī pats nekā nevar pastāstīt.

Kapteinis Hulls apklusa un nogrima pārdomās.

—    Vai tie divi burti pamodināja jums kādas atmiņas? — mrs. Veldona vaicāja kapteinim Hullam, kad tas kādu brīdi bij tā palicis savās domās.

—   Jā, mrs. Veldona, — atmiņas, vai vismaz kaut ko tamlīdzīgu, bet arī visai savādu.

—     Un kas tas būtu?

—    Šiem diviem burtiem varētu būt sava nozīme, tie it kā atgādina mums kādu drošsirdīgu ceļotāju…

—     Ko jūs ar to gribat teikt? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Redziet, mrs. Veldona, 1871. gadā, tas ir, taisni pirms diviem gadiem, kāds franču ceļotājs, Parizes ģeogrāfiskās biedrības ierosināts, devās pārceļot Āfrikas kontinentu no rietumiem līdz austrumiem. Ceļojuma sākums bij nodomāts tieši no Kongo ietekas. Gala mērķim pēc iespējas vajadzēja būt Deldago ragam pie Rovumas grīvas austrumpusē. Šis franču ceļotājs bij Samuels Vernons.

—    Samuels Vernons! — mrs. Veldona atkārtoja.

—    Jā, mrs. Veldona. Abi vārdi iesākās tieši ar šiem diviem burtiem, kurus Dingo izvēlējies starp pārējiem un kuri iegravēti viņa kakla siksnā.

—     Patiešām gan! — mrs. Veldona apstiprināja. — Un šis ceļotājs .. .

—    Šis ceļotājs, — kapteinis Hulls atbildēja, — aizbrauca, bet no tā laika vairs nekas par viņu nav dzirdēts.

—    Nekas? — arī jaunmatrozis ievaicājās.

—    It nekas, — kapteinis Hulls atbildēja.

—    Un kāds ir jūsu secinājums? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Ka Samuels Vernons acīm redzami nav sasniedzis Āfrikas austrumu krastu, bet vai nu kritis iedzimto gūstā, vai ceļā nogalināts!…

—    Un šis suns?. ..

—    Šis suns piederējis viņam un, ja mana hipotēzē pareiza, laimīgāks nekā viņa kungs, iespējis atgriezties Kongo apvidū, jo tas viss tiešām varēja norisināties ap to laiku, kad viņu pievāca «Valdeka» kapteinis.

—    Bet, — mrs. Veldona iebilda, — vai tad jūs noteikti zināt, ka tam franču ceļotājam no paša sākuma suns bijis līdzi?

—     Protams, tas ir tikai vienkāršs minējums, mrs. Veldona, — kapteinis Hulls atbildēja. — Bet neapšaubāms taču, ka Dingo pazīst šos divus burtus — S un V, kas ir franču ceļotāja vārda un uzvārda pirmie burti. Es gan nekādi nevaru izskaidrot, kādā kārtā dzīvnieks iemācījies pazīt abus burtus, bet, atkārtoju, viņš pazīst tos pilnīgi noteikti, un palūkojiet tikai, viņš tur savas kājas uz tiem, it kā aicinātu mūs tos izlasīt kopā ar viņu.

Tiešām, citādi Dingo izturēšanās nebij iztulkojama.

—   Vai Samuels Vernons viens pats devās ceļojumā no Kongo piekrastes? — Diks Sends vaicāja.

—   To es nezinu, — kapteinis Hulls atbildēja. — Tomēr iespējams, ka viņu pavadīja kāds salīgts iedzimto pulks.

Šajā brīdī no kajites uz klāja iznāca Negoro.

Sākumā neviens nebij redzējis viņu iznākam un tāpēc nepamanīja to savādo skatienu, kādu viņš uzmeta sunim, ieraudzījis divus burtus, uz kuriem tas bij nostājies it kā medību lēcienam. Bet Dingo tūliņ pamanīja pavāru un vislielākā niknumā atņirdza zobus.

Negoro aši metās atpakaļ matrožu kajitē, niknajam sunim pat nepadraudēdams.

—   Tur ir kāds noslēpums! — nomurmināja kapteinis Hulls, kam neviens sīkums šajā skatā nebij paslīdējis nemanīts.

—    Bet, kapteiņa kungs, — ieminējās jaunmatrozis, — vai tas tomēr nav pārāk dīvaini, ka suns pazīst alfabēta burtus?

—   Nepavisam ne! — iejaucās mazais Džeks. — Māmiņa man bieži stāstījusi par kādu suni, kas pratis lasīt un rakstīt, turklāt vēl kā īsts meistars spēlējis domino.

—    Mīļais bērns, — mrs. Veldona ierunājās smaidīdama, — šis suns, ko sauca par Munito, nemaz nebij tāds gudrinieks, kā tu to iedomājies. Ja ticētu tam, ko man stāstījuši, viņš neprātis atšķirt citu no cita burtus, ar kuriem sastādījis vārdus. Bet viņa īpašnieks, kāds veikls amerikanis, nomanījis, ka Munito ārkārtīgi smalka dzirde, un ņēmies vēl vairāk ievingrināt šo spēju un ar tās palīdzību taisīt dažādus trikus.

—   Kā tad viņš to izdarījis, mrs. Veldona? — iejautājās Diks Sends, kuru šis stāsts ieinteresēja gandrīz tāpat kā mazo Džeku.

—   Redziet, kā, mīļais draugs: kad Munito izveda, lai parādītu viņa prasmi publikai, viņam priekšā uz galda uzlika šiem līdzīgus burtus. Pa šo galdu šurpu turpu pastaigādamies, pūdelis gaidīja, kamēr skaļā vai pusbalsī izsauc kādu vārdu. Nepieciešams noteikums bij tikai tas, lai arī viņa kungs zinātu šo vārdu.

—   Tātad, ja kunga nebij klāt?. . . — iebilda jaunmatrozis.

—   Suns nespēja nekā parādīt, — mrs. Veldona atbildēja. — Un, lūk, kāpēc. Burti bij izlikti uz galda, Munito pastaigājās gar šo alfabētu. Nonācis pie kāda burta, kas bij izvēlams prasītā vārda sastādīšanai, viņš apstājās. Bet apstājās tikai tāpēc, ka izdzirda īpašu, ar citām nesamaināmu skaņu, ko amerikanis taisīja, kabatā paslēptu zobu suku klakšķinādams. Šī skaņa tad arī bij zīme, lai Munito paņem šo burtu un aiznes nolikt rindā pie citiem.

—    Un tas ir viss noslēpums! — Diks Sends iesaucās.

—    Jā, tas ir viss noslēpums, — mrs. Veldona atkārtoja. — Tas ir ļoti vienkārši kā gandrīz itin visos noslēpumainos burvju mākslas trikos. Amerikānim neesot klāt, Munito vairs nebij Munito. Es tāpēc brīnos, kā Dingo, ja arī Samuels Vernons bijis viņa kungs, tam klāt neesot, tomēr spēj sazīmēt šos divus burtus.

—   Tiešām, tas ir ļoti brīnišķīgi, — piekrita kapteinis Hulls. — Bet ievērojiet, ka še krīt svarā tikai divi burti, divi atsevišķi burti, nevis vesels, nejauši pateikts vārds. Ar visu to man tomēr šķiet, ka daudz tālāk par Dingo cilvēku saprātam nolemtā iejomā tikuši divi citi suņi: tas, kas zvanīja pie klostera vārtiem, lai saņemtu gabaliņu maizes, ko tur ikreiz pasniedza garāmgājējiem nabagiem, un otrs, kam pārmaiņus ar biedru katru otro dienu biļ jāgriež vārpsta un kas kategoriski atteicās to darīt, kad viņa kārta vēl nebij pienākusi. Un tomēr mēs stāvam neatrisināma jautājuma priekšā. No visiem alfabēta burtiem Dingo izvēlējās tikai šos divus, S un V. Pārējos viņš, kā liekas, nemaz nepazīst. Jādomā, ka aiz mums nezināmiem iemesliem viņa uzmanība pievērsās vienīgi tikai tiem diviem.

—   Ak kapteini Hull! — iesaucās jaunmatrozis. — Ja Dingo prastu runāt! . . . Varbūt viņš pastāstītu mums, ko nozīmē šie divi burti un kāpēc viņš tā ņirdz zobus uz mūsu pavāru!

—     Un turklāt kādus zobus! — atsaucās kapteinis Hulls, pamādams uz Dingo, kas tajā brīdī žāvādamies bij atplētis muti un parādīja savus briesmīgos ilkņus.

## Sestā nodaļa. REDZAMS VALIS

Viegli saprotams, ka šo savādo atgadījumu bieži vien «Piligrima» pakaļējā klājā pārrunāja mrs. Veldona, kapteinis Hulls un jaunmatrozis. Diks Sends visasāk sajuta instinktivu neuzticību pret Negoro, kura izturēšanās tomēr bij pilnīgi nevainojama.

Kuģa priekšgalā tāpat pārsprieda notikumu, tikai secinājumi tur nebij tādi paši. Matrožu kajitē tika nospriests, ka Dingo vienkārši ir suns, kas prot lasīt un varbūt arī rakstīt labāk nekā dažs labs no kuģa matrožiem. Bet, ja nu viņš nerunā, tad droši vien tikai tāpēc, ka viņam laikam savi dibināti iemesli klusēt.

—   Tomēr vienā jaukā dienā, — pravietoja stūrmanis Boltons, — suns atnāks apvaicāties, kurā pusē mums atrodas zeme, jo patlaban pūš rietum-ziemeļrietumu vējš, un tad katrā ziņā vajadzēs viņam to izskaidrot.

—    Pasaulē taču ir dzīvnieki, kas runā, — paskaidroja kāds cits matrozis, — piemēram, žagatas un papagaiļi! — Kāpēc gan lai nerunā suns, ja tas viņam iepatīkas? Daudz grūtāk taču runāt ar knābi nekā ar purnu!

—    Bez šaubām! — apstiprināja bocmanis Hoviks. — Tikai pieredzēts tas gan vēl nav nekad.

Šie brašie zēni laikam gan būtu visai pārsteigti, ja kāds viņiem pastāstītu, ka, gluži otrādi, tas ir gan pieredzēts un ka kādam dāņu zinātniekam bijis suns, kas pratis gluži skaidri izrunāt kādus divdesmit vārdus. Bet līdz tam, lai šis suns arī saprastu to, ko saka, vēl bezgala tālu. Acīm redzami šis suns, kura rīkle iekārtota tā, ka tā spēj izdabūt artikulētas skaņas, tādā pašā neapziņā un nesaprātā izrunāja savus vārdus kā runājošie sīļi, papagaiļi un žagatas. Šo dzīvnieku teikums nav nekas cits kā tikai dziesmas vai brēciena paveids, aizgūts no kādas viņiem svešas valodas un tāpēc gluži bez satura.

Lai nu kā, bet Dingo bij kļuvis par kuģa varoni, — tomēr viņš nemaz nelikās lepns. Kapteinis Hulls vairākkārt atkārtoja to pašu mēģinājumu. Koka klucīšus ar alfabētu izlika Dingo priekšā, un katru reizi bez vilcināšanās un kļūdīšanās dīvainais dzīvnieks uzmeklēja abus burtus — S un V, kamēr pārējiem nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Vairāk reižu šo eksperimentu izdarīja brālēna Benedikta klātbūtnē, bet viņu tas nepavisam neinteresēja.

Kādu dienu viņš tomēr sāka prātot arī par to:

—   Nemaz nevajag domāt, ka suņi saprāta ziņā ir vienīgie gudrie un privileģētie! Citi dzīvnieki, tāpat klausīdami savam instinktam, var pilnīgi sacensties ar tiem.

Tā, piemēram, žurkas, kas pamet kuģi pirms grimšanas, bebri, kuri paredz ūdens uzplūdus un sakarā ar to paceļ savus dambjus vajadzīgā augstumā. Mēs zinām nostāstus par Nikomeda, Skanderberga un Opiana zirgiem, kuri aiz sirdssāpēm nobeigušies tūliņ pēc savu kungu nāves. Bez tam stāsta arī par ēzeļiem ar apbrīnojamu atmiņu un galu galā par tik daudziem citiem kustoņiem, kas dara godu visai dzīvnieku valstij. Vai nav redzēti tik brīnišķi iedresēti putni, kas bez kļūdām rakstījuši savu skolotāju diktētus vārdus, un kakadū, kas tikpat pareizi kā mācīti rēķinātāji pasacījuši istabā atrodošos personu skaitu. Vai reiz nav bijis papagailis, kas maksājis simts zelta ekiju un, nevienā vārdā nekļūdīdamies, pratis savam kungam kardinalam noskaitīt visus ticības locekļus? Un, beidzot, vai entomologam nav tiesības lepoties, vērojot, ka vienkārši kukaiņi parāda visaugstāko inteliģenci un daiļrunīgi apstiprina pazīstamo aksiomu:

In minimis maximus deus.

Piemēram, skudras, kas savu sabiedrisko dzīvi prot iekārtot tā, kā to redzam vislielākajās pilsētās, jūras zirnekļus, kuri pagatavo zvanus noniršanai dzelmē, lai gan nekad nekādu mechaniku nav mācījušies, blusas, kuras velk ratus kā īsti rikšotāji, prot ierindas kārtību un šauj no lielgabala labāk nekā Vestpoentas artileristu akadēmijas diplomētie mācekļi. Nē, šis Dingo nemaz nepelna tādu slavinājumu, un, ja viņam tik liela prasme alfabētā, tad, bez šaubām, tikai tāpēc, ka viņš pieskaitāms kādai jaunai, zooloģijas zinātnē vēl neapzīmētai ķēžu suņu pasugai — «Jaunzēlandes lasītāji suņi», «canis alphabeticus».

Par spīti šādiem un vēl citiem skaudīgā entomologa noniecinājumiem Dingo nebūt nezaudēja savu cieņu «Piligrima» pasažieru acīs, priekšgala kajitē to joprojām daudzināja kā īstu brīnumbūtni.

Iespējams tomēr, ka Negoro vienīgais nepiekrita pārējo matrožu sajūsmai par šo dzīvnieku. Varbūt viņš uzskatīja to par pārāk gudru. Lai nu kā, Dingo vēl vienmēr izrādīja savu naidu pret pavāru, un, bez šaubām, kādreiz sunim neklātos vis labi, ja pats neprastu aizstāvēties un ja viņš nebūtu visu kuģa ļaužu mīlulis.

Tomēr vēl vairāk nekā līdz tam pavārs vairījās nokļūt Dingo tuvumā. Bet Diks Sends bij novērojis, ka pēc notikuma ar diviem burtiem pavāra un suņa savstarpējais ienaids kļuvis vēl asāks. Tā patiešām bij neizskaidrojama parādība.

10. februārī sāka pieaugt ziemeļaustrumu vējš, kas allaž bij uznācis pēc ilgajiem un kavējošiem klusuma brīžiem, kad «Piligrims» gandrīz nemaz nekustējās no vietas. Kapteinim Hullam bij iemesls cerēt, ka gaisa strāvas jūtami mainīs savu virzienu. Var būt, ka beidzot briga varēs turpināt gaitu ar izdevīgiem ceļa vējiem. Pēc izbraukšanas no Oklendas bij pagājušas tikai deviņpadsmit dienas. Nokavējums nebij necik liels, un ar labu ceļa vēju «Piligrims» viegli varēja uzdzīt nokavēto laiku. Bet dažas dienas tomēr vēl jāgaida, kamēr vējš iegriezīsies taisni rietumos.

Šī Klusā okeana daļa allaž bij gluži klaja, te reti ieklīda kāds kuģis. Šķita, ka šos platuma grādus jūrnieki pavisam pametuši. Dienvidjūru vaļu zvejas kuģi vēl nedomāja šķērsot 'tropus. Tā kā «Piligrimu» zināmie sevišķie apstākļi piespieda pamest vaļu zvejas vietas pirms zvejas laika beigām, nebij ne mazāko cerību sastapt še arī kādu citu zvejas kuģi.

Klusā okeana pasažieru un pasta tvaikoņi ceļā no Australijas uz Amerikas kontinentu brauca pa daudz tuvākiem platuma grādiem.

Lai gan jūra visapkārt bij gluži klaja, to allaž uzmanīgi novēroja, cik tālu vien acs sniedza apvārsni. Lai cik vienmuļa tā rādījās neuzmanīgam un nepiedzīvojušam skatītājam, saprātīgs vērotājs tur redzēja bezgalīgu dažādību. Tiem, kas samana okeana poēziju, vigas tikko uztveramās pārmaiņas ūdens klajumā ārkārtīgi ierosina iztēli. Atrasts jūras auga stiebrs, kas aizpeld līgodamies, kāda jūras aļģe, kas iesvrtro viļņu virsmu, kāda dēļa gabals, kura sākotni un gaitu labprāt gribētos uzzināt, — tādas un tamlīdzīgas parādības te gadījās visai bieži. Šajos bezgalīgajos plašumos itin nekas nekavēja gara lidojumu. Iztēlei te bij paļauta pilnīga brīvība. Var būt, ka katra ūdens molekula, kas izgarojuma gaitā bez apstājas riņķo starp debesīm un jūru, slēpj sevī cēloni kādai nākamai katastrofai! Patiešām, apskaužami tie, kuru domas un iztēle spēj aptvert okeana mistēriju, kuru saprāts paceļas no viļņotā līmeņa augšup līdz pat debess zilgmes lokam.

Nerimstoša dzīvība samanāma tikpat jūras virspusē kā viņas dzīlēs. «Piligrima» pasažieri varēja novērot, kā milzīgi putnu pulki ceļā no polārā rudens aukstuma uz siltākām vietām dzinās pakaļ sīku zivtiņu baram. Un Dikam Sendam, ko Džemss Veldons šaušanas mākslā bij licis izskolot tāpat kā visās pārējās, bieži vien bij izdevība parādīt savu apbrīnojamo prasmi rīkoties ar šauteni vai pistoli un nomedīt dažu labu no šiem žiglajiem spārnaiņiem.

Reizēm te pagadījās gluži baltie vētras putni, bet reizēm otra pasuga — ar brūnām spārnu apmalēm. Citreiz atkal lieli bari pingvīnu, kas pa zemi staigā tik neveikli un jocīgi. Taču kapteinis Hulls bij novērojis, ka šie paši pingvini, ūdenī savus strupos spārnus izlietodami kā pleznas un peldspuras, spēj noķert visātrākās zivis, tā ka jūrnieki tos dažkārt noturējuši par bonitiem.

Vēl augstāk milzīgie albatrosi šķēla gaisu saviem spārniem, kas izplestā veidā reizēm aizsniedz desmit pēdas garumā. Reizēm putni nometās virs ūdens un, knābjiem to kulstīdami, gūstīja sev barību.

Visi šie skati, nemitīgi mainīdamies, slīdēja garām. Tikai dabas dažādībai un skaistumam pilnīgi nepieejami cilvēki redzētu te vienmuļību un garlaikotos.

Tajā dienā mrs. Veldona pēc paraduma pastaigājās pa klāju kuģa pakaļgalā, kad kāda diezgan savāda parādība saistīja viņas uzmanību. Jūras ūdens gandrīz vienā mirklī bij pieņēmis sarkanu nokrāsu. Tā vien likās, ka viņš laistītos asinīs, un šī neizskaidrojamā krāsa bij redzama visapkārt tik tālu, cik vien sniedza skatiens.

Arī Diks Sends ar mazo Džeku atradās turpat tuvumā.

—   Vai tu redzi, Dik, cik savāda krāsa Klusā okeana ūdenim? — mrs. Veldona vaicāja jaunmatrozim. — Vai tas ceļas no kādiem jūras augiem?

—     Nē, mrs. Veldona, — Diks Sends atbildēja, — ūdeni nokrāso miljonu miljoni sīku, vēžveidīgu dzīv-

nieciņu, no kuriem parasti pārtiek lielie zīdītāju kustoņi. Ne velti zvejnieki tos arī sauc par «vaļu barību».

—   Ak vēžveidīgie! — mrs. Veldona iesaucās. — Bet tie taču ir tik sīki, ka viņus gandrīz var saukt par jūras kukaiņiem. Brālēns Benedikts droši vien gribēs dabūt arī tos savai kolekcijai.

Tad viņa apgriezās un sauca:

—    Brālēn Benedikt!

Brālēns Benedikts iznāca uz klāja gandrīz reizē ar kapteini Hullu.

—     Brālēn Benedikt, — mrs. Veldona to uzrunāja,

—    paskatieties uz šiem sarkanajiem ūdeņiem, kas plešas, cik tālu vien acis sniedz!

—   Patiešām! — kapteinis Hulls iesaucās. — Vaļu barība! Brālēn Benedikt, jums tagad laba izdevība izpētīt sevišķu vēžveidīgu pasugu.

—    Blēņas! — entomologs nicinoši noteica.

—    Kāpēc tad — blēņas? — kapteinis vaicāja.

—    Jums nemaz nav tiesības izrādīt tādu vienaldzību! Šie vēžveidīgie pieskaitāmi vienai no sešām posmkāju kārtām un kā tādi…

—   Blēņas! — brālēns Benedikts atkārtoja, šoreiz arī galvu pakratīdams.

—    Nu saki viens cilvēks! Man liekas, ka īsts entomologs nedrīkstētu izturēties tik nicinoši.

—     Entomologs vispār varbūt, — brālēns Benedikts atbildēja, — bet neaizmirstiet, kapteini Hull, ka es esmu speciālists seškāju nozarē.

—    Nu labi, — kapteinis Hulls atbildēja. — Pieņemsim, ka patlaban šie vēžveidīgie jūs neinteresē, bet jūs izturētos pavisam citādi, ja jums būtu vaļa vēders! Tas tikai būtu mielasts! — Redziet, mrs. Veldona, ja mēs, vaļu mednieki, pamanām jūrā šo sarkano spīguļu barus, tad žigli vien sagatavojam harpūnas un citus medību rīkus. Esam pārliecināti, ka medījums nav nekur tālu.

—   Bet vai tad tik lielam dzīvniekam pietiek ar tādu barību? — Džeks iesaucās.

—    Jā gan, mīļo zēn! — kapteinis Hulls atbildēja.

—   Vai tad tu neesi novērojis, cik gardi ēdieni iznāk no sīciņiem mannas graudiņiem un smalkajiem miltiem?

I).il)a visu tā iekārtojusi. Kad valis iekļūst šādos sarkanos ūdeņos, zupa tur jau gatava, viņam tikai jāatplēš milzīgā mute. Miljoni vēžveidīgo saplūst tur iekšā, kā zvejnieka tīkls sastiepjas priekšā raga kaula plāksnītes, ar kurām noaugušas vaļa mutes aukslējas, atpakaļ nekas vairs nevar izsprukt, sīko dzīvnieciņu masas sagāžas vaļa plašajā vēderā — gluži tāpat kā pusdienas zupa tavā vēderiņā.

—   Kā redzat, Džek, — norādīja Diks Sends, — vaļa kungs vis nekavē laiku, citu pēc cita pa vienam nolobīdams savu ēsmu, kā tu to dari ar vēžiem.

—   Vēl piebildīšu, — kapteinis Hulls turpināja, — ka taisni tajā brīdī, kad milzenis gardēdis nodevies kārumiem, viņam visvieglāk tuvoties, nepadarot to tramīgu! Tas ir visizdevīgākais brīdis harpunistam, kad allaž izredzēs uz labiem panākumiem.

Šajā mirklī, it kā lai uzskatāmi pierādītu kapteiņa Hulla vārdu patiesību, no kuģa priekšgala atskanēja kāda matroža sauciens:

—    Kreisajā pusē valis!

Kapteinis Hulls bij apsviedies.

—    Valis! — viņš iekliedzās.

Un, zvejnieka instinkta dzīts, viņš metās uz kuģa priekšgalu. Mrs. Veldona, Džeks, Diks Sends un pat brālēns Benedikts viņam sekoja.

Tiešām, četras jūdzes tālu pa vējam spēcīgi kuļāts ūdens liecināja, ka kāds no šiem lielajiem zīdītājiem patlaban rosījās sarkanajā ūdenī. Vaļu medniekiem par to nebij ne mazāko šaubu.

Bet attālums vēl bij par lielu, lai varētu noteikt, kādai pasugai šis dzīvnieks īsti pieder. Atšķirība starp šīm pasugām ir diezgan liela.

Varbūt tas bij viens no parastajiem vaļiem, kuru sevišķi cienī un meklē Ziemeļjūru zvejnieki. Šiem. vaļiem nav muguras spuru, bet toties bieza tauku kārta zem ādas, un viņi dažreiz sasniedz astoņdesmit pēdu lielu garumu, lai gan parasti nav garāki par sešdesmit pēdām. No viena paša tāda milzeņa dabū līdz simts mucu trāna.

Bet varbūt tas bij kuprainais — baleinopteras pasugas — nosaukuma galotne «ptera» varētu ieinteresēt mūsu entomologu. Tam ir baltas mugurspuras, kas apklāj pusē ķermeni un ir līdzīgas spārnu pārim, — tātad šis dzīvnieks gandrīz saucams par «lidojošo» vali.

Taču drīzāk ticams, ka tas, kas tur kuļājās, bij garspuru valis, kas pazīstams arī ar nosaukumu kuprainis valis. Tam ir tikai viena pati muguras spura, bet garumā viņš var mēroties ar parasto vali.

Kapteinis Hulls ar saviem biedriem vēl nevarēja noteikti pasacīt vaļa sugu, bet skatījās uz dzīvnieku vairāk ar mednieka iekāri nekā ar sajūsmu.

Ja taisnība, ka pulksteņu taisītājs svešā istabā nevar mierīgi aplūkot pulksteni, nesa jutis nevaldāmu dziņu ņemt un izjaukt to, tad viegli iedomāties, cik daudz lielāku kāri iegūt vali sajūt zvejnieki, vērodami to iztālēm. Saka, ka lielo dzīvnieku mednieki esot daudz dedzīgāki nekā mazo. Tas arī saprotams — jo lielāks dzīvnieks, jo vairāk tas kairina. Cik spēcīgu saviļņojumu gan pārdzīvo ziloņu mednieki un vaļu zvejnieki! «Piligrima» matrožu iekāri bez tam vēl vairāk uzbudināja apziņa, ka patlaban viņi atgriežas mājās ar nepilnu kravu.

Kapteinis Hulls visiem spēkiem nopūlējās sazīmēt, kādas sugas valis īsti tur vērojams. No tāda atstatuma tas nebij lāgā saskatāms. Tomēr piedzīvojuša vaļu mednieka acs nemaldīgi uztvēra dažus arī iztālēm saredzamus sīkumus.

Patiešām, ūdens un dvašas strūkla, ko valis izšļāca pa nāsīm, it sevišķi saistīja kapteiņa Hulla uzmanību un ļāva viņam spriest arī par sugu, pie kuras šis dzīvnieks pieder.

—    Tas nav parastais valis! — viņš iesaucās. — Tad strūkla būtu augstāka un tievāka. Ja tā izšautos ar troksni, kas atgādina tāla lielgabala šāvienu, es būtu gatavs teikt, ka tas ir «kuprainais». Bet nekā tamlīdzīga es nenovēroju, labi ieklausoties, troksnis liekas pavisam citāds. — Ko tu par to domā, Dik? — kapteinis jautāja, pievērsdamies jaunmatrozim.

—    Man liekas, kapteiņa kungs, ka tas ir rievainais valis. Palūkojiet, cik spēcīgi viņa nāsis šļāc augšup ūdens strūklu. Es spriežu pēc tā, ka šajā strūklā vairāk ūdens nekā sabiezētu dvašas tvaiku, — vai jums arī

neliekas tāpat? Un, ja es gluži nemaldos, tas ir no kādas pavisam sevišķas garspuru pasugas.

—    Tev taisnība, Dik, — kapteinis Hulls piekrita.

—    Tagad vairs nevar būt ne mazāko šaubu! Tā ir «žubarta», kas tur peld pa sarkanā ūdens virsmu!

—    Cik tas skaisti! — mazais Džeks gavilēja.

—    Jā gan, mīļo zēn! Un pie tam vēl jāiedomājas, ka lielais dzīvnieks tur mierīgi ietur brokastis, nemaz nenojauzdams, ka zvejnieki to novēro.

—    Es gribētu apgalvot, ka tas ir ārkārtīgi liels valis, — Diks Sends piebilda.

—    Protams! — kapteinis Hulls atsaucās, arvien vairāk un vairāk iekaisdams. — Domāju, ka tas būs savas septiņdesmit pēdas garš.

—   Tas būtu jauki! — bocmanis priecājās. — Pietiktu ar pusduci tik lielu vaļu, lai līdz malām piekrautu pilnu tādu kuģi kā mūsējais.

—   Jā, ar pusduci pilnīgi pietiktu, — kapteinis Hulls apstiprināja, pakāpdamies uz bugsprita, lai labāk varētu redzēt.

—   Un ar šī vaļa taukiem, — bocmanis prātoja tālāk, — mēs pāris stundās piepildīsim vismaz pusi no tām divsimt mucām, kuras mums vēl tukšas.

—    Jā… varbūt gan! … — kapteinis nomurmināja.

— Tiesa gan, — iebilda Diks Sends, — bet dažreiz

milzenes «žubartas» medības iznāk īsti sīvas.

—   Pat ārkārtīgi sīvas, — kapteinis Hulls apliecināja.

—   Šiem vaļiem ir drausmīgas astes, bīstami piekļūt tiem pārāk tuvu. Visstiprākā laiva neizturēs tādas astes triecienu. Tomēr ieguvums arī ir tādu pūļu vērts.

—    Nebūtu slikti pamēģināt notvert šo skaisto dzīvnieku, — viens matrozis ieminējās.

—     Izmāktu laba peļņa, — otrs piezīmēja.

— Tīrais zaudējums, ja mēs viņu tā palaistu, — vēl trešais piebilda.

Skaidri bij redzams, kā iekaisa brašie jūrnieki, iztālēm vērodami vali. Vesela krava tauku mucu peldēja tepat ar roku pasniedzama. Ja noklausījās viņus, tad likās, ka patiešām nekas vairāk nav vajadzīgs kā tikai piepildīt tukšās mucas, lai «Piligrima» telpas piekrautu līdz augšai.

Daži matroži bij sarāpušies uz fokmasta, lai labāk varētu redzēt, un klaigāja sajūsmā un medību iekaisumā.

Kapteinis Hulls vairs nerunāja, tikai domīgi košļāja nagus. Sis lielais dzīvnieks gluži kā magnets neatvairāmi pievilka «Piligrimu» ar visiem tā ļaudīm.

—    Māmiņ, māmiņ! — iesaucās mazais Džeks. — Es gribu dabūt vali, lai labi aplūkotu, kāds tas īsti izskatās.

—    Ak tā, tu vēlies dabūt šo vali, mīļo zēn? Kāpēc gan ne, mani draugi? — atsaucās kapteinis Hulls, ļaudamies sava paša slepenai dziņai. — Protams, palīgu mums gan trūkst, bet ja mēs paši vien…

—   Jā gan, katrā ziņā! — matroži atsaucās vienā balsī.

—   Šī nebūs pirmā reize, kad es uzņemos harpunista pienākumus, — kapteinis Hulls piebilda, — un tad jūs redzēsiet, vai es protu vēl sviest harpunu!

Matroži uz to tikai nokliedza skaļu urā!

## Septītā nodaļa. SAGATAVOŠANĀS

Viegli saprotams, ka tuvu peldošais milzīgais zīdītāja dzīvnieks tā uztrauca «Piligrima» ļaudis.

Sarkanajos ūdeņos slīdēdams, valis izskatījās ārkārtīgi liels. Neatvairāmi vilinošas bij izredzes sagūstīt to un tad papildināt kuģa kravas krājumus. Vai zvejniekiem vispār bij iespējams palaist garām tādu izdevību?

Tomēr mrs. Veldona uzskatīja par savu pienākumu apvaicāties, vai uzbrukums valim šādos apstākļos neapdraud kuģa ļaudis un kapteini Hullu pašu.

— Nemaz ne, mrs. Veldona, — kapteinis atbildēja. — Man vairākkārt nācies medīt vali ar vienu pašu laivu, un katru reizi tas izdevies labi. Vēlreiz atkārtoju, mums šeit nav nekā bīstama un jums arī ne.

Nomierināta mrs. Veldona vairs nepretojās.

Kapteinis Hulls tūliņ deva rīkojumu sagatavoties «žubartas» gūstīšanai. No piedzīvojumiem viņš zināja, ka vaļa gūstīšana savienota ar dažādiem sarežģījumiem, un tāpēc jau iepriekš apdomāja, kā tikt ar tiem galā.

Vislielākās grūtības šīm medībām sagādāja tas, ka brigas ekipāžā šoreiz varēja rīkoties tikai ar vienu pašu laivu, lai gan «Piligrimam» bez tās, kas atradās uz klāja starp lielo mastu un fokmastu, bij vēl trīs zvejlaivas, no tām pa vienai kuģa labajos un kreisajos sānos, bet trešā pakaļgalā aiz stūres.

Parasti visas trīs zvej laivas reizē izbrauca vaļa medībās. Bet esam jau aizrādījuši, ka, dodoties zvejā, «Piligrima» matrožiem allaž vēl pievienoja Jaunzēlandē salīgtos palīgstrādniekus.

Turpretim šoreiz «Piligrimam» bij pavisam pieci matroži, kuru pietika tikai vienas pašas laivas vadīšanai. Arī Toms ar saviem biedriem bij gatavi palīdzēt, tomēr tos nevarēja ņemt līdzi, jo vaļu zvej laivas vadīšanai nepieciešami sevišķi piedzīvojuši un rūdīti jūrnieki. Viens vienīgs nepareizs stūres pagrieziens vai airēs vilciens uzbrukuma laikā var maksāt dzīvību visiem laivā sēdošajiem.

Bez tam kapteinis Hulls negribēja pamest kuģi, neatstājis tur kaut vienu no saviem cilvēkiem, kam viņš varēja pilnīgi uzticēties. Bij jāparedz visādas varbūtības.

Tāpēc, izvēlēdamies drošus jūrniekus zvej laivai, kapteinis Hulls noteikti pavēlēja Dikam Sendam palikt uz kuģa un uzraudzīt to.

—    Dik, — viņš teica, — tev es uzdodu palikt uz «Piligrima» manā vietā. Cerams, ka ilgi nepalikšu prom.

—    Labi, kapteiņa kungs, — jaunmatrozis atbildēja.

Diks Sends gan arī labprāt būtu piedalījies šajā

zvejā, kas viņu stipri vilināja, bet viņš saprata, pirmkārt, ka spēcīga matroža rokas zvej laivā bij noderīgākas nekā viņa paša un, otrkārt, ka tikai viņš vienīgais varēja atvietot uz brigas kapteini Hullu. Tāpēc viņš piekāpās un palika.

Laivā bij vajadzīgi pieci matroži, bocmani Hoviku ieskaitot, tātad visa «Piligrima» ekipāžā. Četri matroži nepieciešami pie airiem, kamēr Hovikam ar savējo jārīkojas laivas pakaļgalā, airi tādā kārtā aizstāj stūri. Parasto stūri šādās medībās nevarēja pagrozīt tik ātri, kā vajadzīgs, tāpēc tā nebij lietojama, bez tam nelaimes gadījumā, kad sānu airi vairs nedarbotos, viens pats labi vadīts stūres airis var izvairīt laivu no milzīgā nezvēra triecieniem.

Palika vēl kapteinis Hulls. Tas uzņēmās harpunista uzdevumu, un, kā pats apgalvoja, šī viņam neesot pirmā reize. Kapteinim vispirms bij jāsviež harpūna, tad jāuzrauga, lai pareizi attinas harpūnas galā piesietā virve, un pēdīgi ar durkli jānobeidz dzīvnieks, kad tas parādīsies virs ūdens.

Dažkārt vaļu zvejnieki šādās reizēs lieto arī šaujamos ieročus. Uz kuģa malas vai laivas priekšgalā nostādīts mazam lielgabalam līdzīgs daikts izšauj vai nu harpunu, kas aizrauj līdzi atritināmo virvi, vai arī sprāgstošu lodi, kura ļoti saplosa dzīvnieka ķermeni.

Bet «Piligrimam» šādu ieroču nebij. Tie maksā lielu naudu, ar tiem diezgan grūti rīkoties, bez tam zvejnieki ne labprāt uzticas jaunizgudrojumiem un labāk lieto savus primitivos medību rīkus, galvenā kārtā harpunu un durkli, ar kuriem prot strādāt apbrīnojami veikli.

Tādā kārtā arī kapteinis Hulls gatavojās ar vecu vecajiem ieročiem, labāk sakot, kailām rokām uzbrukt valim, kas bij redzams jūdzes piecas attālu no kuģa.

Arī laiks likās īsti labvēlīgs šīm medībām. Pilnīgi rāmā jūra bij visai izdevīga laivas vadīšanai. Vējš pamazām aprima, «Piligrims» tikko manāmi slīda uz priekšu, viņa ļaudis bez bažām varēja rīkoties ūdens klajā.

Labās puses laivu nolaida ūdenī, tajā tūliņ iekāpa četri matroži.

Bocmanis Hoviks nolaida tiem divus šķēpus ar smailiem galiem, kurus lieto kā harpūnas, un divus garus, labi noasinātus durkļus. Šiem uzbrukumu ieročiem vēl pievienoja piecus ripuļus sīkstu un lokanu, seši simti pēdu garu virvju, ko vaļu zvejnieki sauc par «stīgām». Mazāk nevarēja ņemt līdzi, jo bieži gadījās, ka ar tām, citcitai piesietām galā, vēl nepietika, ja valis ienira ļoti dziļi dzelmē.

Tādi bij visi tie dažādie daikti, ko rūpīgi novietoja laivas priekšgalā.

Hoviks un četri matroži nogaidīja pavēli atraisīt virves.

Tikai viena vieta laivas priekšgalā vēl palika brīva — tā, kur jāstājas kapteinim Hullam.

Protams, ka «Piligrima» ļaudis pirms aizbraukšanas kuģi nodreifēja. Citiem vārdiem, rājas pagrieza tā, ka buras kavēja cita citai darbību un briga palika gandrīz nekustoši stāvam uz vietas.

Taisīdamies iekāpt laivā, kapteinis vēl pārlaida acis savam kuģim. Viņš pārliecinājās, ka viss ir pilnīgā kārtībā, virves labi nostiprinātas, buras novietotas, kā pienākas. Pamezdams kuģi tikai uz kādām pāris stundām, viņš pilnīgi pamatoti gribēja nokārtot tā, lai Dikam Sendam pa to laiku nebūtu nekas darāms.

Pirms iekāpšanas laivā viņš deva vēl pēdējos rīkojumus.

—   Dik, — viņš teica, — es atstāju tevi še vienu. Esi modrs! Nav gan iespējams, bet, ja tomēr gadītos, ka kuģim būs jāsāk atkal kustēties, kad mēs, tvarstīdami vali, aizklīstam pārāk tālu, Toms ar saviem biedriem gluži labi varēs tev palīdzēt. Ja tikai labi paskaidrosi viņiem, kas darāms, esmu pārliecināts, ka viņi visu paveiks, kā nākas.

—    Jā gan, kapteini Hull, — vecais Toms atbildēja. — Dika kungs var paļauties uz mums.

—   Pavēliet tikai! — arī Bats iesaucās. — Mēs tik ļoti gribam būt noderīgi!

—    Kas te jāvelk? — Herkuls tūliņ apvaicājās, atrotīdams sava kamzoļa garās piedurknes.

—    Pagaidām vēl nekas, — Diks Sends atteica smaidīdams.

—    Esmu jūsu rīcībā! — milzenis atsaucās.

—    Dik, — kapteinis Hulls atsāka, — laiks ir izdevīgs. Vējš pavisam apstājies. Nav ne mazākās zīmes, ka viņš drīzumā atkal sāks celties. Tomēr, lai kas notiktu, nekādā gadījumā nenolaid laivas jūrā un neatstāj kuģi!

—    Labi, klausos!

—    Ja «Piligrimam» vajadzētu braukt pie mums, es došu zīmi ar nāraga galā piestiprinātu karogu.

—    Nerūpējieties nemaz, kapteiņa kungs, es jūsu laivu neizlaidīšu no acīm, — Diks Sends atbildēja.

—   Labi, mīļo zēn, — kapteinis Hulls noteica. — Nezaudē drosmi un skaidru galvu! Tagad tu esi kapteiņa vietnieks, dari godu savam uzdevumam! Nevienam tavā vecumā vēl nav piekritis tāds pienākums.

Diks Sends neko neatbildēja, tikai nosarkdams pasmaidīja. Kapteinis Hulls saprata tiklab šo nosarkumu, kā arī smaidu.

—   Krietns zēns, — viņš nodomāja, — pazemīgs, bet reizēm prot arī pajokot.

Tomēr ar visiem rīkojumiem un kaut arī nekādas briesmas nedraudēja, bij nomanāms, cik nelabprāt kapteinis Hulls pat kaut uz pāris stundām pameta savu kuģi. Taču nepārvaramais zvejnieka instinkts un karsta vēlēšanās papildināt trāna krājumu un nepievilt Džemsa Veldona cerības, kurš šo kravu jau bij pārdevis Valparaizo, viņu spieda pamēģināt laimi vēl šajās medībās. Turklāt brīnišķi rāmā jūra neatvairāmi vilināja gūstīt vali. Ne viņš, ne viņa matroži nevarēja atturēties pretī tādam kārdinājumam. Iespēja atveikt neizdevīgo zvejas braucienu visvairāk vilināja kapteini Hullu.

Viņš devās uz virvju kāpnēm.

—    Labas laimes! — mrs. Veldona viņam uzsauca.

—    Paldies, mrs. Veldona!

—    Lūdzu, tikai pārāk nemociet nabaga vali! — mazais Džeks savukārt sauca.

—    Nē, nē, mīļo zēn! — kapteinis atbildēja.

—    Noķeriet viņu tā mīlīgi!

—    Kā tad… ar cimdiem, mīļo Džek!

Arī brālēnam Benediktam bij sava vēlēšanās.

—    Dažreiz uz vaļa muguras sakrājas diezgan interesanti kukaiņi…

—     Pareizi, Benedikta kungs! — kapteinis apstiprināja smiedamies. — Tos mēs nodosim pilnīgi jūsu entomoloģiskā rīcībā, kad dzīvnieks būs atvilkts pie kuģa sāniem.

Tad viņš vēl pagriezās pret Tomu.

—    Tom, — viņš teica, — es ceru, ka jūs un jūsu biedri palīdzēs mums sacirst vali, kad tas būs pie kuģa.

—     Ar lielāko prieku, kungs! — Toms atbildēja.

—    Labi! — kapteinis Hulls noteica. — Dik, šie abi brašie zēni palīdzēs tev sagatavot tukšās mucas. Kamēr mēs esam prom, lai viņi tās izveļ uz klāja, tad drīzāk pabeigsim.

— Tiks izdarīts, kapteiņa kungs!

Tiem, kam pašiem nav piedzīvojumu šajās lietās, jāpastāsta, ka nomedītais valis būtu jāatvelk šurp un cieši jāpiesien pie «Piligrima» labajiem sāniem. Matrožiem tad ar naglām apkaltiem zābakiem jākāpj uz milzīgā dzīvnieka muguras un jāsadala dzīvnieks līdztekus sloksnēs, sākot no muguras, līdz pat astei. Šīs sloksnes pēc tam jāsagriež pusotras pēdas platās strēmelēs, bet tās savukārt sīkākos gabalos, jāsaliek mucās un jānovieto kravas telpā.

Parasti vaļu zvejnieku kuģis, medījumu sagūstījis, lūko pēc iespējas drīz piestāt krastā, kur daudz ērtāk pabeigt visu šo darbu. Kuģa ļaudis uzkurina uguni un kausē taukus, tādā kārtā iztecinādami visu, kas tur noderīgs, un dabū tā saucamo eļļu jeb trānu, pie kam vaļu tauki līdz ar nederīgām vielām zaudē trešdaļu svara.

Tomēr pašreizējos apstākļos kapteinis Hulls ne domāt nevarēja aizsniegt kādu krastmalu un tur paveikt šo darbu. Visus iegūtos taukus pārkausēt viņš bij nodomājis Valparaizo. Tā kā tagad katrā ziņā varēja sagaidīt vēju no rietumiem, viņš cerēja aizsniegt Amerikas krastu nepilnās divdesmit dienās — tauki pa šo laiku vēl nebūtu necik sabojājušies.

Bij pienācis laiks kāpt laivās. Kamēr paspēja apstādināt «Piligrimu», tas bij pievirzījies mazliet tuvāk tai vietai, kur valis joprojām šļāca gaisā ūdens un dvašas tvaiku strūklu.

Valis kā agrāk peldēja plašajā sarkano dzīvnieciņu pārpilno ūdeņu klajumā, automatiski plātīdams savu plato muti un ar katru vilcienu aprīdams miljoniem sīkbūtņu.

Pēc kuģa lietpratēju domām, nebij ne mazākā mērā jābažījas par to, ka viņš taisītos aizmukt. Bez šaubām, šis valis bij viens no tiem, ko zvejnieki mēdz saukt par «cīņas vaļiem».

Kapteinis Hulls pārkāpa pāri margām, tad, nolaidies pa virvju kāpnēm, novietojās laivas priekšgalā.

Mrs. Veldona, Džeks, brālēns Benedikts un Toms ar

saviem biedriem vēl pēdējo reizi novēlēja viņiem panākumus.

Pat Dingo, pakaļkājās pacēlies, galvu pār margām pārkāris, šķita sakām ardievas aizbraucējiem.

Tad visi sapulcējās kuģa priekšgalā, lai nepalaistu neredzētu nevienu sīkumu šajās ievērojamās medībās.

Laivu atraisīja, četru airu spēcīgi dzīta, tā sāka attālināties no «Piligrima».

—    Esi modrs, Dik, esi modrs! — kapteinis Hulls vēl beidzamo reizi uzsauca jaunmatrozim.

—    Paļaujieties uz mani, kapteiņa kungs!

—    Ar vienu aci vēro kuģi, ar otru — laivu, mīļo zēn! Tikai neaizmirsti!

—   Tiks izdarīts, kaptein! — Diks Sends atsaucās un ieņēma savu vietu pie stūres.

Vieglā laiviņa jau atradās ap simts pēdu attālu no kuģa. Priekšgalā stāvēdams un nevarēdams vairs sakliegties ar palicējiem, kapteinis sirsnīgiem rokas mājieniem atsveicinājās no tiem.

Bet Dingo, vēl vienmēr ar priekškājām pieķēries margām, piepeši iegaudojās tik žēli, ka māņticīgi cilvēki to katrā ziņā noturētu par ļaunu zīmi.

Arī mrs. Veldona nodrebēja, to izdzirdusi.

—    Dingo! — viņa tam uzsauca. — Ko tu tā biedē savus draugus? Parej labāk skaļi un priecīgi!

Bet suns vairs nerēja. Nolaidies uz visām četrām kājām, viņš lēnām pienāca pie mrs. Veldonas un sirsnīgi nolaizīja tai roku.

—    Viņš nevēcina asti… — Toms pusbalsī nomurmināja. — Tā ir slikta zīme … Slikta zīme!

Bet tai pašā mirklī Dingo apsviedās un nikni ierūcās.

Mrs. Veldona arī apgriezās.

Negoro bij iznācis no kajites un devās uz kuģa priekšgalu, bez šaubām, lai arī noskatītos, kā laiva aizbrauc.

Dingo nevaldāmā un neizskaidrojamā niknumā pielēca pavāram klāt.

Negoro paķēra kādu virves galu un taisījās aizstāvēties.

Suns jau grasījās tam uzbrukt.

—   Dingo, nāc šurp! Dingo! — Diks Sends iekliedzās,

uz mirkli pametis savu vērotavu un steigdamies uz kuģa priekšgalu.

Mrs. Veldona savukārt mēģināja nomierināt suni.

Dingo paklausīja, bet tikai negribīgi, ņurdēdams viņš atgriezās pie jaunmatroža.

Negoro neteica ne vārda, bet viņa seja uz mirkli bij nobālusi. Virves galu nometis, viņš tūliņ atkal noslēpās savā kajitē.

—    Herkul, uzdodu jums īpaši uzmanīt šo vīru! — Diks Sends teica.

—    Es viņu uzmanīšu! — Herkuls atbildēja, par piekrišanas zīmi savilkdams savas milzīgās dūres.

Mrs. Veldona un Diks Sends pēc tam atkal pavērsa skatienus uz laivu, ko četri airi ātri virzīja prom.

Tikai kā neliels punkts tā tagad bij pamanāma tālienē.

## Astotā nodaļa «ŽUBARTA»

Būdams piedzīvojis vaļu zvejnieks, kapteinis Hulls nekad nepaļāvās nejaušam gadījumam. «Zubartas» sagūstīšana ir pārāk grūts darbs, te jāizlieto vislielākā uzmanība. Šoreiz nekas netika aizmirsts.

Vispirms kapteinis Hulls virzīja laivu tā, lai piekļūtu valim no pretvēja puses un tas, laivai tuvojoties, nedzirdētu pat vismazāko troksnīti.

Hoviks stūrēja laivu pa sarkano ūdeņu apmales plašu pusloku, kura vidū peldēja valis. Tādā kārtā vajadzēja piekļūt valim no viņējās puses.

Kuģa bocmanis, kam uzticēja šo uzdevumu, bij ļoti aukstasinīgs cilvēks, uz kuru kapteinis Hulls pilnīgi paļāvās. Nebij jābaidās, ka bocmanis nokavēs vai rīkosies neuzmanīgi.

—    Uzmanieties stūrēdami, Hovik! — kapteinis Hulls viņam uzsauca. — Raudzīsim vali pārsteigt. Rīkosimies tā, lai viņš mūs nepamana, pirms esam harpūnas sviediena atstatumā.

—   Labi, labi, kapteiņa kungs! — bocmanis atsaucās. — Es turēšu laivu joprojām šo sarkano ūdeņu apmales lokā un allaž pretvējā.

—  Tā būs pareizi, — kapteinis Hulls noteica. — Zēni, airējiet cik vien iespējams klusi!

Ar kaņepāju šķiedrām rūpīgi aptītie airi cilājās gandrīz bez trokšņa.

Bocmaņa veikli vadītā laiva aizvirzījās sarkano ūdeņu pretvēja pusē. Labo sānu airi vēl ienira zaļajā, dzidrajā ūdenī, bet kreisajos sānos jau mirka sarkanajā šķidrumā un izceldamies kaisīja it kā asins lāses.

—    Vīns un ūdens! — ieminējās viens no matrožiem.

:— Tā iznāk, — kapteinis Hulls piekrita. — Tikai ūdens, kas nedzesē slāpes, un vīns, ko nevar dzert. Bet nu, zēni, nerunājiet vairs un airējiet vienā laidā!

Bocmaņa droši vadītā laiva bez mazākā troksnīša slīda pār ūdens virsmu, kas likās taukaina, it kā ar eļļu pārplūdusi.

Valis nekustējās, šķita, ka tas nemaz vēl nav pamanījis laivu, kas lieca viņam apkārt loku.

Tā riņķodami, zvejnieki aizvien vairāk attālinājās no «Piligrima», kas šķita paliekam arvien mazāks un mazāks.

Pievilcīgi ir novērot, cik ātri pamestie priekšmeti uz jūras kļūst aizvien mazāki. Tā vien liekas, ka uz tiem lūkotos pa tālskata resno galu. Šī optiskā ilūzija laikam gan ceļas no tā, ka plašajā klajā nav neviena pieturas punkta salīdzinājumam. Gluži tas pats patlaban notika ar «Piligrimu», kas saraucās acīm redzami un likās daudz tālāk, nekā atradās patiesībā.

Pusstņndu pēc aizbraukšanas no kuģa kapteinis Hulls ar saviem biedriem atradās tieši valim pretvējā, bet dzīvnieks — taisnā līnijā starp laivu un «Piligrimu».

Bij pienācis laiks tuvoties dzīvniekam, bet tik klusiņām, cik vien varēja. Iespējams, ka tā izdosies piebraukt tam tieši no sāniem un harpunistam būs parocīgs sviediens, iekāms valis pagūs pievērst uzmanību uzbrucējam.

—    Airējiet mazliet lēnāk, zēni! — kapteinis Hulls klusā balsī uzsauca.

—   Man liekas, ka šis kustonis jau kaut ko nojauš, — Hoviks ieminējās. — Ūdens strūkla vairs nav tik spēcīga.

— Klusu, klusu! — kapteinis Hulls apsauca.

Pēc piecām minūtēm laiva bij vairs tikai kabeļtauvas jeb divi simti metru attālumā no vaļa,

Laivas pakaļgalā stāvēdams, bocmanis stūrēja tā, lai piebrauktu lielajam dzīvniekam no kreisajiem sāniem, bet arī lai izvairītos nokļūt tuvumā tā drausmīgajai astei, kuras viena trieciena pietiktu, lai saskaldītu druskās laivu ar tās braucējiem.

Priekšgalā kapteinis Hulls stāvēja, kājas mazliet iepletis, lai drošāk varētu rīkoties, un rokā cieši turēja ieroci, kas bij nodomāts pirmajam sviedienam. Varēja paļauties viņa veiklībai, harpūna droši vien trāpīs milzīgo, ūdenī ienirušo ķermeni.

Kapteiņa tuvumā kādā baļļiņā atradās pirmais no pieciem virvju ripuļiem. Virves gals bij cieši piesiets harpūnai, turpat līdzās pārējās četras virves, ko pievienot galā, ja valis ienirtu lielā dziļumā.

—    Vai viss kārtībā? — kapteinis Hulls čukstēja.

—    Jā, — Hoviks atbildēja, sažņaugdams ciešāk airi savās stiprajās plaukstās.

—   Tad tieši klāt!

Bocmanis paklausīja, un laiva apstājās tikai kādas desmit pēdas attālu no dzīvnieka.

Tas nekustējās ne no vietas un likās iemidzis. Ja vaļus pārsteidz šādā stāvoklī, tie visvieglāk nomedījami, un bieži gadās, ka jau pats pirmais harpūnas sviediens viņiem kļūst nāvīgs.

—     Šī nekustīgā gulēšana tomēr liekas mazliet dīvaina, — kapteinis Hulls nodomāja. — Valis acīm redzami neguļ un tomēr… Tur kaut kas slēpjas.

To pašu domāja arī bocmanis, pūlēdamies saskatīt vaļa otrus sānus.

Bet nebij vairs laika pārdomām, tagad vajadzēja rīkoties.

Kapteinis Hulls turēja savu harpunu, kātu viducī aptvēris, savēcināja to vairākas reizes, lai drošāk notēmētu mērķī, acis pie tam nenovērsdams no dzīvnieka sāniem. Tad viņš svieda no visa spēka un tūliņ iekliedzās:

—    Atpakaļ! Atpakaļ!

Un matroži sāka airēt, cik jaudas, lai atvirzītu laivu tālāk nost un izvairītos no vaļa astes trieciena.

Bet tai pašā mirklī bocmaņa kliedziens lika saprast arī pārējiem, kāpēc valis visu laiku tik mierīgi gulējis ūdenī:

— Viņai ir mazulis!

Patiešām, pirms harpūna to trāpīja, vaļu māte bij gandrīz pilnīgi novēlusies uz sāniem un tā aizsegusi savu bērnu, kuru patlaban zīdīja.

Kapteinis Hulls zināja labi, ka tādos apstākļos vali sagūstīt ir ārkārtīgi grūti. Pilnīgi saprotams, ka māte cīnīsies līdz beidzamam, glābdamās pati un aizstāvēdama «mazuli», ja tā var saukt savas divdesmit pēdas garu dzīvnieku.

Bij jābaidās, ka vaļu māte nekavējoties metīsies laivai virsū un vajadzēs pārcirst harpūnas galā piesieto virvi, lai vieglāk izvairītos un aizbēgtu. Tomēr tas nenotika. Kā tādos gadījumos parasts, valis līdz ar savu mazuli gandrīz stāvu ienira dzelmē, tad atkal strauji izcēlās un ārkārtīgi ātri sāka peldēt prom ne visai dziļi zem ūdens.

Bet, pirms dzīvnieks paspēja nonirt, kapteinis Hulls un bocmanis, abi laivā kājās stāvēdami, bij paguvuši vali labi aplūkot un novērtēt.

Tas patiešām bij viens no vislielākajiem vaļiem; no galvas līdz astes galam mērījot, vismaz astoņdesmit pēdu garš. Viņa dzeltenbrūnā āda no vienas vietas bij pārklāta neskaitāmiem tumšbrūniem plankumiem.

Būtu, nudien, žēl pēc tik laimīga pasākuma pamest tādu vērtīgu medījumu.

Pa to laiku pakaļdzīšanās vai, labāk sakot, pakaļvilkšanās bij jau sākusies. Laiva ar ievilktiem airiem kā bulta šāvās pār viļņu mugurām.

Lai gan to bīstami mētāja no vienas puses uz otru, Hoviks ar savu stūri noturēja laivu taisnā virzienā.

Acis no medījuma nenovērsis, kapteinis Hulls tomēr atkārtoja savu parasto teicienu:

— Esi modrs, Hovik, esi modrs!

Viņš varēja būt pilnīgi drošs, ka bocmanis ne mirkli neaizmirsīs savu pienākumu.

Bet, tā kā laiva neskrēja ne tuvu tik ātri kā valis, harpūnas virve atritinājās un slīda prom tik strauji, ka bij jābaidās, vai tikai viņa neaizdegsies, trīdāmās gar

laivas malu. Tāpēc kapteinis Hulls to lūkoja saslapināt, visu laiku liedams ūdeni baļļā, kur tā gulēja saritināta.

Valis ne domāt nedomāja apstāties vai palēnināt gaitu. Pirmajā virves galā piesēja otru, tā atritinājās un aizslīda tikpat ātri.

Pēc piecām minūtēm vajadzēja piesiet vēl trešo virvi, kas tāpat izstiepās un pagūla zem ūdens.

Valis neapstājās. Acīm redzami harpūna nebij iedūrusies pārāk vārīgā vietā. Pēc virves noslīguma spriežams, ka dzīvnieks nepacēlās vis ūdens virspusē, bet ienira arvien dziļāk un dziļāk.

—    Velns parāvis! — kapteinis Hulls iekliedzās.

—    Šis sasodītais valis vēl noslīcinās visas mūsu piecas virves!

—    Un aizraus mūs krietni tālu no «Piligrima», — bocmanis piezīmēja.

—    Reiz viņam tomēr būs jāiznāk virspusē atvilkt elpu, — kapteinis Hulls teica. — Tā nav vis zivs, tāpēc viņam vajadzīgs savs gaisa mazumiņš, gluži tāpat kā mums.

—    Laikam gan viņš aizturējis elpu, lai vieglāk varētu skriet, — matroži smējās.

Tiešām, virve joprojām tinās vaļā tikpat ātri kā sākumā.

Drīz vien trešajai virvei galā bij jāpiesien ceturtā. Matroži jau sāka mazliet bažīties par medību laimīgām beigām.

—    Deviņi pērkoni! — kapteinis Hulls pukojās.

—     Kaut ko tādu neesmu pieredzējis! Sasodītais kustonis!

Beidzot arī piektā virve tika piesieta galā, bet tad, līdz pusei attinusies, tā sāka manāmi atslābt.

—    Lieliski! — kapteinis iesaucās. — Virve atslābst — tātad valis sāk pagurt!

Tajā brīdī «Piligrims» atradās vairāk nekā piecu jūdžu attālumā no laivas un pretvēja pusē.

Kapteinis Hulls piesēja karodziņu garas kārts galā un deva zīmi braukt šurp.

Un gandrīz tai pašā mirklī viņš varēja saskatīt, ka Diks Sends ar Toma un tā biedru palīdzību pagriež rājas un pārkārto buras pa vējam.

Bet vējš bij ļoti rāms un nevienmērīgs, pūta tikai īsām, aprautām brāzmām. Acīm redzami «Piligrimam» grūti būs panākt laivu, ja vispār iespēs to sasniegt.

Kā jau paredzēts, valis bij pacēlies virs ūdens atvilkt elpu, harpūna vēl vienmēr rēgojās ietriekta tā sānos. Dzīvnieks gulēja gandrīz nekustēdamies, it kā nogaidīdams laivu, kas šajā drausmīgajā skrejā bij palikusi lielu gabalu iepakaļ.

Kapteinis Hulls pavēlēja airēt ātrāk, lai drīzāk tiktu valim klāt. Drīz vien laivu no dzīvnieka šķīra tikai neliels atstatums.

Divi matroži nolika airus un, tāpat kā kapteinis, apbruņojās gariem durkļiem, ko mēdz lietot dzīvnieka galīgai nobeigšanai.

Hoviks joprojām veikli vadīja laivu, būdams gatavs to ik mirkli virzīt atpakaļ, ja valis piepeši tai uzbruktu.

—    Uzmanieties! — kapteinis Hulls sauca. — Neaizsviediet garām! Notēmējiet labi, zēni! Viss kārtībā, Hovik?

—    Viss, kā nākas, kapteiņa kungs! — bocmanis atbildēja. — Tikai tas man liekas aizdomīgi, ka kustonis, visu laiku tik ātri skrējis, tagad nemaz netaisās prom!

—    Pareizi, Hovik, arī man tas liekas aizdomīgi, — kapteinis piekrita.

—    Uzmanīsimies!

—    Jā, bet vispirms brauksim viņam tuvāk klāt!

Kapteinis Hulls kļuva aizvien nepacietīgāks.

Laiva piebrauca tuvāk. Valis neskrēja tālāk, tikai

griezās uz vienas vietas riņķī. Mazuļa tam blakus vairs neredzēja, varbūt viņš to meklēja.

Piepeši viņa aste pasitās un tā atsvieda viņu pēdas trīsdesmit attālu.

Vai valis atsāka bēgšanu un vajadzēs atkal nezin cik tālu dzīties tam pakaļ, pa ūdens virsmu?

—    Uzmanieties! — kapteinis Hulls uzsauca. — Valis grasās mums uzbrukt! Turi cieši stūri, Hovik!

Valis tiešām pagriezās taisni ar galvu pret laivu. Tad, savām milzīgajām peldspurām ūdeni kuldams, šāvās uz priekšu.

Bocmanis bij gaidījis šo tiešo uzbrukumu un tik veikli pagrieza laivu sāņus, ka valis paskrēja cieši garām, bet to neaizskāra.

Kapteinis Hulls un abi matroži izlietoja šo mirkli un ar durkļiem deva valim trīs spēcīgus durienus, cenzdamies trāpīt pēc iespējas vārīgākā vietā.

Valis apstājās un, izšļācis augstu gaisā divas asinīm sajauktas ūdens strūklas, atsviedās atkal pret laivu, palēkdamies un ar asti drausmīgi kuldams jūru.

Tiešām vajadzēja būt norūdītiem jūrniekiem un piedzīvojušiem zvejniekiem, lai tādā situācijā nezaudētu apķērību.

Hoviks atkal izvairījās no vaļa uzbrukuma, veikli pagriezdams laivu sāņus.

No jauna trīs spēcīgi durkļu dūrieni atstāja dzīvnieka augumā trīs dziļas brūces. Bet garāmskriedams tas tik šausmīgi sakūla ūdeni ar asti, ka sagriezās milzīgs vilnis un visa jūra likās piepeši izslējusies augšup.

Laiva sašķiebās, ūdens pārplūda pāri malai un piešļāca laivu līdz pusei.

— Pie spaiņiem! Pie spaiņiem! — kapteinis Hulls kliedza.

Divi matroži nosvieda airus un metās izliet ūdeni, kamēr kapteinis pārcirta virvi, kas tagad bij kļuvusi lieka.

Bet tas neko nelīdzēja. Dzīvnieks, sāpju satrakots, vairs nedomāja bēgt. Viņš pats tagad bij uzbrucējs, un viņa agonija kļuva visai draudoša.

Trešo reizi viņš apgriezās uz vietas un no jauna metās laivai virsū.

Ūdens puspilnā laiva vairs tik veikli un viegli nebij pagrozāma. Kā šādos apstākļos lai izvairās no draudošā trieciena? Laiva ne tikai negriezās, bet bij arī zaudējusi savu pirmītējo ātro gaitu un nespēja aizbēgt.

Turklāt, kaut arī viņa dotos prom cik ātri varēdama, valis to tomēr panāktu ar dažiem lēcieniem. Tagad vairs nevarēja domāt par uzbrukumu, tagad vajadzēja tikai aizsargāties.

Kapteinis Hulls to aptvēra gluži skaidri.

Trešajam uzbrukumam pilnīgi izvairīties bocmanis vairs nepaspēja. Garāmskriedams milzenis aizķēra laivu

ar savu mugurspuru tik spēcīgi, ka Hoviks atkrita sēdus uz sola.

Par nelaimi visi trīs durkļi, laivai gāzelējoties, šoreiz neķēra mērķi.

—    Hovik! Hovik! — iekliedzās kapteinis Hulls, arī pats tikko noturējies kājās.

—    Šeit! — bocmanis atsaucās, atkal pietrūkdamies kājās.

Bet tad viņš pamanīja, ka triecienā pakaļairis pārlauzts vidū pušu.

—     Ņem citu airi! — kapteinis Hulls komandēja.

—     Ir! — Hoviks atsaucās.

Šajā mirklī tikai dažas asis no laivas ūdens sāka spēcīgi mutuļot.

Vaļu mazulis iznira virspusē. Valis to ieraudzīja un metās klāt.

Tagad cīņa kļuva vēl drausmīgāka. Vaļu māte nu cīnījās par diviem.

Kapteinis pameta acis uz «Piligrima» pusi un vairākkārt strauji pavēcināja karodziņu.

Vai gan atlika vēl kaut kas, ko Diks Sends nebūtu darījis tūliņ pēc kapteiņa pirmā signālā? «Piligrima» buras bij nostatītas pareizi, vējš tās sāka spēcīgāk piepūst. Par nelaimi brigai nebij dzenrata, ar ko iespējams paātrināt gaitu. Nolaižot laivu ar nēģeru palīdzību un steidzoties palīgā kapteinim, tikai velti nokavētu laiku, bez tam jaunmatrozim taču bij pavēlēts nekādā gadī-, jumā neatstāt kuģi. Tomēr viņš lika nolaist ūdenī kuģa pakaļgalā piekārto laivu un virvē vilka to līdzi, cerēdams, ka nelaimes gadījumā kapteinis ar biedriem paspēs tajā paglābties.

Tajā mirklī valis, ar savu augumu sargādams mazuli, no jauna metās uzbrukumā. Šoreiz viņš šāvās tādā virzienā, ka izvairīties nebij iespējams.

—    Uzmanies, Hovik! — kapteinis Hulls sauca vēl pēdējo reizi.

Bet bocmanis ar savu stūri nu bij pilnīgi nevarīgs. Gara un stipra stūres roktura vietā viņam atlika tikai samērā īss airis.

Ar to viņš tomēr mēģināja pagriezt laivu sānis.

Tas vairs nebij iespējams.

Matroži saprata, ka viņi pazuduši. Visi bij pietrūkušies kājās un bailēs iebrēcās tik skaļi, ka pat uz «Piligrima» to vajadzēja sadzirdēt.

Briesmīgs milzeņa astes trieciens no apakšas trāpīja taisni laivas dibenu.

Drausmīga spēka augšup pasviesta, laiva, trijos gabalos pārlauzta, atkrita atpakaļ ūdenī, kas, vaļa astes kults, vārījās šausmīgos mutuļos.

Nelaimīgie matroži, lielāko tiesu gan ievainoti, tomēr vēl būtu varējuši noturēties vai nu peldus, vai arī pieķērušies pie kādas laivas paliekas.

Kapteinim Hullam tas jau bij laimējies, viņš nopūlējās arī bocmani uzvilkt uz šās paliekas …

Bet gluži satrakotais valis pagriezās jaunam lēcienam, un laikam šausmīgās agonijas pēdējā lēkmē dauzīja ar asti jau tā briesmīgi savandītos viļņus, kuros vēl peldēja nelaimīgie slīcēji.

Labu brīdi tur bij redzama tikai it kā viesuļa sagriezta tromba, no kuras šļakatainā ūdens strūklas šķīda uz visām pusēm .. -

Kad Diks Sends ar nēģeriem laivā ceturtdaļstundu vēlāk aizsniedza katastrofas vietu, neviena dzīva būtne tur vairs nebij redzama. Tikai sadragātās laivas paliekas vēl peldēja asinssarkanā ūdenī.

## Devītā nodaļa. KAPTEINIS SENDS

Briesmīgās katastrofas vietā atbraukušos «Piligrima» pasažierus vispirms pārņēma šausmas un sāpes. Viņi nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par kapteiņa Hulla un piecu kuģa matrožu drausmīgo nāvi. Satricinošais notikums taču bij norisinājies turpat viņu acu priekšā, un tomēr viņi nespēja sniegt nekādu palīdzību! Pat laikā atsteigties viņi nepaguva, lai uzņemtu laivā nelaimīgos ievainotos, bet vēl dzīvos biedrus un grieztu kuģa korpusu pret vaļa drausmīgajiem triecieniem, Kapteinis Hulls un viņa biedri bij zuduši uz visiem laikiem.

Kad briga piebrauca baigā notikuma vietā, mrs. Veldona nokrita ceļos un pacēla rokas pret debesīm.

—    Lūgsim par viņiem! — dievbijīgā sieviete aicināja.

Viņai tūliņ pievienojās mazais Džeks, kas raudādams nometās blakus mātei. Nabaga bērns tūliņ bij sapratis visu.

Diks Sends, Nana, Toms un pārējie nēģeri palika stāvot noliektām galvām. Visi skaitīja lūgšanu, ko mrs. Veldona raidīja dievam, novēlēdama viņa bezgalīgajai žēlastībai tos, kas patlaban stājās viņa priekšā.

Pēc tam mrs. Veldona vērsās pie saviem ceļabiedriem.

—    Un tagad, mīļie draugi, — viņa teica, — tagad lūgsim, lai debesis mums pašiem piešķir spēku un drosmi.

Jā, augstākā palīdzība viņiem pašlaik ārkārtīgi vajadzīga, jo stāvoklis bij bezgala grūts.

Kuģim, uz kura viņi patlaban atradās, nebij vairs kapteiņa, kas rīko, nebij vairs matrožu, kas izpilda pavēles. Tas atradās bezgalīgā Klusā okeana vidū, simtiem jūdžu tālu no cietzemes, pamests vēju un viļņu varā.

Kāds ļauns liktenis bij atsūtījis šo vali «Piligrimam» ceļā? Kāds vēl ļaunāks liktenis dzina nelaimīgo, citkārt tik saprātīgo un apdomīgo kapteini riskēt ar visu, lai papildinātu kuģa kravu? Tā bij viena no lielākajām un retākajām katastrofām, par kurām stāsta vaļu zvejas chronika, tajā taču nebij izglābies neviens vienīgs no laivas matrožiem!

Jā gan, tas bij drausmīgs liktenis!

Patiesībā tagad uz «Piligrima» bij palicis tikai viens matrozis.

Viens pats! Diks Sends — un tas pats jaunmatrozis, jauneklis, gandrīz vai bērns, piecpadsmit gadu vecs!

Kapteinis, kapteiņa palīgs, matroži, — vārdu sakot, visa kuģa ekipāžā tagad bij apvienota viņā.

Uz brigas atradās vēl viens pasažieris un kāda māte ar savu bērnu, kas stāvokli padarīja jo grūtāku.

Bez tam bij vēl daži nēģeri, bez šaubām, krietni cilvēki, drosmīgi un dedzīgi, gatavi paklausīt tam, kas būs spējīgs viņiem pavēlēt, bet bez jebkādām zināšanām un pieredzes jūrnieka amatā.

Diks Sends stāvēja nekustēdamies, sakrustojis uz krūtīm rokas. Viņš lūkojās jūrā, kas bij aprijusi kapteini Hullu, viņa labvēli, kuru viņš mīlēja ar īstu dēla mīlestību.

Tad viņa acis pārslīda apvārsnim, mēģinādamas saskatīt kādu kuģi, kam lūgt palīdzību un atbalstu, kam vismaz varētu nodot mrs. Veldonu ar viņas zēnu.

Protams, pats viņš neparko nepamestu «Piligrimu», nemēģinādams aizvadīt to tuvākajā ostā. Bet mrs. Veldona un viņas mazais zēns tad būtu drošībā. Viņam vairs nevajadzētu baiļoties par šīm būtnēm, kurām viņš bij padevīgs ar sirdi un dvēseli.

Viņa priekšā pletās klajais okeāns. Pēc. vaļa nozušanas tā līmeni nekas vairs nesaviļņoja. Ap «Piligrimu» bij tikai ūdens un virs tā debesis.

Jaunmatrozis zināja pārāk labi, ka viņi patlaban atrodas tālu nost no lielo tirdzniecības kuģu ceļiem un ka citi vaļu zvejas kuģi atradās vēl tālāk, savos parastajos zvejas apvidos.

Tomēr neatlika nekas cits kā vaļējām acīm skatīties īstenībā un aplūkot apstākļus tādus, kādi tie nu reiz bij. Diks Sends to arī darīja, tikai no sirds dziļumiem piesaukdams dievu, lai tas piešķirtu viņam savu padomu un palīdzību.

Par ko īsti viņš izšķirsies?

Šajā brīdī Negoro parādījās uz klāja, no kura bij aizgājis tūliņ pēc katastrofas. Neviens nevarētu pateikt, ko sajuta tāds mīklains cilvēks, vērodams šādu bezgalīgu nelaimi. Kapteiņa un matrožu bojā eju viņš bij noskatījies nepakustēdamies, ne vārda nerunādams. Tikai viņa acis bij kāri uztvērušas vismazāko sīkumu šajā traģēdijā. Bet, ja kādam tajā brīdī ienācis prātā novērot viņu, tas būtu pabrīnījies, ka pat ne vaibsts nesaraucās viņa nejūtīgajā sejā. It kā pavisam nedzirdējis, viņš neatsaucās arī mrs. Veldonas aicinājumam aizlūgt par bojā gājušajiem biedriem.

Negoro soļoja uz kuģa pakaļgalu, kur nekustēdamies stāvēja Diks Sends. Viņš apstājās trīs soļus no jaunmatroža.

—    Jūs gribējāt ar mani runāt? — Diks Sends vaicāja.

—    Es vēlētos runāt ar kapteini Hullu, — Negoro auksti atbildēja, — vai vismaz ar viņa palīgu Hoviku.

—    Jūs zināt gluži labi, ka tie aizgājuši bojā! — jaunmatrozis atsaucās.

—    Bet kas tagad komandē kuģi? — Negoro vaicāja īsti nekaunīgi.

—Es! — Diks Sends nevilcinādamies atbildēja.

—    Jūs! — Negoro ņirgājās, plecus paraustīdams.

—    Piecpadsmit gadu vecs kapteinis!

—    Piecpadsmit gadu vecs kapteinis! — jaunmatrozis atbildēja, tuvodamies pavāram.

Tas kāpās atpakaļ.

—    Neaizmirstiet! — mrs. Veldona viņam uzsauca.

—     Cita kapteiņa te nav… tikai kapteinis Sends. Lai ikviens zina, ka viņš pratīs to piespiest paklausīt!

Negoro palocījās un, kaut ko nesaprotamu ironiski nomurminājis, atgriezās atpakaļ savā virtuvē.

Kā redzams, Diks Sends bij izšķīries.

Tikmēr vējš bij pieņēmies un briga jau aizslīdējusi pāri sarkano ūdeņu klajumiem.

Diks Sends pārlūkoja, kādā stāvoklī atrodas buras. Tad viņa acis pievērsās jūras klajumam. Viņu pāršalca jausma, ka nākotne nu uzlika arī bīstamu atbildību, ka jābūt pietiekoši stipram izpildīt savu pienākumu. Viņš uzdrošinājās paskatīties uz tiem, kuri vēl bij palikuši uz «Piligrima» un kuru acis patlaban vērsās pret viņu. Un, lasīdams šajos skatienos, ka var pilnīgi paļauties uz tiem, viņš pāris vārdos pateica, ka tie savukārt var palaisties uz viņu.

Dziļā nopietnībā Diks Sends pārbaudīja savu sirdsapziņu un spējas.

Viņš zināja, ka ar Toma un tā biedru palīdzību pilnīgi spējīgs pēc vajadzības uzvilkt vai pārkārtot brigas buras, bet ka viņam vēl nav pietiekošu zināšanu aprēķināt un uzzināt, kādā vietā patlaban atrodas kuģis.

Četrus vai piecus gadus vēlāk Diks Sends līdz pašiem pamatiem prastu skaisto un grūto jūrnieka amatu, zinātu, kā apieties ar sekstantu, instrumentu, kurš katru dienu vadīja kapteiņa Hulla roku un ar kura palīdzību tas allaž aprēķināja zvaigžņu augstumu. Aplūkojis chronometru, kas rādija laiku pēc Grinviča meridiānā, viņš ar zināmas metodes palīdzību varētu noteikt arī vietas garuma grādu. Saule katru dienu būtu viņa padoma devēja. Mēness un planētas viņam teiktu: te, tādā un tādā okeana vietā, patlaban atrodas tavs kuģis. Debesu loks, pa kuru zvaigznes virzās kā vispilnīgākā pulksteņa rādītāji, kurus itin nekas nespēj traucēt un kuru virziens ir absolūti pareizs, parādītu viņam laiku un attālumu. Ar astronomisku novērojumu palīdzību viņš, tāpat kā viņa kapteinis, katru dienu uz jūdzi noteiktu «Piligrima» atrašanās vietu un braucamo ceļu zinātu tikpat labi kā jau nobraukto.

Turpretim tagad viņam biļ jārīkojas tikai ar kuģa lagu, kompasu un jūras straumēm, cita līdzekļa ceļa aprēķināšanai viņam nebij.

Tomēr viņš ne mirkli nešaubījās.

Mrs. Veldona noprata labi, ko pārdzīvoja drosmīgais jauneklis.

—    Pateicos, Dik! — viņa teica stingrā balsī. — Kapteiņa Hulla vairs nav. Visi matroži aizgājuši bojā līdz ar viņu. Kuģa liktenis nu atrodas tavās rokās. Dik, esmu pārliecināta, ka tu izglābsi viņu un tos, kas uz tā atrodas!

—    Jā, mrs. Veldona, — Diks Sends atsaucās. — Jā! Ar dieva palīgu es mēģināšu to!

—    Toms ar saviem biedriem ir krietni cilvēki, uz tiem tu vari pilnīgi paļauties.

—    Es to zinu, lūkošu izmācīt viņus par matrožiem, un tā mēs turpināsim ceļu. Labā laikā tas nebūs grūti. Bet ja laiks mainās… Ak, ko, ar sliktu laiku mēs cīnīsimies, mēs izglābsim jūs, mrs. Veldona, jūs un jūsu mazo Džeku — visus! Jā, es zinu, ka iespēšu to!

Un viņš vēl piebilda:

—     Ar dieva palīgu.

—    Tomēr, Dik, vai tu vari pateikt, kur «Piligrims» patlaban atrodas? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Itin viegli, — jaunais kapteinis atbildēja. — Man tikai jāpalūkojas kartē, kur kapteinis Hulls vēl vakar apzīmēja vietu.

—    Un vai tu varēsi novadīt kuģi pareizā virzienā?

—    Jā gan. Es viņu griezīšu pret austrumiem, apmēram uz to vietu Amerikas krastā, kur mums jāpiestāj.

—     Bet, Dik, — mrs. Veldona atsāka, — vai tev neliekas, ka šī katastrofa pilnīgi pārgrozījusi mūsu agrākos nodomus? Tagad vairs nav vajadzīgs vadīt «Piligrimu» uz Valparaizo. Vistuvākā Amerikas osta lai ir viņa galamērķis!

—    Bez šaubām, mrs. Veldona, — jaunmatrozis atbildēja. -— Amerikas krasti sniecas tālu pret dienvidiem,, tiem mēs nekādā ziņā nevaram pabraukt garām.

—    Uz kuru pusi tie atrodas? — mrs. Veldona apvaicājās.

—    Tur, uz to, — Diks Sends atbildēja, ar pirkstu norādīdams pret austrumiem, kurus uzzināja, kompasā palūkojies.

—    Labi, Dik. Nav svarīgi, vai mēs aizsniedzam Valparaizo vai kādu citu ostu Amerikas krastā. Galvenais, ka nokļūstam malā.

—    Mēs nokļūsim, mrs. Veldona, es jūs sveiku un veselu izcelšu malā! — Diks Sends droši apgalvoja. — Tomēr es nezaudēju cerību, ka, tuvojoties cietzemei, mēs sastapsim kādu no tiem kabotažas kuģiem, kas braukā gar krastmalām. Redziet, mrs. Veldona, vējš sāk iegriezties ziemeļaustrumos. Dievs pats nāk mums palīgā, mūsu brauciens rādās laimīgs! Tagad mēs uzvilksim visas buras un ātri vien dosimies uz priekšu.

Diks Sends bij runājis ar tāda jūrnieka pārliecību, kas apzinās stāvam uz krietna kuģa, kuru viņš pratīs novadīt visādos apstākļos. Viņš gribēja jau steigties pie stūres un saukt savus biedrus, lai tie pārstatītu buras, kā pienākas, kad mrs. Veldona aizrādīja, ka vispirms jāuzzina, kur «Piligrims» patlaban atrodas.

Tiešām, tas bij pats pirmais uzdevums. Diks Sends aizsteidzās kapteiņa kajītē, kur kartē bija apzīmēta vakardienas vieta. Un tā viņš varēja pateikt mrs. Veldonai, ka briga patlaban atrodas starp 43°35/ platumu un 164°13/ garumu, jo pēdējo divdesmit četru stundu laikā tā tikpat kā nebij kustējusies no vietas.

Mrs. Veldona bij noliekusies pār karti. Viņa aplūkoja brūno plankumu, kas apzīmēja zemi šī plašā okeana labajā pusē. Tā bij Dienvidamerikas piekraste,

bezgalīgi garš valnis, iemests starp Kluso un Atlantijas okeānu, sākot no Horna raga, līdz Kolumbijas krastiem. Lūkojoties kartē, kurā bij uzzīmēts viss okeāns, viņai likās, ka būs viegli aizkļūt līdz šai cietzemei. Tā maldās bez izņēmuma visi tie, kas nezina, pēc kāda samēra zīmētas jūras kartes. Patiešām, mrs. Veldona gandrīz iedomājās, ka zeme uz jūras tāpat jau saskatāma, kā te, šajā papīra gabaliņā!

Un tomēr šajā baltajā lapā pēc tāda paša samēra uzzīmēts «Piligrims» iznāktu daudz mazāks nekā vissīkākā mikroskopiskā infuzorija! Šis matematiskais punktiņš bez kāda mēro juma apveida pavisam pazustu Klusā okeana bezgalīgajos ūdeņos, un patiesībā tas tā arī bij.

Diks Sends domāja pavisam citādi nekā mrs. Veldona. Viņš zināja, ka zeme daudzu simtu jūdžu tālumā. Bet savu pieņemto lēmumu tomēr negrozīja, lielā atbildība, ko bij uzņēmies, viņu vērta par nelokāmu vīru.

Bij pienācis brīdis sākt rīkoties. Nepieciešams izlietot šo ziemeļrietumu vēju, kas arvien vēl pieņēmās. Pretvēja vietā nu stājies visai izdevīgs. Skarainie mākoņi zenitā liecināja, ka tāds viņš arī turēsies kādu laiku.

Diks Sends pasauca Tomu un tā biedrus.

—    Mani draugi, — viņš tos uzrunāja, — mūsu kuģim nu nav vairāk ļaužu kā tikai jūs. Bez jūsu palīdzības es viens nespēju viņu vadīt. Jūrnieki jūs neesat, bet toties jums ir spēcīgas rokas. Stājieties «Piligrima» klausībā, tad varēsim viņu vadīt. No mums tagad atkarājas visu to glābšana, kas patlaban atrodas uz kuģa.

—    Dika kungs, — Toms atbildēja, — es un mani biedri nu esam «Piligrima» matroži. Labas gribas mums netrūkst. Visu, ko vien cilvēki var darīt jūsu vadībā, mēs esam gatavi izpildīt.

—    Labi teikts, veco Tom! — mrs. Veldona piezīmēja.

—    Jā gan — labi teikts, — Diks Sends atbildēja. — Bet es domāju, ka mums jābūt visai uzmanīgiem, un tāpēc nemēģināsim neko pārspīlētu ar burām, lai neceltos neparedzēti sarežģījumi. Apstākļi prasa, lai nedzenamies pēc pārāk liela ātruma, bet toties lai jūtamies pilnīgi droši. Es jums, mīļie draugi, ierādīšu, kas kuram darāms kuģa vadīšanā. Pats es palikšu pie stūres, kamēr vien spēki man atļaus. Man pietiks laiku pa laikam tikai dažu stundu miega. Bet nepieciešams, ka pa šīm pašām stundām kāds no jums stājas manā vietā. Tom, jums es ierādīšu, kā jāvada stūre, kompasā lūkojoties. Tas nav nemaz tik grūti, mazliet piespiezdamies, jūs drīz vien sapratīsiet, kā kuģa priekšgals noturams pareizā virzienā.

—    Kā jūs vēlaties, Dika kungs, — vecais nēģeris atsaucās.

—    Tad labi! — jaunais kapteinis noteica. — Palieciet man līdzās še pie stūres līdz pat vakaram un, ja nogurums mani pieveiks, jūs tūliņ varēsiet uz dažām stundām stāties pie stūres.

—    Un es, — iejaucās mazais Džeks, — vai es savam draugam Dikam neko nevaru palīdzēt?'

—    Jā gan, mīļo zēn! — mrs. Veldona iesaucās, slēgdama Džeku savās rokās. — Tevi arī iemācīs vadīt stūri, un es esmu pārliecināta, ka mums allaž būs labs ceļa vējš, kad tu stāvēsi par stūrmani.

—    Droši vien, māmiņ, droši vien, — es tev to apsolu! — mazais zēns līksmi izsaucās, plaukstas sasizdams.

—    Pilnīgi pareizi! — Diks Sends smaidīdams piekrita. — Ne velti saka, ka labi kuģa zēni allaž nodrošina izdevīgu ceļa vēju. Vecie jūrnieki pilnīgi pārliecināti par to.

Tad viņš vēlreiz pagriezās pret Tomu un pārējiem nēģeriem.

—    Mīļie draugi, — viņš teica, — tagad pagriezīsim rājas tā, lai vējš labi ķertu buras. Jums tikai jādara tas, ko es teikšu.

—    Pavēliet! — Toms atsaucās. — Pavēliet, kapteini Send!

## Desmitā nodaļa. ČETRAS NĀKAMAS DIENAS

Diks Sends nu bij «Piligrima» kapteinis. Ne mirkK nevilcinādamies, viņš lika pārkārtot buras tā, lai ar pilnu ceļa vēju dotos uz priekšu.

Protams, ka brigas pasažieriem bij tikai viens nodoms un cerība: pēc iespējas ātrāk aizsniegt Valparaizo vai kādu citu ostu Amerikas piekrastē. Vispirms Diks Sends nolēma allaž pārbaudīt «Piligrima» gaitas ātrumu, lai tad redzētu, kā rīkoties. Ja ar lagas un kompasa palīdzību uzzināja ātrumu, tad atlika tikai atzīmēt kartē nobraukto ce]a gabalu. Uz kuģa bij viena no tām patentētajām lāgām ar rotatoru un laglizi, kas īsti pareizi uzrāda ātrumu zināmā notecējušā laika sprīdī. Šis ārkārtīgi noderīgais un viegli lietojamais instruments vajadzības gadījumā varēja sniegt lielus pakalpojumus kapteinim, un arī viņa melnie palīgi bij spējīgi ar to rīkoties.

Aprēķinu traucēt un maldināt varēja vienīgi jūras straumes, kuras pareizi noteikt iespējams tikai ar astronomisku vērojumu palīdzību. Bet taisni šiem vērojumiem jaunajam kapteinim vēl nebij pietiekošu zināšanu.

Sākumā Diks Sends domāja, vai labāk negriezt «Piligrimu» atpakaļ uz Jaunzēlandi. Ceļš uz turieni iznāktu īsāks. Katrā ziņā viņš to būtu arī izdarījis, ja līdzšinējā pretvēja vietā patlaban neuznācis īsti izdevīgs ceļa vējš. Tātad tomēr labāk doties tālāk uz Amerikas pusi.

Patiešām, vējš bij sagriezies gandrīz pilnīgi otrā pusē, pūta tieši no ziemeļrietumiem un, kā likās, taisījās pieaugt vēl stiprāks. Nepieciešams to izmantot un braukt pēc iespējas tālāk.

Tāpēc Diks Sends arī bij licis uzvilkt pilnas buras.

Tādai brigai kā «Piligrimam» fokmastā parasti ir četras taisnās buras: apakšējā un augšējā marsbura un apakšējā un augšējā brambura. Lielo mastu ar burām neapgrūtina, tajā uzvelk tikai gafelītes. Starp šiem abiem mastiem uz stagas vēl var uzvilkt stenstagburu. Beidzot pašā priekšā uz bugsprita piestiprināt četras priekšējās buras.

Fokrāja un stengstagbura bij viegli apkalpojamas. Tās var novilkt uz klāja, neuzkāpjot mastos. Turpretī priekšmasta buru novietošana un pārkārtošana iespējama tikai piedzīvojušiem, veikliem jūrniekiem. Pa virvju kāpnēm jāuzrāpjas augšā fokmastā vai bramsteņģī, lai tās piestiprinātu, palaistu platākas vai

savilktu šaurākas. Tur matrožiem jāstaigā pa vaļējām, rāju apakšā piesaistītām virvēm, ar vienu roku pieturoties, jāstrādā ar otru, kas nepieradušam visai bīstams uzdevums. Tādā augstumā kuģa šūpošanās un zvalstīšanās daudz spēcīgāka nekā uz klāja, kļūmīga arī buru plandīšanās stiprākā vējā, tā ka cilvēks viegli var pārlidot pār kuģa malu jūrā. Tomam un viņa biedriem tas patiešām bij bīstams darbs.

Par laimi pūta mēreni stiprs vējš. Jūra vēl nebij paspējusi ieviļņoties, tāpēc kuģis tikai palēnām svārstījās un zvalstījās.

Kad Diks Sends pēc kapteiņa dotās zīmes devās uz katastrofas vietu, uz «Piligrima» bij uzvilktas tikai fokbura, brigantine un marsbura. Lai izkļūtu no nekustīgā stāvokja, vajadzēja tikai pagriezt buras uz otru pusi. So vienkāršo uzdevumu nēģeri izpildīja veikli un viegli.

Turpretī tagad, kad varēja braukt ar pilnu ceļa vēju, vajadzēja dabūt mastos arī bramburu, brombramburu un visas pārējās buras.

—    Mīļie draugi, — kapteinis teica pieciem nēģeriem, — dariet tikai to, ko es saku, un viss būs labi.

Pats viņš joprojām palika pie stūres.

—    Tom! — viņš sauca. — Nolaidiet šo skoti!

—    Kā — nolaist? — Toms apvaicājās, izteicienu nesapratis.

—    Nolaist… tas ir, atsieniet to vaļā!… Bet jūs, Bat, dariet to pašu! . .. Tā, labi! … Un tagad ķerieties klāt! … Velciet! Labi dūšīgi!

—    Šitā? — apvaicājās Bats.

—    Jā, taisni tā. Ļoti labi. .. Nu, un tagad tu, stipriniek Herkul! Pieliec tu arī savu roku!

Nebij visai apdomīgi nosaukt Herkulu par stiprinieku. Milzenis tā vilka, ka skote tikko nepārtrūka.

—     Ei, ne tik stipri, mīļo zēn! — Diks brīdināja pasmaidīdams. — Tā jūs vēl visu mastu nogāzīsiet zemē!

—    Es tikai mazlietiņ pievilku, — Herkuls taisnojās.

—    Nu labi, rīkojieties tā arī turpmāk! Redzēsiet, ka būs labi! Tagad atlaidiet skoti! .. . Laidiet zemē! … Pievelciet! … Piesieniet… Labi! … Tagad otrā pusē! … Velciet! … Tā, tā!

Visas priekšmasta rājas, kuras brigas kreisajā pusē kļuva šļauganas, lēnām pagriezās, vējš iegula burās, kuģis sāka slīdēt manāmi ātrāk.

Diks Sends vēl pavēlēja atlaist vaļīgāk apakšējo takelažu, tad pasauca nēģerus uz kuģa pakaļgalu.

—    To nu mēs esam paveikuši, mīļie draugi, un pie tam īsti labi! Tagad ķersimies pie lielā masta! Tikai pielūkojiet, Herkul, ka nekā nesalauziet!

—    Es pamēģināšu, — milzis atsaucās, it kā negribēdams saistīties ar iepriekšējiem solījumiem.

Pie šī masta rīkoties bij diezgan viegli. Tā kā apakšējā takelaža bij kļuvusi vaļīgāka, brigantbura sagriezās tieši pa vējam un tūliņ lielā mērā pastiprināja priekšgalā uzvilkto buru spraigumu. Tad virs stenstagburas piestiprināja gafelīti, to izplest bij viegli, vienkārši stipri pavelkot virves, piestiprināt un pēc tam sakārtot. Augšējo vilkdams, Herkuls acīm redzami maz paļāvās uz savu palīgu Akteonu un vēl mazāk uz Džeku, kas arī bij piesteidzies palīgā, tāpēc vilka tik spēcīgi, ka virve neizturēja un pārtrūka.

Visi trīs novēlās uz klāja, par laimi neviens nesadauzījās. Mazais Džeks bij sajūsmā par tādu kritienu.

—    Tas nekas, tas nekas! — jaunais kapteinis mierināja. — Sasieniet uz ātru roku abus galus atkal kopā un velciet pamazītēm!

Viss tas tika izdarīts, Dikam Sendam pat no stūres neatejot. «Piligrims» jau ātri skrēja taisni pret austrumiem, tagad vajadzēja tikai noturēties šajā virzienā, jo vējš bij izdevīgs un nekāda cita kļūme nedraudēja.

—    Labi, mīļie draugi! — jaunais kapteinis uzslavēja biedrus. — Kamēr nobrauksim galā, jūs būsiet izmācījušies par labiem matrožiem.

—    Mēs darīsim visu, ko spēsim, kapteini Send, — Toms apliecināja.

Arī mrs. Veldona izteica atzinību šiem krietnajiem cilvēkiem. Tāpat mazais Džeks dabūja savu tiesu uzslavas, jo viņš arī bij krietni strādājis.

—    Man šķiet, Džeka kungs, — Herkuls teica smaidīdams, — ka taisni jūs esat tas, kas virvi pārrāva. Palūk, kas jums par varenu dūrīti! Bez jums mēs nekā nebūtu izdarījuši.

Un mazais Džeks, ļoti lepns par savām darba spējām, spēcīgi sakratīja drauga Herkula roku.

Tomēr visas «Piligrima» buras vēl nebij nostatītas tā, ka vajadzīgs. Neuzvilktas palika pašas augšējās, kuras tik labā ceļa vējā nekādi nevarēja pamest neizmantotas. Biļ jāķeras pie bramburas, brombramburas, gafelītēs, ar tām vēl vairāk varētu paātrināt brigas gaitu, tāpēc Diks Sends nolēma uzvilkt arī tās.

Šis uzdevums bij daudz grūtāks. Dažas no šīm burām gan ar virvēm uzvelkamas tāpat no klāja, bet priekšmasta četrstūrainās palaižamas vaļā, tikai uzrāpjoties rājās. Diks Sends negribēja sūtīt savus nepiedzīvojušos palīgus tik riskantā darbā un tāpēc apņēmās to izdarīt pats.

Pasaucis Tomu pie stūres rata, viņš ierādīja tam, kādā virzienā kuģis turams. Herkulu, Akteonu, Batu un Ostenu novietojis pie brombramburas virvēm, viņš veikli uzrāpās mastā. Vienā mirklī viņš jau bij uz virves zem bramrājas un atraisīja saites, ar ko bura bij tur piesieta. Pēc tam tikpat veikli uzkāpa otrā rājā un atraisīja buru arī tur. Tad uzrāpās steņģī, satvēra brombramburas rāju un strauji izpleta buru.

Darbu pabeidzis, viņš pieķērās lejā pie kuģa labajiem sāniem piesietās balsta virves un pa to nolaidās uz klāja.

Pēc viņa norādījuma nēģeri piestiprināja abu buru atsēju galus un arī abas pie siekstas piesaistītās rājas. Kad vēl uzvilka un nosēja buras starp abiem mastiem, tad šis darbs bij pabeigts.

Šoreiz Herkuls neko nebij pārrāvis.

«Piligrims» nu bij pacēlis visas buras, kas atradās viņa mastos. Diks Sends gan vēl varētu pievienot palīgburas kuģa kreisajā pusē, bet šajos apstākļos tas bij diezgan grūti izdarāms, bez tam, uznākot spēcīgākai vēja brāzmai, tās nebūtu viegli un ātri noņemamas. Tāpēc viņš nolēma iztikt bez tām.

Tomu atsvabināja no svarīgā uzdevuma pie stūres rata, un Diks Sends atkal stājās savā vietā.

Vējš pieņēmās. Uz labo pusi mazliet nošķiebies, «Piligrims» ātri slīda pa jūras virsmu, pamezdams aiz

sevis taisni iedobtu svītru, kas liecināja, cik pareizi izveidota viņa rumpja iegrimes daļa.

— Mēs tagad braucam ļoti labi, mrs. Veldona, — Diks Sends teica, — lai tikai dievs joprojām uztur tik jauku ceļa vēju!

Mrs. Veldona spieda roku jaunkapteinim. Bet tad, visu pēdējo stundu pārdzīvojumu nogurdināta, viņa aizgāja savā kajitē un atkrita tur smagā apdullumā, bet cietā miegā aizmigt nevarēja.

Jaunie matroži palika uz kuģa priekšējā kvatera, lai tūliņ būtu pie rokas Dikam Sendam, ja vajadzētu pārkārtot buras saskaņā ar vēja grozībām. Bet, tā kā vējš palika tikpat stiprs un tādā pašā virzienā, tad viņiem pagaidām nebij nekāda darba.

Ar ko gan pa šo laiku nodarbojās brālēns Benedikts?

Brālēns Benedikts ar palielināmā stikla palīdzību patlaban pētīja kādu kukaini, ko beigu beigās bij sagūstījis uz «Piligrima». Tas bij vienkāršs taisnspārnis, kam galva saaugusi gandrīz cieši kopā ar krūtīm, gludiem priekšspārniem, apaļu vēderu un pagariem spārniem, — pieskaitāms prusaku sugai, amerikaņu prusaku pasugai.

Šo dārgumu viņš bij atradis Negoro virtuvē taisni tajā mirklī, kad pavārs patlaban taisījās to nomaitāt visnežēlīgākā kārtā. Negoro par to saņēma ļoti niknu rājienu, lai gan nepievērsa tam nekādu uzmanību.

Bet vai brālēns Benedikts zināja kaut ko arī par to, kas noticis kopš tā brīža, kad kapteinis Hulls ar saviem biedriem devās nelaimīgajās vaļa medībās? Bez šaubām, zināja. Viņš pat atradās uz klāja tajā brīdī, kad «Piligrims» nokļuva laivas paliekām piemētātā jūras apvidū. Visa kuģa ekipāžā aizgāja bojā, tā sakot, turpat viņa acu priekšā.

Apgalvot, ka šī katastrofa brālēnu Benediktu nemaz neaizkustināja, būtu tikpat daudz kā apvainot viņu cietsirdībā. Protams, ka arī viņu pārņēma tā pati līdzjūtība, kas saviļņoja visus. Tāpat viņš stipri noskuma par savas māsīcas stāvokli. Viņš bij piegājis un spiedis roku mrs. Veldonai, it kā gribētu teikt: «Nebēdā neko! Es esmu pie tevis! Es tevi nepametīšu!»

Pēc tam brālēns Benedikts devās atpakaļ kajitē, — bez šaubām, lai pārdomātu par šī briesmīgā notikuma sekām un tiem noteiktajiem līdzekļiem, kas tagad jālieto.

Bet pa ceļam uz turieni viņš bij sastapis jau pieminēto prusaku. Pretēji citu entomologu ieskatam, viņš jau sen biļ nodomājis pierādīt, ka šie spilgtkrāsainie phoraspē pasugas prusaki pavisam citādas dabas un dzīves veida nekā parastie, un tāpēc tūliņ nodevies pētījumiem, pilnīgi aizmirsdams, ka «Piligrimu» līdz šim komandēja kapteinis Hulls un ka šis nelaimīgais tagad aizgājis bojā līdz ar visiem saviem matrožiem. Prusaks aizņēma visu viņa prātu un domas! Viņš ārkārtīgi sajūsminājās par to, it kā viņa priekšā nebūtu pretīgs kukainis, bet gan kāds zelta skarabejs.

Pa to laiku dzīve uz kuģa bij atkaļ ievirzījusies parastajās sliedēs, lai gan neviens tur tik viegli nevarēja aizmirst briesmīgo un negaidīto katastrofu.

Visu dienu Diks Sends parādīja ārkārtīgas darbības spējas, pārlūkodams un gādādams, lai viss būtu īstā vietā un lai ne mazākā nejaušība to nevarētu pārsteigt. Nēģeri ar lielāko dedzību paklausīja viņa rīkojumiem. Uz «Piligrima» klāja valdīja vislabākā disciplina. Varēja cerēt, ka viss norisināsies bez kādiem sarežģījumiem.

Negoro no savas puses nerādīja vairs ne mazāko tieksmi pretoties Dika Senda autoritatei. Likās, ka viņš klusuciezdams tai pakļāvies. Allaž šaurajā virtuvē noslēpies, uz klāja viņš nerādījās tāpat kā līdz tam. Diks Sends bij nolēmis pēc pirmā pretestības mēģinājuma ieslodzīt viņu līdz ceļojuma beigām kuģa kravas telpas dibenā. Vajadzēja tikai ar roku pamest Herkulam, tas sagrābtu nelieti aiz apkakles un savaldītu. Nekādu grūtību tas viņam nesagādātu. Tādā gadījumā Nana, kas arī prata vārīt, stātos pavāra vietā. Negoro nebij iemesla iedomāties, ka viņš še nepieciešams, un, nomanīdams, ka to cieši uzrauga, viņš sargājās modināt jebkādas aizdomas pret sevi.

Pret vakaru vējš pieauga, tomēr nekāda buru pārkārtošana «Piligrimam» nebij vajadzīga. Viņa stiprie masti un labi saglabātā dzelzs takelaža izturētu vēl ātrāku skrējienu pat spēcīgas brāzmas laikā.

Naktī parasti mēdz samazināt buras, it sevišķi satinot augšējo marsburu, bramburu un brombramburu. Tas noderēja tādiem gadījumiem, ja kuģiem uzbrūk kāda negaidīta vētras strāva. Bet Diks Sends domāja iztikt bez šīs nodrošināšanās. Laiks pieturējās tāds, ka nekas bīstams nebij nojaušams, bez tam jaunais kapteinis šo pirmo nakti bij nolēmis palikt uz klāja, — tad viņš zinās, ja kas būs darāms. Vēlēdamies pēc iespējas drīzāk nokļūt kuģu satiksmes ūdeņos, viņš negribēja velti samazināt kuģa straujo gaitu.

Kā jau teikts, laga un kompass bij vienīgie instrumenti, ar kuru palīdzību Diks Sends varēja aptuveni aprēķināt nobrauktā ceļa garumu.

Šajā dienā jaunais kapteinis ik pusstundu izmeta lagu un atzīmēja instrumenta dotos norādījumus.

Kompasu uz kuģa bija pavisam divi. Viens no tiem uzstatīts pie stūres, lai stūrmanim allaž būtu acu priekšā. Dienu saules, bet nakti divu sānlampu apgaismots, tas ik mirkli rādīja, kā pagriezts kuģa priekšgals un kādā virzienā tas iet.

Otrs kompass apgāztā veidā bij piestiprināts citreizējā kapteiņa Hulla kajitē pie griestiem. Tādā kārtā, pat kajiti neatstādams, viņš allaž varēja pārliecināties, vai kuģis iet noteiktā virzienā, vai stūrmanis aiz neveiklības vai nolaidības par daudz nelīkumo ceļu.

Vispār katram tālbraucējam kuģim nepieciešami vismaz divi kompasi, tāpat kā divi chronometri. Tad iespējams salīdzināt šos instrumentus savā starpā un allaž kontrolēt, vai tie rāda pareizi.

Šajā ziņā «Piligrims» bij apgādāts pietiekoši, un Diks Sends noteica saviem matrožiem ar vislielāko uzmanību sargāt šos divus kompasus, kas viņam tik nepieciešami.

Par nelaimi naktī no 12. uz 13. februāri, kad jaunais kapteinis patlaban bij pie stūres, notika nepatīkams gadījums. Vara gredzenā griestiem pieskrūvētais, apgāztais kompass bij atlēcies vaļā un nokritis uz grīdas. Tikai otrā rītā to pamanīja.

Kā gan šis vara gredzens varēja atskrūvēties vaļā? Tas nekādi nebij izskaidrojams. Protams, skrūves varēja būt aizrūsējušas, un kāds stiprāks trieciens, kuģim šūpojoties vai gāzelējoties, to būs nogrūdis zemē. Naktī jūra arī viļņojās spēcīgāk. Lai nu kā, bet kompass bij sadauzīts tādā mērā, ka izlabot to vairs nevarēja.

Diks Sends jutās pavisam satriekts. Tagad viņam jāiztiek tikai ar stūres kompasu. Ja arī nevienu nevarētu vainot otrā kompasa sabojājumā, tomēr sekas tam būtu drausmīgas. Jaunais kapteinis darīja visu, lai otro kompasu saglabātu veselu.

Atskaitot kompasa zaudējumu, viss pārējais uz «Piligrima» līdz šim norisinājās kārtīgi.

Redzēdama, ka Diks Sends neko neuztraucas, arī mrs. Veldona apmierinājās. Protams, ari līdz šim viņa nekad nebij ļāvusies izmisumam. Par visu vairāk viņa cerēja uz dieva palīdzību. Kā nopietna un djziļi ticīga katoliete viņa allaž stiprinājās lūgšanā.

Diks Sends iekārtojās tā, lai naktīs allaž pats varētu palikt pie stūres. Dienā viņš piecas sešas stundas nogulēja, un ar to, kā likās, pietika, jo sevišķu nogurumu nekad nemanīja. Pa to laiku viņu pie stūres rata nomainīja Toms vai ari tā dēls Bats, kas, Dika Senda pamācīti un vadīti, pamazām izveidojās par pietiekoši labiem stūrmaņiem. -

Mrs. Veldona un jaunais kapteinis bieži vien sarunājās. Diks Sends labprāt uzklausīja šīs saprātīgās un drosmīgās sievietes padomus. Katru dienu viņš tai uz kartes parādīja nobraukto ceļa svītru, ko iezīmēja uz labu laimi, aprēķiniem par pamatu ņemdams tikai kuģa virzienu un gaitas ātrumu.

— Redziet, mrs. Veldona, — viņš tai bieži teica, — šādiem vējiem pastāvot, mēs nevaram kļūdīties ceļā uz Dienvidamerikas krastiem. Negribu apzvērēt, tomēr cieši ticu, ka mūsu kuģis piebrauks cietzemei netālu no Valparaizo.

Mrs. Veldona nešaubījās par kuģa virziena pareizību, kamēr pūta izdevīgie ziemeļrietumu vēji. Bet tomēr cik bezgala tālu viņai likās «Piligrims» no Amerikas krasta! Cik briesmu viņus vēl sagaidīja tālajā ceļā, nemaz nerunājot par tām, ko varēja sagādāt jūra un laika izmaiņas.

Bezrūpīgs kā visi bērni viņa gados, Džeks bij atsācis savas rotaļas, skraidīdams pa klāju un plosīdamies ar Dingo. Protams, viņš noģida, ka draugs Diks mazāk nodarbojas ar viņu nekā agrāk, bet māte viņam bij ieskaidrojusi, ka Diku tagad vairs nevar traucēt viņa darbā. Mazais Džeks to arī ņēma vērā un tāpēc lika mierā «kapteini Sendu».

Tā dzīve uz kuģa ritēja savu gaitu. Nēģeri saprātīgi izpildīja savus pienākumus un ar katru dienu aizvien vairāk izveidojās par krietniem jūrniekiem. Protams, ka Tomam piekrita bocmaņa uzdevumi — paša biedri viņu bij ievēlējuši šajā amatā. Viņš palika sardzē ar savu dēlu Batu un Ostenu. Otrā maiņā stājās Diks Sends ar Akteonu un Herkulu. Tā no šiem trim viens allaž stāvēja pie stūres, kamēr pārējie divi kuģa priekšgalā uzmanīgi vēroja ceļu.

Šis jūras apvidus gan bij pilnīgi klajš, par sadursmi ar kādu citu kuģi tikpat kā nevajadzēja bīties, tomēr jaunais kapteinis pa naktīm ievēroja vislielāko modrību un uzmanību. Nekad viņš nebrauca, neaizdedzis ugunis, kā pēc noteikumiem pienācās, — zaļo kuģa kreisajā pusē, sarkano — labajā. Un tas bij gudri darīts..

Dažreiz tā viens pie stūres naktī stāvēdams, Diks Sends nojauta, ka viņu sāk pārņemt tāds kā neatvairāms sastingums. Viņa rokas tīri instinktivi vadīja stūres ratu. Bez šaubām, tas notika aiz pārmērīgas pārpūlēšanās, lai gan viņš neparko negribēja to atzīt.

Tā pienāca nakts no 13. uz 14. februāri, kad Diks Sends, pārāk noguris, aizgāja pāris stundas atgulties, bet viņa vietā pie stūres stājās vecais Toms.

Debess bij smagas mākoņu segas pārklāta, mākoņi uzradās jau vakarā, auksta gaisa sabiezināti. Bij ārkārtīgi tumšs, nevarēja saskatīt pat augšienē uzvilktās buras, kas pilnīgi iegrima nakts melnumā. Herkuls un Akteons stāvēja sardzē kuģa priekšējā kvaterī.

Kompasa apgaismotājas ugunis kuģa pakaļgalā meta tikai vāju atblāzmu, kurā blāvi spīdēja stūres rata metālā apkalas. Signalugunis sānos kuģa klāju pameta pil" nīgā tumsā.

Ap trijiem rītā vecajam Tomam pašam uznāca tāds kā hipnotisks sastulbums. Pārāk ilgi vienam spīdošam

punktam pievērstas, viņa acis piepeši zaudēja iespēju atšķirt priekšmetus, viņš pilnīgi iegrima anesteziskā snaudā.

Viņš ne tikai nekā neredzēja, bet droši vien nesajustu ari, ja kāds viņam pieskartos vai viņu pagrūstu.

Viņš neredzēja kādu ēnu, kas klusi slīda pār klāju.

Tas bij Negoro.

Aizkļuvis līdz pakaļgalam, viņš palika zem kompasa skapīša kādu smagu priekšmetu, ko turēja rokās.

Tad, mirkli pavēries kompasa apgaismotajā plāksnē, viņš atkal pazuda, neviena nemanīts.

Ja Dikam Sendam otrā dienā pagadījies paskatīties zem kompasa, viņš bez kavēšanās izvilktu un aizmestu prom Negoro nolikto priekšmetu.

Patiešām, tas bij liels dzelzs gabals, kurš, kā zināms, novirza kompasa rādītāju citādi. Adata vairs nerāda tieši magnētisko ziemeļpolu, kas tikai mazliet atstatu no matemātiskā ziemeļpola, bet gan ziemeļaustrumus. Tā ir četrdesmit pieci grādi liela starpība, vai, citiem vārdiem, — pustaisnstūris.

Tūliņ pēc tam Toms atjēdzās no sava sastinguma. Viņa acis pavērsās kompasā … Viņam šķita — viņam bij jātic, ka kuģis vairs neiet pareizā virzienā.

Viņš pagrieza stūres rata, lai pavērstu kuģa priekšgalu pret austrumiem . .. Vismaz tā viņš domāja.

Bet, tā kā kompasa adata tagad bij pagriezusies nepareizi, arī briga pavērsās vairāk pret dienvidaustrumiem.

Un tā, kamēr viņi visi bij pārliecināti, ka ar labu ceļa vēju brauc nodomātā virzienā tieši uz. Amerikas krastiem, īstenībā «Piligrims» ar četrdesmit piecu grādu novirzienu devās pret dienvidaustrumiem.

## Vienpadsmitā nodaļa. VĒTRA

Visu nedēļu pēc šī notikuma, no 14. līdz 21. februārim, uz kuģa nekas sevišķs neatgadījās. Ziemeļrietumu vējš pieauga arvien spēcīgāks, «Piligrims» ātrā gaitā nobrauca, caurmērā rēķinot, simt sešdesmit jūdzes divdesmit četrās stundās. Tas ari bij gandrīz augstākais, ko iespēj šāda lieluma kuģis.

Pēc Dika Senda domām, brigai jau vajadzēja tuvoties tiem apvidiem, pa kuriem tālbraucēji tvaikoņi devās no vienas zemes puslodes uz otru. Jaunais kapteinis vēl arvien cerēja sastapt kādu no šiem kuģiem ar ciešu nodomu vai nu pārcelt uz to savus pasažierus, vai arī aizņemties no viņa dažus matrožus un varbūt pat kādu virsnieku. Bet, lai cik uzmanīgi viņš vēroja, neviens kuģis nebij manāms, un jūra visu laiku palika gluži klaja.

Dikam Sendam tas likās mazliet savādi. Trijos vaļu zvejas braucienos uz dienvidjūrām viņš vairākkārt bij šķērsojis šo Klusā okeana daļu. Pēc viņa aprēķina, tajos platuma un garuma grādos, kur «Piligrims» patlaban atradās, katrā ziņā vajadzēja sastapt kādu angļu vai amerikaņu kuģi braucam no Horna raga uz ekvatoru vai arī, otrādi, — uz Dienvidamerikas lejas galu.

Bet Diks Sends nezināja un arī nevarēja zināt, ka «Piligrims» jau atrodas daudz augstākā platuma grādā, tālāk uz dienvidiem, nekā viņš varēja iedomāties.

Tas notika divu iemeslu pēc:

Vispirms, tāpēc, ka šo apvidu jūras straumes, kuru ātrumu jaunais kapteinis nespēja aprēķināt, kuģi, viņam pašam nemanot, bij novirzījušas no pareizā ceļa.

Otrkārt, tāpēc, ka Negoro blēdīgi sagrozītais kompass visu laiku rādīja nepareizi, bet šo nepareizību Diks Sends pēc otrā kompasa pazaudēšanas vairs nevarēja konstatēt. Tādā kārtā viņš iedomājās braucam uz austrumiem, bet patiesībā devās pret dienvidaustrumiem! Kompass viņam vienmēr bij acu priekšā, lagu kārtīgi izmeta katru dienu. Abi šie instrumenti viņam zināmā mērā palīdzēja vadīt kuģi šķietami pareizā virzienā, tāpat arī aprēķināt nobraukto jūdžu skaitu. Bet vai ar to vien pietika?

Tomēr jaunais kapteinis katru dienu kā prazdams mierināja mrs. Veldonu, kuru dažādi starpgadījumi šajā braucienā sāka jau darīt nemierīgu.

— Nebaidieties, gan es jūs aizvedīšu, — viņš allaž atkārtoja. — Mēs tomēr aizsniegsim AmeriKas krastu, vienalga, kurā vietā, bet malā nokļūsim katrā ziņā!

—    Es par to nešaubos, Dik!

—    Jāatzīstas, mrs. Veldona, sirds man būtu mierīgāka, ja jūs nebijusi še uz kuģa, ja mums būtu jādomā tikai par sevi vien, bet.. .

—     Bet, ja es še neatrastos, ja brālēns Benedikts, Džeks, Nana un es nebūtu uzkāpuši uz «Piligrima» un, vēl tālāk, ja Toms ar saviem biedriem palikuši tajā apgāztajā kuģī, tad še tagad būtu tikai divi cilvēki, tu un Negoro! … Ko tu iesāktu viens ar nejauko cilvēku, kuram tu nevari uzticēties? Jā, mīļais bērns, ko tad tu iesāktu?

—    Es vispirms padarītu Negoro nekaitīgu, — Diks Sends enerģiski atbildēja.

—    Un kuģi tad vadītu viens pats?

—■ Jā… viens pats … ar dieva palīgu!

Ar tādu noteiktību un drosmi viņš galvenā kārtā runāja tādēļ, lai iedvestu mrs. Veldonai cerības. Bet tomēr, uzlūkojot savu mazo Džeku, mrs. Veldonu reižu reizēm sāka nomākt rūpes. Kā sieviete viņa negribēja ļaut vaļu mātes jūtām, taču nevarēja pilnīgi pārvarēt bailes, kas sažņaudza viņas sirdi.

Bet, ja arī jaunajam kapteinim nebij pietiekoši daudz zināšanu, lai aprēķinātu kuģa atrašanās vietu, laika grozības viņš uztvēra ar īsta jūrnieka nojautu. No vienas puses, dažādas pazīmes gaisā un debesīs, no otras, barometra norādījumi lika viņam jau laikus sagatavoties. Būdams īsti labs meteorologs, kapteinis Hulls viņu bij iemācījis uzmanīgi vērot šo instrumentu, kura norādījumi gandrīz nemaldīgi pareizi.

Aprādīsim īsumā, kādā sakarā barometra rādītāja svārstības ar laika pārmaiņām.

1.    Ja pēc ilgāka jauka laika barometrs sāk strauji un pastāvīgi kristies, nešaubāmi gaidāms lietus; bet, ja labais laiks pastāvējis sevišķi ilgi, dzīvsudrabs barometra caurulē var krist vienu vai divas dienas, iekāms gaisā manāma vismazākā pārmaiņa. Tādā gadījumā, jo ilgāks sprīdis paiet no barometra krišanas sākuma līdz lietus uznākšanai, jo garāks sagaidāms lietus periods.

2.    Turpretī, ja garā lietus laikā barometrs sāk celties lēnām un bez apstājas, tad pilnīgi droši, ka tuvojas

labs laiks, kas pastāvēs jo ilgāk, jo garāks bijis sprīdis starp jaukā laika iestāšanos un barometra celšanās sākumu.

3.    Abos iepriekšējos gadījumos, kad laika pārmaiņa seko tūliņ barometra stobriņa kustībai, šī pārmaiņa ilgs tikai īsu sprīdi.

4.    Ja barometrs lēnām un neatlaidīgi ceļas divas, trīs vai vēl vairāk dienas, viņš vēstī jauku laiku, lai arī lietus visas šīs dienas nemitētos, — un otrādi; bet, ja barometrs lietus laikā ceļas divas vai vairāk dienas un, kad jaukais laiks iestājies, atkal sāk kristies, labais laiks pastāvēs tikai neilgi — un otrādi.

5.    Pavasaros un rudeņos barometra spēja krišanās vēstī vēju. Vasaru karstā laikā tas nozīmē vētru. Ziemu pēc pailga aukstuma barometra ātrā krišanās norāda uz vēja maiņu ar atkusni un lietu. Turpretī barometra pēkšņa celšanās ilgāka aukstuma laikā ir sagaidāmā sniega vēstnesis.

6.    Barometra strauja svārstīšanās nekad nav tulkojama kā ilgāka sausa vai lietaina laika pareģojums. To vēstī tikai lēna un neatlaidīga celšanās vai krišana.

7.    Ja rudens beigās pēc ilgāka lietaina un vējaina laika barometrs sāk celties, tas nozīmē, ka gaidāms ziemeļu vējš un tuvojas aukstums.

Tādi ir galvenie norādījumi, kurus sniedz šis vērtīgais instruments.

Visu to Diks Sends bij pieredzējis un pārbaudījis savas jūrnieka dzīves dažādos apstākļos, tāpēc arī zināja jau laikus sagatavoties visādām varbūtībām.

Ap 20. februāri barometra svārstīšanās sāka mazliet uztraukt jauno kapteini, kas vairāk reižu dienā sevišķi rūpīgi vēroja instrumentu. Patiešām, barometrs krita lēnām un neatlaidīgi, tā nepārprotami vēstīdams tuvojošos lietu. Lietus tomēr nenāca, tāpēc Diks Sends sprieda, ka tas būs ilgstošs.

Lietum pa priekšu allaž sacēlās vējš. Ap to laiku tas kļuva jau īsti spēcīgs, viņa ātrums sasniedza sešdesmit pēdas sekundē jeb trīsdesmit vienu jūdzi stundā.

Diks Sends sāka rīkoties, lai vētra neapdraudētu «Piligrima» mastus un buras. Viņš jau bij satinis brom-

bramburu, marsburu un klīverburu, pēc tam nolēma satīt bramburu un abas marsburas un ieņemt tajā divus rifus.

Buru satīšana ar tādiem nepiedzīvojušiem matrožiem nebij viegla, tomēr vilcināties nevarēja, un ikviens centās darīt,, ko spēja.

Diks Sends līdz ar Batu un Ostinu uzkāpa priekšmasta takelažā un ar lielām pūlēm satina bramburu. Ja laiks liktos mazāk draudošs, viņš atstātu abas rājas mastā, bet paredzams, ka varbūt nāksies nogāzt arī pašu mastu, tāpēc viņš noņēma rājas un nolaida tās uz klāja. Katrs sapratīs, ka īsti stiprā vējā jāsamazina ne vien buras, bet arī visa takelaža. Tas ir liels atvieglinājums kuģim, samazinot svaru augšā, samazina arī šūpošanās un zvalstīšanās iespēju.

Divās stundās šis pirmais darbs bij paveikts. Tad Diks Sends ar saviem biedriem ņēmās ielocīt divās vietās marsburu, lai samazinātu tās apmērus. «Piligrimam» šī bura nebij ar divējiem steņģiem kā jaunāko kuģu lielākai daļai, kur tad daudz vieglāk rīkoties. Tāpēc nācās staigāt pa ļengani izstiepto virvi, vilkt sev pakaļ vēja plandīto buru un cieši ^piesiet, kur vajadzīgs. Tas bij ilgs, grūts un bīstams darbs. Bet galu galā samazinātā burā vējam vairs nebij tik daudz kur iegult, un kuģis varēja braukt atvieglotā gaitā.

Diks Sends ar Batu un Ostinu nokāpa lejā. «Piligrims» tagad bij iekārtots taisni tā, kā tas vajadzīgs braucienam spraigā vējā.

Nākamās trijās dienās, 20., 21. un 22. februārī, vēja stiprums un virziens jūtami negrozījās. Tomēr dzīvsudrabs barometra caurulē joprojām turpināja saraukties. Pēdējā dienā jaunais kapteinis novēroja, ka tas visu laiku turas zem divdesmit astoņām un septiņām desmitdaļām collas, t. i., zem septiņi simti divdesmit astoņiem milimetriem.

Nebij ne mazākās pazīmes, ka barometrs pēc kāda laika atkal celsies. Debesis kļuva nejauki apmākušās un laiks vējains, turklāt debesis pastāvīgi aizklāja bieza migla. Miglas slānis bij tik liels, ka pat sauli vairs nevarēja saredzēt un gandrīz neiespējami sazīmēt, kurā pusē tā lēca, kurā norietēja.

Diks Sends sāka uztraukties. Tagad viņš nemaz vairs negāja prom no klāja. Tomēr ar savu stingro raksturu un cieto gribu viņam izdevās savas bailes noslēpt citu acīm.

23. februārī vēja brāzma pret pusdienu likās tā kā pierimstam, bet Diks Sends tai tomēr neuzticējās. Un viņam bij taisnība, jo pēcpusdienā vējš atkal sacēlās lielāks un jūra sāka spēcīgi viļņoties.

Ap četriem Negoro, ko tik visai maz dabūja redzēt, iznāca uz klāja un pakāpās uz kuģa priekšējā kvatera. Dingo laikam gan gulēja kaut kur kādā kaktā, jo šoreiz viņš nerēja, kā parasts.

Kā allaž ne vārda neteicis, Negoro kādu pusstundu vēroja apvārsni.

Gari viļņu vāli vēlās cits pakaļ citam, taču vēl nesitās kopā un nesašķīda. Tomēr tie likās augstāki, nekā vēja brāzma vien būtu iespējusi tos sacelt. Bij jādomā, ka kaut kur pret rietumiem, varbūt ne visai tālu, plosījās īsta vētra, kas katrā ziņā drīz vien aizsniegs arī šo apvidu.

Negoro lūkojās šajā plašajā ūdens klajā, kas likās ap «Piligrimu» dziļi sabangots. Tad viņa vienmēr aukstās un naidīgās acis pavērsās pret debesīm.

Debesis izskatījās draudošas. Mākoņi skrēja nevienādā gaitā — augšējos gaisa slāņos daudz ātrāk nekā apakšā. Bij sagaidāms, ka drīz vien smagā masa noslīgs lejā un pārvērtīsies vētrā, varbūt pat viesulī, kas nebūs vis vairs tikai vēja brāzma, bet auļojums ar četrdesmit trīs jūdžu ātrumu stundā.

Vai nu Negoro bij neiebiedējams cilvēks, vai arī viņš nekā nesaprata no laika draudiem, jo palika tāpat pilnīgi vienaldzīgs. Tikai viņa lūpas uz mirkli saraucās ļaunā smīnā. Galu galā bij jādomā, ka gaidāmā drausmīgā vētra viņu drīzāk iepriecināja nekā biedēja. Viņš uzrāpās pat uz bugsprita, lai varētu redzēt pēc iespējas tālāk, un, pie virvēm turēdamies, lūkojās tumšajā apvārsnī tā, it kā tur meklētu kaut ko saskatīt. Tad nokāpa uz klāja un, nevienu pašu vārdu neteicis, bez kaut viena žesta, mierīgi aizgāja atpakaļ kajitē.

Tomēr starp visiem šiem draudošajiem apstākļiem bij arī kas izdevīgs, ko nojauta ikviens uz kuģa klāja:

šis spēcīgais vējš, kas grasījās kļūt vēl stiprāks, šķita dzenam «Piligrimu» ātrā gaitā tuvāk Amerikas krastiem. Ja tikai vējš neizvērstos vētrā, šis brauciens varēja turpināties bez kādām lielām bažām — briesmas draudētu tikai tad, ja kuģis piebrauktu kādā maz pazīstamā krastmalas vietā.

Taisni par to Diks Sends arī domāja. Ja reiz ieraudzīs zemi, kā lai izvada kuģi bez piedzīvojušā krastmalas pazinēja loča? Ja negaiss piespiestu meklēt patvērumu kādā ostā, kā to izdarīt pilnīgi svešā apvidū? Protams, pagaidām vēl gan nebij jāraizējas par šādu vajadzību, tomēr, ja tā pienāks, noteikti jāzina, ko tad darīt. Un Diks Sends drīz vien bij skaidrībā arī par to.

Trīspadsmit dienās, no 24. februara līdz 9. martam, laiks neko manāmi negrozījās. Debesis joprojām bij klātas smagiem mākoņiem. Uz kādām stundām vējš pierima, bet tad atsākās ar agrāko spēku. Divas vai trīs reizes barometrs mazliet pakāpās, bet viņa svārstīšanās pa divpadsmit līnijām bij pārāk, strauja un nevēstīja nekādu nopietnu laika pārmaiņu vai rāmākus vējus. Tad dzīvsudrabs caurulē tūliņ atkal nokritās, nebij ne mazākās izredzes, ka sliktais laiks tuvākā nākolnē mainīsies.

Uznāca arī spēcīgas vētras, kas Diku Sendu ļoti satrauca. Divas trīs reizes arī zibens iešķēla viļņos tikai pāris kabeļtauvu attālumā no brigas. Lietus gāza straumēm, sīku ūdens lāšu virpuļi vērpa tumšu miglu ap «Piligrimu».

Veselām stundām vērotājs apkārtnē it neko nevarēja saredzēt, viņi brauca tikai uz labu laimi.

Lielie viļņi drausmīgi mētāja kuģi. Par laimi mrs. Veldona labi panesa šo mētāšanos un zvalstīšanos. Bet mazais zēns stipri cieta, un viņai bij lielas rūpes ar to.

Brālēns Benedikts gan bij tikpat vesels kā tie amerikaņu prusaki, ar kuriem viņš patlaban nodarbojās. Viņš pavadīja savu laiku, pētīdams kukaiņus tikpat mierīgi, it kā sēdētu savā kabinetā Sanfrancisko.

Par laimi arī Toms ar saviem biedriem neko necieta no jūras slimības un tāpēc allaž varēja būt palīgos jaunajam kapteinim, kas no mazām dienām bij pieradis pie visām vētrām un kuģa zvalstīšanās.

«Piligrims» ari ar ievilktām burām skrēja ļoti ātri, Diks Sends jau domāja, ka vajadzēs buras samazināt vēl vairāk. Bet viņš tomēr gribēja nogaidīt, kamēr būs iespējams to izdarīt bez bailēm un riska. Pēc viņa aprēķina, Amerikas krasts vairs nevarēja būt tālu, tāpēc sardzei bij jāskatās visai uzmanīgi. Tomēr viņš nepalaidās uz savu matrožu tālredzību vien un neticēja, ka tie pirmie ieraudzīs cietzemes pazīmes. Tiešām, viņiem trūka tā asinātā, jūras apvāršņiem pieradinātā skatiena, kāds bij viņam pašam, kas vingrinājies pat miglā sazīmēt tālā krasta tikko manāmās kontūras. Tāpēc Diks Sends lielāko tiesu vēroja pats un, lai tālāk varētu redzēt, bieži vien uzrāpās pat mastā. Bet no Amerikas krasta vēl nemanīja ne zīmes.

Par to viņam bij liels brīnums, un mrs. Veldona no viņai .pateiktiem pāris vārdiem saprata šo izbrīnu.

Tas notika devītajā martā. Jaunais kapteinis stāvēja kuģa priekšgalā, brīdi vēroja jūru un debesis, tad pavērsa skatienus uz «Piligrima» takelažu, kas tikko vēl spēja izturēt neatlaidīgā vēja sparu.

—    Vai tu nekā nevari saskatīt, Dik? — mrs. Veldona vaicāja tajā mirklī, kad viņš nolaida tālskati.

—    Nekā, mrs. Veldona, — jaunais kapteinis atbildēja, lai gan vējš, kas šķita pieņemamies spēkā, mazliet it kā bij atskaidrojis apvārsni.

—    Un pēc tavām domām, Dik, Amerikas krasti tagad vairs nav tālu?

—    Viņi nevar vairs būt tālu, mrs. Veldona, es tikai brīnos, ka it nekas no tiem vēl nav manāms.

—    Bet kuģis taču visu laiku gāja pareizā virzienā? — mrs. Veldona teica.

—    Visu laiku, kamēr vējš iegriezies ziemeļrietumos, — Diks Sends atbildēja, — tas ir, kopš tās dienas, kad mēs pazaudējām savu nelaimīgo kapteini un viņa matrožus. Tas notika desmitajā februārī. Tagad mums ir devītais marts. Tātad jau veselas divdesmit septiņas dienas!

—    Bet cik tālu no krasta mēs bijām tajā dienā? — mrs. Veldona jautāja.

—    Apmēram četri tūkstoši pieci simti jūdžu, mrs.

Veldona. Par visu citu var šaubīties, bet šis skaitlis var svārstīties tikai jūdzes divdesmit uz vienu vai otru pusi.

—    Un cik ātri brauca kuģis?

—    Caurmērā simts astoņdesmit jūdzes dienā kopš tā laika, kad sacēlās šis spēcīgais vējš, — jaunais kapteinis atbildēja. — Tāpēc es ļoti brīnos, ka zeme vēl nav redzama! Un vēl dīvaināk man liekas, ka neesam sastapuši nevienu pašu no tiem kuģiem, kas tik bieži braukā pa šiem apvidiem.

—    Vai tu neesi maldījies, aprēķinādams kuģa gaitas ātrumu? — mrs. Veldona apvaicājās.

—    Nē, mrs. Veldona. Šajā ziņā kļūdīties man nebij iespējams. Lagu izmetām katru pusstundu, un es rūpīgi atzīmēju uzrādīto. Pagaidiet, es likšu to tūliņ izmest vēlreiz, un jūs redzēsiet pati, ka mēs patlaban braucam ar desmit jūdžu ātrumu stundā, kas iztaisa vairāk nekā divsimt jūdzes divdesmit četrās stundās.

Diks pasauca Tomu un pavēlēja izmest lagu. Šī uzdevuma izpildīšanai vecais nēģeris-bij jau krietni ievingrinājies.

Auklas galā cieši piesieto lagu atnesa un izmeta jūrā.

Tikko kādas divdesmit piecas asis pastiepusies, aukla pēkšņi atslāba Toma rokās.

—    Ak Dika kungs! — Toms iekliedzās.

—    Kas ir, Tom?

—    Aukla ir pārtrūkusi!

—    Pārtrūkusi! — Diks Sends izsaucās. — Un laga pagalam!

Vecais Toms parādīja auklas galu, kas bija palicis viņam rokā.

Patiešām, aukla bij pušu. Aparats piesiets pareizi, aukla nebij pārtrūkusi pie tā, bet vidū. Un tomēr tā bij vīta no vislabākajiem kaņepājiem. Pārtrūkt tā varēja tikai tad, ja sašķetināmie pavedieni tajā vietā būtu pārāk sadiluši. Un tādi tie arī likās. Diks Sends, auklas galu rokā turēdams, savām acīm pārliecinājās par to. Bet viņš tomēr šaubījās, ka tas noticis aiz pārāk ilgas lietošanas.

Lai nu kā, laga bij pagalam, Dikam Sendam vairs nepalika neviena instrumenta, ar ko pareizi noteikt sava

kuģa ātrumu. No visiem tiem viņam bij palicis tikai viens kompass, un viņš nezināja, ka tas pats rāda nepareizi.

Redzēdama, cik ļoti šī jaunā nelaime jaunekli satrieca, labsirdīgā mrs. Veldona negribēja to vairāk izprašņāt un aizgāja savā kajitē.

Bet, ja nu arī kuģa gaitu un nobraukto ceļa gabalu vairs nevarēja aprēķināt, taču viegli bij novērot, ka viņa ātrums nebūt nesamazinājās.

Un patiešām — otrā dienā, desmitajā martā, barometrs nokritās līdz divdesmit astoņām un divām desmitdaļām collas jeb septiņi simti divpadsmit milimetriem. Tā bij zīme, ka tuvojas vēja brāzma ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Bij nepieciešams vēlreiz pārkārtot buras, lai neapdraudētu kuģa līdzsvaru.

Diks Sends nolēma noņemt visas pārējās buras, atstāt tikai mazo klīveri un vēl labi sašaurināto marsburu.

Viņš pasauca Tomu ar tā biedriem palīgos šajā darbā, ko par nelaimi nevarēja paveikt pietiekoši ātri.

Bet vilcināties nepavisam nebij iespējams, vētra sāka neganti trakot.

Diks Sends, Ostins, Akteons un Bats uzrāpās mastos, kamēr Toms palika pie stūres, bet Herkuls uz klāja, lai laistu vaļīgāk virves, tiklīdz tas būs vajadzīgs. Masti drausmīgi līgojās no vienas puses uz otru, un cilvēki tur no augšas katru mirkli varēja iegāzties jūrā. Tomēr ar milzīgām pūlēm viņiem izdevās nolaist nevajadzīgās buras, atstājot tikai mazo klīveri un pienācīgi ielokot marsburu.

Neskatoties uz to, ka buras bij samazinātas līdz pēdējam, «Piligrims» turpināja skriet ārkārtīgi ātri.

12. martā laiks kļuva vēl nejaukāks. Tajā rītā Diks Sends ar izbailēm pārliecinājās, ka barometrs nokrities zem divdesmit septiņām un deviņām desmitdaļām collas.

Tā jau bij īsta, neganta vētra, «Pi'ligrimam» vairs nevarēja atstāt pat vēl atlikušās buras.

Redzēdams, ka marsburu kuru katru acumirkli var saplēst, Diks Sends pavēlēja to pavisam satīt.

Bet šī pavēle bij lieka. Nepiedzīvoti stipra brāzma iegula burā un to, norāva. Ostinu, kas bij uzrāpies rājā, notrieca zemē uz klāja. Par laimi viņš bij tikai viegli ievainots.

Diks visvairāk baidījās tikai par to, ka, tik ātri trenkts, kuģis neuzskrien klintīm, jo pēc viņa aprēķina krastmala vairs nevarēja būt tālu. Kuģa priekšgalā nostājies, viņš vēroja ilgi, bet, nekā nesaskatījis, atgriezās pie stūres.

Mirkli vēlāk uz klāja parādījās Negoro. Un tad piepeši it kā negribot roka viņam pastiepās pret apvārsni. Gandrīz varēja domāt, ka viņš kaut kur miglā ieraudzījis augstas krastmalas klintis .. .

Vēlreiz viņš ļauni pasmīnēja, tad, ne vārda neteicis par to, ko tur ieraudzījis, apgriezās un nokāpa savā kajitē.

## Divpadsmitā nodaļa. SALA

Tajā dienā vētra, plosīdamās arvien stiprāk un stiprāk, beidzot izvērtās viesulī. Vējš bij iegriezies dien-r vidrietumos un brāzās ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Šāds viesulis ar savām drausmīgajām brāzmām pat visstiprāk būvētos kuģus reidā norauj no enkura un izmet krastā. Tāds viesulis plosījās arī 1825. gada 25. jūlijā un izpostīja Gvadelupu. Ja jau pat divdesmit četras mārciņas smagu lādiņu lielgabalus tāds viesulis norauj no lafetēm, tad var gan iedomāties kuģa stāvokli klajā, satrakotā jūrā! Un tomēr iespēja tur kustēties ir viņa vienīgais glābiņš. Viņš padodas vēja sparam un, ja vien viņa konstrukcija pietiekoši stipra, var turēties pretī visspēcīgākajiem viļņu triecieniem.

Tāds bij arī «Piligrims».

Dažas minūtes pēc tam, kad marsbura bij notriekta, vētra norāva arī priekšējo klīveri. Diks Sends neuzdrošinājās pat pacelt stakseli, ļoti stipro audekla palīgburu, ar kuru būtu iespējams daudz labāk vadīt un valdīt kuģi.

Tātad «Piligrims» nu bij gluži bez burām, bet vējš gulās viņa korpusā, mastos un visā takelažā un tāpat dzina to bīstamā ātrumā uz priekšu. Reižu reizēm kuģis izslējās augšup, tad likās, ka viņš lido, tikai viegli pieskardamies viļņu virsotnēm.

Tādā kārtā, vētras sakulto, milzīgo viļņu mētāts, kuģis gāzelējās un zvalstījās drausmīgi. Bij jābaidās, ka brigu pakaļgalā neķer kāds šausmīgs bangas trieciens. Šie augstie ūdens kalni vēlās daudz ātrāk, nekā skrēja pati briga, ik mirkli draudēdama triekties pret pūpi, ja vien kuģim neizdosies laikā izrāpties viļņu virsotnē. Tas ir visbīstamākais katram kuģim šādas briesmīgas vētras laikā.

Ko gan darīt, lai izvairītos no tādām draudošām briesmām? «Piligrima» gaita bez viena buras gabaliņa nekādi nebij paātrināma. Atlika vienīgi tikai mēģināt novaldīt to ar stūres palīdzību, kura tomēr lāgu lāgiem izrādījās pilnīgi nevarīga.

Diks Sends ne mirkli nepameta stūres ratu. Virvi ap vidu apmetis, viņš bij piesējies pie kuģa, lai kāds nejaušs viļņa trieciens to nenoskalotu no klāja. Toms ar Batu, tāpat piesējušies, turējās tuvumā, lai vajadzības gadījumā allaž būtu pie rokas. Herkuls un Akteons, sastieptām virvēm pieķērušies, stāvēja sardzē kuģa priekšgalā.

Mrs. Veldona, Džeks, brālēns Benedikts un hana pēc jaunā kapteiņa rīkojuma visu laiku palika pakaļgala kajitē. Mrs. Veldona gan labāk būtu uzturējusies uz klāja, bet Diks Sends noteikti aizliedza viņai bez vajadzības ļauties draudošajām briesmām.

Visas lūkas bij hermetiski noslēgtas. Varēja cerēt, ka tās izturēs, ja kāds drausmīgs viļņu vāls uzgāztos klājam. Ja nelaimes gadījumā tās tomēr ielūztu, kuģis vienā mirklī pieplūstu ar ūdeni un neglābjami noietu dibenā. Par laimi arī krava bij novietota tik rūpīgi, ka, pat kuģim tik nejauki svārstoties un zvalstoties, neslīda no vienas puses uz otru.

Diks Sends bij vēl vairāk saīsinājis jau tā neilgo miega un atpūtas laiku. Mrs. Veldona bažījās, ka viņš nesaslimst un nepakrīt aiz pārpūles. Tāpēc viņa to piespieda uz brīdi pamest stūres ratu.

Naktī no 13. uz 14. martu, kad viņš bij atgulies, notika atkal kāds jauns, neparedzēts gadījums.

Toms ar Batu stāvēja kuģa pakaļgalā pie stūres, kad uznāca Negoro, kas reti kad rādījās šajā klāja vietā. Pievirzījies tuvāk, viņš pat mēģināja uzsākt sarunu ar tiem, bet viņi tam nemaz neatbildēja.

Nejaušs, spēcīgs viļņa trieciens pagāza Negoro zemē; bez šaubām, viņš ieveltos jūrā, ja tam neizdevies pieķerties pie kompasa.

Toms iekliedzās, izbijies, ka viņš nesadauza instrumentu.

Uz brīdi iesnaudies, Diks Sends izdzirda šo kliedzienu, izskrēja no kajites un devās uz klāja pakaļgalu.

Negoro bij jau piecēlies, paspējis paķert un noslēpt paša nolikto dzelzs gabalu, iekāms Diks Sends paguva to pamanīt.

Vai gan Negoro interesēs bij, lai kompasa magnetadata tagad atkal pavērstos pareizā virzienā? Jā gan, jo dienvidvakaru vējš pats nu dzina kuģi vēlamā virzienā . . .

—    Kas te notika? — kapteinis vaicāja.

—    Šis sasodītais pavārs uzkrita kompasam! — Toms paskaidroja.

Ārkārtīgi uztraukts Diks Sends noliecās pār kompasu . . . Tas neaizskarts kā līdz šim stāvēja divos koncentriskos gredzenos iestiprināts.

Jaunajam kapteinim kā akmens novēlās no sirds; kuģa vienīgā kompasa zaudējums būtu vislielākā nelaime.

Tomēr Diks Sends nepamanīja, ka bez dzelzs gabala kompasa adata atvērsās pareizajā stāvoklī un tagad norādīja īsto magnētisko polu.

Lai gan Negoro nevarēja vainot par šķietami negribēto kritienu, tomēr Dikam Sendam bij iemesls pabrīnīties, ko tas šajā laikā meklēja kuģa pakaļgalā.

—    Ko jūs te darāt? — viņš noprasīja.

—    To, kas man patīk! — Negoro atcirta.

—    Ko tas nozīmē? — Diks Sends iekliedzās, nevarēdams savaldīt dusmas.

—    To, ka nevienam taču nav aizliegts pastaigaties arī pa kuģa pakaļējo klāju, — pavārs atbildēja.

—    Tad turpmāk es jums aizliedzu te rādīties! — Diks Sends uzkliedza.

—    Ak tā gan? — Negoro nicinoši attrauca.

Ar visu savu pašsavaldīšanos pavārs tagad draudoši sakustējās.

Jaunais kapteinis izrāva no kabatas revolveri un pastiepa pret pavāru.

—    Negoro, — viņš teica, — ziniet, ka šis revolveris allaž man kabatā un ka pirmajā nepaklausības gadījumā es ielaidīšu jums lodi pierē!

Šajā mirklī Negoro it kā pieplaka pie klāja.

Tas biļ Herkuls, kas vienkārši uzlika savu smago roku uz pavāra pleca.

—     Kaptein Send, — milzenis vaicāja, — vai jūs gribat, lai es šo nelieti pārsviežu pār malu? Zivīm būtu ko papriecāties par tādu kumosu.

—    Pagaidām vēl ne, — Diks Sends atteica.

Tā kā nēģera roka viņu vairs nespieda, Negoro atslējās taisni. Bet aiziedams viņš vēl nošņāca:

—    Nolādētais nēģeri, gan tu man par to samaksāsi!

Pa to laiku vējš bij grozījies, vismaz likās, ka tas

pavērsies par četrdesmit pieciem grādiem, tomēr jaunais kapteinis ar izbrīnu vēroja, ka jūrā it nekas nerādīja, ka notikusi kāda pārmaiņa. Kuģa priekšgals joprojām bij pagriezts uz to pašu pusi, taču vējš un viļņi vairs nebrāzās no pakaļpuses, bet gan no kreisajiem sāniem, kas paļāva kuģi bīstamiem bangu triecieniem. Dikam Sendam neatlika nekas cits kā pagriezt «Piligrimu» par četrdesmit pieciem grādiem sānis, lai tas ietu tāpat pa vējam.

Tas viss jaunajam kapteinim likās stipri aizdomīgi. Viņš jautāja sev, vai tomēr nav kāds sakars starp Negoro dīvaino kritienu un pirmā kompasa saplīšanu. Ko gan pavārs še meklēja? Vai viņam bij kāda interese nogādāt pie malas arī otro kompasu? Kādēļ viņam tas būtu vajadzīgs? To nekādi nevarēja saprast. Vai tiešām Negoro, tāpat kā visi pārējie, nevēlējās pēc iespējas drīzāk nokļūt Amerikas krastā?

Diks Sends pārrunāja šo notikumu ar mrs. Veldonu. Tā gan zināmā mērā tāpat neuzticējās pavāram, bet

tomēr neatrada nekādu pārliecinošu iemeslu kaut kādiem noziedzīgiem nolūkiem.

Tomēr turpmāk Negoro uzmanīja vēl rūpīgāk. Bet viņš no savas puses ievēroja jaunā kapteiņa aizliegumu un vairs nerādījās kuģa pakaļgalā, kur viņa pienākumu dēļ tam arī nevajadzēja būt. Drošības labad arī vēl Dingo novietoja stūres tuvumā, lai pavāram neienāktu prātā tai tuvoties.

Vētra nenorimās visu nedēļu. Barometrs nokritās vēl vairāk. No 14. līdz 16. martam negadījās neviena aprimas brīža, kad varētu uzvilkt buras. «Piligrims» ar divsimt jūdžu ātrumu divdesmit četrās stundās skrēja pret ziemeļaustrumiem, tomēr no zemes vēl vienmēr nebij ne vēsts. Taču šī Dienvidamerikas zeme, kura kā bezgalīgs dambis uzcelts starp Kluso un Atlantijas okeānu, stiepās vairāk nekā simts divdesmit grādu garumā!

Dikam Sendam uznāca šaubas, vai viņš nesāk jukt .prātā. Vai tad patiešām iespējams, ka viņš visas šīs dienas braucis nepareizā virzienā? Nē, šajā ziņā viņš nevarēja kļūdīties! Saule, kaut arī miglā slēpta, ik rītu uzlēca priekšpusē un vakarā norietēja aiz muguras. Bet tomēr — kur gan pazudusi zeme? Kur gan palicis Amerikas krasts, pret kuru varbūt viņa briga sašķīdīs? Šajās jukās un chaosā viss iespējams, bet, lai tas būtu dienvidu vai ziemeļu kontinents, vienam no tiem garām pabraukt taču nevarēja. Kas noticis šajā šausmīgajā vētras laikā? Kas notiek arī patlaban, ja nerādās zeme vai nu kā glābiņš, vai bojā eja? Vai Diks Sends varēja iedomāties, ka ir kļūdījies kompasa norādījumos, ja nebij vairs otrā, ar kuru kontrolēt pirmā pareizību? Viņā patiešām modās aizdomas, ka tā būs, ja zeme līdz šim vēl nekur nebij manāma.

Katru brīdi, kad nestāvēja pie stūres, Diks Sends pētīja karti. Bet, lai cik ilgi viņš tajā lūkojās, tā nevarēja dot atrisinājumu Negoro sarežģītai mīklai, kas katram citam uz kuģa bij tāpat neuzminama kā jaunajam kapteinim.

21. martā ap pulksten astoņiem rītā atgadījās kaut kas ārkārtīgi svarīgs.

Kuģa priekšgalā stāvēdams, Herkuls piepeši iekliedzās:

—    Zeme! Zeme!

Ar vienu lēcienu Diks Sends bij milzenim klāt. Herkulam taču nebij ievingrināta jūrnieka acs, viņš varēja kļūdīties.

—    Zeme? — Diks Sends atsaucās.

—    Tur! — Herkuls atbildēja, ar pirkstu norādīdams kādu tikko saredzamu plankumu apvāršņa ziemeļrietumu pusē.

Viņa balss bij tikko sadzirdama vēja un jūras nemitīgajā rūkoņā.

—    Jūs redzat zemi? — jaunais kapteinis vaicāja.

—    Jā gan! — Herkuls atbildēja, galvu palocīdams.

Un viņa roka rādīja pār kuģa kreiso malu uz

priekšu.

Jaunais kapteinis lūkojās, bet nekā nevarēja saskatīt.

Šajā mirklī, izdzirdusi Herkula saucienu, uz klāja parādījās arī mrs. Veldona, lai gan bij solījusies neiznākt no kajites.

—    Mrs. Veldona! — Diks Sends iesaucās.

Nespēdama kliegt tik stipri, lai to sadzirdētu, mrs.

Veldona ar sasprindzinātu skatienu mēģināja ieraudzīt zemi, uz kuru norādīja Herkuls.

Laikam gan Herkula roka ne visai noteikti rādīja apvārsnī gribēto vietu, jo arī mrs. Veldona, tāpat kā jaunais kapteinis, it nekā nevarēja saskatīt.

—    Jā gan! Tur ir zeme! — Herkuls apgalvoja.

Un tad piepeši miglas plaisā iznira it kā kāda virsotne. Nu jūrnieka acs vairs nevarēja kļūdīties.

—    Beidzot! — viņš iekliedzās. — Beidzot taču!

Ārkārtīgā uztraukumā viņš pieķērās pie kuģa margām. Herkula saturēta, mrs. Veldona lūkojās uz šo sen gaidīto zemi.

Zemes augstā virsotne slējās augšup vēl jūdžu desmit attālumā, vairāk uz kreiso pusi. Kad plaisa miglā un mākoņos pavērās vēl vairāk, zeme kļuva saredzama īsti skaidri. Droši vien tas bij kāds no Dienvidamerikas krasta klinšu ragiem. «Piligrims» bez burām nevarēja piebraukt tam tieši klāt, bet krastmalu viņš aizsniegs katrā ziņā.

Līdz turienei atlika vairs dažu stundu brauciens. Patlaban bij vēl tikai astoņi rītā. Ap pusdienas laiku «Piligrims» droši vien jau piestās krastā.

Diks Sends pamāja Herkulam aizvest mrs. Veldonu kajitē, jo kuģa šūpošanos uz klāja viņa nevarēja izturēt.

Jaunais kapteinis pats vēl kādu laiciņu palika kuģa priekšgalā, tad devās pie stūres, kur stāvēja vecais Toms.

Nu beidzot bij aizsniegts šis ilgotais krasts! Tomēr tā tuvums Dikam Sendam sagādāja arī lielas rūpes.

Patiešām, «Piligrimam» bez burām, pa vējam skrienot taisni pretī zemei, draudēja nenovēršama bojā eja uz krastmalas klintīm vai sēklī.

Tā pagāja divas stundas. Raga virsotne vēl vienmēr rēgojās pretī kuģim.

Tajā brīdī Negoro no jauna parādījās uz kuģa klāja. Šoreiz viņš ārkārtīgi uzmanīgi pavērās krastā un pameta ar galvu it kā cilvēks, kas pilnīgi saprot, kur atrodas. Tad viņš atkal nokāpa lejā, nomurmināja kādu vārdu, ko neviens nesaprata.

Diks Sends pūlējās saskatīt krastmalu, kas pletās aiz raga virsotnes.

Pagāja vēl divas stundas. Rags nu bij palicis «Piligrimam» iepakaļ kreisajā pusē, bet krastmalu vēl nevarēja sazīmēt.

Pa to laiku debess pie apvāršņa noskaidrojās arvien vairāk, tad tika redzams arī stāvais krasts divdesmit jūdžu attālumā, gluži līdzīgs Amerikas krastmalai ar milzīgo Andu kalnu grēdu.

Diks Sends paņēma tālskati un pārlūkoja visu apvārsni austrumu pusē.

Nekas — itin nekas tur vairāk nebij saskatāms!

Ap diviem pēcpusdienā noslēpumainais klints rags bij pilnīgi pazudis aiz «Piligrima». Priekšā tālskatis vairs nevarēja uztvert ne mazāko augsta vai zema krasta svītru.

Diks Sends pārsteigumā iekliedzās un steigšus

nokāpa kajitē, kur uzturējās mrs. Veldona, mazais Džeks, Nana un brālēns Benedikts.

—    Tā ir bijusi tikai kāda sala, — viņš paziņoja.

—    Sala, Dik? Bet kāda tad? — mrs. Veldona vaicāja.

—    To mums pateiks karte, — jaunais kapteinis atbildēja.

Un, savā kajitē aizsteidzies, viņš atnesa no turienes kuģa karti.

—    Skatieties, mrs. Veldona! — viņš teica. — Zeme, kurai mēs nupat pabraucām garām, var būt tikai šī, viena pati plašā okeana vidū. Lieldienu sala! Citas nevienas šajā apvidū nav!

—    Un mēs esam pabraukuši tai garām? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Vējš mūs aizdzina garām!

Mrs. Veldona vērīgi aplūkoja Lieldienu salu, kas tikai kā sīks punktiņš iezīmēts kartē.

—    Un cik tālu tā atrodas no Amerikas krastiem?

—    Trīsdesmit piecus grādus.

—    Cik jūdžu tas ir?

—    Apmēram divi tūkstoši jūdžu.

—    Bet, ja mēs atrodamies vēl tik tālu no kontinenta, tad taču «Piligrims» tikpat kā nemaz nav kustējies uz priekšu!

—     Mrs. Veldona, — Diks Sends atsaucās, plaukstu pierei pārvilkdams, it kā lai sakopotu klīstošās domas. — Es nezinu… Nekādi nevaru izskaidrot šo neticamo nomaldīšanos! Nē, es nevaru … ja vien kompass mums nav rādījis nepareizi! Bet šī sala var būt tikai Lieldienu sala. Vējš mūs aizdzinis pret ziemeļaustrumiem, bet es tomēr pateicos debesīm, ka tagad vismaz varēju uzzināt, kur īsti atrodamies. Jā, tā ir Lieldienu sala! Viņa atrodas divi tūkstoši jūdzes no krasta. Tagad es zinu, kur vētra mūs atdzinusi, un, ja tā norimsies, mums ir liela cerība reiz aizsniegt arī Amerikas malu! Tad mūsu kuģis vismaz nav bez ziņas aizklīdis Klusā okeana plašumos!

Jaunā kapteiņa ciešā pārliecība sadrošināja arī visus viņa klausītājus. Pat mrs. Veldona atkal paļāvās cerībai. Likās gluži tā, it kā «Piligrims» jau tuvotos sava grūtā brauciena galamērķim un jānogaida tikai, kad jūra norimsies, lai .kuģis piestātu pie krasta!

Lieldienu salu, īstā vārdā Vai-Hu, atrada Deviss 1686. g.( pēc tam to apmeklēja arī Kuks un Laperuzs. Tā atrodas starp 27. platuma un 112. garuma grādu. Ja briga tādā kārtā bij vairāk nekā par piecpadsmit grādiem novirzījusies pret ziemeļiem, tad droši vien tur vainojama dienvidaustrumu vētra, kas to dzina taisni uz priekšu.

Tātad «Piligrims» vēl atradās divi tūkstoši jūdžu tālu no cietzemes. Ja gadītos spēcīgs ceļa vējš, viņš nepilnās desmit dienās varētu aizsniegt kādu vietu Dienvidamerikas krastmalā.

Jaunais kapteinis jau bij aizrādījis, ka gaidāma laika maiņa uz labo pusi, kad būs iespējams uzvilkt buras un noteikti pavērst kuģi tieši krasta virzienā.

Tā arī bij Dika Senda visstiprākā cerība. Viņš cieši ticēja, ka viesulis, tik ilgu laiku plosījies, beigu beigās taču aprims. Un tagad, pateicoties salai, uzzinājis, kur īsti atrodas, viņš ar drošu roku varēs vadīt kuģi pa nozīmēto ceļu.

Jā, taisni kā aiz likteņa lēmuma viņš bij ieraudzījis šo salu, lai atkal atdabūtu uzticību sev pašam. Ja arī vētra patlaban vēl plosījās joprojām un viņš pret to neko neiespēja, taču tagad vairs nemaldījās gluži kā tumsā.

Stipri būvēts un vispār labi iekārtots, «Piligrims» spēcīgās vētras brāzmās bij samērā maz cietis. Tikai marsburu un mazo klīveri viņš bij pazaudējis, bet šo zaudējumu vēl varēja izlabot. Pa cieši nodrīvētajām korpusa un klāja planku šķirbām nebij iesūkusies neviena lāse ūdens. Sūkņi bij pilnīgā kārtībā. Tātad ne no kā vēl nebij jābaidās.

Taču vētra joprojām plosījās, nemaz neatslābdama. Ja arī Diks Sends varētu iekārtot savu kuģi spējīgāku pretoties nežēlīgai vētras brāzmai, viņš tomēr nespētu kaut cik apklusināt vējus, apvaldīt viļņu vālus un atskaidrot debesis. Ja arī uz kuģa viņš bij «pirmais pēc dieva», tad ārpus tā tikai dievs viens pats valdīja vējus un viļņus.

## Trīspadsmitā nodaļa ZEME! ZEMEI

Cerības, kas tagad bij pamodušās Dikam Sendam, likās pa daļai piepildāmies.

27. marta rītā dzīvsudrabs barometra caurulē sāka atkal celties. Svārstīšanās nebij necik strauja, ne ievērojama: tikai dažas līnijas, pie kam vispārējā tendence palika tā pati. Vētra acīm redzami sāka norimties. Ja arī jūra vēl joprojām spēcīgi viļņojās, bij nepārprotami nomanāms, ka vējš lēnāks un pamazām iegriežas vairāk rietumos.

Buras uzvilkt Diks Sends vēl nevarēja, — pašu vismazāko tūliņ atkal norautu. Taču viņš bij pārliecināts, ka nepaies ne divdesmit četras stundas, kad vismaz kādu no mazākajām būs iespējams uzvilkt.

Patiešām, pa nakti vējš kļuva daudz rāmāks, salīdzinot ar to, kāds tas bijis visu šo laiku. Kuģi jau mazāk svaidīja tās spēcīgās bangas, kas līdz šim draudēja to vai ielauzt.

Pasažieri sāka iznākt uz klāja. Tagad vairs nebij jābaidās, ka kāds vilnis tos var ieskalot jūrā.

Mrs. Veldona pirmā atstāja kajīti, kur Diks Sends drošības labad bij viņu pierunājis ieslēgties pa visu ilgo vētras laiku. Viņa gribēja parunāties ar jauno kapteini, kas ar pārcilvēcisku gribasspēku bij pārspējis visu nogurumu. Noliesējis, nobālējis, par spīti iedegušajai sejai viņš tomēr izskatījās krietni sanīcis aiz bezmiega, kas tik grūti izturams viņa gados. Tomēr viņa sīkstā, norūdītā daba pārcieta visu. Varbūt vēlāk viņam nāksies sāpīgi sajust šī laika pārdzīvojumus. Bet patlaban nebij vaļas domāt par to. Diks Sends sevi bij šajā ziņā pārliecinājis, un mrs. Veldona sastapa viņu žirgtāku un enerģiskāku nekā jebkad.

—    Dik, dārgais bērns, manu kapteini — mrs. Veldona to uzrunāja, satverdama tā roku.

—    Ak mrs. Veldona! — jaunais kapteinis pasmaidīdams atsaucās. — Jūs vairs neklausāt savam kapteinim! Jūs jau nākat uz klāja, jūs vairs nepaliekat savā kajitē!

—    Jā gan, cs vairs neklausu tev, — mrs. Veldona atbildēja. — Man bij tāda nojauta, ka vētra norimst vai taisās norimt.

—    Tiešām, viņa norimst, mrs. Veldona, — Diks Sends atbildēja. — Jūs nemaldāties! No vakardienas barometrs vairs nav krities. Vējš ir kļuvis rāmāks, es ceru, ka paši smagākie pārbaudījumi ir jau garām.

—    Kaut tas tā būtu, Dik! Tu esi tik daudz pārcietis, nabaga bērns! Tu esi darījis . ..

— Tikai savu pienākumu, mrs. Veldona.

—    Bet vai tu galu galā tomēr neiesi atpūsties?

—    Atpūsties, mrs. Veldona! — Diks Sends atsaucās.

—     Man nevajag nekādas atpūtas! Paldies dievam, es jūtos visai labi, kaut tikai tas tā paliktu līdz galam! Jūs mani esat iecēlusi par kapteini, es tas būšu līdz tam brīdim, kamēr «Piligrima» pasažierus nogādāšu drošībā.

—    Dik, — mrs. Veldona piezīmēja, — mans vīrs un es nekad neaizmirsīsim, ko tu esi darījis mūsu labā.

—    Visu to darīja dievs, — Diks Sends atbildēja.

—    Visu!

—    Mīļais bērns, es atkārtoju, ka ar savu fizisko un morālisko stiprumu tu esi parādījis sevi kā vīru, kā cilvēku, kas spējīgs vadīt kuģi, un esmu pārliecināta, ka mans vīrs nekavēsies iecelt tevi par kāda sava kuģa kapteini, tiklīdz būsi nobeidzis savas studijas.

—    Mani! — iesaucās Diks Sends, pie kam viņa acis pieplūda ar asarām.

—    Dik! — mrs. Veldona turpināja. — Tu jau tā līdz šim biji rnūsu pieņemtais bērns, tagad, tu esi mūsu īstais dēls, savas mātes un sava mazā brāļa Džeka glābējs. Manu mīļo Dik, es apskauju tevi savā un sava vīra vārdā!

Drosmīgā sieviete negribēja izrādīt pārāk maigas jūtas, apskaudama zēnu, taču sirds viņai bij par daudz pilna. Bet spalva nespēj aprakstīt to saviļņojumu, ko pārdzīvoja Diks Sends. Viņš jautāja sev, vai nevarētu izdarīt vēl ko vairāk nekā tikai atdot dzīvību par saviem labdariem, un jau iepriekš apņēmās izturēt visus pārbaudījumus, kas viņu vēl turpmāk sagaidītu.

Pēc šīs sarunas Diks Sends jutās vēl spēcīgāks. Ja vējš kļūtu rāmāks un būtu iespējams uzvilkt buras, viņš nešaubījās, ka tad iespēs aizvadīt kuģi kādā ostā, kur viņi visi būs glābti.

29. martā vējš jau bij manāmi aprimis. Diks Sends nolēma uzvilkt fokburu un marsburu, lai paātrinātu «Piligrima» gaitu un brigu varētu labāk grozīt.

—    Tom! Visi mani draugi! — viņš sauca, mazā gaismiņā uznācis uz klāja. — Nāciet visi šurp, man nepieciešama jūsu palīdzība.

—    Esam gatavi, kaptein Send! — vecais Toms atsaucās.

—    Gatavi uz visu! — Herkuls apstiprināja. — Vētras laikā mums te nebij tikpat kā nekā ko darīt, es sāku nodoties slinkumam.

—    Tev vajadzēja pūst ar savu lielo muti, — mazais Džeks iebilda. — Es deru, ka tu to varētu tikpat stipri kā vējš.

—    Tā ir varena iedoma, Džek! — Diks Sends atsaucās smaidīdams. — Kad vējš pavisam apstāsies, mēs liksim Herkulam pūst burās.

—    Esmu jūsu rīcībā, Dika kungs! — brašais nēģeris atbildēja, gluži kā milzis Borejs piepūzdams vaigus.

—    Tagad, mīļie draugi, — Diks Sends rīkoja, — uzvilksim palīgburas mūsu saplosītās marsburas vietā. Viegli tas gan nebūs, bet es ceru, ka mēs tomēr to paveiksim.

—    Mēs to paveiksim! — Akteons apgalvoja.

—    Vai es arī varu jums palīdzēt? — vaicāja mazais Džeks, allaž gatavs stāties darbā.

—    Jā gan, mīļo zēn, — jaunais kapteinis atbildēja. — Tu vari stāties pie stūres un palīdzēt mūsu draugam Batam griezt ratu.

Lieki vēl pieminēt, ka mazais Džeks bij ļoti lepns uz to, ka varēja vadīt «Piligrima» stūri.

Tagad pie darba! — Diks Sends uzsauca. — Bet tikai pēc iespējas uzmanīgāk!

Kapteiņa vadībā nēģeri tūliņ ķērās pie darba. Tādā vējā un viļņos uzstādīt marsburu Tomam un viņa biedriem nebij viegli. Vispirms vajadzēja uzvilkt augšā satīto buru un tad piestiprināt pie rājas.

Taču Diks Sends rīkoja tik noteikti un nēģeri tik pareizi izpildīja visas pavēles, ka nepilnas stundas laikā bura bij piesieta, bet drošības labad tajā ievilka divus rifus.

Neskatoties uz stipro vēju, daudz vieglāk bij attīt fokburu un otro klīveri, kas jau laikus pirms vētras bij satīti.

Tādā kārtā todien ap desmitiem rītā «Piligrims» jau atkal sāka braukt ar marsburu, foku un klīveri.

Diks Sends domāja, ka patlaban nebūtu prātīgi uzvilkt vēl vairāk buru. Ja vējš nenorimās, ar šīm pašām viņš droši vien varēja nobraukt savas divsimt jūdzes divdesmit četrās stundās un vairāk viņam arī nevajadzēja, lai aizsniegtu Amerikas krastu desmit dienās.

Visai apmierināts jaunais kapteinis ieņēma savu vietu pie stūres, vispirms pateicies stūrmaņa palīgam Džekam par uzcītīgu darbu. Tagad kuģis vairs nebij pakļauts viļņu patvaļai, bet pilnīgi klausīja stūrei. Viņa prieku sapratīs katrs, kam kaut cik pazīstami kuģa vadīšanas veidi.

Nākamajā dienā mākoņi skrēja vēl arvien tikpat ātri, tomēr bij stipri saplaisājuši, pa spraugām slīdošie saules stari jau aizsniedza ūdens virsmu. «Piligrims» pats bij saules pilnīgi applūdināts. Cik dzīvinošs likās šis siltais spožums! Lāgu lāgiem tas paslēpās aiz plašās tvaiku blīvas, kas vēlās pret austrumiem, uz brīdi parādījās, lai nozustu atkal, bet laiks acīm redzami vērsās uz labo pusi.

Lūkas bij atvērtas, lai izvēdinātu kuģa iekštelpas. Svaidzinošs vējš ieplūda kravas telpās un tāpat matrožu kajītē. Izkāra izsausināt samirkušās buras. Arī klāju tīrīja. Diks Sends nevēlējās, ka viņa kuģis piebrauktu ostā nekārtībā un netīrs. Pārāk nenopūlot ļaudis, to varēja izdarīt pamazām, katru dienu strādājot dažas stundas.

Kaut arī Dikam Sendam trūka lagas, ko izmest jūrā, viņš tomēr bij pietiekoši vingrinājies, lai tāpat, pēc acumēra puslīdz pareizi aprēķinātu kuģa gaitas ātrumu. Viņš nešaubījās, ka pirms septiņām dienām pabraucis garām Lieldienu salai. To viņš pateica arī mrs. Veldonai, parādīdams tai uz kartes vietu, kur apmēram patlaban atradās «Piligrims».

—    Labi, mīļo Dik! Bet kurā vietā īsti mēs piebrauksim malā? — viņa vaicāja.

—    Še, mrs. Veldona, — jaunais kapteinis atbildēja, norādīdams garo Peru un C'iles piekrastes joslu. — Vietu taisni parādīt es neņemos. Te ir Lieldienu sala, kas paliek pret rietumiem no mums, un, tā kā vēja virziens nav mainījies, tad mēs aizsniegsim zemi kaut kur austrumos. Ostu, kur piestāt, ir īsti daudz, bet pašlaik vēl nevaru noteikti pasacīt, kurā no tām mēs iebrauksim.

—    Tas arī nav svarīgākais. Kad tikai kaut kur izklāstam malā.

—    Jā gan, mrs. Veldona, gan jau jūs atradīsiet iespēju no turienes drīz nokļūt Sanfrancisko. Klusā okeana kuģniecības sabiedrība uztur rosīgu satiksmi gar šo krastmalu. Viņas tvaikoņi pietur visās galvenajās ostās, nekas jums nebūs vieglāk kā aizbraukt uz Kaliforniju.

—    Tu taču nedomā aizvadīt «Piligrimu» līdz pat Sanfrancisko? — mrs. Veldona jautāja.

—    Jā gan, mrs. Veldona, pēc tam kad būšu jūs izlaidis malā. Ja izdotos dabūt kādu virsnieku un dažus matrožus, mēs nodotu savu kravu Valparaizo, kā to būtu darījis kapteinis Hulls. Pēc tam mēs atgrieztos ostā, no kurienes izbraucām. Bet jūs tas pārāk aizkavētu, un lai gan man būtu žēl šķirties no jums . . .

—    Labi, Dik, — mrs. Veldona atbildēja, — kad pie nāks laiks, tad. redzēsim, ko darīt. Saki man, vai tu domā, ka, arī zemei piebraucot, mums vēl draudētu briesmas?

—    Bez šaubām, es tā domāju, — jaunais kapteinis atbildēja, — bet vēl vienmēr ceru sastapt kādu kuģi šajos apvidos un brīnos, kāpēc neviens pats vēl nekur nav manāms. Ja tikai pagadītos kāds, mēs tūliņ stātos sakarā ar to, viņš mums noteikti uzrādītu vietu, kur atrodamies, un tā mums daudz vieglāk būtu piestāt malā.

—    Vai tad šajā piekrastē loču nemaz nav? — mrs. Veldona jautāja.

—     Ir, — Diks Sends atbildēja, — bet tikai tuvāk krastmalai. Tāpēc arī mums būs jāpiebrauc pavisam tuvu.

—    Bet ja nu mēs nesastopam loci? — mrs. Veldona taujāja tālāk, gribēdama izzināt, kā viņas jaunais kapteinis domā pārvarēt arī šos šķēršļus.

—    Tādā gadījumā, mrs. Veldona, ja laiks būs skaidrs un vējš izdevīgs, es mēģināšu braukt pēc iespējas tuvāk gar krastmalu un atrast kādu vietu, kur piestāt. Bet, ja vējš sacelsies liels, tad . . .

—    Kas tad? … Ko tad tu darīsi, Dik?

—    Tādos apstākļos, kādos tad atradīsies «Piligrims», — Diks Sends atbildēja, — zemei reiz tuvu piebraukušam, viņam būs ārkārtīgi grūti aizkļūt tālāk nost no krasta.

—    Un ko tad tu darīsi? — mrs. Veldona atkārtoja.

—    Man būs jālaiž kuģis taisni pret krastu un jāuzsēdina sēklī, — jaunais kapteinis atbildēja, mirkli saraukdams pieri. — Tas ir pats beidzamais līdzeklis, lai dievs dod, ka mums nebūtu jāķeras pie tā. Bet es atkārtoju, mrs. Veldona, ka laiks liekas labs un pastāvīgs, bez tam iespējams taču, ka sastopam kādu tvaikoni vai loču kuģi. Cerēsim to labāko! Mēs braucam taisni pret krastu un drīz vien ieraudzīsim to.

Tiešām, uzbraukšana sēklī bij pats beidzamais līdzeklis, visdrošākais jūrnieks domā par to ar drausmām. Arī Diks Sends neparko negribēja ķerties pie tā, ja vien rastos kāds līdzeklis, kā tikt malā.

Vairāk dienu no vietas gaisā no jauna bij manāmas, pārmaiņas, kas jauno kapteini atkal padarīja visai bažīgu. Vējš reizēm sacēlās spēcīgā brāzmā, zināmas barometra svārstības likās vēstām vētru. Diks Sends ne bez iemesla domāja, vai tikai atkal nebūs jāsatin buras un tāpat jālaižas pa vējam. Tomēr bij ļoti svarīgi paturēt vismaz marsburu, tāpēc viņš nolēma nenolaist to līdz pēdējam brīdim, kamēr vien nebūs jābaidās, ka to var saplosīt. Bet, lai pēc iespējas vairāk nostiprinātu mastus, viņš pavēlēja savilkt ciešāk visas atsēju virves. Galvenām kārtām bij jāsarga masti, jo bez tiem «Piligrims» nokļūtu pavisam kļūmīgā stāvoklī.

Divas reizes vēl barometrs pakāpās, bij jābaidās, ka vējš neiegriežas pavisam otrā pusē, tas ir, austrumos, — tad brigai nāktos virzīties tieši pret vēju.

Dikam Sendam uzmācās jaunas bažas. Ko lai iesāk tādā pretvējā? Grozīt no vienas puses uz otru? Bet tad «Piligrims» tikai gaužām lēni tiktu uz priekšu un tomēr būtu jābaidās, ka neaizdzen viņu atpakaļ klajā jūrā.

Par laimi šīs bažas izrādījās veltas. Vairāk dienu šā un tā grozījies, pūtis gan no ziemeļiem, gan no dienvidiem, vējš galu galā tomēr iegriezās tieši rietumos. Bet tomēr tas vienmēr vēl bij īsti spēcīgs un stipri nolieca mastus.

Tā pienāca 5. aprilis. Tātad bij pagājuši jau vairāk nekā divi mēneši, kopš «Piligrims» aizbrauca no Jaunzēlandes. Divdesmit pretvēja dienas un tad atkal ilgais bezvējš bij par iemeslu, ka brauciens tā nokavējās. Pēc tam apstākļi bij visizdevīgākie, lai ļoti īsā laikā aizsniegtu cietzemi. Vētras laikā kuģis skrēja ļoti ātri, Diks Sends rēķināja, ka nobraukts caurmērā divi simti jūdžu divdesmit četrās stundās. Kāpēc gan vienmēr no krasta nebij ne zīmes? Vai tas, «Piligrimam» tuvojoties, bēga arvien tālāk prom? Diks Sends vairs neko nevarēja saprast.

Zemes nebij un nebij, lai gan viens no nēģeriem visu laiku vēroja masta galā.

Bieži vien arī Diks Sends pats tur uzkāpa. Pielicis tālskati pie acīm, viņš lūkoja saskatīt kādu kalnāju svītru. Andu kalnu grēda pacēlās ļoti augstu. Tieši mākoņos jālūkojas, lai pamanītu kādu virsotni iznirstam no apvārsnī sagulušo tvaiku blīvas.

Vairākkārt Toms un viņa biedri maldījās, iedomādamies tālumā ieraudzījuši zemi. Tur nebij vairāk nekas kā tālē dīvaini saslējušies tvaika blāķi. Gadījās pat, ka šie krietnie cilvēki neparko negribēja atteikties no sava apgalvojuma, bet pēc kāda laika viņiem tomēr bij jāatzīst, ka paļāvušies vienīgi tikai optiskiem māņiem. Iedomātā zeme saplaka, viņas formas sašķobījās un pārveidojās, līdz pavisam pagaisa.

Bet 6. aprīlī gan vairs nevarēja būt nekādu šaubu.

Bij ap astoņiem rītā. Diks Sends tikko bij uzkāpis mastā. Šajā brīdī migla no pirmajiem saules stariem sāka izklīst, un apvārsnis gandrīz pilnīgi atskaidrojās.

No Dika Senda mutes atskanēja sengaidītais sauciens:

— Zeme! Mums priekšā zeme!

Pēc šī sauciena visi kuģa ļaudis saskrēja uz klāja. Mazais Džeks, ziņkārs kā visi bērni viņa vecumā, mrs. Veldona, kuras ciešanas nu šķita beigušās, Toms ar saviem biedriem, kas nu atkal varēs spert kāju uz Amerikas zemes, arī brālēns Benedikts stiprā cerībā, ka spēs savākt kādu jaunu kukaiņu kolekciju.

Tikai Negoro nerādījās.

Ikviens nu redzēja to pašu, ko Diks Sends bij ieraudzījis, cits dabiski un īsti skaidri, cits ar iedomu acīm. Bet jaunā kapteiņa jūras apvāršņiem pieradušais skatiens nevarēja maldīties, pēc stundas viņš jau pārliecinājās skaidri, ka bij saskatījis pareizi.

Apmēram četras jūdzes attālu pret austrumiem stiepās pazema krasta svītra — vismaz tāda tā likās. Aiz tās droši vien slējās augšup augstā Andu grēda, tikai mākoņu apakšējais slānis vēl neļāva saskatīt virsotnes.

«Piligrims» devās taisni pret šo krastu, kas acīm redzami stiepās garumā uz abām pusēm.

Pēc divām stundām līdz turienei nepalika vairāk nekā trīs jūdzes.

Šī krasta daļa ziemeļaustrumos izbeidzās ar diezgan augstu klinšu ragu, kura tuvumā atradās vaļējai ostai līdzīgs līcis. Turpretī uz dienvidaustrumiem jūrā iesniecās it kā slaida zemes mēle.

Pazemās piekrastes nogāzēs auga reti koki, asiem apveidiem tiekdamies pret debesīm. Tomēr zemes ģeogrāfiskām pazinējam bij droši zināms, ka aiz šīs joslas tālāk slejas augšup Andu kalni.

Bet krastā nemanīja nekādu dzīvību, nevienu ostu, nevienu upes ieteku, kur kuģis varētu patverties.

Šajā brīdī «Piligrims» tieši tuvojās zemei. Ar tik mazām burām vējš dzina kuģi taisni uz priekšu, Diks Sends nevarēja ne domāt atturēt to patālāk no krasta.

Priekšā rēgojās gara svītra klinšu, pret kurām jūra kūla baltas putas. Redzams, ka viļņu vāli uzvēlās līdz pusei piekrastes nogāzē. Acīm redzami tur biļ drausmīgas gāzmas.

Visu laiku kuģa priekšgalā vērojis, Diks Sends nu devās uz pakaļgalu un, ne vārda neteicis, nostājās pie stūres.

Vējš cēlās arvien stiprāks un stiprāks. Briga bij vairs kādu jūdzi attālu no krasta.

Diks Sends pamanīja mazu jūras ieloku krastā un nodomāja pamēģināt iebraukt tajā. Bet, lai nokļūtu tur, vispirms bij jāizbrauc caur klinšu bluķu rindu, kur pa līkumotu spraugu kuģi ārkārtīgi grūti izvadīt. Pēc ūdens mutuļiem spriežot, tur varbūt nebij arī pietiekoša dziļuma.

* Šajā mirklī Dingo, kas arī bij uznācis uz klāja, paskrēja kuģa priekšgalā un, krastā lūkodamies, sāka žēli riet. Gandrīz bij jādomā, ka suns pazīst šo krastmalu un ka tā viņā modina kādas sāpīgas atmiņas.

Bez šaubām, arī Negoro to bij izdzirdis, jo neatvairāms instinkts izdzina viņu no kajites, un lai gan pavārs allaž tik ļoti baiļojās no suņa, tomēr viņš atspiedās pret kuģa margām.

Viņam par laimi Dingo, vēl vienmēr krastā lūkodamies un skumji riedams, to nepamanīja.

Negoro vēroja drausmīgās gāzmas krastmalā, un tās likās viņu nebiedējam. Mrs. Veldona pētījoši lūkojās pavārā un pamanīja, ka viņa seja mazliet piesarka un sejas vaibsti uz mirkli saraueās. Vai tad viņš patiešām pazina šo kontinenta daļu, kur vēji bij «Piligrimu» nejauši atdzinuši?

Diks Sends atdeva stūres ratu vecajam Tomam un aizgāja kuģa rpriekšgalā vēl pēdējo reizi aplūkot mazo jūras ieloku krastā. Tad viņš atgriezās.

—    Mrs. Veldona, — viņš ierunājās noteiktā balsī, — nelolosim veltas cerības izkļūt no šejienes atpakaļ ļūrā. Par spīti visām manām pūlēm «Piligrims» vēl pirms pusstundas uzskries uz klintīm! Nekādā ostā ievadīt es viņu nevaru. Esmu spiests upurēt viņu, lai glābtu ļūs. Lūkošu novadīt viņu sēklī cik iespējams tuvāk krastam.

—    Vai tu esi izmēģinājis visu, kas tavos spēkos, Dik? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Itin visu! — jaunais kapteinis atbildēja.

Un tūliņ viņš sāka sagatavoties gadījumam, ja kuģis tiktu sadragāts.

Vispirms mrs. Veldonai, Džekam, brālēnam Benediktam un Nanai aplika glābšanas jostas. Diks Sends, Toms

un pārējie nēģeri bij veikli peldētāji, tie domāja pašu spēkiem izkļūt malā, ja arī būtu spiesti mesties jūrā.

Herkulam uzdeva sevišķi rūpēties par mrs. Veldonu. Jaunais kapteinis pats uzņēmās gādāt par Džeku. Dabūjis zināt, ka kuģim draud bojā eja, brālēns Benedikts nokāpa kajitē un atkal mierīgi atgriezās ar kaklā pakārtu entomologa kukaiņu kārbu. Diks Sends nodeva viņu Bata un Ostina pārziņā. Negoro stāvēja gluži mierīgs, ar to parādīdams, ka viņam nekādas palīdzības nav vajadzīgs.

Diks Sends pavēlēja izcelt uz klāja arī kādas desmit muciņas ar vaļu trānu nepieciešamākajam gadījumam.

Ja «Piligrimam» draudētu briesmas, šo trānu viņš gribēja izliet jūrā, lai tas uz brīdi sasaistītu ūdens molekulas, kaut cik apremdinātu viļņus un tā varbūt atvieglotu kuģim ceļu pa klinšu spraugām.

Diks Sends gribēja darīt itin visu, kas vēl iespējams, pasažieru dzīvības glābšanai.

Visus šos rīkojumus pabeidzis, viņš atgriezās alka! savā vietā pie stūres.

«Piligrims» patlaban atradās vairs tikai pāris kabeļtauvu attālu no krasta un tepat jau skāra klinšu bluķus. Viņa labos sānus apšļakstīja krasta virpuļa baltās putas. Jaunais kapteinis katru mirkli sagaidīja, ka kuģa ķīlis ķers kādu zemūdens klinti.

Bet tad no ūdens krāsas Diks Sends piepeši pamanīja, ka kāda dziļāka eja aizlocījās tālāk ap šīm klintīm. Bez kavēšanās bij jālūko pagriezt kuģi pa to, lai tiktu uz sēkļa pēc iespējas tuvāk krastam.

Viņš vairs nevilcinājās. Ar vienu stūres pagriezienu viņš ievadīja kuģi šajā šaurajā un līkumotajā spraugā.

Šajā vietā jūra trakoja vēl niknāk, viļņi šļācās pat jau uz klāja.

Nēģeri bij nostājušies kuģa priekšgalā un gaidīja tikai kapteiņa pavēli. _

— Izlejiet trānu! Ātrāk! — Diks Sends iekliedzās.

Trānu sagāza jūrā, viļņi kā uz burvja mājienu patiešām mazliet aprimās — protams, lai pēc brīža saceltos vēl trakāk.

«Piligrims» ātri slīda pa šo eļļoto ūdeni taisni pret krastu.

Piepeši nāca spēcīgs grūdiens. Drausmīga viļņa triekts, kuģis uzsēda sēkli, masti nolūza un nogāzās uz klāja, par laimi nevienu neievainodami.

Triecienā iešķelts, «Piligrima» korpuss ātri pieplūda ar ūdeni. Bet krasts bij tikai puskabeļtauvas attālu. Vesela rinda nelielu, melnu klints bluķu sniecās līdz pat turienei, pa tiem bi j viegli aizsniegt malu.

Pēc desmit minūtēm «Piligrima» ļaudis jau izkāpa krastā.

## Četrpadsmitā nodaļa. KO NU DARĪT?

Tātad pēc septiņdesmit četru dienu ilga brauciena, bezvēja kavēts, tad ziemeļrietumu un dienvidrietumu vēju dzīts, «Piligrims» beidzot pie pašas malas bij uzskrējis sēklī!

Tomēr mrs. Veldona un viņas ceļa biedri pateicās dievam, ka tas viņus izglābis. Viņi taču tagad atradās uz kontinenta, nevis kādā no tām baigajām Polinezijas salām, uz kurieni vētra tos bij dzinusi. Bez šaubām, nebūs pārāk grūti tikt prom no šīs nepazīstamās vietas Dienvidamerikas krastā, kur viņi izmesti.

«Piligrims» acīm redzami bij pagalam. Palicis tikai nekam nederīgs vraks, kura dragas viļņu gāzmas jau pēc dažām stundām būs aizskalojušas uz visām pusēm. Nebij iespējams it nekā izglābt. Bet, ja arī Dikam Sendam nelaimējās kuģi kārtībā aizvest atpakaļ tā īpašniekam, tomēr, pateicoties viņam, visi līdzbraucēji dzīvi un veseli bij patvērušies viesmīlīgā krastā, un to vidū bij arī Džemsa Veldona sieva un bērns.

Kurā vietā Amerikas krastā briga bij piedzīta un sadragāta, par to viņi varēs pavisam mierīgi apspriesties. Varbūt Dikam Sendam taisnība, ka tas esot Peru krasts? Iespējams tas bij, jo pēc pabraukšanas garām Lieldienu salai viņš aprēķināja, ka vēji un katrā ziņā arī ekvatora joslas jūras straumes kuģi būs aizdzinušas pret ziemeļaustrumiem. Nebūtu nekāds brīnums, ja no 43. viņi aizklīduši līdz 15. dienvidu platuma gradam.

Ārkārtīgi svarīgi bij noteikti uzzināt, tieši kādā

krasta vietā briga aizgājusi bojā. Ja šis tiešām bij Peru krasts, tad te būs papilnam ostu, pilsētiņu un ciemu un viņiem nebūs grūti atrast tuvāko apdzīvoto apgabalu. Šis krastmalas apvidus gan likās pilnīgi tuksnesīgs.

Šaurā ipludmale bij kā nokaisīta melniem klinšu bluķiem, aiz tās stiepās ne visai augsta piekrastes krauja ar platiem, ūdens izgrauztiem iedobumiem un spraugām klintī. Šur un tur pa nolaidenām joslām varēja uzkāpt pašā kraujas virsotnē.

Pret ziemeļiem, apmēram ceturtdaļjūdzi no avarijas vietas, cauri kraujai bij izgrauzusies mazas upītes ieteka, no jūras puses nemaz nesaredzama. Upītes krastā līgojās daudzi «riphozori», mangroves koku pasuga, pavisam citāda nekā šie paši koki Indijā.

Jau iztālēm varēja redzēt, ka kraujas virsotne apaugusi ar biezu mežu; vēja šūpotiem, zaļiem viļņiem tas aizsniecās līdz pat attālo kalnu pakājei. Ja brālēns Benedikts būtu botāniķis, cik daudz neredzētu koku viņš tur varētu apbrīnot!

Tur auga milzīgie baobabi, kuriem gluži nepareizi piedēvē ārkārtīgi ilgu mūžu un kuru grumbuļotā miza stipri atgādina Ēģiptes sienitu. Bez tam baltās pinijas, tamarindas, sevišķas pasugas piparu koki un simtējādi citi, kādus neviens amerikanis nebij redzējis jaunā kontinenta ziemeļos.

Bet dīvaini likās tas, ka šajā mežā neredzēja nevienu no palmu sugām, kuru pavisam vairāk nekā tūkstotis un kuras izplatītas visas zemeslodes karstajās un arī tām tuvās mērenās joslās.

Pāri piekrastei laidelējās lieli brēcošu putnu bari, lielāko tiesu dažādu bezdelīgu pasugas, melni spalvoti, ar tēraudzilganu nospulgu un bālganu galvvirsu. Šur tur manīja paceļamies arī pelēkās irbes.

Mrs. Veldona un Diks Sends tūliņ ievēroja, ka šie putni nav pārāk bailīgi, tiem varēja pieiet gluži tuvu klāt. Vai tie vēl nebij mācījušies pazīt savu lielāko ienaidnieku — cilvēku, un vai šajā krastā tiešām vēl nekad nebij atskanējis šāviena troksnis?

Pa krastmalas klinšu sēkļiem netālu staigāja daži nelieli pelikani, ķerdami, sīkas zivtiņas un pildīdami aitām maisiņus, kas karājās zem knābja apakšējā žokļa.

No jūras klaja atskrējušas, dažas kaijas sāka lidināties ap «Piligrimu».

Likās, ka putni ir vienīgās dzīvās radības, kas mājo šajā krastmalā, — protams, neskaitot daudzus interesantus kukaiņus, kurus brālēns Benedikts gan pratīs notvert un izpētīt. Diemžēl, mazajam Džekam neviens nevarēja atbildēt, kā sauc šo zemi. Lai to uzzinātu, bij jāsameklē kādi no vietējiem iedzīvotājiem.

No tiem tomēr nevarēja saskatīt nevienu pašu. Neredzēja nevienu būdu, ne citu kādu cilvēku mītni ne ziemeļos viņpus upītes, ne dienvidos, ne arī piekrastes augstienē zem biezā meža kokiem. Nekur nemanīja dūmus kāpjam gaisā. Neviena zīme, sliede vai pēda neliecināja, ka šo kontinenta daļu kādreiz apmeklējuši cilvēki.

Dikam Sendam tas likās pavisam savādi.

—    Kur gan mēs īsti atrodamies? — viņš jautāja pats sev. — Kāpēc te neredz nevienu, kam pavaicāt?

Pilnīgi skaidri redzams, ka neviena cilvēka tuvumā nebij, — Dingo to tūliņ saostu un riedams ziņotu. Suns staigāja pa pludmali ošņādams, asti nolaidis, dobji ņurdēdams, vispār izturēdamies dīvaini, bet nevēstīdams ne cilvēka, ne kāda dzīvnieka tuvošanos.

—    Dik, pavēro taču Dingo! -— mrs. Veldona uzsauca.

—    Jā, tas ir savādi! — jaunais kapteinis atsaucās.

—    Tā vien liekas, ka viņš meklētu saost kādas pēdas.

—    Patiešām gan, dīvaini! — mrs. Veldona apstiprināja.

Tad viņa piepeši atguvās:

—    Bet ko dara Negoro?

-— To pašu, ko Dingo, — Diks Sends atbildēja.

—     Staigā šurp un turp . . . Nu, te jau viņš ir pilnīgi brīvs cilvēks, man vairs nav nekādas tiesības viņam ko pavēlēt. Viņa klausības laiks izbeidzies līdz ar «Piligrima» bojā eju.

Tiešām, Negoro staigāja pa krastmalu no vienas puses uz otru, apgriezās, vērīgi aplūkoja kraujas nogāzi, it kā pūlētos ko atcerēties un sakārtot savas atmiņas. Vai viņš jau kādreiz bijis šajā apvidū? Bez šaubām, viņš noliegtu, ja kāds par to apvaicātos. Prātīgāk tomēr bij likt mierā šo nedraudzīgo cilvēku. Diks Sends redzēja, ka viņš dodas uz mazās upītes krastu, un, kad Negoro bij nozudis aiz kraujas izloka, Diks nedomāja vairāk par to.

Dingo gan ierējās, kad pavārs bij parāpies kraujā, bet tūliņ atkal apklusa.

«Piligrima» ļaudīm tagad bij jārīkojas steidzīgi.

Vispirms jāuzmeklē vieta, kur kaut pagaidām patverties un paēst. Bez tam jāapspriežas un jānolemj, ko darīt.

Par ēdienu nebij daudz jārūpējas. Bez tā, kas atrodams šajā zemē, «Piligrima» pasažieri bij pievākuši ari kuģa krājumus. Sākās jau atplūdi. Smilktī starp klinšu bluķiem viņi atrada visdažādākos priekšmetus no sadragātās brigas. Toms ar saviem biedriem bij jau iznesuši vairākas muciņas ar sausiņiem, konservu bundžām, kaltētas gaļas kārbas. Ūdens vēl nebij paspējis sabojāt visu to, pārtika mazajam pulciņam nodrošināta ilgākam laikam, nekā tas vajadzīgs, lai aizsniegtu tuvāko pilsētiņu vai ciemu. Visas savāktās mantas novietoja drošā vietā, kur jūras uzplūdi tās vairs nevarēja aizsniegt.

Arī dzeramā ūdens netrūka. Diks Sends aizsūtīja Herkulu atnest pāris krūžu ūdens no mazās upītes. Bet nēģeris uz saviem varenajiem pleciem atstiepa veselu mucu svaiga un skaidra ūdens, kas jūras atplūdu dēļ bij pilnīgi lietojams.

Nepieciešams arī uguni iekurt. Sausas malkas tepat pie rokas bij vairāk, nekā vajadzīgs, mangroves koku veco sakņu vien jau pietika kurināmam. Kaislīgajam smēķētājam Tomam allaž bij klāt šķiltavas un hermētiski noslēgtā kārbiņā poss, kramam līdzīgu akmeņu krastmalā pietiekoši daudz.

Vēl tikai jāuzmeklē kāda ala, kur mazajam pulciņam patverties gadījumā, ja nāktos te arī pārnakšņot, iekāms devās tālākā ceļā.

Un ko jūs teiksiet par to, ka taisni mazais Džeks bij tas, kas atrada meklējamo guļamistabu! Pa nogāzi uzrāpies aiz kādas klints šķautnes, viņš uzgāja vienu no tām alām, ko senlaikos jūras viļņi, sizdamies pret krastu, izgrauzuši un izgludinājuši.

Zēns bij sajūsmināts. Gavilēdams viņš pasauca māti un lepni parādīja arī tai savu atradumu.

—    Labi, mīļo Džek,  mrs. Veldona viņu uzslavēja. — Ja mums kā Robinsoniem vajadzētu ilgāku laiku nodzīvot šajā krastmalā, mēs šo alu katrā ziņā nosauktu tavā vārdā.

Ala bij tikai desmit vai divdesmit pēdu plata un tikpat dziļa, bet mazajam Džekam tā likās milzīga. Mrs. Veldona un Nana apmierinātas atzina, ka telpas tomēr pietika, kur visiem patverties. Ala bij arī pietiekoši sausa. Mēness vēl atradās tikai pirmajā ceturksnī, tāpēc nebij ko baidīties, ka uzplūdi sakāps tik augstu un aizsniegs arī alu. Bet ala jau bij vajadzīga tikai pāris stundu atpūtai.

Pēc desmit minūtēm visa. mazā sabiedrība bij jau atstiepusies alā uz mīksta jūras zāļu paklāja. Pat Negoro ieskatījis par savu pienākumu pievienoties pārējiem likteņa biedriem un piedalīties kopējā mielastā. Bez šaubām, viņš bij atzinis, ka nedroši vienam doties biezajā mežā, pa kuru tecēja līkumotā upīte.

Bij ap vieniem pēcpusdienā. Viņi ēda konservēto gaļu ar sausiņiem un padzērās upītes ūdeni, kam garšas labad pielēja dažus pilienus ruma, no kura Bats arī vienu muciņu bij paglābis.

Pusdienās Negoro gan piedalījās, bet ne vārda neiebilda sarunā, kad avariju cietušie pārsprieda, kā tagad rīkoties. Izlikdamies, ka nemaz neklausās, viņš tomēr dzirdēja visu un, bez šaubām, zināja, kā iegaumēto izlietot savā labā.

Pusdienotāji nebūt neaizmirsa arī Dingo, bet tas tomēr visu laiku uzturējās ārpus alas; viņi paši varēja sēdēt bez rūpēm, nevienam dzīvam radījumam nebij iespējams parādīties krastmalā, uzticamā dzīvnieka nepamanītam.

Mrs. Veldona, turēdama klēpī atslīgušo un pusē aizmigušo Džeku, uzrunāja jauno kapteini:

—    Dik, mīļais draugs, es pateicos tev par visu, ko tu līdz šim esi darījis mūsu labā, taču bez tevis mēs vēl joprojām nevaram iztikt. Uz sauszemes tu būsi mūsu vadonis, tāpat kā uz kuģa biji mūsu kapteinis. Mēs visi tev pilnīgi uzticamies. Runā taču! Ko mēs tagad lai darām?

Mrs. Veldona pati, vecā Nana, Toms ar saviem biedriem — visi lūkojās jaunajā kapteinī. Arī Negoro ar dīvainu uzmanību viņu vēroja. Acīm redzami visi turēja par ārkārtīgi svarīgu to, ko Diks Sends atbildēs.

Diks Sends brīdi klusēja, pārdomādams, tad viņš teica.:

—    Mrs. Veldona, svarīgākais ir vispirms uzzināt, kur mēs patlaban atrodamies. Mana pārliecība tā, ka esam atbraukuši pie Amerikas krasta Peru robežas. Vēji un jūras straumes mūs būs aizdzinušas tajos platuma grādos. Bet vai tikai neesam atkļuvuši kādā neapdzīvotā Peru dienvidu apgabalā, kas pieslejas pampām? Varbūt. Es pats gandrīz tā domāju, vērodams šo tuksnesīgo krastmalu, kur, kā liekas, tikai reti kad atklīst cilvēki. Tādā gadījumā iespējams, ka mēs atrodamies krietni tālu no apdzīvotām vietām, un tas būtu ļoti nepatīkami.

—    Nu, bet ko mēs darīsim? — mrs. Veldona uzstāja.

—    Pēc manām domām, mums nevajadzētu pamest šo patversmi, pirms neesam izpētījuši, kur īsti atrodamies. Rīt pēc nakts atpūtas divi no mums var doties iz lūku gājienā. Pārāk tālu neaiziedami, tie lūkos sastapt kādu no vietējiem iedzimtajiem, izvaicās to un tad griezīsies atpakaļ. Nav taču domājams, ka desmit, divpadsmit jūdžu plašā apkārtnē nebūs sastopams neviens cilvēks.

—    Tātad mums būs jāšķiras! — mrs. Veldona iesaucās.

—    Tas man liekas nepieciešams, — jaunais kapteinis atbildēja. — Ja izrādītos, ka nekādas ziņas nav dabūjamas, ka visa apkārtne pilnīgi neapdzīvota, kas gan nav domājams, mēģināsim atrast citu ceļu, kā izkļūt no likstas.

—    Un kurš no mums dosies izlūkošanā? — mrs. Veldona vaicāja, brīdi padomājusi.

— Tas vēl jāizspriež, — Diks Sends atbildēja. — Tomēr man šķiet, ka jums, mrs. Veldona, Džekam, Benedikta kungam un Nana  katrā ziņā jāpaliek tepat alā. Bats, Herkuls, Akteons un Ostins arī paliks pie jums, kamēr mēs ar Tomu dosimies izlūkos. Negoro laikam gan arī gribēs palikt tepat, Diks Sends piebilda, pavēries pavārā.

—    Laikam gan, — Negoro izvairīdamies atteica.

—    Dingo mēs ņemsim līdzi, — jaunais kapteinis turpināja. — Viņš mums šajā izlūkgājienā būs īsti noderīgs.

īzdzirdis minam savu vārdu, Dingo parādījās alas priekšā un, mazliet ieriedamies, it kā paziņoja savu piekrišanu Dika Senda plānam.

Noklausījusies šo projektu, mrs. Veldona kļuva domīga. Viņa nopietni baidījās palikt viena bez Dika Senda, kaut arī tikai uz neilgu laiku. Vai nebij iespējams, ka par «Piligrima» bojā eju jau dabūjušas zināt indiāņu ciltis, kas apdzīvoja krastmalas tuvieni pret ziemeļiem vai pret dienvidiem, kur varēja aizklīst kaut kāda palieka no bojā gājušā kuģa? Vai tomēr nebūtu labāk turēties visiem kopā, lai atsistu uzbrucējus?

Šāds iebildums likās diezgan pamatots, lai to nopietni un vispusīgi apspriestu.

Diks Sends to tomēr noraidīja, aizrādīdams, ka indiāņi nav pielīdzināmi Āfrikas vai Polinezijas mežoņiem un ka par uzbrukumu no viņu puses gandrīz nemaz nav jābaidās. Bet uz labu laimi doties iekšā šajā zemē, pat lāgā nezinot, kādam Dienvidamerikas novadam tā pieder, ne arī cik tālu tā atrodas no apdzīvotām vietām šajā novadā, tas nozīmēja sagādāt tikai liekas likstas un kļūmes ceļā. Protams, šķiršanās nebūs patīkama, bet tomēr ne tik ļauna kā neziņas gājiens pa biezu mežu, kas šķiet aizsniecamies līdz pat kalnu piekājei.

—    Bez tam gribu aizrādīt, — Diks Sends vēl piebilda, — ka šī šķiršanās nebūs ilga, ka mēs drīz vien steigsimies atpakaļ. Ja divās trīs dienās nebūsim atraduši cilvēku mājokli un nesastapsim nevienu no šejieniešiem, tad tūliņ atgriezīsimies šurp alā pie jums. Bet tas gandrīz nav domājams. Droši vien nebūsim vēl nogājuši jūdzes divdesmit uz zemes vidieni, kad jau zināsim skaidri viņas ģeogrāfisko stāvokli. Savos aprēķinos es varu būt maldījies, tāpēc ka man trūka instru-

mentu astronomiskiem mērījumiem, iespējams, ka esam aizklīduši tālākos vai tuvākos platuma grādos.

—   Jā … tev laikam gan taisnība, mīļais bērns! — mrs. Veldona visai norūpējusies piebilda.

—    Un jūs, brālēn Benedikt? — Diks Sends vaicāja. — Ko jūs domājat par šo projektu?

—    Es? … — brālēns Benedikts atsaucās.

—    Jā! Kāds ir jūsu ieskats?

—    Man nav nekāda ieskata, — brālēns Benedikts atbildēja. — Es piekritu visam, ko te nolemj, un esmu gatavs izpildīt, ko no manis prasa. Gribētu tikai zināt, vai mēs paliksim te vienu vai divas dienas, es šo laiku izlietotu, izpētīdams krastmalu no tīri entomoloģiskā viedokļa.

—    Rīkojies vien tā, kā esi nodomājis! — mrs. Veldona teica Dikam Sendam. — Mēs paliksim te, bet jūs ar veco Tomu dodieties ceļā.

—    Tātad tas ir norunāts, — brālēns Benedikts noteica gluži mierīgi. — Es tūliņ iešu iepazīties ar šejienes kukaiņiem.

—    Neaizej iet tikai pārāk tālu, Benedikta kungs! — jaunais kapteinis viņu brīdināja. — To jūs labi iegaumējiet!

—    Nemaz neraizējies, mīļo zēn!

—    Un nepārnesiet līdzi pārāk daudz moskitu! — vecais Toms piekodināja no savas puses.

Pēc maza brīža kukaiņu pētnieks jau izgāja no alas, uzkāris kaklā savu nešķiramo skārda kārbu.

Gandrīz reizē ar viņu izgāja arī Negoro. Likās tīri dabiski, ka šis cilvēks domāja tikai par sevi pašu. Bet, kamēr brālēns Benedikts rāpās augšup pa kraujas klintīm, lai izpētītu mežmalu, pavārs tāpat kā pirmiņ devās uz upītes pusi un pazuda aiz klints šķautnes.

Džeks gulēja aizmidzis. Mrs. Veldona ielika to Nanai klēpī, bet pati devās lejup uz krastmalu. Diks Sends un pārējie viņai sekoja. Viņi gribēja paraudzīties, vai ūdens nav tā atplūdis, ka būtu iespējams aizsniegt «Piligrima» paliekas, kur glabājās vēl dažas labas, mazajam pulciņam noderīgas mantas.

Klints, uz kuras briga bij uzskrējusi, tagad bij pilnīgi sausa. Dažādu dragu vidū pacēlās kuģa korpuss, kas uzplūdu laikā pa daļai gulēja ūdenī. Diks Sends zināja, ka Klusā okeana Amerikas piekrastēs uzplūdi' un atplūdi nekad nav pārāk lieli. Šo parādību viņš izskaidroja ar to, ka pirmīt vējš ar milzīgu sparu pūta no jūras puses, bet tagad bij aprimies.

Sava kuģa paliekās skatoties, mrs. Veldonu un viņas biedrus pārņēma smaga sajūta. Uz tā viņi bij pavadījuši tik ilgu laiku un pārdzīvojuši tik daudz ciešanu. Sirds viņiem sāpīgi sažņaudzās, vērojot šo nabaga kuģi, kam vairs nebij ne mastu, ne buru, kas gulēja uz sāniem apvelts kā nesen nobeigusies dzīva būtne.

Bet bij jāpasteidzas vēl pārlūkot kuģa korpusu, iekams atgriezās uzplūdi un sadragāja to smalkās druskās.

Pa takelažas sarauto virvju galiem, kas nokarājās gar kuģa sāniem, Diks Sends līdz ar nēģeriem viegli uzrāpās uz klāja. Kamēr Toms, Herkuls, Bats un Ostins vilka laukā no kravas telpām itin visu, kas vēl varēja noderēt, tiklab ēdamo, kā dzeramo, Diks Sends nokāpa kajitē. Par laimi kuģa pakaļgals nebij sadragāts, tāpēc ka priekšgalam uzskrienot klintī, palicis ūdenī.

Tur Diks Sends atrada četras šautenes, visas labā kārtībā, Purdeja un sabiedrības fabrikas lielisku^ remingtonus, un ap simtu kārbās cieši iesaiņotu patronu. To pietika mazā pulciņa apbruņojumam., ja indiāņi tomēr mēģinātu ceļā uzbrukt.

Diks Sends pievāca arī kabatas laterniņu. Bet priekšgala kajitē glabātās kartes ūdens bij applūdinājis un galīgi sabojājis.

«Piligrima» ieroču noliktavā atradās arī vairāki lieli dunči, ko lietoja vaļu sagriešanai. Diks Sends izmeklēja no tiem sešus, ar ko apbruņot savus biedrus, neaizmirsa paņemt līdzi arī mazā Džeka rotaļu šautenīti.

Pārējie kuģa piederumi un mantas bij vai nu pazudušas, vai sabojātas un nederīgas. Bez tam nebij arī nekādas jēgas pārāk apkrauties pāris dienu ilgajam ceļojumam. Pārtikas, ieroču un municijas jau tā pietika pārpārim. Bet, pēc mrs. Veldonas norādījuma, Diks Sends neaizmirsa paņemt līdzi arī naudu, kas atradās uz kuģa, pavisam ap pieci simti dolāru.

Protams, tas bij gaužām maz. Mrs. Veldona no Jaun-

zelandes gan bij paņēmuši līdz daudz lielāku, sumu, bet tā nezināmā kārtā pazudusi no kajites.

Kas gan cits, ja ne Negoro, burzmas laikā nemanīts būs ielavījies kajitē un pievācis kapteiņa Hulla un mrs. Veldonas krājumu. Bez viņa nevienu citu nevarēja turēt aizdomās. Tomēr Diks Sends vēl vilcinājās apvainot pavāru. Protams, visi līdzšinējie piedzīvojumi rādija viņu kā cilvēku ar apslēptu dabu, kas pat par cita nelaimi varēja smaidīt. Jā gan, Negoro bij ļauns cilvēks, taču vai tāpēc vien to vajadzēja turēt arī par zagli? Gluži pārliecināts Diks nebij. Bet kas cits varēja būt vainīgs? Šie krietnie nēģeri nebij izgājuši no alas, kamēr Negoro visu laiku klaiņoja pa krastmalu. Viņš vienīgais bij vainīgs! Diks Sends nolēma nopratināt viņu, kad tas pārnāks mājās, un vajadzības gadījumā pat izkratīt. Šī lieta katrā ziņā bij noskaidrojama.

Saule jau noslīga tuvu apvārsnim. Šajā gadalaikā viņa vēl nebiļ pārvirzījusies pāri ekvatoram, lai nestu gaismu un siltumu zemes ziemeļu puslodei, bet jau krietni tai tuvojās. Gandrīz pilnīgi stāvus viņa tuvojās Joka līnijai, pa kuru debess un jūra saplūda kopā. 4 Krēsla ilga tikai īsu brīdi; gandrīz piepeši iestājās tumsa, — no tā Diks Sends sprieda, ka šī krastmalas vieta atradās kaut kur starp tropiem un ekvatoru.

Mrs. Veldona, Diks Sends un nēģeri atgriezās ala, lai dažas stundas atpūstos.

—    Naktī atkal būs vētra, — Toms ieminējās, lūkodamies biezu mākoņu aizsegtajā apvārsnī.

—    Jā gan, — Diks Sends apstiprināja, — vējš jau sacēlies īsti stiprs. Bet ko tas mums tagad kait! Mūsu nabaga kuģis ir pagalam, un še vētra mūs vairs nevar aizsniegt.

—    Lai dievs mūs pasarga! — mrs. Veldona piebilda.

Norunāja, ka šajā visai tumšajā naktī nēģeri pēc

kārtas stāvēs sardzē pie alas ieejas.

Protams, bez tam varēja palaisties arī uz Dingo, kas savu pienākumu nekad neaizmirsa.

Tad nejauši ievēroja, ka brālēns Benedikts vēl nebij atgriezies.-

Herkuls sauca viņu tik skaļi, cik vien spēja viņa varenā balss. Un tūliņ ieraudzīja entomologu kāpjam

lejup pa kraujas nogāzi, kur viegli bij krist un nolauzi kaklu.

Brālēns Benedikts bij neganti pārskaities. Nevienu jaunu kukaini visā mežā nevarēja atrast, itin nevienu pašu, kas būtu cienīgs ieņemt vietu viņa kolekcijā! Skorpionu, skolopendru un tamlīdzīgu daudzkāju — cik uziet, bet par tiem viņš taču neinteresējās.

—    Vai tādēļ bij jābrauc pieci vai seši tūkstoši jūdžu, jāpanes vētra un jāļaujas, lai viļņi izskalo krastā, un tomēr neatrast nevienu pašu no tiem slavenajiem Amerikas seškājiem, kas dara godu katram entomoloģiskam muzejam! Nē, nepavisam nebij vērts!

Brālēna Benedikta gala slēdziens bij tāds, ka tūliņ jādodas ceļā. Nevienu stundu ilgāk viņš vairs negribēja palikt šajā sasodītā krastmalā.

Mrs. Veldona mierināja savu lielo bērnu. Lūkoja iestāstīt, ka rīt viņam laimēsies labāk. Tad visi gatavojās doties pie miera līdz saules lēktam. Toms ieminējās, ka Negoro vēl nav atgriezies, lai gan nakts jau bij uznākusi.

—    Kur gan viņš kavējas? — mrs. Veldona ieminējās.

—    Kas mums daļas! — Bats atsaucās.

-— Mums ir gan daļa, — mrs. Veldona atteica.

—    Man labāk patiktu, ja šis cilvēks būtu šeit.

—    Jums taisnība, mrs. Veldona, — Diks Sends piekrita. — Viņš labprātīgi pievienojās mums, es nezinu, kā tiksim no viņa vaļā. Bet varbūt viņam iemesls uz visiem laikiem mūs pamest.

Pasaucis sāņus mrs. Veldonu, Diks Sends pastāstīja tai par savām aizdomām un nemaz nebrīnījās, ka arī viņa pati jau tāpat domājusi. Tikai vienā vietā viņu ieskati nesakrita.

—    Ja Negoro atgriezīsies, — mrs. Veldona teica,

—    tad tāpēc, ka savu laupījumu būs nolicis drošā vietā. Tā kā pierādīt viņam neko nevaram, pēc manām domām, būs labak, ka neliekam manīt savas aizdomas un atstājam tajā pārliecību, ka viņš veikli mūs piemuļķojis.

Galu galā arī Diks Sends atzina, ka mrs. Veldonaj taisnība.

Negoro sauca vairākkārt, bet tas neatsaucās. Vai nu viņš bij aizgājis pārāk tālu un nedzirdēja, vai arī negribēja atgriezties.

Nēģeri nemaz nenožēloja, ka Negoro prom, bet mrs. Veļdonai varbūt tomēr taisnība: tuvumā šis cilvēks bij mazāk bīstams nekā nezin kur paslēpies. Un kāpēc gan viņš viens devās prom šajā svešajā malā? Vai varbūt viņš bij apmaldījies un šajā tumšajā naktī velti meklēja ceļu atpaka.1 uz alu?

Mrs. Veldona un Diks Sends nezināja, kā to izskaidrot.. Lai nu kā, Negoro gaidīdami, viņi negribēja upurēt visiem tik nepieciešamo atpūtu.

Šajā brīdī suns, noskrējis krastmalā, sāka nikni riet.

—    Kas gan noticis Dingo? — mrs. Veldona iejautājās.

—    Tas mums katrā ziņā jānoskaidro, — Diks Sends atbildēja. — Varbūt Negoro nāk mājās.

Herkuls, Bats, Ostins un Diks Sends tūliņ devās uz upītes ietekas pusi.

Bet tur viņi neko neatrada, arī Dingo tagad klusēja.

/ Diks Sends un nēģeri atgriezās alā.

Gulu iekārtoja tik labi, cik vien iespējams. Nēģeri norīkojās stāvēt sardzē pie alas ieejas.

Bet satrauktā mrs. Veldona nevarēja aizmigt. Viņai likās, ka šī tik karsti kārotā zeme nedos to, kas bij cerēts, nedos atbalstu un mieru viņai un visiem pārējiem.

## Piecpadsmitā nodaļa Heriss

Otrā rītā, 7. aprilī, Ostins, līdz gaismai nostāvējis sardzē pie alas, ieraudzīja, ka Dingo riedams skrien uz upītes pusi. Tūliņ no alas iznāca mrs. Veldona, Diks Sends un nēģeri.

—    Dingo ir saodis kādu dzīvu būtni, cilvēku vai kustoni, — Diks Sends teica.

—    Mūsu Negoro gan ne, — Toms piezīmēja, — jo tad viņš rietu daudz niknāk.

—    Ja tas nav Negoro, kur gan viņš varētu būt?

mrs. Veldona ievaicājās, uzmezdama Dikam skatienu, kuru tikai viņš saprata. — IJn, ja tas nav Negoro, kas tad gan?

—    Iesim uzzināt, kas tur ir, mrs. Veldona! — jaunais kapteinis aicināja.

—    Paņemiet tikai līdzi ieročus, mīļie draugi!

Diks Sends un arī nēģeri paņēma šauteni un dunci.

Remingtonos ievietoja patronu tvertnes, un, tā apbruņojušies, visi devās uz upītes krastu.

Mrs. Veldona, Toms un Akteons palika stāvam pie ieejas alā, kur mazais Džeks ar Nanu vēl gulēja.

Saule patlaban lēca. Austrumos augstu kalnu aizkavēti, viņas stari vēl tieši neskāra kraujās klintis, bet lūra rietumos līdz pat apvārsnim jau zaigoja rīta saules mirdzā.

Diks Sends ar saviem biedriem devās pa krasta slīpumu, kas slaidi nosliecās pret upītes ieteku.

Tur Dingo, stāvēdams nekustīgi gluži kā medību stājā, rēja vēl vienmēr. Bij nepārprotams, ka viņš saskatīja vai saoda kādu svešinieku.

Nepārprotams arī, ka šoreiz tas nebij viņa vecais ienaidnieks Negoro, bet kāds cits.

Pa klinšainā krasta nogāzi devās lejup kāds cilvēks. Viņš nāca pavisam lēni un draudzīgiem žestiem lūkoja apmierināt Dingo. Varēja manīt, ka viņš neparko nevēlējās vēl vairāk sakaitināt bīstamo dzīvnieku.

—    Tas nav Negoro, — Herkuls teica.

—    Liekas, ka ne, — Bats piekrita.

—    Nē, — arī Diks Sends apstiprināja. — Droši vien tas būs kāds šejienes iedzimtais, kas mums aiztaupīs ilga gājiena pūles. Nu mēs noteikti dabūsim zināt, kur īsti atrodamies.

Un tad visi trīs, uzmetuši šautenes plecos, steidzās pretī svešajam nācējam.

Ieraudzījis viņus tuvojamies, tas vispirms likās ārkārtīgi pārsteigts. Acīm redzami viņš nebij domājis sastapt svešus cilvēkus šajā krastmalā. Laikam gan nebij arī vēl ieraudzījis «Piligrima» paliekas, ar ko bijušo jūrnieku atrašanās šeit būtu viegli izskaidrojama. Tomēr vējš un uzplūdi pa nakti bij galīgi sadragajuši

kuģa korpusu, tā ka tagad tikai sīkas dragas vēl peldēja ūdenī.

Ieraudzījis četrus bruņotus cilvēkus, svešais sakustējās, it kā taisītos bēgt. Arī viņam bij šautene plecā. Acumirklī viņš norāva to un pielika pie vaiga — redzams, taisījās aizstāvēties.

Diks Sends sveicinādams pacēla cepuri. Vīrs, bez šaubām, saprata un, mazliet vēl pavilcinājies, nāca pretim. Diks Sends uzmanīgi to vēroja.

Tas biļ spēcīga auguma vīrietis, aptuveni četrdesmit gadu vecs, žirgtām acīm, iesirmiem matiem un bārdu, iedegušu seju it kā klaidonim, kas visu laiku uzturējies mežā vai klajā stepē. Mugurā viņam bij ādas kamzolis, galvā liela platmale, kājās gari stulmu zābaki, pie to papēžiem šķinda lieli pieši.

Jau pirmajā mirklī Diks Sends saprata, ka tas nebij no parastajiem pampu klejotājiem indiāņiem, bet varbūt baltās rases dēkainis, kādus šajos tālajos novados bieži gadījās sastapt. Spriežot pēc nevīžīgās izturēšanās un dažiem pasarkaniem bārdas rugājiem, varēja domāt, ka svešais ir angļu-sakšu izcelsmes. Vismaz indiānis vai spānietis viņš nebij nekādā ziņā.

Šāds secinājums arī pilnīgi attaisnojās, jo, kad Diks Sends viņu angliski sveicināja: «Esiet sveiki!» — viņš atbildēja tajā pašā valodā bez mazākās svešas pieskaņas.

— Esiet sveicināts, mans jaunais draugs! — svešais atsaucās, pienākdams jauneklim klāt un spiezdams tam roku.

Nēģerim viņš tikai pameta ar galvu, bet neteica ne vārda.

—     Vai jūs esat anglis? — viņš vaicāja Dikam Sendam.

—    Amerikānis, — tas atbildēja.

—    No Dienvidamerikas?

—    Nē, no Ziemeļu.

Tāds paziņojums svešajam acīm redzami bij visai pa prātam, jo viņš spēcīgi sakratīja jaunā kapteiņa roku, šoreiz īsti amerikāniski.

—     Un vai varu vaicāt, jaunais draugs, — viņš teica, — kā jūs esat nokļuvis šajā krastā?

Bet tajā mirklī, nenogaidījis atbildi, svešais sveicinādams pacēla cepuri.

Mrs. Veldona bij uzkāpusi piegāzē un atradās turpat viņa priekšā.

Viņa ari atbildēja tā jautājumam:

—     Mēs, kungs, esam izglābušies no kuģa, kas te uz šīm klintīm aizgāja bojā.

Līdzcietība atplaiksnījās svešinieka sejā, kad viņš pārlaida acis krastmalai, meklēdams sadragāto kuģi.

—     No mūsu kuģa it nekas nav palicis pāri, — Diks Sends piebilda. — Pa nakti uzplūdi to galīgi sapostījuši.

—     Vispirms mēs gribētu jums jautāt, kur īsti patlaban atrodamies, — mrs. Veldona turpināja.

—     Jūs taču esat Dienvidamerikas krastā! — svešais atbildēja, mazliet izbrīnījies par tādu jautājumu. — Vai jums kādas šaubas šajā ziņā?

—     Jā gan, kungs, — Diks Sends atbildēja. — Vētra varēja aizdzīt mūs sāņus prom no mūsu ceļa. Bet es gribētu zināt ^noteiktāk: vai mēs atrodamies Peru piekrastē?

—     Nē, mans jaunais draugs, nepavisam ne! Drusku tālāk pret dienvidiem! Jūs atrodaties Bolivijā.

—     Bolivijā! — Diks Sends iesaucās.

—     Pie tam jūs vēl esat pašā Bolivijas dienvidu galā pie Čiles robežām.

—     Bet kā sauc šo zemes ragu? — Diks Sends vaicāja, norādīdams uz kalna iekāri ziemeļos aiz jūras līča.

—     To es jums nevaru pateikt, — svešais atbildēja. — Zemes vidienē esmu bijis daudzreiz un pazīstu to labi, bet šajā krastmalā atrodos pirmo reizi.

Diks Sends iegrima dziļās pārdomās, par to, ko nupat bij dzirdējis. Viņš nemaz nebrīnījās, ka viņa aprēķini mazliet nepareizi, jo jūras straumes uzzināt viņam nebij iespējams, pie tam kļūda iznāca ne visai liela. Patiešām, uzzīmējis Lieldienu salu, viņš domāja, ka atrodas apmēram starp divdesmit septīto un trīsdesmito paralēli, kamēr patiesībā tā bij divdesmit piektā paralēlē. Pilnīgi iespējams, ka «Piligrims» tālā braucienā samērā tikai nedaudz novērsies sāņus.

Nebij nekāda iemesla šaubīties par svešinieka izteicienu pareizību, un, tā kā šī ir Bolivijas piekraste, tad ari saprotams, ka tā tik neapdzīvota.

—    Spriežot pēc tā, ko jūs sakāt, — Diks Sends teica, — Lima atrodas no šejienes diezgan tālu.

—    Jā … Lima ir tālu … ļoti tālu pret ziemeļiem!

Negoro noslēpumainās pazušanas satraukta, mrs.

Veldona ārkārtīgi uzmanīgi aplūkoja svešo, bet nekas ne viņa izskatā, ne runas veidā nelikās aizdomīgs.

—    Neņemiet ļaunā manu jautājumu, kungs, — viņa teica, — Jūs laikam gan neesat peruanis?

—    Es, mistress, esmu amerikanis, tāpat kā jūs, — svešais atbildēja, nogaidīdams, lai amerikāniete pateiktu savu vārdu.

—    Mrs. Veldona, — viņa sacīja.

—    Mans vārds ir Heriss, — svešais tad atbildēja. — Esmu dzimis dienvidu štatā Karolinā. Bet jau kopš divdesmit gadiem atstāju savu dzimteni un mājoju Bolivijas pampās. Tāpēc man tāds prieks reiz sastapt savas zemes ļaudis.

—    Vai jūs dzīvojat šajā apvidū, Herisa kungs? — mrs. Veldona apvaicājās.

—    Nē, mrs. Veldona, — Heriss atbildēja, — es dzīvoju dienvidos uz Čiles robežām, bet patlaban dodos uz Atakamu ziemeļaustrumos.

—    Vai mēs neatrodamies uz kāda tuksneša robežām? — Diks Sends vaicāja.

—    Tā ir, mans jaunais draugs. Un šis tuksnesis plešas vēl tālu aiz tiem kalniem, ko jūs redzat tur pie apvāršņa.

—    Tas ir Atakamas tuksnesis? — Diks Sends jautāja.

—    Jā gan, — Heriss atbildēja. — Šis tuksnesis ir it kā par sevi nodalīta zeme šajos Dienvidamerikas plašumos, no kuriem tas atšķiras daudzējādā ziņā. Tas ir viens no savādākajiem un vismazāk pazīstamajiem kontinenta apvidiem.

—    Vai jūs ceļojat viens pats? — mrs. Veldona jautāja.

—    Ja, un šis nav mans pirmais ceļojums, — amerikanis atteica. — Divi simti jūdžu no šejienes atrodas mana brāļa lielā ferma jeb, kā te saka, hacienda Sanfeliče, uz turieni es patlaban dodos veikala darīšanās. Ja jūs gribētu nākt man līdzi, tur atrastu laipnu uzņemšanu un arī visu, kas vajadzīgs lai aizkļūtu Atakamas pilsētā. Mans brālis visu to jums labprāt apgādātu.

Šāds it kā no visas sirds izteikts priekšlikums vēl vairāk runāja par labu amerikanim. Bet viņš tūliņ vaicāja, pagriezies pret mrs. Veldonu:

—    Vai šie nēģeri ir jūsu vergi?

Pie tam viņš norādīja uz Tomu un tā pavadoņiem.

—    Mums Savienotās Valstīs vairs vergu nav! — mrs. Veldona žirgti atsaucās. — Ziemeļamerikā verdzība jau sen atcelta; Dienvidamerika droši vien tāpat sekos ziemeļu paraugam.

—    Ak tā, taisnība gan! — Heriss piekrita. — Es biju piemirsis, ka 1862. gada karš jau izšķīra šo sāpīgo jautājumu. Lūdzu piedošanu šiem krietnajiem cilvēkiem! — Heriss vēl piebilda ar vieglu ironiju, ko dienvidamerikanis nekad nevar noslēpt, runādams ar melnajiem. — Bet, redzēdams šos džentlmeņus jūsu dienestā, es domāju …

—    Viņi nav un nekad nav bijuši manā dienestā, Herisa kungs, — mrs. Veldona nopietni atbildēja.

—    Mēs justos pagodināti, jums kalpodami, — iesaucās vecais Toms. —>Tomēr aizrādīšu Herisa kungam, ka mēs nepiederam nevienam. Taisnība, es reiz esmu bijis vergs, mani Āfrikā pārdeva verdzībā, kad biju tikko sešus gadus vecs. Turpretī mans dēls Bats un pārējie mūsu biedri visi dzimuši kā brīvi cilvēki.

—    Varu jums tikai novēlēt laimes! — Heriss atbildēja tādā balsī, kas mrs. Veldonai nelikās pietiekoši nopietna. — Še Bolivijā mums arī vairs nepastāv verdzība. Jums nav jābaidās, te jūs varat justies tikpat brīvi kā Ziemeļamerikā.

Šajā mirklī mazais Džeks, acis berzēdams, Nanas pavadībā iznāca no alas.

Ieraudzījis māti, viņš steidzās pie tās. Mrs. Veldona to maigi apkampa.

—    Cik jauks bērns! — amerikanis ieminējās, tuvodamies Džekam.

—    Tas ir mans dēls, — mrs. Veldona paskaidroja.

—    Tad jūs esat pārcietuši divkāršas briesmas, mrs. Veldona, jo arī jūsu dēlam nācies pārdzīvot visas tās nedienas.

—    Dievs viņu uzturējis sveiku un veselu, tāpat kā mūs, Herisa kungs, — mrs. Veldona atbildēja.

—   Vai atļaujat man noskūpstīt jūsu zēnu? — Heriss jautāja.

—    Labprāt! — mrs. Veldona atbildēja.

Bet Herisa kunga seja mazajam Džekam laikam nepatika, vairīdamies viņš piespiedās mātei cieši klāt.

—   Ko? Vai jūs negribat, ka jūs noskūpstu? Vai jums bail no manis?

—     Atvainojiet viņu! —mrs. Veldona atbildēja Džeka vietā. — Viņš ir tik kautrs.

—   Labi, labi, — Heriss noteica. — Gan jau mēs vēl sadraudzēsimies. Haeiendā viņš dabūs jauku poniju, ar ko varēs pajāt, un tad droši vien arī man neliegs skūpstu.

Tomēr arī «jaukā ponija» solījums nepielabināja Džeku, viņš joprojām vairījās no Herisa.

Lai pārtrauktu neveiklo situāciju, mrs. Veldona pasteidzās novērst sarunu uz citu pusi.

Pa to laiku Diks Sends pārdomāja negaidīto priekšlikumu doties uz Sanfeličes fermu. Pēc Herisa izteicieniem, tā bij vairāk nekā divi simti jūdžu tālu; gājiens pa mežiem un klajumiem būs ļoti grūts; it nekādu transporta līdzekļu viņiem taču nebij.

Viņš pateica savas domas arī amerikanim un gaidīja, ko tas atbildēs.

—   Tiesa, ceļojums gan iznāks diezgan garš, — amerikānis teica. — Bet dažus simtus " soļu aiz šīs kraujas mežā es atstāju zirgu, ko esmu ar mieru nodot mrs. Veldonas un viņas dēla rīcībā. Mums pārējiem šis gājiens kājām nebūs ne pārāk grūts, ne nogurdinošs. Un tad divi simti jūdžu man iznāca tāpēc, ka es visu laiku turējos gar šīs upes krastu. Bet, ja dosimies taisni caur mežu, mūsu ceļš saīsināsies vismaz par kādām astoņdesmit jūdzēm. Ja rēķinām tikai desmit jūdzes dienā, tad es ceru, ka aizsniegsim haciendu bez liekas pārpūles.

Mrs. Veldona pateicās amerikanim.

—    Vislabākā pateicība būtu tā, ja pieņemat manu priekšlikumu, — Heriss atteica. — Lai gan pa šo mežu nekad vēl neesmu gājis, tomēr pie pampām pieradis un ceru, ka ceļu atradīšu. Grūtākais ir pārtikas jautājums. Man nav nekā līdzi kā tikai tik daudz, lai aizsniegtu haciendu.

—   Neraizējieties par to, Herisa kungs! — mrs. Veldona iesaucās. — Par laimi pārtikas mums pietiekoši, mēs labprāt novēlēsim arī jums savu daļu.

—   Jauki, mrs. Veldona, man šķiet, ka viss iekārtojas labi un ka mums atliek tikai tūliņ posties ceļā.

Heriss jau taisījās doties kalnā, lai atvestu zirgu, kuru bij atstājis tur zināmā vietā, kad Diks Sends aizturēja viņu un uzstādīja vēl vienu jautājumu.

To viņš darīja tāpēc, ka nelabprāt vēlējās atstāt krastmalu un doties iekšā šajā bezgalīgajā mežā. Kā jūrnieks, viņš labāk gribēja visu laiku turēties ūdens tuvumā.

—    Herisa kungs, — viņš teica, — kāpēc gan doties šajā divi simti jūdžu tālajā gājienā pa mežu — vai labāk nebūtu iet tāpat gar krastmalu? Vai mēs, tā cēlienu pa cēlienam iedami, tāpat neaizsniegtu pirmo tuvāko pilsētu vai nu ziemeļu, vai dienvidu pusē?

—   Bet, mans jaunais draugs, — Heriss attrauca, pieri mazliet saraukdams, — man šķiet, ka tuvākā pilsēta tomēr būs savas trīs vai četri simti jūdzes tālu šajā krastmalā, ko es arī nemaz lāgā nepazīstu.

—    Ziemeļu pusē gan, bet dienvidos? — Diks Sends viņu pārtrauca.

—   Dienvidos jāiet līdz pašai Čilei, — amerikanis atbildēja, un tur ceļš iznāk gandrīz tikpat garš. Ceļš uz turieni iet gar Argentinas pampām, kur es labprāt neieteiktu nevienam rādīties. Par lielu nožēlošanu es tur jums līdzi doties nevarēšu.

—   Vai tad kuģi, kas brauc no Čiles uz Peru, nemaz neiet gar šo krastmalu? — mrs. Veldona vaicāja.

—   Nē, — Heriss atbildēja, — tie brauc daudz tālāk jūrā, tā ka no šejienes tie nemaz nav saredzami.

—   Tā liekas gan, — mrs. Veldona piekrita, — tāpēc ari mēs te neesam satikuši nevienu pašu. — Vai tev, Dik, vēl kāds jautājums Herisa kungam?

—   Vēl tikai viens, — jaunais kapteinis atbildēja, labi manīdams, ka tomēr nāksies piekāpties. — Gribu pavaicāt Herisa kungam, kādā ostā pēc viņa domām atradīsim kuģi, kas dotos uz Sanfrancisko.

—   Patiešām, mans jaunais draugs, to es nevaru jums pasacīt, — amerikanis atbildēja. — Tikai to zinu, ka aizvedīšu jūs Sanfeličes haciendā, kur atradīsim visu vajadzīgo ceļojumam uz Atakamu, bet no turienes…

—   Herisa kungs! — mrš. Veldona pārtrauca. — Nedomājiet, ka Diks Sends negrib pieņemt jūsu priekšlikumu!

—    Protams, ka tā nav, mrs. Veldona, — Diks Sends atsaucās. — Tomēr man žēl, ka neesam nokļuvuši krastā dažus grādus vairāk pret ziemeļiem vai pret dienvidiem. Tad mēs atrastos kādas ostas tuvumā, viegli varētu aizkļūt no turienes atpakaļ uz dzimteni un mums nenāktos apgrūtināt Herisa kungu.

—    Mani jūs nemaz neapgrūtināt, mrs. Veldona, — Heriss atbildēja. — Es jau sacīju, ka esmu ļoti priecīgs pēc tik ilgiem gadiefn atkal sastapt tautiešus. Man patiess prieks, ka varu jums kaut cik pakalpot.

—        Mēs pieņemam jūsu priekšlikumu, Herisa kungs, — mrs. Veldona izlēma. — Tomēr negribētu atņemt jums jūsu zirgu. Es esmu izturīga gājēja …

—    Bet es esmu vēl izturīgāks, — Heriss atteica palocīdamies. — Pieradis klaiņot pd* pampām, es nebūt nekavēšu mūsu kopīgo gājienu. Nē, mrs. Veldona, jūs un mazais Džeks katrā ziņā jāsiet jāšus. Iespējams, ka ceļā mēs sastopam dažus haciendas kalpus un kaut kā sadabūsim arī sev zirgus.

Diks Sends noprata, ka, celdams vēl kādus iebildumus, viņš nedarītu pa prātam mrs. Veldonai.

—    Herisa kungs, kad mēs dosimies ceļā? — viņš jautāja.

—   Šodien pat, mans jaunais draugs, — Heriss atbildēja. — Aprilī sākas sliktais gadalaiks, mums jāpasteidzas pēc iespējas ātrāk nokļūt Sanfeličes haciendā. Visumā ņemot, ceļš tieši caur mežu ir pats īsākais un varbūt arī drošākais. Tur mums mazāk nekā te krastmalā jābaidās no klejotājiem indiāņiem, kas ir neganti laupītāji.

—   Tom un jūs, mani draugi, — Diks Sends teica, pagriezies pret nēģeriem, — mums neatliek nekas cits kā tikai doties ceļā. Izmeklēsim no «Piligrima» pārtikas krājumiem to, kas vieglāk paņemams līdzi, un sasiesim paunās, lai katrs nestu savu daļu.

—    Dika kungs, — Herkuls ieminējās, — ja jūs atļaujat, es viens pats nesīšu visu!

—    Nē, mans krietnais Herkul, — Diks Sends viņu noraidīja. — Nešanā piedalīsies visi.

—   Jūs esat varens zēns, Herkul, — Heriss teica, ar vērtētāja skatienu aplūkodams milzi nēģeri. — Āfrikas vergu tirgos par jums dabūtu brangu naudiņu.

—    Mazliet kaut ko es spēju gan, — Herkuls atbildēja smiedamies. — Ķērājiem nāktos krietni pasvīst, pirms tie dabūtu mani savos nagos.

Lēmums bij pieņemts, visi ķērās pie darba, lai drīzāk varētu doties ceļā. Protams, jādomā bij par līdzekļiem tikai desmit dienu gājienam no krastmalas līdz Herisa solītai haciendai.

—   Bet, pirms dodamies ceļā, — mrs. Veldona sacīja,

—    Herisa kungs, lūdzu pieņemt mūsu viesmīlību, tāpat kā mēs pieņemam jūsējo. Mēs jūs ar lielāko prieku pacienāsim.

—   Pateicos, mrs. Veldona! — Heriss jautri atsaucās.

—    Labprāt pieņemu jūsu piedāvājumu.

—    Brokastis pēc neilga brīža būs gatavas.

—    Labi, mrs. Veldona. Es izlietošu šo brīdi, lai atvestu šurp savu zirgu. Domājams, ka viņš jau būs paēdis.

—    Vai gribat, lai es jūs pavadu, Herisa kungs? — Diks Sends jautāja amerikanim.

—    Kā jums tīk, mans jaunais draugs, — tas atbildēja. — Nāciet vien! Es parādīšu jums šīs upītes ieteku.

Viņi abi aizgāja.

Herkulu aizsūtīja uzmeklēt entomologu. Brālēns Benedikts ne mazākā mērā neinteresējās par to, kas ap viņu notiek. Viņš klaiņoja pa kraujas augšieni, meklēdams kādu nepazīstamu kukaini, bet nevienu pašu nevarēja atrast.

Pa pusei ar labu, pa pusei ar ļaunu Herkulam izdevās novest viņu lejā. Mrs. Veldona pastāstīja, ka

nolemts doties ceļā un ka vismaz desmit dienas būs jāiet pa šiem meža biezokņiem.

Brālēns Benedikts atteica, ka viņš labprāt vēlas tikt. prom no šejienes un izstaigāt kaut vai visu Ameriku, ja tikai viņam pa ceļam ļauj papildināt tā kolekciju.

Nanai piepalīdzot, mrs. Veldona steidzās sarīkot labi spēcīgas brokastis. Pirms garā gājiena tāda uzmanība bij īsti vietā.

Pa to laiku Heriss ar Diku Sendu bij jau nokļuvuši aiz kraujas iekāres. Soļu trīsdesmit nogājuši pa upītes krastu, viņi atrada pie koka piesietu zirgu, kas, priecīgi bubinādams, apsveica savu saimnieku.

Tas bij spēcīgs Dikam nepazīstamas sugas dzīvnieks slaidu kaklu, mazu galvu, nolaideniem pleciem, gandrīz kumpu purnu un pagariem krustiem, — visas šīs pazīmes norādīja, ka tas ir arabu zirgs.

—   Jūs redzat, mans jaunais draugs, — Heriss teica, — ka tas ir spēcīgs dzīvnieks. Varat būt pārliecināts, ka viņš ceļā nepiekusis.

Heriss atsēja zirgu un aiz pavadas veda to pa priekšu Dikam Sendam lejup no kraujas. Diks paspēja pamest skatienu tiklab uz upi, kā uz mežu, kas ieslēdza abus krastus. Viņš nepamanīja nekā tāda, kas modinātu aizdomas vai bažas.

Tad, panācis amerikani, viņš piepeši atkal uzstādīja jautājumu, kādu tas laikam gan nemaz nebij gaidījis.

—    Herisa kungs, vai jūs pagājušo nakti nesastapāt kādu portugalieti, vārdā Negoro?

—   Negoro? — Heriss atsaucās kā cilvēks, kas nemaz nesaprot, ko no viņa vēlas. — Kas tas ir par Negoro?

—    Tas bij mūsu kuģa pavārs, — Diks Sends atbildēja, — bet nu viņš mums pazudis.

—    Varbūt noslīcis?. . . — Heriss vaicāja.

—    Nē, nē! — Diks Sends atsaucās. — Vēl vakar vakarā viņš bij pie mums, bet pa nakti nozudis, laikam gan aizgājis gar šo upi uz augšu. Jūs taču arī jājāt pa šo krastmalu — tāpēc es vaicāju, vai neesat viņu sastapis.

—   Nevienu pašu neesmu sastapis, — amerikanis atbildēja. — Un, ja jūsu pavārs viens pats devies mežā, tad viegli var nomaldīties. Varbūt ceļā sastapsim ari to.

—   Jā… var būt, — Diks Sends atteica.

Kad abi atnāca .pie alas, brokastis jau bij gatavas. Tāpat kā vakar vakarā pasniedza konservētu un žāvētu gaļu un sausiņus. Heriss tūliņ sēdās klāt kā jau cilvēks, kam lieliska ēstgriba.

—   Es jau redzu, ka badu mēs ceļā necietīsim, — viņš teica. — To gan nevar teikt par to nabaga portugāli, par ko mūsu jaunais draugs man stāstīja.

—   Tad Diks Sends jums jau pateicis, ka Negoro vēl nav pārnācis atpakaļ? — mrs. Veldona ievaicājās.

—   Jā gan, mrs. Veldona, — jaunais kapteinis atbildēja. — Es gribēju zināt, vai Herisa kungs nav viņu sastapis.

—   Nē, — Heriss atbildēja, — bet atstāsim šo dezertieri tur, kur viņš patlaban atrodas, uņ domāsim labāk paši par savu ceļojumu. Vai jums netiktos sākt, mrs. Veldona?

Ikviens paņēma savu saini. Herkulam piepalīdzot, mrs. Veldona uzkāpa sedlos. Mazais Džeks ar šauteni plecā nosēdās priekšā — ne prātā viņam nenāca pateikties tam, kas bij pagādājis tik lielisku jājamo zirgu.

Bet, mātei priekšā nosēdināts, viņš katrā ziņā gribēja vadīt «svešā kunga» zirgu.

Viņam iedeva rokās pavadu, un viņš bij tajā pilnīgajā pārliecībā, ka ir īstais mazās karavanas vadītājs.

## Sešpadsmitā nodaļa. CEĻĀ

Bez kaut kāda redzama iemesla Diku Sendu pārņēma bažas, kad, gabaliņu gar upītes krastu nogājuši, ceļinieki iegriezās biezajā mežā. Desmit dienas viņam un viņa biedriem pa līkumotām taciņām būs jāiet pa šiem biezokņiem.

Turpretī mrs. Veldona jutās pilnīgi mierīga, lai gan viņai kā sievietei un mātei bij divkāršs iemesls uztraukties.

Drosme viņai bij aiz diviem ļoti nopietniem cēloņiem: vispirms Atakamas tuksnesī, pār kuru jādodas, nevajadzēja baidīties ne no klejojošiem indiāņiem, ne plēsīgiem zvēriem. Un tad tik noteikta pavadoņa gādībā, kāds likās esam amerikanis Heriss, arī par nomaldīšanos nebij jābažījas.

Nolemts bij gājienā pēc iespējas turēties šādā kārtībā: pašā priekšgalā gāja Diks Sends un Heriss, viens ar garu šauteni, otrs ar remingtonu bruņojies.

Aiz viņiem nāca Bats un Ostins, tāpat bruņojušies ar šautenēm un dunčiem.

Aiz tiem mrs. Veldona ar mazo Džeku zirga mugurā, tad Nana un vecais Toms.

Gājienu nobeidza Akteons ar ceturto remingtonu un Herkuls ar cirvi aiz jostas.

Dingo skraidīja uz priekšu un atpakaļ. Diks Sends novēroja, ka viņš allaž meklēja kādas pēdas. Viņa izturēšanās bij kļuvusi pavisam citāda kopš tā brīža, kad «Piligrima» ļaudis tika izmesti šajā krastmalā. Viņš likās uztraukts un bieži vien klusu ierūcās — drīzāk žēli nekā nikni. Suņa satraukumu pamanīja itin visi, bet neviens nevarēja to izskaidrot.

Arī brālēns Benedikts, gluži tāpat kā Dingo, nespēja pievienoties gājienam. Tad viņu vajadzētu piesiet saitē. Savu nešķiramo kukaiņu kārbu plecā un palielināmo stiklu uzkāris kaklā, ķeramo tīklu no rokām neizlaizdams, viņš kūlās te gājiena priekšā, te pakaļgalā, šķirstīja garo zāli, meklēdams cietspārņus vai citus kukaiņus, nedomādams par indīgām čūskām.

Sākumā mrs. Veldona, norūpējusies par viņu, vai divdesmit reižu sauca to klāt. Bet nekas nelīdzēja.

—    Brālēn Benedikt, — viņa beidzot teica, — lūdzu jūs nopietni neaizklīst pārāk tālu no mums. Ievērojiet taču, ko es jums saku!

—   Bet, māsīc, — nelabojamais entomologs atbildēja, — ja es pamanu kādu kukaini.. .

—    Ja jūs pamanāt kādu kukaini, — mrs. Veldona viņu pārtrauca, — lieciet to mierā. Citādi mēs vēl būsim spiesti atņemt jums skārda kārbu.

—    Atņemt man kārbu! — brālēns Benedikts iekliedzās, it kā kāds patlaban taisītos izraut viņam sirdi no krūtīm.

—   Jūsu kārbu un jūsu tiklu, — mrs. Veldona nežēlīgi turpināja.

—    Arī manu tīklu, māsīc! Kāpēc tad arī ne brilles! To jūs nedrīkstat! Nē, nedrīkstat!

—   Tiešām — es biju aizmirsusi: arī jūsu brilles! Pateicos, brālēn Benedikt, jūs pats norādījāt, ka man ir līdzeklis pataisīt jūs aklu, lai tā piespiestu kļūt prātīgam.

Šis trīskārtējais drauds patiešām padarīja nepaklausīgo brālēnu rāmāku — apmēram uz kādu stundu. Bet tad viņš sāka atkal klaiņot pa vecam, — bez šaubām, to pašu viņš darītu arī bez kārbas, tīkla un brillēm. Tad Herkuls uzņēmās viņu sevišķi uzraudzīt un šo uzdevumu varēja veikt vislabāk, jo bij labi iepazinies ar brālēna Benedikta vājībām. Nolēma, ka viņš ar pētnieku rīkosies gluži tāpat kā tas ar saviem kukaiņiem: proti, vajadzības gadījumā sameklēs to un nogādās pie pārējiem tikpat piesardzīgi, kā brālēns Benedikts to darītu ar kādu reti sastopamu zvīņspārni.

Kad šis jautājums bij pienācīgi nokārtots, neviens vairs neraizējās par brālēnu Benediktu.

Kā jau zināms, mazais pulciņš bij labi apbruņots un turējās ārkārtīgi piesardzīgi.

Heriss gan atkārtoti uzsvēra, ka te jābaidās tikai no klejotājiem indiāņiem, bet likās, ka arī ar tiem neiznāks darīšanas.

Bet — katram gadījumam — ceļinieki bij pilnīgi sagatavojušies noturēt tos pienācīgā attālumā.

Taciņas, kas locījās pa šo mežu, varēja tikko pamanīt, tās drīzāk bij kustoņu sliedes nekā cilvēku pēdas. Tikai ar lielām grūtībām tika uz priekšu. Heriss bij pareizi aprēķinājis, — mazais pulciņš nevarēja noiet vairāk kā caurmērā piecas vai sešas jūdzes divpadsmit stundās.

Par laimi laiks turējās jauks. Saule bij pakāpusies zenitā un raidīja savu staru plūdus gandrīz stāvus lejup. Heriss pasteidzās aizrādīt, ka klajumā tāds karstums nebūtu nemaz izturams, bet biezā lapotņu paēnā to pacieta viegli un bez kādas kaites.

Lielākā daļa meža koku bij nepazīstami tiklab mrs. Veldonai, kā viņas baltajiem un melnajiem ceļa bied

riem. Pazinējs gan tos tūliņ novērtētu ka visai ievērojamus tiklab īpašību, ka labuma ziņā. Te auga bauhinia jeb tā saucamais dzelzs koks, stiprais un vieglais molompi, kas bij līdzīgs dracenai, ļoti viegls un izturīgs koks, visai noderīgs airu pagatavošanai; no tā stumbra pilēt pilēja sveķi. Tālāk bij redzami sumachi, ļoti bagāti ar krāsvielām, un milzīgie bakauti līdz divpadsmit pēdu resnumā, taču ne tik vērtīgi kā parastie gvajaka koki.

Herisam blakām iedams, Diks Sends painteresējās, kā sauc šos dažādos svešos kokus.

—    Vai tad jūs nekad neesat bijis Dienvidamerikas piekrastē? — tas apvaicājās, pirms atbildēja uz jautājumu.

—   Nekad, — Diks Sends atbildēja, — nevienā ceļojumā man nav bijusi izdevība piestāt šejienes krastos, es vispār maz ko zinu par šejienes augu valsti.

—   Bet vismaz jūs esat iepazinies ar Kolumbijas, Ciles vai Patagonijas piekrastēm?

—     Arī ne.

—    Mrs. Veldona gan katrā ziņā būs kādreiz apmeklējusi šos jaunā kontinenta apvidus? — amerikanis taujāja tālāk. — Amerikānietes nebaidās tālu ceļojumu un, bez šaubām …

—   Nē, Herisa kungs, — mrs. Veldona pati atbildēja, — sava vīra veikalu labā vairāk reižu esmu bijusi tikai Jaunzēlandē. Neviens no mums nepazīst šo Bolivijas dienvidu daļu.

—    Tad jūs, mrs. Veldona, un jūsu biedri dabūsiet redzēt pavisam savādu zemi, kas stipri atšķiras no Peru, Brazilijas un Argentinas republikas apvidiem. Katru dabas zinātnieku sajūsminātu viņas stādu un dzīvnieku valsts. Patiešām, jūsu kuģis uzskrējis sēklī labā vietā, un ja kādreiz var pateikties gadījumam …

—    Man šķiet, Herisa kungs, ka nevis gadījums, bet pats dievs mūs vadījis šajā ceļā, — mrs. Veldona atteica.

—   Var jau sacīt arī, ka dievs, — Heriss atbildēja kā cilvēks, kas netic, ka dievs iejauktos šīs pasaules notikumos. -

Bet, tā kā neviens šajā ceļinieku pulciņā nepazina ne šo zemi, ne viņas augus, tad Heriss labprāt pastāstīja, kā sauc interesantākos kokus mežā.

Patiešām žēl, ka entomologs brālēns Benedikts nebij arī botāniķis. Ja līdz šim viņš nebij atradis nevienu jaunas vai retas sugas kukaini, botanikas nozarē te bij ārkārtīgi daudz pievilcīga. Neskaitāmi visāda lieluma augi, kādus jaunās pasaules kontinenta tropiskajos mežos līdz šim vēl neviens pats nebij konstatējis. Tad šajā zinātnes nozarē tiktu pieminēts brālēna Benedikta vārds. Bet viņš nemīlēja botāniku, neko no tās nesaprata. Puķes viņam pat riebās, tāpēc ka starp tām bij arī tādas, kas savos ziedu kausos sagūstīja kukaiņus un noindēja ar savu nāvējošo sulu.

Reizēm mežā pagadījās arī purvainas vietas. Vietām gājējiem nācās brist pāri krustām šķērsām sarieztām urdziņām, kas savus ūdeņus vadīja uz to pašu mazo upīti. Daži strauti bij pat tik dziļi, ka jāmeklē brasls, lai tiktu tiem pāri.

Vietu vietumis strautu krasti bij apauguši ar niedrēm, ko Heriss dēvēja par papirusiem. Un viņam bij taisnība, — šie augi te lieliem klāņiem zaļoja gar muklaino krastu malām.

Viņpus šiem purvājiem lielie koki atkal apēnoja šaurās meža takas.

Heriss parādīja Dikam Sendam un mrs. Veldonai ļoti skaistus ebenkokus, vēl lielākus un melnākus nekā tirdzniecībā pazīstamais. Lai gan ceļinieki bij jau labi tālu no jūras krasta, tomēr arī še viņi redzēja īsti daudz mangroves koku, šo koku stumbri līdz pat lapotnim bij apklāti ar savādu ķērpi. Šiem biezi lapotajiem kokiem bij arī garšīgi augļi, bet Heriss stāstīja, ka neviens iedzimtais nestādīšot savā zemē šo koku. «Kas ēd mangroves koka augli, tas mirst!» — tāda māņticība te iesakņojusies no laiku laikiem.

Ceļojuma pirmajā dienā pēc pusdienas atpūtas mazais gājēju pulciņš sāka kāpt augšā pa nolaidenu piegāzi. Tā vēl nebij pašu kalnu pakāje, bet tikai viļņota augstiene starp piekrastes līdzenumu un kalnu grēdām.

Mežs te vairs nebij tik biezs, koki vietām auga puduros, iešana te būtu daudz vieglāka, ja nekavētu zāļaugi. Dažas vietas tieši atgādināja Austrumindijas

džungļus. Stādi te gan nebij vairs tik krāšņi kā upītes dumbrainā ielejā, bet tomēr daudz prāvāki par tiem, kas aug vecās vai jaunās pasaules mērenā klimata joslās. Visur pārpilnībā indigofera, kuru šajā apvidū ar pilnām tiesībām skaitīja par viskaitīgāko nezāli. Ja lauku pameta neapstrādātu, šis parazitaugs to tūliņ pārņēma, tāpat kā pie mums ušņas vai nātres.

Bet nekur te neredzēja koku, kas visur sastopams šajā jaunā kontinenta joslā. Tas bij kaučuka koks. Tiešām, Amerikas ekvatora apgabalos visgarām aug šī koka dažādās pasugas: licus prinoides, castilloa elastica, cecropia peltala, collophora utilis, cameraria latifolia, bet it īpaši syphonia elastica dažādās sugas. Dīvaini gan, ka še no tām neredzēja nevienu pašu eksemplāru!

Diks Sends bij noteikti apsolījis savam draugam Džekam parādīt kaučuka koku. Tā mazais zēns piedzīvoja lielu vilšanos, jo bij cieši iedomājies, ka šajā kokā aug gatavas gumijbumbas, runājošie leļļi, spiedzoši ampļi un citas jaukas paijas. Viņš bij gluži sapīcis.

—       Pacieties mazliet, — Heriss viņu mierināja. — Kaučuka koki simtiem aug haciendas apkaimē.

—   Un tie būs īstie, lokanie? — mazais Džeks apvaicājās.

—     Paši vislokanākie. Bet vai pagaidām nevēlaties nogaršot šos?

Un, pasniedzies kādā kokā, viņš norāva pāris augļu, kas likās tikpat sulīgi kā firziķi.

—    Vai jūs, Herisa kungs, droši zināt, ka šie augļi nav kaitīgi? — mrs. Veldona apvaicājās.

—    Nemaz neraizējieties, mrs. Veldona, -— amerikānis atbildēja, iecirzdams savus baltos zobus auglī. — Tas ir mangroves koka auglis.

Mazais Džeks arī nebij vairāk lūdzams, bet tūliņ sekoja Herisa paraugam.

Pēc viņa domām, šie «bumbieri» esot ļoti labi, tāpēc Herisam biļ jānorauj vēl.

Šie mangroves koki piederēja tai sugai, kurai augļi ienākas martā un aprilī, tāpēc tie arī bij pilnīgi gatavi. Citām tie nogatavojas tikai septembrī.

—    Jā, tie ir ļoti ļoti gardi! — mazais Džeks pilnu muti priecājās. — Bet mans draugs Diks apsolīja man kaučuka kokus, ja būšu rātns. Es esmu bijis rātns un tāpēc gribu tos kokus.

—   Ja Herisa kungs solījis, tad tu viņus ari dabūsi, — mrs. Veldona mierināja.

—    Bet tas vēl nav viss, — Džeks tielējās, — mans draugs Diks apsolīja man vēl arī citu ko.

—    Ko tad draugs Diks tev vēl solīja? — Heriss apvaicājās smaidīdams.

—     Putnus, tik maziņus kā mušas.

—    Arī tos mazos putnus tu redzēsi, mīļo draudziņ, bet tikai tur tālāk. . . daudz tālāk! — Heriss atbildēja.

Patiesībā mazajam Džekam bij pilnas tiesības prasīt skaistos kolibrus, jo viņš patlaban atradās apvidū, kur to allaž pārpilnām. Indiāņi prot mākslinieciski savīt kolibru spalvas un šiem putniņiem devuši visdzejiskākos nosaukumus. Viņi tos dēvē par «stariem», «saules matiem», «puķu valdniekiem», «debess puķēm», kas atlaidušās pamīlināties ar zemes puķēm, un par «dārgakmeņiem, kas laistās saules staros». Gandrīz liekas, ka indiāņu dzīvā fantazija piešķīrusi savu dzejisku apzīmējumu ikvienai simt piecdesmit dažādai kolibru pasugai.

Lai gan šiem mazajiem putniņiem Bolivijas mežos vajadzēja atrasties neskaitāmā vairumā, patlaban mazajam Džekam bij jāapmierinās vienīgi tikai ar Herisa solījumiem. Amerikānis paskaidroja, ka viņi pagaidām vēl esot pārāk tuvu krastam, bet kolibri nemīlot dzīvot okeana piekrastes mežos. Cilvēku tie nemaz nebaidoties, un haciendas apkārtnē augu dienu skanot viņu brēcieni «ter-ter!» un vārpstas dūkoņai līdzīga spārnu šalka.

—    Ak, kā man gribētos būt jau tur! — mazais Džeks iesaucās.

Vienīgais līdzeklis pēc iespējas ātrāk nokļūt Sanfeličes haeiendā bij pasteidzināt gājienu. Tāpēc mrs. Veldona un viņas pavadoņi uzkavējās tikai tik ilgi, cik bij pavisam nepieciešams atpūtai.

Mežs pamazām kļuva citādāks. Koki auga retāk, un starp tiem pavērās plaši klajumi. No zemes, kas bij klāta ar zāli, vietām izcēlās kalnu ieži, visvairāk sārtais granits-sienits un plākšņotais lapiss. Tādos akmeņainos laukumos auga savijušās un sapinušās sasparelas, kas ārkārtīgi apgrūtināja iešanu. Tad jau tomēr daudz labāk bij mežā pa šaurajām taciņām.

Pirms saulrieta ceļinieki bij nogājuši apmēram astoņas jūdzes. Šis gājiens bij noritējis bez kādiem traucējumiem un arī bez pārāk liela noguruma. Protams, tā gan bij tikai ceļojuma pirmā diena, bez šaubām, tālākā gaita būs daudz grūtāka.

Visi vienojās pārnakšņot šajā vietā. Nekādu nometni ierīkot negribēja, tikai vienkārši pārgulēt. Ik pa divām stundām pārmaiņus vienam vīram jāpaliek nomodā, jo še nebij jābaidās ne no iedzimto, ne zvēru uzbrukumiem.

Naktsguļai uzmeklēja kādu mangroves koka milzeni ar tik bieziem noliektiem zariem, ka zem tiem varēja justies gluži kā dabiskā lapenē. Lietus gadījumā zem šī lapotņa bij droša patveršanās.

Taču, ceļiniekiem te apstājoties, koka lapotnī sacēlās apdullinošs tracis.

Mangroves kokā bij apmetusies vesela kolonija pelēko papagaiļu, šo pļāpīgo, ķildīgo un nikno lidoņu, kas dažkārt uzbrūk arī sīkiem putniem. Ļoti maldītos tas, kas šos putnus iedomātos līdzīgus viņu ciltsbrāļiem, ko Eiropā mēdz turēt būrīšos.

Papagaiļi sacēla tik nejauku troksni, ka Diks Sends jau gribēja raidīt turp vienu šāvienu, lai viņus apklusinātu vai vismaz aizbiedētu prom. Bet Heriss aizturēja viņu aiz tā iemesla, ka šajā meža vidū labāk palikt klusiem un nepamanītiem. „

— Iztiksim bez trokšņa, — viņš teica, — tad bez kādām briesmām nokļūsim galā.

Sarīkoja vakariņas, kuru pagatavošanai pat uguns nebij jākurina, jo tās sastāvēja no tās pašas konservētās gaļas un sausiņiem. Ūdeni pasmēla no strauta, kas locījās turpat pa zāles apakšu, dzēra to, iepriekš pielējuši pāris pilienu ruma. Par desertu nebij jābēdā, tepat virs galvas karājās mangroves koka sulīgie augļi, pret kuru noraušanu papagaiļi gan protestēja, neganti brēkdami.

Jau vakariņas ēdot, sāka satumst. Ēnas lēnām cēlās no zemes pret koku virsotnēm, kuru robotie lapotņi asām apmalām melnojās pret vakarblāzmas vēl gaišajām

debesīm. Zvaigznes kā zalgojoši ziedi sāka šūpoties augšējo zaru galos. Naktij uznākot, vējš pavisam norima, neviena lapa vairs nekustējās zaļajā apjumā. Pat papagaiļi beidzot bij apklusuši. Daba devās uz dusu un aicināja arī visus, kam dzīva dvaša, sekot viņai miegā un atpūtā.

Guļasvietu iekārtošana neprasīja nekādas lielās pūles.

—     Vai neuzkurināsim paprāvu sārtu? — Diks Sends vaicāja amerikanim.

—     Kādēļ? — amerikanis atbildēja. — Naktis par laimi nav aukstas, bez tam šis milzīgais koks ar saviem zariem neļauj zemei atdzist. Ne aukstuma, ne mikluma mums nav jābaidās. Atkārtošu jums vēlreiz, ko jau teicu: ceļosim te inkognito! Lūkosim iztikt pavisam bez uguns, ja vien iespējams, arī bez šauteņu uguns.

—      Es saprotu labi, ka no indiāņiem mums nav jābaidās, — ierunājās mrs. Veldona, — arī no tiem klaidoņiem ne, par kuriem jūs, Herisa kungs, minējāt. Bet vai nevar gadīties citi klaidoņi ar četrām kājām — tos uguns varētu aizbaidīt.

—     Mrs. Veldona, — amerikanis atbildēja, — jūs parādāt par daudz goda šejienes zvēriem. Tie cilvēka baidās vairāk nekā cilvēks viņu.

—    Mēs taču atrodamies mežā, — arī Džeks prātoja,

—    un mežā vienmēr ir zvēri.

—      Ir dažādi meži, mīļo zēn, tāpat kā ir dažādi zvēri, — Heriss atteica smiedamies. — Iedomājieties, ka jūs patlaban atrodaties lielā parkā. Tiešām, tam ir savs pamats, ja indiāņi par šiem apvidiem saka: «Es como el Pariso!» — te ir kā paradize virs zemes!

—     Bet čūskas te taču ir? — Džeks taujāja.

— Nē, mīļo Džek, — mrs. Veldona viņu mierināja,

—    arī čūsku te nav, un tu vari gulēt gluži mierīgi.

—     Bet lauvas? — Džeks neatlaidās.

—     Ne miņas no lauvām, mazais! — Heriss apgalvoja.

—     Un tīģeru arī ne?

—     Pavaicājiet savai māmiņai, vai viņa kādreiz dzirdējusi par tīģeriem šajā zemē.

—     Nekad! — mrs. Veldona apstiprināja.

—    Nu labi, — ieminējās ari brālēns Benedikts, nejauši noklausījies šo sarunu, — pilnīgi pareizi, ka jaunajā pasaulē nav ne lauvu, ne tīģeru, bet pumas un jaguari gan te sastopami.

—    Vai tie ir nikni? — Džeks taujāja.

—    Nepavisam ne! — Heriss apgalvoja. — Neviens iedzimtais nebīstas uzbrukt šiem zvēriem, bet mēs taču te esam vesels pulks. Man šķiet, ka Herkuls pieveiks pat divus jaguarus, katru ar savu roku!

—    Tu uzmani labi, Herkul, — mazais Džeks brīdināja, — un, ja kāds zvērs nāk mūs apēst. ..

—    Tad es apēdīšu viņu, Džeka kungs! — Herkuls atsaucās, atplezdams muti ar lieliskajiem zobiem.

—    Jā gan, Herkul, — Diks Sends noteica, — jūs tagad palieciet nomodā. Es un jūsu biedri pēc kārtas jūs nomainīsim.

—    Nē, Dika kungs, — iesaucās Akteons. — Herkuls, Bats, Ostins un es — mēs četri vien izpildīsim šo uzdevumu. Jums nepieciešams pa nakti atpūsties.

—    Pateicos, Akteon! — Diks Sends teica. — Bet man tomēr …

—    Nē, mīļo Dik! — iejaucās mrs. Veldona. — Ļauj vien, lai šie krietnie zēni paliek nomodā!

—    Es arī gribu palikt nomodā! — mazais Džeks pieteicās, lai gan plaksti tam vērās ciet.

—    Jā gan, mīļo Džek, tu arī paliksi nomodā, — mrs, Veldona piekrita, negribēdama strīdēties ar bērnu.

—    Bet, — mazais zēns vēl iebilda, — ja te mežā arī nav lauvu un tīģeru, tad vilki gan būs.

—    Par tiem nav ko bēdāt, — amerikanis atbildēja. — Tie pat nav vilki, bet drīzāk lapsas vai meža suņi, kurus te sauc par guariem.

—    Vai šie guari kož arī? — Džeks prašņāja.

—    Nu, Dingo tos norīs vienā kumosā!

—    Tas neko nenozīmē, — Džeks tiepās, vēl pēdējo reizi nožāvādamies. — Guari ir tie paši vilki, ja nu tos sauc par vilkiem!

Un pēc tam Džeks mierīgi aizmiga Nanas klēpī, kura sēdēja, atspiedusies pret mangroves koka stumbru. Viņai blakus atlaidusies, mrs. Veldona vēl beidzamo reizi noskūpstīja mazo zēnu, tad viņas nogurušās acis aizvērās cietā miegā.

Pēc kāda brīža Herkuls atveda nometnē brālēnu Benediktu, kas jau bij paspējis aizlavīties spīdošo kukaiņu medībās. Tās bij tā saucamās «cocuyos» jeb spīdošās mušas, ko iedzimto elegantās dāmas kā dzīvus dārgakmeņus sasprauž matos. Šie kukaiņi, kas ar diviem plankumiem krūšu lejas pusē izstaro spilgtu zilganu gaismu, ļoti lielā skaitā sastopami Dienvidamerikā. Brālēns Benedikts bij cerējis ievākt te krietnu krājumu, bet Herkuls nedeva viņam laiku un par spīti visiem protestiem atvilka viņu atpakaļ nometnē. Herkulam bij tas uzdots, un savu uzdevumu viņš allaž izpildīja visos sīkumos; tādā kārtā šoreiz prāvs skaits spīdošo mušu izglābās no ieslodzīšanas entomologa skārda kārbā.

Brīdi vēlāk nometnē visi gulēja dziļā miegā, — atskaitot melno milzi, kas stāvēja sardzē.

## Septiņpadsmitā nodaļa SIMTS JŪDZU DESMIT DIENĀS

Parasti ceļiniekus vai medniekus, kas pārguļ nakti kādā Dienvidamerikas mežā, rītā pamodina fantastiski nejauka čala. Šajā agrajā koncertā jaucas gaudošana, klabināšana, šņākšana, smiešanās, un, ja patīk lietot šo vārdu, — arī pļāpāšana pievienojas šim dažādo skaņu jūklim.

Dienas ausmu paši pirmie apsveic pērtiķi. Tur sastopams mazais «marikans», «saguins» ar raibo purnu, pelēkais «mono», ar kura ādu indiāņi aptin savu šauteņu baterijas, «sagū» ar diviem gariem spalvu kušķiem galvas virsū un vēl daudzi citi šīs plašās dzīvnieku sugas pārstāvji.

Visievērojamākie starp šiem četrkājiem, bez šaubām, ir «geribi» ar garu asti un velnam līdzīgu seju. Saulei lecot, vecākais šajā saimē spēcīgā un drūmā balsī uzsāk garu, vienmuļu dziesmu. Tas ir kora baritons. Tūliņ pēc viņa jaunie tenori atsāk rīta simfoniju. Indiāņi tad saka, ka pērtiķi skaitot savu tēvreizi.

Bet šoreiz pērtiķi nezin kāpēc nemaz nesāka savu dziesmu, tā nekur nebij saklausāma, lai gan parasti tā visai ska]a un tālu dzirdama, jo skaņas rada it kā sava veida kaulu bungas, ko izveido dzīvnieku rīkles skrimšļi.

īsi sakot, aiz kaut kādiem iemesliem ne «geribi», ne «sagū», ne citi šī milzīgā meža četrkāji šorīt it nekur nebij manāmi, nekur nedzirdēja viņu parasto koncertu,

Klejotājiem indiāņiem tas nemaz nebūtu pa prātam. Ne tāpēc, ka viņi ir lieli šādas kora mūzikas cienītāji, bet gan tāpēc, ka labprāt medī pērtiķus, jo tiem ļoti garšīga gaļa, it sevišķi žāvētā veidā.

Protams, Diks Sends ar saviem biedriem tik labi nepazina pērtiķu parašas un tāpēc visai nebrīnījās, nemaz neredzēdami un nedzirdēdami tos. Viņi pamodās cits pēc cita, labi atpūtušies cietā miegā, ko visu nakti it nekas nebij traucējis.

Mazais Džeks nebūt nepalika pēdējais guļam. Viņa pirmais jautājums bij, vai Herkuls pa nakti ir apēdis vilku. Bet neviens vilks nebij rādījies, tāpēc Herkuls arī līdz šim vēl palicis bez brokastīm.

Arī visiem pārējiem gribējās ēst tāpat kā viņam, tāpēc Nana tūliņ pēc rīta lūgšanas sāka gatavot brokastis.

Brokastīs gan pasniedza to pašu, ko vakar vakariņās, bet rīta dzidrais gaiss mežā tā bij sakairinājis ēstgribu, ka neviens nesūrojās par ēdiena vienmuļību. Galvenais taču — spēcināties šīs dienas gājienam, tāpēc visi ēda sirsnīgi. Arī brālēns Benedikts laikam gan pirmo reizi atģida, ka ēšanai viņa dzīvē nebūt nav tik nenozīmīga vai lieka loma. Tikai to gan viņš paskaidroja, ka neesot ieradies Dienvidamerikas mežos tādēļ, lai pastaigātos, sabāzis rokas kabatās, un, ja Herkuls arī turpmāk traucēšot to «cocuyos» vai citu spīdošo mušu medībās, tad lai viņš tikai piesargoties.

Milzis no šiem draudiem tomēr, šķita, pārāk nenobijās. Mrs. Veldona nāca talkā un paskaidroja, ka varbūt varētu arī atļaut šim lielajam bērnam skraidīt ar ķeramo tīklu pa mežu, tikai iztālēm allaž paturot to acīs. Nevajadzēja taču brālēnam Benediktam pavisam sabojāt izpriecu, tik labi saprotamu un nepieciešamu viņa gados.

Ap pulksten septiņiem mazais pulciņš atkal devās ceļā pret austrumiem, turēdamies tādā pašā kārtībā, kā vakar bij pasākuši.

Apkārt pletās vēl joprojām mežs. Neskartā zemē karstums un miklums bij veicinājis visdažādāko un krāšņāko augu bagātību. Plašā augstiene jau gandrīz iesniecās pašā tropu joslā, vasaras mēnešos saule, zenitā pacēlusies, meta savus starus gandrīz stāvus zemē. Milzīgu karstumu uzsūca un sakrāja šī zeme, ko no dziļuma pastāvīgi veldzēja ūdens cīpslas. Nevarēja iedomāties neko lieliskāku un krāšņāku par šo nebeidzami plašo mežu.

Diku Sendu tas tomēr neapmierināja. Pēc Herisa apgalvojuma viņi patlaban atradās tā saukto «pampu» apgabalā. Vietējo indiāņu valodā šis nosaukums apzīmēja līdzenumu vai stepi. Un, ja atmiņa viņu gluži nevīla, šo līdzenumu vai stepes raksturoja šādas īpašības: pilnīgs ūdens, koku un akmeņu trūkums. Lietainā gadalaikā tur saaug milzīga, neizbrienama zāle, kas vēlāk sakalst tik cieta kā koks. Ja kur pagadās koki, tie ir sīciņi un dzeloņaini. Tas viss šiem līdzenumiem piešķir drīzāk neauglīgu un tuksnesīgu izskatu.

Nekā tamlīdzīga ceļotāji vēl nebij sastapuši, kamēr amerikaņa vadībā atstāja jūras krastmalu. Mežs vienmēr vēl pletās līdz pat apvārsnim, cik tālu acs sniedza. Nē, tās nebij pampas, kādas jaunais kapteinis tās allaž iedomājies. Bet varbūt taisnība Herisam, ka Atakamas augstiene ir pavisam savādāka, nekā parasts. Pats viņš zināja tikai to, ka šis vislielākais Dienvidamerikas tuksnesis atrodas starp Kluso un Atlantijas okeānu.

Tajā dienā Diks Sends uzstādīja amerikanim dažus jautājumus un izteica izbrīnu par to, ka šīs pampas tomēr tik visai dīvainas.

Bet Heriss tomēr prata viņu pārliecināt, sniegdams par šo Bolivijaš daļu sīkus paskaidrojumus, kas pierādīja, cik labi viņš pazīst apvidu.

— Jums taisnība, jaunais draugs, — viņš teica. — īstās pampas patiešām ir tādas, kādas tās jums attēlo ceļotāju grāmatās; diezgan sauss, neauglīgs līdzenums, kam visai grūti tikt pāri. Tās atgādina Ziemeļamerikas savanas, tikai ar to starpību, ka savanas mazliet purvainas. Tādas ir Riokoloradas, Orenokas un Venecuelas pampas. Turpretī še mēs atrodamies apvidū, kas mani pašu pārsteidz. Taisnība, ka es pirmo reizi eju šo ceļu pāri augstienei, lai taisnāk nokļūtu pie mērķa. Bet, arī neredzējis, es zināju, ka tās ļoti atšķiras no īstajām pampām. Šim līdzīgus apvidus jūs neatradīsiet starp rietumu Kordiljeriem un augsto Andu kalnu grēdu, bet gan viņpus kalniem, visā tajā kontinenta daļā, kas sniecas līdz pat Atlantijas okeanam.

—    Vai tad mums vajadzēs kāpt pāri ari Andu kalnu grēdai? — Diks Sends izbrīnā ievaicājās.

—    Nē, mans jaunais draugs, — amerikanis atbildēja pasmaidīdams. — Es tikai teicu, ka tur jūs atrastu īstās pampas. Esiet gluži mierīgi, mēs visu laiku paliksim šajā pašā augstienē, kur pašas augstākās vietas nepārsniedz pieci simti pēdas. Ja mums nāktos doties pāri Kordiljeriem, es nekad nebūtu jūs aicinājis līdzi ar tādiem transporta līdzekļiem, kādi patlaban ir mūsu rīcībā.

—    Jā, patiešām, daudz vieglāk iet gar krastmalu, — Diks Sends piezīmēja.

—    Protams, simtreiz vieglāk! — Heriss piekrita. — Bet Sanfeličes hacienda neatrodas viņējā, bet šajā pašā pusē Kordiljeriem. Nekādas sevišķas grūtības mums negadīsies ne ceļa pirmajā, ne otrajā pusē.

—    Un jūs nemaz nebaidāties nomaldīties šajos mežos, pa kuriem patlaban ejat pirmo reizi? — Diks Sends vaicāja.

—    Nē, jaunais draugs, — Heriss atbildēja. — Protams, šis mežs ir it kā bezgalīga jūra, labāk sakot, kā jūras virsma, kur neviens jūrnieks nevarēs aprēķināt vietu un ceļa virzienu. Bet, paradis klejot pa mežiem, es uzzināšu ceļu jau no pašiem kokiem, no viņu lapotņa veida, no zemes virspuses formas un sastāva, no tūkstoš sīkumiem, kurus jūs nemaz nepamanāt. Neraizējieties, es jūs un jūsu biedrus vedu tieši turp, kur vajadzīgs.

Visu to viņš pateica skaidri un noteikti. Gājiena priekšgalā iedami, Diks Sends un Heriss tā allaž sarunājās, kamēr citi šajās pārrunās nemaz neiejaucās. Ja ari Dikam Sendam vēl palika kādas šaubas, ko amerikanis nespēja izklaidēt, tad tomēr viņš par tām nevienam neko neteica. .

Tā pagāja 8., 9., 10., 11. un 12. aprilis bez kādiem starpgadījumiem. Vairāk par astoņām deviņām jūdzēm dienā nevarēja noiet. Atpūtas brīži notika arvien noteiktās stundās, un, kaut arī ceļinieki sāka sajust jau nelielu nogurumu, taču visu veselības stāvoklis vēl bij pietiekoši labs.

Mazajam Džekam jau sāka apnikt mežs, pie kura viņš nebij pieradis, un tāpēc tas likās viņam pārāk vienmulīgs. Bez tam netika arī izpildīti visi viņam dotie solījumi. Arvien vēl nebij redzami ne kaučuka koki, ne mušām līdzīgie putniņi. Bij solīts ari parādīt viņam visskaistākos papagaiļus, kādu šajā mūža mežā būšot milzum daudz. Kur tad nu palika papagaiļi zaļām spalvām, kas mājojot gandrīz vienīgi tikai šajos apvidos? Arasi ar plikiem vaigiem, garām, smailām astēm un spilgti krāsainu spalvu, kuri nekad nemetās zemē? īstie tropu iemītnieki kamindi ar daudzkrāsainām spalvām un vispār visi tie dažādie pļāpājošie putni, kas, pēc indiāņu domām, vēl tagad runājot sen aizmirstu cilvēku cilšu valodās?

Tiešām, no papagaiļiem mazais Džeks neredzēja vairāk kā tikai pelnpelēkos žako ar sarkanām astēm, kas laidelējās pa zaru apakšu. Bet žako viņam vairs nebij sveši, tos izvadā pa visām pasaules malām. Abos kontinentos gandrīz katrā mājā skan viņu neciešamā tērzēšana. Tie un dažādās psitasinu pasugas visvieglāk iemācās runāt.

Brālēns Benedikts bij vēl vairāk neapmierināts kā mazais Džeks. Tagad viņam atļāva gājienā mazliet paskraidīt arī pa mežu. Tomēr viņš neatrada nevienu kukaini, kas būtu cienīgs bagātināt viņa kolekciju. Pat spīdošās mušas vakaros nu spītīgi sargājās rādīties un valdzināt viņu ar savu krūšu plankumu fosforisko spīdumu. Daba it kā tīšu prātu bij noņēmusies izjokot entomologu, viņa oma kļuva arvien drūmāka.

Nākamajās četrās dienās ceļojums pret ziemeļrietumiem turpinājās tāpat kā līdz šim. 16. aprilī mazais pulciņš bij nogājis pavisam simts jūdzes. Ja Heriss nebij nomaldījies, — un viņš droši apgalvoja, ka ne, — Senfeličes hacienda atradās vairs tikai divdesmit jūdžu attālumā no tās vietas, kur šodien viņi apmetās. Tātad pēc divām dienām un naktīm ceļinieki beidzot aizsniegs ērtu pajumti, kur varēs atpūsties no visām grūtībām.

Savādi tomēr likās, ka, iedami pāri gandrīz visai augstienei, ceļinieki bezgalīgi plašajā mežā nebij sastapuši nevienu pašu cilvēku.

Citiem neko neteicis, Diks Sends tomēr bieži vien nožēloja, ka vētra neizmeta viņus kādā citā vietā. Vairāk pret dienvidiem vai ziemeļiem droši vien atrastos kāds ciems, ferma vai pilsētiņa, ko viņi jau sen būtu aizsnieguši. Tur mrs. Veldona un viņas pavadoņi atrastu drošu patvērumu.

Bet, ja arī neviena cilvēka te nevarēja satikt, dzīvnieki pēdējās dienās bij sastopami arvien vairāk. Reizēm atskanēja savādi, gari stiepti un žēli brēcieni, — Heriss paskaidroja, ka tie esot šo plašo, mežaino apgabalu parastie iemītnieki, kurus saucot par «sliņķiem».

Todien pusdienas atpūtas laikā atskanēja svešāds svilpiens, kas stipri uztrauca mrs. Veldonu.

—    Kas tas varētu būt? — viņa iesaucās, pietrūkdamās kājās.

—    Čūska! — Diks Sends iekliedzās, ar šauteni rokās aizstādamies mrs. Veldonai priekšā.

Patiešām, bij iemesls baidīties, vai kāds rāpulis pa zāli nav atlīdis līdz pat nometnei. Tā varēja būt milzīgā «sukuru» žņaudzēju pasugas čūska, kas reizēm sasniedza četrdesmit pēdu garumu.

Bet Heriss tūliņ apsauca Diku Sendu, kam nēģeri jau steidzās palīgā, un nomierināja mrs. Veldonu.

Viņš paskaidroja, ka svilpēja neesot sukuru, jo čūskas vispār nesvilpjot. Tuvumā atrodoties kaut kādi šajā apvidū bieži sastopami, tomēr pilnīgi nekaitīgi četrkāju dzīvnieki.

—    Palieciet mierā un nekustieties! — viņš uzsauca. — Tā jūs vēl aizbiedēsiet šos tramīgos kustoņus.

—    Kas tie ir par dzīvniekiem? — Diks Sends jautāja, turēdams par pienākumu katrreiz sīki izprašņāt amerikani, un tas arī allaž un labprāt paskaidroja.

—    Tās ir antilopes, mans jaunais draugs, — Heriss atbildēja.

—    Tās es gribu redzēt! — mazais Džeks izsaucās.

—    Tas būs grūti, — amerikanis atbildēja, — ļoti grūti.

—    Vai nevarētu pielīst tuvāk šīm svilpojošām antilopēm? — Diks Sends vaicāja.

—    Nē, — amerikanis atteica, galvu purinādams. — Jūs vēl nebūsiet paspēris trīs soļus, kad viss bars laidīsies prom. Labāk palieciet tepat mierā!

Bet Diks Sends bij pārāk ziņkārs, šauteni rokās samiedzis, viņš klusu līda pa garo zāli. Tai pašā mirklī kāds desmits graciozu gaceļu ar maziem, smailiem radziņiem kā viesulis aizdrāzās prom. Kā koši brūns mākonītis tās pazuda mežā aiz koku slaidajiem stumbriem.

—    Es jums jau teicu, — Heriss piezīmēja, kad Diks Sends atgriezās nometnē.

Vieglās antilopes aizskrēja tik ātri, ka kaut cik aplūkot tās nebij iespējams. Gluži tas pats notika ar kādu citu dzīvnieku baru, ko viņiem vēl todien laimējās sastapt. Šos dzīvniekus varēja apskatīt tuvāk, un Dikam Sendam un dažiem citiem viņa biedriem to dēļ iznāca diezgan savāda saruna ar Herisu.

Ap pulksten četriem pēcpusdienā mazais ceļinieku pulciņš bij apstājies kāda klajuma malā. Piepeši no biezokņa simts soļu attālumā parādījās četri lieli dzīvnieki un tūliņ zibeņātrumā metās bēgt.

Par spīti amerikaņa aizliegumiem šoreiz Diks Sends steigā notēmēja un izšāva uz vienu no bēgļiem.

Bet tajā mirklī, kad šāviens sprāga, Heriss pasita viņa roku sāņus. Diks Sends gan bij nepārspējams šāvējs, taču šoreiz netrāpīja mērķi.

—    Es jau lūdzu jūs nešaut! — amerikanis teica.

—    Ak, tās taču bij žirafes! — Diks Sends izsaucās, nemaz neklausīdamies Herisā.

—    Žirafes! — atkārtoja Džeks, zirga mugurā atgriezdamies atpakaļ. — Kur palika tie lielie dzīvnieki?

—    Žirafes? — mrs. Veldona jautāja. — Tu būsi maldījies, Dik. Žirafu Amerikā nemaz nav.

—    Patiešām ne! — atsaucās Heriss, kā likās, arī mazliet pārsteigts. — Tādu dzīvnieku šajā zemē nevar būt.

—    Bet tādā gadījumā … — Diks Sends prātoja.

—    Es patiešām nezinu, ko teikt! — Heriss atbildēja. — Vai tikai jūs nepārskatījāties un par žirafēm nenoturējāt strausus?

—    Strausus! — Diks Sends atkārtoja, pārsteigts saskatīdamies ar mrs. Veldonu.

—    Jā, parastos strausus, — Heriss atkārtoja.

—    Bet strausi taču ir putni, — Diks Sends izsaucās, — un kā tādiem tiem dabiski divas kājas.

—    Jā gan, — Heriss piekrita, — un es skaidri redzēju, ka tiem dzīvniekiem, kas tur aizmuka, bij tikai divas kājas.

—    Divas kājas … — Diks Sends nesapratnē novilka.

—    Bet man liekas, ka es skaidri saskatīju četras kājas, — iesaucās mrs. Veldona.

—    Es arī, — apliecināja vecais Toms. Bats, Akteons un Ostins atkārtoja to pašu.

—    Strausi ar četrām kājām! — Heriss iesaucās smiedamies. — Tas tikai ir joks!

—    Mēs esam pārliecināti, ka tie nebij strausi, bet žirafes, — Diks Sends strīdējās.

—    Nē, mans jaunais draugs, nē! — Heriss iesaucās. — Jūs neesat labi saskatījis. Tas ir viegli saprotams, jo dzīvnieki aizskrēja pārāk ātri. Pat veci mednieki bieži vien maldījušies tāpat kā jūs.

Amerikaņa apgalvojumi likās puslīdz ticami. Zināmā attālumā pagrūti atšķirt sevišķi lielu strausu no vidēja lieluma žirafes. Vienam knābis, otram purns gara, atpakaļ atliekta kakla galā; īstenībā varētu pat sacīt, ka strauss ir pusē žirafe. Nekā viņam netrūkst kā tikai pakaļkāju. Lielākā attālumā un ātrā skrejā viegli vien var samainīt šo četrkāji un divkāji.

Bet vislabākais pierādījums mrs. Veldonas un pārējo maldiem bij tas, ka Amerikā žirafu nemaz nav.

Tomēr Diks Sends vēl iebilda:

—     Man šķiet, ka arī strausi, tāpat kā žirafes, nav sastopami jaunajā pasaulē.

—    Jūs maldāties, mans jaunais draugs, — Heriss atbildēja. — Dienvidamerikā dzīvo īpaša strausu suga. Šai sugai pieder arī «nandu», kurus jūs nupat redzējāt.

Vienā ziņā Herisam bij pilnīga taisnība. Nandu diezgan bieži sastopams Dienvidamerikas līdzenumos, kamēr vēl jauns, viņa gaļa ir ēdama. Šis lielais putns ir dažreiz līdz divi metri augsts, knābis viņam taisns, spārni gari, ar viļņainām spalvām zilganā nokrāsā, kaļas ar trim nagotiem pirkstiem — ar tiem viņš galvena kārtā atšķiras no Āfrikas strausa, kam tikai divi pirksti.

Visus šos sīkumus ceļiniekiem pastāstīja Heriss; likās, ka viņš īsti labi pazīst nandu dabu. Mrs. Veldona* un pārējiem ceļa biedriem bij jāatzīstas, ka viņi maldījušies.

—    Iespējams, ka mēs sastopam vēl kādu baru šo putnu. Tad skatieties uzmanīgāk un nenoturiet atkal putnus par četrkājiem! Bet jūs, mans jaunais draugs, iegaumējiet, ko es jums saku, un nešaujiet nevienu dzīvnieku, lai kas tas būtu! Mums nav vajadzīgs medīt, lai sagādātu pārtiku, es atkārtoju vēlreiz, ka šāviena troksnis var pievilināt nepatīkamus ciemiņus.

Diks Sends tomēr palika domīgs. Viņam sāka uzmākties dažādas aizdomas un šaubas.

Nākamajā rītā, 17. aprilī, gājiens atsākās no jauna. Amerikānis apgalvoja, ka vēl pirms divdesmit četrām stundām viņi būšot Sanfeličes haciendā.

— Tur, mrs. Veldona, — viņš piebilda, — par jums gādās ļoti rūpīgi, pāris dienās jūs būsiet jau pilnīgi atspirgusi. Var jau gadīties, ka fermā neatradīsiet visas tās ērtības, pie kādām esat pieradusi savā mājoklī Sanfrancisko, tomēr redzēsiet, ka arī mums meža vidū netrūkst labierīcības. Pilnīgi mežoņi mēs nebūt neesam.

—    Herisa kungs, — mrs. Veldona atbildēja, — mēs nevaram vairāk kā tikai pateikties par to augstsirdīgo palīdzību, ko jūs mums sniedzat no labas sirds. Jā, ir arī pats beidzamais laiks, ka nonākam pie mērķa!

—    Laikam jūs esat stipri nogurusi, mrs. Veldona?

—    Par mani nebūtu liela bēda, — mrs. Veldona atbildēja, — bet es vēroju, ka mans mazais Džeks pamazām novārgst. Dažubrīd viņu sāk jau pārņemt drudzis.

—    Jā, — Heriss atteica, — lai gan klimats šajā augstienē vispār veselīgs, tomēr jāsaka, ka aprilī te šad un tad uznāk arī drudzis.

—    Bet daba, kas allaž paredzējusi visu, bez šaubām, būs gādājusi arī kādu pretlīdzekli šai kaitei, — Diks Sends ieminējās.

—     Kā tā, mans jaunais draugs? — Heriss prasīja, acīm redzami nesapratis jaunekļa vārdus.

—    Liekas, mēs taču atrodamies chinina koka apgabalā?

—    Tiešām, — Heriss atteica, — jums pilnīga taisnība. Koki, kura mizu lieto kā visdrošāko pretdrudža līdzekli, aug še lielā vairumā.

—    Brīnos tikai, ka mēs vēl nevienu pašu neesam ieraudzījuši, — Diks Sends iebilda.

—    Ak mans jaunais draugs! — Heriss paskaidroja. — Nav nemaz tik viegli atšķirt šos kokus no citiem. Lai gan to stumbri dažkārt ļoti gari, lapas lielas un ziedi sārti un smaržīgi, tomēr reti laimējas viņus uziet. Grupās tie nemēdz augt, bet lielāko tiesu pa vienam izkliedēti mežā. Indiāņi, kas ievāc viņu mizu, var tos uzzīmēt tikai pēc viņu mūžam zaļajām lapām.

—    Herisa kungs, — mrs. Veldona teica, — ja jūs ieraugāt kādu no šiem kokiem, tad parādiet man.

—     Katrā ziņā, mrs. Veldona, lai gan haciendā jūs atradīsiet chinina sulfātu, cik vajadzīgs. Tas pret drudzi palīdz vēl labāk nekā vienkārša koka miza.

Šīs pēdējās dienas ceļojums nobeidzās bez kāda sevišķa atgadījuma.

Pienāca vakars, ceļinieki, kā parasts, sagatavojās naktsguļai. Līdz šim lietus vēl ne reizes nebij lijis, bet nu laiks taisījās uz maiņu, silti tvaiki cēlās no zemes un tūliņ pārvērtās biezā miglā.

Patiešām, tuvojās jau lietus periods. Par laimi rīt mazo ceļinieku pulciņu jau sagaidīja ērts un drošs patvērums, līdz kuram tikai vēl dažu stundu gājiens.

Heriss gan savu aprēķinu sastādīja tikai pēc ceļā pavadītā laika, taču noteikti apgalvoja, ka līdz haciendai neesot tālāk par sešām jūdzēm, tomēr nakts sardzi norīkoja tāpat kā līdz šim. Toms ar saviem biedriem uzņēmās pēc kārtas palikt nomodā. Diks Sends šajā ziņā negribēja pielaist nekādu paviršību. Gluži otrādi, viņš bij vēl divkārt uzmanīgāks nekā līdz šim, jo viņam uzmācās briesmīgas aizdomas, par kurām tomēr nevienam vēl neko neteica.

Guļas vietu sarīkoja kādas lielu koku grupas pakājē. Liela noguruma pieveikta, mrs. Veldona līdz ar citiem gulēja cietā miegā, bet tad viņu iztrauca skaļ^ kliedziens.

—    Kas noticis?*— iesaucās ,Diks Sends, pats pi t mais pietrūcies kājās.

—    Es — tas biju es, kas kliedza, — brālēns Bene dikts paziņoja.

—    Kas jums notika? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Man iekoda …

—    Čūska? — mrs. Veldona pārbijusies iesaucās.

—    Nē, nē! — brālēns Benedikts attrauca. — Čūska tā nebij, bet kāds kukainis. A! nupat viņš man ir rokā'

—    Nu, tad spiediet nost šo kukaini un ļaujiet mums gulēt! — Heriss pamācīja.

—    Nospiest nabaga kukainīti! — brālēns Benedikts iekliedzās. — Neparko arī ne! Vispirms jāaplūko, kas tas tāds ir.

—    Droši vien moskits, kas cits! — Heriss noteica plecus paraustīdams.

—    Nepavisam ne! Tā ir muša, — brālēns Benedikts atbildēja, — un pie tam varbūt ļoti interesanta muša.

Diks Sends bij aizdedzinājis savu kabatas lukturīti un piegāja pie brālēna Benedikta.

—     Augstais dievs! — tas iekliedzās. — Šī te atsver visas manas līdzšinējās neveiksmes! Beigu beigās man taču laimējies atrast ko vērtīgu!

Entomologs bij kā negudrs aiz sajūsmas, kā uzvarētājs viņš aplūkoja mušu. Labprāt viņš to pat noskūpstītu.

—    Bet kas tad tas īsti ir? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Divspārnis, māsīc, un pie tam vēl lielisks divspārnis!

Un brālēns Benedikts parādīja mušu, mazāku par biti, nespodrā krāsā, dzelteni svītrotu muguru.

—    Vai tā nav indīga? — mrs. Veldona apjautājās

—    Nē, māsīc, vismaz cilvēkam tā ir nekaitīga. Dzīvniekiem — antilopēm, bifeļiem, pat ziloņiem — tā pavisam cita lieta. Ak jaukais kustonītis!

—    Sakiet taču beigu beigās, kas tā īsti ir par mušu! — Diks Sends uzstāja.

—    Šī muša, — entomologs atbildēja, — šī muša, ko es te patlaban turu sayos pirkstos … šī muša ir tā sau-

camā cece! Šī ievērojamā muša dara godu katrai zemei, bet Amerikā to līdz šim vēl neviens nav atradis.

Dikam Sendam pietrūka drosmes pavaicāt brālēnam Benediktam, kurā pasaules malā tad vienīgi atrodama šī aizdomīgā muša.

Un, kamēr viņa biedri pēc šī notikuma atkal iegrima dziļā miegā, Diks Sends ar visu nogurumu līdz pat rītam vairs neaizvēra acu.

## Astoņpadsmitā nodaļa BRIESMĪGAIS VĀRDS

Ceļojumam nu drīz vien vajadzēja beigties. Mrs. Veldona arī bij tik pārāk nogurusi, ka ilgāk vairs neizturētu šo grūto gājienu pa mežu. Zēlums māca, uzlūkojot viņas mazo zēnu, kas lāgiem bij galīgi sarkans drudža lēkmē, tad pavisam bāls, kad lēkme pārgāja. Ārkārtīgi norūpējusies, māte viņu vairs neuzticēja pat vecās Nanas kopšanai, bet allaž turēja pusguļus pati savā klēpī.

Jā, pats beidzamais laiks bij nokļūt galā! Pēc amerikaņa apgalvojuma, šodien pat, 18. apriļa vakarā, mazajam ceļinieku pulciņam vajadzēja nonākt Sanfeličes haciendā!

Divpadsmit dienas šādā ceļojumā, divpadsmit naktis zem klajas debess — tas galu galā pieveica arī tik izturīgu sievieti, kāda bij mrs. Veldona. Vēl grūtāk klājās bērnam; redzot mazo Džeku slimības salauztu un bez jebkādas palīdzības, viņas spēki grasījās pavisam sabrukt.

Diks Sends, Nana, Toms un tā biedri bij labāk pārcietuši visas ceļa grūtības.

Pārtika gan jau pie beigām, bet līdz šim tās nebij trūcis, tāpēc tie vēl turējās samērā žirgti.

Heriss, kā likās, bij pieradis pie šādiem gariem gājieniem pa mežu, tāpēc nerādīja nekādas noguruma pazīmes. Tikai Diks Sends novēroja, ka, tuvojoties haciendai, viņš it kā vairāk nogrimst pārdomās un neizturas vairs tik brīvi kā līdz šim. Pavisam otrāda iztu-

rēšanās būtu daudz labāk saprotama. Vismaz tā domāja Diks Sends, kura šaubas par amerikaņa personību un nolūkiem kļuva arvien lielākas. Bet kāda interese gan būtu amerikanim viņus maldināt? Diks nevarēja to izprast, tomēr uzmanīja pavadoni vēl stingrāk nekā līdz šim.

Amerikānis laikam gan noprata Dika Senda aizdomas un tāpēc kļuva tik kluss un atturīgs pret savu visu laiku daudzināto «jauno draugu».

Gājiens atsākās.

Mežs biļ kļuvis retāks, koki vairs neauga necaurejamā biezoknī, bet atsevišķos puduros. Vai tās gan varēja būt īstās pampas, par kurām Heriss bija stāstījis?

Pirmajās gājiena stundās tajā rītā negadījās nekas tāds, kas apstiprinātu Dika Senda nemieru. Tikai divas parādības viņš novēroja. Varbūt tam nebij nekāda svarīga nozīme, bet šādos apstākļos arī katrs sīkums krita svarā.

Vispirmā kārtā jaunekļa uzmanību pievērsa Dingo,

Visu ceļu suns likās sekoja kādām pēdām, bet nu viņš piepeši kļuva pavisam citāds. Līdz šim viņš nepacēla purnu no zemes, rūpīgi izošņāja zāli un krūmusr vai nu klusēja, vai atkal klusi un skumji ierējās, it kā to māktu sāpes vai nesaprotamas žēlabas.

Bet tajā rītā dīvainais suns sāka skaļi un nikni riet, gluži tā kā citreiz, tiklīdz Negoro parādījās uz «Piligrima» klāja.

Dikam Sendam uzmācās vēl smagākas aizdomas, un Toms tās apstiprināja.

—    Tas ir tik savādi, Dika kungs! Dingo vairs neosta zemi, kā viņš to vēl vakar darīja. Purnu pret vēju pacēlis, viņš ošņā, spalva sacēlusies, viņš uztraucas. Gandrīz varētu domāt, ka tālumā viņš saož …

—    Negoro, vai ne? — Diks Sends viņu pārtrauca, saķerdams vecā nēģera roku un dodams zīmi runāt klusāk.

—    Jā, Negoro, Dika kungs. Vai nav iespējams, ka viņš sekojis mums pa pēdām . ..

—    Jā, Tom, un diezin vai patlaban viņš nav tepat kur tuvumā?

—    Bet… kāpēc gan? — Toms ievaicājās.

—     Vai nu Negoro nepazīst šo apgabalu, — Diks Sends atbildēja, un tāpēc viņam iemesls neizlaist mūs no acīm …

—    Vai arī? … — Toms sabiedēts viņu pārtrauca.

—    Vai arī viņš pazīst to un tad .. .

—    Bet kā gan Negoro varētu pazīt šo apgabalu? Viņš taču te nekad nav bijis!

—     Nav te bijis? — Diks Sends gari novilka. — Tomēr nav izskaidrojams tas, kāpēc Dingo izturas tā, it kā samanītu kaut kur tuvumā savu lielāko ienaidnieku.

Tad viņš pārtrauca sarunu un pasauca Dingo.

—     Dingo! — viņš tam uzsauca. — Negoro ir še! Meklē, meklē!

Dingo atsaucās, nikni riedams. Šis vārds viņu kā parasti ietekmēja, viņš tik strauji metās uz priekšu, it kā Negoro tepat būtu paslēpies aiz kāda krūma.

Heriss bij novērojis visu šo skatu. Sakniebtām lūpām viņš tuvojās Dikam Sendam.

—    Ko jūs te runājat ar Dingo? — viņš vaicāja.

—    Gandrīz neko, Herisa kungs, — vecais Toms atbildēja jokodams, — tikai apvaicājāmies par viņa labāko draugu uz kuģa, kas mums patlaban pazudis.

—    Par to portugāli, kuģa pavāru, par ko jūs jau man reiz stāstījāt? — amerikanis vaicāja.

—     Par to pašu, — Toms atbildēja. — Spriežot pēc Dingo izturēšanās, jādomā, ka Negoro atrodas kaut kur tuvumā.

—     Kā tad viņš būtu atkļuvis līdz šejienei? — Heriss atsaucās. — Cik varu spriest, viņš taču nekad vēl nav bijis šajos mežos, kur tik viegli apmaldīties.

—    Kas to var zināt! Varbūt viņš mums tikai to slēpis, — Toms noteica.

—    Tas būtu gan brīnums, — Heriss iebilda. — Bet, ja jūs tā domājat, pārmeklēsim krūmājus. Var taču gadīties, ka šis vīrelis kritis nelaimē un ka viņam nepieciešama palīdzība.

—    Tas nav vajadzīgs, Herisa kungs, — Diks Sends atbildēja. — Ja Negoro atkūlies līdz šejienei, tad viņš pratīs tikt arī tālāk. Tas cilvēks nekad nepaliks sēklī.

—    Kā jums tīk, — Heriss atbildēja.

—    Ciet klusu, Dingo! — Diks Sends apsauca suni, lai izbeigtu šo sarunu.

Otrkārt, aizdomās Dikam Sendam modināja amerikaņa zirgs.

Nemanīja ne mazākās zīmes, ka viņš nojaustu mājas tuvumu, kā to nepārprotami rāda visi viņa sugas dzīvnieki. Viņš neostīja gaisu, nepaātrināja gaitu, neizplēta nāsis un nezviedza par zīmi, ka tuvojas ceļa galam. Ja viņu labi novēroja, tad varēja likties, ka hacienda, kurp viņš taču bij gājis daudz reižu un tāpēc pazina labi, atrodas vēl simtiem jūdžu tālu no šejienes.

—    Tā neizturas zirgs, kas atgriežas mājās! — jauneklis nodomāja.

Un tomēr, spriežot pēc tā, ko Heriss vēl vakar teica, atlika vairs tikai sešu jūdžu garš ceļa gabals un no tā pulksten piecos vakarā četras bij jau noietas.

Zirgs nerādīja nekādas zīmes, ka tuvu mājas, pēc kurām viņš taču tā ilgojās, nemanīja arī it neko citu, kas liecinātu, ka tuvu plašāka kultivēta vieta, kādai taču vajadzēja būt Sanfeličes haciendai.

Pat mrs. Veldona, kura visu laiku rūpējās tikai par savu bērnu, bij izbrīnīta, redzēdama visapkārt tuksnesīgo apvidu. Kā tas nācās, ka tik tuvu haciendai tomēr nemanīja nevienu iedzimto un pat nevienu kalpotāju? Vai tikai Heriss nebij nomaldījies? Nē — viņa tūliņ atvairīja tādas iedomas. Ja gadītos vēl viens tāds aizkavējums, viņas mazais Džeks nomirtu ceļā.

Heriss vēl joprojām gāja tikai uz priekšu. Tomēr tagad viņš cieši vēroja meža biezokņus, lūkojās uz labo un kreiso pusi kā cilvēks, kas nav drošs par sevi… vai par savu ceļu.

Mrs. Veldona aizvēra acis, lai neredzētu neko.

Pārgājuši pāri kādam jūdzi platam klajumam, ceļinieki iegriezās atkal mežā, kur lielie koki gan vairs neauga tik biezi kā pret rietumiem.

Ap sešiem vakarā ceļinieki kādā biezoknī uzgāja it kā ārkārtīgi lielu dzīvnieku iemītu taku.

Diks Sends ļoti uzmanīgi vēroja šo sliedi.

Krietni augstāk par cilvēka augumu koku zari bij aplauzti vai norauti. Cauri samīdītai zālei mazliet dūksnainā zemē iemītās pēdas nebij ne jaguaru, ne kaguaru.

Varbūt tā bij sliņķu vai tamlīdzīgu ložņātāju sliede? Bet kā tad izskaidrot aplauztos zarus tādā augstumā?

Bez šaubām, ziloņi gan varētu tiklab atstāt tādas pēdas, kā arī iemīt tik platu taku un izlauzt eju necaurejamā biezoknī. Bet ziloņu Amerikā taču nepavisam nav. Jaunās pasaules mežos tie nedzīvo. Viņus tur nekad nav varējuši aklimatizēt.

Tāpēc nebij ne mazākā pamata domāt, ka šo taku ieminuši ziloņi.

Lai nu kā, Diks Sends ne mazākā mērā neizrādīja, ka šis neizskaidrojamais fakts viņu stipri uztrauc. Pat amerikānim viņš par to neko netaujāja. Ko tad arī sagaidīt no cilvēka, kas bij mēģinājis iegalvot viņam žirafes par strausiem? Heriss katrā ziņā izdomātu kādu vairāk vai mazāk ticamu izskaidrojumu, kas faktu tomēr negrozītu.

Taču par Herisu Diks Sends tagad bij skaidrībā. Viņš zināja, ka tas ir nodevējs. Jānogaida tikai izdevīgs gadījums, lai to atmaskotu, un tā vien likās, ka šis gadījums nav vairs tālu.

Bet kādi slepeni nodomi gan varētu būt Herisam? Kāds liktenis te sagaidīja «Piligrima» izglābtos pasažierus? Dikam Sendam šķita, ka ar kuģa bojā eju viņa pienākums vēl nebūt nav beidzies. Vēl vairāk nekā līdz šim viņam jāgādā par tiem, ko vētra bij izmetusi šajā krastā. Tikai viņš vienīgais spēja izglābt šo sievu ar viņas mazo bērnu un tāpat piecus melnos nelaimes biedrus. Uz jūras kā kapteinis viņš allaž zināja, ko darīt, bet ko gan lai iesāk še, kur varbūt draudēja vēl briesmīgāki pārbaudījumi?

Diks Sends negribēja aizvērt acis pret drausmīgo īstenību, par kuru ikkatrs nākošais mirklis liecināja jo skaidrāk. Nē, ja jau uz «Piligrima» viņš bij piecpadsmit gadu vecs kapteinis, tad tāda pati loma viņam piekrīt arī še! Bet viņš negribēja teikt neko, kas varētu uztraukt nabaga māti, kamēr būs pienācis īstais brīdis sākt rīkoties.

Neko viņš nesacīja pat tad, kad simts soļu citiem pa priekšu nonācis kādas paplatas upes malā, ierau-

dzija milzīgus dzīvniekus, kas no krasta, kurš bij apaudzis ar garu zāli, tūliņ metās ūdenī.

—    Tie taču ir begemoti! — viņš nodomāja.

Jā, tie patiešām bij begemoti ar lielajām galvāmr bezveidīgiem purniem, vairāk nekā pēdu gariem zobiem mutē, īsām kājelēm un brūnu ādu bez spalvām. Begemoti Amerikā!

Ceļinieki gāja visu dienu, bet nu jau tikai ar lielām pūlēm un ļoti lēni. Nogurums sāka pārmākt arī pašus stiprākos. Pēdējais laiks nokļūt pie mērķa, citādi nāksies atkal pārnakšņot tepat mežā.

Par savu mazo Džeku rūpēdamās, mrs. Veldona gan nesajuta nogurumu, taču arī viņas spēki bij galīgi izsīkuši. Diku Sendu tikai ārkārtīgi stiprs gribas spēks un pienākuma apziņa vēl uzturēja možu.

Ap četriem pēcpusdienā vecais Toms atrada zemē kādu priekšmetu, kas saistīja viņa uzmanību. Tas bij lielam nazim līdzīgs neredzēta veida ierocis ar platu un līku asmeni un rupji apstrādātu ziloņkaula spalu.

Torns šo nazi atnesa Dikam Sendam. Tas, to vērīgi aplūkojis, parādīja arī amerikanim.

—    Acīm redzot, iedzimtie vairs nav tālu, — viņš teica.

—    Tiešām! — Heriss apstiprināja. — Un tātad …

—    Un tātad? — Diks Sends vaicāja, viņam tieši acīs urbdamies.

—    Mums vajadzētu būt jau ļoti tuvu haciendai, — Heriss atbildēja vilcinādamies, — tomēr šis apvidus man liekas tā kā svešs …

—    Tātad jūs esat nomaldījies?

—    Nomaldījies gluži ne… Hacienda nevar būt tālāk par trim jūdzēm. Es gribēju jūs aizvest pa tuvāko ceļu tieši caur mežu, varbūt tā bij mana kļūda.

—    Var būt, — Diks Sends piebilda.

—    Šķiet, labāk būs, ja es eju viens un izlūkoju ceļu, — Heriss sacīja.

—    Nē, Herisa kungs, tagad mēs nekādā ziņā nešķirsimies, — Diks Sends cieti noteica.

—    Kā jums tīk! — amerikanis atbildēja. — Bet naktī es jums ceļu rādīt gan nevarēšu.

—    Tur nekas nav līdzams, — Diks Sends atteica.

— Šonakt vēl apmetīsimies tepat. Mrs. Veldona būs ar mieru šo pēdējo nakti pārgulēt mežā, bet rīt ar saules lēktu dosimies atkal ceļā. Divas trīs jūdzes, tikai vēl stundas gājiens.

—    Lai notiek! — Heriss piekrita.

Tajā mirklī Dingo nikni ierējās.

—    Šurp, Dingo! — Diks Sends sauca. — Tu zini, ka te nav neviena sveša un mēs atrodamies neapdzīvotā vietā.

Tātad bij nolemts vēl beidzamo reizi pārnakšņot mežā. Ne vārda neteikusi, mrs. Veldona ļāva rīkoties saviem ceļa biedriem. Drudža pagalam pārvarēts, mazais Džeks gulēja viņai klēpī.

Sāka uzmeklēt labāko vietu naktsguļai.

Diks Sends izraudzījās laukumiņu zem augstu koku pudura. Bet vecais Toms, rīkodams nometni, piepeši apturēja viņu un iekliedzās:

—    Dika kungs! Skatieties, skatieties!

—     Kas tad tur ir, mīļo Tom? — Diks Sends jautāja kā cilvēks, kas sagatavojas uz to visļaunāko.

—    Tur … tur … — Toms stostījās. — Uz šiem kokiem … asiņu plankumi… un zemē… nocirstas rokas un kājas! …

Diks Sends aizsteidzās uz vietu, ko norādīja Toms, bet tūliņ atgriezās un klusi teica:

—    Ciet klusu, Tom, ciet klusu!

Patiešām, tur zemē rēgojās cilvēku rokas un kājas, dažas siekstas un sarautu važu gals.

Par laimi mrs. Veldona nepamanīja šo briesmīgo atradumu.

Heriss bij aizgājis tālāk, ja kāds šajā mirklī palūkojies tuvāk, tas tūliņ pamanītu, cik ļoti viņš pārvērties. Viņa seja bij kļuvusi nejauki nikna.

Dingo bij atskrējis pie Dika Senda, ieraudzījis šīs asiņainās cilvēku locekļu paliekas, un sāka riet nevaldāmi nikni.

Diks Sends tikai ar lielām pūlēm viņu nomierināja.

Vecais Toms, ieraudzījis šīs siekstas un sarautās važas, apstājās nekustīgi, it kā kājas viņam būtu pieaugušas pie zemes. Plaši ieplestām acīm, sažņaugtām dūrēm viņš tur skatījās, murminādams nesakarīgus vārdus.

—    Es esmu redzējis . .. reiz jau redzējis … šīs siekstas, pavisam maziņš … esmu redzējis …

Acīm redzami .viņu nomāca bērnības atmiņas. Viņš sāka kaut ko noģist… gribēja pasacīt arī saviem biedriem . . .

—    Ciet klusu, Tom! — Diks Sends atkārtoja. — Mrs. Veldonas un mūsu visu labā ciet klusu!

Un jauneklis aizveda prom veco nēģeri.

Viņi uzmeklēja kādu citu vietu un sagatavoja naktsguļu.

Pagādaja ēdienu, bet tam neviens laga nepieskaras. Nogurums arī ēstgribu bij pārmācis. Visi bij pārāk uztraukti, gandrīz vai pārbiedēti.

Pamazām sabiezēja tumsa. Debesis aizklāja melni negaisa mākoņi. Koku spraugās pret rietumiem plaiksnījās zibeņu atblāzma. Vējš norima pavisam, neviena lapiņa vairs nekustējās. Pēc dienas trokšņiem iestājās pilnīgs klusums, likās, ka smagais, elektrības piesātinātais gaiss vairs nespēja pārvadīt skaņas.

Diks Sends, Ostins un Bats — visi trīs palika nomodā. Viņi vēroja uzmanīgi, vai šajā naktī kur nepamanīs kādu aizdomīgu spīdumu un nesadzirdēs kādu slepenu troksni.

It nekas neiztrauca tumsā nogrimušo mežu un klusumu.

Toms nebiļ aizmidzis, drūmās atmiņās nogrimis, viņš sēdēja noliektu galvu, nekustēdamies, it kā spēja trieciena ķerts.

Mrs. Veldona šūpoja savu bērnu, nedomādama ne par ko citu.

Vienīgi tikai brālēns Benedikts gulēja cieši, pārējo biedru uztraukums viņu neskāra. Viņa nojautas spēja nesniedzās diez cik tālu.

Bet ap vienpadsmitiem naktī piepeši atskanēja dobja, gari stiepta rūkoņa, kurai pievienojās spalgi kaucieni.

Toms uzlēca kājās un pastiepa roku pret kādu jūdzi attālo krūmu biezokni.

Diks Sends saķēra viņa roku, bet viņš tomēr paguva vēl iekliegties skaļā balsī:

—    Lauva! Lauva!

Bērnībā tik labi iegaumēto lauvas rēcienu viņš tūliņ atkal pazina.

—    Lauva! — viņš atkārtoja vēlreiz.

Nespēdams vairs ilgāk savaldīties, Diks Sends paķēra dunci un metās uz to vietu, kur bij apgulies Heriss.

Herisu viņš tur vairs neatrada. Arī zirgs bij pazudis.

Diks Sends piepeši visu saprata. Šī te bij pavisam cita zeme, nekā viņš visu laiku domājis.

Tātad «Piligrims» nebij vis izmests Amerikas krastā! Tā nebij vis bijusi Lieldienu sala, pēc kuras jaunais kapteinis aprēķināja savu atrašanās vietu, bet kāda cita, kas atradās tāpat pret rietumiem no šī kontinenta kā Lieldienu sala no Amerikas.

Kompass visu laiku bij rādījis nepareizi — mēs zinām, kāpēc. Vētras trenkts, kuģis bij pabraucis garām Horna ragam un no Klusā okeana iekļuvis Atlantijas okeānā, viņa ātrums, ko jaunais kapteinis nevarēja aprēķināt, katrā ziņā bij divkāršojies.

Lūk, kāpēc šajos mežos neauga ne Dienvidamerikas kaučuka, ne chinina koki, jo tā nebij ne Atamakas tuksneša augstiene, ne Bolivijas pampas.

Ne strausi, bet gan žirafes tur aizskrēja pār klajumiņu. Un taku biezoknī bij ieminis ziloņu bars. Begemotus Diks Sends bij iztraucējis no diendusas augstajā zālē. Brālēns Benedikts patiešām bij noķēris īstu ceče mušu — šo indīgo kukaini, no kura dzēlumiem reizēm aiziet bojā veselas dzīvnieku karavanas.

Un galu galā tā patiešām bij lauvas rūkoņa, kas tur skanēja mežā. Un tad siekstas, važas un līkais duncis — tie bij vergu tirgotāju piederumi. Nelaimīgo gūstekņu nocirstie locekļi mētājās zālē …

Portugālis Negoro un amerikanis Heriss rīkojās kopīgi!

Dikam Sendam neviļus paspruka briesmīgais vārds:

—    Āfrika! Ekvatorialā Āfrika! Vergu tirgotāju zeme Āfrika!

.

## OTRA DAĻA

.

## Pirmā nodaļa VERGU ZEME

Vergu zeme! Šim vārdam nekad nevajadzēja atļaut vietu cilvēku valodā. Kauna pilnā tirdzniecība, ko piekopušas visas aizjūras koloniju turētājas Eiropas tautas, nu jau labi sen oficiāli aizliegta, tomēr dažas valstis, kas vārda pēc saucas par kristīgām, visu 19. gadu simteni vēl liedzās pasludināt vergu brīvlaišanu. Vergu tirdzniecība galvenā kārtā norisinājās Centralajā Āfrikā. Domā, ka vergu tirdzniecība — dzīvu cilvēku pirkšana un pārdošana — sen jau izbeigta. Nekā tamlīdzīga. Par to lasītājs, ja tas viņu interesē, uzzinās šā darba otrajā daļā. Viņš uzzinās par šīm cilvēku medībām, kuras apdraud vesela kontinenta iedzīvotājus, lai uzturētu dažas kolonijas, kur visus smagos darbus veic vergi, uzzinās, kā notiek šīs barbariskās medības, cik daudz asiņu tiek izliets, cik daudz ciemu nodedzināti un izlaupīti un kas no visa tā gūst peļņu.

Šīs tirdzniecības sākumi meklējami 15. gadu simtenī, un tā nodibinājās šādos apstākļos:

No Spānijas izdzīti, arabi pārcēlās pāri Gibraltara jūras šaurumam un patvērās Āfrikā. Portugāļi, kas toreiz pārvaldīja šo piekrastes apgabalu, arī tur viņus nikni vajāja. Daudzus bēgļus saņēma gūstā un aizveda uz Portugāli. Tie tad arī sastādīja pašu pirmo Āfrikas vergu kadru Rietumeiropā kristīgās ticības laikmeta sākumā.

Bet šie arabi lielāko tiesu bij no bagātām dzimtām, viņu piederīgie gribēja tos izpirkt brīvībā. Portugāļi tomēr noraidīja pat vislielāko piesolīto maksu. Ko lai viņi iesāk ar ārzemju zeltu? Viņiem jaunajās kolonijās vajadzēja lētu darbaspēku, un tāpēc gūstekņus padarīja par vergiem.

Nevarēdami par naudu izpirkt savus radiniekus, arabi izmaiņai pret tiem piesolīja lielāku skaitu melno afrikaņu, kas viegli bij saķerami. Tādai apmaiņai portugāļi piekrita, tāpēc ka tā viņiem bij sevišķi izdevīga, — tā Eiropā nodibinājās vergu tirgus.

16. gadu simteņa beigās šī neģēlīgā tirdzniecība jau bij izplatīta ļoti plašos apmēros, un to laiku barbariskās parašas un tikumi to pilnīgi pieļāva. Visas valstis piekopa šo tirdzniecību un sekmēja, lai pēc iespējas ātrāk un drošāk kolonizētu jaunās pasaules salas. Patiešām, melnie vergi labi izturēja arī tur, kur baltie, tropisko karstumu nepieraduši, tūkstošiem aizgāja bojā. Nēģerus Amerikas kolonijām veda speciāli iekārtoti kuģi. Šīs transatlantiskās tirdzniecības nozares vajadzībām Āfrikas piekrastēs atvēra eksporta kantorus, «Prece» pašā ražošanas zemē maksāja maz, piegādātāji un pārdevēji pelnīja milzīgas sumas.

Lai arī viņpus jūras koloniju nodibināšana visādā ziņā bij nepieciešams un labs pasākums, tomēr cilvēku tirdzniecību tā neattaisnoja. Arvien skaļāk atskanēja spēcīgas balsis, kas protestēja pret melno vergu tirgiem un prasīja, lai Eiropas valstis cilvēcības principa vārdā pasludina brīvlaišanu.

1751. gadā vergu brīvlaišanas kustības priekšgalā nostājās Ziemeļamerikas kvakeru sekte. Simts gadu vēlāk lielajā ziemeļnieku un dienvidnieku karā tāpat liela loma piekrita vergu atsvabināšanas jautājumam. Vairākas ziemeļu valstis, kā Virdžinija, Konektikuta, Masačuzeta un Pensilvanija, dekretēja verdzības atcelšanu un atlaida brīvē savus milzīgos vergu pulkus.

Bet kvakeru iesāktā kustība neaprobežojās vienīgi tikai ar jaunās pasaules ziemeļu provincēm. Verdzības apkarotājiem radās palīgi arī viņpus Atlantijas okeana. It sevišķi Francijā un Anglijā organizējās partizaņi cīņai par taisno cilvēcības lietu. «Labāk lai kolonijas aiziet bojā nekā brīvības princips!» — tāda devize toreiz atskanēja visās vecās pasaules malās, par spīti dažādām politiskām un komerciālām interesēm atsvabināšanas trauksme pārņēma visu Eiropu.

Spēcīgā ierosme nebij vairs apturama. 1807. gadā Anglija izbeidza melno vergu tirdzniecību savās kolonijās. Francija sekoja šim piemēram 1814. gadā. Abas varenās lielvalstis noslēdza šajā jautājumā vienošanās līgumu, ko Napoleons apstiprināja savā simts dienu valdības laikā.

Un tomēr tā bij tikai tīri teoretiska deklaracija. Nēģeru transporta kuģi joprojām tāpat brauca pa visām jūrām un tāpat visās koloniju ostās cēla malā savu «melnkoka kravu».

Bij jāķeras pie nopietnākiem līdzekļiem, lai reiz izbeigtu šo veikalu. Savienotās Valstis 1820. un Anglija — 1824. gadā pasludināja vergu pārvadāšanu un pārdošanu par .jūras laupīšanu un par jūras laupītājiem visus, kas ar to nodarbojās. Tos vajāja bez žēlastības un sagūstītos sodīja ar nāvi. Francija tūliņ pievienojās jaunajam līgumam. Turpretī spāniešu un portugāļu kolonijas Dienvidamerikā atteicās atsvabināt vergus un turpināja tirgošanos ar melnajiem, neievērojot vispār atzīto aizliegumu un kontroli, kas gan aprobežojās vienīgi tikai ar šaubīgu un aizdomīgu kuģu pārbaudi.

Bez tam verdzības atcelšanas likumam nebij atpakaļejoša spēka. Jaunu vergu pārdošana un pirkšana gan tika noliegta, bet vecie ar to vēl neatdabūja brīvību.

Tādos apstākļos Anglija atkal pirmā rādīja paraugu. 1833. gada 14, maijā viņa deklarēja vergu brīvlaišanu visās Lielbritānijas kolonijās. 1838. gada augustā seši simti septiņdesmit tūkstoši vergu tika atlaisti brīvē.

Desmit gadus vēlāk, 1848. gadā, Francijas republika savās kolonijās atsvabināja divi simti sešdesmit tūkstošus melno.

1859. gada federalistu karš ar sabiedrotiem Savienotās Valstīs noslēdza atsvabināšanas kustību, kas pārņēma visu Ziemeļameriku.

Tātad trīs lielās, spēcīgās valstis bij pabeigušasaugstsirdīgo cilvēcības darbu. Tajā laikā, par kuru patlaban stāstām, vergu tirdzniecību vēl piekopa tikai spāniešu un portugāļu kolonijas, bez tam arī turki un arabi austrumos. Brazilija gan vēl nebij atsvabinājusi savus vecos vergus, bet vismaz jaunus vairs neiegādājās, un melno bērni piedzima kā brīvi pilsoņi.

Centrālā jā Āfrikā vēl norisinājās asiņainas cilvēku medības, un veselas ciltis krita verdzībā. Gūstekņu karavanas gāja divos pretējos virzienos: pret rietumiem uz portugāļu koloniju Angolu un uz Mozambiku austrumos. No šiem nelaimīgajiem tikai neliela daļa aizsniedza mērķi, no turienes tos sūtīja uz Kubu, Madagaskaru un turku un arabu Āzijas kolonijām Meku vai Maskatu. Angļu un franču kreiseri tikai mazā mērā iespēja traucēt šo veikalu, jo cieši apsargāt visas milzīgi garās krastmalas bij grūti.

Bet vai tad šī uztraucošā eksporta apmēri vēl bij diezcik ievērojami?

Diemžēl, jā! Vēl arvien rēķināja, ka Āfrikas krastmalās gadā atdzen astoņdesmit tūkstošus vergu, pie kam, gūstot un kā kustoņus dzenot, nomaitāja vēl desmitreiz vairāk. Pēc šādiem drausmīgiem slaktiņiem Āfrikas lauki pārvērtās par krāsmatām, nodedzinātās pilsētiņas un ciemi kļuva ļaužu tukši, upes bij līķu pilnas, plēsīgie zvēri pārņēma visu zemi. Pēc šīm cilvēku medībām angļu pētnieks Livingstons vairs nepazina tos apvidus, kur bijis pāris mēnešu pirms tam. To pašu apliecina visi pārējie ceļotāji, kā Grants, Spiks, Bertons, Kamerons un Stenlijs, kas bijuši tajos mežīgajos augstienes apgabalos, kur dažādo nēģeru cilšu vadoņi savstarpēji vissīvāk apkarojušies. Lielo ezeru zemē, visā tajā plašajā apgabalā, kas apgādāja Zanzibaras tirgus, Bernū un Fecanā, tāpat tālāk pret dienvidiem gar Niasas un Sambezi upēm, pret rietumiem Zairas apvidū, ko apceļojis drošsirdīgais Stenlijs, — visur tā pati aina, drupas un gruveši, izkauti iedzīvotāji, tuksnesis. Šķita, ka vergu medības Āfrikā mitēsies tikai tad, kad visa melnā rase būs izdeldēta, gluži kā tas notika ar australiešu rasi Jaunholandē.

Bet kādu dienu verdzībai arī spāņu un portugāļu kolonijās bij jāizbeidzas, kad šis veikals tika apzīmēts par noziedzību. Civilizētās tautas ilgāk vairs nespēja paciest tirgošanos ar dzīviem cilvēkiem.

Tas notika 1878. gadā. Atlaida brīvē visus vergus, kas vēl bij sastopami kristīgajās valstīs. Bet muhamedāņu zemēs vēl joprojām turpinājās vergu tirdzniecība, kas iznīdēja Āfrikas kontinenta apdzīvotājus. Atlikušie melnie bēga no savas dzimtenes uz austrumu krastmalām; bēgļu skaitu rēķināja uz četrdesmit tūkstošiem gadā. īsi pirms Ēģiptes karagājiena Senaras nēģerus pārdeva Darfuras nēģeriem un otrādi. Pats ģenerālis Bonaparts nopirka lielāku skaitu šo melno un apmācīja tos par kārtīgiem, mamelukiem līdzīgiem kareivjiem. Līdz pat gadu simteņa beigām vergu tirdzniecība Āfrikā vēl nebij izskausta.

Kā jau teikts, galvenā kārtā to piekopa islama ticības tautas, kas centās citreizējo balto vergu vietā apgādāt melnos. Milzīgā skaitā savairojās dažādu tautību vergu tirgotāji, verdzinātājiem pašiem draudēja panīkšana un izmiršana, jo viņi atjaunotni nemeklēja darbā. Tāpat kā Bonaparta laikos, vergus bieži vien pārvērta par kareivjiem. Dažu Augšnigeras tautu virsaišiem vergi sastādīja vai veselu pusi karaspēka. Tādā amatā viņu liktenis nebij neko ļaunāks kā brīviem cilvēkiem. Bet, ja vergs nebij kareivis, viņu lietoja naudas vietā kā maksājuma līdzekli pēc zināma kursa, Ēģiptē un Bornā virsniekiem un ierēdņiem algas vietā deva vergus. Ceļotājs Gijoms Ležāns pats to pieredzējis.

Tāds bij toreizējais vergu tirdzniecības stāvoklis.

Vai vēl jāpiebilst, ka lielāko Eiropas valstu augstie ierēdņi nekaunējās atbalstīt un veicināt šo nelietīgo veikalu? Kamēr kreiseri uzmanīja Atlantijas un Indijas okeana piekrastes, zemes iekšienē vergu tirdzniecība plauka netraucēti. Gūstekņu karavanas gāja uz visām pusēm turpat ierēdņu acu priekšā, neviens neuztraucās par to, ka desmit melno dabūja galu, lai sagūstītu vienu vienīgu vergu.

Tāpēc būs arī saprotams, kādas šausmas izskanēja Dika Senda saucienā:

«Āfrika! Ekvatorialā Āfrika! Vergu un vergu tirgotāju zeme Āfrika!»

Un viņš nemaldījās: tā patiešām bij Āfrika, kur neaprakstāmas briesmas draudēja tiklab viņam pašam, kā arī viņa biedriem.

Bet kādā Āfrikas daļā nesaprotamais liktenis gan bij izmetis viņus? Acīm redzami rietumu pusē, un pie tam vēl jaunajam kapteinim bij iemesls baidīties, ka tas noticis visbīstamākajā vietā — Angolas piekrastē, kur pienāca vergu karavanas no visām šīs Āfrikas puses malām.

Tā tas patiesībā arī bij. Šo apvidu dažus gadus vēlāk ar milzīgām grūtībām apceļoja Kamerons dienvidos, Stenlijs vairāk pret ziemeļiem. No šī milzīgi plašā apgabala trim provincēm — Benguelas, Kongo un Angolas kaut cik pazīstama bij tikai piekrastes josla. Tā stiepjas no Nursas dienvidos līdz Zairai ziemeļos, galvenās ostas pilsētas te ir Benguela un Portugāles kolonijas pārvaldes centrs Sanpaola de Loanda.

Dziļāk kontinenta iekšienē šis apgabals bij vēl pavisam neizpētīts. Tikai nedaudzi ceļotāji uzdrošinājās doties turp.

Neveselīgais klimats, siltā un mitrā zeme, kas rada drudzi, mežonīgie iedzimtie, no kuriem daļa vēl bij cilvēkēdāji, savā starpā nemitīgi karojošās nēģeru ciltis, vergu tirgotāju neuzticība pret katru svešo, kas mēģināja iespiesties viņu riebīgā veikala noslēpumos, — visi šie šķēršļi stāvēja ceļā katram ceļotājam visbīstamākajā ekvatoriālās Āfrikas novadā Angolā.

Tikejs 1816. gadā bij aizkļuvis augšup pa Kongo upi līdz Jelalas ūdenskritumiem, ne vairāk kā divi simti jūdžu no ietekas. Šajā samērā niecīgajā apgabalā zeme nebij necik izpētīta, tomēr arī tajā jau dabūja galu lielākā daļa ekspedicijas zinātnieku un virsnieku.

Trīsdesmit septiņus gadus vēlāk doktors Livingstons aizkļuva no Labās Cerības raga līdz pat Zambezas upes augšienei. No turiēnes 1853. gada novembrī nepārspējamā drosmē un izturībā viņš devās šķērsām pāri Āfrikai no dienvidiem uz ziemeļrietumiem, pārcēlās Kongo pietekai Koango un 1954. gada 31. maijā nonāca Sanpaolo de Loandā. Tas bij pirmais pētījuma ceļojums līdz tam pilnīgi nepazīstamajā, milzīgi plašajā Portugāles kolonijā.

Astoņpadsmit gadu vēlāk divi pārdroši pētnieki pārceļoja Āfriku no austrumiem uz rietumiem, pie kam viens ar neticamām grūtībām izlūkoja Angolas dienvidu, otrs — ziemeļu galu.

Pirmais no tiem bij angļu flotes virsnieks Vernejs Ovets Kamerons. 1872. gadā sabiedrībā nodibinājās pārliecība, ka amerikaņa Stenlija ekspedicijai, kas bij devusies meklēt pazudušo Livingstonu, notikusi kāda nelaime. Leitnants Kamerons pieteicās doties uzmeklēt tā pēdas. Atļauju viņš dabūja un devās ceļā no Zanzibaras, līdzi paņēmis doktoru Dilonu, leitnantu Sesilu Merfiju un Livingstona radinieku Robertu Mofatu. Pārgājis Ugogo, viņš sastapa Livingstona uzticamos pavadoņus, kas sava vadoņa liķi veda uz Āfrikas austrumu krastu. Turpinādams ceļu pret rietumiem, nesatricināmā gribā aizkļūt no viena krasta līdz otram, viņš' pārceļoja Unianiombu, Ugundu un Kahuelu, savākdams lielā ceļotāja pamestos dokumentus.

Viņš pārbrauca pāri Tanganaikas ezeram, devās pāri Bambarē kalniem, tad pār Lualabas upi, apceļoja kara izpostītos un vergu tirgotāju izlaupītos Kilemas un Urua apgabalus, Lomanes, Iludas un Lovalē upes iztekas. Nokļuvis Kuanzas milzīgajos mežos, kur Heriss bij ievilinājis Diku Sendu un tā biedrus, enerģiskais Kamerons iznāca beidzot pie Atlantijas okeana un aizsniedza Sanfilipu de Benguelu. Šis trīs gadus un četrus mēnešus garais ceļojums maksāja dzīvību diviem viņa biedriem — doktoram Dilonam un Robertam Mofatam.

Anglim Kameronam gandrīz tūliņ sekoja amerikanis Henrijs Morlends Stenlijs. Ir zināms, ka šis drosmīgais avīzes «New York Herald» korespondents, kas bij devies meklēt Livingstonu, to atrada 1871. gada 30. oktobrī Tanganaikas ezera krastā. Livingstons bij ceļojis humānismā nolūkos, turpretī Stenlijs galveno vērību pievērsa ģeogrāfiskiem pētījumiem. Viņš rūpīgi izpētīja Lualabas upi, kuru agrāk pazina tikai pavirši. Kamerons vēl klīda kaut kur Centrālās Āfrikas apgabalos; kad Stenlijs 1874. gada novembrī jau atstāja Bagamoijo austrumu krastmalu. Divdesmit vienu mēnesi vēlāk viņš 1876. gada 24. augustā pameta baku sērgas apsēsto Udžidži. Septiņdesmit četrās dienās viņš nogāja ceļu gar Niangvē ezeru, novēroja lielo vergu tirgu, ko jau Livingstons un Kamerons bij apmeklējuši, tāpat drausmīgos posta darbus, ko Zanzibaras sultānā kareivji pastrādāja Marungu un Maninemas apgabalos.

Stenlijs ņēmās izpētīt arī Lualabas upi, braukdams pa straumi lejup līdz pat viņas ietekai. Viņa ekspedicijā bij simts četrdesmit Neangvē salīgti nesēji un deviņpadsmit laivas. Viņam vajadzēja cīnīties ar Ugusu cilvēkēdājiem, nest laivas arī pa sauszemi, lai tiktu garām nepārbraucamām krācēm. Virs ekvatora, taisni tajā vietā, kur Lualaba pagriežas pret ziemeļaustrumiem^ vairāki simti iedzimto piecdesmit četrās laivās uzbruka Stenlija mazajai flotilijai, kura tomēr tos piespieda, bēgt. Pēc tam drosmīgais amerikanis aizceļoja līdz pat otrajam ziemeļu platuma gradam un pārliecinājās, ka Lualaba ir tā pati Kongo un ka, braucot pa straumi, var nokļūt tieši jūrā. To viņš arī paveica, gandrīz katru dienu kaudamies ar upmalas nēģeru ciltīm. 1877. gada 3. jūnijā, braukdams pāri Masasas krācēm, viņš pazaudēja vienu no saviem biedriem — Frensisu Pokoku, bet 18. jūlijā laivu ierāva Mbelas ūdenskritumā un viņšpats tikai ar brīnumu izglābās no nāves.

Beidzot 6. augustā Henrijs Stenlijs nonāca Nisandas. ciemā, četru dienu gājumā no jūras krasta. Divas dienas vēlāk Banza Mbuko viņš sastapa pārtikas transportu, ko sūtīja divi Embomas tirgotāji, un beidzot dabūja kārtīgi atpūsties šajā piekrastes pilsētiņā, trīsdesmit piecu gadu vecumā grūtību un ciešanu salauzts un nevarīgs. Viņš šim ceļojumam pāri visam Āfrikas kontinentam bij upurējis sava mūža divus gadus un deviņus mēnešus. Bet Lualaba nu bij izpētīta līdz pat Atlantijas okeanam. Ja Nila ir lielākā ziemeļu, bet Zambeza — austrumu ūdens artērija, tad tagad kļuvazināms, ka ari Āfrikas rietumos atrodas viena no lielākajām pasaules upēm, kas, tecēdama divi tūkstoši deviņi simti jūdzes ar Lualabas, Zairas un Kongo nosaukumu, savieno lielo ezeru apgabalu ar Atlantijas okeānu.

Tomēr starp Stenlija un Kameronas apceļotiem apgabaliem ļoti maz izpētīts un pazīstams vēl palika Angolas apgabals, kad 1873. gadā vētra izmeta «Piligrimu» Āfrikas krastā. Tikai tik daudz bij zināms, ka te atrodas Rietumāfrikas vergu tirdzniecības centrs ar saviem lielajiem tirgiem Bihē, Kasanga un Kazonde. -

Un šajā zemē tagad bij ievilināts Diks Sends vairāk nekā simts jūdžu tālu prom no krasta kopā ar ceļa grūtību un ciešanu nomocītu sievieti, smagi slimu bērnu un biedriem — nēģeriem, kurus katrs nelietis varēja uzrādīt vergu tirgotājiem — un viņi tad kristu par upuriem to alkatībai.

Jā gan, tā bij Āfrika, nevis Amerika, kur ne iedzimtie, ne zvēri, ne klimats neapdraudētu ceļinieku dzīvības. Te nebij piemīlīgais un tīkamais apgabals starp Kordiljeriem un jūrmalu, kur papilnam pilsētiņu un dažādu patversmju un iestāžu durvis allaž viesmīlīgi atvērtas katram ceļiniekam. Bezgala tālu tagad atradās Peru un Bolivija, kur vētra nešaubāmi būtu aizdzinusi «Piligrimu», ja kāda noziedzīga roka to nenomaldinājusi no ceļa un tā galamērķa, no kurienes sadragātā kuģa ļaudis tik viegli iespētu nokļūt atpakaļ tēvzemē.

Šī te bij drausmīga Angola un pie tam nevis portugāļu iestāžu tiešā pārraudzītā un uzmanītā piekrastes josla, bet pati kolonijas vidiene, pa kuru krustām šķērsām vilkās mežonīgo dzinēju pātagotas vergu karavanas.

Ko gan Diks Sends varēja zināt par šo zemi, kur nodevība viņu ievilināja? Kaut kādus niecīgus sīkumus, ko pastāstījuši 16. un 17. gadu simteņa misionāri un portugāļu tirgotāji, kas ceļojuši no Sanpaolas de Loandas uz Zairu pār Sansalvadoru, to, ko aprakstījis doktors Livingstons pēc sava ceļojuma novērojumiem 1853. gadā, bet arī ar to pietiktu, lai iedzītu izmisumā ikvienu mazāk stipra rakstura cilvēku nekā Diku Sendu.

Stāvoklis patiešām bij šausmīgs.

## Otra nodaļa. HERISS UN NEGORO

Otrā rītā pēc nakts, kad Diks Sends ar saviem biedriem pēdējo reizi bij pārgulējuši mežā, divi cilvēki sastapās trīs jūdzes attālu no turienes, jau iepriekš norunājuši šo satikšanos noteiktā vietā un laikā.

Šie divi cilvēki bij Heriss un Negoro. Mēs redzēsim, kādas sekas bij nejaušam gadījumam, kas no Jaunzēlandes braucošo portugāli izmeta Angolas krastmalā un lika tam sastapties ar amerikani, kuram savos vergu mednieka un tirgotāja veikala uzdevumos bieži nācās pārceļot šos Rietumāfrikas apgabalus.

Heriss un Negoro bij apsēdušies zem milzīga bananu koka krastā pie straujas upītes, kas izlocījās starp abos krastos saaugušiem papirusa niedru klāņiem.

Iesākās saruna, jo portugālim un amerikanim, no šī brīža sākot, bij jārīkojas kopīgiem spēkiem. Protams, ka valodas rosījās ap mums jau zināmiem pēdējo stundu notikumiem.

—    Tātad tu, Heris, — Negoro teica, — nepaspēji vis aizvilināt tālāk Angolā mazo pulciņu, ko vada kapteinis Sends, kā viņi dēvē šo piecpadsmit gadus veco jaunmatrozi?

—    Nē, biedri, — Heriss atbildēja, — jābrīnās vēl par to pašu, ka man izdevās atmānīt viņu vismaz simts jūdžu no krasta. Jau kopš vairākām dienām mans jaunais draugs Diks Sends vēroja mani nemierīgām acīm, viņa šaubas pamazām vērtās noteiktā pārliecībā, un ja vēl ilgāk …

—    Vēl simts jūdžu, Heris, — Negoro pārtrauca, — un šie cilvēki īsti droši būtu mūsu nagos. Bet arī tagad neparko neļausim viņiem izsprukt!

—    Nu, kā gan viņi to iespētu? — Heriss atsaucās, plecus paraustīdams. — Es tev saku vēlreiz, Negoro, ka bij pats beidzamais laiks laisties lapās! Sava jaunā drauga acīs es lasīju nepārprotami, ka viņš mēģinātu ietriekt man lodi taisni vēderā, bet mans kuņģis nav tik stiprs, lai sagremotu šos cietos kauliņus!

—    Labi, labi! — Negoro nošņāca. — Arī man vēl noslēdzami daži rēķini ar šo matrozīti…

—     Un to tu izdarīsi pēc savas vajadzības un patikas, biedri. Par sevi runājot, man jāsaka, ka ceļojuma pirmajās dienās es pēc iespējas pūlējos viņam iegalvot, ka šis apvidus ir Atakamas tuksnesis, kur jau agrāk vairāk reižu esmu bijis. Bet tad tas knēvelis sāka prasīt pēc kaučuka kokiem un mušas lieluma putneļiem, viņa mātei katrā ziņā vajadzēja chinina koku, bet brālēns kā negudrs visu laiku meklēja spīdošos kukaiņus! … Patiešām, manai izdomai bij jau beigas, un, žirafes iztēlojis viņiem par strausiem, es vairs nezināju, ko vēl izgudrot … Es. tev saku, Negoro, tas tikai bij izdomājums! .. . Tomēr skaidri nomanīju, ka mans jaunais draugs vairs netic maniem izskaidrojumiem. Un tad mēs uzgājām ziloņu taku! Beidzot vēl uzkūlās tie sasodītie begemoti! Tu zini, Negoro, begemoti un ziloņi Amerikā — tas ir tikpat kā godīgi cilvēki starp Benguelas katordzniekiem! Un, beidzot, lai mani pavisam pieveiktu, vecais nēģeris bij uzošņājis zem kāda koka siekstas un važas, ko nez kādi vergi tur bij nometuši, lai aizbēgtu! Tajā pašā mirklī arī lauva vēl ierūcās, galīgi sajaukdams visus manus plānus, jo būtu taču pavisam vājprātīgi mēģināt iztēlot viņa rūkšanu par kāda nekaitīga kaķa ņaudēšanu. Es tikko vēl paguvu uzlēkt mugurā savam zirgam un atšmaukt līdz šejienei.

—    Saprotu! — Negoro atbildēja. — Tomēr man patiktu labāk, ja viņi atrastos simts jūdžu vēl tālāk zemes iekšienē.

—    Esmu darījis visu, ko iespēju, — Heriss teica. — Jāsaka, ka tu, no krastmalas sekodams mūsu gājienam, allaž turējies pienācīgā atstatumā. Viņi tomēr it kā noģida tavu klātbūtni. Tur ir ari tāds Dingo, tas, kā liekas, tevi sevišķi vis nemīl. Ko tu tam kustonim esi nodarījis?

— Itin neko, — Negoro atbildēja, — bet drīz vien viņš dabūs no manis lodi galvā.

—    Tāpat kā to tu būtu dabūjis no Dika Senda, ja tikai uz mirkli parādījies pāris simtu soļu attālumā no viņa šautenes stobra. Mans jaunais draugs šauj īsti labi, mūsu starpā runājot, jāatzīst, ka savā ziņā viņš ir krietns zēns.

—      Lai viņš būtu cik krietns būdams, Heris, bet par .savu nekaunību viņš man dārgi samaksās, — Negoro atsaucās, un viņa sejā atplaiksnījās negants niknums.

#— Labi, labi, — Heriss noņurdēja. — Es redzu, mans biedrs ir palicis tāds pats, kādu to jau sen pazīstu. Garais ceļojums viņu nemaz nav pārvērtis!

Pēc kāda brīža viņš atkal atsāka:

—    Redzi, Negoro, kad es tevi tik negaidīti sastapu tur jūrmalā, kuģa bojā ejas vietā pie Longas ietekas, tu paspēji man tikai pastāstīt par šiem brašajiem cilvēkiem un palūdzi tos aizvadīt cik dziļi vien iespējams iedomātā Bolivijā, bet neko man netiki pateicis, ko esi darījis šajos divos gados. Divi gadi mūsu dēku pilnajā dzīvē — tas, biedri, ir ilgs laiks! Aizvadījis kādu vergu karavanu vecajam Alvecam, kura vienkārši aģenti mēs esam, tu kādā jaukā dienā pazudi, un no tā laika par tevi neko vairs nedzirdēja. Es jau domāju, ka tev iznākušas kādas nepatikšanas ar angļu kreiseriem un ka tu esi pakārts.

—    Nepavisam ne, Heris!

—    Tas vēl priekšā, Negoro.

—    Paldies!

—    Kā gan ne? — Heriss atbildēja ar īsti filozofisku mieru. — Tas taču pieder pie mūsu amata. Nodarbodamies ar vergu tirdzniecību Āfrikas piekrastēs, tu nevari cerēt, ka nomirsi pats savā gultā un nekur citur. Bet gūstā tu katrā ziņā esi kritis?

—    Jā.

—    Vai tevi sagūstīja angļi?

—    Nē, portugāļi.

—    Pirms vai pēc kravas nodošanas? — Heriss vaicāja.

—    Pēc, — Negoro atbildēja mazliet pavilcinājies. — Ar šiem portugāļiem tagad pavisam grūti tikt galā. Patlaban viņi vairs negrib nodoties vergu tirdzniecībai, lai gan tik ilgu laiku to piekopuši ar smuku peļņu. Mani bij denuncējuši un tāpēc uzmanīja. Saņēma gūstā . ..

—     Un notiesāja?

—     Uz visu mūžu Sanpaolo de Loandas katorgā.

—    Velns lai parauj! — Heriss iesaucās. — Katorgā! Tā ir gan nepatīkama vieta tādiem cilvēkiem kā mēs, kas tā pieraduši klejot brīvā dabā! Es gan vēlētos, lai tad mani labāk pakar.

—    No cilpas izbēgt nav iespējams, — Negoro prātoja, — turpretī no cietuma .. .

—    Un tu izbēgi?

—    Jā, Heris! Tikai piecpadsmit dienas pavadīju cietumā, pēc tam jau biju noslēpies kāda angļu tvaikoņa kravas telpās un braucu uz Oklendu Jaunzēlandē. Visu brauciena laiku pārtiku un dzērienu man sniedza konservu kaste un muca ūdens, starp kurām biju paslēpies. Ak, es pārcietu drausmīgas mokas, tāpēc ka negribēju līst laukā, kamēr bijām uz jūras. Bet, ja arī būtu izdarījis muļķību un parādījies uz klāja, mani tomēr atkal ieslodzītu turpat un gribot negribot mocība iznāktu tā pati. Un bez tam, Oklendā aizveduši, nodotu mani angļu iestādēm un galu galā aizsūtītu atpakaļ uz Loandas katorgas cietumu vai pat pakārtu, kā tu teici. Lūk, tāpēc es atzinu par prātīgāku ceļot inkognito.

—    Un pie tam neko nemaksāt par vedumu! — Heriss iesaucās smiedamies. — Tas nu gan nav smalki, draugs! Par velti paēst un bez maksas braukt…

—    Tā jau nu ir, — Negoro piekrita. — Bet trīsdesmit dienas kravas telpas dibenā .. .

—    Tomēr tu to izturēji, Negoro! Aizbrauci uz Jaunzēlandi, maoru zemi! Un atkal atgriezies. Vai atpakaļ ceļoji tādā pašā kārtā?

—    Nē, Heris. Tu sapratīsi, ka tur man bij tikai viena vienīga doma: pēc iespējas drīzāk atgriezties Angolā un atsākt savu vergu mednieka amatu.

—    Kā tad! — Heriss piekrita. — Savu amatu katrs mīl… aiz pieraduma.

—    Astoņpadsmit mēnešus . ..

Šos vārdus pateicis, Negoro piepeši apklusa. Biedra roku sagrābis, viņš sāka uzmanīgi klausīties.

—    Heris, — viņš čukstēja, — vai tu nepamanīji kaut ko kustamies tur tajos papirusa ceros?

—    Tā likās gan, — Heriss atsaucās, paķerdams ieroci šaušanai gatavu.

Tad viņi abi ar Negoro piecēlās kājās, palūkojās apkārt un klausījās cik uzmanīgi vien spēdami.

—    Nē, tur nav nekā, — Heriss noteica pēc brīža.

— Tikai ūdens strautā pēc vētras uzplūdis un šalc stiprāk. Šajos divos gados tu, draugs, esi aizmirsis meža trokšņus, bet gan atkal pieradīsi. Turpini vien savu dēku stāstu! Kad būšu labi iepazinies ar tavu pagātni, tad runāsim par nākotni.

" Negoro un Heriss apsēdās atkal zem banāna. Portugālis atsāka savu stāstu.

—     Astoņpadsmit mēnešus es mētājos Oklendā. Kad kuģis bij piebraucis ostā, man nenācās grūti nepamanītam nokļūt krastā. Tikai kabatā man nebiļ ne piastra, neviena dolara. Lai vilktu dzīvību, vajadzēja strādāt katru darbu, kāds pagadījās.

—     Arī godīga cilvēka darbu, Negoro?

—     Arī to, Heris.

—     Nabaga zēns!

—     Jo es allaž gaidīju izdevīgu gadījumu, kas tomēr nenāca un nenāca. Bet tad Oklendas ostā piestāja vaļu zvejnieku kuģis «Piligrims».

—    Tas pats, ko vētra'izmeta Angolas krastā?

—     Tas pats, Heris, un uz tā par pasažieriem novietojās mrs. Veldona, viņas zēns un brālēns. Es kā vecs jūrnieks, kas uz vergu kuģa biju pat kalpojis par kapteiņa palīgu, nevilcinājos iestāties «Piligrima» dienestā … Pieteicos kapteinim, bet matrožu skaits jau bij pilns. Man par laimi brigas pavārs nupat bij dezertējis. Kas tad tas par jūrnieku, kas neprastu ari pavāra amatu? Es piesolījos izpildīt šo uzdevumu. Tiku pieņemts, un pēc dažām dienām «Piligrims» bij jau tālu prom no Jaunzēlandes krastiem.

—     Bet pēc mana jaunā drauga nostāsta, — Heriss pārtrauca, — «Piligrims» nepavisam nedomāja braukt uz Āfriku. Kā tad viņš nokļuva še?

—     Diks Sends to nevar saprast un varbūt nekad arī nesapratīs, — Negoro atbildēja. — Bet es tev pastāstīšu, kā tas notika. Un tad, Heris, ja tev tīk, vari to pateikt arī savam jaunajam draugam.

—     Bet kā tad, biedri? — Heriss iesaucās. — Stāsti, stāsti!

—     «Piligrimam» bij jābrauc uz Valparaizo, — Negoro atsāka. — Kuģī uzkāpis, es domāju, ka aizbraukšu uz Čili. Tā kā tā atrodas apmēram pusceļā starp Jaunzēlandi un Angolu,.tad es jau par vairākiem tūkstošiem jūdžu būtu ticis tuvāk Āfrikas krastiem. Bet notika, ka trīs nedēļas pēc izbraukšanas no Jaunzēlandes «Piligrima» kapteinis Hulls kādās vaļu medībās ar visiem saviem matrožiem noslīka jūrā. Pēc tam uz kuģa palika tikai jūrnieki, jaunmatrgzis un pavārs Negoro.

—    Un tad tu uzņēmies kuģa vadību? — Heriss vaicāja.

—    Sākumā man bij tāds nodoms, bet es noģidu, ka man neuzticas. Uz kuģa bij arī pieci spēcīgi nēģeri, visi brīvi cilvēki. Tos es viens nespētu pievarēt, tāpēc, labi pārdomājis, paliku tas pats, kas biju no sākuma, — «Piligrima» pavārs.

—    Tātad «Piligrims» tikai aiz nejauša gadījuma atkļuva Āfrikas krastā?

—     Nē, Heris, — Negoro atbildēja, — visā šajā braucienā vienīgais nejaušais gadījums ir tas, ka sastapu tevi tajā krastmalā, kur «Piligrims» tika sadragāts un kur tu patlaban atradies savā parastajā vergu mednieka gaitā. Bet atbraucām Angolā aiz manas gribas, ko turēju noslēptu un nevienam pašam neliku manīt. Tavs jaunais draugs, pavisam jauns vēl arī kuģa vadīšanas darbā, ar lagas un kompasa palīdzību vien nevarēja aprēķināt vietu, kur atrodas. Un tad kādā jaukā naktī kompass bij nostādīts nepareizi, un, spēcīgās vētras trenkts, «Piligrims» skrēja pa nepareizu ceļu. Dikam Sendam nesaprotamo garo braucienu arī vecs jūrnieks nebūtu varējis izskaidrot. Jaunmatrozim nezinot un pat nemaz nenojaušot, bijām pabraukuši garām Horna ragam, tikai es viens pats to sazīmēju miglā. Tad es atkal parūpējos kompasa adatu nostādīt pareizi, un, ārkārtīgi stipras vētras dzīts pret ziemeļaustrumiem, kuģis atbrauca pie Āfrikas krasta taisni Angolas robežās, ko es vēlējos sasniegt.

—    Un tieši tajā brīdī, — Heriss viņu pārtrauca, — laimīgs gadījums bij aizvedis mani sagaidīt tevi un tos krietnos ļautiņus atmānīt zemes iekšienē. Viņi bij pārliecināti, ka atrodas Amerikā. Man bij diezgan viegli iestāstīt, ka šis apgabals ir Lejasbolivijā, kurai tas patiešām mazliet līdzinās.

—     Jā, viņi tam ticēja, gluži tāpat kā tavs jaunais draugs noticēja ieraudzījis Lieldienu salu, lai gan patiesībā aizbraucām garām Tristana d'Akunhas salai!

—     Katrs cits viņa vietā tāpat būtu maldījies.

—     To es zinu, Heris, bet domāju šo kļūdu labi izmantot savā labā. Tātad mrs. Veldona ar saviem biedriem patlaban atrodas simts jūdžu dziļi Āfrikas vidienē, kur es tos arī gribēju atdabūt.

—     Bet, — Heriss ieminējās, — tagad viņi zina, kur atrodas.

—     Tagad tam vairs nav nekādas nozīmes! — Negoro iesaucās.

—     Un ko tu domā darīt? — Heriss vaicāja.

—     Ko es domāju darīt! — Negoro attrauca. — Pirms tev to saku, Heris, pastāsti man, ko tagad dara mūsu maizestēvs, vergu tirgotājs Alvecs, kuru nu jau divus gadus neesmu redzējis!

—     O, vecais blēdis joprojām dzīvo lieliski! — Heriss atbildēja. — Viņš katrā ziņā ļoti priecāsies tevi atkal redzēt.

—     Vai viņš uzturas Bihē tirgū? — Negoro vaicāja.

—     Nē, biedri, kopš gada viņš pārvietojies uz Kazondi.

—    Un veikali plaukst?

—     Pie velna, jā! — Heriss iesaucās. — Lai gan vergu tirdzniecība ar katru gadu kļūst grūtāka, vismaz še piekrastes apgabalā. Eksportu stipri traucē, no vienas puses, portugāļu iestādes, no otras — angļu kreiseri. Tikai Mosamedas apkārtnē Angolas dienvidos melno ievietošana kuģos patlaban vēl iespējama kaut cik sekmīgi. Šajā pašā brīdī tur barakas vēl ir vergu pilnas un gaida kuģus, kas tos nogādās spāniešu kolonijās. No Benguelas un Loandas tos nosūtīt nemaz nav iespējams. Gubernatori un pārvaldnieki vairs neklausa prātīgu vārdu. Tagad atliek tikai pārvietot darbības lauku uz tālākām iekšzemes faktorijām, un arī vecais Alvecs to patlaban pasācis. Savas preces un audumus viņš tagad Niangvē un Tanganaikas ezera apvidos iemaina pret ziloņkaulu un vergiem. Veikali vēl pietiekoši labi zeļ ar Augšeģipti un Mozambikas piekrasti, kas apgādā visu Madagaskaru. Bet es baidos, ka reiz pienāks laiks, kad.vergu tirdzniecība nepavisam vairs nebūs iespējama. Angļiem ir lieli sasniegumi Āfrikas vidienē. Misionāri iespiežas arvien tālāk un strādā pret mums. Šis pats Livingstons, ko ^ievs lai soda, kā dzird, izpētījis lielo ezeru apgabalu, esot nodomājis doties šurp uz Angolu. Bez tam vēl runā par kādu leitnantu Kameronu, kas gatavojoties pārceļot visu kontinentu no austrumiem pret rietumiem. Baidās, ka arī amerikānim Stenlijam līdzīgi plāni. Visi šie ceļotāji un pētnieki galu galā traucē mūsu darbu, Negoro, un, ja mēs kaut cik protam aizstāvēt savas intereses, neviens no šiem klejotājiem nedrīkst atgriezties un izpļāpāt Eiropā to, ko nekaunīgā kārtā izošņājis Āfrikā.

Vai, noklausoties šos neliešus, nebūtu jātic, ka tie sarunājās gluži kā godīgi veikalnieki, kam komerciālā krize patlaban sāk traucēt veikalus? Kas gan varētu iedomāties, ka tie runā nevis par kafijas maisiem un cukura mucām, bet par cilvēkiem, ko pārdod un pērk līdzīgi tirgus precei? Šiem vergu tirgotājiem nebij vairs ne mazākās taisnības un netaisnības sajūtas. Tikumības apziņa viņiem galīgi pagaisusi; nodarbodamies ar savu veikalu riebuma un nežēlības pilnajos Āfrikas vergu tirgos, tie viņu pazaudē visai īsā laika sprīdī.

Bet tajā ziņā Herisam bij taisnība, ka, pateicoties bezbailīgajiem ceļotājiem, ar kuru vārdiem nešķirami saistās dažādie atradumi ekvatorialajā Āfrikā, civilizācijā pamazām iespiedās, arī pašos mežonīgākajos apvidos. Vispirms Devids Livingstons, pēc viņa Grants, Spiks, Bertons, Kamerons un Stenlijs ir varoņi, kas mantojuši nemirstīgu slavu kā cilvēces labdari.

Tagad nu Heriss zināja, kā klājies biedram Negoro šajos divos beidzamajos gados. Vergu tirgotāja Alveca aģents, izbēdzis no Loandas katordznieku cietuma, parādījās atkal gluži tāds pats, kādu viņš to visu laiku pazinis, proti, gatavs uz itin visu. Bet Heriss nezināja vēl, ko viņš nodomājis darīt ar «Piligrima» ļaudīm, tāpēc vaicāja:

—    Tagad saki man, — ko tu gribi iesākt ar šiem cilvēkiem? ,

—      Es tos sadalīšu divos pulciņos, — Negoro attrauca kā cilvēks, kas jau sen skaidrībā par to, ko darīt. — Dažus pārdošu par vergiem, un citus … — Portugālis teikumu nepabeidza, bet viņa cietsirdīgās sejas izteiksme bij nepārprotama.

—     Kurus tu pārdosi? — Heriss jautāja.

—     Nēģerus, kas pavada mrs. Veldonu, — Negoro atbildēja. — Vecais Toms gan maz vairs vērts, bet pārējie četri ir spēcīgi tēvaiņi, par tiem Kazundes tirgū varēs dabūt smuku naudiņu.

—    To es ticu, — Heriss piekrita. — Četri stipri, darbam pieradināti nēģeri pilnīgi atšķiras no tiem lopiņiem, kurus dabūjam no zemes vidienes. Skaidrs, ka par tiem tu dabūsi brangu naudu!Amerikā dzimušie un Angolas tirgos atvestie nēģeri te ir reti sastopama prece. Bet, — amerikanis piebilda, — tu neesi man pastāstījis, vai uz «Piligrima» bij kāda naudas suma.

—    Tikai daži simti dolāru, ko es paguvu izglābt. Par laimi es varu cerēt uz zināmiem ienākumiem.. .

—     Uz kādiem, biedri? — Heriss ziņkārīgi iejautājās.

—    Nekādiem! … — Negoro atcirta, acīm redzami izpļāpājis vairāk, nekā gribējis.

—    Tagad atliek tikai mēģināt, pārdot visu šo preci par iespējami augstāku cenu, — Heriss teica.

—    Vai tad tas tik grūti? — Negoro vaicāja.

—     Nē, biedri. Desmit jūdzes no šejienes pie Kuanzas apmetusies vergu karavana, ko vada arabs Ibn Hamiss, — tas gaida tikai atgriežamies mani, lai dotos ceļā uz Kazondi. Tam ir vairāk iedzimto kareivju, nekā vajadzīgs Dika Senda un viņa biedru sagūstīšanai. Pietiek tikai, ja manam jaunajam draugam ienāk prātā doties uz Kuanzu.

—    Bet vai viņam tas ienāks prātā? — Negoro apjautājās.

—     Bez šaubām, — Heriss atbildēja, — tāpēc ka viņš ir pietiekoši inteliģents un nevar iedomāties briesmas, kas tur gaida. Diks Sends nevar ne domāt par atgriešanos krastmalā pa to pašu ceļu, pa kuru kopā atnācām šurp. Viņš neglābjami nomaldītos bezgalīgajos mežos. Tāpēc esmu pārliecināts, ka viņš raudzīs atrast kādu upi, kas tek uz jūru, lai tad pa to ar plostu brauktu lejup. Cits viņam neatliek, un esmu pārliecināts, ka viņš darīs taisni tā-

—    Jā .. . varbūt gan … — Negoro norūca pārdomādams.

—    Te nav nekāda «varbūt», bet gan «pilnīgi droši», — Heriss apgalvoja. — Redzi, Negoro, tas ir gluži tā, it kā mēs ar jauno draugu būtu norunājuši atkalredzēšanos Kuanzas krastā.

—    Nu labi, — Negoro atsaucās, — tad dosimies tikai ceļā. Es pazīstu Diku Sendu. Viņš ne brīdi nevilcināsies, mums jālūko aizsteigties viņam priekšā.

—    Tad uz priekšu, biedri!

Heriss ar Negoro piecēlās kājās, bet tajā mirklī atkal atskanēja troksnis, kas jau reiz bij viņus iztraucējis. Papirusa stiebri vienā vietā salīgojās.

Negoro apstājās un saķēra Herisa roku.

Piepeši atskanēja dobja riešana. Upes krastmalā parādījās kāds suns, kas, zobus atņirdzis, taisījās gāzties viņiem virsū.

—    Dingo! — iekliedzās Heriss.

—    Re! Šoreiz viņš man vairs neizmuks! — Negoro atsaucās.

Dingo metās viņam virsū, bet Negoro, pagrābis Herisa šauteni, atklāja uguni.

Šāviena rībienam apklustot, atskanēja sāpīga kaukšana, Dingo pazuda krastmalas krūmos.

Negoro tūliņ nokāpa lejā līdz pašam ūdenim.

Daži papirusa stiebri bij apšļakstīti ar asins lāsēm; gara, sarkana svītra stiepās pār strauta oļiem.

—    Beidzot šis nolādētais kustonis ir dabūjis to, kas viņam pienācās! — Negoro nopriecājās.

Ne vārda neteicis, Heriss bij vērojis, kas te tikko notika.

—    Jā, Negoro, šis suns liekas tevi sevišķi ienīstam? — viņš teica.

—    Tā liekas, Heris, bet nu viņš mani vairs neienīdīs.

—    Kāpēc gan tāds naids, biedri?

—    Ak, mums abiem savi veci rēķini!

—    Veci rēķini? …— Heriss atkārtoja.

Negoro uz to neko neatbildēja. Heriss nodomāja, ka

portugālis viņam kaut ko noklusējis savas pagātnes piedzīvojumos, bet vairāk netaujāja.

Pēc kāda brīža viņi jau gāja lejup pa upes krastu mežam cauri uz Kuanzas pusi.

## Trešā nodaļa ATKAL CEĻā

Āfrika! Šis tagadējos apstākļos tik briesmīgais vārds, kuram beidzot bij jāstājas Amerikas nosaukuma vietā, — šis vārds Dikam Sendam ne mirkli vairs neizgāja no prāta. Ja jaunais kapteinis iedomājās stāvokli pirms dažām nedēļām, tad viņu galvenā kārtā nomocīja jautājums: aiz kādiem iemesliem «Piligrims» atkļuvis pie šī krasta un tur aizgājis bojā, kā viņš pabraucis garām Horna ragam un no viena okeana iekļuvis otrā? Protams, to viņš tagad saprata, kāpēc, neskatoties uz kuģa straujo gaitu, zeme parādījās tik vēlu: līdz šejienei bij jānobrauc divreiz garāks ceļa gabals nekā līdz Amerikas krastiem.

—    Āfrika! Āfrika!… — Diks Sends domās atkārtoja.

Un tad, ar piespiestu gribas spēku atdarinot atmiņā visus šī neizskaidrojamā brauciena notikumus, viņam atausa nojauta, ka kompass varēja būt sagrozīts. Tagad viņš atminējās arī to, ka pirmais kompass bij saplīsis un lagas aukla pārtrūkusi, tā ka viņš vairs nespēja aprēķināt kuģa gaitas ātrumu.

—    Jā, — viņš domāja, — uz kuģa bij atlicis tikai viens pats kompass, un es nekādi nevarēju kontrolēt, vai viņš rāda pareizi … Un tad kādu nakti mani pamodināja vecā Toma kliedziens . .. Negoro bij tur kuģa pakaļgalā .. . Viņš bij uzkritis uz kompasa stobriņa … Vai viņš tur nevarēja ko sabojāt? . ..

Pamazām Dikam Sendam atausa it kā gaisma. Patiesība taču bij tikpat kā pirkstiem taustāma. Beidzot viņš sāka saprast visu aizdomīgo Negoro izturēšanos. Skaidri redzēja viņa roku visu to notikumu virknē, kas beigās noveda līdz «Piligrima» bojā ejai un visus viņa braucējus iemeta šajos drausmīgajos apstākļos.

Bet kas gan īsti bij šis nelietis? Varbūt jūrnieks, lai gan visu laiku to slēpa? Vai viņam bij pietiekoši daudz zināšanu, lai sarīkotu visu šo viltīgo spēli ar nolūku izmest kuģi Āfrikas piekrastē?

Lai nu arī pagātnē vēl bij dažas tumšas un neizskaidrojamas vietas, tagadnē viss likās pilnīgi skaidrs. Jaunais kapteinis zināja pārāk labi, ka atrodas Āfrikā, un pie tam pilnīgi iespējams, ka te bij pati drausmīgā Angolas kolonija, kurā viņi iegājuši vairāk nekā simts jūdžu tālu no jūrmalas. Tagad viņš zināja arī, ka par Herisa nodevību nemaz vairs nav jāšaubās. Pat vienkāršākā loģika lika spriest, ka amerikanis ar portugāli jau sen pazīstami, ka liktenīgs gadījums piekrastē tos atkal savedis kopā un ka abi tagad rīkojas pēc kopēji izstrādāta plāna, kas «Piligrima» izglābtos smagi apdraudēja.

Bet kādēļ gan visa šī necilvēciskā rīcība? Galu galā vēl varēja pielaist, ka Negoro tīkoja Tomu un tā pavadoņus šajā vergu tirgotāju zemē pārdot verdzībā. Arī tas vēl ticams, ka viņam, Dikam Sendam, portugālis lūkoja atriebties par to, ka viņš ar to bij apgājies tā, kā pavārs īstenībā pelnīja. Bet ko gan viņš gribēja no mrs. Veldonas, no mātes un viņas mazā bērna?

Ja Dikam Sendam izdevies kaut cik noklausīties Herisa un Negoro sarunu, viņš saprastu, kādas briesmas draudēja mrs. Veldonai, nēģeriem un arī viņam pašam.

Stāvoklis bij drausmīgs, bet jauneklis tomēr nezaudēja drosmi. Kapteinis viņš bij uz kuģa, kapteinis palika arī še uz sauszemes. Viņa pienākums izglābt mrs. Veldonu, mazo Džeku un visus pārējos, kuru liktenis atradās viņa rokās. Viņa īstais uzdevums nu tikai vēl sākās. Un savu uzdevumu viņš izpildīs līdz galam!

Trīs stundu ilgās pārdomās Diks Sends apsvēra tagadni un nākotni ar visām viņas labajām un ļaunajām izredzēm — lai gan šo pēdējo, diemžēl, šķita daudz vairāk. Tad viņš piecēlās apņēmies, noteikts un nelokāms.

Pirmie saules stari jau patlaban apspīdēja augsto koku galotnes. Izņemot jauno kapteini un Tomu, visi vēl gulēja cietā miegā.

Diks Sends piegāja pie vecā nēģera.

—     Tom, — viņš to klusi uzrunāja, — jūs dzirdējāt lauvas rūkšanu, jūs redzējāt siekstas, kurās ieliek vergu kājas, jūs zināt, ka mēs atrodamies Āfrikā!

—    Jā, Dika kungs, es to zinu.

—     Tad labi, Tom, nesakiet par to nevienu vārdu ne mrs. Veldonai, ne saviem biedriem. Pietiek, ja mēs abi zinām un abi ciešam bailes.

—     Divi vien . . . patiešām … tā būs labāk … — Toms piekrita.

—     Tom, — Diks Sends atsāka, — mums jābūt vēl modrākiem nekā līdz šim. Mēs esam naidnieku zemē — pie tam vēl kādu naidnieku un kādā zemē! Pietiks pateikt mūsu biedriem, ka Heriss mūs piekrāpis, lai arī tie pēc iespējas uzmanītos. Viņi domās, ka mums draud indiāņu uzbrukums, un vairāk arī nav vajadzīgs.

—     Jūs varat pilnīgi paļauties uz viņu drošsirdību un paklausību, Dika kungs!

—     To es zinu un tāpat paļaujos uz jūsu saprātu un pieredzi. Jūs allaž būsiet mans palīgs, mīļo Tom!

—     Vienmēr un visur, Dika kungs!

Vecais nēģeris nu bij uzzinājis Dika Senda nodomus un tiem piekritis.

Ja Heriss, redzēdams, ka viņa nodevība atklāta, bij turējis par vajadzīgu aizbēgt, tad tā taču bij zīme, ka jaunajam kapteinim un viņa ļaudīm šajā mirklī briesmas nedraudēja. Tiešām, amerikaņa pēkšņās aizbēgšanas tiešais iemesls bij lauvas negaidītā rūkoņa un zemē nomestās vergu važas. Viņš nojautis, ka ir atmaskots, un tāpēc meties laikus prom, kamēr mazais ceļinieku pulciņš vēl nebij nokļuvis tajā vietā, kur viņš nodomājis tam uzbrukt. Negoro, kura tuvumu Dingo samanījis visas šīs pēdējās ceļojuma dienas, katrā ziņā tagad piebiedrojies Herisam, un nu abi tie rīkojas kopīgi. Puslīdz droši, ka paies vēl vismaz dažas stundas, kamēr viņi ielenks Diku Sendu un tā biedrus, un 'tās vajadzēja izmantot.

Dika Senda vienīgais nodoms bij — pēc iespējas ātrāk doties atpakaļ un sasniegt jūrmalu. Viņam bij pilnīgs iemesls domāt, ka tas ir Angolas krasts. Kad tas reiz būs sasniegts, tad jādodas pa piekrasti vai nu uz ziemeļu, vai dienvidu pusi, līdz kādai portugāļu nometnei, kur viņš un viņa biedri varētu nogaidīt izdevīgu gadījumu atpakaļbraucienam uz dzimteni.

Bet vai iet pa to pašu jau nostaigāto ceļu, lai pēc iespējas drīzāk sasniegtu jūrmalu? Diks Sends nedomāja par to, un Herisa aprēķins tajā ziņā pilnīgi attaisnojās, kas noteikti bij paredzējis, ka apstākļi piespiedīs jauno kapteini izvēlēties pēc iespējas īsāko ceļu.

Patiešām, viņš būtu pārāk vieglprātīgs, ja ne gluži neprātīgs, dodamies atpakaļ pa to pašu grūto ceļu, kas izbeigtos krastā tajā pašā vietā, no kuras viņi bij izgājuši. Tur arī Negoro viegli varētu sekot viņiem pa labi pazīstamām pēdām. Vienīgais līdzeklis bij uzmeklēt kādu upi, pa kuru tad varētu doties lejup, neatstājot aiz sevis nekādu sliedi. Bez tam tādā kārtā mazāk būtu jābaidās ari no plēsīgiem zvēriem, kuri līdz šim par laimi bij turējušies pienācīgā attālumā. Arī iedzimto uzbrukums šāda ceļojuma laikā būtu mazāk bīstams. Uz kāda droša plosta novietojušies un labi apbruņojušies, Diks Sends un viņa biedri vislabāk spētu turēties pretim katram uzbrukumam. Galvenais tagad bij atrast kādu braucienam noderīgu upi.

Jāpiebilst vēl, ka arī mrs. Veldonai un mazajam Džekam šāds ceļojums būtu visērtākais. Protams, slimo bērnu viņi varēja ari tepat uz rokām panest. Tā kā Herisa zirga nu vairs nebij, viņi varēja pagatavot no zariem nestuves, kur novietot mrs. Veldonu. Bet tādā kārtā divi nēģeri allaž būtu aizņemti kā nesēji, un Dikam Sendam bij pilnīgs pamats vēlēties, lai uzbrukuma gadījumā visi viņa biedri atrastos blakus un spētu brīvi kustēties.

Un galu galā braucienā pa upes straumi Diks Sends atkal vislabāk varētu izlietot savu jūrnieka prasmi.

Tātad tagad vispumā kārtā bij jāuzzina, vai kaut kur tuvumā atrodama kāda braucienam noderīga upe. Dikam Sendam tas tā tiešām likās aiz sekošiem iemesliem:

Upe, kas ietecēja Atlantijas okeānā tajā vietā, kur sadragāja «Piligrimu», augšgalā nevarēja daudz nosliekties ne pret šī apvida ziemeļiem, ne austrumiem, tāpēc ka netālā kalnu grēda, tā pati, ko viņi bij noturējuši par Kordiljeriem, noslēdza apvārsni abās pusēs.

Ja upe tecēja no šiem kalniem vai arī aizlocījās pret dienvidiem, abos gadījumos Dikam Sendam tā bij jāatrod. Varbūt vēl pirms lielās upes patrāpās kāda viņas pieteka, diezgan dziļa mazā ceļinieku pulciņa braucienam. Šā vai tā, bet, pēc visām zīmēm spriežot, kaut kāds ūdens ceļš nevarēja būt tālu.

To varēja spriest arī pēc zemes izskata, kas pēdējo jūdžu gājienā kļuvis stipri citāds. Kalnu nogāzes nosliecās arvien zemāk un izdvašoja drēgnumu. Šur tur pagadījās prāvāki strauti, kas liecināja, ka dziļi apakš zemes atrodas vesels ūdens dzīslu tīkls. Visu pēdējo dienu ceļinieki bij nākuši gar tāda strauta malu, kura brūnā dzelzs rāva tecēja starp stipri lēzeniem krastiem. Strautu atrast neprasīs ne daudz laika, ne pūļu. Acīm redzami braukt pa pašu šo straujo strautu nebūs iespējams, bet, sekojot tam līdz ietekai, varbūt varēs aizsniegt kādu lielāku un braukšanai piemērotu upi.

Tāds bij tas vienkāršais plāns, pie kura Diks Sends pēc sarunas ar veco Tomu nolēma turēties.

Dienai pilnīgi ataustot, cits pēc cita pamodās visi pārējie biedri. Mrs. Veldona ielika mazo, vēl aizmigušo Džeku Nanai klēpī. 2ēl bij skatīties bērna sejiņā, kas, lēkmēm pārejot, izskatījās tik bāla.

Mrs. Veldona pienāca pie Dika Senda.

—    Dik, — viņa to uzrunāja, iepriekš cieši aplūkojusi, — kur ir Heriss? Es viņu te neredzu.

Jaunajam kapteinim šķita, ka, arī pametot savus biedrus pārliecībā, ka tie patlaban atrodas Bolivijā, viņš tomēr nedrīkst slēpt amerikaņa nodevību. Tāpēc viņš nevilcinādamies atbildēja:

—    Herisa te vairs nav.

—    Vai tad viņš devies uz priekšu izlūkot ceļu? — mrs. Veldona taujāja.

—    Nē, viņš ir aizbēdzis, mrs. Veldona, — Diks Sends atbildēja. — Šis Heriss ir bijis nodevējs un uz vienu roku ar Negoro, kas sekojis mums līdz pat šejienei.

—    Bet ar kādu nolūku? — mrs. Veldona uztraukta iesaucās.

—      To es nezinu, — Diks Sends atbildēja. — Tikai to

zinu skaidri, ka mums jālūko pēc iespējas drīzāk nokļūt atpakaļ jūrmalā.

—    Šis cilvēks … nodevējs! — mrs. Veldona atkārtoja. — Man jau bij tāda nojauta! Un tu domā, Dik, ka viņš rīkojas saziņā ar Negoro?

—    Par to nav ko šaubīties, mrs. Veldona. Šis nelietis visu laiku sekojis mums pa pēdām. Nejaušs gadījums savedis abus šos blēžus kopā un …

—    Ceru, ka viņi neizšķirsies, kamēr es tos sastopu, — iejaucās Herkuls. — Es sašķaidīšu to galvas vienu pret otru, — milzenis vēl piebilda, savilkdams savas drausmīgās dūres.

—    Bet kas notiks ar manu bērnu! — mrs. Veldona iesaucās. — Es tā biju cerējusi, ka atradīsim ērtu patversmi Sanfeličes haciendā …

—    Džeks atveseļosies, — vecais Toms ieminējās, — tiklīdz nokļūsim atpakaļ piekrastes joslā, kur veselīgāks gaiss.

— Un tu esi pilnīgi pārliecināts, ka Heriss mūs nodevis? — mrs. Veldona iztaujāja vēlreiz.

—    Jā, mrs. Veldona, — jaunais kapteinis atbildēja īsi, negribēdams vairāk nekā skaidrot.

Bet tad viņš piebilda, zīmīgi pavērdamies vecajā nēģeri:

—    Mēs ar Tomu šonakt atklājām viņa nodevību, un, ja viņš nepaspējis uzlēkt savā zirgā, es būtu to nogalinājis.

—    Tātad viņa daudzinātā ferma . . .

—    Visā apkārtnē te nav nekādas fermas, ne ciema, ne pilsētiņas, — Diks Sends atbildēja. — Atkārtoju, mrs. Veldona, mums jālūko nokļūt atpakaļ jūrmalā.

—    Pa to pašu ceļu, Dik?

—    Nē, mrs. Veldona, bet lejup pa kādu upi, kas mūs bez lielām grūtībām un briesmām aizvedīs jūrā. Vēl dažas jūdzes kājām, un es nešaubos…

—    Es esmu stipra diezgan, Dik! — iesaucās mrs. Veldona, cīnīdamās pati pret savu vājumu. — Es varu iet! Es nesīšu savu bērnu! …

—    Mēs taču esam še, mrs. Veldona, — iejaucās Bats, — mēs nesīsim jūs pašu!

—    Jā, jā, — Ostins apstiprināja. — Ņemsim divus stiprus garus zarus un lapotos uzliksim virsū .. .

—    Pateicos, mīļie draugi, — mrs. Veldona atbildēja, — bet es gribu iet pati… Es iešu. Dosimies tikai ceļā!

—    Jā, dosimies prom! — arī jaunais kapteinis atsaucās.

—    Dodiet man Džeku! — Herkuls teica, paņemdams bērnu Nanai no rokām. — Es nogurstu, ja man nav nekā ko nest.

Un krietnais nēģeris vārīgi paņēma savās varenajās rokās mazo, aizmigušo bērnu, kas pat nepamodās.

Rūpīgi pārbaudīja ieročus. Pārtikas paliekas salika vienā sainī, lai tas būtu nesams vienam pašam vīram. Akteons saini uzmeta sev mugurā, bet viņa biedri palika brīvi, tikai ar ieročiem rokās.

Brālēna Benedikta tievās, it kā tērauds stiprās kājas nogurumu nepazina, viņš tūliņ bij gatavs doties tālāk. Vai arī viņš bij ievērojis Herisa nozušanu? Noteikti to nevarēja apgalvot, par tādām lietām viņš maz interesējās. Bet patlaban viņš pārdzīvoja briesmīgāko katastrofu, kāda vien viņam varēja uzbrukt.

Brālēns Benedikts bij nokļuvis bezizejas stāvoklī: pazaudējis savu lupu un brilles!

Par laimi, pašam entomologam nemanot, Bats šos nesamaksājamos un neatvietojamos daiktus bij atradis guļasvietas garajā zālē, bet pēc Dika Senda rīkojuma paslēpa tos un nerādīja. Tādā kārtā bij pilnīga drošība, ka šis lielais bērns mierīgi turēsies gājienā pie citiem, jo, pēc paša apgalvojuma, tagad viņš neredzot tālāk par savu deguna galu.

Un tā, novietots starp Akteonu un Ostinu ar stingru noteikumu neatstāt no tiem, nelaimīgais Benedikts nesūrodamies turējās savā ierindā kā aklais, ko saitē ved līdz.

Mazais pulciņš nebij vēl pagājis piecdesmit soļu, kad vecais Toms to piepeši atkal apturēja.

—    Bet Dingo? — viņš iesaucās.

—    Patiešām, Dingo še nav! — Herkuls apstiprināja.

Un savā spēcīgajā balsī viņš vairākkārt sauca suni.

Nekāda riešana tomēr neatskanēja par atbildi saucienam.

Diks Sends neteica ne vārda. Suņa pazušana bij liels zaudējums, jo viņš ceļiniekus visdrošāk pasargātu no visiem pārsteigumiem.

—    Vai Dingo būtu sekojis Herisam? — Toms ievaicājās.

—    Herisam ne! — Diks Sends atbildēja. — Bet iespējams, ka Dingo uzodis Negoro pēdas. Visu laiku viņš vēroja to nākam mums iepakaļ.

—    Un tas nolādētais pavārs tūliņ būs laidis viņam lodi virsū! — Herkuls iekliedzās.

—    Ja tikai Dingo pirmais to nesagrāba aiz rīkles! — Bats iebilda.

—    Var jau būt, — Diks Sends atbildēja. — Bet mums nav laika gaidīt, kamēr atgriežas Dingo. Ja viņš vēl dzīvs, šis gudrais dzīvnieks gan pratīs atrast mūs. Uz priekšu!

Laiks bij ļoti karsts. Gaismai austot, biezi padebeši aizsedza apvārsni. Gaisā manīja negaisa tuvošanos. Laikam gan diena nepaies bez pērkona grāvieniem. Par laimi mežs še gan daudz retāks, tomēr ar savu ēnu mazliet atvēsināja zemes virspusi. Šur tur slaidi koki ieslēdza ar garu, cietu zāli apaugušos klajumus. Dažās vietās milzīgi, jau manāmi pārogļojušies koku stumbri vāļājās zemē; no tā spriežams, ka še ir akmeņogļu apgabals, kādus bieži sastop Āfrikas plašumos. Citos klajumos zāles zaļumam jau piejaucās spilgtas krāsas puķes, dzeltenais un zilais ingvers, bālās lobelijas, sarkanās orchidejas, pa kurām laidelējās apaugļotāji kukaiņi.

Koki te vairs neauga necaurejamā blīvā, bet viņu sastāvs bij dažādāks. Te auga sevišķa palmu pasuga, kuras sulu Āfrikā lieto pārtikai, astoņas līdz desmit pēdas augstie kokvilnas krūmi, kuru cīpslainie stumbri dod garšķiedrainu kokvilnu, ļoti līdzīgu Fernambukas kokvilnai. Pa dažu koku mizas kukaiņu izēstām plaisām lāsoja smaržojoši sveķi — kopals, kas zemē sarecēja gabalos un ko iedzimtie lietoja savām vajadzībām. Citronu un granatu koki auga savvaļā, bez tiem vēl kādi divdesmit kokveidīgi stādi, kas liecināja, cik auglīgi ir Centrālās Āfrikas apvidi. Dažās vietās parastai smaržai vēl piejaucās tīkami maigais vaniļas aromats, lai gan nebij noskārstams, kāds krūms īsti to izplatīja.

Visi šie dažādie koki un augi zaļoja kupli, lai gan bij pats sausākais gadalaiks un tikai retas, nejaušas lietus gāzes reizēm atveldzēja šo brīnum auglīgo zemi. Tas bij arī drudža laiks, bet jau Livingstons pareizi aprādījis, ka no tā izveseļoties iespējams, tikai aizejot pavisam prom no apvidiem, kur cilvēks saslimis. Diks Sends atcerējās šo lielā ceļotāja norādījumu un cerēja, ka tas piepildīsies arī pie Džeka. Savu pārliecību viņš pateica mrs. Veldonai, pēc tam kad slimības periodiskā lēkme šoreiz vairs nebij atkārtojusies un bērns mierīgi gulēja Herkula rokās.

Tā viņi gāja uzmanīgi un ātri. Reizēm pamanīja svaigas cilvēku vai dzīvnieku pēdas. Pašķirot vai aplaužot krūmu un paparžu zarus, bij iespējams soļot vienmērīgā gaitā. Bet tad pagadījās arī vietas ar daždažādiem šķēršļiem un kavēkļiem, kurus novēršot pagāja laiks, un Dikam Sendam par lielu nepatiku gājiens aizkavējās. Lielāko tiesu tur bij sasējušās un sāpinājušās lianas, līdzīgas samežģītām kuģa mastu virvēm, līkam austrumzemes zobenam līdzīgas milzu pākstis ar gariem, cietiem dzeloņiem, piecdesmit sešdesmit pēdu garas augu čūskas, kuras, kad tām uzmina, liecās atpakaļ un durstīja gājēju saviem iesmiem. Nēģeri tās kapāja ar cirvjiem, bet lianas stiepās un stiepās, sapinušās mudžeklī no zemes līdz pat augsto koku galotnēm.

Dzīvnieku valsts šajā apgabalā bij tikpat dažāda kā augi. Neskaitāmi putni laidelējās zem šī varenā lapotņa, bet pats par sevi saprotams, ka tiem nebij jābaidās no šāvieniem, jo cilvēki gribēja pēc iespējas ātrāk un klusākt tikt projām. Lielos pulkos tur skraidīja pērļu vistas, dažādu pasugu ārkārtīgi biklās irbes un tad «vhip-poor will» putni, kurus ziemeļamerikaņi vienkārši nosauc tā pēc viņu brēciena skaņas. Diks Sends un vecais Toms patiešām varēja iedomāties, ka atrodas kādā Dienvidamerikas apvidū. Un tomēr, diemžēl, tā nebij!

Līdz šim Āfrikas bīstamie plēsīgie zvēri vēl nebij mēģinājuši uzbrukt mazajam ceļinieku pulciņam. Arī šī gājiena sākumā dabūja redzēt žirafes, kuras Heriss, bez šaubām, atkal mēģinātu iegalvot par strausiem, bet šoreiz gan bez panākumiem. Šie žiglie kustoņi aizskrēja ātri, ārkārtīgi pārbijušies, ieraudzīdami mazo karavanu šajos cilvēku tik reti apmeklētajos mežos. Tālu zālienes nomalē reizēm sacēlās biezs putekļu mākonis. Tur aizjoņoja bifeļu pulks, saceldams tādu dārdoņu kā smagi piekrauti vezuma rati.

Divas jūdzes Diks Sends vadīja gājienu gar strauta krastu, cerēdams tā aizsniegt kādu lielāku upi. Viņš bij cieši noņēmies uzticēt savus biedrus tikai straujas piekrastes upes ūdeņiem, cerēdams pasargāt tos no pārāk lielām, grūtībām un briesmām.

Ap pusdienas laiku trīs jūdzes bij noietas bez lielākiem traucējumiem un sadursmēm. No Herisa un Negoro nebij ne miņas. Arī Dingo negriezās atpakaļ.

Bij jāapstājas atpūsties un paēst.

Apmetās bambusa niedru biezoknī, kas pilnīgi paslēpa mazo pulciņu.

Pa ēšanas laiku runāja maz. Mrs. Veldona bij atkal paņēmusi zēnu klēpī. Viņa nenovērsa acu no tā un pati tiklab kā nemaz nepieskārās ēdienam.

— Ēdiet taču kaut ko, mrs. Veldona! — Diks Sends to vairākkārt mudināja. — Ko mēs iesāksim, kad jūs zaudēsiet spēkus? Ēdiet, ēdiet! Tūliņ atkal dosimies ceļā, un kāda straume mūs viegli aiznesīs atpakaļ jūrmalā.

Mrs. Veldona cieši lūkojās Dika Senda sejā, kamēr viņš tā runāja. Jaunekļa kvēlošās acis pauda visu to drosmi, kas likās strāvoja viņa augumā. Redzēdama viņu tādu, vērodama arī šos krietnos nēģerus, tik paklausīgus un padevīgus, šī sievie'.e un māte negribēja vēl ļauties izmisumam. Un kāpēc gan lai viņa zaudētu cerības? Vai tad viņa neatradās viesmīlīgā zemē? Pēc viņas domām, Herisa nodevībai nevarēja būt nekādu smagu seku. Diks Sends labi noprata mrs. Veldonas domas un nemanot nodūra galvu.

.

## Ceturta nodaļa. Angolas grūtie ceļi

Šajā mirklī mazais Džeks pamodās un apķērās ar roku mātei ap kaklu. Acis viņam bij žirgtākas, drudža lēkme neatkārtojās.

— Vai tev tagad labāk, dārgais? — mrs. Veldona vaicāja, spiezdama slimo bērnu pie sirds.

—    Jā, māmiņ, — Džeks atbildēja, — bet man mazliet slāpst.

Bērnam drīkstēja dot tikai svaigu ūdeni, viņš kāri iedzēra pāris malku.

—     Un mans draugs Diks? — viņš jautāja.

—    Esmu šeit, Džek! — Diks Sends atsaucās un piegāja paspiest zēna roku.

—     Bet mans draugs Herkuls?

—    Tepat, Džeka kungs! — milzis atsaucās tāpat, pieliekdams tuvāk savu labsirdīgo seju.

—     Un zirgs? — mazais Džeks taujāja tālāk.

—    Zirgs? Zirgs ir prom, — Herkuls paskaidroja. — Tagad es pats esmu jūsu zirgs. Visu laiku es jūs nesu. Vai jums liekas, ka es savu jātnieku stipri kratu?

—    Nē, — Džeks atbildēja. — Bet kur tad man būs pavada, ko turēt?

—     O! ja gribat, ielieciet man laužņus, — Herkuls teica, atplezdams savu plato muti, — un tad jūs varat vilkt tos, cik tikai jums tīk.

—     Es jau nevelku gandrīz nemaz.

—     Dariet to droši! Man ir izturīga mute.

—     Bet kur ir Herisa kunga ferma? — mazais zēns taujāja vēlreiz.

—    Mēs drīz vien būsim tur, mīļo Džek, — mrs. Veldona atteica. — Jā gan . .. drīz!

—    Vai nesāksim atkal iet? — iejautājās Diks Sends, lai pārtrauktu šo iztaujāšanu.

—    Jā, Dik, dosimies tālāk! — mrs. Veldona piekrita.

Sēdētāji piecēlās kājās, un gājiens atsākās tādā pašā kārtībā.

Biļ jālien cauri biezokņiem, lai neaizklīstu prom no strauta krastmalas. Patrāpījās arī dažas takas, tikai tās, kā iedzimtie saka, bij «mirušas», proti, ērkšķiem un krūmājiem aizaugušas. Trīs stundas ceļinieki lauzās pa šiem biezokņiem un paspēja noiet tikai vienu pašu jūdzi. Nēģeri strādāja bez apstājas. Nodevis mazo Džeku Nanai, arī Herkuls ķērās pie darba, un tad bij ko redzēt, cik viņš viens pats paveica! Spēcīgi nošņākdamies, viņš atvēzēja savu cirvi, viņa priekšā tūliņ pletās ērta eja, it kā to būtu izdedzinājusi uguns.

Par laimi šim pārmērīgi grūtajam darbam pienāca beigas. Kad pirmā jūdze bij noieta, biezoknī pavērās plata eja, kas sākumā aizveda tieši pie strauta, bet tad tālāk stiepās pa pašu krastu. Tas bij ziloņu ceļš, acīm redzams šie dzīvnieki simtiem staigājuši pa mežu šajā apgabalā. Lietus laikā pārplūdušā, sūkļainā zemē milzīgo, smago kāju iespiedumi bij pametuši dziļas pētins.

Bet drīz vien kļuva skaidrs, ka šis ceļš nekalpoja vienīgi tikai milzeņu dzīvnieku pastaigai. Arī cilvēki pa to bij bieži gājuši, bet ne jau labprātīgi. Veseli lieli bari te dzīti gluži kā uz kaušanu. Šur un tur ceļa malā mētājās zvēru apgrauztas skeletu paliekas, pie dažām vēl karājās vergu važas.

Centrālajā Āfrikā bij daudz tādu garu, cilvēku ģindeņiem nokaisītu ceļu. Karavanas dzina simtiem jūdžu tālu, un cik simtu nelaimīgo tur pakrita zem dzinēju pātagām aiz bada un pārmocīšanās, aiz vārguma un dažādām sērgām! Cik daudzus vergu tirgotāji nomaitāja paši, kad visiem vairs neiznāca pārtikas! Jā, kad nebij vairs iespējams pabarot, viņus nogalināja ar šautenes lodi, zobena cirtienu vai dunča dūrienu, lādi slaktiņi notika diezgan bieži.

Tātad arī pa šo ceļu bij dzītas vergu karavanas. Jūdzi garajā ceļa gabalā Diks Sends un viņa biedri ik uz soļa atdūrās pret izmētātiem cilvēku kauliem un iztraucēja milzīgos maitas putnus, kas, viņiem tuvojoties, smagi pacēlās un palika riņķojot turpat gaisā.

Mrs. Veldona gan skatījās, bet likās, ka viņas acis neredz nekā. Diks Sends iekšēji trīcēja aiz bailēm, ka viņa nesāk iztaujāt, jo vēl vienmēr cerēja aizvadīt to atpakaļ jūrmalā, nepateicis, ka nodevējs Heriss viņus aizmaldinājis ekvatorialā Āfrikā. Par laimi mrs. Veldona nesaprata, kādā apvidū nokļuvusi. Viņa bij vēlējusies atkal ņemt mazo Džeku savās rokās, un aizmigušais zēns pievērsa visu viņas uzmanību. Nana gāja viņai blakus, bet ne viena, ne otra neuzstādīja jautājumus, no kuriem Diks Sends tā baidījās. Vecais Toms soļoja, acis nodūris. Viņš saprata pārāk labi, kāpēc šis ceļš tā nokaisīts ar cilvēku kauliem.

Viņa biedri pārsteigti skatījās pa labi un pa kreisi, it kā būtu iemaidījušies nebeidzamā kapsētā, kur kāda zemes katastrofa izārdījusi visus kapus. Tomēr arī viņi soļoja klusēdami.

Tad strauts pagriezās sāņus un reizē ar to palika arī platāks. Ūdens viņa gultnē neskrēja vairs tik strauji. Diks Sends cerēja, ka strauts drīz vien kļūs derīgs braukšanai vai arī ka tas ietecēs kādā lielākā, tieši uz Atlantijas okeānu plūstošā upē.

Jaunais kapteinis no paša sākuma bij nolēmis par katru cenu sekot tieši šī strauta straumei. Tāpēc viņš nekavējās pamest ziloņu ceļu, kurš kādā vietā nogriezās nost no strauta.

Tā mazajam ceļinieku pulciņam vēlreiz vajadzēja lauzties cauri meža biezoknim. Ar cirvjiem viņi izcirta eju cieši sapīņātās liānās un krūmos. Šie sīkie augi gan bieži pārklāja visu zemi, bet mežs vairs nebij tik liels kā pārietā piekrastes joslā. Koki kļuva arvien retāki. Zālei pāri slējās tikai bambusa niedru ceri, tik gari, ka pat sniedzās pāri Herkula galvai. Vienīgi viņu stiebru locīšanās rādīja, kur virzās mazais ceļinieku pulciņš.

Ap pulksten trijiem pēcpusdienā apkārtne pavisam pārvērtās. Sākās plaši klajumi, ko lietus periodā ūdens pilnīgi pārplūdināja. Zeme te bij purvaināka, biezajai sūnu segai pāri slējās krāšņas papardes. Ja pa kādu izcilni pakāpās stāvākā piegāzē, tur bij redzamas brūnas cīpslas, katrā ziņā kādu bagātīgu mineralslāņu pēdējās atzares.

īsti vietā Diks Sends atcerējās, ko savā laikā bij lasījis Livingstona ceļojuma aprakstos. Drosmīgais doktors vairākkārt bij iestidzis šajos viltīgajos Āfrikas dumbrā jos.

— Uzmanieties, mīļie draugi! — viņš tiem uzsauca, pats aizsteigdamies gājiena priekšgalā. — Vispirms pamēģiniet zemi un tikai tad speriet soli!

—     Patiešām, — Toms apstiprināja, — liekas, ka lietus šos klajumus pagalam izmiekšķējis. Un tomēr pēdējās dienās nemaz nav lijis.

—    Nē, — Bats piekrita, — bet negaiss nav tālu.

—     Tāpēc mums jo vairāk jāpasteidzas, lai tiktu pāri šiem muklājiem, pirms vēl uznācis lietus, — Diks Sends noteica.

—     Herkul, ņemiet mazo Džeku atkal savā klēpi! Bat un Ostin, jūs turieties tuvumā mrs. Veldonai, lai'Vajadzības brīdī palīdzētu viņai. — Jūs, Benedikta kungs … Bet ko jūs tur darāt, Benedikta kungs?

—     Es krītu! . .. — vientiesīgi atbildēja brālēns Benedikts, piepeši pazudis, it kā kad nupat zem viņa kājām būtu pavēries kāds caurums.

Patiešām, nabaga entomologs bij paspēris kāju uz kādas slīkšņas un līdz viduklim iegrimis lipīgās dūņās. Viņam pasniedza roku un izvilka laukā; viņš bij viss aplipis ar dūņām, tomēr ļoti apmierināts, ka skārda kārba nav cietusi. Tagad Akteons novietojās viņam līdzās, lai nelaimīgo tuvredzīgo pasargātu no otrreizējās likstas.

Brālēns Benedikts nebij vis diez cik laimīgi izvēlējies slīkšņas vietu, kur iekrist. Kad viņu izvilka no dubļiem, tur virspusē sacēlās liels pulks burbuļu, kas pārplīzdami izplatīja nejauku smaku. Livingstons, vairākkārt tādā vannā izpeldējies līdz pat padusēm, salīdzina šo melno, šūnaino zemi ar milzīgu sūkli, kur kājas iemītā dobē no visām pusēm acumirklī saplūst neskaitāmas ūdens strūkliņas. Ārkārtīgi bīstami staigāt pa tādām vietām.

Labu pus jūdzi Dikam Sendam un viņa biedriem vajadzēja iet pa šādu sūkļainu apvidu. Atgadījās pat tik ļauni, ka arī mrs. Veldonai bij jāapstājas, līdz pusstilbiem iegrimušai dūņās. Herkuls, Bats un Ostins, vēlēdamies pasargāt viņu no vēl lielākas klizmas nekā no šī nogurdinošā gājiena pa purvaino klajumu, pagatavoja nestuves no bambusa un pierunāja viņu sēsties tajās. Mazo Džeku novietoja viņai klēpī, un tādā kārtā gājiens varēja virzīties ātrāk pa šo nelabi smirdošo purvāju.

Iešana bij ārkārtīgi grūta. Akteons ar spēcīgu roku uzmanīgi vadīja brālēnu Benediktu. Toms veda Nanu, kura bez viņa palīdzības vairākkārt bij iegrimusi dubļu dūksnī. Trīs pārējie nēģeri stiepa nestuves. Diks Sends, priekšgalā iedams, izlūkoja ceļu. Nebij viegli atrast vietu, kur droši varēja spert kāju. Galvenā kārtā bij jālēkā pa ciņiem, apaugušiem ar biezu, cietu zāli, bet bieži vien arī tāds atbalsts izrādījās mānīgs un kāja līdz ceļiem iegrima dūksnī.

Beidzot ap pieciem pēcpusdienā purvājam tika pāri, zeme atkal bij pietiekoši cieta un mālaina, bet apakšā tomēr vēl šķita diezgan ūdeņaina. Acīm redzami šī vieta atradās zemāk par tuvējo upi, un ūdens no turienes pa zemes apakšu sūcās šurp.

Karstums bij gluži nomācošs. Tas būtu pilnīgi neizturams, ja biezs negaisa mākonis neaizklātu saules svelošos starus. Tāli zibšņi sāka skaldīt krēslu, debess dziļumos dunēja dobji pērkona grāvieni. Tuvojās drausmīgs negaiss.

Āfrikā tādi gadās visai bieži. Lietus gāž straumēm, vētra trauc tādām brāzmām, ka apgāž lielus kokus, nemitīgi zibeņi seko cits citam, — tāda ir šā apvidus dabas elementu baigā cīņa. Diks Sends to visu zināja labi un stipri uztraucās. Nebij domājams pārlaist nakti bez jebkāda patvēruma. Klajumu varēja pārplūdināt, tajā neredzēja nevienu pauguru, uz kura paglābties.

Kur gan lai atrod patversmi šajā purvainajā tuksnesī bez neviena koka, bez neviena krūma? Pat zemes dziļumā velti būtu to meklēt. Pāris pēdu zem virsmas atrastu tikai ūdeni.

Taču patālu pret ziemeļiem nelielu uzkalnu rinda likās noslēdzam šo purvaino līdzenumu. Arī daži koki tur slējās pret daudzmaz gaišo debess svītru, kas apvārsnī stiepās zem negaisa mākoņa.

Ja arī tur nebūtu īstas pajumtes, mazais ceļinieku pulciņš justos paglābts no plūdiem. Vismaz dzīvību viņi tur pasargātu.

—    Uz priekšu, draugi, uz priekšu! — Diks Sends sauca. — Vēl trīs jūdzes — un mēs būsim drošākā vietā nekā še purvā!

—    Drosmīgāk, ašāk! — arī Herkuls kliedza.

Krietnais nēģeris bij gatavs viņus visus uzcelt sev plecos un nest uz priekšu.

Šis sauciens uzmudināja drošsirdīgos cilvēkus, un par spīti visam garās dienas gājuma nogurumam viņi sāka iet vēl ātrāk nekā sākumā no rīta.

Kad uznāca negaiss, gājēji atradās vēl vairāk nekā divas jūdzes no mērķa. Par laimi lietus, no kura visvairāk bij jābaidās, vēl tūliņ nepavadīja pirmās zibšņu svītras, kas nošķīlās starp zemi un elektrības piesātinātiem mākoņiem. Iestājās pilnīga tumsa, lai gan saule vēl nebij noslīdējusi aiz apvāršņa. Tvaiku blīva slīga aizvien zemāk un zemāk, grasīdamās izvērsties šļācošās lietus straumēs. Sarkani un zili zibeņi to skaldīja tūkstoš vietās, mezdami pāri klajumam samežģītu uguns audu tīklu.

Divdesmit reižu zibens tikko neķēra Diku Sendu un viņa pavadoņus. Šajā klajumā bez kokiem viņi bij vienīgie, kas pievilka elektrību. Pērkona dārdu pamodināts, Džeks paslēpās Herkula rokās. Nabaga mazajam bij ļoti bail, bet viņš to neizrādīja mātei, lai viņu vēl vairāk neuztrauktu. Lieliem soļiem steigdamies, Herkuls mierināja zēnu kā prazdams.

—    Nebaidieties, mīļo Džek! — viņš teica. — Ja zibens pienāks mums tuvāk, es to ar vienu pašu roku pārlauzīšu pušu! Esmu stiprāks nekā viņš!

Iedomādamies milža lielo spēku, mazais Džeks tiešām mazliet apmierinājās.

Bet drīz sāks arī līt, no sabiezētiem mākoņiem gāzīsies veselas ūdens straumes. Kas notiks ar mrs. Veldonu un tās biedriem, ja viņiem neizdosies kaut kur patverties?

Diks Sends uz mirkli apstājās blakus vecajam Tomam.

—    Ko nu darīsim? — viņš vaicāja.

—    Turpināsim savu ceļu, Dika kungs, — tas atteica. — Šajā klajumā palikt mēs nevaram, lietus to drīz vien pārvērtīs neizbrienamā slīkšņā.

—    Nē, Tom, te nevar! Bet kur patverties?… Man likās…

Diks Sends piepeši aprāva teikumu. Balts zibens piešķieda ar ugunīm visu klajumu.

—    Man likās, ka ceturtdaļjūdzi no šejienes es pamanīju tādu kā būdu, — viņš nobeidza.

—    Es arī to redzēju, — Toms sacīja, noliekdams galvu.

—    Laikam kāda nometne, vai ne?

—    Jā gan, Dika kungs … kāda nometne .. . bet tikai iedzimto nometne!…

Jauns zibens šķīlums paļāva skaidrāk saskatīt nometni kādā šī bezgalīgā klajuma nostūrī.

Patiešām, tur simetriskās rindās pacēlās kāds simts konusveidīgu celtņu, katra divpadsmit līdz piecpadsmit pēdu augsta. Tomēr neviens kareivis ārpusē nebij redzams. Vai tie no negaisa paslēpušies savās teltīs, jeb vai nometne bij pavisam pamesta? Pirmajā gadījumā Dikam Sendam būtu jābēg prom, lai cik draudošas bijušas debesis. Turpretī otrajā — tur varbūt varētu atrast meklējamo pajumti.

—    Es to uzzināšu, — viņš nodomāja.

Tad pieliecās pie vecā Toma.

—   Tu paliec še, — viņš teica. — Neviens lai nenāk man pakaļ! Es iešu izlūkot nometni.

—   Atļaujiet, Dika kungs, lai viens no mums iet jums līdzi!

—    Nē, Tom, es iešu viens pats! Pielīdīšu pavisam nemanīts. Palieciet visi šepat!

Dika Senda un Toma vadītais pulciņš apstājās. Jaunais kapteinis tūliņ atšķīrās un pazuda tumsā, kas, zibeņiem apdziestot, kļuva vēl dziļāka.

Sāka jau krist arī retas, rupjas lietus lāses.

—    Kas noticis? — mrs. Veldona vaicāja, pienākusi pie Toma.

—    Mēs ieraudzījām kādu nometni, mrs. Veldona, — Toms atbildēja. — Kādu nometni. .. varbūt pat veselu ciemu, un mūsu kapteinis gribēja viens pats to izlūkot, pirms vestu mūs turp.

Ar šo atbildi mrs. Veldona apmierinājās.

Pēc pāris minūtēm arī Diks Sends atgriezās.

—    Nāciet! Nāciet! — viņš sauca līksmā balsī.

—    Vai nometne ir pamesta? — Toms vaicāja.

—    Tā nav nekāda nometne! — jaunais kapteinis

atbildēja. — Tas nav arī nekāds ciems, tas ir skudru celtnes!

—   Skudru pūžņi! — nu ari brālēns Benedikts iesaucās, šī vārda satraukts.

—   Jā gan, divpadsmit pēdu augstas skudru celtnes, kur mēs lūkosim patverties!

—   Bet, — iebilda brālēns Benedikts, — tad tās ir karotājas termitu skudras jeb rijīgie termiti. Tikai šie gudrie kukaiņi prot uzcelt tādas monumentālās būves, kas darītu godu pat izcilākiem architektiem.

—   Vai nu tie ir termiti vai ne, — Diks Sends atteica, — bet mums tie jāaizdzen un jāieņem viņu vieta.

—    Viņi mūs apēdīs! Un viņiem tiesības to darīt.

—    Uz priekšu! Uz priekšu!

—    Bet pagaidiet taču! — brālēns Benedikts vēl stīvējās pretī. — Man šķiet, ka šīs sugas skudras dzīvo tikai Āfrikā!

—    Uz priekšu! — Diks Sends vēlreiz skaļi komandēja, baidīdamies, vai tikai mrs. Veldona nav dzirdējusi entomologa pēdējo vārdu.

Visi lielā steigā sekoja Dikam Sendam. Bij sacēlies briesmīgs vējš. Smagas lietus lāses cirtās zemē. Pēc īsa brīža brāzma kļūs neizturama.

Drīz vien bij sasniegta pirmā no tām konusveidīgajām celtnēm, kas slējās šī klajuma pamalē. Un, lai gan briesmas draudēja arī no pašiem šīs mājas cēlājiem, tomēr bij jālūko tos vai nu padzīt, vai arī dalīties ar tiem patvērumā.

Konusa apakšā no sarkanam mālam līdzīgas vielas bij izveidots pašaurs caurums, kuru Herkuls ar savu nazi īsā brīdī paplašināja, lai tur varētu ielīst arī tik liels cilvēks kā viņš pats.

Par vislielāko pārsteigumu brālēnam Benediktam nerādījās neviens no tiem tūkstošiem termitu, kuriem taču vajadzēja mājot šajā celtnē. Vai tad tiešām tā bij pamesta?

Pa paplašināto caurumu Diks Sends ar biedriem ielīda iekšā. Herkuls palika pats beidzamais, kamēr lietus sāka gāzt tādām straumēm, ka šķita pat zibeņus izdzēšam.

Bet te nu vairs nebij ko baidīties no šīm brāzmām.

Laimīgs gadījums bij atvedis mazo ceļinieku pulciņu uz šo pajumti, labāku nekā kādu telti, labāku arī nekā iedzimto būdiņu.

Tā bij viena no tām konusveidīgajām termitu celtnēm, kura, tik sīku kukainīšu darināta, pēc leitnanta Kamerona izteiciena, ir vairāk apbrīnojama nekā cilvēku roku celtās Ēģiptes piramidas.

— Tas ir tikpat daudz, — viņš saka, — it kā kāda tauta būtu uzcēlusi Everestu, vienu no augstākajām virsotnēm Himalaju kalnu grēdā.

## Piektā nodaļa stāsts par skudrām viņu pašu mājā

Tajā brīdī negaiss plosījās ar mērenajās joslās nepieredzētu spēku. Taisni pats liktenis bij lēmis Dikam Sendam un viņa biedriem atrast šādu patversmi.

Patiešām, lietus vairs nelija atsevišķām lāsēm, bet gāzās biezi sablīvētām straumēm. Reizēm tās saplūda kopā vienā ciešā masā, kura kā bezgalīgs palags vēlās lejup līdzīgi Niagaras ūdenskritumam. Varēja arī iedomāties milzīgu gaisa baseinu, kas ietvēris veselas jūras ūdeņus un nu piepeši apgāzts. No šādas strāvas zeme kļuva šķīdena, līdzenumi pārvērtās par ezeriem, strauti par upēm, upes izkāpa no krastiem un applūdināja plašus apgabalus. Mērenās joslās pats spēcīgākais negaiss plosās īsu laiku, turpretī Āfrikā viņš dažreiz ilgst dienām. Kādā kārtā gan mākoņi var sakrāt tik daudz elektrības? Kā savukārt spēj sakrāties un sabiezēt tāds milzums tvaiku? Grūti to saprast un izskaidrot. Tādos brīžos liekas, ka daba būtu pārcēlusies tā kā aizsenatnē, diluvija laikmetā.

Par laimi skudru celtnes biezās sienas pilnīgi pasargāja no lietus. Pat cieti būvēta mālu būda nebūtu izturīgāka. Veselas straumes gāzās tām pāri, bet neviens pats lietus piliens neizsūcās cauri tās porām.

Tikko patvērušies konusveida mājā, Diks Sends un viņa biedri tūliņ sāka aplūkot tās iekšieni. Aizdedzināja lukturi, un skudru māju tagad apgaismoja pietiekoši liels spīdums. Konusa augstums bij apmēram divpadsmit

pēdas, platums apakšā pēdas vienpadsmit, bet uz augšu tas pamazām saraucās līdzīgi cukurgalvai. Sienas visgarām apmēram pēdu biezas, stāvus citu no cita atdalīja tukšas spraugas.

Varētu neticīgi brīnīties par šādām būvētāju kukaiņu darinātām sarežģītas konstrukcijas celtnēm, taču nenoliedzams, ka tādas bieži sastopamas Centrālā jā Āfrikā. Kāds šī gadu simteņa holandiešu ceļotājs Smitmanis ar četriem saviem biedriem varējis ērti novietoties uz tāda konusa gala. Livingstons Lundē novērojis vairākas tādas termitu mājas, celtas no sarkana māla, piecpadsmit un pat divdesmit pēdu augstas. Leitnants Kamerons vairākkārt patvēries šādās salipinātās konusa nometnēs Niangvē klajumos. Viņš uzgājis ļoti lielas celtnes, nevis tikai divdesmit, bet pat četrdesmit un piecdesmit pēdu augstus, milzīgus, apaļus konusus ar katedralei līdzīgiem torņiem sānos.

Bet kādas pasugas skudras gan bij cēlušas šīs daudzās celtnes?

—   Karotāji termiti, — bez vilcināšanās atbildēja brālēns Benedikts, izpētījis materialu, kas bij izlietots šai būvei.

Tiešām sienas, kā jau teikts, bij taisītas no sarkana māla. Ja tās būtu darinātas no pelēkas vai melnas nogulšņu zemes, tad jādomā par «dzēlājiem» vai «niknajiem» termitiem. Šie nosaukumi nav raksturīgi, tie var interesēt tikai tādus iesīkstējušus entomologus, kāds bij brālēns Benedikts.

Konusa vidus daļas tukšums, kur ceļinieku pulciņš vispirms bij patvēries, viņiem visiem bij par rnazu. Bet iedobumi apakšā tik lieli, ka vidēja auguma cilvēks tajos varēja novietoties. Ja iedomājas atvāztu atvilktņu rindas ar miljoniem šūnu caurumu termitu guļai dibenā, tad skudru mājas iekšiene būs puslīdz skaidra. Vispār šīs atvilktnes atgādināja arī lāvu rindas kāda kuģa kajitē. Augšējā lāvā novietojās mrs. Veldona, mazais Džeks, Nana un brālēns Benedikts. Apakšstāvā saspiedās Ostins, Bats un Akteons. Diks Sends, Toms un Herkuls palika konusa vidusdaļā.

—   Mīļie draugi, — jaunais kapteinis teica abiem nēģeriem, — es manu, ka zemē sāk sūkties ūdens. Nepieciešams pacelt klonu augstāk, uzpildot virsū mālu. Tikai palūkosim, lai vējš no ārienes neaizber mums izejas caurumu. Jāsargās, lai šajā skudru mājā nenoslāpstam.

—    Bet mēs jau paliksim še tikai vienu nakti, — vecais Toms atbildēja.

—    Lai ari, bet tad lūkosim pēc tik daudz grūtībām labi atpūsties. Pēc desmit dienām tā būs pirmā nakts, kad negulēsim zem klajām debesīm.

—    Jā, desmit dienas! — Toms atkārtoja.

—    Šis konuss dod mums labu patvērumu, — Diks Sends piebilda, — varbūt paliksim te veselas divdesmit četras stundas. Pa to laiku es iešu izlūkot meklējamo upi, kura vairs nevar būt tālu no šejienes. Man pat liekas, ka labāk būs neatstāt šo patversmi, kamēr pagatavojam plostu. No negaisa še esam paglābti. Pataisīsim klonu cietāku un arī sausāku.

Dika Senda rīkojums tūliņ tika izpildīts. Herkuls ar savu cirvi atskaldīja pirmā stāva šūnu blīvu, kas izrādījās taisīta no diezgan drupana māla. Tādā kārtā viņš pacēla klonu par kādu pēdu augstāk virs ūdens piemirkušās zemes, uz kuras balstījās skudru mājas pamati. Diks Sends pārliecinājās, ka arī gaiss brīvi ieplūst konusa iekšienē pa lejaspusē ietaisītu caurumu.

Protams, tas bij īsti laimīgs gadījums, ka termiti pametuši savu māju. Ja šeit būtu palikuši arī nedaudzi tūkstoši termitu, tad dzīvot nebūtu iespējams. Bet vai šī celtne bij pamesta jau sen, jeb vai rijīgie kustoņi to atstājuši tikai uz kādu laiku? Par šo jautājumu bij nopietni jāpadomā.

Pārsteigtais brālēns Benedikts pats pirmais bij uzstādījis šo jautājumu un tūliņ nācis pie slēdziena, ka termiti tikai vēl nesen aizgājuši prom.

Tāpēc viņš norāpās lejā konusa vidusdaļā un, ar lukturi gaismodams, ņēmās izpētīt pašus slepenākos skudru mājas kaktus. Tādā kārtā viņš uzgāja arī to, ko sauc par «galveno noliktavu», kur darbīgie kukaiņi glabā pārtiku visai kolonijai.

Tas bij prāvs iedobums sienā, netālu no pašas karalienes mītnes, ko Herkuls bij iznīcinājis ar visām jauno kāpuru perināmām šūnām.

Šajā noliktavā brālēns Benedikts atrada zināmu krā-

jumu augu līmes un vēl nesacietējušas augu sulas gabalus, — tas vien jau liecināja, ka termiti šīs vielas vēl tikai nesen sanesuši no ārienes.

—     Nē, skaidra lieta, ka ne! — viņš iesaucās, it kā strīdēdamies ar kādu, kas tam runājis pretī. — So skudru māju viņas iemītnieki pametuši tikai nesen.

—    Vai tad kāds saka ko citu, Benedikta kungs? — Diks Sends atsaucās. — Sen vai nesen, mums svarīgi tikai tas, ka termiti atstājuši māju un mēs varam ieņemt viņu vietu.

—       Svarīgi… — brālēns Benedikts noņurdēja. — Svarīgi būtu gan zināt, kādu iemeslu dēļ viņi to atstājuši! Vakar, varbūt vēl šorīt šie gudrie dzīvnieki mājojuši še, jo sanestā augu sula vēl nav paspējusi sacietēt, bet šovakar …

—     Un ko jūs no tā secināt, Benedikta kungs? — Diks Sends vaicāja.

—     Ka kāda slepena nojauta likusi viņiem doties prom no šīs vietas. Neviens vienīgs termits nav palicis šajās šūnās, pat visus kāpurus tie aiznesuši līdzi, tā ka es nevienu pašu te nevaru atrast. Tāpēc atkārtoju vēlreiz, ka bez svarīga iemesla viņi to nebūs darījuši un ka šie tālredzīgie dzīvnieki ir nojautuši kādas tuvojušās briesmas.

—   Viņi ir paredzējuši, ka mēs iebruksim viņu mājoklī! — Herkuls iesaucās smiedamies.

—    Vai jūs tā domājat? — brālēns Benedikts atsaucās, šī iebilduma manāmi aizskarts. — Jums laikam šķiet, ka šiem drosmīgajiem kukaiņiem ļoti bail no tik stipra vīra, kāds esat jūs? Ja daži tūkstoši šo kukaiņu atrastu jūs beigtu kaut kur ceļa malā, tad īsā laikā pārvērstu par ģindeni!

—   Beigtu, bez šaubām! — Herkuls piekrita, negribēdams padoties. — Bet dzīvs es viņus samītu veseliem blāķiem.

—    Jūs samītu simts tūkstošus, — brālēns Benedikts iesaucās aizkaitināts, — pieci simti tūkstošus, miljonu! Bet miljardu ne, miljards aprītu jūs dzīvu vai mirušu — līdz pēdējai cīpsliņai.

Kamēr norisinājās šī saruna, kas nebūt nebij tik pavirša, kā varētu likties, Diks Sends pārdomāja brālēna

Benedikta norādījumus. Nebij ne mazāko šaubu, ka zinātnieks pietiekoši labi pazīst termitu dabu un nemaldās savos spriedumos. Ja viņš apgalvo, ka slepens instinkts nesen dzinis tos atstāt savu māju, tad viņa iemītniekiem patiešām draudēja nāves briesmas.

Bet, tā kā nevarēja ne domāt atstāt šo patvērumu, kamēr ārā vēl nepieredzēti nikni plosījās negaiss, Diks Sends pagaidām nemēģināja izskaidrot šo šķietami neizskaidrojamo parādību, tikai teica:

—   Labi, Benedikta kungs, kaut arī termiti aizmirsuši savus pārtikas krājumus šajā mājā, mēs savējos gan esam paņēmuši līdzi, tāpēc ieturēsim vakariņas. Rīt, kad negaiss būs mitējies, pārdomāsim, ko darīt.

Un tā viņi sāka sarīkot vakariņas, jo arī lielais nogurums nevarēja nomākt drosmīgo gājēju ēstgribu. Gluži otrādi, konservu krājumi, kas bij aprēķināti vēl divām dienām, krietni vien saplaka. Arī sausiņus ūdens vēl nebij izmiekšķējis, tos dzirdēja skraukšķam Dika Senda un viņa biedru zobos. Herkula žokļos tie bij tikpat kā graudi starp dzirnavnieka akmeņiem. Viņš tos negrauza, bet samala.

Mrs. Veldona ēda maz un arī tikai Dika Senda vairākkārt skubināta. Viņam likās, ka drošsirdīgā sieviete stiprāk sadrūvējusies un norūpējusies nekā jebkad. Tomēr viņas mazais Džeks bij tā kā mundrāks, pašlaik viņš gulēja kādā šūnu nodalījumā, drēbēm labi apsegts un mātes rūpīgi uzraudzīts. Diks Sends nezināja, kā izskaidrot viņas nomāktību.

Lieki būs vēl pieminēt, ka brālēns Benedikts ēda ļoti sirsnīgi, nevērodams ne ēdiena daudzumu, ne labumu, laimīgs par nejaušo gadījumu un izdevību izpētīt termītus. Ak, kaut viņam laimējies kaut vienu vienīgo no šiem rāpuļiem sagūstīt pamestajā mājā! Bet nekā, māja bij pilnīgi tukša.

—   Šie brīnišķīgie kukaiņi, — viņš iesāka savu stāstu, nemaz nevērodams, vai kāds viņā klausās vai ne, — šie brīnišķīgie kukaiņi pieder ievērojamiem plēvspārņiem, kuru taustekļi garāki par galvu, žokļi visai atvāzti, apakšējie spārni lielāko daļu vienā lielumā ar augšējiem. Šo kārtu sastāda piecas dzimtas: panoparti, mirmileoni, hemerobini, termitini un perlidi. Nebūs vēl sevišķi

jāuzsver, ka tie ir termitini, kuru māju mēs patlaban

varbūt netaisni ieņemam.

Diks Sends tajā bridi visai uzmanīgi klausījās brālēna Benedikta prātošanā. Varbūt šie termiti pamodināja viņā domu par to, ka viņš patlaban atrodas Āfrikas kontinentā, nemaz nezinādams, kāds liktenis viņu te sagaida. Jaunais kapteinis bikli izvairījās atbildēt uz šo kļūmīgo jautājumu.

Ticis reiz mugurā savam iemīļotajam «jājamam zirdziņam», zinātnieks dīdīja to jo sparīgāk.

—    Šiem termītiem raksturīgas četrposmainas kājas un cieti, ļoti stipri žokļi. Pie tiem skaita vairākas ciltis, kā rafidiju, ko dēvē arī par balto skudru, termitus ar dzeltenu uzkrūti, kodēju un grauzēju termitus …

—     Un kādi termiti cēluši šo māju? — Diks Sends vaicāja.

—   Tie ir karotāji termiti! — brālēns Benedikts izrunāja šo vārdu tādā noskaņā, it kā stāstītu par vecajiem maķedoniešiem vai kādu citu kareivīgu sentautu. — Jā, karotāji ir tie vislielākie termiti. Starp Herkulu un kaut kādu pundurīti būtu mazāka atšķirība nekā starp vislielāko un vismazāko šīs sugas kukaini. Termitu cilts darba skudras ir pieci milimetri garas, kareivji — desmit, tēviņi un mātītes — divdesmit, bet atsevišķas sugas, tā saucamo sirafu eksemplāri — pat līdz trīs centimetri gari, ar kniebveidīgiem žokļiem. Galva šiem termitiem, gluži kā haizivīm, garāka par rumpi. Tās arī patiešām ir kukaiņu haizivis, un, ja liktu savā amatā sacensties haizivij ar sirafu, es allaž dotu priekšroku sirafu.

—    Un kur visbiežāk sastopami šie sirafu? — Diks Sends vaicāja.

—   Āfrikā, — brālēns Benedikts atbildēja, — centrālajos ekvatoriālos apgabalos. — Āfrika patiesībā ir īstā skudru tēvija. Palasiet, ko raksta Livingstons savās pēdējās Stenlija uzietās atzīmēs! Doktors bij laimīgāks nekā es, viņam izdevās piedzīvot īstu homerisku kauju, ko izcīnīja melno un sarkano skudru armijas. Sarkanās jeb «trieciennieces», ko iedzimtie dēvē par sirafu, palika uzvarētājas. Melnās, «čungu», gan drosmīgi aizstāvējās, tomēr galu galā bij spiestas bēgt, aiznesot līdži

savas olas un mazuļus. Livingstons apgalvo, ka ne starp cilvēkiem, ne dzīvniekiem neesot sastopami tik nikni un kareiviski radījumi. Ar saviem spēcīgajiem žokļiem šie termiti pieveiktu pat visstiprāko cilvēku. Visspēcīgākie dzīvnieki, kā lauvas un ziloņi, bēg no viņiem. Nekas viņus nespēj aizturēt — ne koki, kuriem tie līdz pat galotnēm pārrāpjas pāri, ne strauti, pār kuriem tie pārmet tiltu, līdz dibenam pieblīvēdami tos ar saviem pašu augumiem! Viņu skaits ir neaprēķināms. Kāds cits Āfrikas pētnieks Dišaji divpadsmit stundas vērojis tādu skudru kolonu ātrā gaitā visu laiku bez apstājas ejam garām. Protams, nav jābrīnās par šo kukaiņu miljardu lieliem bariem. Kukaiņiem piemīt neticama auglība un vairošanās spēja, — tā, piemēram, par mūsu karotājiem termitiem konstatēts, ka viņu mātīte izdēj līdz sešdesmit tūkstošu olu vienā pašā dienā! Šie plēvspārņi sagādā arī iedzimtajiem garšīgu pārtiku. Mani draugi, es nevaru iedomāties neko labāku par taukšētiem termitiem!

—    Vai tad jūs tos esat ēdis, Benedikta kungs? — Herkuls apvaicājās.

—    Līdz šim vēl nekad, — entomologs atbildēja, — bet tagad katrā zinā nobaudīšu.

—    Kur?

—    Šepat.

—    Bet mēs taču neatrodamies Āfrikā! — Toms dzīvi iebilda.

—    Nē … protams, ka ne! — brālēns Benedikts atsaucās. — Taču karotāji termiti paši un viņu mājas līdz šim citur nekur nav sastapti kā vienīgi tikai Āfrikas kontinentā. Te nu jums bij šie slavenie ceļotāji! Viņi neprot novērot un atrast. Bet toties jo labāk! Es jau atradu cece mušu Amerikā! Šim slavenajam atradumam vēl pievienošu karotājus termitus, ko tāpat esmu sastapis šajā kontinentā. Cik bagātīga viela piedzīvojumu aprakstam, kas modinās sensāciju visā Eiropas zinātnieku pasaulē, to varēs izdot lielā formātā, varbūt pat ar attēliem un gravirām! …

Acīm redzami brālēnam Benediktam nebij ne mazākās jausmas par to, kur viņš patlaban atrodas. Atskaitot Diku Sendu un Tomu, šis nabaga cilvēks un viņa biedri iedomājās un turpmāk joprojām iedomāsies atrodamies pavisam citā zemē! .Tātad bez zinātniskiem atklājumiem nepieciešami citi, vēl smagāki pārdzīvojumi, lai tiem ataustu īstā gaisma.

Pulkstenis bij ap deviņiem vakarā. Brālēns Benedikts runāja jau ilgu laiku! Bet vai viņš pamanīja arī, ka viņa klausītāji savās nišās pamazām un cits pēc cita bij iemiguši, kamēr viņš lasīja savu entomologa lekciju? Protams, ka ne. Kāda viņam daļa gar citiem? Diks Sends gan negulēja, bet ne vārdu neiebilda starpā. Herkuls bij cīnījies ar miegu ilgāk par visiem citiem, taču nogurums beigu beigās pievarējis viņa acis un līdz ar to arī ausis.

Brālēns Benedikts vēl labu laiku turpināja savu stāstu par skudrām. Beigu beigās miegs pārmāca arī viņu, viņš uzrāpās augšējā stāvā, pašā konusa virsotnē, kur jau bij izraudzījies guļasvietu.

Tad skudru mājā iestājās dziļš klusums, kamēr ārā negaiss joprojām trakoja ar saviem zibeņiem un pērkoniem. Nebij vēl ne mazākās zīmes, ka vētra taisītos pāriet.

Lukturis bij izdzisis. Skudru mājas iekšienē valdīja dziļa tumsa.

Visi pārējie gulēja cietā miegā, tikai Diks Sends vienīgais nemeklēja atpūtu, kas viņam gan bij ļoti vajadzīga. Smagas domas nelika viņam mieru. Viņš pratoja par saviem biedriem, kas katrā ziņā jāglābj no bojā ejas. Līdz ar «Piligrima» sadragāšanu vēl nebij beigušās viņu ciešanas, varbūt vēl smagākas gaidīja nākotnē, ja viņi kristu iedzimto rokās.

Un kā lai izvairās no šīm vislielākajām briesmām atceļā uz jūrmalu? Pārāk skaidri noprotams, ka Heriss un Negoro nebij atviļinājuši viņus te simts jūdžu tālu zemes iekšienē, lai pamestu mierā! Bet kas gan īsti padomā šim nelietim portugālim? Pret ko vērsās viņa niknais naids? Jaunajam kapteinim ienāca prātā, ka tikai viņš pats un vienīgais varēja būt šī naida cēlonis, atcerējās visus notikumus «Piligrima» brauciena laikā, sadragātā kuģa sastapšanu un nēģeru izglābšanu, vaļa medības un kapteiņa Hulla un viņa matrožu noslīkšanu …

Piecpadsmit gadu vecumā viņam bij jāuzņemas kuģa vadība, pie tam Negoro noziedzīgās rīcības dēļ pat kompass un laga drīz vien vairs nebij lietojami. Diks Sends atcerējās, kā sanaidojies ar nekaunīgo pavāru, piedraudējis iekalt to važās vai ielaist tam revolvera lodi galvā. Kādēļ gan viņam vajadzēja toreiz apvaldīt savu roku! Negoro līķi pārmestu pār malu jūrā, un viņiem vairs nevajadzētu pārdzīvot tik daudz likstu un baismu.

Tādas bij jaunā kapteiņa domas šajā vētras naktī. Tad viņš it sevišķi atminējās «Piligrima» bojā eju garā brauciena beigās. Ieradās vēl šis nodevējs Heriss, un iedomātā Dienvidamerika pamazām pārvērtās par pavisam ko citu. Bolivija izvērtās par briesmīgo Angolu ar savu nāvējošo klimatu, plēsīgiem zvēriem un vēl bīstamākiem iedzimtajiem! Vai mazajam pulciņam izdosies izglābties atceļā uz jūrmalu? Vai upe, kuru Diks Sends meklēja un ko šķita tuvu, visdrošāk un visvieglāk aizvadīs viņus atpakaļ piekrastē? Viņš neļāvās šaubām, jo zināja, ka kājām gājiens pa šo neviesmīlīgo apvidu ar nemitīgi draudošām briesmām nebij iespējams.

—    Par laimi, — viņš nodomāja, — mrs. Veldona un pārējie nezin nekā par to bezizejas stāvokli, kādā mēs atrodamies. Tikai vecais Toms un es zinām, ka Negoro mūs izmetis Āfrikas krastmalā un ka Heriss aizmaldinājis dziļi Angolas vidienē.

Tādās smagās domās nogrimis, Diks Sends piepeši sajuta, ka kāda elpa aizskar viņa pieri. Kāda roka nogūlās uz viņa pleca, un satraukta balss klusi iečukstēja ausī:

—   Es zinu visu, mans nabaga Dik. Bet dievs var mūs vēl glābt. Viņa prāts lai notiek!

## Sestā nodaļa ūdenslīdēju zvans

Pēc mrs. Veldonas negaidītā paziņojuma Diks Sends neattapās, ko teikt. Bet viņa, atbildi nenogaidījusi, atgriezās savā vietā blakus mazajam Džekam. Acīm redzami vairāk viņa nekā negribēja teikt, un Dikam Sendam nebij drosmes to atturēt.

Tātad mrs. Veldona zināja, kādā vietā un kādos apstākļos atrodas. Dažādie piedzīvojumi ceļā bij to viņai noskaidrojuši, varbūt arī vārds «Āfrika», ko brālēns Benedikts tik neapdomīgā kārtā vakar izrunāja.

— Mrs. Veldonai viss zināms, — Diks Sends nodomāja. — Nu, varbūt arī labāk, ka tā! Drosmīgā sieviete tāpēc vēl nekritīs izmisumā. Arī es nedrīkstu to darīt!

Diks Sends nepacietīgi gaidīja, kad atausis diena un viņam būs iespēja sīkāk izpētīt skudru ciema apkārtni. Katrā ziņā jāatrod upe, kas tek uz Atlantijas okeānu un spēj aizgādāt turp mazo ceļinieku pulciņu, — viņam bij nojausma, ka tāda straume atrodas tepat kaut kur tuvumā. Par visām lietām jāsargās sastapt iedzimtos, kas varbūt Herisa un Negoro vadībā jau tagad viņiem uzglūn.

Bet rīts vēl neausa. Ne mazākais gaismas stariņš pa caurumu no ārienes neiespīda konusā. Caur biezajām sienām bij dzirdami dobji pērkona dārdi, kas norādīja, ka negaiss nemaz vēl netaisās pāriet. Uzmanīgāk ieklausīdamies, Diks Sends dzirdēja, ka lietus spēcīgi šļācās ap skudru celtnes pamatiem, šļakstīdams ūdens piemirkušā zemē. No tā varēja secināt, ka visa apkārtne pārplūdusi.

Pulkstenis varēja būt ap vienpadsmitiem naktī. Diks Sends juta, ka viņu sāk pārņemt smags stulbums vai snauda. Visa viņa būtne tik ļoti alka atpūtas. Bet, patlaban jau laizdamies miegā, viņš vēl iedomājās, ka mājas māla siena ūdens piesūkusies un ieejas caurums var aizbrukt. Ārienes gaisam tad aptrūktu pieeja, desmit cilvēku elpa drīz vien piepildītu šauro telpu ar nāvējošo ogļskābi.

Diks Sends nokāpa uz klona, ko vakar vakarā bij pacēluši, uzberot skudru šūnu nogāztos mālus.

Paaugstinājums vēl bij pilnīgi sauss un ieejas caurums brīvs. Gaiss no ārienes svabadi plūda konusa iekšienē, bet tam līdzi arī zibšņu atspīdums un pērkona dunoņa, ko apslāpēt nespēja pat straumēm plūstošais tropiskais lietus.

Diks Sends pārliecinājās, ka viss vēl pilnīgā kārtībā. Šķita, ka pagaidām nekādas briesmas nedraud cilvēkveidīgajiem termītiem, kas bij ievietojušies plēvspārņu kolonijā. Tāpēc jaunais kapteinis nodomāja atpūsties dažas stundas, jo miegs jau stipri mācās virsū.

Tomēr, ievērodams vislielāko uzmanību, viņš nolikās turpat uz māla uzbēruma pie ieejas cauruma konusa apakšā. Tādā kārtā it nekas nejauši nevarēja iekļūt no ārienes, viņš pirmais to pamanītu. Gaismai austot, viņš tūliņ pamostos un varētu doties izlūkot apkārtni.

Tā Diks Sends nogūlās, galvu pret sienu atspiedis, šauteni rokās samiedzis, un gandrīz tūliņ aizmiga.

Viņš neapjauta pats, cik ilgi tā gulējis, kad piepeši pamodās, sajuzdams nepatīkamu slapjumu.

Pielēcis kājās, viņš ar šausmām pamanīja, ka ūdens sāk ieplūst skudru mājā un pie tam tik ātri, ka dažās sekundēs bij jau aizsniedzis to vietu, kur gulēja Toms ar Herkulu.

Diks Sends pamodināja tos un pastāstīja par jauno klizmu.

Atkal aizdedzinātais lukturis apgaismoja konusa iekšpusi.

Ūdens bij pacēlies apmēram piecas pēdas augstu un likās tur apstājies.

—    Kas ir, Dik? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Nekas liels, — jaunais kapteinis atbildēja, — tikai ūdens ieplūdis konusa apakšējā daļā. Iespējams, ka šajā negaisa laikā kāda tuvēja upe pārplūdinājusi klajumu.

—    Labi, — Herkuls noteica, — tad vismaz zināms, ka še tuvumā ir upe.

—    Jā gan, — Diks Sends apstiprināja, — un tā pati aiznesīs mūs atpakaļ jūras piekrastē. Palieciet vien mierīga, mrs. Veldona, ūdens neaizsniegs ne jūs, ne mazo Džeku, ne Nanu, ne Benedikta kungu.

Mrs. Veldona neko neatbildēja. Brālēns Benedikta gulēja tik cieti kā īstens termits.

Nēģeri, noliekušies pār luktura gaismā spīdošo ūdens līmeni, vēroja, kā Diks Sends izlūkoja ūdens dziļumu, un gaidīja, ko jauneklis viņiem pavēlēs.

Diks Sends tikai lika pārvietot pārtiku un ieročus augstāk, kur ūdens tos nesasniegtu, bet vairāk neko neteica.

—    Vai ūdens ieplūdis pa to caurumu? — Toms vaicāja.

—    Jā, — Diks Sends atbildēja, — un tagad viņš neļauj vairs svaigam gaisam ieplūst iekšā.

—    Vai mums nevajadzētu ietaisīt caurumu sienā virspus ūdens līmeņa? — vecais nēģeris vaicāja.

—    Bez šaubām, tas būtu viegli izdarāms … Bet, ja ūdens patlaban piecas pēdas dziļš, pēc kāda brīža viņš būs sešas vai septiņas … varbūt vēl augstāk, līdz pašai virsai…

—     Vai jums tā liekas, Dika kungs?

—    Es domāju, Tom, ka ūdens, ieplūzdams šīs skudru mājas iekšienē, saspiedīs gaisu telpas augšdaļā tādā mērā, ka tas galu galā aizkavēs viņu pašu celties vēl augstāk. Ja pataisīsim caurumu, daļa saspiestā gaisa izplūdis pa to, ūdens pacelsies līdz tam līmenim, kāds ir ārpusē vai arī vēl pāri caurumam līdz tai vietai, kur saspiestais gaiss to apturēs. Mēs tagad esam še gluži kā strādnieki ūdenslīdēju zvanā.

—    Bet kas te būtu darāms? — Toms vaicāja.

—    Vispirms labi jāapsver, tad tikai jālūko darīt, — Diks Sends atbildēja. — Vismazākā neapdomība var maksāt mums dzīvību.

Jaunā kapteiņa novērojums bija gluži pareizs. Viņam pilnīga taisnība, salīdzinot skudru māju ar nogremdētu ūdenslīdēju zvanu. Starpība tikai tā, ka tādā aparatā gaisu ar sūkņa palīdzību nemitīgi atjauno, strādnieki tajā elpo svabadi un nepiedzīvo nekādas kļūmas, vienīgi tikai atskaitot zināmu nepatikas sajūtu, kas rodas, pārāk ilgi uzturoties saspiesta gaisa telpā.

Turpretī skudru mājā bez pārējām neērtībām arī vesela trešā daļa telpas jau bij ūdens pieplūduši; gaisu citādi nevarēja atjaunot kā vienīgi pa sienā ietaisītu caurumu, pievadot to no ārienes.

Bet vai gan bij iespējams iztaisīt šādu caurumu, neriskējot ar briesmām, par kurām jau aizrādīja Diks Sends?

Ūdens skudru mājā varēja celties tikai aiz diviem iemesliem: ja pataisīja caurumu un ļāva pa to gaisam aizplūst vai ari ja ūdens līmenis ārpusē vēl pacēlās. Abos gadījumos konusa iekšienē paliktu tikai šaura

sprauga, kur neatjaunotā gaisa spiediens kļūtu vēl lielāks.

Un vai ūdens nevarēja atmiekšķēt pamatus un sagraut skudru māju, draudot ar vislielākajām briesmām tiem, kas tajā patlaban mitinājās? Nē, tā turējās uz saviem balstiem tikpat stipri kā bebru celtā būda.

Vislielākās rūpes tagad darīja negaiss, kas nemaz netaisījās norimt, un plūdi vēl joprojām pieauga. Ja ūdens aizsniegs trīsdesmit pēdu augstumu, tas tālu pārklās astoņpadsmit pēdu augsto konusu un gaisu tajā saspiedīs divreiz šaurāku par normālu apjomu.

Tiešām, sīki pārdomājot un apspriežot, Dikam Sendam radās pamatotas bažas, ka plūdi neizvēršas milzīgos apmēros. Tas nu acīm redzams, ka viņu cēlonis nebij tikai lietus, kas šļāca no mākoņiem. Katrā, ziņā kāda netāla upe negaisa laikā izgājusi no krastiem un applūdinājusi šo klajumu, kas atradās zemāk par upes gultni. Kas varēja apgalvot, ka visa skudru māja jau nav zem ūdens un nebūs iespējams izkļūt no tās laukā pat pa pašu augšējo galu, ko gan īsā laikā un itin viegli varētu izlauzt!

Stipri uztraukts Diks Sends lauzīja galvu, ko tagad iesākt. Vai nogaidīt, kas te notiks, vai arī mēģināt izlauzt caurumu sienā virs ūdens līmeņa?

Pulkstenis bij ap trijiem rītā. Visi skudru_mājas iemītnieki klausījās klusi un nepakustēdamies. Ārienes trokšņi tikai neskaidri ieplūda pa ūdens aizblīvēto ieejas caurumu. Vienīgi nerimstoša dobja dunoņa liecināja, ka dabas elementu cīņa ārā plosījās joprojām.

Vecais Toms bij vērojis, ka ūdens konusa iekšpusē pamazām ceļas, un pateica to biedriem.

—    Jā, — Diks Sends apstiprināja, — ja viņš ceļas, lai gan gaiss no šejienes nevar izplūst pa konusa augšgalu, tad tā ir zīme, ka ūdens līmenis ārpusē nāk augstāk un arvien vairāk saspiež to.

—    Pagaidām tas vēl neko nekait, — Toms prātoja.

—    Bez šaubām, — Diks Sends atbildēja, — bet kas notiks, ja ūdens celsies vēl joprojām?

—   Dika kungs, — Bats ievaicājās, — vai nevēlaties, lai es lūkoju izkļūt laukā? Es varētu mēģināt peldus pa caurumu…

—     Labāk būs, ja es pats mēģināšu, — Diks Sends atbildēja.

—    Nē, Dika kungs, to tikai ne! — vecais Toms iesaucās. — Labāk ļaujiet manam dēlam un paļaujieties uz viņa veiklību! Gadījumā, ja viņš nevar vairs tikt atpakaļ, jūsu klātbūtne še mums nepieciešama.

Un tad viņš vēl piebilda čukstēdams:

— Neaizmirstiet mrs. Veldonu un mazo Džeku!

—     Lai notiek! — Diks Sends noteica. — Pamēģiniet, Bat! Ja skudru māja jau visa ūdenī, tad nenāciet vairs atpakaļ. Mēs lūkosim izkļūt laukā tāpat kā jūs. Bet, ja konusa gals vēl laukā, pieklauvējiet tur stipri ar cirvi, ko paņemsiet līdzi. Mēs katrā ziņā dzirdēsim, un tā būs zīme, lai izlaužam caurumu no šīs puses. Vai sapratāt?

—     Pilnīgi, Dika kungs! — Bats atsaucās.

— Ej, mīļo zēn! — vecais Toms skubināja, paspiezdams dēlam roku.

Ievilcis garu elpu, lai pietiktu labam brīdim, Bats ienira ūdenī, kas bij jau vairāk nekā piecas pēdas dziļš. Uzdevums bij visai grūts — nolaisties līdz dibenam, uzmeklēt caurumu ārsienā, izlīst laukā pa to, pēc tam atkal pacelties virs ūdens. Visu to izdarīt vajadzēja pēc iespējas ātri.

Tā pagāja kāda pusminute. Dikam Sendam jau likās, ka melnajam laimējies izkļūt ārpusē, bet tad tas iznira atkal.

—    Kas ir? — Diks Sends iesaucās.

— Caurums pilnīgi aizblīvēts ar māla drumslām! — Bats atbildēja, tikko atvilcis elpu.

—    Aizbērts … — Toms nevarīgi atkārtoja.

—     Jā gan! — Bats apstiprināja. — Acīm redzami ūdens atkausējis mālu… Es ar roku aptaustīju visu sienu … Cauruma tur vairs nav …

Diks Sends nogrozīja galvu. Viņa biedri un viņš pats nu bij hermetiski ieslēgti šajā konusā un varbūt jau atradās pilnīgi zem ūdens.

—     Ja cauruma vairs nav, — Herkuls ieminējās, — tad jāiztaisa jauns.

—    Pagaidiet vēl! — Diks Sends apsauca, aizturēdams Herkulu, kas, cirvi paķēris, grasījās jau mesties zem ūdens.

Brīdi pārdomājis, Diks Sends teica:

—   Mēs rīkosimies citādi. Galvenais uzdevums tagad uzzināt, vai ūdens pilnīgi pārklāj skudru māju vai ne. Pataisījuši nelielu caurumu konusa virsgalā, tūliņ redzēsim, kas tur ir. Ja skudru māja jau tagad zem ūdens, tas pieplūdinās visu šo telpu un mēs būsim neglābjami pagalam. Tāpēc rīkosimies pēc iespējas uzmanīgāk!

—    Bet tikai ātri! — Toms mudināja.

Tiešām, ūdens līmenis pamazām cēlās arvien augstāk. Patlaban konusa iekšienē viņš bij jau pakāpies līdz sešām pēdām. Atskaitot mrs. Veldonu, viņas dēlu, brālēnu Benediktu un Nanu augšējā stāvā, visi pārējie jau atradās līdz viduklim ūdenī.

Bij pats beidzamais laiks pamēģināt to, ko ieteica Diks Sends.

Apmēram pēdu virs iekšpuses līmeņa, tas ir, septiņas pēdas virs zemes, Diks Sends izraudzījās vietu cauruma pataisīšanai māla sienā.

Ja pa to ieplūstu āra gaiss, tā būtu zīme, ka konusa virsotne vēl atrodas virs ūdens. Turpretī, ja caurums atrastos zem ārpuses ūdens līmeņa, caurumu pēc iespējas ātrāk vajadzētu aiztaisīt ciet, jo ūdens tūliņ pieplūstu līdz pat viņam. Tāpēc mēģinājums bij jāsāk pēdu virs ūdens un jāatkārto arvien tālāk augšup. Ja galu galā arī pašā augšā nevarētu atrast brīvu pieeju āra gaisam, tā būtu zīme, ka ārienes ūdens klajumā sakāpis augstāk par piecpadsmit pēdām un ka viss termitu ciems atrodas pilnīgi zem ūdens. Bet kādas izredzes tad paliktu še ieslodzītiem izbēgt pašai briesmīgākai nāvei — nāvei aiz noslāpšanas!

Diks Sends to visu zināja pārāk labi, tomēr ne mirkli nezaudēja aukstasinību. Viņš jau bij sīki pārdomājis un apsvēris visus mēģinājumus, kuriem patlaban gatavojās. Ilgāk vilcināties vairs nebij iespējams. Noslāpšana arvien vairāk apdraudēja viņus šajā šaurajā telpā, kas ar katru mirkli kļuva vēl šaurāka un jau tā bij ogļskābes piepildīta.

Vislabākais daikts, ko Diks Sends varēja izlietot cauruma izkalšanai sienā, bij šautenes slauķis, kam galā atradās ass atdzelksnis lādiņa izvilkšanai vajadzības gadījumā. To ātri griežot riņķī, atdzelksnis gluži kā svārpsts grauza mālu un tā pamazām izurba caurumu. Protams, plānāku to nevarēja dabūt kā tikai šā slauķa resnumā, bet ar to pilnīgi pietika, lai āra gaiss ieplūstu iekšā.

Herkuls turēja lukturi paceltu un rādīja Dikam Sendam gaismu. Krājumā atradās vēl dažas sveces, tāpēc nebij ko baidīties, ka pietrūks gaismas.

Kādu minūti griezies, slauķis sāka viegli un vaļīgi slīdēt sienai cauri. Un tūliņ atskanēja dobjš troksnis, it kā gaisa burbuļi sprauktos cauri ūdens slāņiem. Gaiss strauji plūda uz ārieni, bet tajā pašā mirklī ūdens konusa iekšpusē pacēlās un palika stāvam tikko izurbtā cauruma augstumā. Tā bij zīme, ka izurbts par zemu, tas ir, zem ārienes ūdens līmeņa.

—   Tagad mazliet augstāk! — Diks Sends mierīgi noteica, ar mikliem māliem aiztaisīdams šo caurumu.

tīdens līmenis konusa iekšienē vairāk necēlās, bet arī jau tā viņš bij sakāpis augstāk par astoņām pēdām un brīvā telpa palikusi pavisam šaura. Elpot bij grūti, jo sāka jau aptrūkt skābekļa. To varēja redzēt arī no sveces, kuras uguns kļuva sarkanāka un tumšāka.

Pēdu augstāk virs tikko izurbtā cauruma Diks Sends tādā pašā kārtā sāka urbt jaunu caurumu. Ja arī šis mēģinājums neizdosies, ūdens konusa iekšpusē vēl kāps … Bet citas izejas nebij, jāmēģina tomēr.

Kamēr Diks Sends rīkojās ar savu svārpstu, brālēns Benedikts iekliedzās, tikko pamodies:

—    A! Tad, lūk, kāpēc!

Herkuls pacēla lukturi un vērsa gaismu pret brālēnu Benediktu, kura seja staroja vislielākā apmierinājumā.

—    Jā, — tas atkārtoja, — tad, lūk, kāpēc šie gudrie termiti pametuši savu māju! Viņi nojauta tuvojošos plūdus! Instinkts, mani draugi, redziet, ko nozīmē instinkts! Šie termiti izrādās daudz gudrāki par mums.

Un tas bij viss, ko brālēns Benedikts zināja pateikt šajā kritiskajā brīdī.

Tajā mirklī Diks Sends izvilka slauķi, kas bij izurbis jaunu caurumu sienā. Atkal atskanēja burbuļošana, ūdens konusā pacēlās vēl par vienu pēdu… Caurums vēl nebij atradis brīvu ārienes gaisu.

Stāvoklis kļuva pavisam draudošs. Ūdens bij jau gandrīz aizsniedzis arī mrs. Veldonu, tā paņēma klēpī mazo Džeku. Visi vēl tikai ar mokām atvilka elpu, ausīs vienmēr šalca. Lukturis meta gluži vāju gaismu.

—    Vai tad patiešām viss konuss jau zem ūdens? — Diks Sends nomurmināja.

Tas jāuzzina, un tāpēc jāurbj vēl trešais caurums pašā augšgalā.

Bet, ja arī šis beidzamais mēģinājums izrādītos veltīgs, tad nāve neizbēgama lēnā nosmakšanā. Gaiss, kas vēl bij palicis konusā, acumirklī aizplūdīs pa caurumu, un ūdens no turienes pieplūdinās visu telpu.

—     Mrs. Veldona, — Diks Sends teica, — jūs saprotat, kādā stāvoklī patlaban atrodamies. Ja vilcināsimies vēl, mums pietrūks gaisa elpošanai. Ja trešais mēģinājums neizdosies, ūdens pieplūdinās visu šo telpu. Mums atliek vienīgi tikai cerēt, ka konusa virsotne paceļas virs ūdens. Tomēr jālūko vēl šo beidzamo reizi. Vai piekrītat?

—   Mēģini, Dik, — mrs. Veldona atbildēja.

Tajā mirklī lukturis apdzisa aiz degšanai nepieciešamās vielas trūkuma. Mrs. Veldona un viņas biedri iegrima aklā tumsā.

Diks Sends uzrāpās plecos Herkulam, kas bij pakāDies kādā augšas iedobumā un kam tikai vēl galva bij laukā no ūdens. Mrs. Veldona, Džeks un brālēns Benedikts bij satupušies pašā virsējā stāvā, līdz kurienei ūdens vēl nesniedzās.

Pieturēdamies pie sienas, Diks Sends sāka steidzīgi tajā urbt. Šajā vietā siena bij biezāka un cietāka, svārpsts tikai lēnām grauza to. Diks Sends traucās cik spēdams, ar šausmām domādams .par šo šauro caurumiņu, pa kuru līdz ar gaisu varēja ieplūst dzīvība, bet tikpat labi ari nāve līdzi šalcošam ūdenim.

Piepeši atskanēja spalgs svilpiens. Saspiestais gaiss šāvās laukā pa caurumu, bet no turienes sienai cauri iespīda dienas gaismas svītra. Ūdens pacēlās vēl mazliet un apstājās pats, tā ka Dikam Sendam nebij vajadzības aiztaisīt caurumu. Ārienes un iekšienes ūdens līmeņi bij nostājušies līdzsvarā. Konusa augšgals atradās virs ūdens; mrs. Veldona un viņas biedri bij glābti.

Atskanēja jūsmīgs gaviļu sauciens, kurā visskaļāk dzirdama bij Herkula balss. Tad visi knaši stājās pie darba, ņemdami palīgā nažus.

Spēcīgi griezta, māla siena pamazām padevās. Caurums kļuva arvien platāks, svaigs āra gaiss ar straumi plūda iekšā, bet tam līdzi ari lecošas saules pirmie stari. Kad konusa vjrsgals būs izlauzts, viegli varēs uzrāpties gar sienu augšā un saskatīt, kādā ceļā nokļūt līdz tuvākajam pauguram un paglābties no plūdiem.

Diks Sends pirmais uzkāpa konusa virsotnē …

Viņam izlauzās izbaiļu kliedziens.

Tajā pašā mirklī tika dzirdami bultu svilpieni gaisā, kurus visi Āfrikas apceļotāji tik labi pazīst.

Diks Sends vēl paguva saskatīt kādu iedzimto nometni simts soļu atstatu no skudru mājas, un tikai soļus desmit attālu pieplūdušā klajuma ūdeņos garas, ar iedzimtiem pilnas laivas.

No vienas laivas arī atlidoja vesels mākonis bultu, tiklīdz jaunā kapteiņa galva parādījās virs konusa.

Pāris vārdos Diks Sends pastāstīja saviem biedriem, ko redzējis. Šauteni paķēris, Herkula, Akteona un Bata pavadīts, viņš tūliņ atkal devās atpakaļ konusa virsotnē. Visi četri izšāva uz tuvāko laivu.

Vairāki iedzimtie nogāzās, par atbildi atskanēja nikni brēcieni un arī šāvieni.

Ko gan iespēja Diks Sends ar saviem biedriem pret kādiem simts afrikaņiem, kas, sēdēdami laivās, ieslēdza viņus no visām pusēm!

Skudru celtni ieņēma. Mrs. Veldonu, viņas bērnu un brālēnu Benediktu rupji sagrāba un aizrāva prom, neļaudami pēdējo reizi ne roku paspiest biedriem, acīm redzami izpildīdami kādu iepriekš dotu pavēli.

Pati pirmā laiva aizveda mrs. Veldonu, mazo Džeku un brālēnu Benediktu. Diks Sends redzēja tos nozūdam nometnes drūzmā.

Viņu pašu, Nanu, veco Tomu, Herkulu, Batu, Akteonu un Ostinu iesvieda otrajā laivā, kas devās uz kādu citu vietu uzkalna krastā.

Divdesmit iedzimto vadīja šo laivu, kurai sekoja vēl piecas citas. Pretošanās bij veltīga, taču Diks Sends ar saviem biedriem tomēr mēģināja. Vairākus kareivjus

šajā pūlī viņi ievainoja, bez šaubām, tas viņiem pašiem maksātu dzīvību, ja nebijis dots rīkojums aizvest tos dzīvus malā.

Brauciens ilga tikai īsu brīdi. Tajā mirklī, kad laiva piestāja krastā, Herkuls spēji izlēca no laivas. Divi iedzimtie metās tam klāt, bet milzis bij sagrābis savu šauteni kā vāli, un tie novēlās zemē sadragātām galvām.

Mirkli vēlāk Herkuls pazuda koku biezoknī, ložu krusas pavadīts. Diku Sendu un pārējos biedrus izcēla malā un kā vergus iekala važās.

## Septītā nodaļa. Nometne pie Kuanzas

Pēc tam kad ūdens bij pārplūdinājis klajumu un termitu ciemu, visa apgabala izskats pavisam pārvērtās. Pāris desmitu skudru celtņu virsotņu kā vienīgie izciļņi vēl rēgojās virs šī milzīgā baseina līmeņa.

No nakts negaisa un lietus gāzēm bij pārplūdušas visas Kuanzas pietekas, pati lielā upe izgājusi no krastiem un saviem ūdeņiem pārklājusi visu plašo apgabalu.

Kuanza, viena no Angolas upēm, ietek Atlantijas okeānā simts jūdžu no tās vietas, kur «Piligrims» bij aizgājis bojā. Tā ir tā pati upe, pār kuru dažus gadus vēlāk pārcēlās leitnants Kamerons ceļā uz Benguelu. Bez šaubām, ar laiku Kuanza izveidosies par galveno tranzitceļu uz portugāļu kolonijas iekšējiem apgabaliem. Jau patlaban tvaikoņi braukā pa viņas lejasgalu, nepaies ne desmit gadu, kad tie dosies arī līdz pašai augšienei. Diks Sends bij rīkojies pilnīgi pareizi, meklēdams pret ziemeļiem kādu braukšanai noderīgu upi. Strauts, pa kura krastmalu viņš vadīja savus biedrus, tāpat ietecēja Kuanzā. Ja negadījies šis piepešais uzbrukums, no kura to nekas nespēja brīdināt, vienu jūdzi tālāk viņš būtu aizsniedzis meklēto krastu. Kopā ar saviem biedriem viņš viegli pagatavotu plostu un aizbrauktu lejup pa Kuanzu līdz tām portugāļu pilsētiņām, kur piestāja tvaikoņi. Tā viņi visi būtu glābti.

Bet tam nebij lemts notikt.

Dika Senda ievērotā nometne bij uzcelta paugurā, netālu no tās skudru celtnes, ko liktenis kā slazdu nolicis viņu ceļā. Paugura virsotnē pacēlās milzīga sikomore, zem kuras plašā lapotņa viegli varēja patverties pieci simti cilvēku. Kas pats nav redzējis šos koku milzeņus Centrālā jā Āfrikā, tam grūti iedomāties viņu lie^ ļumu. Viena paša koka zari izveido veselu mežu, kurā cilvēks var apmaldīties. Līdzās šim milzenim auga vēl banani, kam ir gan sēklas, bet nav augļu. Šie koki papildināja plašā klajuma ainavu.

Zem šī koka bij apmetusies tā pati karavana, par kuru Heriss stāstīja Negoro. Lielu baru Alveca sagūstīto nēģeru dzina prom no viņu ciemiem uz Kazondes vergu tirgu. No turienes vergus pēc vajadzības nogādāja vai nu rietumu piekrastes plantacijās, vai arī uz Niangves lielo ezeru apgabalu, bet no turienes tālāk uz Augšeģipti un Zanzibaras faktorijām.

Tūliņ pēc atvešanas nometnē ar Diku Sendu un viņa biedriem apgājās kā ar vergiem. Pret veco Tomu, viņa dēlu, Ostinu, Akteonu un nabaga Nanu izturējās gluži kā pret šejienes iedzimto gūstekņiem, lai gan tie nepiederēja afrikaņu rasei. Lai cik nikni viņi pretojās, viņus atbruņoja, pa diviem kopā iekala sevišķās sešu septiņu pēdu garās, dakšveidīgās kakla maiglēs, kuru abus galus aizbāza ar dzelzs tapu. Tādā kārtā tie bij spiesti iet rindā cits pakaļ citam, nespēdami pavirzīties ne pa labi, ne pa kreisi. Lielākas drošības labad tos vēl sakala kopā smagā, viduklim apjoztā važā. Rokas viņiem atstāja brīvas nastu nešanai, kājas brīvas iešanai, bet izbēgt tiem nebij iespējams. Tā viņus, pātagām pērdami, dzina simtiem jūdžu.

No cīņas pārāk nogurdināti, Dika Senda nelaimīgie biedri vairs nemēģināja pretoties. Kāpēc viņi nebij paspējuši aizbēgt līdzi Herkulam! Un tomēr ko labu gan arī izbēgušais varēja cerēt? Lai cik stiprs viņš bij, ko gan viņš iesāks šajā tuksnesīgajā zemē, kur to apdraudēja bads, vienatnība, plēsīgi zvēri un iedzimtie? Vai viņam pašam drīz vien nenāksies apskaust pat savu biedru likteni? Taču arī tie nevarēja cerēt nekādu žēlastību no karavanas vadoņiem arabiem un portugāļiem, kas runāja nesaprotamā valodā un tikai ar nikniem skatieniem un draudošiem žestiem lika viņiem saprast savu gribu.

Diku Sendu nepieslēdza otram vergam. Viņš taču bij baltais un laikam tāpēc neiedrošinājās apieties ar viņu gluži tāpat kā ar citiem. Pilnīgi atbruņotu, tomēr nesaistītām rokām un kājām viņu modri apsargāja kāds uzraugs jeb havildars. Viņš vēroja šo nometni un gaidīja, ka kuru katru mirkli parādīsies Heriss vai Negoro … Viņš gaidīja velti, neviens no tiem nerādījās. Tomēr viņam nebij ne mazāko šaubu, ka šie nelieši sarīkojuši uzbrukumu skudru celtnei.

Arī tādas domas viņam ienāca prātā, ka mrs. Veldona, mazais Džeks un brālēns Benedikts nošķirti savrup un aizvesti prom tāpat pēc amerikaņa un portugaļa rīkojuma. Ne vienu, ne otru nemanīdams, Diks Sends sprieda, ka tie varbūt atrodas pie šiem gūstekņiem. Kur tie gan lika aizgādāt viņus? Kāds liktenis viņiem nolemts? Tikai par to Dikam Sendam bij vislielākās rūpes, sava paša nelaimi viņš gandrīz pavisam piemirsa.

Karavanā, kas atradās zem milzu sikomores, bij pavisam astoņi simti cilvēku, no tiem pieci simti abēja dzimuma vergu un divi simti melno kareivju, bez tam nesēji, uzraugi, dzinēji un vairāki aģenti, kā arī paši vergu tirgotāji.

Tirgotāji bij arabi un portugāļi. Grūti iedomāties, cik nežēlīgi šie necilvēki rīkojās ar saviem gūstekņiem. Bez atpūtas dzina simtiem jūdžu un līdz nāvei nomocītos un pārdošanai nederīgos vienkārši nobeidza ar šautenes lodi vai dunča dūrienu. Ar šādu zvēriskumu domāja iebiedēt palikušos un piespiest visu garo ceļu turēties kājās. Taču šīs sistēmas vienīgais panākums bij tas, ka, karavanai nonākot pie galamērķa, tirgotājam no katra simta trūka piecdesmit vergu, — no tiem daži bij aizbēguši, bet pārējo kauli baloja pa garā ceļa malām no zemes vidienes līdz piekrastes joslai.

Pats par sevi saprotams, ka vergu tirgotāji un viņu aģenti eiropieši, lielāko tiesu portugāļi, bij no savas zemes padzīti noziedznieki un nelieši, izbēguši katordznieki, veci, karātavām izlavījušies nēģeru mednieki — vārdu sakot, cilvēces atkritumi un salašņas. Tāds bij Negoro, tāds Heriss, kas patlaban kalpoja vienam no lielākajiem Centrālās Āfrikas vergu tirgotājiem Hozē Antonio Alvecam, .kas uzturēja sakarus ar visiem pazīstamākajiem nēģeru ķērājiem provincē. Leitnants Kamerons par šo tipu pastāstījis daudz raksturīgu sīkumu.

Kareivji, kas dzina gūstekņus, bij lielāko tiesu iedzimtie un vergu tirgotāju algotņi. Tomēr tie nav vienīgie vergu gūstītāji. Dažādo nēģeru cilšu virsaiši savā starpā ved sīvus karus ta jā pašā nolūkā. Uzvarētās cilts pieaugušos vīriešus, tāpat sievas un bērnus pārdod, labāk sakot, izmaina vergu tirgotājiem pret dažiem jardiem kokvilnas auduma, pret pulveri, šaujamiem ieročiem, krāsaina stikla krellēm un, kā Livingstons stāsta, neražas gados pat pret dažām saujām maisa graudu.

Vecā Alveca karavanas dzinēji kareivji noderēja kā tipisks paraugs afrikaņu karavīram vispār. Tas bij nēģeru salašņu un banditu bars. Puskaili tie dižojās ar savām garajām, neskaitāmiem vara gredzeniem sastīpotajām kramenīcām. Vergu medniekiem un viņu aģentiem bieži vien iznāca lielas klizmas ar šiem «kareivjiem». Reizēm tie liedzas paklausīt pavēles un izpildīt rīkojumus, paši izvēlas atpūtas vietu un laiku, piedraud pamest vadoņus vienus pašus, tā ka tie bieži bij spiesti padoties šīs bandas iedomām un prasībām.

Lai gan vergiem, vīriešiem un sievietēm, gājienā pašiem jānes nastas, taču katrai karavanai bez tam vēl nepieciešams zināms skaits tā saucamo «nesēju». Šejienes valodā tos sauc speciālā vārdā — par «pagaziem»; tiem jāstiepj smagākās un vērtīgākās nastas, sevišķi ziloņkauls. Dažreiz pagadās tik lieli ziloņu ilkņi, kas sver līdz četri pudi, tā ka viens ilknis jāstiepj diviem nesējiem līdz faktorijai, no kurienes šo dārgo nastu nogādā Hartumas, Zanzibaras un Natalas tirgos. Ceļa galā nesēji saņem nolīgto algu — jardu divdesmit kokvilnas auduma vai kādu tamlīdzīgu audumu, ko sauc par «merikani», mazumiņu pulvera, sauju tā saucamo «kauri», gliemežvāku, ko tajās zemēs lieto naudas vietā, un dažas stikla krelles, bet, ja tirgotājam tā visa nepagadās pa rokai, tad atdod pašam pārdošanai nederīgus vergus.

Karavanas pieci simti vergu vidū maz bij vecāku cilvēku. Tas tāpēc, ka parasti, laupīšanas uzbrukumu nobeidzot un ciemus nodedzinot, visus iedzīvotājus, kas vecāki par četrdesmit gadiem, bez žēlastības apkauj vai pakar turpat mežā pie kokiem. Tirgum taupīti tiek tikai pieaugušie vīrieši, sievietes un arī lielākie bērni. Labi, ja desmitā daļa cilvēku paliek pāri pēc šīm medībām. Ar to izskaidrojama tā parādība, ka tik plaši apgabali Centralajā Āfrikā paliek iedzīvotāju tukši un pārvēršas tuksnešos.

Ir pieaugušie, ir bērni bij ģērbti tikai tā auduma skrandās, ko turienes tautiņas pagatavo no koka mizas un sauc par «mbuzu». Nav iespējams iedomāties kaut ko nožēlojamāku kā šo cilvēcisko radījumu baru — havildaru pātagu cirtienu brūcēm pārklātās sievas, izģindušus, badā nonīkušus bērnus asiņainām kājām, kurus mātes vēl mēģināja nest, savām kastēm virsū uzcēlušas, un šaurās važās ieslēgtus jaunekļus, kas no tām cieta daudz vairāk nekā no katordznieku važām. Pat plēsīgi zvēri iežēlotos par šiem tikko vēl dzīvajiem nelaimīgajiem, kuru balss zaudējusi skaņu un no kuriem, pēc Livingstona vārdiem, tikai melni ģindeņi palikuši pāri. Bet visas šīs sāpes un mokas pilnīgi vienaldzīgas arabiem un tāpat portugāļiem, kurus leitnants Kamerons uzskata par ārkārtīgi nežēlīgiem.

Lūk, ko saka Kamerons savā slavenajā ceļojuma aprakstā:

«Lai dabūtu rokā tās piecdesmit sievietes, ko Alvecs teicās ieguvis par savu īpašumu, tika izpostīti desmit ciemi ar simts līdz divsimt iedzīvotājiem katrā, pavisam kopā ar tūkstoš piecsimt cilvēkiem. Dažiem no tiem laimējās aizbēgt, bet lielākā daļa dabūja galu liesmās vai, aizstāvēdami savas ģimenes, aizgāja džungļos bojā aiz bada, ja plēsīgie zvēri jau laikus nebij darījuši galu viņu ciešanām … Šie noziegumi, ko Āfrikas vidienē pastrādā tā saucamie kristīgie cilvēki, pēc dzimuma portugāļi, liksies neticami civilizēto zemju ļaudīm …»

Nebūs vēl jāpiebilst, ka tikpat gājienos, kā arī atpūtā gūstekņus apsargāja ļoti stingri. Diks Sends tūliņ noprata, ka par bēgšanu nav ko domāt. Bet kā lai viņš atrod mrs. Veldonu? Nebij ne mazāko šaubu, ka Negoro arī viņu un mazo Džeku turēja savā gūstā. Kādēļ viņš tos atšķīris savrup no pārējiem biedriem, to jaunais kapteinis pagaidām gan vēl nevarēja izprast, bet Negoro līdzdalība visā šajā lietā bij pārāk skaidra. Dikam Sendam sirds vai lūza, iedomājoties visas tās briesmas, kas patlaban apdraudēja mrs. Veldonu un viņas bērnu.

—    Nekad nepiedošu sev, — viņš nodomāja, — ka abi šie nelieši viens pēc otra atradās manas šautenes stobra galā un es tos tomēr atstāju dzīvus …

Tādas domas atkal un atkal uzmācās Dikam Sendam un nomocīja viņu. Cik daudz posta un ciešanu būtu aiztaupīts, ja Heriss un Negoro vairs neatrastos starp dzīvajiem! Vismaz visi viņi nekristu šo cilvēku gaļas tirgotāju rokās un ar viņiem neapietos kā ar vergiem!

Mrs. Veldona un mazā Džeka pārdzīvojumu šausmu ainas nelika mieru Dikam Sendam. Brālēns Benedikts nespēja neko palīdzēt ne mātei, ne bērnam, viņš pats bij spiests izbaudīt smago likteni. Bez šaubām, viņus visus trīs patlaban veda prom uz kādu attālāku Angolas apvidu. Kas gan tagad nes slimo bērnu?

—    Viņa māte — kas cits kā māte pati! — viņš sevi izsaucās. — Šim uzdevumam viņa upurēs pēdējās spēka paliekas. Viņa darīs to pašu, ko šie nelaimīgie vergi, un pakritīs ceļa malā tāpat kā tie… Ak, kaut liktenis savestu mani vēl kopā ar viņas bendēm, — tad es…

Bet viņš pats tagad bij gūsteknis. Viens no tiem kaujamiem lopiem, ko havildari dzina uz Āfrikas vidieni! Pat to viņš īsti nezināja, vai Heriss un Negoro paši vada šo karavanu. Nebij te vairs Dingo, kas uzošņātu portugāli un pavēstītu tā tuvošanos. Vienīgi tikai vēl Herkuls spētu palīdzēt nelaimīgajai mrs. Veldonai. Bet vai uz tādu brīnumu varēja cerēt?

Un tomēr Diks Sends pieķērās šai iedomai. Drošsirdīgais nēģeris taču bij brīvībā. Par viņa pilnīgo padevību un pieķeršanos mrs. Veldonai nebij ne mazāko šaubu. Visu, kas vien iespējams cilvēka spēkiem, Herkuls darīs mrs. Veldonas labā. Vai nu viņš lūkos sazīmēt aizvesto pēdas un mēģinās stāties sakaros ar tiem, vai arī, pēdas pazaudējis, pūlēsies kaut kā sazināties ar viņu, Diku Sendu, varbūt raudzīs pat atsvabināt un aizvest līdzi. Vai kādā naktsguļas laikā viņam, tādam pašam melnam kā citi gūstekņi, nebūtu iespējams nemanītam piejaukties tiem, kaut kā apmānīt sargus, sameklēt viņu, atsvabināt no važām un aizvest mežā. Un, ja abi būtu brīvībā, ko gan viņi tad nedarītu, lai glābtu mrs. Veldonu! Pa kādu upi viņi varētu aizkļūt līdz jūras piekrastei, vārdu sakot, Diks Sends ar visiem līdzšinējiem piedzīvojumiem, apstākļu pazīšanu un daudz lielākām cerībām uz labu izdošanos vēlreiz ķertos pie tā plāna izvešanas, ko tik nelaimīgā kārtā izjauca neparedzētais neliešu uzbrukums.

Tā Jaunais kapteinis nemitīgi svārstījās starp šaubām un jaunām cerībām. Bet ar visu gribas spēku viņš turējās pretī izmisumam, viņa enerģiskais raksturs nepadevās vārgumam, viņš bij gatavs tūliņ izmantot jebkuru kaut cik izdevīgu gadījumu.

Vispirms bij jāuzzina, uz kādu tirgu Alveca aģenti dzina šo vergu baru. Vai viņu ceļa mērķis bij kāda no Angolas faktorijām, līdz kurai tikai dažu cēlienu gājiens, jeb vai viņi devās uz kādu simtiem jūdžu tālu vietu Āfrikas vidienē? Galvenais vergu tirgus atradās Niangvē, Maniemā, uz tā meridiānā, kas Āfrikas kontinentu pārdala gandrīz līdzīgās daļās, lielo ezeru apgabalā, kuru jau Livingstons savā laikā apceļojis. Bet līdz Niangvei no Kuanzas nometnes bij ļoti tālu, uz turieni būtu jāiet mēnešiem ilgi.

No tā Diks Sends visvairāk baidījās. Arī tādā gadījumā, ja viņam līdz ar mrs. Veldonu, Herkulu un pārē-^ jiem nēģeriem izdotos Niangvē izbēgt, bezgala grūti, pat neiespējami būtu nokļūt atpakaļ piekrastē pa tik tālu, neskaitāmām briesmām apdraudētu ceļu.

Bet drīz vien Diks Sends sāka nojaust, ka uz Niangvi viņus laikam nevedīs. Viņš gan nesaprata arabu valodu un afrikaņu izloksni, kādā sarunājās vergu tirgotāji un melnie kareivji, tomēr ieklausījās, ka tie bieži minēja vienu un to pašu vārdu. Tas vārds bij Kazonde, un Diks Sends zināia labi, ka tā ir viena no ievērojamākām verau tirdzniecības vietām. Tātad jādomā, ka gūstekņus dzina uz turieni. Tur viņus Dārdos vai nu kādam no vietējā apgabala virsaišiem, vai kādam bagātam vergu tirgotājam. Vismaz par to nebij ko šaubīties.

Diks Sends skolā bij ieguvis plašas zināšanas ģeogrāfijā, tāpēc viņš arī sīki zināja, kur atrodas Kazonde. No Sanpaolo de Loandas līdz šai pilsētiņai nav vairāk kā četri simti jūdžu, bet no šīs nometnes Kuanzas krastā

mazliet vairāk par divi simti piecdesmit. Par pamatu saviem aprēķiniem Diks Sends ņēma pašu mazā pulciņa gājienu Herisa vadībā un tā nāca pie slēdziena, ka šis ceļojums ilgs tikai desmit vai. divpadsmit dienas. Bet, ņemot vērā, ka karavana tālajā ceļā jau tagad stipri nogurusi, viņam šķita, ka viss gājiens no Kuanzas līdz Kazondei var aizņemt trīs nedēļas. Labprāt viņš pateiktu arī Tomam un tā biedriem, ko pats domājās zinām. Tiem tāpat droši vien būtu mazs apmierinājums, dzirdot, ka viņus nedzen uz tiem briesmīgajiem Āfrikas vidienes apgabaliem, no kuriem projām aizkļūt nav tiklab kā nekādu cerību. Pietiktu tikai pāris garāmejot pamestu vārdu, lai tie saprastu to, par ko bij pilnīgā neziņā. Vai viņam izdosies to pateikt?

Laimīga gadījuma pēc Toms un Bats bij sakalti kopā vienā pārī, tāpat Akteons un Ostins otrā pārī — visi tie novietoti pašā malā nometnes labajā pusē. Apsargāja viņus viens havildars un divpadsmit melnie kareivji.

Varēdams brīvi kustēties, Diks Sends noņēmās uzmanīgi samazināt piecdesmit soļu lielo atstatumu, kas to šķīra no melnajiem biedriem. Pirmā izdevīgā brīdī viņš sāka izpildīt šo nodomu.

Vecais Toms droši vien uzminēja Dika Senda nolūku. Klusu viņš pačukstēja saviem biedriem uzmanīties. Neviens no viņiem nepakustējās, bet visi turēja acis un ausis vaļā.

Vientiesīgi izturēdamies un nevērsdams uz sevi ne mazāko vērību, Diks Sends pievirzījās labu gabalu tuvāk biedriem. No tās vietas, kur patlaban atradās, viņš varētu skaļā balsī pakliegt Tomam Kazondes vārdu, tāpat arī pavēstīt, cik ilgu laiku aizņems gājiens uz turieni. Bet nepieciešami taču bij vēl tuvāki paskaidrojumi un norādījumi, kā izturēties šajā gājienā, tāpēc viņam šķita prātīgāk nogaidīt, un viņš palēnām virzījās vēl tuvāk. Sirds viņam jau iepukstējās cerībā, tikai pāris soļu vēl palika līdz nodomātai vietai, tad havildars, it kā uzminējis viņa domas, piepeši pielēca klāt. Uz tā kliedzienu piesteidzās vēl kāds desmits kareivju un rāva Diku atpakaļ, kamēr Tomu ar biedriem aizvilka nometnes otrā malā.

Šīs neizdevības satrakots, Diks Sends metās virsū havildaram. Viņam jau gandrīz laimējās tam izraut šauteni no rokām, bet tad uzklupa kādi septiņi astoņi kareivji un viņam bij jāpadodas pārspēkam. Saniknoti tie katrā ziņā viņu nogalinātu, ja neiejaucies kāds no karavanas vadoņiem, milzīga auguma un mežonīga izskata arabs. Šis arabs bij tas pats Ibn Hamiss, par kuru jau Heriss stāstīja Negoro. Tas pateica dažus Dikam Sendam nesaprotamus vārdus, un kareivji palaida vaļā savu upuri.

Tagad nepārprotami redzams, ka dota pavēle nekādā ziņā nepieļaut jaunajam kapteinim sazināties ar viņa biedriem un tāpat arī stingri aizliegts to nogalināt. Kas cits varēja dot tādas pavēles kā vien Heriss vai Negoro.

Bij ap pulksten deviņiem rītā, 19. aprilī, kad piepeši atskanēja pļerkstošs «kudū» raga pūtiens, pēc tam bungu dārdoņa. Atpūtai bij beigas.

Visi vadoņi, kareivji, nesēji un vergi vienā mirklī pielēca kājās. Nastas plecos uzmetuši, gūstekņi sastājās vairākās grupās, viens havildars ar spilgtas krāsas karogu rokās novietojās priekšgalā.

Karavana devās ceļā.

Gaisu saviļņoja dziesma; tā bij uzvarēto, nevis uzvarētāju dziesma.

Tajā izskanēja naiva ticība atsvabināšanai un vergu draudi saviem mocītājiem un bendēm:

— Jūs aizrāvāt mani no dzimtās zemes, bet, kad miršu, tad nebūšu vairs vergs un atgriezīšos nogalināt jūs!

## Astotā nodaļa. dažas Dika Senda ceļojuma piezīmes

Vakardienas negaiss gan bij pārgājis, bet laiks joprojām turējās visai nejauks. Patlaban bij tā saucamais «masikas» laiks, — tas ir lietuvu otrais periods šajā tropiskās Āfrikas joslā. Lietus tad palaikam naktīs līst vēl nedēļu, divas vai pat trīs. Pats par sevi saprotams, ka tas stiprā mērā kavēja arī karavanas gaitu un pavairoja vergu ciešanas.

Pametis Kuanzas krastmalu, gājiens pavērsās gandrīz tieši pret austrumiem.

>

Kāds pussimts kareivju gāja pa priekšu, pa simtam katra puse, bet visi pārējie gājienam nopakaļ. Gūstekņiem gandrīz nebūtu iespejams izbēgt arī tad, ja tie nebijuši saslēgti važas un maiglēs. Sievietes, bērni un vīrieši gāja juku jukām, havildari tos pamudināja ar pātagas cirtieniem. Tur bij mātes, kas baroja bērnu, otru uz svabadās rokas līdzi nesdamas. Mazliet lielākie bērni, gluži kaili, basām kājām vilkās līdzi pa sauso un aso zāli.

Visas karavanas vadonis, niknais Ibn Hamiss, kas bij iejaucies Dika Senda cīņā ar havildaru, stingri uzmanīja gājienu, staigādams gar garo gājēju virkni no viena gala uz otru. Par gūstekņiem un viņu mokām vadonim un tā palīgiem bij maza bēda, bet toties lielākas raizes ar kareivjiem, kas prasīja vairāk ēdiena, un ar nesējiem, kas savukārt gribēja apstāties un atpūsties. Tāpēc nerimstoši skanēja lamāšanās, reizēm izcēlās pat sadursmes. Tādā kārtā sakaitināto havildaru niknums vergiem atkal bij jāizbauda uz savām mugurām. Nemitējās draudi vienā pusē un sāpju brēcieni otrā. Un tiem, kas nāca gājiena pakaļgalā, bij jābrien pa priekšgājēju asinīm notraipītām smilktīm.

Dika Senda biedrus arvien vēl uzmanīgi turēja gājiena priekšgalā, tāpēc ar viņu tiem nekādi nebij iespējams sazināties. Viņi gāja cits aiz cita maiglēs iežņaugtiem kakliem, nespēdami pagriezt galvu. Pātagas ķēra tos gluži tāpat kā viņu pārējos nelaimes biedrus.

Ar savu tēvu kopā saslēgts, Bats gāja pa priekšu, nopūlēdamies netricināt maigles, izlūkodams līdzenākās vietas, kur kāju spert, lai vecais Toms vieglāk tiktu līdzi. Laiku pa laikam, kad havildars bij palicis mazliet iepakaļ, viņš uzsauca mierinājuma un drošinājuma vārdus, no kuriem dažus Toms arī sadzirda. Viņš mēģināja pat palēnināt gaitu, jo zināja, ka Toms ātri nogurst. Jau tā vien bij mocība labajam dēlam, ka viņš nevarēja atgriezt galvu un paskatīties savā vecajā, mīļajā tēvā. Tad jau Tomam bij labāks liktenis, jo viņš visu laiku varēja lūkoties dēlā, tomēr nekādu prieku par to nesajuta. Lielas asaras ritēja viņam pār vaigiem ikreiz, kad havildara pātagas cirtieni ķēra Batu. Tās bij vēl lielākas mokas, nekā sajust šos sitienus uz savas paša miesas.

Ostins un Akteons gāja gabaliņu tiem iepakaļ, tāpat kopā sasaistīti, ik mirkli spīdzināti. Ak, kā viņi apskauda Herkula likteni! Lai kādas briesmas tam draudēja šajā mežonīgajā zemē, viņš tomēr varēja izlietot savus spēkus un līdz pēdējam cīnīties par savu dzīvību.

Pašā pirmajā gūstniecības brīdī Toms bij paguvis beidzot pastāstīt biedriem visu patiesību. Ar lielu izbrīnu tie dabūja zināt, ka atrodas Āfrikā, ka Negoro un Herisa vienotā nodevība viņus vispirms izmetusi šajā krastā, tad atvilinājusi šurp un ka no tiem abiem nebij gaidāma nekāda līdzjūtība, ne žēlastība.

Arī Nanai neklājās labāk. Viņa bij novietota sieviešu pūlī karavanas vidū, pieķēdēta kādai jaunai sievai ar diviem bērniem, — vienu tā turēja pie krūts, otrs, trīs gadus vecs, ar mokām vilkās līdzi. Līdzcietības aizkustināta, Nana bij paņēmusi nest to, par ko nabaga verdzene pateicās viņai ar karstām asarām. Nana nesa šo bērnu, kas vairs nespēja paiet, tā pasargādama to no mežonīgā havildara pātagas. Bet tā bij smaga nasta, viņa baidījās, ka nepietrūkst spēka, un pie tam atcerējās mazo Džeku, iedomāja to viņa mātes rokās. Slimībā viņš gan bij pagalam savārdzis un nonīcis, tomēr arī tā vēl pārāk smaga nasta nogurušai, bezspēcīgai mrs. Veldonai. Kur gan viņa tagad atradās? Kas ar viņu notiks? Vai vecā kalpone vēl kādreiz dabūs viņu redzēt?

Dikam Sendam bij jāsoļo pašās gājiena beigās. Ne Tomu, ne tā biedrus, ne Nanu viņš nevarēja redzēt. Karavanas priekšgalu viņš saskatīja tikai tad, kad tā izvirzījās kādā plašākā klajumā. Viņš gāja, kaudamies ar visdrūmākajām domām, pat dzinēju niknie kliedzieni nespēja viņu iztraucēt no tām. Viņš nedomāja par savu nelaimi, ne par grūtībām, kādas vēl nāksies pārciest, ne par mocībām, ko Negoro varbūt sagatavojis viņam. Tikai mrs. Veldona bij viņam prātā. Velti viņš vēroja pēdas ceļā, ērkšķu krūmus un zemākos koku zarus, vai nepamanīs kādu zīmi no viņas. To nevarēja aizvest pa citu ceļu, jo, spriežot pēc visiem apstākļiem, ari viņa bij nogādājama Kazondē. Ko viņš nebūtu devis par vismazāko norādījumu, ka viņa tiešām aizvesta uz to pašu galamērķi, kurp dzina arī pārējos!

Tādos apstākļos patlaban atradās un to pārdzīvoja jaunais kapteinis un viņa melnie biedri. Bet, lai kādas briesmas viņus māca par savu pašu likteni, lai cik lielas bij viņu pašu ciešanas, tomēr bezgalīgs žēlums uzmācās, vērojot šo nožēlojamo vergu baru un dzinēju necilvēcisko nežēlību. Taču viņi nespēja palīdzēt vieniem un nevarēja pretoties otriem!

Viss apgabals pret austrumiem no Kuanzas divdesmit jūdžu plašumā bij apaudzis ar mežu. Tomēr koki te auga daudz retāk nekā tuvējā jūras piekrastes joslā, varbūt tie nonīka, neskaitāmu kukaiņu apgrauzti, vai arī tos vēl jaunaudzē aplauza lieli ziloņu bari. Iešana pa šo koku apakšu tomēr bij vieglāka nekā pa krūmājiem, kur sevišķi daudz bij kokvilnas krūmu septiņu līdz astoņu pēdu augstumā. No šīs kokvilnas pagatavo zemes iekšienē iecienītos melnbalti svītrainos audumus.

Dažos zemākos apvidos krūmāji bij saauguši biezos džungļos, kur karavana pavisam pazuda. Tāpat pazuda tajos visi šī apgabala kustoņi un zvēri, atskaitot tikai ziloņus un žirafes, kuru galvas sniecās pāri bambusiem līdzīgām niedrēm un zālei ar pirksta resnuma stiebriem. Vergu dzinējiem vajadzēja ārkārtīgi labi pazīt šo apgabalu, lai nenomaldītos biezoknī.

Karavana katru rītu jau ar gaismu devās ceļā un tikai ap pusdienas laiku vienu stundu nometās atpūtā. Tad atraisīja dažus manioka saiņus un izdalīja vergiem. Ja kareivjiem ceļā bij laimējies izlaupīt kādu ciemu, tad piedevām pasniedza vēl pāris batatu[4] , kā arī kazas un teļa gaļu. Tomēr nogurums bij tik liels, atpūta tik nepietiekoša, negulētas lietainās naktis tik grūtas, kā arī pusdienas apstājā gūstekņi tikai ar pūlēm spēja norīt dažus kumosus. Astoņu dienu gājienā no Kuanzas ceļā jau bij pakrituši kādi divdesmit vergi par lielu prieku plēsīgiem zvēriem, kas visu ceļu ložņāja karavanai iepakaļ. Lauvas, panteri un leopardi gaidīja savu drošo laupījumu, katru vakaru pēc saulrieta viņu rūkšana atskanēja tik tuvu, ka bij jābaidās no tieša uzbrukuma.

Klausīdamies šajā rūkoņā, ko tumsa padarīja vēl baismīgāku, Diks Sends ar šausmām domāja par to, kāds liktenis sagaida Herkulu, sastopoties ar šādu plēsoņu baru, par briesmām, kas to apdraudēja ik uz soļa. Un tomēr, ja tikai gadījusies izdevība, viņš nevilcinādamies arī pats bēgtu prom.

Lai spilgtāk notēlotu šī gājiena briesmas, sniedzam še Dika Senda atzīmes par ceļojumu no Kuanzas līdz Kazondei. Visa ceļa garums bij divi simti piecdesmit jūdzes, ko nogāja divdesmit piecos cēlienos, tātad katrā cēlienā starp pusdienas un nakts atpūtu caurmērā desmit jūdzes.

No 25. līdz 27. a p r i 1 i m. — Ciems ar astoņas deviņas pēdas augstu niedru pīteņa žogu. Lauki labi apstrādāti, aug maiss, pupas, sorgo un zemes rieksti. Divi nēģeri sagūstīti un pievienoti mūsu baram. Piecpadsmit nogalinātu. Pārējie aizbēguši.

Otrā diena. Ejam pāri straujai, simts piecdesmit jardu platai upei. Peldošs, ar liānām saistīts baļķu tilts. Pāļi pa pusei aizlauzti. Divas kopā samaigļotas sievietes iekrita ūdenī. Viena kopā ar bērnu uz rokām. Augstu saviļņots, asiņu pārliets ūdens. Krokodili ložņā pa apakšu un sprauc galvas baļķu starpās. Viegli iespert kāju atplestā rīklē . . .

28. a p r i 1 ī. — Ejam pa bauhiniju mežu. Koki slaidiem stumbriem un ārkārtīgi cietu koksni, tāpēc tos sauc par dzelzs kokiem un izved uz Portugāli.

Spēcīgs lietus. Zeme galīgi izmirkuši. Iešana ārkārtīgi grūta.

Karavanas vidū pamanīta nabaga Nana ar mazu nēģerēnu uz rokām. Viņa tikai ar lielām mokām velkas uz priekšu. Otra tai pieslēgtā verdzene grīļojas, asinis viņai plūst no pleciem, kas sakapāti ar pātagu.

Vakarā nometne zem milzīga baobaba ar baltiem ziediem, un maigi zaļām lapām.

Naktī tepat tuvumā lauvu un leopardu rūkoņa. Viens no melnajiem kareivjiem šauj uz panteri, kas pielīdis pavisam klāt. Kas gan noticis ar nabaga Herkulu?

29. un 30. a p r i 1 ī. — Tā saucamā Āfrikas rudens pirmais aukstums. Naktī bagātīga vēsa rasa. Līdz ar aprija mēnesi beidzas lietus periods, kas sākās novembrī. Plaši, vienmēr vēl applūdināti klajumi. Iztvaikojumu piesātināti austrumu vēji, kas veicina purva drudža izplatīšanos.

Ne mazākās zīmes no mrs. Veldonas un brālēna Benedikta. Kurp gan viņus ved, ja ne uz Kazondi? Katrā ziņā taču bij sagaidāms, ka viņus dzen pa to pašu karavanas ceļu un pie tam mums pa priekšu. Rūpes un nemiers par tiem mani plosa… Mazajam Džekam droši vien šajā neveselīgajā apvidū atkal atjaunojas drudzis. Vai viņš vispār vēl dzīvs?. . .

No 1. līdz 6. maijam. —Vairāku cēlienu gājiens pa bezgala plašiem ūdens applūdinātiem līdzenumiem, ko vēji ar iztvaikojumiem nav paspējuši nosusināt. Vietām ūdens līdz viduklim. Dēles tūkstošiem piezīdušās ādai. Jāiet tomēr bez apstājas un pretošanās. Pauguru izciļņi apauguši ar lotosiem un papirusa niedrēm. Dibenā zem ūdens citi augi lielām, kāpostveidīgām lapām, kājas sapinas tajās, daudzi pakrīt.

Šajos ūdeņos mājo milzums sīku sama pasugas zivtiņu, vietējie iedzīvotāji tās miljoniem sazvejo pīteņa drānas tīklos un pārdod garāmejošām karavanām.

Neiespējams atrast kaut vismazāko sauso vietu nakts nometnei. Applūdinātā klajuma plašumi nav pārredzami. Tumsā jābrien tālāk. Droši vien rītu vairāku vergu trūks. Tas arī pilnīgi saprotams. Kad reiz esi pakritis, kāpēc celties augšā? Tikai mazu brīdi zem ūdens — un visām mokām beigas. Ne haviīdara pātaga, ne runga tumsā tos netrāpīs!

Jā gan! Bet mrs. Veldona. un viņas mazais dēls? Man nav tiesības tā pakrist un pamest viņus. Man jāiztur līdz galam. Tas ir mans pienākums!

Drausmīgi kliedzieni dzirdami tumsā!

Kādi divdesmit kareivji ir nolauzuši sveķaina koka zarus, kas slejas laukā no ūdens, un aizdedzinājuši tos. Blāvas ugunis plīvo pār melnajiem ūdeņiem.

Un, lūk, kāds cēlonis šiem drausmīgajiem kliedzieniem! Krokodilu uzbrukums! Divdesmit vai piecpadsmit šo nezvēru no sāniem uzbrukuši karavanai. Vairākas sievietes un bērnus tie sagrābj un aizrauj savās «pārtikas krātuvēs». Livingstons tā apzīmē dziļās alas, kur rāpulis novieto savu laupījumu, iepriekš to noslīcinājis, jo viņš apēd to tikai tad, kad tas pietiekoši ietrūdējis.

Man garām arī nobrāzās kāda krokodila zvīņainā mugura. Kādu pieaugušu vergu turpat man līdzās sagrāba aiz viņa kakla maiglēm. Tās pazuda ūdenī līdz ar pašu nesēju. Drausmīgos izmisuma un sāpju brēcienus es dzirdu vēl šodien . ..

7. un 8. maijā. — Otrā rītā upuru skaitīšana. Divdesmit vergi pazuduši.

Gaismai austot, es acīm meklēju Tomu un viņa biedrus. Paldies dievam, tie visi ir dzīvi! Bet vai par to patiešām jāpateicas dievam? Vai labāk nav uzreiz dabūt galu un tā tikt vaļā no visām ciešanām?

Toms arvien vēl atradās karavanas priekšgalā. Kādu mirkli viņa dēls Bats bij pasities sāņus, maigles pagriezās šķērsām un Toms varēja ieraudzīt mani. Bet velti es meklēju veco Nanu. Vai viņa iejukusi kur vidus grupā jeb vai arī dabūjusi galu šajā šausmu naktī?

Šajā dienā tiekam laukā no pārplūdušā klajuma pēc divdesmit četru stundu ilgas brišanas pa ūdeni! Apmetāmies kādā uzkalnā. Saule pamazām mūs izžāvē. Ēdam — bet kas tā vairs par pārtiku! Drusku manioka un kāda sauja maisa. Tikai tas pats dūņainais ūdens, ko dzert. Gūstekņi pakrituši zemē, daudzi no tiem vairs nepiecelsies.

Nē, nav iespējams, ka ari mrs. Veldona ar savu bērnu gājusi cauri visām šīm briesmām! Nabaga māte to nebūtu izturējusi. Man šķiet, ka viņa būs pa citu ceļu aizvesta uz Kazondi!

Mūsu barā sāk izplatīties bakas jeb, kā tās te sauc, — «nduē». Protams, ka saslimušie nespēs iet tālāk. Vai viņus pametīs tepat?

9. maijā. — Ar gaismu atkal ceļā. Atpakaļpalicēju mums nav. Havildaru pātagas žigli sacēla kājās aiz noguruma vai slimības pakritušos. Tādu vērtību taču

nevar atstāt zemē pamestu! Vergi ir nauda! Kamēr vien viņi vēl spēj kustēties, dzinēji neļaus palikt tiem iepakaļ. Visapkārt man rāpjas dzīvi ģindeņi. Pat vaimanāt viņiem vairs nav jaudas,

Beidzot es atkal pamanu Nanu. 2ēl skatīties viņā! Bērna, ko tā līdz šim nesa, viņai vairs nav uz rokas. Tagad tā velkas viena pati. Tā viņai gan vieglāk, bet važa vēl vienmēr ap vidukli, un, lai to spētu panest, tā važas galu pārmetuši pār plecu.

Strauji pamanīdamies, es piesteidzos tai tuvāk. Gandrīz tā liekas, it kā viņa vairs mani nepazītu. Vai tad patiešām esmu tā pārvērties?

—   Nana! — es viņai uzsaucu.

Vecā kalpone ilgi skatās manī, beidzot tā atbild:

—    Ak jūs, Dika kungs! Es . . . es . . . pēc maza brīža man jāmirst…

—    Nē, nē! Nezaudējiet dūšu! — es atsaku, acis nodurdams, lai man nebūtu jāraugās šajā sabrukušajā, izžuvušajā citreizējā cilvēka ēnā.

—   Jāmirst, — viņa atkārto. — Un tā es vairs neredzēšu ne savu labo kundzi, ne mazo Džeku! Man vairs nav spēka!

Es gribēju atbalstīt veco Nanu, kurai viss augums trīsēja zem saplosītā uzvalka skrandām. Es justos laimīgs, ja mani pieslēgtu viņai, lai palīdzētu nest šo smago važu, kas pēc biedrenes nāves palika tai vienai pašai.

Spēcīga roka mani atrāva. Pātagas cirtiena ķerta, nelaimīgā Nana atstreipuļoja un iejuka vergu pūlī. Es gribēju mesties virsū šim varmākam . . . Bet bij pienācis pats vadonis arabs, sagrāba mani aiz rokas un neatlaida, līdz biju aizvests atpakaļ pašās pēdējās karavanas rindās.

Tad viņš pateica man tikai vienu vārdu:

—    Negoro!

Negoro! Tātad portugālis devis rīkojumu apieties ar mani citādi nekā ar maniem pārējiem biedriem?

Kādam liktenim gan es tieku taupīts?

10. maijā. — Ejam gar diviem degošiem ciemiem. Ēkas un sētas visapkārt liesmu apņemtas. Pie uguns vēl neskartiem kokiem karājas līķi. Pārējie iedzīvotāji aizbēguši. Lauki pagalam nopostīti. Tikko te bijuši laupītāji. Droši vien pāris simtu nogalinātu, lai sagūstītu kādus desmit vergus.

Pienācis vakars. Nakts nometne. Guļasvieta izraudzīta zem lieliem kokiem. Milzīga zāle ap ceriem un krūmiem meža klajumos.

Vakar dažiem gūstekņiem izdevās salauzt maigles un aizbēgt. Tad tos atkal sagūstīja un mocīja visnežēlīgākā kārtā. Tagad havildari un kareivji sargā divkārt uzmanīgi.

Nakts satumst. Tuvu mežā rūc lauvas un gaudo hiēnas. Kaut kur tālāk elš begemoti. Tā ir zīme, ka netālu atrodas upe vai ezers.

Par spīti nogurumam es nevaru aizmigt. Smagas domas nedod man mieru.

Tad man šķiet, ka kaut kas ložņā pa garo zāli. Droši vien kāds plēsoņa zvērs meklē laupījumu. Vai viņš gan uzdrošināsies iebrukt nometnē?

Klausos uzmanīgi. Nē, nav nekā! Bet tomēr! Kāds kustonis klusiņām lien pa niedrēm. Un man nav it nekāda ieroča! Bet es tomēr aizsargāšos! Mana dzīvība nepieciešama mrs. Veldonas un manu biedru glābšanai!

Visiem spēkiem lūkoju kaut ko saskatīt dziļajā tumsā. Mēness nespīd. Nakts tumsa ir bieza un melna.

Tad tumsā caur niedrēm paspīd divas kvēlojošas acis, — droši vien hiēna vai leopards! Pazūd .. . Tad parādās atkal… Tad nošvīkst zāle. Kāds zvērs lec taisni uz mani.

Es gribu iekliegties un modināt citus …

Par laimi vēl laikā aprauju kliedzienu turpat uz lūpām …

Nevaru ticēt savām acīm. .. Tas ir Dingo! . . . Dingo še, pie manis! .. . Lieliskais Dingo! … Kā gan viņš atradis mani? Ak jā, to dara instinkts! . . . Bet vai tiešām ar instinktu vien izskaidrojama tāda neticama, tāda pārdabiska uzticība?. . . Viņš laiza man rokas. Ak labo sunīt, tu tagad esi mans vienīgais draugs. Viņi tomēr nav tevi nogalinājuši…

Es glāstu un skūpstu viņu. Viņš saprot mani un grib ierieties . ..

Es to apmierinu. Neviens nedrīkst manīt, ka viņš ir še. Varbūt viņš nepamanīts varēs iepakaļ sekot karavanai… Bet ko tas nozīmē? Viņš berzē savu kaklu pie manas rokas. Gluži tā, it kā gribētu teikt: «Pameklē taču!» Es meklēju un sataustu kaut kādu priekšmetu, viņam , pie kakla piesietu . . . niedres gabalu aiz siksnas ar abiem iegrieztiem burtiem — S. V., kuru noslēpumaino nozīmi mēs vēl līdz šim neesam spējuši iztulkot .. .

Jā… Es atraisu niedri… Es to pārlaužu . . . Tur paslēpta zīmīte!.. .

Zīmīte.. . bet es taču nevaru to izlasīt! Tumšs — jāgaida diena . . . Diena! .. . Gribu atturēt Dingo, labais dzīvnieks gan nolaiza man roku, bet tomēr it kā taisās prom .. . Saprot, ka savu uzdevumu izpildījis … Ar vienu lēcienu sāņus — viņš atkal, kā nācis, pazūd garajā zālē. Dievs lai pasarga viņu no lauvu un hiēnu zobiem!

Bez šaubām, Dingo aizsteidzās atpakaļ pie tā, kas viņu sūtījis.

Zīmīte, ko es vēl nespēju izlasīt, deg man saujā. Kas gan to rakstījis? Varbūt mrs. Veldona? Varbūt to sūta Herkuls? Un kā gan viņus, vienu vai otru, sameklējis šis uzticamais dzīvnieks, ko mēs jau uzskatījām par beigtu? Ko pateiks man šī zīmīte? Vai tur būs norādīts, kādā kārtā lai aizbēgu no šejienes, jeb vai tā tikai pavēstīs par tiem, kas man tik mīļi?

Lai nu kā, bet šis atgadījums uztrauca mani līdz sirds dziļumiem un sniedza mazu atbalstu nelaimē.

Ak, cik ilgi gaisma šodien kavējas ataust!

Kā izsalcis es alkstu pirmo gaismas svīdu apvārsnī! Acis aizdarīt neparko nevaru. Vēl vienmēr dzirdu zvēru rūkoņu mežā. Mans nabaga Dingo, vai tu paspēji izbēgt viņiem?

Beidzot diena ir klāt — šajos ekvatora apvidos gandrīz pavisam bez mums tik parastās rītausmas. Es novietojos tā, lai neviens mani nenovērotu.

Tagad es varu saredzēt. Zīmīti rakstījis Herkuls.

Mēģinu lasīt. . . Nē, vēl nav iespējams!

Rakstīts ar zīmuli uz mazas papīra sloksnītes.

Lūk, ko viņš raksta:

«Mrs. Veldonu ar mazo Džeku aiznesa kitandā iesēdinātus. Heriss un Negoro pavada viņus. Viņi līdz ar brālēnu Benediktu iet trīs vai četrus cēlienus karavanai pa priekšu. Es sastapu Dingo, kas šķita šāviena ievainots, bet atkal izveseļojies. Nezaudējiet cerības, Dika kungs! Es domāju tikai par jums visiem un izbēgu tāpēc, lai mēģinātu kaut kā palīdzēt.

Herkuls.»

Tātad mrs. Veldona un viņas dēls dzīvi! Paldies dievam, viņai nav tā kā mums jāpārcieš visas šīs gājiena mokas! Kitanda, tās ir no sausas, sīkstas zāles pītas nestuves ar šķidras drānas pārklāju, garā bambusa maikstē pakārtas. Divi trīs vīri tās nes uz pleciem. Tātad mrs. Veldona un viņas mazais Džeks tagad atrodas tādā kitandā. Ko Negoro un Heriss nodomājuši darīt ar viņiem? Acīm redzami šie nelieši arī viņus ved uz Kazondi… jā gan! Es tos vēl sastapšu! Ak, šajās nelaimes un posta dienās tā ir tik laba vēsts! Kāda laime, ka Dingo man to atnesis!

No 11. līdz 15. maijam. — Karavana turpina savu ceļu. Gūstekņi velkas arvien lēnāk un lēnāk. Lielākā daļa pamet aiz sevis asiņainas pēdas. Es rēķinu, ka paies vēl desmit dienas, kamēr aizsniegsim Kazondi. Cik daudzi līdz tam vēl pakritīs ceļā! Bet man katrā ziņā jānokļūst tur, un es nokļūšu!

Cik šausmīga aina! Pūlī ir daži nelaimīgie, kam viss augums vienās brūcēs. Važas, kurās tie iekalti, iegrauzušās dziļi viņu miesā.

Jau no vakardienas kāda māte nes rokās savu badā nomirušo bērnu … Viņa negrib no tā šķirties . ..

Visu ceļu mēs nokaisām ar līķiem. Baku sērga plosās vēl niknāk nekā sākumā.

Mēs ejam gar kādu koku .. . Pie tā piesieti divi nēģeri, nobeigušies badā. Laikam tos tur piesējuši mūsu priekšgājēji.

No 16. līdz 24. maijam. — Man gandrīz vairs nemaz nav spēka, bet es nedrīkstu padoties vājībai. Lietus pilnīgi pārstājis. Tagad mūs dažudien dzen gabaliem bez apstājas un atpūtas. Vergu tirgotāji to sauc par «tirikesu» jeb pēcpusdienas pastaigu. Mums jāiet visai ātri, lai gan ceļš pamazām virzās diezgan stāvus nogāzēs.

Brienam pa garu, ārkārtīgi cietu zāli. To sauc par «niasi». Viņas asie stiebri saplosa man seju, bet graudi lien cauri skrandām un grauž ādu. Par laimi mani stiprie zābaki vēl nav noplīsuši.

Dzinēji sāk pamest ceļā smagi saslimušos vergus, kas nespēj vairs tikt līdzi gājienam. Pārtikas arī sāk jau trūkt. Kareivji un nesēji dumpojas, kad samazina viņu devas. Tāpēc tiem nedrīkst neko atraut, bet toties jācieš gūstekņiem.

—    Lai viņi ēd kaut paši cits citu! — saka vadonis.

—    Esam nokļuvuši jau pat tik tālu, ka jauni un vēl spēcīgi vergi pakrīt un nobeidzas bez kaut kādām ārējām slimības pazīmēm. Atceros, ko doktors Livingstons saka par šo parādību:

«Šie nelaimīgie žēlojas par sāpēm sirdī, tie piespiež rokas krūtīm un krīt zemē. Vārda tiešā nozīmē sirds viņiem pārplīsusi. Tas visbiežāk notiek ar cilvēkiem, kas visu laiku bijuši brīvi un nu piepeši pārvērsti par vergiem.»

Divdesmit gūstekņus, kuri vairs nespēja paiet, havildari nogalināja ar cirvjiem. Vadonis arabs neko neiebilda pret tādu slepkavību.

Tas bij šausmīgs skats!

Arī nabaga vecā Nana krita šajā slaktiņā. Es iedams atdūros pret viņas līķi. Pat apglabāt kā kristīgu cilvēku es viņu nespēju!.. .

Tas ir pirmais no «Piligrima» izglābtajiem, ko dievs aicinājis pie sevis. Nabaga vecā aukle! . .. Nabaga Nana! …

Katru nakti es gaidu Dingo, bet viņš vairs nenāk!

Vai arī viņam jeb vai Herkulam notikusi kāda nelaime? Nē … nē! .., Par to es negribu domāt! … Šis

neziņas laiks man liekas tik bezgala garš tikai tāpēc, ka Herkulam nav nekā jauna, ko man paziņot… Pilnīgi saprotams, ka viņam pašam jāuzmanās, tāpēc viņš arī nerādās tuvumā.

## Devītā nodaļa. KAZONDE

26. maijā vergu karavana nonāca Kazondē. No katra simta šajā laupītāju gājienā iegūto gūstekņu piecdesmit bi j krituši ceļā. Bet arī tā vergu tirgotājiem iznāca labs veikals. Pieprasījumi patlaban bij īsti lieli, vergu cenas Āfrikas tirgos stipri cēlās.

Tajā laikā vergu tirdzniecība Angolā bij lieliski uzplaukusi. Portugāļu valdības iestādes Sanpaolā Loandā un Benguelā maz ko iespēja pret to, tāpēc kā vergu karavanas lielāko tiesu dzina uz Āfrikas vidienes apgabaliem. Arī piekrastes joslās barakas bij gūstekņu pārpildītas. Tie nedaudzie vergu kuģi, kuriem izdevās izspraukties cauri krasta sargātājiem kreiseriem, nespēja uzņemt visus spāniešu Dienvidamerikas kolonijām nolemtos gūstekņus.

Kazonde, trīs simti jūdžu no Kuanzas ietekas, bij viens no visplašākajiem un galvenajiem vergu tirdzniecības centriem šajā apgabalā. Pilsētas lielajā laukumā «čitokā», kur izstādīja vergus apskatei un pārdošanai, notika prāvi veikalnieciski darījumi. Še sapirkto vergu karavanas tad sūtīja tālāk uz dažādām citām vietām lielo ezeru apvidū.

Kā visas lielās Centrālās Āfrikas pilsētas, Kazonde bij sadalīta divās daļās. Vienā kvartalā dzīvoja arābu, portugāļu un nēģeru tirgotāji, turpat atradās arī viņu preču noliktavas. Otrā bij rezidence nēģeru karalim, kronētam dzērājam un briesmonim, kas valdīja ar terora palīdzību un dzīvoja no labprātīgām nodevām, ko tirgotāji viņam bagātīgi piegādāja.

Tajā laikā Kazondes tirgotāju kvartals piederēja Hozē Antonio Alvecam, kuram Heriss un Negoro kalpoja kā algoti aģenti. Še atradās viņa galvenā faktorija, bez tam otra viņam bij Bihē un trešā Kasangā Benguelas

apgabalā, kur dažus gadus vēlāk leitnantam Kameronam gadījās personīgi viņu sastapt.

Cauri Kazondes tirgotāju kvartalam stiepās liela iela. Abējās pusēs kleķa nami «tembē» lēzeniem jumtiem, aiz ēkām atradās aploki lopiem. Ielas galā — plašā «čitoka» ar vergu barakām visapkārt. Šur tur aiz namu grupām auga reti milzīgi bananu koki vējā locītām lapām un augstas palmas ar slotām līdzīgām, augšup izslietām galotnēm. Ielās bij bieza putekļu kārta un netīrumi, pa kuriem knābājās daži desmiti maitas putnu, gādādami par pilsētas tīrību un publisku labierīcību.

Tāds izskatījās šis Kazondes tirgotāju kvartals.

Netālu garām tek Luhi upe, kuras sākums un beigas vēl nav izpētītas, bet kas tomēr, šķiet, ir Kuango vai Zairas pieteka vai pieteku pieteka.

Kazondes karaļa rezidence, kas pieslejas tirgotāju kvartalam, sastāv no netīrām, kvadrātjūdzi lielā laukumā sablīvētām būdām. Dažas no šīm būdām stāv klajā laukā, citām apkārt niedru sētas vai krūmveidīgu vīģu dzīvžogi. Ar papirusa niedru pīteni apžogots laukums, kurā atrodas kādas trīsdesmit būdas karaļa kalpu un vergu mājokļiem, vairākas būdas sievām, bet mazliet platāka un augstāka «tembē» zem manioka kokiem — tā ir Kazondes karaļa rezidence. Pats karalis, gadu piecdesmit vecs, vārdā Muani-Lunga, jau labi daudz zaudējis no savu priekšteču varas. Viņa priekštecim, pēc pirmo portugāļu vergu tirgotāju aprēķina, bijuši ap divdesmit tūkstoši kareivju, kamēr Lungam atlikuši tikai četri tūkstoši. Viņš nevarēja arī vairs kā viņos labos laikos ik dienas upurēt pa divdesmit pieciem vai trīsdesmit vergiem.

Ar piecdesmit gadiem šis karalis bij jau pavisam nevarīgs vecis, visādu netikumu sagrauzts, nemitīgas žūpības pieveikts, zvērisks plānprātis, kas aiz tīras izpriecas kāres mocīja un sakropļoja savus apakšniekus, it sevišķi tuvākos — virsniekus un ministrus. Bij gaidāms, ka viņš drīz mirs, taču par viņa drīzo nāvi neviens sevišķi nebēdājās.

Laikam gan tikai vienam pašam cilvēkam Kazondē Muani-Lungas nāve būtu liels zaudējums. Šis cilvēks bij Hozē Antonio Alvecs, kas īsti labi satika ar pašu

Āfrikas apgabala pārvaldītāju, veco žūpu. Viņš baidījās, ka pēc karaļa nāves neapstrīd tā pirmās sievas — karalienes Muanas valdnieces tiesības un ka Kazonde nenokļūst kaimiņu līdzcenša Ukusū karaļa varā. Jaunāks un sparīgāks, tas jau bij atņēmis vairākus ciemus Kazondes valdniekam, un viņam bij sakari ar citu vergu tirgotāju, Alveca konkurentu, melno tīrasiņu arābu TipoTipo, ko Kamerons sastapa Niangvē.

Kas tad bij šis Alvecs, īstenais Kazondes apgabala valdnieks, kas pilnīgi bij sev pakļāvis nēģeru karali, kuru pats bij pieradinājis pie visiem netikumiem un izmantoja tos savā labā.

Hozē Antonio Alvecs, jau labi gados, nebūt nebij «msungu», tas ir, baltās rases cilvēks, kā to varētu domāt. Nekā cita portugaliska viņš nevarēja uzrādīt kā tikai savu vārdu, ko, bez šaubām, pieņēmis veikalu labā. Patiesībā tas bij īsts nēģeris, labi pazīstams vergu tirgotāju aprindās, īstā vārdā Kendelē. Dzimis Dondā pie Kuanzas, iesācis kā vienkāršs algots vergu tirgotāju aģents, bet pamazām uzstrādājies pats par plaši pazīstamu uzņēmēju, vārdu sakot, īsts nelietis melnā ādā, kas tomēr mēģināja izlikties par visgodīgāko cilvēku pasaulē.

Tas bij tas pats Alvecs, ko Kamerons 1874. gada beigās sastapa Kilembā, Uruas karaļa Kasongo galvaspilsētā, un kas to laipni paņēma līdzi savā karavanā septiņi simti jūdžu garajā ceļojumā uz savu faktorijū Bihē.

Kazondē nonākušu, vergu karavanu tūliņ aizvadīja uz tirgus laukumu.

Tas notika 26. maijā. Dika Senda aprēķins izrādījās pilnīgi pareizs. Ceļojums no nometnes pie Kuanzas līdz šejienei bij ildzis trīsdesmit astoņas dienas. Piecas nedēļas visiem šiem cilvēkiem nācās pārciest visšausmīgākās mokas.

Bij pusdienas laiks, kad vergi nokļuva Kazondē. Dārdēja bungas, tarkšēja kudū ragi, melnie kareivji rībināja gaisā savas šautenes, bet Hozē Antonio Alveca kalpotāji tiem dedzīgi atbildēja. Visi šie banditi jūsmoja par laimīgu atkalredzēšanos pēc četru mēnešu ilgas šķiršanās. Nu viņi atkal beidzot varēs atgūt zaudēto laiku dzeršanā un citās nelietībās.

Gūstekņu barā tomēr vēl bij palikuši divi simti piecdesmit cilvēku, lai ari līdz nāvei noguruši un nomocīti. Kā lopiņus barā šurp atdzītus, tos ieslodzīja un ieslēdza barakās, kādās pat Amerikas fermeru cūkas nedzīvotu. Tur viņus jau sagaidīja tūkstoš divi vai pieci simti citu gūstekņu, kurus parīt vedīs uz Kazondes vergu tirgu. Smagās maigles gan noņēma no kakliem, bet važas palika tāpat.

Pēc saraksta nodevuši savas ziloņkaula kastes tirgotavas sētā, nesēji sapulcējās laukumā, lai saņemtu tur par atalgojumu dažus jardus kokvilnas vai cita tikpat dārga auduma un tūliņ steigtos prom piesolīties kādai citai karavanai.

Arī vecais Toms un viņa biedri beidzot tika vaļā no kakla žņaugiem, ko bij nēsājuši veselas piecas nedēļas. Bats nu varēja apkampt savu tēvu. Visi spieda cits citam roku. Bet vārdi viņiem nenāca pār lūpām. Ko citu kā tikai izmisumu viņi varēja pateikt cits citam? Bats, Akteons un Ostins, visi trīs spēcīgi, smagā darbā norūdīti, tomēr izturējuši visas ceļa grūtības, bet vecais Toms bij pagalam nomocīts. Vēl dažas dienas ceļā — un viņa līķi, tāpat kā vecās Nanas, pamestu meža zvēriem par laupījumu.

Visus četrus ieslodzīja kādā šaurā barakā un durvis tūliņ noslēdza. Tur viņi atrada priekšā kaut ko ēdamu un gaidīja ierodamies pašu vergu tirgotāju, taisīdamies gan enerģiski, bet, protams, velti protestēt pret tādu apiešanos ar Amerikas pilsoņiem.

Diks Sends havildara uzraudzībā bij atstāts guļam turpat tirgus laukumā.

Tā nu viņi beidzot atradās Kazondē! Viņš nešaubījās, ka mrs. Veldona, mazais Džeks un brālēns Benedikts te jau priekšā. Nākdams cauri dažādām pilsētas dalām, viņš nemitīgi bij acīm meklējis tos visur, ielūkojies pat namu vaļējās durvīs ielas malās un patlaban velti skatījās apkārt šajā, gandrīz vai tukšajā tirgus laukumā.

Mrs. Veldonas nebij nekur!

— Vai tad viņa patiešām nemaz nebūtu atvesta šurp? — Diks Sends nodomāja. — Bet kur tad citur viņa varēja būt? Nē! Herkuls nekādā ziņā nevarēja maldīties. Protams, ka Heriss un Negoro viņu kaut kur noslēpuši… Bet kāpēc gan arī tie abi nekur nav manāmi?. ..

Diku Sendu pārņēma nepārvaramas bailes. Ka mrs. Veldona kaut kur ieslodzīta un viņam noslēpta, tas vēl bij saprotams. Bet Herisam un Negoro — it sevišķi šim pēdējam taču vajadzēja steigties aplūkot jauno kapteini, kas tagad bij pilnīgi viņa varā, lai palīksmotu par savu uzvaru, lai viņu zākātu, spīdzinātu un atriebtos par piedzīvotiem pazemojumiem. Bet, ja nu to abu še nebij, vai tas nozīmēja, ka viņi aizgājuši pa citu ceļu un ka mrs. Veldonu patlaban varbūt ved prom uz kādu vietu Centralajā Āfrikā? Ja arī amerikaņa un portugaļa klātbūtne solītu nezin kādas mocības, Diks Sends tomēr ar visu savu būtni kāroja tos redzēt un sastapt še. Ja Heriss un Negoro Kazondē, tā būtu nepārprotama liecība, ka arī mrs. Veldona atrodas tepat.

Diks Sends iedomājās arī to, ka kopš tās nakts, kad Dingo atnesa viņam Herkula vēstuli, suns vairs nebij rādījies. Viņš nebij varējis nosūtīt sagatavoto atbildi, kurā ieteica Herkulam nedomāt ne par ko citu kā vienīgi tikai par mrs. Veldonu, neizlaist to no acīm un allaž uzzināt, kā viņai klājas. Ja Dingo jau vienreiz bij iespējis atlīst līdz karavanas rindām, kāpēc Herkuls nelika tam pamēģināt vēlreiz? Vai tikai uzticamajam dzīvniekam nav atgadījies kas ļauns? Jeb vai Herkuls, sekodams pa pēdām mrs. Veldonai, kā Diks pats to būtu darījis tā vietā, nav iestidzis kādā šī mežīgā purvāja akacī?

Ko lai iesāktu Diks Sends, ja izrādītos, ka ne mrs. Veldonas, ne viņas nolaupītāju patiešām še nav! Viņš visu laiku tik stipri, varbūt gan velti, bij cerējis sastapt viņus Kazondē, ka tagad, tos nekur neredzēdams, jutās galīgi satriekts. Viņš nevarēja vairs valdīties, viņa augums notrīsēja no šī briesmīgā sitiena. Ja viņš nespēja vairs līdzēt tiem, kurus mīlēja, tad dzīvībai nebij nekādas nozīmes un atlika tikai mirt. Bet, nododamies tādām domām, Diks Sends bij aizmirsis savu paša raksturu. Visu šo pārdzīvojumu triecieni no zēna bij izveidojuši vīru, tāpēc šī izmisuma lēkme nāca tikai kā cilvēka dabai nenovēršama acumirkļa parādība.

Sajā brīdī atskanēja nejauks fanfaru un bļāvienu troksnis. Diks Sends, kuru nupat redzējām vārgu un izmisušu guļam «čitokas» putekļos, piepeši pielēca kājās. Kas zin, var būt, ka tuvojas jauns atgadījums, kas novedīs uz pēdām tiem, kurus viņš meklēja. Cerību zaudējušais atplauka atkal jaunā cerībā.

— Alvecs! Alvecs! — juku jukām brēca iedzimto un kareivju pūlis, kas vienā mirklī pārplūdināja tirgus laukumu. Beidzot nu parādīsies tas cilvēks, no kura atkarājās tik daudzu nelaimīgo liktenis! Varbūt arī viņa aģenti Heriss un Negoro būs tam līdzi. Diks Sends stāvēja izslējies, ieplestām acīm un drebošām nāsīm. Abi nodevēji redzēs šo piecpadsmit gadu veco jaunekli savā priekšā nelokāmu, cietu, drosmē zibošām acīm! «Piligrima» kapteinis netrīsēs bijušā kuģa pavāra priekšā!

Galvenās ielas galā parādījās kitandai līdzīgas nestuves, pārklātas ar šķidru, izbalušu, noskrandušu segu. No tām izkāpa kāds vecs nēģeris. Tas bij vergu tirgotājs Hozē Antonio Alvecs.

Viņu pavadīja daži kalpotāji, lai gājiens iznāktu svinīgāks.

Reizē ar Alvecu no nestuvēm izkāpa arī viņa draugs Koimbra, Bihes majora dēls, pēc leitnanta Kamerona liecības, pats lielākais neģēlis visā Angolā. Tas bij netīrs, izspūris cilvēks apsarkušām un pietūkušām acīm, cietiem, sprogainiem matiem un dzeltenu seju, ģērbies noskrandušā kreklā un no zālēm pītos brunčos. Apspūrušu salmu platmali galvā viņš drīzāk izskatījās pēc vecas raganas nekā pēc vīrieša. Šis Koimbra bij Alveca pirmais padomnieks, viņa nolādētā dvēsele, visu laupītāju gājienu organizētājs, pats īstais vīrs komandēt un vadīt vergu tirgotāja banditu barus.

Alvecs izskatījās mazāk atbaidīgs nekā viņa karavadonis, lai gan ģērbies bij gluži kā kāds vecs turks, kas taisās doties uz karnevalu. Nekādu cieņu vis nemodināja abi šie fakforijas valdnieki un vergu lieltirgotāji.

Dikam Sendam par lielu nožēlošanu ne Herisa, ne Negoro Alvecam nebij līdzi. Vai tad nemaz neizdosies sastapt tos Kazondē?

Pa to laiku karavanas vadonis Ibn Hamiss, roku

spiezdams, apsveicinājās ar Alvecu un Koimbru, noklausīdamies pie tam sirsnīgus laimes novēlējumus par labiem panākumiem. Izdzirdis, ka no katra vergu simta trūkst piecdesmit, Alvecs gan drusku sarauca pieri, bet galu galā veikals tomēr iznāca diezgan labs. Ar to cilvēku preci, kas ieslodzīta barakās, viņš varēja apmierināt zemes vidienes tirgu pieprasījumus un izdevīgi izmainīt vergus pret ziloņu ilkņiem un vara «hannām», šķībiem, krustiem līdzīgiem kausējumiem, kādā veidā šo metālu parasti eksportē uz Centrālās Āfrikas apgabaliem.

Abi havildari saņēma glaimojošas uzslavas. Bez tam vergu tirgotājs pavēlēja nekavējoties izmaksāt algu nesējiem.

Hozē Antonio Alvecs runāja tādā jauktā portugāļu un nēģeru valodā, ko dzimis lisabonietis tikai pa dajai saprastu. Protams, jaunais kapteinis nesaprata ne vārda no abu «tirgotāju» sarunas. Vai tie varbūt pārsprieda arī par viņu un viņa biedriem, kas tik nodevīgā kārtā bij pievienoti vergu baram? Patiešām tā likās, jo pēc araba Ibn Ilamisa mājiena kāds havildars steidzās tieši uz to baraku, kur bij ieslodzīti Toms, Ostins, Bats un Akteons.

Acumirkli vēlāk četri amerikaņi jau stāvēja Alveca priekšā. Diks Sends lēnām pievirzījās tuvāk, viņš gribēja noskatīties itin visu, kas te notiks.

Hozē Antonio Alveca sejā atspīdēja prieks, kad viņš ieraudzīja braši noaugušos vīrus, kas neilgā atpūtā un kārtīgi paēduši bij atkal atguvuši spēkus. Vecajam Tomam viņš uzmeta tikai īsu nicinošu skatienu; par tādu nevarīgu veci nekāda pieklājīga cena vairs nebij dabūjama. Bet trīs pārējos varēja labi pārdot kurā katrā Kazondes apkaimes tirgū.

Parakņājies savā atmiņā, Alvecs atrada tur arī dažus angļu vārdus, kurus, bez šaubām, bij ielāgojis no saviem Herisam līdzīgiem amerikaņu aģentiem. Vecais pērtiķis ieskatīja par vajadzīgu ironiski novēlēt laimes saviem jaunajiem vergiem.

Toms saprata, ko teica vecais vergu tirgotājs, tāpēc panāca priekšā un norādīja uz sevi un saviem biedriem.

—    Mēs esam brīvi cilvēki, — viņš teica. — Ziemeļamerikas Savienoto Valstu pilsoņi!

Bez šaubām, Alvecs arī viņu saprata. Jautri pasmaidīdams, viņš palocīja galvu.

—    Jā . . . jā. .. amerikaņi! Tas ir labi. . . Ļoti priecājos .. .

Ļoti priecājamies! — arī Koimbra piebalsoja.

Bihes majora dēls bij piegājis pie Ostina un kā jau lietpratīgs tirgotājs, kas pārbauda savu preci, aptaustīja tā krūtis un plecus, tad pasniedzās atplest muti un palūkot arī zobus.

Bet tajā pašā mirklī senjoru Koimbru sejā trāpīja tik drausmīgs dūres trieciens, kādu majora dēls laikam gan vēl nekad nebij saņēmis.

Alveca padomnieks kūleņiem atripoja desmit soļus atpakaļ. Vairāki kareivji metās Ostinam virsū, — laikam gan viņš dārgi dabūtu samaksāt par savām neapvaldītām dusmām.

Bet Alvecs ar rokas mājienu apturēja tos. Viņš smējās kā negudrs par sava drauga Koimbras kļūmu, kurā tas bij pazaudējis divus zobus no tiem pieciem sešiem, kas vēl atradās viņa mutē.

Hozē Antonio Alvecs nevarēja pieļaut, ka sabojā viņa preci un nodara tam zaudējumus. Bez tam arī pēc dabas viņš bij jautrs, un sen nebij trāpījies tāds gadījums no sirds izsmieties.

Tad viņš mierināja gluži sadauzīto Koimbru. Tas atkal uzķepurojās kājās un nostājās blakus vergu tirgotājam, tikai pamezdams draudošu žestu pret pārdrošnieku Ostinu.

Havildaru grūsts, nu arī Diks Sends stājās vergu tirgotāja priekšā.

Tas laikam gan zināja, kas ir šis jauneklis, no kurienes viņš nāk un kā nokļuvis nometnē pie Kazondes.

Diezgan niknām acīm to aplūkojis, viņš nicinoši nomurmināja tādā kā angļu valodā:

—    Mazais jeņķis!

—    Jā gan, jeņķis! — Diks Sends atsaucās. — Ko tu domā darīt ar mani un maniem biedriem?

—    Jeņķis! Jeņķis! Mazais jeņķis! — Alvecs tikai murkšķēja.

Vai viņš nebij sapratis vai ari negribēja saprast, ko viņam jautāja?

Diks Sends atkārtoja otrreiz jautājumu par saviem biedriem un sevi pašu. Tad viņš griezās ari pie Koimbras, kura sejas panti, gan nemitīgas žūpības izķēmoti, tomēr rādīja, ka tas nav tīra nēģeru dzimuma.

Koimbra tikai atkārtoja pirmītējo Ostinam veltīto draudošo žestu, bet neatbildēja nekā.

Pa to laiku Alvecs dzīvi sarunājās ar arabu Ibn Hamisu, acīm redzami, par Diku Sendu un tā biedriem. Bez šaubām, viņus izšķirs atkal, kas zin, vai vēlreiz gadīsies izdevība tiem pateikt pāris vārdu.'

—    Mīļie draugi, — Diks Sends ieminējās klusā balsī, it kā pats ar sevi runādamies, — klausieties, kas man sakāms! Dingo man atnesa zīmīti no Herkula. Tas visu ceļu sekoja mūsu karavanai. Heriss un Negoro aizveduši mrs. Veldonu, Džeku un Benedikta kungu. Es nezinu, uz kurieni, bet še Kazondē viņu nav. Pacietību, drosmi, un esiet gatavi uz visu! Dievs galu galā apžēlosies par mums.

—     Un Nana? — vecais Toms vaicāja.

—     Nana ir mirusi.

—     Pirmā!

—    Un beidzamā! … — Diks Sends atbildēja. — Mēs visi esam un paliksim . . .

Tajā mirklī kāda roka nogulās viņam uz pleca, atskanēja glaimīga balss, ko viņš tik labi pazina:

—    A! arī jūs, mans jaunais draugs — ja gluži nemaldos! Ļoti priecājos jūs atkal redzēt!

Diks Sends apsviedās.

Viņa priekšā stāvēja Heriss.

—    Kur ir mrs. Veldona? — Diks Sends iekliedzas, pasperdams soli tuvāk.

—    Ak! — nopūtās Heriss, tēlodams dziļu līdzjūtību, —nabaga māte, kā lai viņa spētu pārdzīvot. ..

—    Tātad mirusi! — Diks Sends iesaucās. — Un viņas bērns? .. .

—    Nabaga puišelis! — Heriss atbildēja tādā pašā balsī. — Ja arī visas tās grūtības nespēja pieveikt mrs. Veldonu, tad…

Tātad nebij vairs neviena no tiem, ko Diks Sends

tā mīlēja! Ko viņš gan pārdzīvoja? Viņš sakustējās nevaldāmās dusmās, atriebības svelme trenca viņu kā ārprātā.

Diks Sends pielēca klāt amerikanim, izrāva tam aiz jostas aizbāzto dunci un ietrieca taisni krūtīs.

— Nolādēts! … — iebļāvās Heriss.

Tad viņš nogāzās zemē beigts.

## Desmitā nodaļa. LIELĀ TIRGUS DIENA KAZONDĒ

Dika Senda uzbrukums bij tik straujš, ka neviens to nepaguva aizkavēt. Nēģeru bars saklupa viņam virsū, tie katrā ziņā viņu saplosītu, ja tajā brīdī neieradies Negoro.

Ar vienu rokas mājienu portugālis tos atturēja, tad lika pacelt un aiznest Herisa līķi. Alvecs un Koimbra uzstāja, ka Diks Sends tūliņ nogalināms, bet Negoro pačukstēja, ka, mazliet pavilcinādamies, tie nekā nezaudēšot. Viņš pavēlēja aizvest jauno kapteini un ne mirkli neizlaist no acīm.

Tātad beidzot Diks Sends dabūja redzēt, arī Negoro, pirmo reizi pēc šķiršanās jūras piekrastē. Viņš bij pilnīgi pārliecinājies, ka vienīgi šis neģēlis vainīgs «Piligrima» bojā ejā. Tas bij vēl vairāk ienīstams, nekā viņa biedrs. Bet viņu māca tāds riebums, ka, amerikani nogalinājis, viņš Negoro neveltīja ne vārda.

Heriss bij sacījis, ka mrs. Veldona un viņas bērns miruši .. . Nekas vairs Diku Sendu neinteresēja, arī tas ne, kas notiks ar viņu pašu. Viņu vilka prom. Uz kurieni? .. . Viņam tagad viena alga.

Cieši sasietu Diku Sendu iemeta kādā tumšā barakā, kur Alvecs palaikam iesprostoja par nepaklausību un dumpību uz nāvi notiesātos vergus. Te vairs nekādi nebij iespējams sazināties ar ārieni, bet Diks Sends nemaz neskuma par savu likteni. Viņš bij atriebis tos, kurus mīlēja un kuru vairs nebij. Tagad viņš gatavs uz visu, lai nāktu kas nākdams.

Var iedomāties, ja Negoro aizkavēja iedzimtos izrēķināties ar Diku Sendu par Herisa nogalināšanu, tad

tikai tāpēc, ka viņš taupīja to tik briesmīgām spīdzināšanām, kādas prot tikai nēģeri. Piecpadsmit gadus vecais kapteinis tagad bij Negoro varā. Tikai Herkula vēl trūka, lai viņa atriebība būtu pilnīga.

Pēc divām dienām, 28. maijā, notika tirgus, lielais «lakoni», kur parasti ieradās vergu tirgotāji no visām galvenajām zemes vidienes faktori jām un tāpat kaimiņu provinču iedzimtie. Šajā Angolas tirgū nepārdeva vienīgi tikai vergus, te no visām auglīgās Āfrikas malām saplūda dažādi ražojumi un arī viņu ražotāji.

Jau no agra rīta Kazondes plašajā «čitokā» bij tāda drūzma, ka grūti to pat aprakstīt. Tur atradās četri līdz pieci tūkstoši cilvēku, ieskaitot Hozē Antonio Alveca vergus un to starpā arī Tomu ar viņa biedriem. Šie nabaga cilvēki gan bij pavisam no citas zemes, bet tāpēc tie jo sevišķi varēja iepatikties cilvēku tirgotājiem.

Alvecs bij viens no pašiem pirmajiem barā. Koimbras pavadīts, viņš savu preci veselām partijām piesolīja zemes vidienes tirgotājiem, kas vāca kopā jaunas karavanas. Galvenie uzpircēji bij metisi, kas apgādāja Tanganaikas ezera apgabala lielāko tirgu Udžidžī, un šajā tirdzniecības nozarē par metisiem daudz pārākie arabi.

Arī iedzimtie bij saplūduši lielā skaitā. Tur bij vīrieši, bērni, bet it īpaši sievas, kaislīgas un veiklas tirgotājas, kas šajā amatā tālu pārspēja sava dzimuma baltās rases pārstāves. Lielpilsētu milzīgajās hallēs pat lielu tirgu dienās troksnis nav skaļāks un netiek noslēgti vairāk darījumi. Civilizētās zemēs piedāvājumi allaž pārsniedz pieprasījumus. Mežonīgās Āfrikas tirgos pieprasījumi vienmēr tikpat dedzīgi kā piedāvājumi.

Abēja dzimuma iedzimtajiem «lakoni» ir īsta svētku diena. Ja arī viņiem nav nekādu labāku drēbju, ko uzvilkt mugurā, tad vismaz tie uzliek savas skaistākās rotas. Daži vīrieši sadala matus it kā četros spilventiņos vai arī sapin bizēs, sakārtojot augstā cekulā galvvidū, citi atkal ļauj bizītēm kā peļu astēm nokarāties, bet galvvidu izrotā ar sarkanām spalvām un pieziež ar eļļā samērcētu sarkanu māla javu. Šīs īsto vai lieko matu frizūras piesprauž ar neskaitāmām dzelzs un ziloņkaula adatām, īstie švīti tām pievieno tetovējamo nazi un bez tam vēl saver daudzkrāsainas stikla krelles. Sievietes matus visbiežāk saritina ķiršogas lieluma pinkulos, līkumotās sprogās un spirālēs, kas nokarājas lejup gar seju. Citas, vienkāršākās un varbūt arī daiļākās, pēc angļu parauga vienkārši atsukā matus pakausī vai arī kā franču modes dāmas nēsā tos uz pieres apgrieztus. Gandrīz visas pieziež matus ar tauku un māla maisījumu vai spīdošo, sarkano un lipīgo sandalkoka sulu, tā ka pašas elegantākās no šīm afrikaņu skaistulēm izskatās it kā kārniņiem apjumtas.

Bet nevajag iedomāties, ka šāda greznība tiek piešķirta vienīgi tikai matiem. Kādam nolūkam tad gan nēģerim domātas ausis, ja tām neizsprauž cauri dārga koka tapiņu, neiever skaisti izstrādātus vara gredzenus vai maisa salmu važiņas, ar kurām ausis var saliekt vairāk uz priekšu? Dažreiz ausīm piekar nelielus izdobtus ķirbjus, ko lieto arī kā tabakas kārbas un kas tad ausis nostiepj viņu īpašniecēm līdz pašiem pleciem. Tā kā Āfrikas nēģeriem nav nekāda lāga apģērba, tad, protams, arī kabatu viņiem nav. Bet kā lai iztiek bez kabatām? Tāpēc arī tādus ikdienas vajadzībām lietojamus priekšmetus kā nažus, pīpes un tamlīdzīgus daiktus novieto, kur vien var un kā var. Tādi locekļi kā kakls, rokas, kājas un arī pārējās auguma daļas radītas tam, lai tās izgreznotu ar vara un misiņa aprocēm un gredzeniem, spīdošām pogām, izrotātām ar raga plāksnēm, sarkanām krellēm «samē-samē» jeb «talakā», kas tajos laikos bij stipri iecienītas. Šādiem un vēl citiem spīguļiem pārbagāti apkrāvušies, vietējie bagātnieki izskatījās gluži kā dārgakmeņiem greznoti staigājoši ietvari.

Un tad — ja nēģera cilvēkam daba devusi zobus, tad taču tikai tādēļ, lai priekšā vidējos augšējos un apakšējos izrautu laukā, bet acu zobus abās pusēs notrītu asus un līkus līdzīgi klaburčūskas zobiem. Un, ja tā pati daba pirkstu galus apbalvojusi ar nagiem, tad nepieciešams ļaut tiem izaugt tik gariem, ka ar roku it neko nevar darīt. Melnā āda prasīt prasās izrakstāma un izraibojama ar «tembo» jeb tetovējumiem gan putnu, gan pusē un pilna mēness veidā vai vienkārši viļņotām līnijām, kurās Livingstons saskatījis zināmu radniecību ar seno eģiptiešu zīmējumiem. Tēvu tetovējumus ar zilu, nedziestošu krāsu dūrienu pēc dūriena un zīmējumu pēc zīmējuma pārvieto arī bērnu ādā, tā ka pēc šiem raibinājumiem vien var noteikt, kādai dzimtai kurš pieskaitāms. Ja nav iespējams ģerboni uzkrāsot karietes durvīm, kāpēc gan neizbakstīt to uz savām paša krūtīm?

Apmēram tādi bij šie izgreznojumi pēc šejienes modes prasībām. Runājot par apģērbu, jāaizrāda, ka melnajiem kungiem tas sastāvēja vienīgi tikai no antilopes ādas priekšauta, kas sniedzās līdz pat ceļiem, vai arī no zāļu stiebru pinuma brunčiem spilgtā krāsā. Dāmas lielāko tiesu nēsāja kreiļu jostas, kas saturēja zīda un stikla vai raga zīlītēm izrakstītus zāļu brunčus. Dažas iztika vienīgi ar zāļu auduma priekšautu zilā, melnā un dzeltenā krāsā, kas Zanzibarā visai iecienīts.

Runa ir tikai par augstākās šķiras nēģeriem. Visi pārējie, ir tirgotāji, ir vergi, staigāja tiklab kā pavisam kaili. Sievietes tur lielāko tiesu izpilda nesēju kustoņu uzdevumus, tāpēc ierodas tirgū ar milzīgiem groziem uz muguras. Grozus parasti satur pierei uzmaukta siksna. Kad prece izkravāta apskatei, nesēja pati iekāpj un notupstas tukšajā grozā.

Vispirms tirgū sanesa auglīgajā apvidū savāktos nepieciešamos pārtikas produktus. Tur bij veselas gubas rīsa, kas Āfrikas laukos dod simto graudu. Maiss, kas dod divsimto graudu un ko ievāc trīs reizes gadā, sēžams, Urū pipari, stiprāki nekā Kajenas, manioka, sorgo, muskati, sāls, palmu eļļa u. c. Tirgū sadzina arī kazas, cūkas, aitas, kam vilnas vietā sari, sanesa putnus, zivis un tā joprojām.. Simetriski novietotie podniecības ražojumi valdzināja ar savām spilgtajām krāsām. Bērni jaucās drūzmā, spiedzošām balsīm piesolīdami cienītājiem dažādus dzērienus — sevišķi stipro un ļoti iecienīto bananu vīnu «pombē», alum līdzīgo maigo «malofu» un no medus un iesala raudzēto kvasu.

Tomēr galvenie tirdzniecības priekšmeti Kazondes tirgū bij audumi un ziloņkauls.

No audumiem vislielākos krājumos te bij «merikaņi», nebalināts kaliko Masačužetas, Salemas fabriku ražojums, tad zila kokvilnas drāna «kaniki», «Sahari» ar zili baltām rūtīm, sīkām, zilām svītrām un sarkanām apmalām, lētāks par «diuli», Suratas zīds ar zaļu, sarkanu vai dzeltenu pamatkrāsu un dažādiem ornamentiem. Trīs jardi šī auduma vienkāršākās šķirnes maksāja septiņus dolārus, bet ar zelta svītrām — pat līdz astoņdesmit dolāriem.

Kazonde bij visas Centrālās Āfrikas ziloņkaula tirdzniecības centrs, no šejienes to izvadāja tālāk uz Hartumu, Zanzibaru un Natalu, milzums tirgotāju nodarbojās ar šo ienesīgo, īpatnējo Āfrikas tirdzniecības nozari.

Var iedomāties, cik ziloņu gan nenogalina, lai iegūtu tos piecsimt tūkstošus kilogramu ziloņkaula, kas nepieciešami eksportam uz Eiropas, sevišķi Anglijas tirgiem, kur vienas pašas Šefildas nažu fabrikas patērē simt septiņdesmit tūkstošus kilogramu! Visas Anglijas vajadzībām upurē četrdesmit tūkstošus ziloņu. Āfrikas rietumu piekraste vien sagādā simt četrdesmit tonnas šī vērtīgā materiala. Pāris ziloņilkņu caurmērā sver divdesmit astoņas mārciņas, 1874. gadā par tiem maksāja līdz tūkstoš pieci simti franku, bet gadās arī simt sešdesmit piecas mārciņas smagi. Taisni Kazondes tirgū lietpratēji varēja atrast visskaistāko ziloņkaulu; gandrīz caurspīdīgu, viegli apstrādājamu, koši baltu, kas ar laiku nenodzeltē kā no citiem apgabaliem atvestais.

Bet kā gan pārdevēji un pircēji nokārtoja savus tirdznieciskos darījumus? Kāda nauda tur bij apgrozībā? Teicām jau, ka naudas vietā lietoja vergus.

Vietējie iedzīvotāji savā sīktirdzniecībā maksāja ar veneciešu stikla krellēm — kaļķa baltās sauca par «kačokolo», melnās -— par «bubulū», sārtās — par «sikundreči». Desmit virknes jeb «ketas» šādu kreļļu jeb pērļu, divreiz ap kaklu aptītas, sastādīja «fundo», kas jau bij vesela bagātība. Visvērtīgākās krelles bij «frasila», kas svēra septiņdesmit mārciņas. Livingstons, Kamerons un Stenlijs allaž ņēma līdzi pietiekoši šīs naudas. Ja pietrūka īstās naudas, varēja lietot arī Zanzibaras monētas četru santimu vērtībā vai «vungua», sevišķas pasugas gliemežu vākus, ko savāca austrumu jūrmalā un ko Āfrikas tirgos tāpat ņēma pretī. Kanibalu ciltis diezgan augsti vērtē arī cilvēku zobus — tirgū redzēja iedzimtos ar zobu virknēm ap kaklu, pašus zobu īpašniekus tie droši vien bij apēduši. Taču šāda veida nauda pamazām iziet no modes un apgrozības.

Tāds izskatījās Kazondes lielais tirgus. Ap pusdienas laiku drūzmas kustība bij sasniegusi augstāko pakāpi, troksnis kļuva neizturams. Nav iespējams aprakstīt atraidīto piesolītāju uzbudinājumu un piekrāpto pircēju niknumu. Ar lamāšanos vien nepietika, bieži izcēlās kaušanās, protams, par kārtības uzturēšanu šajā saviļņotajā pūlī neviens nerūpējās.

Ap pusdienas laiku arī Alvecs lika izvest savus vergus, kurus bij nodomājis pārdot. Sadzina divi tūkstoši lielu baru, dažāda vecuma nelaimīgos, ko vergu tirgotājs vairākus mēnešus bij turējis barakās. Šī «prece» nemaz neizskatījās tik slikta. Ilgāka atpūta un pietiekoša barība tā bij uzlabojusi vergu veselību, ka tos bez bažām varēja vest «lakoni» izrādē. Pēdējie pienākušie ne domāt nevarēja pielīdzināties tiem, kādu mēnesi pabarojis, Alvecs tos katrā ziņā varētu pārdot daudz dārgāk. Bet pieprasījumu no austrumu krastmalas bij tik daudz, ka viņš nolēma laist tos no rokas tādus, kādi tie patlaban bij.

Par nelaimi Tomam un tā trim biedriem.

Havildari atdzina viņus pūlī, kas piepildīja «čitoku». Tie bij cieši saslēgti, tikai no acīm varēja redzēt, kāds niknums un kauns viņus plosīja.

—     Dika kunga še nav! — Bats tūliņ iesaucās, pārlaidis skatienu Kazondes tirgus laukumam.

—    Nē! — atbildēja Akteons. — Viņu tie nepārdos!

—    Tie viņu nogalinās, vai ne? — vecais nēģeris jautāja. — Mums pašiem atliek vairs tikai viena cerība — kaut mūs visus pārdotu kopā! Arī tā jau būtu laime, ja mūs neizšķirtu.

—    Ak, man jau sirds lūst, iedomājoties, ka tev kaut kur tālu no manis būs jāstrādā par vergu … — Bats elsoja, nevarēdams apvaldīt asaras.

—    Nē… — Toms viņu mierināja. — Nē! Cerēsim, ka mūs neizšķirs un ka varbūt vēl. . .

— Kaut jel Herkuls būtu še! — Ostins nopūtās.

Bet milzis nerāifcjās. Pēc tam kad Diks Sends bij saņēmis vēstuli, n^5ar Dingo, ne par viņu vairāk nekas netika dzirdēts. Vai gan viņiem bij iemesls apskaust tā likteni? Bez šaubām! Ja arī Herkuls kaut kur dabūjis galu, taču apkaunojošās vergu važas viņš nav nesis…

Sākās vergu pārdošana. Alveca aģenti viņus sadalīja atsevišķos pulciņos, aiz zināmiem veikala aprēķiniem vīrus atšķīra no sievām, mātes no bērniem. Ar šiem cilvēkiem apgājās gluži kā ar mājlopiem. Tomu ar tā biedriem tāpat vadāja no viena pircēja pie otra. Viens aģents allaž gāja pa priekšu, izkliegdams cenu, kāda tiem noteikta. Arābu un metisu tirgotāji no zemes vidienes nāca klāt pārbaudīt preces labumu. Neatrada gan viņos īstas afrikaņu rases pazīmes, kas otrajā augumā jau bij manāmi pārveidojušās. Tomēr tie augsti vērtēja šos spēcīgi noaugušos un inteliģentos nēģerus, kas spilgti atšķīrās no Zambezas un Lualabas krastos saķertajiem. Apskatīja viņus, grozīja riņķī, aplūkoja zobus. Gluži tāpat rīkojas zirgu uzkupči ar saviem pērkamiem zirgiem. Tad pasvieda nūju, un viņiem bij jāskrien paķert to un atnest atpakaļ, lai pircējs varētu spriest par viņu lunkanību un veiklumu.

Šo metodi pielietoja visiem, un visiem bij jāpadodas šai pazemojošai pārbaudei. Bet lai neiedomājas neviens, ka šie nelaimīgie bij pilnīgi vienaldzīgi pret to, ko ar viņiem te darīja! Nē! Atskaitot bērnus, kas vēl nevarēja apjaust, kādā kustoņu kārtā viņi nostādīti, visi pārējie, vīrieši un sievietes, jutās bezgala apkaunoti. Protams, dzinēji neskopojās ar lamām un pātagu cirtieniem. Pusē apreibušais Koimbra un Alveca havildari apgājās ar viņiem tīri zvēriski, pie jaunajiem īpašniekiem, kas samaksās par tiem ar ziloņkauliem, audumiem vai pērlēm, negaidīja labāks liktenis. Ar varu atraudami tos citu no cita, māti no bērna, vīru no sievas, brāli no māsas, tiem neatļāva pat ne pēdējo rokas spiedienu, ne skūpstu šajā «lakoni», kur tie redzējās beidzamo reizi.

Tirgotājiem jārēķinās ar to, ka katra dzimuma vergiem ir savi īpaši pircēji. Kam vajadzīgi vīrieši, tas nepērk sievietes un otrādi. Tā kā muhamedaņi piekopj daudzsievību, tad sievietes lielāko tiesu aizved uz arabu zemēm un izmaina pret ziloņkaulu. Smagākiem darbiem nolemtos vīriešus dzen uz austrumu un rietumu piekrastes fakto rijām un no turienes izvadā vai nu uz spāniešu kolonijām, vai ari uz Maskates un Madagaskaras tirgiem. Šķiršanās ir smaga un šausmīga, jo tā ir šķiršanās uz visu mūžu.

Tomam un viņa biedriem bij jāizbauda visu pārējo liktenis, tomēr jāsaka, ka viņi pārlieku neskuma par to. Patiešām labāk, ja viņus no šejienes aizsūta uz kādu vergu koloniju. Tur vismaz varēs mēģināt žēloties par nodarīto netaisnību. Turpretī kādā Centrālās Āfrikas provincē atstātiem viņiem nāktos uz visiem laikiem atmest cerības reiz izkļūt brīvībā.

Notika tā, kā viņi bij vēlējušies. Gadījās gandrīz necerēta laime, ka viņus pārdeva visus kopā. Ap viņu pulciņu sacentās vairāki Udžidži vergu tirgotāji. Hozē Antonio Alvecs rokas vien berzēja. Maksa kāpa arvien augstāka. Pūlis drūzmējās apkārt aplūkot vergus, par kuriem solīja Kazondē vēl nedzirdētu cenu un par kuru iegūšanu Alvecs, protams, neminēja ne vārda. Neprazdami vietējo izloksni, Toms un viņa biedri nespēja arī protestēt.

Viņu jaunais īpašnieks un kungs bij kāds bagāts arabu vergu tirgotājs. Pēc dažām dienām viņš tos nosūtīs uz Tanganaikas ezera apvidu, kur satek visi galvenie vergu karavanu ceļi, bet no turienes uz kādu Zanzibaras faktoriju.

Vai viņi dzīvi nokļūs pāri šim Centrālās Āfrikas visbīstamākajam un neveselīgākajam apgabalam? Tūkstoš pieci simti jūdžu garš ceļš pa savstarpēji karojošo cilšu apvidiem un nāvējošā klimatā! Vai vecajam Tomam pietiks spēka pārciest visas šīs grūtības? Vai viņš nepakritīs ceļā, tāpat kā vecā Nana?

Bet vismaz taču šie nabaga cilvēki nebij izšķirti! Tā vieglāk šķita panesamas važas, ar kurām viņi bij saslēgti kopā. Arabu vergu tirgotājs pavēlēja aizvest viņus atsevišķā barakā. Acīm redzami viņš gribēja labi uzraudzīt šo savu pirkumu, kas solīja labu peļņu Zanzibaras tirgū.

Tomu, Batu, Akteonu un Ostinu aizveda prom no tirgus laukuma. Viņi nedabūja neko ne redzēt, ne dzirdēt no pēdējā sarīkojuma, ar ko nobeidzās Kazondes lielais «lakoni».

.

## Vienpadsmitā nodaļa. KAZONDES KARAĻA PACIENĀŠANA

Ap pulksten četriem pievakarē piepeši atskanēja nejauka bungu, cimboļu un citu afrikaņu instrumentu dārdoņa galvenās ielas galā. Tūliņ viss tirgus laukums saviļņojās no vienas malas līdz otrai. Bļāvieni, kas skanēja veselu dienas cēlienu, un kaušanās nebij šiem velnišķīgajiem tirgotājiem ne balsis aizsmacējusi, ne rokas un kājas aplauzusi. Atlika vēl laba tiesa nepārdotu vergu. Tirgotāji strīdējās ap tiem tik dedzīgi un trokšņaini, ka pat Londonas birža augstākā kursa laikā paliktu ēnā.

Bet, atskanot šī negaidītā koncerta dārdiem, veikalošanās uz reizi aprima un izkliedzēji varēja atvilkt elpu.

Pats Kazondes karalis Muani-Lunga ieradās pagodināt ar savu klātbūtni lielo «lakoni». Viņu pavadīja vesels pulks sievu, «valsts ierēdņu», kareivju un vergu. Alvecs un pārējie vergu tirgotāji steidzās pretī šim izvirtušajam valdniekam un glaimoja kā kurais prazdams, kas tam acīm redzami varen patika.

Vecā palankinā tirgus laukuma vidū atnests, MuaniLunga trausās laukā, pie kam divdesmit rokas sniedzās viņam piepalīdzēt šajā smagajā darbā. Viņam bij ap piecdesmit gadu, taču varētu dot astoņdesmit. Iedomājieties vecu pērtiķi pašos pēdējos mūža gados. Galvā viņš bij uzlicis kaut ko tiarai līdzīgu, izgreznotu ar sarkani nokrāsotiem leoparda nagiem un baltu spalvu kušķiem, — tas bij Kazondes patvaldnieku kronis. Mugurā viņam bij divēji kudū ādas brunči, izšūti ar krellēm un vēl vairāk sakretējuši nekā kalēja skotele. Uz krūtīm dažādi tetovējumi, kas liecināja par karaļa senseno augstdzimtību. Spriežot pēc tās, Muani-Lungas radu rakstu sākumi nebij pat sameklējami pagājušo gadu simteņu tumsā. Viņa majestates rokas un stilbus greznoja vara aproces un gredzeni ar raga izrotājumiem, kājas iemauktas dzeltenos ādas sulaiņa zābakos ar atliektiem stulmu galiem, ko Alvecs viņam bij uzdāvinājis pirms kādiem divdesmit gadiem. Kreisajā rokā valdnieks turēja resnu niedres kūju ar apsudrabotu bumbu galā, labajā — mušu atgaiņājamo vēdekli stikla zīlēm rotātā kātā. Pāri galvai locījās vecs, saplosīts un salauzīts lietussargs, beidzot, majestates kaklā karājās lupa, bet degunā uzspraustas brilles — abi šie priekšmeti, kas brālēnam Benediktam tik nepieciešami, bet izzagti Batam no kabatas, tagad lepojās kā augsta valdnieka cienīgas dāvanas.

Tāds izskatījās šis nēģeru majestate, kura priekšā trīsēja visi iedzīvotāji simts jūdžu plašā apgabalā.

Jau tāpēc vien, ka viņš sēdēja tronī, Muani-Lunga iedomājās cēlies no dieviem un visus, kas par to šaubījās, aizsūtīja viņpasaulē, lai tie pārliecinās paši. Viņš teicās esam dievišķa dzimuma un tāpēc nepazīstam it nekādas šīs pasaules vajadzības. Eda tikai tāpēc, ka viņam tas patika, dzēra tāpēc, ka tas viņu ielīksmoja. Dzeršanā gan neviens pats nevarēja pārspēt karali. «Ministri» un «valstsvīri», tāpat nelabojami žūpas, viņam līdzās tomēr izskatījās kā gluži skaidrā prātā. Šis majestate bij neglābjams alkoholiķis, nemitīgi viņš lēja iekšā stipro alu un zināmas šķirnes konjaku, ko Alvecs piegādāja, cik uziet.

Muani-Lungas harēmā bij vesels bars dažāda vecuma un visādu pakāpju sievu. Lielākā daļa pavadīja valdnieku arī šajā gājienā uz «lakoni». Muana, pirmā no tām, ko dēvēja par karalieni, bij četrdesmit gadu veca un karaliska dzimuma, tāpat kā pārējās viņas biedrenes. Viņa valkāja kādu jakai līdzīgu rūtainas drēbes apģērba gabalu spilgtā krāsā, zīlēm izšūtus zāles pinuma brunčus, gredzenus un aproces visur, kur vien iespējams tās uzmaukt, daudzstāvainu matu salipinājumu virs mazās galvas, kas to vērta līdzīgu ērmam. Pārējās sievietes, karaļa māsas vai māsīcas, gan nebij tik grezni ģērbušās, bet toties jaunākas; tās nāca aiz karalienes, gatavas pēc valdnieka pirmā mājiena izpildīt viņam dzīvu mēbeļu vietu. Un patiesībā šīs nelaimīgās arī nebij vairāk nekas cits.*Ja karalim labpatikās apsēsties, divas sievas tūliņ notupās zemē, lai viņam būtu krēsls, kamēr citas nogūlās paklāja vietā, kur majestatei uzlikt kājas.

Muani-Lungas pavadoņos bij vēl viņa «valstsvīri», virsnieki un burvji. Raksturīgi tas, ka visiem šiem mežoņiem, kas streipuļoja tāpat kā viņu kungs un pavēlnieks, trūka kaut kāda locekļa — vienam vienas auss, otram vienas acs, trešajam deguna, ceturtajam labās vai kreisās rokas. Nebij neviena paša pilnīgi normālā. Cēlonis šai parādībai tas, ka Kazondē pazina tikai divējus soda veidus — mocīšanu vai nogalināšanu, viss bij atkarīgs no valdnieka iegribas. Par vismazāko noziegumu nogrieza kādu locekli — vissmagāk nosodīti sajutās tie, kam bij nošņāpta auss: kur viņi lai nu piekar savus gredzenus?

Virsnieki un apgabalu gubernatori ar mantotām amata tiesībām vai uz četriem gadiem iecelti nēsāja zebrādas cepures un sarkanas vestes — tā bij visa viņu uniforma. Katrs turēja rokā garu bambusa nūju ar asu, indīgām vielām piesātinātu galu.

Kareivjiem galvenais uzbrukuma un aizsargāšanās ierocis bij bārkstīm izrotāts un rezerves auklu aptīts loks, čūskas mēles veidā notrīts duncis, gari metamie šķēpi un arabeskām izgreznots palmu koka vairogs. Tie nēsāja savu pašu mātes dotu melno mundieri, kas viņa majestatei neizmaksāja ne graša.

Beigu beigās karaļa pavadoņos vēl bij redzami burvji un muzikanti.

Burvji, «mgangas», ir vietējie ārsti. Mežoņi cieši tic, ka slimību viņiem uzsūta augstākās varas, tāpēc cenšas pielabināt tās vai vismaz stāties sakaros ar vārdošanas un zīlēšanas palīdzību. Tam pašam nolūkam izlieto fetišus, baltā un sarkanā mālā veidotus fantastisku dzīvnieku attēlus vai kokā grieztas vīriešu un sieviešu figūras. Jāpiebilst tomēr, ka arī šie garu saucēji bij gluži tāpat sakropļoti kā pārējie galminieki — acīm redzami tādā kārtā patvaldnieks samaksāja viņiem par neizdevušos ārstē jumu.

Muzikanti, vīrieši un sievietes, pūta pļerkstošus ragus, dauzīja dārdošas bungas un ar nūjiņām, kam kaučuka bumbas galā, dimdināja «marimebas», tas ir, divās rindās sastatītus, izdobtus dažāda lieluma ķirbjus, saceldami tik ellišķu troksni, kāds tikai afrikaņu ausīm izturams.

Pāri visam šim karalisko pavadoņu pūlim plandījās vairāki karogi, un, garu kāršu galos uzsprausti, baloja

to naidīgo virsaišu galvaskausi, ko Muani-Lunga bij uzvarējis.

Karalim no palankina izkāpjot, no visām pusēm atskanēja apsveikuma bļāvieni. Karavanu sargkareivji izšāva savas vecās kramenīcas, kuru dobjie blīkšķi apslāpa turpat pūļa auroņā. Līavildari, notriepuši savus melnos mūļus ar sarkanu pulveri, ko allaž maisiņā nēsāja līdzi tādiem gadījumiem, metās garšļaukus zemē. Pats Alvecs savukārt panāca pretī un pasniedza valdniekam vīkšķi svaigas tabakas — «mierinājuma zāli», kā viņu še sauca. Un viņam bij pilnīgs iemesls nomierināt karali, jo Muani-Lunga šodien nezin kāpēc bij ļoti ļaunā omā.

Reizē ar Alvecu arī Koimbra, Ibn Hamiss un pārējie arabu un metisu vergu tirgotāji steidzās parādīt savu padevību Kazondes visuvarenajam patvaldniekam. — Marhaba! — sauca arabi, kas Centrālās Āfrikas valodā nozīmē: esi sveicināts! Citi sita plaukstās un locījās līdz pat zemei, citi atkal notraipīja sejas dubļiem, izrādīdami šai majestatei visriebīgāko verdzisko pazemību.

Muani-Lunga tikko acis uzmeta visam šim baram, viņš gāja, kājas ieplētis, it kā zeme zem tām šūpotos un gāzelētos. Tā viņš aizsoļoja, labāk sakot, aizstreipuļoja vergu pulciņu vidū. Vergu tirgotāji baidījās, kad tikai viņam neienāk prātā izmeklēties sev dažus no viņiem piederošiem cilvēkiem, tie tāpat baidījās krist šī izvirtušā nezvēra nagos.

Negoro ne mirkli neatstājās no Alveca un arī slavināja valdnieku kā vien prazdams. Alvecs sarunājās ar karali vietējā valodā — ja vispār to var saukt par «sarunu», kur Muani-Lunga stīvām lūpām atņurdēja tikai pa kādai zilbei. Tik daudz bij noprotams, ka viņš kāroja vienīgi to, lai draugs Alvecs atkal pagādā viņam degvīnu, kura krājums gandrīz pavisam apsīcis.

—    Lai sveicināts karalis Lunga Kazondes tirgū! — iesaucās vergu tirgotājs.

—    Man slāpst! — patvaldnieks atbildēja.

—    Viņš saņems savu tiesu no lielā «lakoni» ienākumiem, — Alvecs piebilda.

—    Dzert! — Muani-Lunga atbildēja.

—    Mans draugs Negoro ir laimīgs, apsveikdams Kazondes karali pēc tik ilgas prombūtnes.

—    Dzert! — tiepās žūpa, kuram no visa auguma izstrāvoja alkohola smaka.

—     Nu labi — pombē vai kvasu? — atsaucās Hozē Antonio Alvecs, labi zinādams, ko īsti vēlas MuaniLunga.

—     Nē .. . nē! … — karalis šļupstēja. — Mana drauga Alveca degvīnu, un es viņam par katru pilienu uguns ūdens došu . ..

—     Pilienu baltā cilvēka asiņu! — iejaucās Negoro, pametis Alvecam zīmi, ko tas saprata un piekrizdams pamāja ar galvu.

—     Balto!. .. Nogalināt vienu balto! — Muani-Lunga pavēlēja. Portugaļa priekšlikums bij spēji pamodinājis viņa paša asinskāri.

—    Šis baltais nonāvēja vienu no Alveca aģentiem, — Negoro paskaidroja.

—    Jā gan … manu aģentu Herisu, — vergu tirgotājs piebilda, — un tā nāve mums jāatriebj.

—     Aizsūti šo balto cilvēku karalim Masongo Asuasā pie Augšzairas! — iekliedzās Muani-Lunga. — Tur viņu apēdīs dzīvu! Asuasi vēl nav aizmirsuši, kā garšo cilvēku gaļa!

Šis Masongo patiešām bij kādas cilvēkēdāju cilts karalis. Kanibalismu dažos Centrālās Āfrikas apgabalos piekopa pilnīgi atklāti. Livingstons to noteikti apliecina sava ceļojuma aprakstos. Maniemu cilts pie Lualabas apēd ne vien karā kritušo līķus, bet uzpērk pat vergus apēšanai, apgalvodami, ka cilvēku gaļai esot mazliet pasāļa garša un ka tā neprasot nekādas sevišķas piedevas. Arī Kamerons sastapis kanibalus moene-bugas ciltī, kas līķus notiesājot, iepriekš vairāk dienū mērcējuši tekošā ūdenī. Tāpat Stenlijs stāsta par cilvēkēdājiem ukusū ciltī — acīm redzami šī paraša Āfrikas vidienes apgabalos stipri izplatīta.

Dikam Sendam piesolītā nāve gan bij pietiekoši drausmīga, tomēr tā vēl neapmierināja Negoro, kas neparko negribēja palaist no nagiem savu upuri.

—    Mūsu biedru viņš nogalināja šepat, — viņš iebilda.

—   Un tāpēc arī viņam šepat jāmirst! — Alvecs noteica.

—    Kā tu gribi, Alvec, — Muani-Lunga atbildēja. — Bet tikai neaizmirsti: pilienu uguns ūdens pret pilienu asiņu!

—    Labi! — vergu tirgotājs piekrita. — Un tu nudien redzēsi, ka šis ūdens ir sava nosaukuma cienīgs. Mēs liksim liesmot šim ūdenim! Hozē Antonio Alvecs pasniegs punšu karalim Muani-Lungam …

Žūpa sita plaukstā savam draugam Alvecam, tā sajūsmināts, ka tikko varēja valdīties. Viņa sievas un galminieki tāpat jūsmoja līdzi. Tie nekad vēl nebij redzējuši degvīnu liesmojam un tīkoja to iedzert degošu. Līdz ar alkoholu tad būtu remdētas arī mežoņiem tik parastās asiņu slāpes.

Nabaga Diks Sends! Kādas šausmīgas mokas viņu gaidīja! Ja arī civilizētie cilvēki dzērumā kļūst briesmīgi vai groteski, tad viegli iedomāties, kādā stāvoklī nonāk apreibuši mežoņi.

Pats par sevi saprotams, ka izredzes mocīt balto cilvēku nebij nepatīkamas nevienam pašam iedzimtajam, ne Hozē Antonio Alvecam, kas bij tāds pats nēģeris kā visi citi, ne Koimbram, metisam ar melno asinīm, un Negoro jau ne tik ne, jo tam visu laiku kvēloja nikns naids pret savas rases cilvēkiem.

Bij pienācis vakars, tropisko zemju vakars bez mijkrēšļa, kad, saulei norietot, tūliņ satumst un sākas pats īstais alkohola dzeršanas laiks.

Tā Alvecam patiešām bij lieliska iedoma — piesolīt punšu nēģera majestatei un likt tam nobaudīt alkoholu vēl pavisam neizmēģinātā veidā. Muani-Lungam jau sāka rādīties, ka uguns ūdens nemaz neattaisno savu vārdu. Var būt, ka liesmodams un vārīdamies tas kaut cik jūtamāk kairinās galīgi atrofējušos mēli.

Saskaņā ar šī vakara programu punšs nāca vispirms, pēc tam baltā cilvēka spīdzināšana.

Diks Sends sēdēja sasaistīts un šaurā, tumšā aizgaldā ieslodzīts, no šejienes viņu izvedīs tikai uz soda vietu. Pārējie vergi, tiklab pārdotie, kā nepārdotie, bij sadzīti atpakaļ barakās. Tirgus laukumā bij palikuši tikai vergu tirgotāji, havildari un kareivji, kāri tīkodami, vai karalis

un galminieki nepametīs arī viņiem kādu lāsi liesmojošā punša.

Hozē Antonio Alvecs, Negoro palīdzot, sarīkoja visu, kas vajadzīgs.

Atnesa un laukuma vidū nostādīja vara toveri, kurā ietilpa vismaz divi simti pintas. Salēja tur iekšā vairākas muciņas ļoti slikta, bet toties stipra spirta, piebēra klāt kanēli, piparus un arī vircas, kas mežoņiem punšu padarīja garšīgāku.

Visi bij sastājušies lokā ap karali. Muani-Lunga streipuļoja uz tovera pusi. Likās, ka trauks viņu hipnotizējis un viņš nevar vien sagaidīt, kad tiks tam klāt.

Alvecs svinīgi apturēja to un iedeva rokā aizdedzinātu degli.

— Uguni! — viņš komandēja, viltīgi un pašapmierināti pasmīnēdams.

— Uguni! — nokliedza arī Muani-Lunga, iebāzdams degļa galu šķidrumā.

Kas tas par uzliesmojumu un kas par aizraujošu skatu, kad zilgana uguns sāka plīvot pa tovera virsu! Lai alkoholu padarītu vēl sīvāku, Alvecs bij piebēris tur klāt arī dažas saujas jūras sāls. Uguns meta savu mainīgo spīdumu apkārt stāvošo sejās un padarīja tos līdzīgus rēgiem. Jau tā piedzērušie nēģeri sāka klaigāt un plātīties, saķērās rokās un mežonīgā dejā virpuļoja ap Kazondes karali un degošo toveri.

Alvecs ar milzīgu metala kausu maisīja degošo šķidrumu, kas meta savu spokaino gaismu pār trakojošo pērtiķu pūli.

Muani-Lunga piegāja tuvāk, izrāva kausu vergu tirgotājam no rokas, nogremdēja toveri, izcēla pilnu liesmojošā dzēriena un virzīja pie lūpām.

Piepeši viņš iebļāvās nelabā balsī.

Karalis acumirklī bij aizdedzies gluži kā petrolejā samērcēts pakulu vīšķis. Uguns neko daudz nededzināja, bet toties jo vairāk cepināja.

Pamanījuši tādu nelaimi, dejotāji uzreiz aprāvās.

Kāds Muani-Lungas ministrs metās savam pavēlniekam klāt apdzēst ugunsgrēku. Bet, alkohola tāpat piesūcies kā viņa kungs, arī tas savukārt aizdegās.

Tādā kārtā bij jābaidās, ka neaizdegas itin viss Muani-Lungas galms.

Alvecs un Negoro nevarēja saprast, kā īsti palīdzēt majestatei. Pārbiedētais harēms metās bēgt, ko kājas nes. Tam pakaļ aizskrēja arī Koimbra, labi zinādams, ka viņa personu uguns apdraud visvairāk.

Karalis un viņa ministrs vārtījās zemē briesmīgās mokās.

Alkohola piesātinātā miesa dega ar viegli zilganu liesmu, ko ūdens nespēja apdzēst. Pat ārpusē apdzēsta, tā joprojām dega iekšpusē. Ja visi miesas audi alkohola piesūkušies, tad nekādi nav iespējams pārtraukt degšanu.

Pēc īsa brīža Muani-Lunga un viņa ministrs bij jau pagalam, bet viņu līķi dega joprojām. Un tad tajā vietā, kur tie bij pakrituši, palika tikai čauganu ogļu čupiņa, mugurkaula drumslas un roku un kāju pirksti, kas parasti nesadeg augumam līdzi, tikai pārklājas ar biezu, lipīgu sodrēju kārtu.

Tas arī bij viss, kas palicis pāri no Kazondes karaļa un viņa ministra.

## Divpadsmitā nodaļa KARAĻA BĒRES

Nākamajā dienā, 29. maijā, Kazondes pilsēta izskatījās gluži neparasta. Pārbiedētie iedzimtie bij noslēpušies savās būdās. Nekad vēl viņi nebij redzējuši, ka dievišķa dzimuma karalis un vienkāršs mirstīgais ministrs nobeidzas tik šausmīgā nāvē. Protams, viņi bij piedzīvojuši, ka sadedzina dažus parastos cilvēkus, vecākie droši vien vēl atminējās lielisko gatavošanos uz līķa notiesāšanu kanibalisma laikos. Tie zināja, ka cilvēka ķermeni sadedzināt nav nemaz tik viegli, bet nu viņu karalis līdz ar savu ministru bij sadeguši gluži tāpat kā visi citi! Tas viņiem likās pavisam neizskaidrojami.

Arī Hozē Antonio Alvecs klusi sarāvies sēdēja savā mājā. Viņam bij iemesls baidīties, ka neieskata viņu par vainīgu visā šajā nelaimē. Negoro bij ieskaidrojis

viņam šīs sadegšanas cēloņus un ieteicis pašam uzmanīties. Ja Muani-Lungas nāvē vainotu viņu, tad grūti būtu tikt vajā ar veselu ādu.

Bet arī tur Negoro zināja padomu. Ar viņa palīdzību Alvecs palaida pilsētā baumas, ka Kazondes patvaldnieka nāve ir pārdabiska parādība, ka lielais Manitu tādu piešķir tikai saviem izredzētiem, un māņticībai tik viegli pieejamie iedzimtie tūliņ un labprāt noticēja šīm blēņām. Uguns, kas nāca no karaļa un viņa ministra miesām, bij svēta. Tagad tikai atlika vēl apbedīt MuaniLungu ar tādu godu, kāds pienākas dievu kārtā paceltam valdniekam.

Šīs bēres ar visām afrikaņu tautām parastajām ceremonijām beidzot deva Negoro iespēju izrēķināties arī ar Diku Sendu. Grūti būtu ticēt, cik daudz upuru prasīja viena Muani-Lunga nāve, ja Centrālās Āfrikas apceļotāji, piemēram, Kamerons un citi, neaprakstījuši faktus, par kuriem šaubīties nav iespējams.

Kazondes karaļa likumīgā pēctece un troņmantniece bij karaliene Muana. Nevilcinādamās viņa ķērās pie darba sarīkot nepieciešamās bēru ceremonijas, ar šo pašu valdnieciskās varas pierādījumu nobīdīdama sāņus visus pārējos troņa tīkotājus, starp citiem arī Ukusu karali, kas jau sen tīkoja pēc Kazondes. Bez tam Muana, uzstādamās kā karaliene, izbēga pārējo nelaiķa sievu drausmīgajam liktenim un tika vaļā no jaunajām sievām, kuras karalis allaž vairāk cienīja. Tāda iespēja asinskārajai sievietei bij taisni pa prātam. Bungu dārdoņa un ragu pūtieni paziņoja tautai, ka nelaiķa karaļa bēres ar visām parastajām ceremonijām notiks rītvakar.

Paziņojums nemodināja nekādu pretestību ne galmā, ne vienkāršajā tautā. Alvecam un pārējiem vergu tirgotājiem Muanas iecelšana par karalieni nesagādāja ne mazāko baiļu. Ar dāvanām un pieglaimošanos viņi to viegli dabūs savā varā. Tā troņa mantošanas jautājums nokārtojās bez sarežģījumiem. Tikai harēma iemītnieces bij pārbijušās un ne bez iemesla.

Bēru sagatavošanas darbi iesākās tajā pašā dienā.

Kazondes lielās ielas galam garām tecēja strauja un dziļa upīte, Kuango pieteka. Šo upīti nu vajadzēja novadīt citā gultnē, lai karaļa paliekas noguldītu sausā dibenā izraktā kapā. Pēc aprakšanas upi atkal novadīs vecajā gultnē.

Iedzimtie nadzīgi ķērās pie darba un cēla dambi, kas aizkavēja upes plūsmu, piespiežot to tecēt jaunā gultnē pāri Kazondes līdzenumam. Ceremoniju beigu cēlienā dambi izjauks, un upe atgriezīsies vecajā vietā.

Protams, ka Negoro nolēma arī Diku Sendu pievienot tiem, kurus upurēs uz karaļa kapa. Viņš bij novērojis, kādas nevaldāmas dusmas pārņēma jauno kapteini, kad Heriss tam paziņoja mrs. Veldonas un mazā Džeka nāvi. Rūdīts nelietis, Negoro negribēja pieļaut, ka arī viņu ķer tāds pats liktenis kā Herisu. Bet tagad, zinādams, ka cietumnieks guļ droši sasietām rokām un kājām, viņš nolēma to apciemot. Negoro bij viens no tiem briesmoņiem, kam nepietiek ar sava upura spīdzināšanu, bet kas vēl ar sevišķu baudu nolūkojas tā mokās.

Tāpēc ap pusdienas laiku viņš devās uz baraku, kur Diku Sendu turēja havildara apsardzībā. Sasaistīts tā, ka nevarēja gandrīz ne pakustēties, jaunais kapteinis gulēja dienu un nakti neēdis, visu pārciesto grūtību sagrauzts, stipro virvju sažņaugts un gaidīja nāvi kā vienīgo atsvabinātāju no visām šīm mokām.

Tomēr, Negoro ieraugot, viss viņa augums notrīsēja. Viņš mēģināja saraut saites, kas viņu kavēja mesties virsū šim nelietim un to nožņaugt. Bet arī pats Herkuls nespētu šīs virves saraut. Taču, sapratis, ka tagad nāksies izcīnīt citādu cīņu, viņš savaldījās un lūkojās Negoro taisni sejā, noņēmies neatbildēt ne vārda, lai ko tas teiktu.

—    Turēju par savu pienākumu, — Negoro iesāka, — atnākt nodot pēdējo sveicienu savam jaunajam kapteinim un pateikt, cik ļoti nožēloju, ka viņš še vairs nevar komandēt, tāpat kā uz «Piligrima».

Pagaidījis mirkli un atbildi nesaņēmis, viņš turpināja:

—    Kā tad ir, kaptein, vai jūs vairs nepazīstat savu pavāru? Viņš patlaban atnācis saņemt pavēli un pajautāt, ko īsti jūs vēlētos iebaudīt brokastīs.

Pēc tam viņš iespēra ar kāju zemē guļošajam jauneklim.

—    Man vēl viens jautājums jums, jauno kaptein, — Negoro runāja tālāk. — Vai jūs nevarētu man pateikt, kādā kārtā tas gadījās, ka, gribēdami aizsniegt Amerikas krastus, beigu beigās atbraucāt še, Angolā, kur patlaban atrodaties?

Diks Sends arī bez portugaļa ņirgāšanās tāpat bij jau pārliecināts, ka taisni šis nodevējs sagrozījis «Piligrima» kompasu. Negoro jautājums to tagad skaidri apliecināja. Arī uz to viņš neatbildēja ne vārda.

—    Jums jāatzīst, kaptein, — Negoro atsāka, — ka par lielu laimi jums uz kuģa atradās arī viens īsts jūrnieks. Mans dievs, kur gan mēs būtu nokļuvuši bez viņa! Pateicoties viņam, vētra mūs neuztrieca kaut kur klintīs, ar viņa gādību jūs atkļuvāt rāmā ostā, un, ja tagad atrodaties drošā vietā, tas ir šī jūrnieka nopelns, kaut gan jūs viņu pavisam nepareizi nicināt, mans jaunais kungs!

Tā runādams, Negoro, kas arī pats tikai ar lielām pūlēm izlikās tik mierīgs, pieliecās Dikam Sendam tuvu klāt. Ienaidā un niknumā pārvērstā seja gandrīz aizskāra jauno kapteini; likās, ka viņš patlaban taisās to vai apēst. Nelietis ilgāk vairs nespēja valdīties.

—    Katram sava kārta! — viņš iebļāvās, sava upura galīgi satracināts. — Šodien es te esmu kapteinis un pavēlnieks! Kuģa puikas dzīvība ir tagad manās rokās!

—    Tad ņem to! — Diks Sends mierīgi atbildēja. — Bet neaizmirsti: debesīs vēl ir dievs, soģis visiem noziegumiem, drīz viņa roka ķers arī tevi!

—    Ja dievs tā interesējas par cilvēkiem-, tad viņam būtu pats īstais laiks padomāt arī par tevi.

—    Es esmu gatavs doties augstā tiesneša priekšā, nāve mani nebiedē, — Diks Sends auksti atteica.

—    To mēs vēl redzēsim! — Negoro nošņāca. — Tu laikam gan vēl ceri uz glābiņu Kazondē, kur mēs ar Alvecu valdām, — tu esi traks! Varbūt tu iedomājies, ka vecais Toms un citi tavi biedri vēl ir te? Maldies, mans mīļais! Jau labs laiks, kopš tie pārdoti un dodas un Zanzibaru, ja tikai nav ceļā nobeigušies.

—    Dievs var tūkstošējādā veidā parādīt savu taisnību, — Diks Sends atbildēja. — Dažreiz viņam pietiek ar vismazāko nieku. Herkuls ir brīvs.

—    Herkuls! — iekliedzās Negoro, zemi kājām spārdīdams. — To jau sen lauvas un leopardi saplosījuši. Es nožēloju tikai, ka šie plēsīgie zvēri aizsteigušies man priekšā.

—    Ja arī Herkuls pagalam, — Diks Sends atbildēja, — tad tomēr Dingo ir dzīvs. Un tas ir suns, no kura tādam cilvēkam kā tev, Negoro, sevišķi jābaidās. Es tevi pazīstu, Negoro, drosmes tev nav pārāk daudz. Dingo tevi meklē, viņš atradīs, un reiz tu mirsi no viņa zobiem!

—    Nemuldi niekus! — iekliedzās pārskaities portugālis. — Jau labi sen, kā mana lode nogāza Dingo. Viņš ir pagalam, tāpat kā mrs. Veldona un viņas dēls, tāpat kā mirsiet visi, kas izglābās no «Piligrima»! …

—     Un kā drīz vien mirsi arī tu pats! — piebilda Diks Sends tik nesatricināmi mierīgi, ka portugālis sprāga vai no ādas laukā.

Neprātā aiz dusmām Negoro nevarēja izrunāt nevienu vārdu. Viņš metās virsū savam nevarīgajam ienaidniekam, sāka kratīt to un, bez šaubām nožņaugtu, ja kāda spēja iedoma to neatturējusi. Viņš saprata, ka ar šī ienaidnieka nāvi viss būtu beigts, viņam neatliktu vairs divdesmit četru stundu spīdzināšanas prieka, kam taču tā bij gatavojies. Viņš apsviedās pret havildaru, kas visu laiku bij stāvējis vienaldzīgi, pavēlēja vēl ciešāk uzraudzīt gūstekni un izsteidzās no barakas.

Šī satikšanās nebūt nebij satriekusi Diku Sendu — gluži otrādi, viņš juta atgriežamies visu savu gribas un pašsavaldīšanās spēku, bet tas pamodināja arī viņa fiziskos spēkus. Vai Negoro kratīdams un žņaugdams neviļus bij palaidis vaļīgāk saites, kas viņam pirms tam pat pakustēties neļāva? Tas varēja gan būt, jo Diks Sends sajuta savos locekļos vairāk dzīvības nekā pirms viņa mocītāja atnākšanas. Tagad viņam bij vieglāk, varbūt bez pārliekām pūlēm varētu rokas pavisam atsvabināt. Bet, tā kā viņš atradās cieši noslēgtā cietumā, tam sekotu tikai jauna mocība. Taču ir tādi acumirkļi dzīvē, kad pats niecīgākais atvieglojums liekas neizsakāmi vērtīgs.

Protams, ka Diks Sends necerēja vairs neko. Kādu palīdzību viņš lai gaidītu no ārienes, kas to varētu

viņam sūtīt? Tādas domas viņš jau sen bij atmetis. Taisnību sakot, viņam nemaz arī vairs nekārojās dzīvot. Atcerējās visus tos, kas jau pirms viņa miruši, un vēlējās tikai pēc iespējas drīzāk pievienoties tiem. Negoro bij atkārtojis to pašu, ko jau teica Heriss: mrs. Veldona un mazais Džeks krituši. Pilnīgi ticams, ka arī Herkuls dabūjis galu. Toms ar saviem biedriem aizvesti kaut kur tālu prom, uz visiem laikiem zuduši viņam un tātad nespēja vairs neko palīdzēt. Nekas vairs nebij gaidāms kā tikai nāve, kas vienīgā atsvabinās no visām šīm mokām. Diks Sends lūdza dievu, lai tas dotu spēkus līdz galam vīrišķīgi izturēt visus pārbaudījumus. Lūgšana apmierināja viņu un dīvainā kārtā pamodināja arī tādu kā nedrošu cerību uz izglābšanos.

Tā aizritēja stunda pēc stundas. Uznāca nakts. Pamazām apdzisa dienas gaisma, kas līdz tam bij spīdējusi pa barakas šķirbām. Apklusa troksnis, kas tirgus laukumā pēc vakarvakara uztraucošā notikuma visu dienu nebij vairs nekāds skaļais. Šaurajā cietuma telpā iestājās dziļa tumsa. Kazondes pilsētā visi aizmiga.

Arī Diks Sends pāris stundu nogulēja cietā miegā un pamodās labi spēcināts. Viņam izdevās atsvabināt no saitēm vienu roku, kas jau bij manāmi pietūkuši, nu viņš ar lielu labsajūtu to izstaipīja.

Varēja būt jau ap pusnakti. Havildars gulēja cietā miegā, līdz pēdējam pilienam izdzēris veselu degvīna pudeli, kuras kaklu vēl aizmidzis turēja rokā sažņaugtu. Dikam Sendam jau ienāca prātā piesavināties viņa ieročus, kas labi noderētu bēgšanas gadījumā, bet taisni tajā acumirklī sadzirda it kā skrāpēšanos ārpusē aiz durvīm. Rokas no saitēm izraisījis, viņš klusiņām, sargu nepamodinājis, aizlīda līdz durvīm.

Diks Sends nebij maldījies. Skrāpēšanās ārpusē tagad bij dzirdama skaidri. Likās, it kā kāds kašņātu zemi zem sliekšņa. Vai tas bij dzīvnieks vai cilvēks?

— Herkuls, tas būs Herkuls! — jaunajam kapteinim iešāvās prātā.

Viņš vēroja savu sargu — tas nekustēdamies gulēja gluži kā nāves miegā. Tad Diks pielika muti pie sliekšņa un minēja Herkula vārdu. Par atbildi atskanēja tāda kā nopūta, kā klusa ienešanās.

— Tas nav Herkuls, bet Dingo! — Diks Sends nodomāja. — Pat šajā barakā viņš mani saodis. Vai viņš atkal nes kādu ziņu no Herkula? Bet, ja Negoro ir melojis un Dingo ir dzīvs, varbūt…

Tajā mirklī kāda ķepa paspraucās zem sliekšņa. Diks Sends satvēra to un pazina Dingo kāju. Bet, ja viņš nesa zīmīti, tad tā katrā ziņā bij piesieta pie kakla. Kā aizsniegt to? Vai nepakašņāt caurumu lielāku, tā ka Dingo varētu iebāzt galvu? Vismaz jāpamēģina.

Bet, tikko Diks Sends bij sācis ar nagiem kārpīt zemi, kad ārā laukumā sāka riet sveši suņi. Iedzimto suņi bij saoduši Dingo, uzticamajam dzīvniekam katrā ziņā jābēg prom. Atskanēja divi trīs šāvieni. Havildars pa pusei pamodās, Diks Sends vairs ne domāt nevarēja par bēgšanu, jo ārā visi nu bij kājās, — viņu tūliņ sagrābtu ciet un iemestu še atpakaļ.

Pēc ilgām, moku pilnām gaidām beidzot atausa diena, kas būs pēdējā viņa dzīvē . . .

Visu dienu kaprači strādāja, cik jaudas. Bij sadzīts vesels bars iedzimto, kurus rīkoja karalienes Muanas pirmais ministrs. Līdz noteiktai stundai visam vajadzēja būt gatavam, citādi strādniekiem draudēja spīdzināšana un sakropļošana, jo jaunā valdniece solījās rīkoties gluži tāpat kā nelaiķa karalis.

Upi aizvirzīja citā gultnē, sausajā dibenā izraka desmit pēdas dziļu un platu, bet piecpadsmit pēdas garu bedri.

Novakarē bedres dibenā un tāpat arī gar sienām sāka kraut dzīvas sievietes, kuras bij izraudzītas MuaniLungas verdzeņu barā. Pēc senas parašas, visas šīs nelaimīgās top dzīvas apraktas. Bet, ņemot vērā MuaniLungas īpatno pārdabisko nāvi, šoreiz nolēma noslīcināt tās kopā ar sadegušā karaļa paliekām.

Šāda šausmīga vesela cilvēku pulka nogalināšana ievērojama cilvēka piemiņai ir parasta parādība Centrālās Āfrikas mežoņu ciltīs. Kamerons stāsta, ka Kasongo karaļa tēva bērēs noslepkavots vairāk nekā simts cilvēku.

Paraša prasīja arī, lai karaļa līķi pirms novietošanas kapā apģērbj viskrāšņākajās drēbēs. Bet, tā kā šoreiz no karaļa personas bij palikušas pāri tikai dažas pārkaļķotas kaulu drumslas, tad jārīkojas citādi. Pagatavoja vītola koka manekenu, kam bij jāatveido MuaniLunga. Šajā manekenā ievietoja visu, ko uguns vēl bij pametusi pāri. Manekenu apģērba karaļa drēbēs — un neaizmirsa izpušķot ar brālēna Benedikta slavenajām brillēm. Visai šai masku izrādei piemita kaut kas drausmīgi komisks.

Bēru ceremonija bij rīkojama lāpu gaismā un ar lielu greznību. Jāpiedalās itin visiem Kazondes iedzīvotājiem, nēģeriem un tāpat citas rases piederīgiem.

Vakarā gari izstiepts gājiens virzījās pa galveno ielu un pāri laukumam līdz apbedīšanas vietai. Atskanēja mežonīgi bļāvieni, buramie vārdi, mūzikas instrumentu dārdoņa, veco šauteņu rībieni, pūlis dejoja bēru dejas.

Kazondes iedzīvotāju pūlī bij arī Hozē Antonio Alvecs, Koimbra, Negoro, arabu vergu tirgotāji un viņu havildari. Neviens pats vēl pēc lielā tirgus nebij atstājis pilsētu, karaliene Muana to aizliegusi, un būtu tīrais neprāts nepaklausīt augstās valdnieces pavēlēm.

Palankinā noguldītu karaļa atveidu nesa gājiena pēdējās rindās. Apkārt tam bij sastājušās viņa otrās šķiras sievas, no kurām dažas pavadīs to arī uz viņpasauli. Lieliski uzcirtusies, karaliene Muana soļoja iepakaļ tam, ko varētu saukt par katafalku. Bij jau satumsusi pilnīga nakts, kad bēru gājiens nonāca upītes krastā. Nesēju vēcinātas, sveķaina koka lāpas plīvoja pāri visai gājēju drūzmai.

Arī kaps bij spilgti apgaismots. Ar važām pieslēgti, tur locījās un raustījās melno dzīvo cilvēku augumi. Piecdesmit verdzenes gaidīja, kad ūdens sāks šļākties tām pāri, — lielāko tiesu vēl pavisam jaunas, dažas no tām gulēja klusas un rezignētas, citas raudāja.

Pašas karalienes izmeklētās upurējamās sievas bij apģērbtas svētku drēbēs.

Viena no tām, tā saucamā otrā sieva, bij notupināta rāpus uz rokām un ceļiem, lai nestu karaļa līķi tāpat, kā turējusi dzīvo valdnieku, trešā sieva turēja vītola kluci, lai tas nenoveļas, bet ceturtā bij noguldīta par spilvenu tam zem kājām.

Karaliskā leļļa priekšā kapa galā bij zemē ierakts sarkani nokrāsots stabs. Pie tā piesiets kāds baltais cilvēks, arī ierindots asiņainās bēru ceremonijas upuru skaitā.

Šis baltais bij Diks Sends. Viņa pa pusei kailajā augumā varēja saskatīt Negoro izrīkotās spīdzināšanas brūces. Piesiets pie staba, viņš sagaidīja nāvi kā cilvēks, kas vēlas tikai pēc iespējas ātrāk nokļūt viņpasaulē! …

Taču vēl nebij pienācis īstais brīdis, kad izjauks dambi un pavērsīs upi atpakaļ vecajā gultnē.

Karaliene deva zīmi, Kazondes bende nogalināja karaļa ceturto sievu, viņas asinis slacināja kapu. Tā sākās šausmīgais slaktiņš, kurā krita piecdesmit verdzenes, un viņu asinis plūda straumēm.

Veselu pusstundu upuru brēcieni jaucās ar skatītāju gavilēm, velti šajā pūlī meklēt jel vienu, kas sajustu žēlas vai līdzcietību.

Tad karaliene pavēlēja izjaukt dambi, kas aizturēja upītes ūdeņus. Lai pavairotu upuru mokas, ūdenim ļāva noplūst sīkā straumītē un noslīcināt tos pamazām.

Vispirms nobeidzās bedres dibenā pieslēgtās verdzenes. Dzīvās locījās sāpēs, rīdamas ūdeni. Diks Sends jau atradās līdz ceļiem ūdenī, ar pēdējiem spēkiem mēģinādams atsvabināties no savām saitēm.

Bet ūdens kāpa arvien augstāk. Pazuda pēdējās ieslodzīto galvas, upe atgriezās vecajā gultnē, un ne mazākā zīme nerādīja vairs, ka viņas dibenā atrodas kaps ar simts upuriem, kas ziedoti par godu Kazondes karaļa piemiņai.

Spalva liegtos aprakstīt šo drausmīgo skatu, ja tas nebūtu jādara briesmīgās patiesības labā. Pienākums prasa, lai neaizmirstam tos cilvēkus, kas vēl dzīvo šajā tumsības zemē.

## Trīspadsmitā nodaļa VERGU TIRGOTĀJU FAKTORIJA

Heriss un Negoro bij melojuši, apgalvodami, ka mrs. Veldona un mazais Džeks miruši. Tie abi un tāpat brālēns Benedikts atradās turpat Kazondē,

Pēc uzbrukuma skudru celtnei Heriss un Negoro kādu desmit melno kareivju pavadībā aizveda viņus no nometnes pie Kuanzas uz Kazondi.

Mrs. Veldonu un mazo Džeku iesēdināja kādā «kitandā». Viņa nevarēja saprast, kāpēc tāds briesmonis kā Negoro izturējās tik pieklājīgi pret viņu.

No Kuanzas līdz Kazondei viņi nokļuva ātri un bez lielām grūtībām. Brālēns Benedikts soļoja žirgti, šķita, ka gājiens viņu nemaz nenogurdina. Tā kā viņam atļāva arī atklīst entomologa gaitās patālāk nost no ceļa, viņš vairs nežēlojās. Tā mazais ceļinieku pulciņš nonāca Kazondē astoņas dienas pirms ībn Hamisa karavanas. Mrs. Veldonu līdz ar mazo Džeku un brālēnu Benediktu ieslodzīja Alveca namā.

Jāsaka, ka Džeks bij gandrīz pavisam izveseļojies. Izejot no purvainā apgabala, kur bij dabūjis drudzi, viņš pamazām atguva spēkus un tagad jutās pavisam labi. Protams, gājienu karavanā neizturētu ne viņš, ne viņa māte. Bet šādā ceļojumā, kur par viņu pietiekoši rūpējās, zēns vismaz fiziski ne par ko vairs nežēlojās.

Mrs. Veldona it neko nezināja par saviem biedriem. Viņa redzēja Herkulu aizbēgam mežā, bet pēc tam no tā vairs nebij ne vēsts. Heriss un Negoro pavadīja viņu pašu, tāpēc mrs. Veldona cerēja, ka pret Diku Sendu kā balto neizturēsies pārāk slikti. Nana, Toms, Bats, Ostins un Akteons bij melnie — protams, ar tiem apiesies kā jau ar vergiem. Nabaga cilvēki, nekad viņiem nevajadzēja rādīties šajā briesmīgajā Āfrikā, kur nodevība tos nu iemetusi!

Ibn Hamisa karavana nu gan bij atnākusi Kazondē, bet mrs. Veldona nekādi nespēja sazināties ar ārpasauli.

Arī no lielā trokšņa tirgus laukumā viņa neko nevarēja izprast. Viņa nezināja, ka Toms ar saviem biedriem pārdoti kādam Udžidži vergu tirgotājam un ka tos drīzā laikā sūtīs prom. Nedabūja nekā zināt ne par Herisa, ne par karaļa Muani-Lungas nāvi, ne par karaliskajām bērēm, kur Diks Sends tika pievienots upurējamo skaitam. Nabaga sieviete atradās viena vergu tirgotāja un Negoro varā Kazondē, izbēgt nebij iespējams, un pat mirt viņa nedrīkstēja, kamēr viņas bērns vēl dzīvs!

Tāpat mrs. Veldona nezināja, kāds liktenis viņai nolemts. Visā gājiena laikā no Kuanzas uz Kazondi ne Heriss, ne Negoro nebij viņai teikuši ne vārda. Še atvesta, ne vienu, ne otru no tiem viņa vairs nebij redzējusi un nevarēja izkļūt pāri sētai, kas ieslēdza bagātā vergu tirgotāja faktoriju.

Nebūs vēl sevišķi jāpiemin, ka no lielā bērna brālēna Benedikta viņa nesagaidīja nekādu palīdzību. Tas jau arī pats par sevi saprotams.

Dabūjis zināt, ka še nav vis nekāda Amerika, kā viņš to domājis, brālēns Benedikts nemaz nepūlējās izpētīt, kā viņš še nokļuvis. Nepavisam arī ne! Pirmajā acumirklī gan viņš saslējās dusmās. Kā lai viņš neskaistos, ja šie kukaiņi, piemēram, cece muša un pārējie, kurus viņš domājās atradis Amerikā, bij vienkārši Āfrikas insekti, jau sen daudzu dabas pētnieku aprakstīti viņu dzimtajā vietā? Tātad vējā visa iedomātā jaunatraduma slava! Kas par brīnumu, ja brālēns Benedikts, atrazdamies Āfrikā, savācis Āfrikas kukaiņus!

Bet, kad pirmās dusmas bij pārskrējušas, brālēns Benedikts sāka atzīt, ka tā saucamā «faraonu zemē» entomologs var atrast nenovērtējamas bagātības un ka «inku zeme» diezin vai spētu sniegt ko vairāk.

— Ko gan vēl var vēlēties! — viņš teica mrs. Veldonai, kas viņā nemaz neklausījās. — Tā ir taču mantikoru dzimtene, šo ievērojamo cietspārņu ar garām, spalvainām kājām, asiem, griezīgiem virsspārniem un milzīgiem žokļiem; starp tiem visievērojamākā ir grumbainā mantikora. Te ir Gvinejas un Gabonas goliātu vaboļu ar dzelkšņainām kājām, raibo antidiju, kuras savas olas dēj tukšos gliemežvākos, un svētās skarabejas, ko Augšeģiptes apdzīvotāji cienī kā dievību, dzimtene. Te radušās tā saucamās vaboles-sfinksi jeb miroņu galvas, kas tagad sastopamas visā Eiropā, un «idias Bigoti», no kuru dzēlieniem senegalieši tā baidās. Jā, te iespējams atrast vēl daudz ko, un es arī atradīšu, ja tikai šie labie cilvēki man to atļaus.

Mēs zinām, kas bij šie «labie cilvēki», pret kuriem

brālēns Benedikts nemaz neturēja ļaunu prātu. Bet teicām jau, ka viņam Negoro un Herisa uzraudzībā bij ļauta puslīdz brīva vaļa, par kādu Diks Sends gājienā no Kuanzas uz Kazondi nevarēja ne domāt. Naivais zinātnieks pat mazliet jūsmoja par tādu savu pavēlnieku laipnību.

Galu galā brālēns Benedikts justos kā pats laimīgākais starp visiem entomologiem, ja viņu nenospiestu ārkārtīgi sāpīgs zaudējums. Pār plecu pakārtu, viņš allaž vēl nēsāja savu skārda kārbu, bet brilles vairs nerotāja viņa degunu un lupa nekarājās kaklā. Un kas gan ir dabas zinātnieks bez lupas un brillēm! Brālēnam Benediktam uz visiem laikiem jāatvadās no saviem optiskajiem daiktiem, jo tie bij apglabāti līdz ar karaļa manekenu. Tāpēc, atradis kādu kukaini, viņš to piebāza pie pašām acīm, lai saskatītu vienkāršākos tā orgānus. Bet tas bij ļoti apgrūtinoši, un brālēns Benedikts maksātu nezin cik par vienām brillēm, bet tādas mantas Kazondes tirgū nebij pērkamas. Taču staigāt pa Iīozē Antonio Alveca faktorijas teritoriju brālēns Benedikts varēja brīvi, jo katram redzams, ka bēgt viņš nemēģinās. Bez tam arī augsts stāvžogs nošķīra faktoriju no pārējās pilsētas daļas, tam pāri tikt nebij tik viegli.

Veselas jūdzes garumā stiepās šis žogs. Faktorijas teritorijā auga īpatnie Āfrikas koki, krūmi un garā zāle, cauri tecēja neliels strauts, — visur, pat uz baraku on būdu salmu jumtiem, varēja savākt visai retus Āfrikas kukaiņus, kas brālēnu Benediktu gan nepadarīja bagātāku, bet toties ārkārtīgi laimīgu. Patiešām viņam laimējās uziet vairākus sevišķi vērtīgus kukaiņus, tos bez brillēm pētīdams, viņš gandrīz sabojāja acis. Tā viņš lielā mērā papildināja savu kolekciju un sakopoja materialu plašam apcerējumam par Āfrikas entomoloģiju. Ja liktenis ļautu uziet kādu jaunu kukaini, ar kuru turpmāk saistīsies viņa vārds, — ko gan brālēnam Benediktam vēl vajadzēja šajā pasaulē?

Ja brālēna Benedikta zinātniskām ekskursijām Alveca faktorija bij pietiekoši plaša, gluži bezgalīga tā likās mazajam Džekam, kas tur varēja staigāt pavisam brīvi. Taču šis bērns maz nodevās viņa gados tik da

biskām iepriecam. Reti viņš atstāja savu māti, kas nelabprāt laida viņu vienu laukā un vienmēr baidījās no kādas nelaimes. Zēns apvaicājās par visiem — par veco Nanu, savu draugu Herkulu, Batu, Ostinu, Akteonu un Dingo, kas itin visi atstājuši viņu. It sevišķi Diku Sendu viņš kāroja sastapt. Ar bērna dzīvo iztēli viņš allaž kavējās nesenās pagātnes atmiņās. Uz viņa jautājumiem mrs. Veldona varēja atbildēt tikai ar skūpstiem un spiest to pie krūtīm. Ar varu viņai bij jāvaldās, lai bērna klātbūtnē nesāktu raudāt.

Drīz vien mrs. Veldona nojauta, ka arī še, tirgotāja faktorijā, pret viņu izturas tikpat labi kā visu ceļu no Kuanzas līdz Kazondei. Te dzīvoja tikai paša Alveca personīgie vergi. Visi pārējie, ar kuriem viņš tirgojās, vai nu atradās ieslodzīti «čitokas» barakās, vai arī bij jau pārdoti zemes vidienes uzkupčiem. Preču noliktavas bij pilnas ar ziloņkaulu un audumiem. Audumi nodomāti izmaiņai tālākās provincēs, ziloņkauls eksportam uz galvenajiem kontinenta tirgiem.

Tātad faktorijā nebij daudz cilvēku. Mrs. Veldonai un Džekam bij ierādīta atsevišķa būda; brālēnam Benediktam — sava. Ar vergu tirgotāja kalpotājiem viņi gandrīz nesatikās. Ēda viņi trijatā. Ēdiens bij sātīgs: kazu vai aitu gaļa, saknes, manioks, sorgo un augļi. Mrs. Veldonu apkalpoja jauna verdzene Halima, kura kā vien prazdama un varēdama izturējās pret viņu ar sirsnīgu, kaut arī tramīgu padevību.

Mrs. Veldona reti dabūja redzēt Hozē Antonio Alvecu, kas dzīvoja faktorijas galvenajā mājā. Negoro mājoja kaut kur citur un nesaprotamā kārtā še nemaz nerādījās.

Šī slēpšanās mrs. Veldonu pārsteidza, bet reizē arī padarīja nemierīgu.

— Ko viņš gan grib? Ko viņš gaida? — mrs. Veldona minēja. — Kādēļ viņš mūs atvedis še Kazondē?

Tā pagāja nedēļa, iekams Ibn Hamisa karavana ieradās pilsētā, un divas dienas pirms karaļa bērēm. Pēc tam aizritēja vēl sešas dienas.

Rūpju un raižu nomākta, mrs. Veldona domāja, ka viņas vīrs droši vien dzīvo lielā uztraukumā par to, ka ne viņa, ne viņas dēlēns neatgriezās Sanfrancisko.

Džemss Veldons taču nevarēja zināt, ka viņai iešāvusies prātā nelaimīga iedoma kāpt uz «Piligrima», viņš katrā ziņā gaidīja to atgriežamies ar kādu Klusā okeana tvaikoni. Šie tvaikoņi taču pienāca kārtīgi un noteiktā laikā, bet ne mrs. Veldona, ne mazais Džeks, ne brālēns Benedikts ar tiem neatbrauca. Bez tam arī «Piligrimam» jau sen vajadzēja būt atpakaļ ostā. Nekādu ziņu no tā nesaņēmis, Džemss Veldons droši vien pieskaitīja to bez vēsts pazudušiem. Kāds trieciens viņam būs, kad kādu dienu saņems no saviem Oklendas korespondentiem vēstuli, ka «Piligrims» jau sen izgājis jūrā un ka arī mrs. Veldona atradusies uz tā! Ko gan viņš tad domās? Vai varēs ticēt vēl, ka viņa dēls un sieva nav dabūjuši galu jūrā? Kur viņš tos meklēs? Droši vien Klusā okeana salās vai kaut kur Dienvidamerikas krastmalā. Nekad viņam neienāks prātā, ka tie izmesti šīs šausmīgās Āfrikas krastā.

Tādas pārdomas nomocīja mrs. Veldonu. Bet ko viņa varēja iesākt? Bēgt? Kā gan? Viņu taču te tik stingri uzraudzīja. Ja arī palaimētos izbēgt, tad jāslēpjas būtu šajos mežu biezokņos, kur draudēja tūkstošējādas briesmas, jānoiet vairāk nekā divi simti jūdžu, lai sasniegtu jūrmalu. Un tomēr mrs. Veldona bijgatava mēģināt arī to, ja nerastos cita iespēja izkļūt brīvē. Bet vispirms viņa gribēja skaidri uzzināt Negoro nolūkus.

Galu galā viņa arī dabūja tos zināt.

6. jūnijā, 3 dienas pēc Kazondes karaļa apbedīšanas, Negoro ieradās faktorijā, kur vēl nebij rādījies pēc atgriešanās Āfrikā, un devās taisni uz mrs. Veldonas cietuma būdu.

Mrs. Veldona tur patlaban bij viena pati. Brālēns Benedikts atkal aizgājis savā zinātniskajā ekskursijā. Mazais Džeks verdzenes Halimas uzraudzībā pastaigājās pa faktorijas teritoriju.

Negoro atgrūda būdas durvis vaļā un iesāka tūliņ bez kādiem ievadiem:

—    Mrs. Veldona, Toms un viņa biedri ir pārdoti Udžidži tirgotājiem.

—    Dievs lai viņus pasargā! — mrs. Veldona atteica, asaras slaucīdama.

—    Nana nobeidzās ceļā. Diks Sends dabūja galu…

—    Nana mirusi! Un Diks Sends… — mrs. Veldona iekliedzās.

—    Jā, jūsu piecpadsmit gadu vecais kapteinis samaksāja ar savu dzīvību par Herisa nogalināšanu, — Negoro turpināja. — Jūs esat viena pati Kazondē, viena pati «Piligrima» bijušā pavāra varā. Iegaumējiet labi: pilnīgi viena!

Negoro runāja patiesību — arī par Tomu un tā biedriem. Vecais nēģeris ar Batu, Akteonu un Ostinu vergu tirgotāja karavanā vakar bij aizsūtīti uz Udžidži bez cerībām vēl jebkad sastapt mrs. Veldonu, nezinādami pat to, ka viņu nelaimes biedrene atrodas tepat Kazondē, Alveca namā ieslodzīta. Viņus aizdzina uz ezeru apvidiem simtu jūdžu tālā ceļā, pa kuru jau pirms viņiem gājuši tik daudzi, bet no kurienes atgriezies tikai retais!

—    Un tad? — mrs. Veldona klusi jautāja, cieši skatīdamās Negoro.

—    Mrs. Veldona! — portugālis strupi atsāka. — Es varētu atriebties jums par visu to, kas man bij jāpacieš uz «Piligrima». Bet ar Dika Senda nāvi manai atriebībai pietiek. Tagad es atkal esmu tikai tirgotājs un gribu pateikt, kādi man nodomi ar jums.

Mrs. Veldona vēl joprojām, ne vārda neteikdama, skatījās viņā.

—    Jums, — portugālis turpināja, — jūsu bērnam un tam ģeķim, kas tur skraida pakaļ mušām, ir sava tirdznieciska vērtība, un to es domāju izmantot. Arī jūs es gribu pārdot!

—    Mēs esam brīvas rases cilvēki, —mrs. Veldona atteica.

—    Ja man patiksies, jūs būsiet verdzene.

—    Un kas te pirks balto sievieti?

—    Kāds cilvēks, kas maksās tik daudz, cik es prasīšu.

Mrs. Veldona nodūra galvu, zinādama, ka šajā šausmīgajā zemē viss iespējams..

—    Vai dzirdējāt, ko es teicu? — Negoro prasīja.

—    Kas tas ir par cilvēku, kuram jūs gribat mani pārdot? — mrs. Veldona vaicāja.

—    Es jūs pārdošu, labāk sakot, viņš jūs atpirks … vismaz es tā ceru! — Negoro attrauca ņirgādamies.

—    Kā sauc to cilvēku? — mrs. Veldona uzstāja.

—    Tas cilvēks … ir Džemss Veldons, jūsu vīrs.

—    Mans vīrs! — iekliedzās mrs. Veldona, neticēdama savām ausīm.

—    Taisni viņš, mrs. Veldona. Jūsu vīrs, tam es jūs neatdošu, bet likšu izpirkt savu sievu, bērnu un savu brālēnu — tāpat no brīvas rokas, ārpus tirgus.

Mrs. Veldonai ienāca prātā, vai tikai Negoro neizliek viņai kādu cilpu. Tomēr likās, ka viņš runā pilnīgi nopietni. Droši vien varēja ticēt šim nelietim, kuram nauda bij galvenais pasaulē. Un še taču varēja taisīt labu veikalu.

—    Un kad jūs domājat nokārtot šo veikalu? — mrs. Veldona apvaicājās.

—    Jo drīzāk, jo labāk.

—    Kur?

—    Šepat. Esmu pārliecināts, ka Džemss Veldons nevilcināsies atbraukt šurp uz Kazondi, lai uzmeklētu savu sievu un bērnu!

—    Nē, viņš nevilcināsies! Bet kas gan viņam paziņos par to?

—    Es! Es pats došos uz Sanfrancisko pie Džemsa Veldona. Naudas šim ceļojumam man netrūks.

—     «Piligrimā» nozagtās naudas?

—   Jā… tās… un arī vēl citas, — Negoro nekaunīgi atbildēja.

—    Es gan gribu pārdot jūs ātri, bet tāpēc arī labi dārgi. Man šķiet, ka Džemss Veldons nepretosies samaksāt simttūkstoš dolāru.

—    Viņš nepretosies, ja vien spēs samaksāt, — mrs. Veldona auksti atbildēja. — Tikai, bez šaubām, mans vīrs, ja jūs pateiksiet viņam, ka es atrodos Centralajā Āfrikā, Kazondē, gūstā …

—    To es viņam pateikšu!

—     Bez pierādījumiem mans vīrs jums neticēs. Būtu ari pārāk vieglprātīgi doties šurp uz Kazondi tāpēc vien, ka jūs to sakāt.

—    Bez šaubām, viņš brauks šurp, — Negoro teica,

ja es nodošu viņam jūsu vēstuli, kurā aprakstīsiet

savu stāvokli un iztēlosiet mani kā uzticamu kalpu, kas pats izmucis no mežoņu nagiem.

—    Nekad mana roka nerakstīs tādu vēstuli! — mrs. Veldona atteica vēl aukstāk.

—    Nerakstīsiet? — Negoro iekliedzās.

—    Nekad!

Iedomājot visas briesmas, kas apdraudētu viņas vīru cejā uz Kazondi, arī to, ka uz portugaļa solījumiem tik maz varēja pajauties un ka tas visai viegli spētu pašu Džemsu Veldonu aizturēt še, mrs. Veldona aizmirsa mazā Džeka un savu pašas likteni, strupi un noteikti noraidīja Negoro priekšlikumu.

—    Jūs tomēr rakstīsiet šo vēstuli! — Negoro uzstājās.

—    Nē! … — mrs. Veldona atcirta.

—    Ā! piesargieties! — Negoro iebļāvās. — Jūs te neesat viena! Jūsu bērns tāpat kā jūs pati esat manā varā, un es zinu labi…

Mrs. Veldona gribēja atbildēt, ka tas iet pāri viņas spēkiem. Bet sirds taisījās pušu plīst, viņa nevarēja ne vārda dabūt pār lūpām.

—    Mrs. Veldona, — Negoro noteica, — pārdomājiet labi manu priekšlikumu! Pēc nedēļas jūs nodosiet man Džemsam Veldonam adresētu vēstuli vai arī rūgti nožēlosiet savu liegšanos.

Ar šiem vārdiem portugālis izgāja laukā, nepaļāvis vaļu savām dusmām. Bet arī tā jau bij redzams, ka viņš izlietos itin visus līdzekļus, lai piespiestu mrs. Veldonu paklausīt.

## Četrpadsmitā nodaļa Vēstis par doktoru Livingstonu

Viena palikusi, mrs. Veldona domāja tikai par to, ka paliek nedēļa līdz tam laikam, kad Negoro atgriezīsies uzzināt viņas galīgo atbildi. Tātad laika vēl diezgan visu pārlikt un izšķirties. Par portugaļa godīgumu nebij vērts runāt, bet gan par viņa interesēm. «Tirgus vērtība», ko Negoro redzēja savā cietumniecē, to droši vien pagaidām pasargāja no visām briesmām. Varbūt

iespējams izdomāt un atrast kādu citu līdzekli, kā nokļūt pie vīra, lai tam nebūtu jāceļo šurp uz Kazondi. Mrs. Veldona zināja droši, ka, saņēmis viņas vēstuli, tas nekavēdamies dotos šurp, nebēdādams par ceļa briesmām šajā visbīstamākajā Āfrikas apvidū. Bet, ja viņš reiz atradīsies še, Kazondē, un Negoro dabūs savos nagos simttūkstoš dolārus, — kāda drošība, ka viņš laidīs prom Veldonu, viņa sievu ar bērnu un brālēnu Benediktu? Vai tāpat arī karalienes Muanas untums nevarēja aizkavēt viņus? Vai tad nebūtu labāk, ja mrs. Veldonas un viņas piederīgo «atbrīvošana» notiktu drošākā vietā, piekrastes joslā, lai Džemsam Veldonam nenāktos uzņemties briesmu pilno ceļu un viņiem visiem bīstamo atpakaļgājienu — ja tas vispār būtu iespējams?

Tādām pārdomām tagad nodevās mrs. Veldona. Tāpēc viņa bij atteikusies tūliņ piekrist Negoro priekšlikumam un rakstīt savam vīram prasīto vēstuli. Viņai ienāca arī prātā, ka Negoro atlicis savu otrreizējo apmeklējumu pēc nedēļas tāpēc, lai sagatavotos ceļojumam, jo citādi viņš gan atgrieztos drīzāk un lūkotu piespiest viņu ar varu.

—   Vai viņš patiešām nodomājis šķirt mani no mana bērna? — viņa čukstēja.

Šajā brīdī būdā ienāca Džeks. Māte instinktivi apskāva to un pievilka tik cieši klāt, it kā Negoro patlaban jau taisītos atraut viņai bērnu.

—   Tev laikam kādas lielas bēdas, māmiņ, — mazais zēns vaicāja.

—    Nē, nē, mīļo Džek! — mrs. Veldona atsaucās. — Es domāju par tavu tēvu. Tu gan labprāt vēlētos atkal viņu sastapt?

—    Jā, jā, māmiņ! Vai viņš atbrauks?

—    Nē … nē! Viņš nevar atbraukt.

—    Tad mēs brauksim pie viņa?

—    Jā, Džek!

—   Ar manu draugu Diku … un Herkulu… un ar veco Tomu?

—   Jā… jā!… — mrs. Veldona atteica, galvu nodurdama, lai apslēptu asaras.

—    Vai tēvs tev rakstījis? — mazais Džeks taujāja.

—     Nē, mans dārgais.

—    Tad tu rakstīsi viņam, māmiņ?

—     Jā… jā . .. varbūt! … — mrs. Veldona stomījās.

Tā, pats nezinādams, mazais Džeks bij uzminējis,

par ko viņa domā. Lai nebūtu jāatbild vairāk, mrs. Veldona tikai skūpstīja viņu.

Še jāpiebilst, ka bez jau zināmiem iemesliem mrs. Veldonai bij vēl kāds diezgan svarīgs motivs, kāpēc viņa noraidīja Negoro priekšlikumu. Viņai ienāca prātā, ka varbūt var rasties negaidīta iespēja kaut kādā citā ceļā izkļūt brīvē, neaicinot šurp savu vīru un nerēķinoties ar Negoro nodomu. Tā gan bij tikai vāja un nedroša cerības atblāzma, bet brīžiem tomēr paspīda ari tāda.

Patiešām, kādā sarunā pirms vairākām dienām daži nejauši uztverti vārdi viņai pamodināja cerības uz paša likteņa sūtītu palīgu vistuvākajā laikā.

Netālu no būdas, kur mrs. Veldona bij ieslodzīta, Alvecs sarunājās ar kādu Udžidži metisu. Nav ko brīnīties, ka šo cienījamo tirgoņu saruna rosījās tikai ap vergu pārdošanu un pirkšanu. Abi cilvēku gaļas uzkupči runāja par veikaliem. Pārsprieda savas tirdzniecības nākotnes izredzes un uztraucās par to, ka angļi tās arvien vairāk apdraudēja, ne tikai uz jūras ar kreiseriem, bet ari zemes iekšienē ar saviem misionāriem un ceļotājiem.

Hozē Antonio Alvecs sprieda, ka visi šie neatlaidīgie pētītāji un atklājēji tikai traucē brīvās vergu tirdzniecības operācijās. Viņa sarunas biedrs bij gluži tādos pašos ieskatos un apliecināja, ka visi šie garīdznieki un civilie ceļotāji saņemami ar šauteņu lodēm.

Tā tas parasti arī tika darīts. Bet tirgoņiem par lielu nepatiku dažu nogalināto neaicināto viesu vietā ieradās atkal citi. Un tad, mājās atgriezušies, tie attēloja, «pārspīlēdami», kā Alvecs izteicās, visas vergu tirdzniecības šausmas, ārkārtīgi kaitēdami jau tā stipri apgrūtinātiem un sašaurinātiem veikaliem.

Arī tam metiss pilnīgi piekrita un no savas puses attēloja, kādā nožēlojamā stāvoklī pašlaik atrodas tirgi Udžidži, Niangvē, Zanzibarā un visā ezeru apgabalā.

Tur cits pēc cita bijuši Spiks, Grants, Livingstons, Stenlijs un pārējie. Tas jau gatavais iebrukums! Drīz vien visu zemi pārplūdinās šie angļi un amerikaņi!

Alvecs sirsnīgi juta līdzi savam kolegam un pastāstīja, ka Austrumafrikas apvidi līdz šim gan vēl mazāk apdraudēti, proti, apceļoti, bet nu epidemija sākot izplatīties arī tur. Kazonde gan līdz šim vēl esot pasargāta, bet to vairs nevarēja vis teikt par Bihi un Kasangu, kur Alvecam arī bij savas faktorijas. Viņš atcerējās vēl, ka Heriss stāstījis Negoro par kādu leitnantu Kameronu, kas nodomājis pārceļot visu Āfrikas kontinentu no viena krasta līdz otram, aizkļūt Zanzibarā un no turienes doties arī šurp uz Angolu.

Vergu tirgotājam arī bij dibināts iemesls baidīties. Mēs zinām, ka dažus gadus vēlāk Kamerons dienvidos un Stenlijs ziemeļos sīki izpētīja Rietumāfrikas maz pazīstamos apgabalus, aprakstīja vergu tirdzniecības šausmīgos veidus, atmaskoja svešzemju ierēdņu noziedzīgo darbību un darīja tos pasaules priekšā atbildīgus par visām šīm nelietībām.

Ne Alvecs, ne metiss vēl nekā nezināja par šiem Kamerona un Stenlija pētījumu ceļojumiem. Tomēr daži mrs. Veldonas sarunā noklausītie vārdi pamodināja viņai vāju cerību, tāpēc viņa arī liedzās tūliņ parakstīt Negoro izdomāto vēstuli. Ļoti iespējams, ka Kazondē visai drīzā laikā ierodas doktors Devids Livingstons.

Un, ja ar saviem pavadoņiem ierodas Livingstons, kam ārkārtīgi liels iespaids visā Āfrikā un kam arī Angolas portugāļu iestādes nevar liegt savu palīdzību, tad iespējams, ka mrs. Veldonu un tās piederīgos atbrīvo pret Negoro un Alveca gribu! Tad viņa drīz vien varētu atgriezties mājās un Džemsam Veldonam nenāktos riskēt ar savu dzīvību šajā ceļojumā, kas diezin vai beigtos laimīgi un bez kļūmēm.

Bet vai bij jel kāda drošība, ka doktors Livingstons drīzumā ieradīsies šajā kontinenta novadā? Jā gan, pēc sava iepriekš izstrādātā plāna viņš patiešām gatavoiās apmeklēt arī šo Āfrikas vidienes apgabalu.

Plaši pazīstams šī varonīgā ceļotāja dzīves gājums. Devids Livingstons dzimis 1813. gada 13. martā neievērojama tējas tirgotāja ģimenē Lenarkas grāfistes ciemā Blentairā kā otrais sešu bērnu lielajā pulkā. Studējis teoloģiju un medicinu, tad iestājies Londonas Misionāru biedrībā un izturējis pārbaudījumu. 1840. gadā viņš jau izkāpa Āfrikas krastā pie Labās Cerības raga, lai dotos uz ekvatora apgabaliem un piebiedrotos misionāram Mofatam.

No Labās Cerības raga ceļotājs vispirms devās uz bečuanu zemi un izpētīja to pats pirmais, tad. aizsniedza Kurumanu, apprecēja Mofata meitu, šo drosmīgo biedreni, kas drīz vien izrādījās viņa īsti cienīga, un 1843. gadā nodibināja sevišķu misiju Mabotsas ielejā.

Četrus gadus vēlāk viņš jau bij apmeties Kolobengā, bečuanu zemē, simts divdesmit piecas jūdzes pret ziemeļiem no Kuramanas.

Pēc diviem gadiem, 1849. gadā, Livingstons atstāja Kolobengu kopā ar sievu, trim bērniem un diviem draugiem, Osvelu un Mureju. Tā paša gada 1. augustā viņš atrada Ngami ezeru un, braukdams lejup pa Zugas straumi, atgriezās Kolobengā.

Tā kā iedzimtie izturējās visai naidīgi, Livingstons toreiz nevarēja pārkļūt pāri Ngami ezeram. Arī otrais mēģinājums nebij laimīgāks — tikai trešais viņam izdevās. Līdz ar savu ģimeni un Osvelu, turēdams ceļu pret ziemeļiem, pārciezdams neaprakstāmas grūtības, badu un slāpes, tā ka viņa bērni tikko neaizgāja bojā, Livingstons pa Zambezi pietekas Šobē krastmalu aizsniedza makalolo zemi. Šīs zemes valdnieks Sebituane apmeklēja viņu Liniantā. 1851. gada jūlija beigās drosmīgais ceļotājs atrada Zambezi upi un tad atgriezās uz Labās Cerības ragu, lai nogādātu savu ģimeni atpakaļ Anglijā.

Livingstons gribēja tikai viens pats riskēt ar savu dzīvību pārdrošā ceļojumā.

Šoreiz viņš bij nodomājis pārceļot visu Āfriku no dienvidiem līdz rietumiem, no Labās Cerības raga līdz Sanpaolo de Loandai.

Doktors devās ceļā dažu iedzimto pavadībā 1852. gada 3. jūnijā. Tā viņš nokļuva Kurumanā un no turienes pārgāja pāri Kalaharo tuksnesim, 31. decembrī aizsniedza Litubarabu un atrada bečuanu zemi, seno holandiešu būru galīgi izpostītu. Būru rokās atradās ari Labās Cerības rags, pirms to iekaroja angļi.

Litubarabu Livingstons atstāja 1853. gada 15. janvarī un aizsniedza bamanguatu zemes vidieni, bet 23. maijā — Liniantu, kur makalolu valdnieks Sekeltu saņēma viņu ar lielu godu.

Drudža slimība piespieda doktoru palikt tur ilgāku laiku. Viņš izlietoja to, izpētīdams apgabala ģeogrāfiju un ļaužu parašas, un pirmo reizi dabūja īsti pārliecināties, kādu milzīgu postu Āfrikai atnes vergu tirdzniecība.

Mēnesi vēlāk viņš devās lejup pa Šobē upes straumi, nokļuva Zambezi, aizsniedza Nanielu, Katongu un Libontu, aizceļoja līdz Zambezi un Lebas saplūsmes vietai. Tad viņš nodomāja pa šo upi aizkļūt augšup līdz pat portugāļu kolonijām rietumos un pēc deviņām nedēļām atgriezās Liniantā, lai sagatavotos jaunam ceļojumam.

1853. gada 11. novembrī doktors divdesmit septiņu malakolu pavadībā atstāja Liniantu un 27. decembrī nonāca pie Lebas ietekas. Pa Lebu augšup viņš nobrauca balondu zemē līdz Makondai, kas ietek šajā upē no austrumu puses. Tā bij pirmā reize, kad kāds baltais cilvēks ieradās šajā apvidū.

14. janvarī Livingstons iegāja lielākā balondu cilts virsaiša Šintē galvaspilsētā, kur viņu saņēma ļoti laipni. Tā paša mēneša 26. dienā, pārcēlies pāri Lebai, viņš nonāca pie karaļa Katemas. Arī tur viņu sagaidīja laipni, pēc tam ceļotāju pulciņš devās tālāk un 20. februārī apmetās pie Dilolo ezera.

No šīs vietas sākot, ceļojumu traucēja ārkārtīgi grūti pārejamais apvidus, iedzimto prasības, naidīgo cilšu uzbrukumi, pašu pavadoņu dumpība un nāves draudi. Cits mazāk drosmīgs cilvēks sen būtu atmetis ar roku un atgriezies mājās. Bet doktors nepielaidās un 4. aprilī aizsniedza Kuango, kuras platā straume norobežo portugāļu kolonijas un pret ziemeļiem ietek Zairā jeb Kongo.

Pēc sešām dienām Livingstons iegāja Kasangā, kur sastapa arī vergu tirgotāju Alvecu, bet 31. maijā nonāca Sanpaolo de-Loandā. Divu gadu ilgā ceļojumā

Āfrika pirmo reizi bij pārieta no dienvidiem līdz rietumu krastam.

Tā paša gada 24. septembri Devids Livingstons izgāja no Loandas. Šoreiz viņš devās pa tās pašas Kuanzas labo krastu, kur Diks Sends ar saviem biedriem piedzīvoja tik ļaunu likteni, aizsniedza tās pieteku Lombu, ceļā sastapis daudzas vergu karavanas, nonāca atkal Kasangā, kur palika līdz 30. februārim. Tur viņš pārcēlās pār Kuango un Kavavā aizsniedza Zambezi. 8. jūnijā viņš atkal bij pie Dilolo ezera, vēlreiz sastapa Šintu, tad devās lejup pa Zambezi un nokļuva atpakaļ Liniantā.

Neapmierinādamies ar sasniegtajiem panākumiem, doktors nolēma turpināt ceļu un tā pāriet visu Āfriku no rietumiem līdz pat austrumu krastam.

. Nodzīvojis Liniantā līdz 1855. gada 3. novembrim un apmeklējis slaveno Viktorijas ūdenskritumu, ko vietējie iedzimtie sauc par «dārdošiem dūmiem», Devids Livingstons atstāja Zambezi, lai pavērstos pret ziemeļaustrumiem. Apmeklējis batoku zemi, kurai cauri tek Kafuas upe un kuras iedzīvotāji ir izvirtuši kaņepju opija smēķētāji, un varenāko šī apvida valdnieku Semalembu, aplūkojis vecās portugāļu pilsētas Zumbo drupas, apmeklējis arī karali Murumu un 1856. gada 17. janvarī sastapies ar karali Mpendu, kas toreiz karoja ar portugāļiem, Livingstons 2. martā nonāca portugāļu kolonijā Tetē, Zambezi krastmalas apgabalā. Tādi bij šī ceļojuma galvenie etapi. 22. aprilī Livingstons atstāja šo bagāto apvidu, devās lejup pa lielo upi līdz pat tās ietekai un aizsniedza Kvilimanu 20. maijā, četrus gadus pēc aizbraukšanas no Labās Cerības raga. 12. jūlijā viņš uzkāpa uz kuģa, kas devās uz Sv. Morica salu, un 22. decembrī pēc sešiem gadiem atgriezās Anglijā.

Ievērojamo Āfrikas apceļotāju Eiropā saņēma ar ārkārtīgu sajūsmu. Parizes Ģeogrāfiskā biedrība piešķīra viņam pirmo prēmiju, Londonas biedrība — lielo zelta medaļu; visur rīkoja viņam par godu spožus svētkus. Citam viņa vietā būtu licies, ka slavas pietiek un var doties pie miera, taču Livingstons par to nedomāja. Sava brāļa Čarla, kapteiņa Bedinfilda, doktoru Kirka un Millera, bez tam Torntona un Beina pavadīts, 1858.

gada 1. martā viņš devās ceļā un maijā izkāpa Mozambikas krastā, šoreiz ar nolūku izpētīt Zambezes baseinu.

No šī ceļojuma visi vairs neatgriezās atpakaļ.

Ar nelielu tvaikonīti «Ma-Robertu» viņi no pašas ietekas devās augšup pa lielo upi. Tetē nobrauca 8. septembrī. Janvarī izpētīja Zambezi lejasdaļu un tās kreiso pieteku Širu, aprilī — Širua ezeru, tad manganu zemi, 10. septembrī atrada Niasas ezeru. 1860. gada 9. augustā Livingstons atgriezās pie Viktorijas ūdenskrituma. 1861. gada 31. janvarī Zambezi grīvā ieradās biskaps Mekenzi ar saviem misionāriem. Martā ar mazu tvaika kuteri «Pionieri» izpētīja Rovuma upi, 1861. gada septembrī atgriezās atpakaļ pie Niasa ezera un līdz oktobra beigām palika turienes misijā. 1862. gada 30. janvarī ieradās Livingstona kundze ar otru tvaikoni — «Lēdiju Niasu». Tie bij šīs jaunās ekspedicijas pirmo gadu galvenie notikumi. Pa to laiku biskaps Mekenzi un viens misionārs jau bij aizgājuši bojā Āfrikas neveselīgajā klimatā, bet 27. aprilī Livingstona kundze nomira sava vīra rokās.

Maijā doktors otro reizi mēģināja izpētīt Rovuma upi. Novembra beigās atgriezās atpakaļ Zambezi, aizbrauca augšup pa Širu, kur 1863. gadā paglabāja savu biedru Torntonu, aizsūtīja atpakaļ uz Eiropu slimību galīgi nomocīto brāli Čarlu un doktoru Kirku, bet 10. novembrī jau trešo reizi ieradās pie Niases ezera sīkāk izpētīt un apzīmēt tā ūdeņus. Pēc trim mēnešiem viņš atgriezās Zambezi grīvā, pārceļoja Zanzibaru un 1864. gada 20. jūlijā pēc pieciem gadiem ieradās atpakaļ Londonā, kur laida klajā savu sacerējumu ar virsrakstu: «Zambezi un viņas pieteku pētījumi».

1866. gada 28. janvarī Livingstons no jauna ieradās Zanzibarā. Tā viņš iesāka savu ceturto ceļojumu.

8. augustā Livingstons tikai dažu sipaju pavadībā ieradās Mokalaozā Niasas ezera krastā, pa ceļam pieredzējis drausmīgas vergu medību ainas šajā apvidū. Sešas nedēļas vēlāk viņa pavadoņi aizbēga, atgriezās Zanzibarā un visapkārt izplatīja aplamu ziņu par Livingstona nāvi.

Viņš pats ir nedomāja griezties atpakaļ. Bij noņēmies izpētīt apvidu starp Niasas un Tanganaikas ezeriem. Tikai dažu iedzimto pavadīts, Livingstons pārcēlās pāri Luanguas upei un 1867. gada 2. aprilī atklāja Liembas ezeru. Tur viņš veselu mēnesi nogulēja slims, svārstīdamies starp dzīvību un nāvi. Kaut cik atkal ticis uz kājām, 30. augustā viņš sasniedza Moero ezeru, izlūkoja tā ziemeļkrastu, 21. novembrī nonāca Kazembes pilsētā un palika tur četrdesmit dienas, vēl divas reizes atgriezdamies pētījuma gājienā ap Moero ezeru.

No Kazembes Livingstons devās pret ziemeļiem, lai sasniegtu ievērojamo Udžidži pilsētu pie Tanganaikas ezera. Bet, plūdu pārsteigts un pavadoņu pamests, viņš bij spiests atgriezties Kazembē, no turienes 6. jūnijā uzsāka ceļojumu pret dienvidiem un pēc sešām nedēļām aizsniedza lielo Bangveolo ezeru. Palicis tur līdz 9. augustam, Livingstons vēl otrreiz mēģināja aizsniegt Tanganaikas ezeru.

Tas bij neaprakstāmi grūts ceļojums! 1869. gada 7. janvarī dodamies ceļā, varonīgais doktors bij tik vārgs, ka viņu vajadzēja nest nēšus. Februārī viņš beidzot sasniedza ezeru un nokļuva Udžidži, kur priekšā atrada dažus sūtījumus no Austrumu sabiedrības Kalkutā.

Livingstonam tagad prātā bij tikai viens nolūks — doties augšup no Tanganaikas un aizsniegt Nila avotus vai ieleju. 21. septembrī viņš bij jau Bambarē, kanibalu zemē Maniemā, un nonāca pie Lualabas, ko jau Kamerons uzskatīja, bet Stenlijs pierādīja par Augšzairu jeb Kongo. Mamohelā doktors astoņdesmit dienas nogulēja slims, pie kam viņam bij pavisam tikai trīs kalpotāji. 1871. gada 21. jūlijā viņš beidzot griezās atpakaļ uz Tanganaiku, bet Udžidžī atgriezās 23. oktobri. Tikai āda un kauli no viņa bij palikuši pāri.

Jau sen pirms šī ceļojuma posma Eiropā nebij nekādu ziņu par Livingstonu, viņu tur jau uzskatīja par mirušu. Viņš pats arī bij gandrīz zaudējis cerību atrast kaut kur atbalstu.

Vienpadsmit dienas pēc viņa atnākšanas Udžidžī — 3. novembrī piepeši atskanēja šauteņu šāvieni kādu ceturtdaļjūdzi no ezera. Livingstons devās turp. Kāds baltais cilvēks iznāca viņam pretī.

— Ja nemaldos, doktors Livingstons?

— Jā gan! — tas atsaucās, paceldams cepuri un laipni pasmaidīdams.

Viņi sirsnīgi spieda viens otram roku.

—    Es pateicos dievam, ka man laimējās jūs še sastapt, — baltais cilvēks sacīja.

—    Arī es esmu laimīgs, jūs satikdams, — Livingstons atbildēja.

Šis baltais cilvēks bij amerikanis Stenlijs, avīzes «New York Herald» reportieris, ko izdevējs Bennets atsūtījis uzmeklēt Devidu Livingstonu.

1870. gada oktobrī šis amerikanis bez vilcināšanās un reklāmās klusu kā varonis Bombejā bij uzkāpis uz kuģa un atbraucis Zanzibarā. Iedams pa Spika un Bertona pēdām, pārcietis bezgalīgas grūtības, vairākas reizes nokļuvis dzīvības briesmās, viņš beidzot bij nonācis Udžidži.

Cieši sadraudzējušies, abi ceļotāji devās ekspedicijā uz Tanganaikas ezera ziemeļu apvidiem. Turienes iedzimto laivās viņi aizbrauca līdz pat Magalas ragam un, apvidu sīki izpētījuši, nāca pie slēdziena, ka no ezera iztek kāda Lualabas pieteka. Kamerons un ari Stenlijs to neapgāžami pierādīja dažus gadus vēlāk. 12. decembrī Livingstons ar savu biedru atgriezās Udžidži.

Stenlijs gatavojās ceļot tālāk. Pēc astoņu dienu brauciena viņi abi ar doktoru nokļuva Urimbā, bet 23. februārī Kuiharā.

12. martā viņiem bij jāšķiras.

—    Jūs esat paveicis to, ko retais kāds iespētu, un vēl labāk nekā vairāki lielie ceļotāji, — doktors teica savam biedram. — Esmu jums ļoti pateicīgs. Dievs lai jūs pavada un sarga, mans draugs!

—    Lai viņš atvada jūs atkal sveiku un veselu pie mums, dārgo doktor! — Stenlijs atsaucās, Livingstonam dedzīgi roku spiezdams.

Tad viņš izraisījās no Livingstona skāviena un novērsās, lai apslēptu asaras.

—    Ardievu, doktor un dārgais draugs! — viņš uzsauca apslāpušā balsī.

—    Ardievu! — Livingstons atsaucās tikko dzirdami.

Stenlijs aizceļoja un 1872. gada 12. jūlijā izkāpa

malā Marseļā.

Livingstons viens pats turpināja savus pētījumus. Piecus mēnešus pavadījis Kuiharā, viņš 25. augustā devās uz Tanganaikas dienvidiem. Viņu pavadīja trīs melnie kalpotāji, Suzi, Huma un Amoda, vēl divi kalpi, tad Jakobs Veinraits un piecdesmit seši bijušie Stenlija pavadoņi.

Mēnesi vēlāk karavana nonāca Murā, kad tur pēc šausmīga ilga sausuma perioda patlaban plosījās negaiss. Sākās nemitīgi lieti, iedzimtie izturējās ļoti naidīgi, visi jūga lopi nobeidzās no cece mušas dzēlieniem. 1873. gada 24. janvarī mazais ceļotāju pulciņš aizsniedza Čitunku. Apgājuši austrumos apkārt Bangveolo ezeram, 27. aprilī viņi pavērsās uz Citambu ciema pusi.

Šajā vietā Livingstonu sastapa daži vergu tirgotāji. No tiem tad arī Alvecs un tā Udžidži kolēģi dabūja vēstis par viņu. Bij nopietns pamats domāt, ka doktors, izpētījis apgabalu ezera dienvidos, dosies caur Loandu un arī rietumos pārstaigās vēl nepazīstamos apvidus. Iespējams, ka no turienes viņš atnāk Angolā, kur riebīgā vergu tirdzniecība pilnos ziedos, un nokļūst arī līdz pašai Kazondei. Tāpēc mrs. Veldona varēja kaut cik cerēt uz lielā ceļotāja ierašanos, jo bij pagājuši jau vairāk nekā divi mēneši no tā laika, kad to bij sastapuši Bangveolo ezera dienvidos.

Bet 13. jūnijā, dienu pirms noteiktā termiņa, kad Negoro solījās atnākt pie mrs. Veldonas pēc vēstules, kas izgādās viņam simttūkstoš dolārus, izplatījās bēdīga vēsts, par ko Alvecs un pārējie tirgotāji varēja tikai līksmot.

1873. gada pirmajā maijā, gaismai austot, doktors Devids Livingstons bij miris!

Patiešām, 29. aprilī mazā karavana aizsniedza Citambu ciemu ezera dienvidos. Doktoru aiznesa turpu nestuvēs. 30. apriļa naktī, neizturamu sāpju mocīts, viņš tikko dzirdami izdvesa: — Oh, dear! dear![5] — un pēc tam krita nemaņā.

Pēc kādas stundas viņš pasauca savu kalpotāju Suzi, palūdza zāles un nočukstēja vājā balsī:

— Nu ir labi! Tagad jūs varat iet.

Ap četriem ritā Suzi vēl ar kādiem pieciem pavadoņiem atkal iegāja būdā, kur mājoja doktors.

Pie savas gultas ceļos nometies, galvu rokām aptvēris, Devids Livingstons laikam lūdza dievu.

Suzi lēnām piedūra pirkstu viņa vaigam.

Devids Livingstons bij miris.

Pēc deviņiem mēnešiem uzticīgie pavadoņi ar neaprakstāmām grūtībām nogādāja līķi Zanzibarā, 1874. gada 12. aprilī Livingstonu novietoja Vestminsteras abatejā, kur angļi apglabā visus savus lielos, karaļiem līdzīgi godināmos vīrus.

## Piecpadsmitā nodaļa. Kurp var nokļūt, dzenoties pakaļ kukainim

Pie kāda salmiņa gan neķeras nelaimīgais slīcējs! Pašu vājāko cerības atspīdumu lūko tvert uz nāvi notiesātā acs!

Tādā stāvoklī atradās arī mrs. Veldona. Viegli iedomāties, ko viņa sajuta, no paša Alveca dzirdēdama, ka doktors Livingstons nupat miris kādā mazā ciemā pie Bangveolo ezera. Viņa šķitās vēl vairāk pamesta nekā jebkad, bij pārtrūkusi pēdējā saite, kas to vēl vienoja ar ceļotāju un visu civilizēto pasauli. Salmiņš bij izslīdējis viņai no rokām, cerības gaismiņa apdzisusi. Toms ar pārējiem biedriem no Kazondes aizvesti uz ezeru apgabaliem. No Herkula nebij ne vēsts. Mrs. Veldona vairs nevarēja gaidīt nekādu palīdzību… Atlika tikai piekrist Negoro priekšlikumam un mēģināt iekārtot tā, lai viņas vīram draudētu pēc iespējas mazākas briesmas.

Noteiktā dienā, 14. jūnijā, Negoro atkal ieradās mrs. Veldonas būdā.

Pa paradumam Negoro izturējās pilnīgi kā veikala cilvēks. Par kaut kādiem sīkumiem viņš daudz nekaulējās, ja cietumniece no savas puses necēla iebildumus par izpērkamās sumas lielumu. Bet arī mrs. Veldona izrādījās tikpat saprātiga veikala lietās.

— Ja jūs gribat noslēgt darījumu, — viņa teica, — tad neizjauciet to ar nepieņemamiem noteikumiem.

Mūsu brīvības iemaiņai pret norunāto sumu jānotiek tādā kārtā, ka manam vīram nav jābrauc uz šo zemi, kur, kā paši zināt, baltajam cilvēkam viss kas var gadīties. Es neparko negribu, ka viņš brauc šurp.

Pēc pailgas vilcināšanās Negoro beidzot piekāpās, un mrs. Veldona panāca, ka Džemsam Veldonam nebūs jābrauc šurp līdz Kazondei. Ar kuģi viņš atbrauks Mosamedā, mazā ostas pilsētā Angolas dienvidu krastā, kur bieži piestāj vergu kuģi un ko Negoro labi pazina. Portugālis atvedīs Džemsu Veldonu turp, bet Alvecs noteiktā laikā aizgādās turpu mrs. Veldonu, mazo Džeku un brālēnu Benediktu. Norunāto sumu par gūstekni saņems viņa aģenti, bet Negoro, kas Džemsa Veldona priekšā būs spēlējis īsta goda vīra lomu, pazudīs tūliņ, tiklīdz kuģis būs piestājis ostā.

Šis nolīguma punkts mrs. Veldonai likās pats svarīgākais. Tā viņa novērsa savam vīram Kazondes ceļojuma briesmas, risku tikt aizturētam pēc maksājuma nokārtošanas un visas atpakaļgājiena kļūmas. No Kazondes līdz Mosamedai gan bij seši simti jūdžu, bet tāda ceļojuma veidā kā no Kuanzas šurp mrs. Veldonai bij jārēķinās tikai ar nelielu nogurumu, un, tā kā arī Alvecam sava daļa šajā veikalā, viņa paša intereses prasīja aizvest gūstekņus sveikus un veselus.

Kad līgums tādā kārtā bij noslēgts, mrs. Veldona norakstīja vīram vēstuli, pagaidām apzīmēdama Negoro kā uzticamu kalpu, kam laimējies izbēgt no iedzimto gūsta. Negoro saņēma vēstuli, kas aicināja Džemsu Veldonu bez kavēšanās doties šurp uz Mosamedu, un jau nākamajā dienā, divdesmit melno pavadīts, viņš devās pret ziemeļiem. Kādēļ gan viņš izvēlējās taisni šo virzienu? Vai tikai viņš nebij nodomājis kāpt uz kāda kuģa, kas parasti piestāj Kongo grīvā, un tādā kārtā izvairīties no portugāļu faktorijām un arī tām iestādēm, kur savā laikā piespiests viesojies? Tas bij ļoti iespējams. Vismaz Alvecs tā domāja.

Pēc Negoro aizceļošanas mrs. Veldonai atlika tikai pacietīgi nogaidīt, kamēr viņu vedīs prom no Kazondes. Vislabākā gadījumā tas ilgs vismaz trīs vai četrus menešus, īsākā laikā Negoro nebūs iespējams aizbraukt turp un atkal nokļūt atpakaļ Mosamedā.

Mrs. Veldona nemaz nedomāja izkļūt laukā no faktorijas. Viņa pati, viņas bērns un brālēns Benedikts še bij puslīdz drošā patversmē. Labā Halima visādi pūlējās kaut cik atvieglot šo cietuma dzīvi. Un laikam gan arī vergu tirgotājs taču nelaistu viņu prom no sava nama. Lielā suma, ko saņems par gūstekni, bij tik daudz vērta, lai visstingrāk viņu uzraudzītu. Lai labāk paturētu to acīs, viņš pat atlika ceļojumu uz savām faktorijām Bihē un Kasangā. Jaunos vergu medību gājienos viņa vietu izpildīja Koimbra, un viņam nekad vēl nebij nācies nožēlot, ka taisni šis žūpa vada medniekus.

Pirms aizceļošanas Negoro viņam bij devis ciešus norādījumus, kā izturēties pret mrs. Veldonu: uzraudzīt viņš lika to cik stingri vien iespējams. taču zināms, kas noticis ar Herkulu. Ja tas nebij dabūjis galu šajā bīstamajā Kazondes apvidū, tad iespējams, ka mēģinās kaut kā sazināties ar cietumnieci un izraut to no Alveca nagiem. Vergu tirgotājs saprata labi, ka še runa par veselu kaudzi dolāru. Tāpēc viņš uzmanīja mrs. Veldonu kā savu paša naudas lādi.

Gūstekne faktori jā joprojām dzīvoja tikpat vientuļi un garlaicīgi kā pašās pirmajās dienās. Šeit viss norisinājās pēc tām pašām parašām, kādas valdīja iedzimto dzīvē ārpus tās. Alvecs vispār pieturējās stingri pie Kazondes vecu vecajiem tikumiem. Sievietes te strādāja gluži tāpat kā pilsētā, lai toties viņu vīri vai kungi varētu pēc patikas nodoties slinkumam.

Vājais dzimums šajā mežonīgajā Centrālās Āfrikas apvidū padarīja visus smagākos darbus:

Lielām blietēm grūda rīsu koka piestās, kamēr tam vairs ne kripatiņas mizas nepalika klāt, kūla un vētīja maisu un darīja vēl visu citu nepieciešamo, lai sagatavotu graudus iecienītam ēdienam, ko še sauc par «mtielu». Savāca sorgo, sevišķu prosas šķirni, kas ap to laiku bij pilnīgi nogatavojusies. Spieda eļļu no «mpafū» olivu koka graudiem, ko vietējie iedzimtie lieto kā visai tīkamu smaržvielu. Vērpa kokvilnu ar pusotras pēdas garām vārpstām, ko vērpējas prot neticami veikli un ātri virpuļot rokās. Auda drānas no koka mizas šķiedrām. Raka manioka saknes un sagatavoja dobes dažādiem šīs zemes stādiem: augam, no kā dabū manioka miltus, «mosisanē» pupām, kam pākstis aug pie divdesmit pēdu gariem stumbriem, šejienes zilajiem zirņiem «čilobē», kuru ziedi piešķir sāju garšu sorgo putrai, vietējam kafijas kokam, cukurniedrēm, kuru sulu sabiezina sīrupā, dažādiem sakņun sīpolaugiem un gurķiem, kuru sēklas taukšē līdzīgi kastaņiem. Raudzēja no bananiem «malofu», «pombē» un citus reibinošus dzērienus. Apkopa mājlopus — mazās, kuprainās govis īsiem ragiem un tās, kas ļaujas slaukties tikai sava teļa vai tamlīdzīga izbāzta leļļa klātbūtnē, kazas, kas tajos apvidos, kur viņu gaļu lieto pārtikai, noder kā maiņas vērtība jeb nauda līdzās vergiem. Un, beidzot, viņas gādāja par mājputniem, cūkām, aitām, vēršiem un pārējiem mā j kustoņiem.

Vīrieši pa to laiku smēķēja tabaku vai kaņepju opiju, medīja ziloņus un bifeļus vai arī kā vergu tirgotāju algotņi gūstīja cilvēkus. Maisa vai vergu ievākšana ir darbi, kas darāmi katrs savā noteiktā laikā.

Mrs. Veldona Alveca faktori jā novēroja tikai sieviešu _darbus.

Dažreiz viņa apstājās, lai palūkotos labāk, bet tās tikai meta uz viņu ļaunus skatienus. Aiz rases instinkta šīs nelaimīgās ienīda balto un it nepavisam nejuta līdzi viņas nelaimei. Vienīgi tikai Halima bij izņēmums melno sieviešu vidū. Kaut cik ielauzījusies nēģeru valodā, mrs. Veldona varēja šad un tad parunātie ar jauno verdzeni.

Mazais Džeks allaž pavadīja savu māti pastaigā pa faktori ju, bet labprāt viņš gan vēlējās tikt ārpus tās. Še auga milzīgs baobabs, kur skaistie «marabū» bij savijuši perēkļus no koka zariem, bet līdzās tiem mājoja «suimangi» ar koši sarkanām krūtīm un kakliem, līdzīgi «audējām». Citos kokos bij apmetušās tā saucamās «atraitnes», kas izplūc pašas sev perēkļa izpolstēšanai spalvas, dziedātāji «kaloosi», gaišpelēkie papagaiļi sarkanām astēm, ko Maniemā sauc par «rusiem», kukaiņu ķērāji «drugosi» ar lieliem, sarkaniem knābjiem. Apkārt laidelējās dažādu pasugu tauriņi, it īpaši gar strautu, kas tecēja cauri faktorijai, bet tie gan vairāk interesēja brālēnu Benediktu nekā mazo Džeku, kas skuma par to, ka nav izaudzis lielāks un nevar palūkoties pāri žogam.

Ak, kur gan tagad atradās viņa nabaga draugs Diks Sends, kas mācēja uzkāpt augstu «Piligrima» mastā! Cik labprāt viņš sekotu tam līdz pat koka galotnei, kas sniecās vairāk nekā simts pēdu gaisā! Ko visu viņi abi kopā te neizdarītu!

Brālēns Benedikts jutās labi visur, kur vien atradās; jo kukaiņu še netrūka. Viņš nemitīgi meklēja un pētīja, cik nu iespēja bez lupas un brillēm. Tā viņš atrada maziņu meža biti, kas šūnas taisīja koka praulos, un sevišķas «sfeksu» grupas lapseni, kura, tāpat kā dzeguze, dēj savas olas svešā ligzdā. Strauta malā allaž papilnam bij moskitu, tie viņu sakoda tā, ka reizēm viņš pārnāca mājās pavisam nepazīstams. Kad mrs. Veldona rāja brālēnu, ka ļāvies tādiem nejaukiem kukaiņiem, viņš atbildēja:

—   To viņi dara aiz instinkta, un tāpēc nevar ņemt Jaunā. — Pie tam viņš kasījās līdz asinīm.

Beidzot 17. jūnijā brālēnam Benediktam patrāpījās atradums, kas viņu padarīja par laimīgāko no visiem entomologiem. Bet šis notikums, kam bij pavisam negaidītas sekas, jāpārstāsta mazliet sīkāk.

Varēja būt ap vienpadsmitiem priekšpusdienā. Neizturams karstums bij sadzinis visus faktorijas iemītniekus būdās, pat Kazondes ielās nevarēja sastapt nevienu pašu iedzimto.

Mrs. Veldona bij aizsnaudusies blakus mazajam Džekam, kas gulēja cietā miegā. Pat brālēnu Benediktu šis tropiskais karstums piespieda atteikties no pierastajām medībām. Neskatoties uz to, ka pusdienas saules kvēlē viss gaiss sanēja, kukaiņiem laižoties, viņš ar lielām sirdssāpēm ielīda būdas kaktā un, karstuma pievarēts, arī sāka jau aizsnausties.

Bet, kad viņa acis patlaban vērās ciet, viņš piepeši izdzirda gaisā dūkoņu, kāda rodas, kukaiņiem laižoties un vēcinot spārnus piecpadsmit vai sešpadsmit tūkstošu reižu sekundē.

—   Tas ir seškājis! — brālēns Benedikts iesaucās un strauji pārvietojās no horizontālā stāvokļa vertikālā.

Nemaz nebij šaubu, ka tas ir seškājis, kas ielaidies viņa būdā. Lai arī brālēns Benedikts bij tuvredzīgs, bet dzirde viņam bij apbrīnojami smalka, un jau pēc dūko-

ņas vien viņš varēja atšķirt vienas sugas kukaini no otras. Patlaban viņam likās, ka šis dūcējs ir pilnīgi nepazīstams un pie tam viens no savas sugas milzeņiem.

—  Kas gan tas īsti varētu būt par seškāji? —brālēns Benedikts nodomāja.

Viņš mēģināja saskatīt lidotāju, bet, tā kā bez brillēm tas nebiļ iespējams, tad vismaz lūkoja sazīmēt to pēc īpatnās spārnu vēcināšanas.

Ar savu entomologa instinktu viņš noģida, ka šis nejauši būdā ielaidies kukainis varēja būt visai vērtīgs ķēriens, ko nedrīkstēja palaist no rokām.

Pietupies brālēns Benedikts nemaz nepakustējās, bet klausījās, elpu aizturējis. Kāds gaismas stars sniecās arī līdz šejienei. Tad viņa acis saskatīja lielu, virpuļojošu melnumu, bet tas nepienāca tik tuvu, lai to varētu labāk aplūkot. Brālēns Benedikts turējās klusiņām, nolēmis nepakustēties pat tad, ja kukainis iedzeltu viņam sejā vai rokā, lai tikai neaizbiedētu šo seškāji.

Beidzot dūcējs kukainis, ilgāku laiku apkārt laidelējies, nometās viņam uz galvas. Brālēna Benedikta mute sašķiebās uzvarētāja smaidā. Viņš sajuta, ka sīkais kukainis rāpo pa matiem. Acumirklī viņam uzmācās gandrīz nepārvarama kāre pastiept roku un kukaini noķert, bet viņš tomēr atturējās.

—   Nē, nē! — viņš nodomāja. — Viņš man paspruks, vai arī es to samocīšu. Labāk lai viņš pienāk man vairāk pa ķērienam! Es jūtu, ka viņa sīkās kājiņas skrapstās man pa ādu. Tam katrā ziņā vajag būt īsti prāvam seškājim! Ak, kaut jel viņš nomestos man uz deguna gala! Acis mazliet pagriezis, es varētu viņu labi aplūkot un noteikt, kādai kārtai, dzimtai un sugai tas pieskaitāms.

Tā patlaban domāja brālēns Benedikts. Bet ļoti liels gabals biļ no viņa īsti smailā pakauša līdz garā deguna galam! Un bez tam kukainis taču varēja rāpties arī pa daudziem citiem ceļiem, piemēram, uz ausīm vai pāri pakausim, kur to nepavisam vairs nevarētu redzēt. Un kas tad liedza tam atkal pacelties gaisā un laisties laukā no būdas saules gaismā, kur viņš, bez šaubām, mājoja un kurp to vilināja radinieku nemitīgā dūkoņa!

Brālēns Benedikts arī to visu apsvēra. Nekad visā savā entomologa mūžā viņš nebij vēl pārdzīvojis tik liela uztraukuma pilnu brīdi. Uz pakauša viņam kādas jaunas sugas vai pasugas, vismaz kādas jaunas dzimtas Āfrikas kukainis, bet viņš iespēs to aplūkot tikai tad, ja tas norāpsies aptuveni kādu sprīdi no acīm!

Un tomēr brālēna Benedikta lūgšana bij paklausīta. Brīdi pabradājis pa ērkuļainajiem matiem kā pa krūmiem apaugušu, nekultivētu pauguru, kukainis sāka laisties lejup pa brālēna Benedikta pieres nogāzi, un tā viņam vēl vairāk nostiprinājās cerība, ka tas beigu beigās taču varbūt norāpsies līdz deguna pamatiem acu starpā. Un, ja reiz būs uz pamatiem, kāpēc tas gan lai nekāptu vēl zemāk līdz pašam deguna galam?

— Es viņa vietā katrā ziņā kāptu tā, — cienījamais zinātnieks domāja.

Visādā ziņā katrs cits brālēna Benedikta vietā klusiņām paceltu roku un cirstu spēcīgu pļauku pret pieri, lai nosistu vai vismaz aiztrenktu nekaunīgo kukaini. Ikvienam būs jāatzīst, ka nepieciešama īsta varonība mierīgi vērot, kā sešas kājas skribinās pa ādu un pieri kuru katru mirkli var ķert sāpīgs dzēliens. Spartietis, kas ļāva lapsai grauzt sev krūtis, romietis, kas turēja saujā kvēlošas ogles, nebūt nebij lielāki varoņi kā brālēns Benedikts, tāpēc viņš bez vārda runas norindojams tiem abiem blakus.

Mazliet pastaigājies pa pieri, kukainis nokāpa pie deguna pamatiem. Tur viņš it kā pārdomādams mirkli apstājās, bet tāpat arī brālēna Benedikta sirds gandrīz rima pukstēt. Vai seškājis dosies tālāk pa acīm tveramo līniju jeb vai nolieksies sāņus no tās?

Nē, viņš rāpās vien tālāk. Brālēns Benedikts sajuta viņa spalvotās kājas ņirbam pa degunu, viņš nenovērsās ne pa labi, ne pa kreisi. Kukainis apstājās pie deguna kumbra, kas tik ļoti noderīgs briļļu uzstatīšanai. Tad viņu mazliet aizkavēja iedobums, radies no tā optiskā instrumenta nēsāšanas, kura trūkumu nabaga brālēns tagad tik sāpīgi sajuta, un pēc tam devās taisni uz pašu deguna galu.

Tā bij pati labākā vieta, ko seškājis varēja izvēlēties. Šajā redzes lokā brālēna Benedikta acis kā divi palielināmie stikli varēja koncentrēt uz to visu savu skatiena jaudu.

—     Visuvarenais dievs! — brālēnam Benediktam paspruka pārsteiguma kliedziens. — Grumbainā mantikora!

Taču kliegt nedrīkstēja, viņam vajadzēja tikai domāt. Bet vai tas gan nebūtu par daudz prasīts no sajūsminātā entomologa?

Skatīt sava deguna galā uzmetušos grumbaino Ttiktoru ar gariem spārniem, šo dūcējiem pieskaitāmo, tikai ekvatorialajā Āfrikā sastopamo kukaini, kura taisni vēl trūka brālēna Benedikta kolekcijā, un pie tam apbrīnā neiekliegties — tas ietu pāri cilvēka spēkiem!

Par nelaimi arī mantikora izdzirda kliedzienu, kam tūliņ sekoja spēcīgas šķavas, salīgodamas to nokāri, kur viņa bij uzmetusies. Brālēns Benedikts traucās sagūstīt to, tvēra ar plaukstu un sažņaudza ciet, bet saķēra tikai pats feavu deguna galu.

—    Sasodīts! — viņš iekliedzās.

Bet tūliņ savaldījās un palika gluži mierīgs.

Viņš zināja, ka grumbainā mantikora spēj tikai palaidelēties, tas nozīmē, ka tā vairāk rāpjas nekā lido spārnos. Tāpēc tāpat ceļos pavirzījies tālāk, viņš saskatīja mazu, melnu punktu, kas gabaliņu nostāk ātri rāpās prom pa saules spīduma svītru. Vislabākais taču bij novērot viņu tā brīvi kustoties. Tikai neparko neizlaist to no acīm!

—   Ja mantikoru ķer rokā, to var arī saspiest, — brālēns Benedikts prātoja. — Nē! Es tikai sekošu viņai! Es viņu apbrīnoju. Saķert to es varu kuru katru brīdi.

Vai brālēns Benedikts tikai nevīlās? Lai nu kā, bet četrrāpus, degunu noliecis kā suns, kas dzenas pa pēdām, viņš rāpoja piecus sešus soļus iepakaļ brīnišķīgajam seškājim. Pēc acumirkļa viņš bij laukā no būdas pusdienas saules svelmē un brīdi vēlāk jau pie stāvžoga, kas ieslēdza AI veca faktori ju.

Vai mantikora taisījās šajā vietā laisties pāri un atstāt savu apbrīnotāju šaipus žoga? Nē, tas nebūt nebij viņas dabā, un brālēns Benedikts to zināja labi. Kā zalktis viņš rāpoja tai uz pēdām pakaļ, allaž turēdamies entomoloģiskiem novērojumiem nepieciešamā tuvumā,

ne mirkli neizlaizdams no acīm pa zemi slīdošo, lielo punktu.

Pie žoga atlīdusi, mantikora atdūrās pret platu kurmja alu, kas sniecās vaļņa pazemē. Nemaz nevilcinādamās, tūliņ devās tur iekšā, jo viņai paraža allaž uzmeklēt vistumšākās ejas. Brālēns Benedikts jau baidījās, ka tā viņam tur pavisam pagaisis. Bet ar lielu izbrīnu pamanīja, ka šī ala veselas divas pēdas plata un ka tajā viņa tievajam augumam iespējams iespraukties. Viņš traucās pakaļ bēglei un nedomāja nemaz par to, ka tā var izlīst viņpus žoga. Patiešām, ala savienoja faktoriju ar ārpasauli. Pusminutes laikā brālēns Benedikts jau bij ārpus faktorijas. Gar to viņam nebij daļas, un to viņš nevēroja. Visa uzmanība bij pievērsta elegantajam kukainim, kas viņu veda. Bet tam, kā šķita, šāda rāpošana bij apnikusi. Virsspārnus papletis, viņš sacēla apakšējos. Brālēns Benedikts nojauta briesmas, pastiepa saliekto sauju, lai mantikoru ieslodzītu pagaidu cietumā. Bet piepeši — spurks! — un viņa aizlidoja prom.

Briesmu lietas!… Taču tālu aizlidot tāda mantikora nespēj. Brālēns Benedikts pietrūkās kājās, pavērās apkārt un tvarstīja ar abām rokām.

Kukainis lidoja turpat ap viņa galvu, viņš varēja vienīgi saskatīt gaisā slīdošo, melno punktu, nespēdams apzīmēt tā sugu.

Apmetuši vairākus niķīgus lokus ap brālēna Benedikta izspūrušo galvas rotu, mantikora taisījās atkal it kā mesties zemē. Katrā ziņā, katrā ziņā to viņai arī vajadzēja darīt!

Zinātniekam par nelaimi šī Alveca faktorijas daļa pilsētas ziemeļu pusē pieslēdzās biezam mežam, kas Kazondes apkārtni apklāja vairāku kvadrātjūdžu plašumā. Ja mantikora meklēs patvērumu kokos un sāks laisties no viena zara uz otru, tad būs jāatmet visas cerības novietot to slavenajā kārbā, kur tā ieņemtu pašu izcilāko vietu.

Kā tad — taisni tā arī notika! Mantikora uz mirkli nolaidās zemē. Necerētā kārtā to atkal ieraudzījis, brālēns Benedikts tūliņ paklupa rāpus, lai sagūstītu nepaklausīgo bēgli. Taču mantikora vairs nerāpoja, bet laidās prom sīkiem lēcieniem.

Tāpat tai pakaļ lēkā ja ari brālēns Benedikts, nodauzīdams ceļgalus un rokas noskrāpēdams asiņainas. Viņa plaukstas izplestiem pirkstiem ķēra te vienā, te otrā vietā, kur paņirba lēkājošais, melnais punkts. Svelmaini sakarsušo zemi viņš plāja plaukstām gluži tāpat kā peldētājs ūdens virsmu.

Veltas pūles! Ikreiz viņa plaukstas palika tukšas. Mantikora kā ķircinādamās izspruka tvērienam, tad, aplidojusi brālēna Benedikta galvu un, cieši ausīm garām skriedama, nodūkusi vēl spēcīgāk un arī nepārprotami ironiski, viņa pacēlās svaigajos koku zaros.

— Sasodītais kukainis! — brālēns Benedikts iekliedzās otrreiz. — Viņš man aizbēgs! Nepateicīgais seškājis! Tu, kam es biju atstājis goda vietu savā kolekcijā! Nē, tomēr es tevi tā vis nepalaidīšu! Dzīšos pakaļ, kamēr dabūšu rokā! …

Pārskaities brālēns Benedikts pavisam bij aizmirsis, ka viņa tuvredzīgās acis nepavisam nespēj saredzēt mantikoru koku lapotnī. Bet viņš vairs nevaldīja pār sevi. Dusmas bij padarījušas viņu vai traku. Viņš pats, vienīgi tikai pats bij vainīgs visā šajā nelaimē! Ja viņš būtu kukaini notvēris tūliņ un nesekojis tam, lai to novērotu «brīvi kustoties», itin nekas tāds nenotiktu, viņam droši būtu rokā viens brīnišķīgās Āfrikas mantikoras paraugs, kuras vārdā nosauc arī kādu teiksmainu radījumu ar cilvēka galvu un lauvas rumpi!

Brālēns Benedikts bij pilnīgi zaudējis galvu. Viņam pat prātā neienāca, ka aiz gluži neparedzētiem apstākļiem nejauši izkļuvis brīvībā. Viņš nedomāja par to, ka šī kurmja ala, pa kuru izlīdis, bij taču ērta izeja no Alveca cietuma! Te tagad pletās mežs, un pa koku pazarēm laidās prom viņa mantikora! Lai tad tur vai kas, viņam jādabū tā rokā!

Un tā viņš skrēja pa biezo mežu, nemaz nedomādams par to, ko dara, tikai savu nesamaksājamo kukaini turēdams prātā, kā ārprātīgs garajām rokām gaisā tvarstīdams. Uz kurieni aizskries, vai atradīs vairs ceļu atpakaļ — par to viņš nedomāja. Noskrēja veselu jūdzi, iemaldījās meža biezoknī, kur tam viegli varēja uzbrukt kāds iedzimtais vai plēsīgs zvērs.

Bet, kad viņš tā skrēja garām lielam krūmam, no tā izlēca kāda milzīga auguma būtne un metās viņam virsū … Gluži tā, kā brālēns Benedikts būtu darījis ar savu mantikoru, — šī būtne ar vienu roku saķēra viņu aiz apkakles, ar otru muguras lej pusē un aizstiepa biezoknī, pirms gūsteknis vēl paspēja atjēgties.

Patiešām, brālēns Benedikts šodien nožēlojamā kārtā bij pazaudējis jauko izdevību justies kā pats laimīgākais entomologs visās piecās pasaules daļās!

## Sešpadsmitā nodaļa. Mganga

Mrs. Veldona ļoti uztraucās, kad tajā dienā, 17. jūnijā, brālēns Benedikts parastajā laikā neatgriezās mājās. Viņa nevarēja saprast, kas noticis ar šo lielo bērnu. Nebij taču iespējams, ka viņam laimējies izbēgt pāri faktorijas nepārkāpjamam žogam. Bez tam arī mrs. Veldona pārāk labi pazina savu brālēnu. Ja kāds licis priekšā šim savādniekam bēgt prom, pametot te savu skārda kārbu un Āfrikas kukaiņu kolekciju, viņš bez vilcināšanās būtu atteicies. Un kārba bij šepat būdā — neaiztikta, līdz ar visu to, ko zinātnieks savācis šajā kontinentā. Nebij domājams, ka viņš labprātīgi būtu atstājis šos entomoloģiskos dārgumus.

Bet tomēr brālēna Benedikta vairs nebij Hozē Antonio AI veca faktorijā!

Visu dienu mrs. Veldona viņu neatlaidīgi meklēja. Mazais Džeks un verdzene Halima čakli palīdzēja, bet viss bij velti.

Mrs. Veldonai ienāca prātā, vai tikai vergu tirgotājs aiz viņai nesaprotamiem iemesliem nav licis slepeni aizvest gūstekni prom. Bet ko Alvecs būtu ar to izdarījis? Varbūt ieslodzījis kādā citā lielā laukuma barakā? Kāpēc gan viņš tā rīkotos pēc tam, kad mrs. Veldona un Negoro bij noslēguši savu līgumu, kur arī brālēns Benedikts minēts uz Mosamedu nogādājamo un Džemsa Veldona izpērkamo gūstekņu skaitā?

Ja mrs. Veldona redzējusi, kā pārskaitās un uztraucās Alvecs, dabūjis zināt par gūstekņa nozušanu, tad

tūliņ saprastu, ka tas noticis pilnīgi pret viņa gribu. Bet, ja brālēns Benedikts aizbēdzis pats, kāpēc viņš iepriekš nepastāstīja par savu nodomu?

Taču Alvecs, ar saviem kalpiem rūpīgi pārmeklēdams visu plašo faktoriju, atrada arī alu, kas no šejienes noveda viņpuses mežā. Vergu tirgotājs tagad saprata, ka «mušu ķērājs» aizbēdzis taisni pa to. Var iedomāties viņa dusmas, pārliekot, ka šī bēgšana tikai viņam par ļaunu un ka jāzaudē laba tiesa no pienācīgās izpirkšanas maksas.

—Šis ģeķis taču nebij neko vērts, — viņš nodomāja, — un tomēr man par to liks dārgi samaksāt! Ak, kad es to tagad dabūtu rokā!

Tomēr, neskatoties uz visrūpīgāko pakaļmeklēšanu tiklab faktorijas teritorijā, kā ārpus tās plašā meža apgabalā, neatrada ne zīmes no bēgļa. Mrs. Veldonai bij jāsamierinās ar brālēna pazušanu, bet Alvecam tas jāieraksta kā zaudējums savos veikala rēķinos. Tā kā tieši sakari ar ārieni nekādi nebij iespējami, tad jādomā, ka viņš tīri nejauši uzgājis alu un tūliņ aizbēdzis pa to, neko nedomādams par tiem, ko pameta gūstā, it kā tie pasaulē nemaz nebijuši.

Mrs. Veldonai bij jādomā, ka tas tiešām tā, bet tomēr viņa neko nepārmeta šim cilvēkam, kas pats nekad nevarēja atbildēt par to, ko darīja.

— Nabaga vīrs, kas ar to tagad notiks? — viņa domāja.

Pats par sevi saprotams, ka alu tajā pašā dienā rūpīgi aiztaisīja ciet un ka uzraudzību tiklab faktorijā, kā ārpus tās divkārt pastiprināja.

Mrs. Veldona ar savu bērnu turpināja vientulīgo un vienmuļo cietumnieka dzīvi.

Bet šajā gadā Kazondes apkārtnē notika tādas laika un klimata grozības, kādas te visai reti piedzīvo. 19. jūnijā sākās ilgstoši lieti, lai gan «masikas» periods bij izbeidzies jau aprilī. Debess bij pastāvīgi nomākusies, ūdeņi cēlās un pārplūdināja visu Kazondes apgabalu.

Ja jau mrs. Veldonai bij ārkārtīgi nepatīkami pārtraukt tik pierasto pastaigu faktorijas teritorijā, tad vietējiem iedzimtajiem šis lietus un uzplūdi nāca kā vispārēja nelaime. Zemie laukr ar patlaban nobriedušajiem

sējumiem galīgi pārplūda. Piepeši visu ražu zaudējušiem apkārtnes iedzīvotājiem draudēja liels posts. Visi sezonas darbi tika pārtraukti, karaliene Muana un viņas ministri nezināja vairs, ko iesākt pret tādu katastrofu.

Nolēma saukt palīgā burvjus, tomēr nevis tos, kas ar burvībām un vārdojumiem ārstēja slimības un iedzimtajiem pareģoja nākotni. Tā kā bij jāapkaro vispārēja nelaime, tad talkā aicināja pašus izcilākos burvjus — mgangas, kas prot izsaukt un apturēt lietu.

Bet visas burvju pūles bij veltas. Viņi dziedāja garas, vienmuļas dziesmas un skandināja savus zvārguļus un pulkstentiņus. Ņēma palīgā visspēcīgākos amuletus, it sevišķi burvju dubļiem un mizām pildītos trijžuburu ragus. Spļāva sejā visaugstākajām galma personām un svieda gaisā sakaltētu izkārnījumu pikas. Tomēr nekādi neizdevās aizbiedēt ļaunos garus, kas nemitīgi vāca kopā melnos lietus mākoņus.

Apstākļi kļuva arvien ļaunāki un ļaunāki, kad karaliene Muana iedomājās ataicināt kādu visā zemē slavenu mgangu no Angolas ziemeļiem. Tas bij pirmās šķiras burvis, viņa prasme jo vairāk apbrīnojama tāpēc, ka šajos apvidos viņš vēl nekad nebij bijis un rādījis savu mākslu. Toties jo vairāk zināja stāstīt par viņa brīnumdarbiem masiku zemē.

25. jūnija rītā slavenais mganga, zižļu zvārguļus skaļi žvadzinādams, pavēstīja savu ierašanos Kazondē.

Burvis devās uz «čitoku», kur ap viņu tūliņ saskrēja milzīgs bars vietējo iedzimto. Mākoņi augšā bij kļuvuši retāki, vējš it kā taisījās grozīties. Visas šīs zīmes šķita sakarā ar mgangas ierašanos un noskaņoja iedzimto prātus viņa labā.

Burvis patiešām bij lielisks cilvēks, viens no melnās rases labākajiem pārstāvjiem. Vismaz sešas pēdas garš, viņš likās arī ļoti stiprs. Jau šī īpašība vien viņu ļoti izcēla pūļa acīs.

Parasti afrikaņu burvji apvienojas pa trim, četriem un pieciem kopā un tad, vēl mācekļu un draugu pulka pavadīti, ierodas ciemos. Šis mganga atnāca viens pats. Viņa krūtis bij notrieptas ar baltiem māliem. Viņa auguma augšdaļa tērpta platā, ar zināmām modes pretenzijām šūtā zāles auduma kamzolī. Kaklu rotāja putnu galvaskausu virkne, galvā bij ādas cepure ar stikla krellēm, greznotiem spalvu kušķiem; ādas jostā ap gurniem pakārti vairāki simti zvārguļu, kas šķinda vēl skaļāk nekā spāniešu mūļa aizjūga pulkstenīši. Tāds bij šī burvju kārtas lieliskā pārstāvja apģērbs.

Visi viņa burvju mākslas un amata daikti sakrauti ķirbja mizas kurvī. Tur bij gliemežvāki, amuleti, mazi koka leļļi un vēl citādi fetiši, bez tam prāvs skaits kaltētu izkārnījumu bumbiņu, ko Centralajā Āfrikā vispār skaita par burvju mākslas nepieciešamu piederumu.

Pūlis tūliņ ievēroja to raksturīgo savādību, ka šis burvis bij mēms. Bet taisni kroplums vēl jo vairāk modināja pret viņu jau tā lielo cieņu. Vairāk viņš nevarēja izdabūt pār lūpām kā tikai dobju, gari stieptu un gluži nenozīmīgu rīkles skaņu. Taču tas viss iederējās viņa burvestībās.

Vispirms mganga, it kā svinīgi dejodams un zvārguļus šķindinādams, apgāja apkārt tirgus laukumam. Pūlis tam sekoja, atdarinādams viņa kustības, līdzīgi pērtiķu baram, kas seko milzīgam četrrocim. Tad burvis piepeši pavērsās sāņus un pa Kazondes galveno ielu devās uz karaļa rezidenci.

Karalienei Muanai jau bij ziņots par jaunā burvja ierašanos, un viņa ar visiem galminiekiem iznāca tam pretī.

Mganga vispirms paklanījās līdz pat zemei, tad atkal izslējās visā savā milža augumā. Rokas viņš izstiepa pret debesīm, kur vēl plandījās lietus mākoņu skaras. Šos mākoņus burvis norādīja karalienei, dzīvi žestikulēdams un vaibstuļodams, attēloja viņu kustības, skaidroja, ka tie aiziet pret rietumiem, bet atkal atgriežas no austrumiem loka ceļā, ko nekāda vara nespēj grozīt.

Bet tad par lielu pārsteigumu pilsētas iedzīvotājiem un galmam burvis piepeši saķēra pie rokas bargo Kazondes valdnieci. Daži valstsvīri metās aizkavēt šo parašām pavisam nepiederīgo žestu, bet mganga sagrāba aiz kakla to, kas tuvāk gadījās pie rokas, un aizsvieda prom soļus piecpadsmit.

Pati karaliene, likās, nemaz neņēma ļaunā burvim tādu lepnu pārdrošību. Viņa sašķieba muti, it kā uz-

smaidīdama glābējam, kas to ātri rāva uz priekšu. Pūlis traucās tiem abiem pakaļ.

Tagad burvis devās uz AI veca faktoriju. Drīz viņš aizsniedza vergu tirgotāja vārtus, kas izrādījās aizslēgti. Plecu pielicis, burvis tos vienkārši izgāza laukā un ievadīja sajūsmināto karalieni sētā.

Vergu tirgotājs atskrēja ar saviem kareivjiem un vergiem, lai sodītu nekauņu, kas uzdrošinājās ielauzt viņa vārtus, nenogaidot, līdz saimnieks pats tos atver. Bet, ieraudzījis valdnieci, kura to pieļāvusi, aprāvās un palika godbijīgi stāvam.

Bez šaubām, Alvecs apvaicātos, kāda iemesla dēļ karaliene pagodina viņu ar savu apmeklējumu, bet burvis neļāva laiku. Aizdzinis pūli atpakaļ, tā ka ap viņu palika tukšs laukums, vēl dedzīgāk nekā pirmiņ atsāka savu vaibstu un žestu spēli. Norādīja ar roku uz mākoņiem, draudēja tiem, apvārdoja, vispirms pavēlēdams apstāties, tad izklīst. Viņa milzīgie vaigi uzburba kā plēšas, viņš pūta dvašu pret smago garaiņu blīvu, cenzdamies tādā kārtā to izklīdināt. Tad apsviedies mēģināja viņus apturēt ātrā skrejā, likās, ka garais augums stiepjas aizsniegties līdz turienei.

Māņticīgo Muanu šī komedianta spēle bij galīgi apreibinājusi. Viņa kliedza ekstāzē, kā suģestēta atdarināja pati visas mgangas kustības. Pūlis savukārt māžojās viņai pakaļ, mēmā dūcienus apslāpēja ķērcoša dziesma, kliedzieni un kaukšana, kāda iespējama tikai nēģeru rīklēm.

Vai tad mākoņi patiešām neaprims kāpt augšā un aizēnot tropisko sauli? Vai viņi galu galā nepaklausīs slavenā burvja saucieniem? Nē! Taisni tajā brīdī, kad karaliene un tās pavalstnieki jau domāja, ka ļaunie gari, kas viņiem tik daudz ūdens gāzuši uz galvām, padzīti, gaismai austot, mazliet atskaidrojušās debesis satumsa vēl melnākas. Smagas lietus lāses šļakstēdamas cirtās zemē.

Tad pūļa jutoņa pārvērtās. Šis mganga taču nespēja neko vairāk kā visi citi; karaliene sarauca uzacis, kas nozīmēja, ka vismaz burvja ausis apdraudētas. Iedzimtie atkal bij saslējušies cietā lokā apkārt, dūres jau draudoši slaistījās gaisā, mgangam, bez šaubām, klātos slikti, ja kāds jauns atgadījums neizpestījis viņu no bīstamās kļūmas.

Mganga, kas ar galvu pārsniedza visu pūli, piepeši pastiepa roku pret kādu vietu faktorijā. Šis žests bij tik svarīgs, ka visi pagrieza galvas turp.

Drūzmas un kņadas ieinteresēti, mrs. Veldona un mazais Džeks bij iznākuši no būdas. Ar kreiso roku burvis nikni norādīja uz tiem, bet labo izstiepa pret debesīm. Vaininieki bij atrasti! Tie bij šī baltā sieviete un viņas zēns. Viņi bij visa ļaunuma cēlonis! Viņi atveduši lietus mākoņus šajā pusē, lai apslīcinātu Kazondes apgabalu.

Visi saprata skaidri, ko burvis grib teikt. Mrs. Veldonu ieraudzījusi, karaliene pavērsa pret to draudošu žestu. Šausmīgi bļaudami, iedzimtie metās pret viņu.

Mrs. Veldona domājās neglābjami pazudusi, savu bērnu cieši klāt pievilkusi, viņa nekustoši kā statuja palika stāvam satrakotā pūļa priekšā. Mganga viņai tuvojās. Nēģeru bars pašķīrās un paļāva ceļu tam, kas, atradis nelaimes cēloni, droši vien zināja arī līdzekli, kā to novērst. Alvecam gūsteknes dzīvība gan bij ļoti saudzējama, viņš arī steidzās turp, bet nezināja, ko darīt. Mganga bij izrāvis mazo Džeku mātei no rokām un pacēla pret debesīm. Likās, ka viņš tūliņ trieks to pret zemi un sašķaidīs, lai pielabinātu dievus.

Mrs. Veldona šausmās iekliedzās un paģībusi pakrita zemē. Bet mganga, mierinādams pamājis karalienei, pacēla nelaimīgo māti un nesa to prom līdz ar viņas bērnu, kamēr pūlis atkal godbijīgi atkāpās tālāk.

Alvecs aiz niknuma nezināja vairs, kur dēties. Viens gūsteknis no trim viņam izmucis, tagad nu aizveda arī abus palikušos un viņam jāpazaudē Negoro apsolītā lielā maksa, — tad labāk lai visa Kazonde aiziet bojā jaunos plūdos!

Viņš sāka protestēt pret tādu aplaupīšanu. Bet tad pūļa niknums vērsās pret viņu pašu. Karaliene pavēlēja saviem kareivjiem sagrābt to, un, redzēdams, ka pretošanās nepalīdz, Alvecs ļāvās, tikai pie sevis nolādēja lētticīgos karalienes Muanas pavalstniekus.

Kazondieši patiešām sagaidīja, ka lietus mākoņi nozudīs līdz ar tiem, kas tos atsaukuši, viņi nešaubījās, ka burvis noslīcinās plūdus to asinīs, kuru vainas dēļ viņi tik daudz cietuši.

Pa to laiku mganga nesa prom savus upurus kā lauva divus kazlēnus, kuru svaru viņa mute nemaz nejūt. Mazais Džeks bij pārbijies, mrs. Veldona nesamaņā, kamēr satrakotais pūlis viņus pavadīja ar savu rēkoņu. Bet mganga izgāja no faktorijas, steidzās cauri Kazondei, iegriezās mežā un, ne mirkli neapstājies un nenoguris, nogāja trīs jūdzes. Iedzimtajiem viņš bij licis saprast, ka tie nedrīkst viņam sekot, — beidzot viņš viens pats ar savu nesamo iznāca pie kādas upītes, kas strauji tecēja pret ziemeļiem.

Tur kādā līcī, garas krasta zāles un krūmu aizslēpta, bij piesieta apjumta laiva.

Mganga iecēla tajā savu divkāršo nastu, ar kāju atgrūda laivu no krasta, un, kad tā sāka ātri slīdēt lejup pa straumi, iesaucās pavisam skaidrā balsī:

— Kapteiņa kungs, stādu jums priekšā mrs. Veldonu un mazo Džeku. Tagad tikai tālāk, un visi lietus mākoņi lai izgāžas pār Kazondes idiotiem!

## Septiņpadsmitā nodaļa LEJUP PA STRAUMI

Tas bij Herkuls, kas tā runāja, gluži nepazīstams savā burvja tērpā, bet uzrunātais — Dīks Sends, vēl diezgan nevarīgs, jo balstījās pret brālēnu Benediktu. Turpat laivas dibenā gulēja arī Dingo.

Samaņu patlaban atguvusi, mrs. Veldona tikko dzirdami izdvesa:

—   Tu, Dik! Tu! …

Jaunais kapteinis gribēja steigties pie viņas, bet mrs. Veldona viņu jau apskāva un Džeks glaudās tam klāt.

—    Mans draugs Diks! — viņš sajūsmā sauca.

Un tad pagriezās pret Herkulu.

—     Iedomājies tik! — viņš teica tam. — Es tevi nemaz nepazinu!

—     Nav nekāds brīnums! — Herkuls atsaucās, berzēdams krūtis, lai notīrītu tur uztrieptās svītras.

vienkārša, tāpēc pūlējās ieskaidrot, ka kurš katrs cits no viņa biedriem šādos apstākļos būtu rīkojušies gluži tāpat.

Tas pavedināja mrs. Veldonu ierunāties par veco Tomu, viņa dēlu, Akteonu un Ostinu, šiem Herkula nelaimīgajiem biedriem.

Tie aizsūtīti uz lielo ezeru apgabaliem. Herkuls bij redzējis tos aizejam vergu karavanā. Lielu gabalu sekojis tiem, bet nekādi nevarējis kaut vārdu pateikt. Nu tie bij prom — pazuduši uz visiem laikiem!

Lielas asaras ritēja Herkulam pār vaigiem, viņš nemaz nemēģināja tās noslēpt.

—    Neraudiet, mīļais draugs! — mrs. Veldona viņu mierināja. — Kas zin, vai dievs nebūs tik žēlīgs un nepaļaus kādā dienā mums tos vēl sastapt!

Tad mrs. Veldona īsos vārdos pastāstīja Dikam Sendam, kas pa šo laiku noticis Alveca faktori jā.

—   Varbūt, — viņa piebilda, — prātīgāk bijis, ja es palikusi turpat Kazondē …

—   Tad es esmu izdarījis lielu aplamību! — Herkuls iesaucās.

—     Nē, Herkul, nē! — Diks Sends viņu mierināja. — Gan tie nelieši būtu izdomājuši kādu līdzekli, kā ievilināt misteru Veldonu lamatās. Bēgsim visi kopā un nekavēsimies! Mēs aizkļūsim krastmalā, pirms Negoro paspēs ierasties Mosamedā. Tur portugāļu iestādēm būs jāsniedz mums palīdzība, un, kad Alvecs ieradīsies pēc simt tūkstoš dolāriem . ..

—   Simt tūkstoš rungas belzienu pa pakausi šim vecajam nelietim! — Herkuls iekliedzās. — Es uzņemos nokārtot viņa rēķinu!

Tomēr tas biļ visai nopietns sarežģījums, kaut arī mrs. Veldona acīm redzami nemaz nevēlējās atgriezties Kazondē. Nepieciešams aizsteigties priekšā Negoro. Dikam Sendam jāizlieto visi iespējamie līdzekļi, lai izpildītu šo nodomu.

Tagad Diks Sends bij sācis paveikt savu sen izgudroto plānu — aizsniegt jūrmalu, braucot lejup pa kādas upes straumi. Patlaban viņi bij upē, kas tecēja pret ziemeļiem, ļoti iespējams, ka tā ieplūda Zairā. Tādā gadījumā Sanpaolo de Loandas vietā mrs. Veldona ar saviem biedriem nonāktu šīs lielās upes grīvā. Bet tas galu galā bij vienalga, jo Gvinejas eiropiešu kolonijās viņi tāpat atrastu nepieciešamo palīdzību.

Sākumā Diks Sends bij nodomājis braukt lejup pa upi ar zariem sapītu un zāli saaugušu baļķu plostu jeb peldošu «salu», par kādām arī Kamerons bieži stāsta un kas allaž sastopamas Āfrikas lielajās upēs.

Bet, gar upmalu staigādams, Herkuls bij saķēris šo laivu, kas slīdēja lejup pa straumi. Neko labāku Diks Sends nevarēja vēlēties un tūliņ ņēma laivu savā rīcībā. Patiešām, šī nebij no tām šaurajām, lēzenajām laiviņām, kādās Āfrikas iedzimtie parasti braukā. Herkula atvestā bij vairāk nekā trīsdesmit pēdas plata, nēģeru airētāji ar tādām ātri brauc pa lielo ezeru ūdeņiem. Pa straumi lejup braucot, mrs. Veldonai un viņas biedriem airētāju nebij vajadzīgs, pietiek viena paša stūres aira, lai noturētu laivu pareizā virzienā.

Lai netiktu pamanīti, Diks Sends sākumā bij nodomājis braukt tikai pa naktīm. Bet, divdesmit četrās stundās braucot tikai divpadsmit, brauciena ilgums divkāršotos un viņi varētu aizkavēties. Par laimi viņam ienāc i prātā pārsegt laivu ar zāles jumtu, kas balstījās uz priekšun pakaļgalā piestiprinātas kārts un apslēpa laivu tik labi, ka pat garais stūres airis nenāca redzams. Tā izskatījās gluži kā kāda zāļu guba, kas slīdēja pa straumi starp citām peldošām saliņām. Šī zāļu guba likās tik dabiska, ka tur sametās paknābāt graudus kaijas sarkaniem knābjiem, melnie «archingi» un pelēkie un baltie zivju dzeņi.

Bez tam šis zaļojošais jumts aizsargāja labi arī pret saules kvēlu. Tātad šāda veida brauciens neko daudz nenopūlēja, lai gan citādi tas bij diezgan bīstams.

Tiešām, ceļš bij ļoti garš, nepieciešams katru dienu sagādāt pārtiku. Ja ar zveju vien nepietika, jāizkāpj krastā pamedīt, bet Dikam Sendam nebij vairāk šaujamo ieroču kā tikai Herkula līdzpaņemtā šautene. Tomēr viņš nolēma velti netērēt nevienu šāvienu. Izbāzis šautenes stobru pa laivas jumtu, viņš varēja trāpīt vēl labāk nekā mednieks pa savas būdas šaujamo lūku.

Laiva slīdēja lejup pa straumi, kuras ātrumu Diks Sends rēķināja vismaz uz divām jūdzēm stundā. Tādā kārtā viņš cerēja divdesmit četrās stundās nobraukt vismaz piecdesmit jūdzes. Bet taisni šīs upes straujuma pēc bij stipri jāuzmanās, lai izvairītos no visādiem šķēršļiem — zemūdens akmeņiem, siekstām un sēkļiem. Vēl vairāk jābaidās no pārāk straujām vietām un ūdenskritumiem, kas Āfrikas upēs gadās tik bieži.

Mrs. Veldonas un mazā Džeka atkalredzēšanās prieka spēcināts, Diks Sends novietojās laivas priekšgalā, caur zāļu aizsegu vēroja ūdens ceļu un ar klusu saucienu vai mājienu norādīja stūrmanim Herkulam, kādā virzienā vadīt laivu.

Sausām lapām izklātā guļasvietā laivas vidū atstiepusies, mrs. Veldona nodevās savām domām. Brālēns Benedikts sarauktām uzacīm slepeni caur pieri nolūkojās Herkulā, kuram neparko nevarēja piedot iejaukšanos mantikoras gūstīšanā, skuma par savu' pazaudēto kukaiņu kolekciju un entomologa piezīmēm, kuras Kazondes nēģeri diezin vai pratīs pareizi novērtēt. Tā viņš tur gulēja, kājas izstiepis, rokas uz krūtīm sakrustojis, un tikai reižu reizēm sakustējās atstumt uz pieres brilles, kuras vairs nepušķoja viņa degunu. Mazais Džeks arī bij nopratis, ka trokšņot še nedrīkst, bet, tā kā kustēties tomēr nebij aizliegts, viņš atdarināja savu draugu Dingo, četrrāpus virzīdamies no viena laivas gala uz otru.

Pirmās divas dienas mrs. Veldona un viņas biedri iztika ar to pārtiku, ko Herkuls bij savācis pirms aizbraukšanas, Diks Sends tikai uz dažām stundām apturēja laivu, lai mazliet atpūstos. Bet malai viņš nepiebrauca, nolēmis darīt to tikai tad, ja pavisam nepieciešams būs meklēt pārtikai kādu medījumu.

Sākumā nekas sevišķs neatgadījās, braucot pa šo nepazīstamo upīti, kas caurmērā bij tikai simt piecdesmit pēdas plata. Vairākas saliņas slīda pa to tādā pašā ātrumā kā laiva. Ja tās aiz kaut kāda iemesla neapstājās, nebij jābaidās no sadursmes.

Krasti likās pilnīgi tuksnesīgi. Acīm redzams iedzimtie reti kad rādījās šajā Kazondes apgabala novadā.

Upmalas bij apaugušas krāšņiem, spilgtiem augiem. Gladiolas, lilijas, klematis, holostejas, kokveidīgas papardes, alojas, balzamines, smaržojoši krūmi un simtējādi citi augi skaistā vijumā klāja piegāzes. Vietām lielais mežs spoguļojās tieši straujajā ūdenī. Pār upi liecās kupala koki, akacijas,'bauhinijas jeb dzelzskoki cietām lapām, kuru stumbri auksto vēju pusē apauguši ar biezu sūnu, vīģes, kurām tāpat kā mangroves kokiem aug gaisa saknes, un vēl dažādi citi krāšņi koki. Dažkārt viņu galotnes simts pēdu augstumā bij saaugušas tik cieši kopā, ka apakšā izveidoja ēnainu lapeni, kur saules stari nemaz nespēja iespiesties. Bieži vien no viena krasta kokiem pāri uz otru sniecās liānu tilts, un 27. jūnijā mazais Džeks novēroja brīnišķu skatu, — kā pa šo zaļo stīgu tiltu gāja barā pērtiķi, cits citam astē tverdamies, lai saturētu, ja kāds ielūst.

Šie mazās šimpanžu pasugas pērtiķi, ko Centralajā Āfrikā sauc par «soko», ir diezgan neglīti: zemām pierēm, gaišdzeltenu seju un ausīm pašā pakausī. Tie dzīvo baros pa desmit, divpadsmit un rej kā medību suņi. Iedzimtie viņu ļoti baidās, tāpēc ka tie dažreiz nozog bērnus, ko saskrāpē vai pat nogalina.

Tiltu pāriedami, tie droši vien nemaz neiedomājās, kā zem šīs zāļu kaudzes arī atrodas kāds bērns, kas būtu visai noderīgs parastai rotaļai. Dika Senda izgudrotais apjums izrādījās tik drošs, ka apmānīja pat šos gudros dzīvniekus.

Tajā pašā dienā, divdesmit jūdzes tālāk, laivu piepeši apturēja.

—    Kas tur ir? — Herkuls vaicāja, kā vienmēr ar stūres airi rokās stāvēdams savā vietā.

—    Dambis un pie tam dabisks, — Diks Sends atsaucās.

—    Tas jāizjauc, Dika kungs.

—    Jā gan, Herkul, ar cirvja palīdzību. Vairākas saliņas tur atdūrušās, bet viņš tomēr izturējis.

—     Izjauksim to, kaptein, izjauksim! — Herkuls teica, uz laivas priekšgalu steigdamies.

Dambi bij izveidojusi ļoti cieta zāle ar garām, lokanām lapām, straumes sablīvēta, tā sakļāvusies velteņa bieza un ārkārtīgi sīksta. Iedzimtie to sauc par «tikatiku», pa tādu dambi var ērti pāriet upei pāri, tikai sprīžu desmit iegrimstot šajā zāļu segā. Dambja virspuse bij noaugusi krāšņiem lotosiem.

Metās jau krēsla, Herkuls bez lielām bažām varēja izkāpt no laivas. Viņš rīkojās tik veikli ar savu cirvi, ka divu stundu laikā dambis bij izjaukts, straume abus viņas galus atlieca pret krastiem, laiva atkal varēja doties tālāk.

Vai jūs varat iedomāties! Lielajam bērnam brālēnam Benediktam uz brīdi pamodās cerība, ka viņi netiks te pāri. Šāds brauciens viņam likās ārkārtīgi pretīgs. Vēl vienmēr viņš ar žēlabām atcerējās Hozē Antonio Alveca faktoriju un būdu, kur palika viņa nesamaksājamā entomologa kārba. Dziļās skumjās viņš izskatījās tik sagrauzts, ka žēl palika, skatoties šajā nabaga cilvēkā. Neviena kukaiņa, ko saķert un izpētīt, neviena paša!

Tāpēc jo lielāks bij brālēna Benedikta prieks, kad viņa skolnieks Herkuls galu galā tomēr atnesa kādu uz tās pašas «tikatikas» stiebra noķertu sīciņu kukaini. To pasniegdams, brašais nēģeris likās mazliet nokaunējies.

Ar īkšķi un rādītāja pirkstu vārīgi turēdams, brālēns Benedikts piebāza kukaini pēc iespējas tuvāk acīm, lai bez lupas un brillēm kaut cik labāk aplūkotu, — tad piepeši iekliedzās priecīgi pārsteigts.

—    Herkul, par šo tev gandrīz var visu piedot! Māsīca Veldona, Dik! Tas ir brīnišķīgs seškājis, šīs pasugas vienīgais pārstāvis un pie tam īsts afrikanis! Vismaz šo atradumu man neviens neapstrīdēs, es no tā nešķiršos līdz nāvei!

—    Vai tad tas patiešām ir tik vērtīgs? — mrs. Veldona vaicāja.

—   Vai tas ir vērtīgs! — brālēns Benedikts iekliedzās. — Kukainis, kas nepieder ne cietspārņiem, ne plēvspārņiem, ne tīklspārņiem, kas vispār nepieder nevienai no zinātnieku atzītām desmit pasugām, bet ko visdrīzāk var pieskaitīt zirnekļu paveida otrajai grupai. Zirneklim līdzīgs, viņš būtu zirneklis, ja tam bijušas astoņas kājas, bet kas tomēr ir seškājis, tāpēc ka viņam sešas kājas. Ak mani draugi! Pats .dievs man atsūtījis tādu laimi, beidzot mans vārds nu tomēr saistīsies ar kādu jaunu zinātnisku atradumu! Šo kukaini nosauks par «Hexapodes-Benedictus»!

Godājamais zinātnieks bij tā sajūsmināts par savu

atradumu, ka aizmirsa visas pārdzīvotās un vēl gaidāmās nelaimes. Mrs. Veldona un Diks Sends pasteidzās novēlēt viņam laimes.

Pa to laiku laiva joprojām slīdēja tālāk pa upes satumsušajiem ūdeņiem. Nakts klusumu traucēja tikai krokodilu zvīņu džirkstoņa un kaut kur krastā izkāpušo begemotu elsošana.

Pār koku galiem pacēlies, mēness pa jumta spraugām meta savu rāmo gaismu līdz pat laivas dibenam.

Piepeši labajā krastā atskanēja tāla dunoņa un dobjš troksnis, it kā kad tumsā būtu sākuši darboties milzīgi sūkņi.

Vairāki simti ziloņu, visu dienu barojušies sulīgām koku saknēm un lapām, pirms naktsdusas bij atnākuši veldzēt slāpes. Likās, it kā visi šie snuķi, kas reizē automātiski noliecās un atkal pacēlās, taisītos visu upi izdzert sausu!

## Astoņpadsmitā nodaļa DAŽĀDI ATGADĪJUMI

Astoņas dienas laiva tā brauca apmēram tādos pašos apstākļos kā jau aprakstītie. Nenotika itin nekas sevišķs. Vietām upe vairāku jūdžu garumā tecēja caur krāšņu mežu. Tad atkal skaistie koki izbeidzās un džungļu klajums pletās līdz pat apvāršņa lokam.

Dikam Sendam par lielu patiku iedzimtie šajā apvidū nerādījās, bet dzīvnieku te bij papilnam. Krastā reizēm redzēja spēlējamies veselus zebru barus un ārkārtīgi graciozas antilopes, ko še sauca par «kamām». Krēslai metoties, tās nozuda, lai dotu vietu leopardiem, kuru rūkšana bij labi sadzirdama. Arī lauvas ložņāja pa garo zāli.

Līdz šim ceļiniekiem tomēr nebij iemesla žēloties ne par meža un džungļu, ne upes plēsīgiem zvēriem.

Diks Sends katru dienu, visbiežāk pēcpusdienā, piebrauca laivu vienā vai otrā upes malā un izkāpa krastā izlūkot apkārtni un pamedīt.


Tagad jau bij nopietni jārūpējas par pārtiku. Šajā tuksnesīgajā apvidū nevarēja cerēt iegūt ne manioku, ne sorgo, ne maisu, ne augļus, no kuriem parasti pārtiek vietējās iedzimto ciltis. Visi šie stādi te auga tikai nekultivētā veidā un nebij ēdami. Diks Sends bij spiests šaut medījamos dzīvniekus, lai gan šāviena troksnis varēja pievilināt arī ne visai patīkamus ciemiņus.

Uguni vajadzēja iegūt pēc šejienes iedzimto vai pat pērtiķu metodes, berzējot nūjiņu vīģes koka izdobumā, — stāsta, ka arī gorillas tādā pašā veidā sagādājot sev uguni. Antilopes gaļu tad izcepa vairākām dienām. 4. jūlijā Diks Sends ar pašu pirmo šāvienu nogalināja lielās «poku» sugas antilopi, no kuras pārtikas pietika vairākām dienām. Tas bij ap piecas pēdas garš dzīvnieks ar gredzenotiem ragiem, dzeltenbrūnu spalvu, spilgti baltiem plankumiem un baltu pavēderi; viņa gaļa ļoti garšīga.

Ar visu pusdienas atpūtu un dažām stundām naktsguļas ceļinieki līdz 8. jūlijam tomēr bij nobraukuši vairāk nekā simts jūdzes. Tas bija diezgan ievērojams gabals pa šo svešo upi, kurā ietecēja tikai daži nelieli strautiņi un kura tikpat kā nemaz nepletās plašumā. Līdz šim tā bij tecējusi gandrīz taisni uz ziemeļiem, bet tagad pavērsās uz ziemeļrietumiem.

Arī upe sniedza ceļotājiem savu daļu pārtikas. Ar garai lianas stīgai piestiprinātu ērkšķa dzeloni makšķeres vietā izvilka dažu labu no tā sauktajām «sandžikām», visai gardas zivis, ko žāvētā veidā še ēd plašu apgabalu iedzīvotāji. Ķērās arī «mondas» ar platajām galvām un sariem līdzīgiem zobiem, butēm līdzīgās, šejienes upēs visur sastopamās «dagalas» un ļoti iecienītās melnās «usakas».

9. jūlijā Dikam Sendam vajadzēja parādīt vislielāko aukstasinību. Viņš bij viens pats krastā un sastapa «kamu», kuras ragi slējās pāri zāles biezoknim. Tikko viņš bij izšāvis un nogāzis dzīvnieku, kad soļu trīsdesmit sānis izlēca briesmīgs mednieks, kas tāpat bij uzglūnējis šim medījumam un neparko negribēja to atdot.

Tas bij milzīgs, piecas pēdas augsts lauva, ko sauc par «karamosu» atšķirībā no mazākās bezkrēpju Niasas lauvas.

Ar vienu lēcienu lauva uzklupa Dika Senda lodes

nogāztai «kamai», kas vēl nebij nobeigusies un raustīdamās brēca drausmīgā zvēra ķetnās.

Diks Sends vairs nepaspēja no jauna pielādēt šauteni un tagad stāvēja bez jebkāda ieroča.

Lauva viņu tūliņ bij ieraudzījis, bet palika stāvam, acis nenovērsdams.

Diks Sends saņēma visus gribas spēkus un arī stāvēja nepakustēdamies. Viņš bij atminējies, ka tādos gadījumos pilnīga nekustība vienīgais glābiņš, tāpēc nemēģināja ne pielādēt šauteni, ne arī bēgt.

Lauva joprojām vērās viņā savām asiņu pieplūdušajām kaķa acīm. Ja «kama» neraustījusies zem lauvas nagiem, Diks Sends būtu neglābjami pagalam.

Tā pagāja pāris minūtes. Lauva raudzījās Dikā Sendā, un Diks Sends raudzījās lauvā, pat acis nepamirkšķinādams.

Tad lauva sagrāba trīcošo dzīvnieku zobos un kā suns zaķi aiznesa biezoknī, krūmus un zāli ar spēcīgo asti kūļādams.

Diks Sends palika vēl acumirkli tāpat stāvam, tad atgriezās pie biedriem, bet nepastāstīja tiem ne par lauvu, ne par savu aukstasinību, kas to izglāba no nāves. Bet to viņš tagad zināja skaidri: ja nebraukuši lejup pa upes straumi, bet gājuši kājām pa šiem plēsīgo zvēru pilnajiem mežiem un klajumiem, no «Piligrima» izglābtajiem tagad laikam gan neviena vairs nebūtu starp dzīvajiem.

Tagad šis apgabals likās neapdzīvots, bet agrāk te, bez šaubām, mājojuši cilvēki. Vietvietām uz pauguriem bij saskatāmas seno ciemu vietas. Piedzīvojis ceļotājs, piemēram, tāds kā Devids Livingstons, to neapšaubāmi sazīmētu pēc augstajiem eiforbiju žogiem, kas ilgi pārdzīvoja viegli celtās būdas, bet it sevišķi pēc iedzimto svētā vīģes koka, kas allaž paceļas nēģeru ciema teritorijas pašā vidū. Bet, ja virsaitis vai karalis miris, tad, pēc šejienes parašām, viņa ciltij jāpamet savas mājas un jāpārceļas uz citu vietu.

Iespējams arī, ka apgabalā, pa kuru tecēja upe, dzīvoja ciltis, kas neceļ būdas, bet mājo alās zem zemes, tāpat kā citos Āfrikas novados. Šie mežoņi atrodas attīstības viszemākajā pakāpē un, gluži kā dzīvnieki, tikai naktis izlien no savām alām, un satikt tos ir tikpat bīstami kā sastapt plēsīgus zvērus.

Diks Sends bij' pārliecināts, ka šī ir cilvēkēdāju zeme. Trijās vai četrās vietās kādā klajumiņā tiko atdzisuša ugunskura pelnos viņš bij atradis sadegušus cilvēku kaulus, drausmīgā mielasta vienīgās paliekas. Sie Augškazondes kanibali varēja atklīst arī krastmalā tajā laikā, kad Diks Sends izkāpa malā. Tāpēc viņš to darīja tikai tad, kad tas bij pavisam nepieciešams, cieši piekodinādams Herkulam tūliņ atstumt laivu no malas, tiklīdz pamanāms kaut kas aizdomīgs. Krietnais nēģeris to arī apsolīja, bet, kad Diks Sends izkāpa malā, viņš tikai ar lielām pūlēm varēja noslēpt mrs. Veldonai savu nemieru.

10. jūlija vakarā braucējiem vajadzēja divkārši uzmanīties. Gar upes labo krastu atradās vesels ciems, mājas bij celtas uz pāļiem. Upe te izmetusi plašu līča izloku; viņas ūdeņi skalojās ap trīsdesmit būdu pamatu baļķiem. Straume locījās pa šo būdu starpām, laivai bij jālokās līdzi, tāpēc ka kreisā puse akmeņu pilna un neizbraucama.

Un pie tam ciems bij apdzīvots. Dažās būdās dega ugunis. Atskanēja zvēru rūkoņai līdzīgas balsis. Ja vēl starp pāliem būtu izmesti tīkli, kā tas te palaikam parasts, tad laiva tajos sapītos un, mēģinādama izraisīties, varēja satraukt kājās ciema iemītniekus.

Priekšgalā stāvēdams, Diks Sends klusā balsī rīkoja Herkulu, lai laiva neuzdurtos kādai no šīm pussapuvušajām celtnēm. Nakts bij skaidra. Pietiekoši gaišs, lai redzētu, kā stūrējama laiva, bet arī lai pēkšņi to ieraudzītu.

Tas bij drausmīgs brīdis. Skaļi sarunādamies, divi nēģeri bij satupušies turpat virs ūdens uz diviem pāļu galiem, pa kuru starpu straume virzīja laivu cauri. Vai tikai viņi nepamanīs braucējus un viņu kliedzieni nesacels visu ciemu kājās?

Vēl ap simts pēdu atlika, ko braukt pa spraugu, kad Diks Sends sadzirda, ka nēģeru saruna kļūst žirgtāka. Viens rādīja otram pa straumi slīdošo zāļu gubu, kas draudēja saplosīt viņu tikko upē izmestos liānu stīgu tīklus.

Ar lielu skubu vilkdami tos laukā, viņi skaļi sauca tautiešus palīgā.

Pieci vai seši citi melnie žigli norāpās pa pāļiem un, nejauki lādēdamies, steigšus rāva laukā tīklus.

Turpretī laivā valdīja nāves klusums, tikai Diks Sends tikko dzirdamā čukstā deva savas pavēles. Nekas te nepakustējās, atskaitot Herkula labo roku, kas vadīja stūri. Tad Dingo dusmīgi ieņurdējās, bet Džeks_savām mazajām rociņām cieši saspieda viņa žokļus. Ārpusē šalca straume, gar pāļiem brāzdamās, un skanēja mežonīgo cilvēkēdāju muldoņa.

Nēģeri steigšus vien vilka laukā savus tīklus. Ja viņi paspēs tos izvilkt laikā, laiva aizpeldēs netraucēta, bet. ja tā sapīsies, tad neglābjami pagalam visi, kas atradās tajā. Kaut kā to apturēt vai vismaz palēnināt viņas gaitu Diks Sends nevarēja jau tāpēc vien, ka sašaurinātā upes straume te plūda vēl ātrāk.

Pusminutes laikā laiva jau bij starp abiem pāļiem. Ar vislielāko trauksmi un piepūli nēģeriem vēl pašā beidzamajā brīdī izdevās izraut tīklus.

Bet, kā jau Diks Sends bij baidījies, cieši gar pāli spraucoties, laivai labajā pusē norāva daļu zāļu apsegas.

Viens no iedzimtajiem skaļi iebrēcās. Vai viņš gan bij pamanījis, kas slēpās zem šī jumta, un steidza to pavēstīt arī saviem biedriem?.. . Tas bij ļoti ticams.

Bet Diks Sends ar saviem biedriem bij jau gabalā, ātrās straumes nestā laiva traucās uz priekšu, un drīz vien šis pāļu ciems nogrima tumsā aiz viņiem.

—    Vairāk pie kreisā krasta! — Diks Sends komandēja. — Upe tagad tur ir braucama!

—   Pie kreisā krasta! — Herkuls atbildēja, ar spēcīgu vilcienu pagriezdams laivu.

Diks Sends nostājās viņam blakus un vērīgi aplūkoja mēness spoži apspīdēto ūdens virsmu. Nekas aizdomīgs tur nebij saskatāms. Neviena iedzimto piroga nedzinās viņiem pakaļ. Var būt, ka šiem nēģeriem to nemaz nebij, un, kad atausa diena, nevienu pašu no tiem nemanīja ne upē, ne krastmalā. Tomēr aiz piesardzības Diks Sends pavēlēja turēties pie kreisā krasta.

Nākamajās četrās dienās, no 11. līdz 14. jūlijam, mrs. Veldona un viņas biedri novēroja, ka apkārtne šai

apvidū manāmi pārmainās. Tā vairs nebij neapdzīvota zeme, bet jau īsts tuksnesis, ko varētu salīdzināt ar Livingstona pirmajā ceļojumā izpētīto Kalahari tuksnesi. Neauglīgā zeme nemaz vairs nelīdzinājās auglīgajiem kalnājiem upes augšdaļā.

Šo nebeidzamo upīti jau gandrīz varēja saukt par lielu upi, likās, ka tā ietek tieši Atlantijas okeānā.

Pārtiku sagādāt šajā tuksnesīgajā apkārtnē bij visai grūti, bet no agrākā krājuma tiklab kā nekas vairs nebij palicis pāri. Izzvejot varēja maz, samedīt tikpat kā nekā. Aļņi, antilopes un citi medījamie dzīvnieki aizklejojuši uz bagātākajiem apvidiem, tiem līdzi pazuduši arī plēsīgie zvēri.

Naktīs nedzirdēja vairs tik pierasto rūkoņu. Klusumu traucēja tikai varžu kurkstēšana, ko Kamerons pielīdzina visdažādāko instrumentu un rīku klaboņai un tarkšķēšanai kādā lielā kuģu būvētavā.

Upes abās malās plaši klajumi bez neviena koka pletās līdz pat tiem pauguriem, kas austrumos un rietumos noslēdza apvārsni. Lielā vairumā še auga eiforbijas, bet ne tā pasuga, no kuras dabū manioka miltus, bet gan tikai sulu, ko nevar lietot ēšanai.

Tomēr pārtika bij jāsagādā. Diks Sends vairs nevarēja izdomāt, ko iesākt, kad Herkuls īstā laikā atgādināja viņam, ka vietējie iedzimtie vajadzības gadījumā ēdot arī paparžu jaunos dzinumus un papirusa niedru mīkstumu. Sekodams Ibn Hamisa karavanai, viņš pats bieži vien bij remdinājis izsalkumu ar šiem surogātiem. Par laimi papardes gar krastiem auga lielā vairumā. Papirusa niedru saldais mīkstums visiem garšoja labi, bet it sevišķi mazajam Džekam.

Protams, šim ēdamajam bij ļoti maz barības spēka. Bet otrā dienā, pateicoties brālēnam Benediktam, izdevās iegūt arī kaut ko labāku.

Dabūjis rokā šo «Hexapodes-Benedictus», kas viņa vārdu padarīs nemirstīgu, brālēns Benedikts atkal bij atsācis savas ekskursijas. Novietojis kukaini drošā vietā, proti, ar kniepadatu piespraudis cepures dibenā, zinātnieks pa atpūtas brīžiem devās jaunos meklējumos. Todien, bradādams pa garo zāli un savus kukaiņus meklādams, viņš izcēla kādu putnu, kura apspalvojums saistīja viņa uzmanību.

Diks Sends gribēja šaut, bet brālēns Benedikts aizkavēja viņu, iesaukdamies:

—    Nešaujiet, Dik, nešaujiet! Viena putna tā kā tā nepietiek pieciem cilvēkiem!

—    Vismaz Džekam pietiks, — Diks Sends atsaucās, tēmēdams otrreiz putnam, kas nemaz netraucās bēgt prom.

—    Nē, nē! — brālēns Benedikts neatlaidās. — Nešaujiet! Tas ir tā saucamais «medus lūkotājs», var būt, ka viņš aizved mūs pie prāva medus krājuma.

Diks Sends nolaida šauteni, atzīdams, ka dažas mārciņas medus tiešām noderīgākas nekā viens pats putns. Viņi abi ar brālēnu Benediktu devās pakaļ putnam, kas, nomezdamies un atkal spārnos paceldamies, lidoja uz priekšu. Mazu gabaliņu pagājuši, viņi pēc dažām minūtēm atrada manioka krūmājā veca koka stumbru, ap kuru spēcīgi dūca bites.

Brālēns Benedikts gan negribēja, ka šiem čaklajiem spārnainajiem kukaiņiem nolaupa viņu darba augļus, bet Diks Sends neklausīja. Aizdedzinājis sausas zāles kušķi, viņš apdūmoja bites un izņēma prāvu daudzumu medus. Tad, atstājuši «medus lūkotājam» šūnas kā viņa pienācīgo daļu, abi ar brālēnu Benediktu atgriezās pie laivas.

Protams, ka medu visi saņēma ar lielu patiku. Tomēr tā bij pārāk maz, un visi atkal ciestu badu, ja 12. jūlijā laiva nepiestātu kādā upītes līcītī, kuras krasts bij gluži nosēts ar siseņiem. Divām un trim kārtām viņi tur miljoniem pārklāja visu zemi un krūmus. Brālēns Benedikts tūliņ pastāstīja saviem biedriem, ka vietējie iedzimtie bieži ēdot šos taisnspārņus; un tas bij tiesa, jo bads piespiež lietot arī ne visai pievilcīgu barību. Krājuma tur bij atliku likām, uz lēnas uguns taukšķēti, siseņi garšo itin labi vēl mazāk izsalkušiem. Brālēns Benedikts arī neatteicās; viņš ēda gan nopūzdamies, bet galu galā tomēr notiesāja vēl vairāk nekā citi.

Tomēr visas šīs kļūmas un ciešanas bij ceļiniekus nogurdinājušas ir fiziski, ir garīgi. Brauciens pa šo straujo upi gan bij daudz vieglāks nekā gājiens pa biezajiem mežiem un bīstamiem klajumiem; tomēr dienas neizturamais karstums, vēsie ūdens izgarojumi, migla naktīs un nemitīgā moskitu mocība arī šāda veida ceļojumu padarīja ārkārtīgi mokošu. Bij pats beidzamais laiks aizsniegt kādu mērķi, bet pat Diks Sends nevarēja pateikt, kad šis brauciens īsti beigsies. Nekādi nebij iespējams uzzināt, vai tas ilgs vēl nedēļu vai veselu mēnesi. Ja upe tecējusi tieši pret rietumiem, viņi jau tagad droši vien atrastos Angolas ziemeļu krastmalā, bet tās virziens bij vairāk pret ziemeļiem, tā ka varēja paiet vēl ilgāks laiks, pirms viņi aizsniedz jūrmalu.

Diks Sends bij ārkārtīgi norūpējies, bet tad 14. jūlija rītā apstākļi pēkšņi pārgrozījās.

Mazais Džeks stāvēja laivas priekšgalā un pa jumta šķirbu priekšā pie apvāršņa ieraudzīja plašu ūdens klajumu.

—    Jūra! — viņš iekliedzās.

Dikam Sendam pārskrēja trīsas; to dzirdot, viņš steidzās pie zēna.

—    Jūra! — viņš atkārtoja. — Nē, bet varbūt kāda upe, kura tek pret rietumiem un kuras pieteka ir šī mūsējā. Varbūt tā būs pati Zaira!

—    Lai dievs to dod, Dik! — mrs. Veldona atsaucās.

Ja tā bijusi Zaira vai Kongo, kā to Stenlijs dažus

gadus vēlāk konstatēja, tad nāktos tikai nobraukt lejup pa straumi, lai aizsniegtu kādu portugāļu pilsētiņu pie viņas grīvas. Diks Sends cerēja to pašu, un šāda cerība likās visai pamatota.

15., 16., 17. un 18. jūlijā laiva pa lielās upes sudrabainiem viļņiem brauca cauri mazāk tuksnesīgam apgabalam. Tomēr braucēji joprojām turējās tikpat uzmanīgi, iztālēm katram varēja likties, ka tikai zāļu kaudze tur slīd lejup pa straumi.

«Piligrima» izglābtajiem radās cerība, ka pēc dažām dienām visām mokām reiz pienāks beigas. Ikviens centās pierādīt savu drosmi, un, ja arī Diks Sends savu varonību negribēja atzīt, toties to atzina mrs. Veldona.

Bet 18. jūlija naktī atkal atgadījās kaut kas tāds, kas viņiem tikko nelaupīja dzīvību.

Ap trijiem rītā tālu pret rietumiem braucēji sadzirda dobju dunoņu. Uztrauktais Diks Sends katrā ziņā gribēja uzzināt, kas tas īsti ir par troksni. Kamēr mrs. Veldona, Džeks un brālēns. Benedikts gulēja cietā miegā, viņš pasauca Herkulu laivas pakaļgalā un lika klausīties cik iespējams uzmanīgi.

Nakts bij rāma, gaisā nemanīja ne .mazāko vēja pūsmu.

—    Tā ir jūras rūkoņa! — Herkuls iesaucās priekā mirdzošām acīm.

— Nē, jūra tā nav! — Diks Sends atteica, galvu kratīdams.

—    Bet kas tad? — Herkuls vaicāja.

—    Nogaidīsim rītu, bet uzmanīsimies, cik vien iespējams.

Herkuls atgriezās savā vietā laivas pakaļgalā pie stūres.

Diks Sends palika priekšgalā. Viņš uzmanīgi klausījās. Troksnis pieauga. Tas atgādināja attālu dunoņu.

Diena iestājās spēji, gandrīz pavisam bez ausmas. Ap pus jūdzi lejāk virs upes cēlās it kā mākonis. Bet tie nebij tvaiki — tas kļuva redzams pārāk skaidri, kad pirmie saules stari, tur cauri lauzdamies, meta brīnišķīgu varavīksni no viena krasta uz otru.

—    Uz krastu! — iekliedzās Diks Sends, tā pamodinādams arī mrs. Veldonu! — Tas ir ūdenskritums! Mākonis ir tikai gaisā sakultas sīkas ūdens lāses! Uz krastu!

Diks Sends nemaldījās. Tur priekšā upes plūdums piepeši nolūza, bet ūdens ar drausmīgu, neizturamu spēku gāzās vairāk nekā simts pēdas stāvu lejā. Vēl vienu pusjūdzi — un laivu neglābjami ierautu bezdibenī.

## Deviņpadsmitā nodaļa S. V.

Ar spēcīgu airēs vilcienu Herkuls pagrieza laivu pret kreiso upes krastu. Straume še par laimi nebij kļuvusi straujāka, jo upe bij tikpat plata. Kā jau teikts, viņa nogāzās lejā gluži stāvu, viņas brāzma bij samanāma tikai trīs četri simti pēdas no paša ūdenskrituma.

Kreisajā krastā auga liels, ārkārtīgi biezs mežs. Ne mazākais saules stars neizspraucās cauri lapotņu apjumam. Diks Sends ar lielām bailēm aplūkoja šo kanibalu apdzīvoto Kongo vidienes apgabalu, pa kuru nu būs jāiet kājām, tāpēc ka laiva ūdenskritumam pāri tikt nevarēja. Nebij ko domāt arī pārnest to pa sauszemi lejpus krituma. Tas nabaga ceļiniekiem atkal bij drausmīgs trieciens taisni tajā brīdī, kad jau tik viegli likās sasniegt portugāļu pilsētiņas upes grīvā.

Līdz šim dievs viņus bij izvadījis tik laimīgi — vai turpmāk uz tā palīdzību vairs nevarēja cerēt?

Laiva bez kļūmām devās uz upes kreiso krastu. Tam tuvojoties, Dingo kļuva dīvaini nemierīgs un kauca it kā žēlabās vai sāpēs.

Dikam Sendam, viņu vērojot, ienāca prātā, vai tikai upmalas garajās niedrēs nav apslēpies kāds plēsīgs zvērs vai iedzimtie. Bet drīz viņš pārliecinājās, ka dzīvnieks neuztraucas vis aiz dusmām vai naida.

—    Liekas, it kā viņš raudātu! — mazais Džeks iesaucās, apķerdamies Dingo ap kaklu.

Dingo izrāvās viņam, ielēca ūdenī, izpeldēja malā un pazuda zālē, kad laiva vēl bij pēdu divdesmit attālu no krasta.

Ne mrs. Veldona, ne Diks Sends, ne Herkuls nevarēja saprast, ko tas nozīmē.

Pēc brīža viņi piebrauca pie krasta kādā līcītī, kas bij staipekņu un citu ūdensaugu pārklāts. No niedrēm iesvilpdamies uzspurdza gaisā zivju dzeņi un mazi, sniegbalti gārņi, Herkuls cieši piesēja laivu pie kāda vīģes koka saknes, visi braucēji izkāpa krastā, pār kuru slīga lieli koki.

Mežā neredzēja nevienu celiņu. Bet aplauzītie krūmi un zāle tomēr liecināja, ka nesen te gājuši plēsīgi zvēri vai arī iedzimtie.

Diks Sends, bruņojies ar šauteni, Herkuls cirvi rokā līda pa biezokni un jau pēc kādiem desmit soliem panāca Dingo. Zemē nez kādas pēdas ozdams un reižu reizēm ieriedamies, suns gāja arvien tālāk. Kāda nojauta viņu bij vispirms ievilinājusi šajā krastā un nu vilka dziļāk mežā. Tas visiem bij skaidri saprotams.

—    Uzmanieties! — Diks Sends uzsauca. — Mrs. Veldona, Benedikta kungs un Džek, nepalieciet iepakaļ! — Uzmanies, Herkul!

Sājā brīdī Dingo pacēla galvu un, it kā aicinādams sakot viņam, nemaz vairs neošņādams, sīkiem lēcieniem devās uz priekšu.

Acumirkli vēlāk mrs. Veldona ar saviem biedriem atrada to biezoknī pie kāda veca, milzīga sikomores koka.

Zem tās atradās pusē sakritusi būda, Dingo stāvēja pie ieejas un žēlabaini gaudoja.

—    Kas tur varētu būt? — Diks Sends iesaucās.

Pēc tam viņš iegāja būdā.

Mrs. Veldona un pārējie tam sekoja.

Zemē, karstajā gaisā izbalojis, gulēja cilvēka ģindenis.

—    Kāds cilvēks ir nomiris šajā būdā, — mrs. Veldona sacīja.

—    Un Dingo šo cilvēku pazinis, — piebilda Diks Sends. — Droši vien tas ir bijis viņa kungs. A! skatieties!

Un viņš norādīja būdas dibenā uz sikomores stumbru, kura miza kādā vietā bij nolobta.

Tur rēgojās divi lieli, sarkani burti, gan pusizdzisuši, bet vēl pietiekoši labi salasāmi:

Pieslējies un labo kāju tur uzlicis, Dingo likās norādām šos burtus.

—    S. V.! — Diks Sends iekliedzās. — Tie ir tie burti, ko Dingo tūliņ pazīst! Tie paši, kas viņa kakla siksnā! …

Aprāvis teikumu, viņš noliecās un pacēla no zemes pavisam apzaļojušu vara kārbiņu, kas atradās būdas kaktā.

Kārbiņu atvēris, viņš ieraudzīja tur papīra gabaliņu un izlasīja:

«Sava gida Negoro … nāvīgi ievainots … un aplaupīts … 1871… 3. decembrī… še… 120 jūdzes no krasta … Dingo! … mans suns .. . S. Vernons.»

Šī zīmīte pateica visu. Ar savu suni dodamies izpētīt Āfrikas vidieni, Samuels Vernons bij pieņēmis par gidu Negoro. Nauda, ko viņš nesa līdz, bij iekārdinājusi šo neģēli. Nonācis šajā vietā Kongo krastmalā, franču ceļotājs apmetās šajā būdā; tur viņš bij nāvīgi ievainots, aplaupīts un pamests. Protams, Negoro aizbēga un nejauši krita portugāļu sargu rokās. Uzzīmētu kā vergu tirgotāja Alveca aģentu, to aizveda uz Sanpaolo de Loandu un notiesāja uz visu mūžu kolonijas katorgas cietumā. Mēs zinām, ka viņam izdevās izbēgt un aizsniegt Jaunzēlandi un ka viņš nokļuva uz «Piligrima» par postu visiem, kas tur atradās!

Viegli iedomāties, kas notika pēc šī nozieguma. Acīm redzami pirms miršanas nelaimīgais Vernons bij vēl paspējis uzrakstīt šo zīmīti, kur aprakstīja slepkavības apstākļus un atzīmēja slepkavas vārdu. Zīmīti viņš bij ievietojis šajā kārbā, kur, bez šaubām, glabājusies viņa nauda, tad, pēdējos spēkus saņēmis, piecēlies kājās un ar savās paša asinīs mērcētu pirkstu uzkrāsojis kokā sava vārda un uzvārda pirmos burtus … Dingo droši vien dienām ilgi sēdējis, lūkodamies šajos sarkanajos burtos, un iegaumējis tos uz visiem laikiem. Be,dzot atgriezies krastmalā, sastapis «Valdeka» kapteini, nokļuvis uz «Piligrima» un atradis tur priekšā Negoro. Pa to laiku ceļotāja kauli baloja Centrālās Āfrikas tālo mežu biezoknī; tikai suns viņu glabāja savā piemiņā.

Diks Sends ar Herkulu rīkojās apglabāt kritušā kaulus pēc kristīto parašas. Bet tad Dingo piepeši, nikni riedams, metās laukā no būdas.

Tūliņ netālu atskanēja šausmīgi bļāvieni. Acīm redzami spēcīgais dzīvnieks bij uzbrucis kādam cilvēkam.

Herkuls arī izskrēja no būdas. Diks Sends, mrs. Veldona, Džeks un Benedikts, pa pēdām steigdamies pakaļ, ieraudzīja, ka Dingo uzklūp kādam cilvēkam, nogāž zemē un iecērt tam kaklā savus drausmīgos zobus.

Tas bij Negoro.

Ceļā uz Kongo ieteku, lai kuģī dotos uz Ameriku, šis nelietis bij pametis savus pavadoņus iepakaļ un atnācis aplūkot to vietu, kur noslēpkavojis mierīgo ceļotāju.

Un viņam bij iemesls nākt šurp: bedrē, ko viņš nupat pie kāda koka izracis, spīdēja vairākas riekšavas franču zelta naudas. Acīm redzami pēc slepkavības un pirms krišanas portugāļu rokās viņš bij paspējis še apslēpt nolaupīto naudu ar nolūku kādreiz atgriezties un to pievākt. Patlaban viņš to jau bāza kabatās, kad tam uzbruka Dingo un sagrāba aiz rīkles. Neģēlis vĒl paspēja izraut nazi un iedurt Dingo, kad Herkuls, pieskrējis klāt, iekliedzās:

—    Ak nelieti! Beidzot tu nu esi manos nagos!

Bet viņam neatlika vairs nekas ko darīt. Portugālis nerādīja ne mazākās dzīvības zīmes, — dieva sods to bij ķēris taisni tajā pašā nozieguma vietā. Bet arī uzticamais suns, dabūjis nāvīgu dūrienu, ar mokām vēl aizvilkās līdz būdai un nobeidzās turpat, kur bij miris Samuels Vernons.

Herkuls izraka dziļu kapu un apglabāja tur ceļotāja atliekas kopā ar Dingo, kuru viņi visi apraudāja.

Negoro bij pagalam, bet nēģeri, kas to pavadīja no Kazondes, nevarēja būt nekur tālu. Nesagaidījuši atgriežamies, tie viņu droši vien meklēs krastmalas mežā. No tiem draudēja nopietnas briesmas.

Diks Sends apspriedās ar mrs. Veldonu, ko darīt, pie tam nezaudējot ne mirkli. Tagad droši zināms, ka šī upe bij Kongo, tā pati, ko vietējie iedzīvotāji sauc par Kvango jeb Ikutu-ja-Kongo un kas augšgalā pazīstama ar nosaukumu Zaira, bet lejāk kā Lualaba. Tiešām, tā bij tā pati Centrālās Āfrikas galvenā artērija, kurai Stenlijs pielika slaveno «Livingstona» apzīmējumu, bet kuru ģeogrāfiem pareizāk gan vajadzētu saukt par «Stenlija upi».

Nebij vairs šaubu, ka viņi atrodas pie Kongo, bet franču ceļotāja zīmīte norādīja, ka no šejienes simt divdesmit jūdzes līdz viņas ietekai. Par nelaimi šajā vietā upe nebi j braucama. Varenais ūdenskritums, laikam gan Ntamo, neļāva ar visu laivu tikt lejup. Atlika vienīgi tikai pa vienu vai otru krastu apiet kritumu, lejas pusē uztaisīt plostu un ar to vēlreiz laisties lejup pa straumi.

—    Vēl mums jānolemj, — Diks Sends teica, — vai iet kritumam apkārt pa šo — kreiso krastu, kur patlaban atrodamies, vai pa labo. Abi man liekas diezgan bīstami, mrs. Veldona, iedzimtos cilvēkēdājus varam sastapt tiklab vienā, kā otrā pusē. Tomēr man liekas, ka šajā pusē briesmas divkāršas, tāpēc ka te varam vēl sastapt Negoro pavadoņus.

—    Tad celsimies pāri uz otru krastu, — mrs. Veldona teica.

—     Bet vai tur tiksim uz priekšu? — Diks Sends šaubījās. — Ceļi uz Kongo ieteku droši vien iet pa kreiso krastu, ja jau Negoro te gājis. Bet vienalga! Vilcināties mēs nevaram. Tomēr, pirms pārceļam jūs tur pāri, es gribu pārliecināties viens pats, vai pa to pusi vispār iespējams tikt garām ūdenskritumam.

Tas patiešām bij prātīgs nodoms, un Diks Sends gribēja bez kavēšanās doties ceļā.

Upe šajā vietā nebij visai plata, jaunais kapteinis prata lieliski rīkoties ar stūres airi, tāpēc pārkļūt pāri viņam nenāksies grūti. Mrs. Veldonai, Džekam un brālēnam Benediktam pa to laiku bij jāpaliek šajā pusē Herkula uzraudzībā.

Visu norīkojis, Diks Sends jau gribēja doties prom, bet mrs. Veldona vēl ievaicājās:

—    Vai tu, Dik, nebaidies, ka tevi neaizrauj ūdenskritums?

—    Nē, mrs. Veldona, es turēšos labu gabalu augšpus tā.

—    Bet tajā krastā?

—    Es nekāpšu malā, ja tikai pamanīšu ko aizdomīgu.

—    Paņem līdzi šauteni!

— Labi. Bet nebaidieties par mani!

—    Varbūt tomēr būtu labāk, ja mēs nešķirtos, — mrs. Veldona teica, it kā ko ļaunu paredzēdama.

—    Nē . .. man jābrauc vienam pašam, — Diks Sends atbildēja. — Tas nepieciešams mūsu visu labā. Visilgākais pēc stundas es būšu atpakaļ. Uzmanies tikai labi, Herkul!

Atraisījis laivu, Diks Sends to vadīja uz Zairas otru krastu.

Papirusa biezoknī paslēpušies, mrs. Veldona un Herkuls nolūkojās viņam pakaļ.

Patlaban Diks Sends bij pašā upes vidū. Straume gaa nebij pārāk spēcīga, tomēr mazliet virzīja laivu uz krituma pusi. Tikai četri simti pēdu lejāk ūdens spēcīgi mutuļoja virs kraujas, rietumu vēja nests, sīko lāšu mākonis atkūpēja līdz pat' braucējam. Diks Sends notrīsēja, iedomādamies, ka vakarnakt, mazliet neuzmanīgāk vadīta, laiva varēja iegāzties šajā kritumā, kas tikai viņu līķus iznestu krastā. Tagad no tā nebij jābaidās, veikli vadīts stūres airis turēja laivu gandrīz taisni šķērsām upei pāri.

Pēc stundas ceturkšņa Diks Sends bij jau sasniedzis otru krastu un patlaban taisījās izkāpt malā…

Bet šajā mirklī atskanēja mežonīgi bļāvieni un kāds desmits iedzimto no krūmiem salēca tieši uz laivas jumta.

Tie bij tā paša pāļu ciema kanibali, kuram Diks Sends ar saviem biedriem laivā bij izbraukuši cauri. Veselu nedēļu tie bij sekojuši laivai uz upes labo krastu. Pa jumtā ieplēsto caurumu tie bij pamanījuši laivā bēgļus, drošu laupījumu, jo labi zināja, ka ūdenskritums šā vai tā piespiedīs braucējus izkāpt vai nu vienā, vai otrā krastā.

Diks Sends noprata, ka ir pazudis, tikai iedomājās, kā ar savu dzīvību izpirkt biedrus tur viņā pusē. Pilnīgi aukstasinīgi, laivas priekšgalā izslējies, šauteni pie pleca piespiedis, viņš tēmēja un tā pagaidām turēja kanibalus pienācīgā attālumā.

Pa to laiku tie jau bij noplēsuši laivai visu jumtu, domādami zem tā arī pārējos upurus. Redzēdami, ka tikai jaunais kapteinis viens pats kritis viņu nagos, tie iegaudojās lielās žēlabās. Tikai viens piecpadsmit gadu vecs zēns viņu desmit vēderiem! Bet tad viens no iedzimtajiem pastiepa roku un rādīja uz upes kreiso krastu, kur patlaban mrs. Veldona un pārējie pārbailēs par Dika Senda likteni bij izskrējuši upes malā. Par sevi Diks Sends nedomāja, tikai lauzīja galvu, kā izglābt tos tur viņā pusē.

Nēģeri izvirzīja laivu upes vidū un brauca pāri uz otru krastu. Paceltā stobra galā tie nedrīkstēja nekā uzsākt, labi zinādami, ko iespēj tāds šaujamais ierocis. Tikai viens no tiem bij paķēris stūres airi un rīkojās ar to kā jau vīrs, kas prot savu lietu. Laiva slīda upei taisni šķērsām pāri. Patlaban tā atradās tikai vairs kādas simts pēdas no kreisā krasta.

— Bēdziet! — Diks Sends kliedza mrs. Veldonai. — Bēdziet!

Bet ne mrs. Veldona, ne Herkuls nekustējās no vietas. Likās, ka viņu kājas piekaltas pie zemes.

Bēgt! Ko tas gan arī līdzētu! Pēc kādas stundas viņi tā kā tā kristu kanibalu nagos!

Diks Sends saprata, arī to. Un tad piepeši viņam iešāvās prātā padoms, ko visu laiku bij meklējis. Viņš atjauta līdzekli, kā, upurēdams sava paša dzīvību, izglābt tos, ko mīlēja . .. Bez kavēšanās viņš to izpildīja.

— Dievs lai sargā viņus un ir man pašam žēlīgs! — viņš nočukstēja.

Tajā pašā mirklī viņš pagrieza šauteni pret to nēģeri, kas vadīja laivu, un airis, lodes trāpīts, sašķīda šķembelēs.

Kanibali pārbīlī iebļāvās.

Tiešām,_stūres vairs nevaldīta, laiva iekļuva straumes varā. Ūdens to rāva uz priekšu augošā ātrumā, pēc acumirkļa tā bij vairs tikai simts pēdas no krituma.

Mrs. Veldona un Herkuls saprata visu. Diks Sends gribēja glābt viņus, pats kopā ar kanibaliem nogāzdamies bezdibenī. Līdz ar mazo Džeku ceļos nometusies, mrs. Veldona sūtīja viņam pēdējās ardievas. Herkuls stāvēja turpat, nevarīgi rokas nolaidis.

Sājā acumirklī nēģeri, mēģinādami peldus sasniegt kreiso krastu, metās ūdenī no laivas, kas sāka jau gāzties.

Diks Sends, arī nāvei tieši acīs lūkodamies, nebij zaudējis savu aukstasinību. Viņam iešāvās prātā, ka šī pati laiva, kas tagad peldēja ar dibenu uz augšu, var noderēt viņam par vienīgo glābiņu.

Patiešām, kritumā nogāžoties, Dikam Sendam draudēja divējas briesmas: noslāpšana ūdenī un noslāpšana no gaisa spiediena drausmīgi ātrā kritienā. Šī apgāztā laiva nu bij it kā kāda kārba, kur jaunais kapteinis, varbūt varēja turēt galvu no ūdens laukā izbāztu un kur viņa elpošanas orgāniem tomēr nepiekļuva kritienā garām šalcošais vējš. Tādā kārtā radās vāja izredze nenoslīkt un arī nenoslāpt.

Tas viss kā ar zibens dzirksti vienā mirklī uzmirdza Dika Senda apziņā. Pēdējā dzīvības instinkta trenkts, viņš pieķērās pie sola, kas savienoja abas laivas malas. Galvu zem apgāztās laivas aizsarga virs ūdens turēdams, viņš tikko vēl samanīja, ka šausmīgs spēks rauj kritumā stāvu lejup.

Laiva nogāzās lejā, nogrimdama dziļi krituma gāzmas izgrauztā ūdeņu bezdibenī, tad gabalu tālāk atkal uznira virspusē. Nepārspējams peldētājs, Diks Sends saprata, ka viņa glābiņš tagad atkarājas vienīgi no roku stipruma un izturības.

Pēc stundas ceturkšņa viņš aizsniedza upes kreiso krastu, kur sastapa mrs. Veldonu, mazo Džeku un brālēnu Benediktu, kurus Herkuls steigšus bij atvadījis šurp.

Kanibali bij pazuduši ūdens mutulī. Nepaguvuši laivai pieķerties, tie bij jau pagalam, pirms vēl kritums notrieca tos lejā bezdibenī; trakojošā straume viņu līķus sašķaidīja pret asajām klints šķautnēm, kas no vienas vietas tur šķēla upes šļācošos ūdeņus.

## Divdesmitā nodaļa NOSLĒGUMS

Pēc divām dienām 20. jūlijā, mrs. Veldona ar saviem biedriem sastapa kādu karavanu, kas devās uz Erabomu pie Kongo grīvas. Tie vairs nebij vergu mednieki, bet godīgi portugāļu tirgotāji, kas veda savākto ziloņkaulu. Bēgļus tie saņēma ar lielāko sirsnību, ceļojuma pēdējais cēliens norisinājās bez kavēkļiem un samērā viegli.

Šīs karavanas sastapšana patiešām bij labvēlīgā likteņa lēmums. Ar plostu Diks Sends nekādi nebūtu varējis nokļūt lejup pa Kongo. Sākot ar Ntamo ūdenskritumu, līdz JelaJai upe ir viena vienīga krāču un kritumu virkne. Stenlijs saskatījis veselus sešdesmit divus, pāri tiem tikt nav iespējams ne ar laivu, ne plostu. Pie pašas Kongo ietekas drosmīgais ceļotājs četrus gadus vēlāk atsita trīsdesmit otro un beidzamo iedzimto uzbrukumu. Daudz lejāk viņa laivu tikko neierāva Mbelo ūdenskritumā, un viņš kā par brīnumu izglābās no nāves.

11. augustā mrs. Veldona, Diks Sends, Herkuls un brālēns Benedikts nonāca Embomā, kur Mota Vjega un Herisena kungi viņus uzņēma visai laipni. Ostā jau stāvēja tvaikonis, sarīkots aizbraukšanai uz Panamas šaurumu. Mrs. Veldona ar saviem biedriem uzkāpa uz tā un laimīgi aizsniedza Ameriku.

Uz Sanfrancisko nosūtītā telegrama paziņoja Džemsam Veldonam, ka atgriezusies viņa jau par mirušu turētā sieva un bērns, kuru pēdas viņš velti bij meklējis visās tajās vietās, kur «Piligrims» varētu būt pie: stājis.

25. augustā «Piligrima» izglābtie pa dzelzceļu atbrauca Kalifornijas galvaspilsētā. Diemžēl, vecā Toma un tā biedru nebij viņiem līdzi.. .

Ko stāstīt vēl par Diku Sendu un Herkulu? Pirmo no tiem uzņēma par dēlu, otru — par tuvu draugu šajā ģimenē. Džemss Veldons nekad neaizmirsa, ko viņš parādā krietnajam nēģerim. Tā patiešām bij laime, ka Negoro neatkļuva šurp: ar visu savu mantu Veldons nespētu izpirkt sievu un dēlu. Bez šaubām, viņš nekavēdamies dotos uz Āfrikas piekrasti; un kas lai pasaka, kādas briesmas viņu tur sagaidītu!

Vēl dažus vārdus par brālēnu Benediktu. Atbraucis un paspiedis roku Džemsam Veldonam, viņš tajā pašā dienā ieslēdzās savā kabinētā un tūliņ atsāka savu darbu, it kā atgriezies no parastās pastaigas. Viņam bij jāpārdomā milzīgais apcerējums par Āfrikā notverto kukaini, kas sacels veselu apvērsumu entomoloģijas zinātnē.

Savā kabinētā ar kukaiņu apspraudītām sienām brālēns Benedikts atkal atrada lupu un brilles … Augstā debess! Kāds pārsteiguma un izmisuma kliedziens izlauzās viņam pār lūpām, kad bij pamatīgāk aplūkojis savu domāto vienīgo Āfrikas kukaiņu pasaules pārstāvi!

«Hexapodes-Benedictus» nebūt nebij seškājis, bet gluži vienkāršs zirneklis! Ja viņam nebij astoņas kājas, bet tikai sešas, tad vienīgi tāpēc, ka divu priekškāju trūka. Un, ja šo priekšējo trūka, tad atkal vienkārši tāpēc, ka Herkuls, to gūstīdams, nelaimīgā kārtā bij tās norāvis! Aiz šī sakropļojuma «Hexapodes-Benedictus» izrādījās par vienkāršu invalidu visparastākajā zirnekļu pasugā, tikai tuvredzība bij kavējusi brālēnu Benediktu pazīt to jau agrāk. No bēdām brālēns Benedikts kļuva gluži slims, bet par laimi drīz vien atkal atveseļojās.

Pēc trim gadiem mazais Džeks bij jau astoņus gadus vecs; Diks Sends viņam mācīja to, ko pats visu laiku piesavinājās enerģiskā, neatlaidīgā darbā. Tikko malā izkāpis un sapratis, kā viņam vēl trūka, Diks Sends it kā aiz sirdsapziņas pārmetumiem ķērās pie studijām, lai iegūtu tās zināšanas, kuru trūkuma dēļ pagājušo reizi nebij varējis veikt savu uzdevumu, kā nākas.

— Jā … — viņš bieži vien nopūtās. — Ja es būtu zinājis visu to, kas īstam jūrniekam jāzina, no cik daudzām nelaimēm mēs izvairītos!

Nav brīnums, ka, ar tādu pārliecību strādādams, Diks Sends astoņpadsmit gadu vecumā spīdoši pabeidza savas hidrogrāfiskās studijas, dabūja diplomu un kapteiņa vietu uz kāda Džemsa Veldona kuģa.

Tā ar savu darbu un krietno tikumu tika uz augšu šis mazais bārenis, pirms astoņpadsmit gadiem pacelts kaut kur uz Ņujorkas smilšu iekāres. Lai gan ļoti jauns, tomēr visi viņu cienīja un pat apbrīnoja; bet no dabas pazemīgs un vienkāršs, viņš nemaz nekļuva iedomīgs. Pat to viņš nenojauta, ka rakstura stingrība, drosme un izturība, ko parādījis visos kļūmīgajos piedzīvojumos, viņu pacēla it kā varoņa slavas spožumā.

Taču vienas rūpes viņam visu laiku nedeva mieru. Studiju vaļas brīžos viņš allaž domāja par Tomu, Batu, Ostinu un Akteonu, kuru nelaimē šķita arī sevi līdzvainīgu. Arī mrs. Veldona allaž skuma par bijušo nelaimes biedru likteni. Džemss Veldons, Diks Sends un Herkuls netaupīja nekādas pūles, lai sadzītu viņu pēdas. Un beigu beigās tas viņiem arī izdevās ar aģentu palīdzību, kādi bagātajam kuģu īpašniekam bij visās pasaules malās. Toms un. tā biedri bij pārdoti Madagaskarā, kur verdzība gan drīz pēc tam tika atcelta.

Diks Sends mēģināja sakrāt no saviem ietaupījumiem viņu izpirkšanai nepieciešamo sumu, bet Džemss Veldons negribēja par to ne dzirdēt. Viens no viņa aģentiem nokārtoja šo lietu, un 1877. gada 15. novembrī četri nēģeri pieklauvēja pie viņa dzīvokļa durvīm.

Tie bij vecais Toms, Bats, Ostins un Akteons. Tik daudz briesmu pārdzīvojuši un galu galā tomēr izglābti, šie krietnie cilvēki nu beidzot atkal varēja apskaut savus vecos draugus un biedrus.

No visiem briesmīgajā Āfrikas krastā izmestajiem trūka tikai vecās nabaga Nanas un Dingo, — tie vairs nebij pieceļami no mūža miega. Un tomēr tas bij tīrais brīnums, ka tikai šie divi vien krituši tajos drausmīgajos pārdzīvojumos.

Pats par sevi saprotams, ka tā Kalifornijas tirgotāju namā visiem bij īsta svētku diena. Bet tomēr vissirsnīgākās laimes pie mielasta galda mrs. Veldona uzsauca Dikam Sendam, «mazajam kapteinim».

## SATURS

Pirmā daļa

Pirmā nodaļa. Briga «Piligrims».

Otrā nodaļa. Diks Sends

Trešā nodaļa. Sadragātais kuģis.

Ceturtā nodaļa. «Valdeka» izglābtie .

Piektā nodaļa. S. V.

Sestā nodaļa. Redzams valis..

Septītā nodaļa. Sagatavošanās.

Astotā nodaļa. Zubarta.. 76

Devītā nodaļa. Kapteinis Sends. 86

Desmitā nodaļa. Četras nākamās dienas 95

. Vienpadsmitā nodaļa. Vētra 108

Divpadsmitā nodaļa. Sala 121

Trīspadsmitā nodaļa. Zeme! Zeme! 132

Četrpadsmitā nodaļa. Ko nu darīt? 146

Piecpadsmitā nodaļa. Heriss.. 159

Sešpadsmitā nodaļa. Ceļā . . . -. 173

Septiņpadsmitā nodaļa. Simts judžu desmit dienās . . . 186

Astoņpadsmitā nodaļa. Briesmīgais vārds.. 200

Otrā daļa

Pirmā nodaļa. Vergu zeme. 213

Otrā nodaļa. Heriss un Negoro 222

Trešā nodaļa. Atkal ceļā. .. 235

Ceturtā nodaļa. Angolas grūtie ceļi 247

Piektā nodaļa. Stāsts par skudrām viņu pašu mājā . . 258

Sestā nodaļa. Ūdenslīdēju zvans..

Septītā nodaļa. Nometne pie Kuanzas.. 282

Astotā nodaļa. Dažas Dika Senda ceļojuma piezīmes . . . 290

Devītā nodaja. Kazondē.. 307

Desmitā nodaļa. Lielā tirgus diena Kazondē. 318

Vienpadsmitā nodaļa. Kazondes karaļa pacienāšana . . . 320

Divpadsmitā nodaļa. Karaļa bēres. 330

Trīspadsmitā nodaļa. Vergu tirgotāja faktorijā . 340

Četrpadsmitā nodaļa. Vēstis par doktoru Livingstonu . . . 358

Piecpadsmitā nodaļa. Kurp var nokļūt, dzenoties pakaļ kukainim 371

Sešpadsmitā nodaļa. Mganga 384

Septiņpadsmitā nodaļa. Lejup pa straumi.. 392

Astoņpadsmitā nodaļa. Dažādi atgadījumi 402

Deviņpadsmitā nodaļa. S. V.. 413

Divdesmitā nodaļa. Noslēgums. 424

UN CAPTAINE DE QUINZE ANS PAR JULES VERNE

Bibllotfeque d'ēducatlon et de r&crēation

J. Hetzel et C-le, 18. Rue Jacob Paris

2ils Verns MAZAIS KAPTEINIS

Mākslinieks V. Velde Redaktore E. Kllene Mākslinieciskais redaktors R. Jansons Techniskā redaktore A. Erenštetņa Korektore H. Birze

Nodota salikšanai 1957. g. 4. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1957. g. 2. decembrī. Papīra formāts 84X108»/*!. 27,63 fiz. iespiedi.; 22,65 uzsk. iespiedi.; 22,73 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 14343. Maksā 9 rbļ. 45 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevniec. Nr. 10145-J1077. Iespiesta Izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības Galvenās pārvaīciea 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57, Pašūt. Nr. 3171.

[4] saldie kartupeļi. red.

[5] ak, dārgie, dārgie! ЈAngl.) Red.