# Kapteiņa Granta bērni

Žils Verns

Žils Verns

Kapteiņa Granta bērni

Bagātā angļu lorda Glenervena jahtas "Dunkans" ekipāža noķer haizivi, kuras vēderā atrod aizkorķētu pudeli ar vēstuli, kurā trīs valodās avarējuši jūras braucēji lūdz palīdzību. Tomēr mitrums stipri sabojājis dokumentu un precīzu koordinātu vietā izdodas izlasīt tikai to, ka kapteinis Grants cietis avāriju uz 37 paralēles. jahta dodas pa 37 paraleli un veic ceļojumu apkārt pasaulei, pārvarot neskaitāmus šķēršlus, līdz beidzot uz neapdzīvotas salas atrod avarējušos un tos izglābj. Grāmata saista nevien ar aizraujošiem piedzīvojumiem, bagātīgo floras un faunas attēlojumu, bet arī spilgtiem varoņiem, kurus vada cēlas jūtas.

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

No franču valodas tulkojis Ēvalds Juhņēvičs

Riū ilustrācijas Arvīda Būmaņa mākslinieciskais noformējums

Liesma 1985

ŽILS VERNS

KAPTEIŅA GRANTA BĒRNI

.

.

## Pirmā daļa

## I nodaļa ĀMURZIVS

1864. gada 26. jūlijā, spirgtam ziemeļaustrumu vējam pūšot, Ziemeļu kanāla viļņus ar pilnu tvaiku šķēla stalta jahta. Tās bezānmastā plīvoja Anglijas karogs, bet grotmastu greznoja gaiši zils vimpelis, uz kura zem hercoga kroņa bija zeltā izšūti iniciāļi «E. G.». Šīs jahtas nosaukums bija «Dunkans». Tā piederēja lordam Glenervenam, vienam no sešpadsmit skotu pēriem augšnamā un visā Apvienotajā Karalistē slavenā Temzas jahtkluba goda biedram.

Lords Edvards Glenervens brauca kopā ar savu jauno sievu lēdiju Helēnu un vienu no saviem brālēniem — majoru Maknebu.

Nesen uzbūvētais «Dunkans» bija devies dažu jūdžu izmēģinājuma- >raucienā ārpus Klaidas līča un patlaban atradās atceļā uz Glazgovu. Pie ipvāršņa jau iznira Aranas sala, kad sardzes matrozis signalizēja, ka jah- as ķīļūdenī peld kāda milzīga zivs. Kapteinis Džons Mengls tūdaļ pazi- īoja par to lordam Edvardam. Uzkāpis kopā ar majoru Maknebu uz klāja,, ords pajautāja kapteinim, kas, pēc viņa domām, šis nezvērs varētu būt..

—   Manuprāt, jūsu augstība, tā ir liela haizivs, — Džons Mengls at- )ildēja.

—   Haizivs šais ūdeņos?! — Glenervens šaubīdamies iesaucās.

—   Tas nav nekas neparasts, — kapteinis turpināja, — šās sugas haizivis sastopamas visās jūrās un visos platuma grādos. Tā ir āmurzivs. Ja lemaldos, mums ir darīšana ar vienu no šiem nelietīgajiem radījumiem. Ja jūsu augstība būtu ar mieru un lēdijai Glenervenai šī neparastā zveja sagādātu prieku, mēs tūdaļ uzzinātu, kas īsti par zivi tā ir.

—  Kādas ir jūsu domas, Makneb? — lords Glenervens pievērsās maoram. — Vai ir vērts ielaisties šai dēkā?

' — Jau iepriekš esmu ar jums vienis prātis, — majors mierīgi atbildēja..

—   Starp citu, — Džons Mengls piemetināja, — šīs plēsoņas jāiznīcina 3ez kādas saudzības. Izmantosim gadījumu, un, ja vien jūsu augstībai labpatiksies, mēs ne tikai redzēsim aizraujošu skatu, bet reizē izdarīsim arī abu darbu.

—   Lai notiek, Džon, — lords Glenervens noteica.

Pēc tam viņš lika brīdināt lēdiju Helēnu, kas atsteidzās uz klāja, gausām saintriģēta par neparasto zveju.

Jūra bija lieliska. Ūdenī varēja labi saskatīt haizivs straujās un apbrī- lojami spēcīgās kustības, kad tā traucās uz priekšu, brīžam ienirdama, Drižam iznirdama virspusē. Džons Mengls deva rīkojumu. Matroži pārmeta Dār labā borta reliņiem stipru tauvu, kuras galā bija āķis ar pamatīgu speķa gabalu. Rijīgā haizivs, lai gan atradās piecdesmit jardu attālumā, tūdaļ sajuta ēsmu. Viņa strauji tuvojās jahtai. Varēja redzēt, kā viņas peldspuras, pelēkas galos un melnas pie pamatnes, ar negantu spēku kūla viļņus, kamēr astes piedēklis palīdzēja ieturēt nevainojami taisnu līniju. Haizivij tuvojoties, aizvien skaidrāk varēja redzēt viņas .lielās, izvalbītās, alkatībā gailošās acis, bet, kad zivs pagriezās uz sāniem, plaši atplestajā rīklē paspīdēja četras zobu rindas. Galva tai bija plata, līdzīga kātā iestiprinātam āmuram. Džons Mengls nebija maldījies: tā bija visrijīgākā haizivju dzimtas pārstāve — āmurzivs.

«Dunkana» pasažieri un komanda saspringti sekoja haizivs rīcībai. Drīz vien plēsoņa sasniedza ēsmu. Tad viņa apsviedās uz muguras, lai varētu to labāk sakampt, un milzīgais speķa gabals nozuda platajā rīklē. Nākamajā mirklī, spēcīgi noraustīdama tauvu, haizivs pati «piecirtās», un matroži sāka vilkt nezvēru ar vinču, kas bija piestiprināta pie lielās rājas.

Juzdama, ka tiek celta laukā no ierastās stihijas, haizivs nežēlīgi raustījās, taču drīz vien viņu savaldīja. Matroži uzmeta haizivs astei nāves cilpu, paralizēdami tās kustības. Vēl pēc brīža plēsoņa tika pacelta virs borta reliņiem un nomesta uz jahtas klāja. Viens no matrožiem, piesardzīgi piegājis nezvēram klāt, ar varenu cirvja vēzienu nocirta draudīgo asti.

Neparastā zveja nu bija galā, un plēsoņa vairs nevienu neapdraudēja, rnieku atriebības jūtas bija apmierinātas, taču par viņu ziņkāri to nerēja teikt. Parasti uz visiem kuģiem mēdz rūpīgi pārmeklēt noķerto hai- rju kuņģus. Pazīdami šīs zivs pasakaino rijību, matroži gaida no šādas skates kādu pārsteigumu, un viņu cerības ne vienmēr ir veltīgas. Lēdija Glenervena nevēlējās noraudzīties šai pretīgajā «apskatē» un griezās kajītē. Haizivs vēl elsoja. Viņa bija desmit pēdas gara un svēra ri par seši simti mārciņām. Sāds garums un svars nav nekas neparasts, lut arī āmurzivs nepieder pie lielāko haizivju sugām, tā tomēr ir viena visbīstamākajām.

— Ko?! — Glenervens iesaucās. — Pudele haizivs vēderā?

Drīz vien milzīgā zivs bez liekas prātošanas tika uzšķērsta ar cirvja tieniem. Āķis bija nonācis līdz pat pilnīgi tukšajam kuņģim. Plēsoņa īmredzot bija ilgi gavējusi, un pieviltie matroži jau dzīrās izmest to )akaļ jūrā, kad kapteiņa palīga uzmanību piesaistīja kāds ieapaļš, zivs :šās iestrēdzis priekšmets.

—   Ē! Kas tad tas?! — viņš iesaucās.

—     Droši vien kāds klintsgabals, ko badīkla iekampusi balastam, — linējās viens matrozis.

—   Nieki! — atsaucās otrs. — Tā uz galvošanu ir lielgabala lode, kuru neradījums dabūjis vēderā un nav vēl paguvis sagremot.

—    Labāk būtu klusējuši! — sarunā iejaucās kapteiņa palīgs Toms tins. — Vai neredzat, ka šis kustonis bijis nelabojams plencis un, lai etu zudumā ne lāsītes, izlacis ne vien visu vīnu, bet ierijis piedevām pudeli?

—   Ko?! — lords Glenervens iesaucās. — Pudele haizivs vēderā?

—    Nudien īsta pudele! — apliecināja kapteiņa palīgs. — Taču skaidri izams, ka tā nav nākusi no pagraba.

—   Tādā gadījumā, Tom, — lords Edvards sacīja, — izņemiet to uz- nīgi laukā. Jūrā iemestās pudelēs bieži vien atrodas svarīgi dokumenti.

—   Jūs tā domājat? — majors Maknebs ievaicājās.

—   Es domāju tikai to, ka tas varētu tā būt.

—   Es nemaz nestrīdos ar[1] jums, — majors atbildēja. — Ļoti iespējams, šī pudele glabā kādu noslēpumu.

—   Tūlīt mēs to uzzināsim, — Glenervens sacīja. — Kā veicas, Tom?

—    Te tā ir, — kapteiņa palīgs atbildēja, rādīdams nenoteiktas formas ekšmetu, kuru ar pūlēm bija izvilcis no haizivs vēdera.

— Labi, — Glenervens noteica. — Lieciet šo netīro pikuci nomazgāt un pēc tam ienesiet kajītē.

Glenervens uzmanīgi izņēma laukā dokumentus.

Toms izpildīja pavēli, un tik neparastos apstākļos atrastā pudele drīz vien atradās kopkajītē uz galda, ap kuru sasēdās lords Glenervens, majors Maknebs, kapteinis Džons Mengls un lēdija Helēna — jo sievietes, kā stāsta, allaž esot mazliet ziņkārīgas.

Jūrā ikviens notikums iegūst īpašu nozīmību. Brīdi valdīja klusums. Visu klātesošo skatieni bija pievērsti trauslajam traukam. Ko tas slēpa sevī: nelaimes vēsti par kuģa bojā eju vai tikai nesvarīgu zīmīti, kuru garlaicības mākts kuģinieks uzticējis viļņu rotaļai?

Galu galā tomēr vajadzēja tikt skaidrībā, un Glenervens stājās pie pudeles izpētes, centīgi ievērodams šādos gadījumos nepieciešamo piesardzību. Šai brīdī viņš atgādināja krimināllietu izmeklētāju, kas iedziļinās smaga nozieguma apstākļos. Glenervens, darīja pareizi, tā rīkodamies, jo •bieži vien šķietami nenozīmīgs sīkums paver ceļu svarīgam atklājumam.

Vispirms pudele tika izpētīta no ārpuses. Pudelei bija pagarš, izturīgs kakls, uz kura vēl bija saglabājies sarūsējis stieples gabals. Biezais stikls, kas varēja izturēt vairāku atmosfēru spiedienu, nepārprotami liecināja, ka pudele nākusi no Šampaņas. Ar šādām pudelēm Epernejas vīnkopji pārsit krēslu atzveltnes, un stikls pat neieplaisā. Nav šaubu, ka arī šī pudele varējusi izturēt tāla ceļa pārbaudījumus.

—   Kliko firmas pudele, — majors konstatēja.

Un, tā kā Maknebs tika uzskatīts par pazinēju šai nozarē, viņa apgalvojumu neviens pat nemēģināja apstrīdēt.

—  Mīļo major, — lēdija Helēna sacīja, — ko tas līdz, ja mēs zinām, kas tā par pudeli, bet nezinām, no kurienes tā atceļojusi.

—   To mēs uzzināsim, dārgā Helēna, — lords Edvards atbildēja. — Jau tagad var droši sacīt, ka pudele nākusi no tālienes. Vai redzat šo akmens- cieto slāni, kas to klāj, šīs jūras minerālsāļu nogulsnes? Tātad pudele jau ilgi klīdusi pa okeānu, iekāms nokļuvusi haizivs vēderā.

—   Esmu ar jums vienis prātis, — majors atsaucās. — šis trauslais trauks savā akmens čaulā tiešām varēja izturēt garu ceļojumu.

—   Bet no kurienes tas īsti nācis? — lēdija Glenervena jautāja.

—   Pacietieties, dārgā Helēna, pacietieties brītiņu! Pudeles prasa pacietību. Domājams, nemaldīšos, teikdams, ka pudele pati atbildēs uz visierr. mūsu jautājumiem.

To sacīdams, Glenervens sāka kasīt cietās nogulsnes no pudeles kakla Drīz vien parādījās korķis, kuru jūras ūdens bija stipri sabojājis.

—   Bēdīgs fakts, — Glenervens noteica. — Ja pudelē atrodas kāds pa pīrs, tas būs krietni cietis.

—   Baidos, ka jums taisnība, — majors piekrita.

—  Varu vēl piebilst, — Glenervens turpināja, — ka šī slikti aizkorķētā pudele drīz vien būtu nogājusi dibenā. Par laimi, haizivs to aprija, lai nogādātu mums uz «Dunkana» klāja.

—   Tā tas ir, — Džons Mengls sacīja, — un tomēr būtu bijis labāk, ja mēs pudeli būtu izzvejojuši atklātā jūrā, zināmos platuma un garuma grādos. Tad pēc gaisa un jūras strāvām mēs varētu noteikt pudeles ceļu,. Turpretī tāds pastnieks kā haizivs, kas peld pret vēju un straumi, izjauc visus aprēķinus.

—   Tūlīt redzēsim, — Glenervens atbildēja.

Sai brīdī viņš jo piesardzīgi izvilka korķi — un kopkajīti piepildīja asa sāls smaka.

—   Kas tur ir? — lēdija Helēna noprasīja īsti sievišķīgā nepacietībā.

—  Jā, man bija taisnība! — Glenervens sacīja. — Pudelē ir papīri!

—   Dokumenti! Dokumenti! — lēdija Helēna iesaucās.

—  Tikai mitrums tos, liekas, saēdis, — Glenervens piezīmēja, — un; nav iespējams tos dabūt laukā, jo tie pielipuši pie pudeles sieniņām.

—   Sadauzīsim pudeli, — Maknebs ierosināja.

—   Es labāk gribētu saglabāt to veselu, — Glenervens atbildēja.

—   Es tāpat, — majors piekrita.

—  Tas, bez šaubām, būtu ļoti jauki, — sarunā iejaucās lēdija Helēna,. — taču trauka saturs ir daudz vērtīgāks par pašu trauku, un tāpēc labāk upurēt to.

—   Ja jūsu augstība nodauzītu pudelei tikai kakliņu, — Džons Mengls ieteica, — mēs varētu izvilkt dokumentus laukā, nenodarot tiem nekādus bojājumus.

—   Dariet to, mīļais Edvard! — lēdija Glenervena iesaucās.

Tā kā bija grūti ko citu izgudrot, lords Glenervens tā arī izlēma nodauzīt vērtīgajai pudelei kaklu. Vajadzēja ņemt palīgā āmuru, jo akmens čaula bija cieta kā granīts. Drīz vien uz galda nobira stikla lauskas — un kļuva redzami vairāki kopā salipuši papīra gabaliņi. Kamēr Glenervens tos uzmanīgi ņēma laukā, atdalīja citu no cita un lika uz galda, lēdija Helēna, majors un kapteinis stāvēja viņam apkārt.

## II nodaļa trĪs dokumenti

Jūras ūdens sagandētajos papīra gabaliņos varēja saskatīt vienīgi dažus nesakarīgus vārdus, gandrīz pilnīgi izdzisušu rindu paliekas. Lords Glenervens labu brīdi uzcītīgi pētīja šīs lapiņas, grozīja tās uz visām pusēm, pavērsa pret dienas gaismu, cenzdamies atklāt kaut visniecīgākās rakstu pēdas, kuras jūra vēl nebūtu paguvusi izdzēst. Pēc tam viņš palūkojās savos draugos, kuri nenovērsa no viņa gaidpilnus skatienus.

—   Te ir trīs dažādi dokumenti, — Glenervens sacīja, — acīmredzot viena un tā paša dokumenta kopijas trīs valodās: angļu, franču un vācu. To liecina daži saglabājušies vārdi.

—   Vai šais vārdos nav kāda jēga? — lēdija Glenervena vaicāja.

—   Grūti dot noteiktu atbildi, dārgā Helēna, dokumentos saglabājies ļoti maz vārdu, un tie paši daļēji izdzisuši.

—   Varbūt kopijas papildina cita citu? — majors ieminējās.

—   Iespējams, — Džons Mengls atsaucās. — Nav ticams, ka jūras ūdens būtu izdzēsis vienas un tās pašas rakstu rindas. Savirknēdami teikumu drumslas, mēs galu galā izlobīsim kaut ko sakarīgu.

—   Tā arī darīsim, — lords Glenervens izlēma, — turklāt sistemātiski. Sāksim vispirms ar dokumentu angļu valodā.

Sai dokumentā rindas un vārdi bija izkārtoti šādi:

62

Bri

gow

sink

aland

stra

skipp

Gr

that monit

of long

and

lost

ssistance

—   Nekas sakarīgs te gan nav saskatāms, — majors vīlies noteica.

—   Lai nu būtu kā būdams, — kapteinis atbildēja, — tomēr tā ir skaidra angļu valoda.

—   Par to nevar būt nekādu šaubu, — lords Glenervens apstiprināja. — Vārdi sink, aland, that, and, lost saglabājušies neskarti; skipp droši vien nozīmē skipper, un runa ir par kādu misteru Gr…, domājams, avarējuša kuģa kapteini.

—   Redziet nu! Kaut kas mums jau ir, — lēdija Helēna sacīja.

—   Diemžēl trūkst pat veselu rindu, — majors piezīmēja. — Kā lai uzzinām avarējušā kuģa nosaukumu un avārijas vietu?

—   Gan uzzināsim arī to, — lords Edvards noteica.

—   Bez šaubām, — piekrita majors, kurš vienmēr bija tādās pašās domās kā visi pārējie. — Bet kādā veidā!?

—   Papildinot dokumentus citu ar citu.

—   Tad stāsimies pie darba! — lēdija Helēna skubināja.

Otrs papīra gabaliņš bija cietis vairāk nekā iepriekšējais. Tajā atsevišķi vārdi bija izkārtoti šādi:

7 Juni

Glas

zwei

atrosen

graus

bringt ihtien

—   Tas rakstīts vācu valoda, — Džons Mengls konstatēja, uzmetis papīram skatienu.

—   Vai jūs protat šo valodu, Džon? — Glenervens jautāja.

—   Ļoti labi, jūsu augstība.

—   Tad pasakiet mums, ko nozīmē šie nedaudzie vārdi! Rūpīgi izpētījis dokumentu, kapteinis sacīja:

—   Tagad mēs jau varam pateikt, kad notikusi katastrofa — 7 Juni> tas ir, septītajā jūnijā, un, pievienojot skaitli 62 no angļu valodā uzrakstītā dokumenta, mēs dabūjam precīzu datumu: 1862. gada 7. jūnijs.

—   Brīnišķīgi! — lēdija Helēna iesaucās. — Turpiniet, Džon!

—  Tai pašā rindā, — jaunais kapteinis atsāka, — es redzu vārdu Glas. Savienojot to ar vārdu gow no pirmā dokumenta, mēs dabūjam Glasgow. Acīmredzot kuģis ir no Glazgovas ostas.

—   Gluži manas domas, — majors paziņoja.

—   Otrās rindas šai dokumentā nemaz nav, — Džons Mengls turpināja. — Toties trešajā es redzu divus visai svarīgus vārdus: zwei, kas nozīmē divi, un atrosen jeb, pareizāk, Matrosen, kas vācu valodā nozīmē matroži.

—   Tatacl dokumenti stasta par kapteini un diviem matrožiem, — lēdija Helēna secināja.

—   Ļoti iespējams, — lords Glenervens atbildēja.

—   Man jāatzīstas jūsu augstībai, — kapteinis turpināja, — ka nākamais vārds — graus mani mulsina. Es nezinu, kā to pārtulkot. Varbūt trešais dokuments mums palīdzēs. Turpretī divi pēdējie vārdi saprotami bez grūtībām. Bringt ihtien nozīmē sniedziet viņiem, un, savienojot šos vārdus ar angļu vārdu assistance, kas pirmajā dokumentā arī atrodas septītajā rindā, gluži dabiski, veidojas teikums sniedziet viņiem palīdzību.

—   Tiešām! «Sniedziet viņiem palīdzību!», — Glenervens atkārtoja. — Bet kur atrodas šie nelaimīgie? Pagaidām mums trūkst pat visniecīgākā norādījuma par katastrofas vietu.

—   Cerēsim, ka franču valodā uzrakstītais dokuments būs izsmeļošāks, — lēdija Helēna piebilda.

—   Tūlīt izpētīsim arī franču dokumentu, — Glenervens atsaucās, — un, tā kā mēs visi šo valodu protam, tas būs daudz vieglāk.

Lūk, precīza trešā dokumenta kopija:

trois

ats

tannia

gonie

austral

abor

contin

pr

cruel indi

jete

ongit

et 37° 11'

lat

—   Te ir skaitļi! •— lēdija Helena iesaucas. — Skatieties, kungi, skatieties!

—   Rīkosimies sistemātiski, — lords Glenervens teica, — un sāksim no sākuma. Atļaujiet man atjaunot citu pēc cita šos izkliedētos un aprautos vārdus. Jau. pēc pirmajiem burtiem es redzu, ka runa ir par trīsmastu burinieku, kura nosaukums angļu un franču dokumentā pilnīgi saglabājies: «Britannia». No nākamajiem diviem vārdiem — gonie un austral — tikai pēdējā vārda nozīme mums visiem saprotama.

—   Tas ir vērtīgs norādījums, — Džons Mengls secināja, — tātad kuģis avarējis Dienvidu puslodē.

—   Pārāk nenoteikti, — majors piezīmēja.

—   Es turpinu, — Glenervens atsāka. — Vārds abor ir darbības vārda ūborder sakne. Tātad šie nelaimīgie izcēlušies krastā. Bet kur? Ko nozīmē cotitin? Vai tas nav kontinents? Pēc tam cruel.

—   Cruel! — Džons Mengls iesaucās. — Lūk, izskaidrojums vācu vārdam graus … grausam — nežēlīgs!

—   Turpināsim! Turpināsim! — Glenervens steidzināja, jo viņa interese, nepilno vārdu jēgai atklājoties, auga augumā. — Indi… Vai šie jūrnieki būtu izmesti Indijas krastā? Un ko nozīmē vārds ongit? Ak jā! Lon- gitude — garums! Un tepat arī platums: trīsdesmit septiņi grādi vienpadsmit minūtes. Beidzot mums ir precīzs norādījums.

—   Bet garuma grādu nav, — Maknebs ieminējās.

—   Nevajag gribēt pārāk daudz, dārgais major, — Glenervens atsaucās. — Jau tas ir ļoti labi, ka mēs precīzi zinām platuma grādus. Franču dokuments neapšaubāmi ir pilnīgākais no visiem trim. Acīmredzot divi dokumenti burtiski pārtulkoti no trešā, jo rindu skaits visos ir pilnīgi vienāds. Tāpēc būtu lietderīgi šos trīs dokumentus apvienot, pārtulkot vienā valodā un pēc tam censties atrast visticamāko, visloģiskāko un visnepārprotamāko skaidrojumu.

—   Bet kādā valodā jūs tulkosit, — majors vaicāja, — franču, vācu vai angļu?

—   Franču, — Glenervens atbildēja, — jo visvairāk vārdu saglabājies tieši šai valodā.

—   Jūsu augstībai taisnība, — Džons Mengls piebilda. — Turklāt šo valodu mēs visi pārvaldām.

—   Tātad nolemts. Es pārrakstīšu šo dokumentu, savilkšu kopā vārdu un teikumu drumslas, saglabādams atstarpes starp tām, un pierakstīšu klāt tos vārdus, kuru nozīme ir neapstrīdama. Pēc tam mēs visu salīdzināsim un apsvērsim.

Glenervens tūdaļ ķērās pie spalvas un pēc brīža pasniedza draugiem papīru, uz kura bija šādas rindas:

7 juin 1862 trois-māts «Britannia» Glasgow

sombre

gonie austral

ā terre

deux matelots

capitaine Gr

abor

contin pr

cruel indi

jete ce document

de longitude

et 87° 11' de latitude

Portez-leur secours

perdus

Sai brīdī matrozis, ienācis kopkajītē, ziņoja kapteinim, ka «Dunkans» iebrauc Klaidas jūras līcī, un jautāja, ko darīt tālāk.

—   Kādi ir jūsu augstības nodomi? — Džons Mengls uzrunāja lordu. Glenervenu.

—   Iespējami ātrāk sasniegt Dambārtonu, Džon. No turienes lēdija Helēna dosies mājup uz Malkolmas pili, bet es braukšu uz Londonu, iesniegt šo dokumentu admiralitātei.

Džons Mengls deva attiecīgus rīkojumus, un matrozis aizsteidzās pie kapteiņa palīga.

—   Bet tagad, dārgie draugi, — Glenervens teica, — turpināsim aizsāktos meklējumus. Mēs esam uz pēdām lielai katastrofai. No mūsu attapības atkarīga vairāku cilvēku dzīvība. Saliksim kopā visus prātus, lai atminētu šo mīklu.

—   Esam ar mieru, mīļais Edvard, — lēdija Helēna atsaucās.

—   Vispirms, — Glenervens turpināja, — mums jāņem vērā, ka šai dokumentā ir trīs dažādas faktu grupas: pirmkārt, tādi fakti, kurus mēs zinām, otrkārt, tādi, kurus mēs varam noskārst, un, treškārt, tādi, kur.us mēs nezinām. Ko mēs zinām? Mēs zinām, ka 1862. gada 7. jūnijā cietis avāriju trīsmastu kuģis «Britānija» no Glazgovas, ka divi matroži un kapteinis iemetuši šo dokumentu jūrā trīsdesmit septītajā platuma grādā un vienpadsmitajā minūtē un ka viņi lūdz palīdzību.

—   Pilnīgi pareizi, — majors apliecināja.

—   Ko mēs varam noskārst? — Glenervens turpināja. — Vispirms to, ka avārija notikusi dienvidu jūrās, un tūdaļ es gribētu pievērst jūsu uzmanību vārdam gonie. Vai tas nenorāda uz kādas zemes nosaukumu?

—   Patagonija! — lēdija Helēna iesaucās.

—   Bez šaubām.

—   Bet vai Patagoniju šķērso trīsdesmit septītā paralēle? — majors noprasīja.

—   To var viegli pārbaudīt, — Džons Mengls atbildēja, izklādams uz galda Dienvidamerikas karti. — Pilnīgi pareizi. Patagoniju tiešām skar • trīsdesmit septītā paralēle. Tā šķērso Araukāniju, iet caur Patagonijas ziemeļu apgabalu pampām un iesniecas Atlantij.as okeānā.

—   Labi. Turpināsim. Divi matroži un kapteinis abor… abordent, tas ir, sasniedz krastu. Kādu? Contin… kontinentu. Ievērojiet: nevis salu, bet kontinentu. Kāds liktenis viņus piemeklējis? Par to mums stāsta divi viedīgi burti — pr. Šie nelaimīgie, kā redzams, ir pris — sagūstīti vai prisonniers — gūstekņi. Kas viņus sagūstījis? Cruels Indiens — nežēlīgie indiāņi. Vai tas neskan pārliecinoši? Vai trūkstošie vārdi paši nenostājas tukšajās vietās? Vai dokumenta saturs nekļūst skaidrs? Vai jums neataust atklāsmes gaisma?

Glenervens runāja ar lielu pārliecības spēku. Viņa acīs dega nesatricināma ticība. Runātāja, iedvesma pārņēma arī klausītājus, un viņi vienā balsī sauca:

—   Protams! Protams!

Pēc brīža lords Edvards turpināja:

—   Visas šīs hipotēzes, dārgie draugi, man šķiet ļoti ticamas. Manuprāt, katastrofa notikusi pie Patagonijas krastiem. Turklāt Glazgovā es pacentīšos noskaidrot, kāds bijis «Britānijas» ceļa mērķis. Tad mēs droši zināsim, vai kuģis varējis atrasties šais ūdeņos.

— Mums nemaz nav jāmeklē tik tālu, — Džons Mengls ieminējās. — Man ir «Mercantile and Shipping Gazette» komplekts, kurā mēs atradīsim precīzas ziņas.

—   Dodiet šurp, paskatīsimies! — lēdija Glenervena mudināja.

Džons Mengls paņēma 1862. gada avīzes un ātri tās pārlapoja. Nemaz

ilgi nevajadzēja meklēt, drīz vien kapteinis gandarīts izlasīja:

—   «1862. gada 30. maijs. Peru. Kalao. Ar kravu uz Glazgovu, «Britā- nija», kapteinis Grants.»

—   Grants! — lords Glenervens iesaucās. — Tas drosmīgais skots, kurš gribēja nodibināt Klusajā okeānā Jaunskotiju?

—  Jā, tas pats, — Džons Mengls atbildēja. — 1861. gadā viņš izbrauca no Glazgovas ar «Britāniju», un kopš tā laika par viņu nav nekādu ziņu.

—   Par to vairs nevar būt šaubu! — Glenervens iesaucās. — Tas ir viņš! «Britānija» atstāja Kalao 30. maijā un 7. jūnijā, nedēļu pēc izbraukšanas, avarēja pie Patagonijas krastiem. Šķietami neatšifrējamās vārdu paliekas vēstī par šā kuģa likteni. Kā redzat, dārgie draugi, lielum lielo daļu patiesības mēs esam jau izdibinājuši. Palicis tikai viens vienīgs nezināmais — mums trūkst garuma grāda.

—   Tas nemaz nav vajadzīgs, — Džons Mengls paziņoja. — Tā kā zeme ir zināma, tad ar platuma grādu vien es apņemos atrast katastrofas vietu.

—   Tātad mēs zinām visu? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Visu, mīļā Helēna, un tās vietas, ko dokumentā izdzēsis jūras ūdens, es varu aizpildīt bez kādām grūtībām, it kā rakstītu, kapteinim Grantam diktējot.

Lords Glenervens tūdaļ paņēma spalvu un drošu roku uzrakstīja šadas rindas:

1862. gada 7. jūnijā trismastu kuģis «Britānija» no Glazgovas avarēja pie Patagonijas krastiem Dienvidu puslodē. Divi matroži un kapteinis Grants mēģinās sasniegt kontinentu, kur nežēlīgie indiāņi viņus sagūstīs. So dokumentu viņi iemetuši jūrā… garuma un 37° 11' platuma grādos. Sniedziet viņiem palīdzību, citādi viņi aizies bojā.

—   Brīnišķīgi! Brīnišķīgi, mīļais Edvard! — lēdija Helēna iesaucās, — Ja šie nelaimīgie atkal ieraudzīs dzimteni, par savu laimi viņi būs pateicīgi jums.

—  Viņi noteikti atgriezīsies dzimtenē, — Glenervens atbildēja. — Šis dokuments ir tik izsmeļošs, skaidrs un neapšaubāms, ka Anglija nevar nenākt palīgā saviem trim dēliem, kas izmesti vientuļā jūras krastā. To, ko viņa savā laikā darījusi Franklina un daudzu citu labā, — to šodien viņa darīs avāriju cietušo «Britānijas» jūrnieku labā.

—   Šiem nelaimīgajiem, — lēdija Helēna ieminējās, — droši vien ir ģimenes, kas apraud viņu nāvi. Nabaga kapteinim Grantam varbūt ir sieva, bērni…

—  Jums taisnība, mīļā lēdija, es apņemos paziņot viņiem, ka nevajag zaudēt cerības. Bet tagad, draugi, kāpsim uz klāja, jo kuģis tuvojas ostai.

Paātrinājis gaitu, «Dunkans» tobrīd brauca garām Bjūtas salai, atstādams aiz labā borta Rotseju, jauku pilsētiņu, kas atdusas auglīgā ielejā. Pēc tam jahta ieslīdēja jūras līča šaurajā kuģu ceļā, pabrauca garām Grīnokai un pulksten sešos vakarā izmeta enkuru pie Dambārtonas bazalt- klints, kuras virsotnē paceļas skotu varoņa Vollesa slavenā pils.

Piestātnē lēdiju Helēnu jau gaidīja kariete, lai aizvestu viņu un majoru Maknebu uz Malkolmas pili. Lords Glenervens, noskūpstījis savu jauno sievu, aizsteidzās uz Glazgovas ātrvilcienu.

Taču pirms aizbraukšanas viņš uzticēja visātrākajam sakaru līdzeklim kādu svarīgu ziņu, un telegrāfs nogādāja laikrakstu «Times» un «Morning Chronicle» redakcijām šādu sludinājumu:

«Ziņas par pazudušo trīsmastu kuģi «Britānija» no Glazgovas un par kapteini Grantu var saņemt pie lorda Glenervena Malkolmas pilī Lasā, Dambārtonas grāfistē, Skotijā.»

## III n o d a ļ a. MALKOLMAS PILS

Malkolmas pils ir viena no vispoētiskākajām pilīm Skotijas kalnainē-. Tā atrodas netālu no Lasas ciema un paceļas, augstu pār brīnum jauku ieleju. Pils granīta sienas apskalo dzidrie Lomonda ezera ūdeņi. Kopš senseniem laikiem Malkolmas pils piederējusi Glenervenu dzimtai, kura Robroja un Fērgusa Makgregora dzimtenē saglabājusi veco Valtera Skota varoņu viesmīlības tikumus. Tai laikā, kad Skotijā norisa sociālā revolūcija, no savām zemēm tika padzīts liels skaits zemnieku, kuri saviem klanu vecākajiem nevarēja samaksāt augsto nomas naudu. Daļa zemnieku nomira badā, daļa kļuva par zvejniekiem vai emigrēja. Tas bija vispārēja posta laiks. Vienīgi Glenerveni uzskatīja, ka uzticībai jāvalda tiklab starp augstajiem, kā zemajiem, un viņi palika uzticīgi saviem ļaudīm. Neviens nepameta savas dzimtās mājas, neatstāja zemi, kur atdusējās viņa senči, visi palika savu veco senjoru klanā. Arī pašreiz šai nenovīdības un nesaticības laikmetā Glenerveniem tiklab Malkolmas pilī, kā ari uz «Dunkana» kalpoja vienīgi skoti. Viņi visi bija cēlušies no Makgregoru, Makferleinu, Maknebu un Maknotenu lēņu ļaudīm, vārdu sakot, visi bija Stērlingas un Dambārtonas grāfistes bērni, ar sirdi un dvēseli uzticīgi savam kungam, un dažs labs no viņiem vēl runāja vecajā kaledoniešu valodā.

Lordam Glenervenam piederēja milzu bagātības, kuras viņš izlietoja,, darīdams daudz laba. Vēl lielāka par viņa devību bija viņa labsirdība, jc tā var būt bezgalīga, turpretī devībai vienmēr ir robežas. Lasas senjorsv Malkolmas «lerds», pārstāvēja savu grāfisti lordu palātā. Taču jakobī- ' nisko ideju dēļ viņš nevarēja patikt Hanoveras namam un arī Anglijas valstsvīru aprindās netika lāgā ieredzēts — visvairāk tāpēc, ka turējās pie savu senču tradīcijām un enerģiski pretojās «dienvidnieku» politiskajiem tīkojumiem.

Tomēr lords Edvards Glenervens nebija ne atpalicis, ne garā aprobežots cilvēks. Plaši atvērdams savas grāfistes vārtus progresam, savā sirdī viņš palika skots un pat Karaliskā Temzas jahtkluba sacīkstēs cīnījās ar savām jahtām vienīgi par Skotijas slavu.

Edvardam Glenervenam bija trīsdesmit divi gadi. Viņš bija liela auguma, paskarbiem sejas vaibstiem, taču bezgala maigu skatienu, un visa viņa būtne pauda Skotijas kalnaines poēziju. Viņš tika daudzināts kā ārkārtīgi drosmīgs, uzņēmīgs un bruņniecisks cilvēks, īsts deviņpadsmitā gadsimta Fērguss, turklāt ļoti labs, pat labāks par svēto Martinu, jo sava kalnu novada nabaga ļaudīm viņš būtu atdevis pat mēteli.

Pirms nepilniem trim mēnešiem lords Glenervens bija kļuvis precēts virs. Viņš bija apprecējis mis Helēnu Tafnelu, kuras tēvs — lielais ceļotājs Viljams Tafnels visu savu dzīvi bija veltījis ģeogrāfijas zinātnei un jaunatklājumu kaislībai.

Mis Helēna nepiederēja pie dižciltīgas dzimtas, toties viņa bija skotiete, kas, pēc lorda Glenervena domām, atsvēra jebkuru dižciltību, šo piemīlīgo, drosmīgo un uzticīgo meiteni Lasas senjors izraudzījās par savu dzīvesbiedri. Viņš iepazinās ar mis Helēnu, kad viņa, kļuvusi bāre- nīte, viena pati gandrīz bez jebkādiem līdzekļiem dzīvoja tēva mājās Kil- patrikā. Glenervens saprata, ka nabaga meitene būs krietna sieva, un apprecēja to. Mis Helēnai bija divdesmit divi gadi. Viņai bija gaiši mati un zilas acis kā Skotijas ezeri spirgtā pavasara rītā. Viņas mīlestība pret vīru bija vēl lielāka nekā pateicība. Viņa mīlēja vīru tā, itin kā pati būtu bagāta mantiniece, bet viņš — pamests bārabērns. Fermeri un kalpotāji •bija ar mieru atdot dzīvību par savu «labo Lasas kundzi».

Lords Glenervens un lēdija Helēna laimīgi dzīvoja Malkolmas pilī, kuru apņēma Skotijas kalnaines krāšņā un mežonīgā daba. Viņi pastaigājās pa ēnainām ozolu un kļavu alejām, gar ezera krastiem, kur vēl atbalsojās skotu senās pibrokas[3], nokāpa pamestās aizās, kurās par Skotijas vēsturi vēstīja aizgājušo laiku pilsdrupas. Viendien viņi klaiņoja pa bērzu un lapegļu mežiem, pa nodzeltējušiem viršu laukiem, citdien rāpās Ben- lomonda stāvajās kraujās vai arī auļoja zirgos pa klusajām, pamestajām ielejām, vērodami, iepazīdami un apbrīnodami šo poēzijas apdvesto novadu, kuru vēl tagad dēvē par Robroja zemi, visas šīs slavenās vietas, ko tik cildeni apdziedājis Valters Skots. Vakaros, kad virs apvāršņa iedegās «Makferlcina lākturis», viņi domīgi klīda pa seno galeriju, kuras robotie mūri apjoza Malkolmas pili, un, apsēdušies uz kāda akmens bluķa, dabas klusuma apņemti, blāvās mēness gaismas apspīdēti, kalnu virsotnēm pamazām tinoties nakts ēnās, aizmirsa visu pasauli un iegrima tai apskaidrotajā aizmirstībā, tai divatnības burvībā, kāda zemes virsū atvēlēta vienīgi mīlošām sirdīm.

Tā pagāja viņu laulības pirmie mēneši. Taču lords Glenervens neaizmirsa, ka viņa sieva ir slavena ceļotāja meita. Viņam šķita, ka lēdija Helēna mantojusi tēva tieksmes, un viņš nebija maldījies. Tika uzbūvēts «Dunkans», kuram vajadzēja aizvizināt lordu un lēdiju Glenervenus uz skaistākajām zemēm pasaulē — pa Vidusjūras viļņu klaidu līdz pat Ege-

jas jūras salām. Kā lai attēlo lēdijas Helēnas prieku, kad vīrs nodeva «Dunkanu» viņas rīcībā! Patiesi, vai var būt lielāka laime kā traukties kopā ar mīļoto pretī brīnišķīgajai grieķu zemei un redzēt uzlecam medus mēnesi pār krāšņajiem orienta krastiem!

Un nu lords Glenervens aizbraucis uz Londonu. Tā kā turp viņu bija aizvedušas rūpes par nelaimīgajiem kuģiniekiem, pēkšņā šķiršanās lēdiju Helēnu neskumdināja, viņa tikai nepacietīgi gaidīja vīru mājās. Nākamajā dienā pienākusī telegramma solīja drīzu atgriešanos, turpretī vakarā saņemtajā vēstulē lords Glenervens lūdza paciesties, jo radušies neparedzēti sarežģījumi. Aiznākamajā dienā pienāca jauna vēstule, kurā lords Glenervens vairs neslēpa savu neapmierinātību ar admiralitāti.

Tai dienā lēdija Helēna jau sāka uztraukties. Vakarā, kad viņa viena pati sēdēja savā istabā, ienāca pils pārvaldnieks misters Helberts un jautāja, vai lēdija nepieņemšot kādu jaunu meiteni un puisēnu, kuri vēloties runāt ar lordu Glenervenu.

—   Vai tie ir mūsu ļaudis? — lēdija Helēna pavaicāja.

—  Nē, kundze, — pārvaldnieks atbildēja, — es viņus nepazīstu. Viņi atbraukuši ar vilcienu līdz Balokai, bet no turienes nākuši uz Lasu kājām.

—   Aiciniet viņus šurp, Helbert, — lēdija Glenervena sacīja.

Pārvaldnieks izgāja. Pēc brīža lēdijas Helēnas istabā ienāca jauna

meitene un puisēns. Kā redzams, māsa un brālis. Tik līdzīgi viens otram, ka tas neradīja nekādas šaubas. Meitenei bija gadu sešpadsmit. Viņas glītā, mazliet nogurusī sejiņa, acis, kas laikam bija lējušas daudz asaru, padevīgā un tomēr drosmīgā sejas izteiksme, nabadzīgais, bet tīrais apģērbs — tas viss modināja simpātijas. Viņa turēja pie rokas gadus divpadsmit vecu apņēmīga izskata zēnu, kas, liekas, uzskatīja sevi par māsas aizstāvi. Nudien, ikvienam, kas izrādītu meitenei kaut mazāko necieņu, būtu darīšana ar šo brašuli.

Lēdijas Helēnas priekšā māsa mazliet samulsa. Taču lēdija pasteidzās viņu uzrunāt pirmā.

—   Jūs vēlējāties mani sastapt? — viņa vaicāja un iedrošinādama paskatījās uz meiteni.

—   Nevis jūs, — zēns pārliecināti attrauca, — bet lordu Glenervenu.

—   Piedodiet, kundze, — māsa sacīja, uzmezdama brālim nosodošu skatienu.

—   Lords Glenervens nav mājās, — lēdija Helēna paskaidroja, — bet cs esmu viņa sieva un ja varētu viņu aizstāt…

—  Jūs esat lēdija Glenervena? — meitene jautāja.

—  Jā, mis.

—  Tātad jūsu vīrs lords Glenervens no Malkolmas pils ievietojis laikrakstā «Times» sludinājumu sakarā ar «Britānijas» katastrofu?

—   Jā, jā! — lēdija Helēna laipni atsaucās. — Un kas jūs esat? …

—   Es esmu mis Granta, kundze, un tas ir mans brālis.

—  Mis Granta! Mis Granta! — lēdija Helēna iesaucās, apkampdama meiteni un skūpstīdama brašā puisēna apaļos vaigus.

—   Kundze, — meitene atsāka, — kas jums zināms par manu tēvu? Vai viņš ir dzīvs? Vai mēs viņu kādreiz redzēsim? Runājiet, es jūs ļoti lūdzu!

—  Mīļais bērns, — lēdija Helēna sacīja, — lai dievs mani pasargā no vieglprātīgas atbildes, es negribu modināt maldīgas cerības …

—   Runājiet, kundze, runājiet! Es protu panest bēdas un esmu sagatavojusies uz visu.

—   Mīļais bērns, — lēdija Helēna atbildēja, — cerības ir ļoti niecīgas, taču iespējams, ka ar dieva palīgu kādā jaukā dienā jūs atkal ieraudzīsit savu tēvu.

—   Ak dievs! Ak dievs! — mis Granta iesaucās, nejaudādama vairs apvaldīt asaras, bet Roberts tikmēr pārklāja ar skūpstiem lēdijas Glener- venas rokas.

Kad pirmais skumjā prieka uzplūds bija pāri, jaunā meitene uzdeva neskaitāmus jautājumus. Lēdija Helēna viņai pastāstīja par atrasto dokumentu, par to, ka «Britānija» cietusi katastrofu pie Patagonijas krastiem, ka kapteinis un divi matroži, kas palikuši dzīvi, acīmredzot sasnieguši kontinentu un, beidzot, ka viņi uzticējuši kaprīzajiem okeāna viļņiem trijās valodās uzrakstītu dokumentu, kurā lūguši visai pasaulei palīdzību.

Šā stāsta laikā Roberta Granta skatiens palika kā kaltin piekalts pie lēdijas Helēnas, itin kā no viņas lūpu kustībām būtu atkarīga visa viņa dzīve. Zēna fantāzija uzbūra šaušalīgas tēva ciešanu ainas. Viņš redzēja tēvu uz «Britānijas» klāja, viņš sekoja tam bangainā jūrā, kopā ar tēvu ķērās pie krasta klintīm un, smagi elsodams, rāpās pa viļņu apskalotām liedaga smiltīm. Vairākkārt pār zēna lūpām izlauzās sāpjpilni vārdi.

—   Ak, mans tēvs, mans nabaga tēvs! — viņš sauca, piekļaudamies māsai.

Mis Granta turpretim, rokas sažņaugusi, klausījās un nebilda ne vārda. Tikai kad stāsts bija galā, viņa iesaucās:

—   Bet dokuments — kur ir šis dokuments, kundze!?

—   Man tā vairs nav, mīļais bērns, — lēdija Helēna atbildēja.

—   Jums tā vairs nav?

—  Nē. Jūsu tēva labā lords Glenervens dokumentu aizveda uz Londonu, taču es atstāstīju jums tā saturu vārdu pa vārdam un to, kā mums

— Es esmu mis Granta, kundze, un tas ir mans brālis.

izdevās izdibināt tā patieso jēgu. Starp pusizdzisušu vārdu paliekām jūras ūdens bija pasaudzējis dažus ciparus. Diemžēl garums …

—   Iztiksim bez tā! — puisēns iesaucās.

—   Protams, Roberta kungs, — lēdija Helēna pasmaidīja par tik sparīgu apņēmību. — Kā redzat, mis Granta, tagad jūs zināt dokumentu visos sīkumos — tikpat labi kā es.

—  Jā, kundze, — jauna meitene atbildēja, — tomēr es vēlētos redzet sava tēva rokrakstu.

—   Labi, lords Glenervens, iespējams, jau rit pārbrauks mājās. Iepazīstinot admiralitātes ierēdņus ar dokumenta oriģinālu, mans virs grib panākt, lai viņi nekavējoties sūtītu kuģi meklēt kapteini Grantu.

—   Vai tas var būt, kundze?! — meitene iesaucās. — Vai tiešām to visu jūs esat darījuši mūsu labā?

—  Jā, dārgā mis, un kuru katru mirkli es gaidu atgriežamies lordu Glenervenu.

—   Kundze, — jaunā meitene sacīja dziļā pateicībā un patiesā aizgrābtībā, — lai debesis svētī lordu Glenervenu un jūs!

—   Mīļais bērns, — lēdija Helēna atbildēja, — mēs neesam pelnījuši nekādu pateicību! Ikviens mūsu vietā būtu rīkojies gluži tāpat. Lai tikai piepildītos mūsu kopējās cerības! Līdz lorda Glenervena pārbraukšanai jūs paliksit pilī…

—   Kundze, — jaunā meitene sacīja, — es negribētu ļaunprātīgi izmantot laipnību, kādu jūs parādāt svešiem cilvēkiem.

—   Svešiem! Nē, mīļais bērns, nedz jūs, nedz jūsu brālis šai namā neesat svešinieki, un es gribu, lai lords Glenervens, atgriezies mājās, izstāstītu kapteiņa Granta bērniem, kas tiks darīts, lai glābtu viņu tēvu.

Tik sirsnīgu piedāvājumu nebija iespējams atraidīt. Un mis Granta ar brāli palika Malkolmas pilī, lai sagaidītu atgriežamies lordu Glenervenu..

## IV n o d a ļ a. LĒDIJAS GLENERVENAS PRIEKŠLIKUMS

Sarunā ar kapteiņa Granta bērniem lēdija Helēna nebilda ne vārda par lorda Glenervena vēstulē izteiktajām bažām, ka admiralitātes ierēdņi varētu viņa lūgumu neievērot. Tāpat viņa noklusēja to, ka kapteini Grantu droši vien sagūstījuši Dienvidamerikas indiāņi. Kālab apbēdināt nabaga bērnus un apslāpēt nupat modušās cerības! Tas itin neko nemainītu! To< lēdija Helēna paturēja pie sevis un, atbildējusi uz visiem mis Grantas jautājumiem, savukārt iztaujāja jauno meiteni, kura, šķiet, bija sava brāļa vienīgā aizgādniece.

Vienkāršais un aizkustinošais stāsts padarīja lēdijas Glenervenas simpātijas pret jauno meiteni vēl dziļākas.

Mis Mērija un Roberts Granti bija kapteiņa vienīgie bērni. Nākot pasaulē Robertam, Harijs Grants zaudēja sievu, un, dodamies tālajos jūras braucienos, bērnus viņš uzticēja savas vecās un lādzīgās māsīcas gādībai. Kapteinis Grants bija drosmīgs jūras braucējs, lielisks sava aroda pratējs, labs kuģinieks un labs tirgotājs, vārdu sakot, viņam piemita visas tās īpašības, kādas vajadzīgas tirdzniecības flotes kapteinim. Viņš dzīvoja Skotijā, Pērtas grāfistes pilsētiņā Dandijā. Kapteinis Grants bija īsts savas dzimtās zemes dēls. Viņa tēvs, Svētās Katrīnas baznīcas mācītājs, bija devis viņam vispusīgu izglītību, būdams pārliecināts, ka tā nevienam nevar kaitēt, ari tālbraucējam kapteinim ne.

Jau pirmajos braucienos uz aizjūras zemēm, būdams sākumā kapteiņa palīgs, pēc tam kapteinis, Harijs Grants sekmīgi kārtoja tirdznieciskus darījumus, un dažus gadus pēc Roberta piedzimšanas viņam jau piederēja paprāvs kapitāls.

Tieši tai laikā kapteiņa Granta prātus pārņēma ideja, kas viņa vārdu padarīja populāru visā Skotijā. Tāpat kā Glenerveni un dažas citas diženas skotu dzimtas, viņš savā sirdī — lai arī darbos tas neizpaudās — nosodīja Anglijas uzkundzēšanos. Pēc viņa domām, Skotijas intereses nevarēja būt tādas pašas kā anglosakšu intereses, un viņš nolēma dibināt skotu koloniju kādā no lielajām Okeānijas salām. Vai viņš sapņoja par neatkarību, kādu, piemēram, jau ieguvušas Savienotās Valstis un kādreiz izcīnīs Indija un Austrālija? Iespējams. Iespējams arī, ka viņš kaut kādā veidā izpauda savas slepenās cerības. Skaidrs bija vienīgi tas, ka valdība atteicās atbalstīt viņa kolonizācijas plānus, vēl vairāk: tā lika kapteiņa Granta ceļā dažādus šķēršļus, kas jebkuru citu vīru būtu salauzuši. Taču Harijs Grants nepadevās. Viņš griezās ar uzsaukumu pie saviem tautiešiem, ziedoja iecerētajam mērķim savu īpašumu, uzbūvēja kuģi, nolīga uzticamu komandu un, atstājis bērnus savas vecās māsīcas gādībā, devās pētīt Klusā okeāna lielās salas. Tas notika 1861. gadā. Veselu gadu, līdz 1862. gada maijam, viņš sūtīja par sevi vēstis. Taču kopš tās jūnija dienas, kad viņš atstāja Kalao, par «Britāniju» vairs nekas nebija dzirdams, arī «Gazette Maritime» spītīgi klusēja par kapteiņa likteni.

Harija Granta vecā māsīca pēkšņi nomira, un abi bērni palika pasaulē gluži vieni.

Mērijai Grantai toreiz bija tikai četrpadsmit gadu, taču varonīgā mei- "tene grūtajā brīdī nezaudēja drosmi un visu savu dzīvi veltīja brālim, kurš bija vēl bērns. Viņu vajadzēja audzināt un skolot. Taupīgā, saprātīgā un tālredzīgā meitene, strādādama dienu un nakti, pati no visa atteikdamās, atrada līdzekļus brāļa uzturēšanai un pašaizliedzīgi pildīja mātes pienākumus. Abi bērni dzīvoja Dandijā, ar cieņu panesdami nabadzību un vīrišķīgi ar to cīnīdamies. Mērija domāja vienīgi par savu brālīti un sapņoja, ka viņš reiz pieredzēs laimīgas dienas. Pati viņa vairs neko necerēja. «Britānija» gājusi bojā, un viņas tēvs ir miris. Nav aprakstāms meitenes satraukums, kad laikrakstā «Times» nejauši pamanītais sludinājums viņu pēkšņi izrāva no dziļās bezcerības.

Vilcināties nebija pamata, un Mērija Granta nolēma rīkoties. Ja arī viņa uzzinātu, ka kapteiņa Granta līķis uziets kādā neapdzīvotā krastā zem viļņu sadragāta kuģa paliekām, tas tomēr būtu labāk nekā mūžīgās šaubas, nebeidzamā neziņa.

Viņa izstāstīja visu brālim, un tai pašā dienā abi bērni iekāpa Pērtas vilcienā un vakarā jau bija Malkolmas pilī, kur Mērija pēc ilgajām dvēseles mokām atkal atguva cerības.

Tāds bija skumjais stāsts, ko Mērija Granta vienkāršos vārdos pavēstīja lēdijai Glenervenai, nemaz nedomādama, ka šais garajos pārbaudījumu gados viņa izturējusies kā īsta varone. Toties lēdija Helēna to iedomāja, un viņa vairākkārt, neslēpdama acīs sariesušās asaras, cieši apkampa abus kapteiņa Granta bērnus.

Robertam šķita, ka to visu viņš dzirdētu pirmo reizi, un klausījās māsā plaši ieplestām acīm. Tikai tagad puisēns atskārta, cik daudz māsa viņa labā darījusi, cik daudz pārcietusi, un metās viņai ap kaklu.

—   Māmiņ! Manu mīļo māmiņ! — viņš iesaucās, nevarēdams apvaldīt kliedzienu, kas lauzās ārā no sirds dziļumiem.

Kamēr viņi tā sarunājās, bija pienākusi nakts, un lēdija Helēna, saprazdama, cik ļoti bērni noguruši, nolēma pārtraukt šīs sarunas. Mērijai Grantai un Robertam tika ierādītas istabas, un viņi aizmiga, sapņodami par labākām dienām.

Kad bērni bija aizgājuši, lēdija Helēna lika ataicināt majoru un izstāstīja viņam visus šāvakara notikumus.

—   Mērija Granta ir krietna meitene, — Maknebs sacīja, noklausījies māsīcas stāstījumu.

—   Ak dievs, kaut manam vīram viss labi paveiktos! — lēdija Helēna izsaucās. — Citādi šo abu bērnu stāvoklis kļūs briesmīgs.

—   Noteikti paveiksies, — Maknebs noteica. — Vai tiešām admiralitātes lordu sirdis būtu cietākas par Portlendas cementu!

Lai cik stipra bija majora pārliecība, lēdija Helēna visu nakti nevarēja aizmigt, kaudamās ar drūmām nojautām.

Nākamajā rītā Mērija un viņas brālis, piecēlušies jau gaismas svīdā, pastaigājās plašajā pils pagalmā, kad pēkšņi atskanēja ratu rīboņa. Lords

— Mans tēvs! — Mērija Granta iekliedzas.

Glenervens atgriezās Malkolmas pilī, zirgiem traucoties pilnos auļos. Gan drīz tai pašā mirklī majora pavadībā pagalmā iznāca lēdija Helēna un •metās vīram pretim. Lords Glenervens izskatījās skumjš, norūpējies un ,aizkaitināts. Viņš klusēdams cieši apkampa sievu. — Nu stāsti, Edvard! — lēdija Helēna iesaucās. - Ak, dārgā Helēna, šiem cilvēkiem nav sirds! — lords Glenervens atbildēja.

—   Viņi atteicās? …

—   Jā, viņi atteicās sūtīt kuģi. Viņi runāja par miljoniem, kas velti izšķiesti, meklējot Franklinu. Viņi paziņoja, ka dokuments esot apšaubāms un nesaprotams. Viņi teica, ka nelaimīgie avarējuši jau pirms diviem gadiem un atrast viņus tikpat kā neesot cerību. Viņi apgalvoja, ka indiāņi savus gūstekņus acīmredzot aizveduši zemes iekšienē un ka neesot iespējams izvandīt visu Patagoniju, lai sameklētu trīs cilvēkus — trīs skotus? Ka šī meklēšana būšot veltīga un bīstama, ka tā vairāk cilvēku pazudināšot nekā izglābšot. Vārdu sakot, viņi minēja visādus sagudrotus iemeslus, lai tikai varētu atteikt. Viņi nav aizmirsuši kapteiņa nodomus, un nelaimīgais Grants tagad ir neglābjami pazudis!

—  Mans tēvs! Mans nabaga tēvs! — Mērija Granta iekliedzās, noslīgdama pie lorda Glenervena kājām.

—   Jūsu tēvs? Ko jūs sakāt, mis… — Glenervens pārsteigts uzlūkoja meiteni.

—  Jā, Edvard, — lēdija Helēna paskaidroja, — mis Mērija un viņas brālis ir kapteiņa Granta bērni, kurus admiralitāte nolēmusi padarīt par bāreņiem!

—   Ak, mis, — lords Glenervens sacīja, pieceldams meiteni, — būtu es zinājis, ka jūs esat šeit…

Neko vairāk viņš neteica. Pagalmā valdīja nomācošs klusums, ko reizēm pārtrauca šņuksti. Neviens nebilda ne vārda: nedz lords Glenervens, nedz lēdija Helēna, nedz majors, nedz pils kalpotāji, kas klusēdami stāvēja puslokā ap saviem kungiem. Taču šo skotu izskats liecināja, ka viņi visi nosoda angļu valdības rīcību.

Pēc laba brīža majors uzrunāja lordu Glenervenu:

—   Tātad nav nekādu cerību?

—   Itin nekādu.

—   Tādā gadījumā, — Roberts iesaucās, — es pats uzmeklēšu šos kungus, un mēs vēl redzēsim …

Māsas apsaukts, Roberts nepaguva izteikt līdz galam savus draudus, taču zēna sažņaugtā dūre liecināja, ka viņa nolūki nav miermīlīgi.

—   Nē, Robert, nē! — Mērija Granta sacīja. — Pateiksimies krietnajiem senjoriem par visu, ko viņi mūsu labā darījuši, — mēs to nekad neaizmirsīsim. Bet nu dosimies prom.

—   Mērij! — lēdija Helēna iesaucās.

—   Mis, kurp jūs gribat doties? — lords Glenervens jautāja.

—   Es metīšos pie kājām karalienei, — jaunā meitene atbildēja. — Vai tiešām viņa varētu palikt nedzirdīga pret divu bērnu lūgumu glābt viņu tēva dzīvību?!

Lords Glenervens skumji pašūpoja galvu: ne jau apšaubīdams viņas majestātes žēlīgo sirdi, bet zinādams, ka Mērija Granta pie karalienes nepiekjūs. Lūdzēji tikai ļoti retos gadījumos nonāk līdz troņa pakāpieniem, un tā vien liekas, ka virs karaļpiļu durvīm būtu lasāmi tie paši vārdi, kurus angļi raksta uz savu kuģu stūrēm:

Passengcrs are requested not to speak to the man at the wheel

Lēdija Helēna uzminēja sava vīra domas. Viņa saprata, ka meitenes pūles būtu veltīgas. Viņa skaidri redzēja, cik izmisuma pilna būs abu bērnu turpmākā dzīve. Un tad viņu pārņēma liela un cildena ideja.

—   Mērija Granta, — viņa iesaucās, — pagaidiet, mans bērns, un uzklausiet, ko es sacīšu!

Meitene jau bija satvērusi brāli pie rokas un dzīrās doties prom. Tagad viņa apstājās.

Lēdija Helēna asaru pilnām acīm un apgarotu seju piegāja pie vīra un sacīja stingrā balsī:

—   Edvard, šo vēstuli rakstīdams un iemezdams to jūrā, kapteinis Grants nodeva sevi dieva ziņā. Bet dievs to uzticējis mums, tieši mums! Kā redzams, dievs vēlas, lai rūpes par nelaimīgo cilvēku glābšanu uzņemtos mēs.

—   Ko jūs gribat ar to sacīt, Helēna? — lords Glenervens jautāja.

Pagalmā iestājās dziļš klusums.

—   Es gribu sacīt, — lēdija Helēna turpināja, — ka sākt laulības dzīvi ar labu darbu ir liela laime. Un jūs, mīļais Edvard, lai sagādātu man prieku, esat paredzējis izpriecas ceļojumu. Bet vai var būt patiesāks un lielāks prieks par to, kādu mēs gūtu, glābjot nelaimīgus cilvēkus, ko pametusi dzimtene?

—   Helēna! — lords Glenervens iesaucās.

—   Jā, jūs esat mani sapratis, Edvard! «Dunkans» ir labs un izturīgs kuģis. Tas var droši vagot dienvidjūras un pat apbraukt apkārt zemeslodei, ja būs vajadzīgs. Dodamies ceļā, Edvard! Braucam meklēt kapteini Grantu!

Sajūsmināts par šiem drosmīgajiem vārdiem, lords Glenervens apskāva savu jauno sievu un smaidīdams piekļāva pie krūtīm, kamēr Mērija un

Roberts skūpstīja viņas rokas. Sā aizkustinošā skata aizgrābti, pils kalpotāji sauca no visas sirds:

— Urrā! Lai dzīvo Lasas kundze! Urrā! Lai trīskārt sveikti lords un lēdija Glenerveni!

## V nodaļa «DUNKANS» IZIET JŪRĀ

Kā jau sacījām, lēdijai Helēnai bija cēla un drosmīga sirds. To neapstrīdami pierādīja arī viņas pašreizējais nodoms. Lords Glenervens ar pilnām tiesībām varēja lepoties ar savu varonīgo sievu, kas spēja viņu saprast un viņam sekot. Jau Londonā, kad viņa lūgums tika noraidīts, viņam ienāca prātā doma pašam doties palīgā kapteinim Grantam, un viņš neizteica to pirmais vienīgi tāpēc, ka viņam bija grūti samierināties ar šķiršanos no lēdijas Helēnas. Turpretī, kad lēdija Helēna pati tiecās doties ceļā, nekādām šaubām vairs nevarēja būt vietas. Pils kalpotāji šo priekšlikumu uzņēma ar skaļiem sajūsmas saucieniem — vajadzēja taču glābt brāļus, tādus pašus skotus kā viņi paši, — un lords Glenervens no visas sirds pievienojās suminājumiem par godu Lasas kundzei.

Tā kā jautājums par aizbraukšanu bija izlemts, vairs nedrīkstēja zaudēt ne stundu. Tai pašā dienā lords Glenervens nosūtīja Džonam Menglam rīkojumu braukt ar «Dunkanu» uz Glazgovu un sagatavot visu ceļojumam pa dienvidjūrām un, iespējams, apkārt zemeslodei. Starp citu, izteikdama savu priekšlikumu, lēdija Helēna nebija pārvērtējusi «Dunkana» izcilās īpašības. Šis izturīgais un ātrais kuģis varēja droši doties tālos jūras braucienos.

«Dunkans» bija pirmklasīga tvaika jahta ar divi simti desmit tonnu lielu kopējo tilpumu, turpretim Kolumba, Vespuči, Pinsona un Magelāna kuģi, kuri pirmie sasniedza Jaunās pasaules krastus, bija krietni vien mazāki.

Vispirms kapteinis lika paplašināt tilpnes, lai varētu uzņemt iespējami lielāku daudzumu akmeņogļu, jo ceļā ir grūti papildināt kurināmā krājumus. Tāpat Džons Mengls tālredzīgi parūpējās par kambīzi, sagādādams pārtiku veseliem diviem gadiem. Naudas viņam netrūka, un viņš pat iegādājās lielgabalu, ko uzstādīja jahtas priekšgalā. Ceļā var daudz kas gadīties, un nekad nevar nākt par ļaunu iespēja raidīt četras jūdzes tālu astoņas mārciņas smagu lodi.

Džons Mengls, kā mēdz teikt, bija vīrs īstajā vietā, un, lai gan pašlaik viņš komandēja tikai izpriecu jahtu, viņu pelnīti uzskatīja par vienu no labākajiem Glazgovas šķiperiem. Viņam bija trīsdesmit gadu, paskarbie sejas vaibsti pauda drosmi un labsirdību. Viņš bija piedzimis un uzaudzis Malkolmas pilī, Glenerveni bija devuši viņam izglītību un izskolojuši par teicamu jūrnieku. Vairākos tālos jūras braucienos Džons Mengls bija ne vienreiz vien pierādījis savu meistarību, enerģiju un aukstasinību. Kad lords Glenervens uzaicināja viņu par «Dunkana» kapteini, viņš ar prieku pieņēma šo piedāvājumu, jo mīlēja Malkolmas senjoru kā brāli un meklēja izdevību, pagaidām gan bez panākumiem, uzupurēties viņa labā.

Kapteiņa palīgs Toms Ostins bija vecs jūrasvilks, kas pelnīja pilnīgu uzticību. Pavisam «Dunkana» komandā, ieskaitot kapteini un viņa palīgu, bija divdesmit pieci vīri. Viņi visi bija nākuši no Dambārtonas grāfistes, visi šie rūdītie jūrnieki bija Glenervenu lēņu ļaužu dēli, un tā arī uz kuģa radās īsts brašo skotu klans, kurā netrūka pat tradicionālā paiperbega[6]. Tādējādi Glenervenam bija lieliska komanda, kurā ietilpa krietni un uzticami vīri, kas mīlēja savu amatu, prata ne vien lieliski vadīt kuģi, bet arī veikli rīkoties ar ieročiem un bija gatavi doties pat visbīstamākajās ekspedīcijās. Kad «Dunkana» komanda uzzināja, kurp tai jābrauc, jūrnieki nespēja apvaldīt savu sajūsmu, un Dambārtonas klintis atbalsoja skaļu «urrā!».

Līdztekus kuģa apgādei ar kurināmo un pārtiku Džons Mengls neaizmirsa sagatavot tālajam ceļojumam lorda Glenervena un lēdijas Helēnas.

apartamentus. Viņam vajadzēja iekārtot kajītes arī kapteiņa Granta bērniem, jo lēdija Helēna nespēja atteikt Mērijai un apsolīja ņemt viņu līdzi.

Arī Roberts negribēja palikt krastā un bija pat ar mieru slepus uzlavī- ties uz kuģa un paslēpties kravas tilpnē. Ja viņam būtu jāstrādā par kuģa- puiku kā savā laikā Nelsonam un Franklinam, viņš salīgtu uz «Dunkana». Kā lai atsaka tik dūšīgam zēnam! Neviens pat nemēģināja to darīt. Vajadzēja piekrist pat tam, ka Roberts nebrauks kā pasažieris, jo viņš gribēja būt vai nu junga, vai matrozis. Džonam Meņglam tika uzdots apmācīt viņu jūrnieka amatā.

—   Labi, — Roberts noteica, — un lai viņš netaupa pletni, kad es daru ko aplam.

—   Vari būt bez rūpēm, manu zēn, — Glenervens atbildēja ar nopietnu sejas izteiksmi, noklusēdams vienīgi to, ka lietot «kaķi ar deviņām astēm»1 uz «Dunkana» aizliegts un nav arī nekādas vajadzības to darīt. •

Lai jahtas pasažieru saraksts būtu pilnīgs, vēl jāpiemin majors Maknebs. Majors bija apmēram piecdesmit gadus vecs, rāmu, pareizi veidotu seju un lādzīgu raksturu. Vienkāršs, kluss, miermīlīgs un labsirdīgs — Maknebs allaž gāja tur, kur viņu sūtīja, allaž visiem un visam piekrita un nekad nestrīdējās, nekad nezaudēja savaldīšanos. Viņš devās augšā pa kāpnēm savā guļamistabā tikpat mierīgi, kā rāpās bumbu saārdītā cietokšņa valnī, nekas pasaulē nespēja viņu satraukt un izsist no līdzsvara, pat lielgabala lode ne, un droši vien viņš arī nomirs, neradis izdevību aizsvil- ties dusmās. Majoram Maknebam visaugstākā mērā piemita ne vien parastā kaujas lauka drošsirdība, fiziskā drosme, kas raksturīgas ar lielu muskuļu spēku apveltītiem cilvēkiem, bet vēl jo vairāk morālā drosme, tā dēvētais garīgais spēks. Ja viņam var ko pārmest, tad vienīgi to, ka viņš bija skots no galvas līdz kājām, zvērināts kaledonietis, kas stūrgalvīgi turas pie savas zemes senajiem tikumiem. Tālab Maknebs nekad nebija kalpojis Anglijai un majora dienesta pakāpi bija ieguvis melnās kalniešu gvardes 42. pulkā, kurā visi virsnieki bija skotu muižnieki. Kā Glenervena brālēns Maknebs dzīvoja Malkolmas pilī, bet kā majors uzskatīja par savu dabisku pienākumu doties līdzi ceļojumā ar «Dunkanu».

Tāds bija jahtas personālsastāvs, kuram neparedzētu apstākļu dēļ bija lemts veikt vienu no mūsu laikos vispārsteidzošākajiem ceļojumiem. Kopš ierašanās Glazgovas tvaikoņu piestātnē «Dunkans» piesaistīja vispārēju publikas uzmanību. Katru dienu to apbrīnoja lieli ļaužu pūļi. Visi interesējās vairs tikai par «Dunkanu», runāja vairs tikai par «Dunkanu», un tas, protams, ne visai patika citu ostā stāvošo kuģu kapteiņiem, arī kapteinim Bērtonam, kura lieliskais stīmers «Skotija» bija pietauvojies blakus «Dunkanam» un gatavojās doties uz Kalkutu.

Milzīgā «Skotija» no saviem augstumiem ar pilnām tiesībām varēja noraudzīties uz «Dunkanu» kā uz parastu piekrastes kuģeli. Un tomēr visi interesējās vienīgi par lorda Glenervena jahtu, un šī interese ar katru dienu auga augumā.

Aizbraukšanas brīdis nāca aizvien tuvāk. Džons Mengls rīkojās prasmīgi un izdarīgi. Jau mēnesi pēc izmēģinājuma brauciena Klaidas jūras līcī «Dunkans», apgādāts ar kurināmo un proviantu un sakārtots tālajam' ceļojumam, varēja iziet jūrā. Izbraukšanas diena bija nolikta uz 25. augustu, lai dienvidu platuma grādus jahta sasniegtu, turienes pavasarim sākoties.

Kad lorda Glenervena nodoms kļuva zināms sabiedrībai, viņam vajadzēja uzklausīt ne vienu vien brīdinājumu par to, cik nogurdinošs un bīstams būšot šāds ceļojums. Taču Glenervens tam nepievērsa ne vismazāko uzmanību un mierīgi gatavojās atstāt Malkolmas pili. Turklāt daudzi Glenervena paļātāji klusībā viņu apbrīnoja. Galu galā sabiedrības doma atklāti nostājās skotu lorda pusē un visi laikraksti vienprātīgi nosodīja admiralitātes ierēdņu rīcību, tikai valdības oficiozi to nedarīja. Starp citu, lords Glenervens bija vienlīdz nejūtīgs kā pret nopēlumiem, tā slavinājumiem: viņš darīja to, ko prasīja pienākums, un nelikās par pārējo ne zinis.

24. augustā Glenervens, lēdija Helēna, majors Maknebs, Mērija un Roberts Granti, jahtas stjuarts misters Olbinets un viņa sieva — lēdijas Glenervenas apteksne misis Olbineta, sirsnīgi atvadījušies no kalpotājiem, atstāja Malkolmas pili. Pēc dažām stundām ceļotāji jau atradās uz «Dunkana». Glazgovas iedzīvotāji ar patiesu sajūsmu sveica lēdiju Helēnu, šo jauno, drosmīgo sievieti, kura, atsacījusies no bezrūpīgās, greznās dzīves priekiem, steidzās palīgā avarējušajiem kuģiniekiem.

Lorda Glenervena un viņa sievas apartamenti atradās jahtas pūpē: tur bija divas guļamistabas, salons un divas tualetes telpas. Bez tam vēl bija koptelpa un tai apkārt sešas kajītes, no kurām piecās iekārtajās Mērija un Roberts Granti, misters un misis Olbineti un majors Maknebs. Džona Mengla un Toma Ostina kajītes atradās jahtas priekšpusē, un tām bija izeja uz augšējo klāju. Komanda bija izvietota starpklājā, turklāt visai ērti, jo jahta neveda nekādu citu kravu kā vienīgi akmeņogles, proviantu un ieročus. Vārdu sakot, Džona Mengla rīcībā bija pietiekami daudz telpu kuģa iekšienē, un viņš tās prasmīgi izmantoja.

«Dunkanam» vajadzēja iziet jūrā 25. augustā pulksten trijos no rīta, •tiklīdz sāksies bēgums. Taču jau iepriekšējā vakarā glāzgovieši bija liecinieki aizkustinošai ceremonijai. Pulksten astoņos lords Glenervens, viņa viesi un visa komanda, sākot ar kapteini un beidzot ar kurinātājiem, — visi, kas piedalījās šai pašaizliedzīgajā ceļojumā, atstāja jahtu un devās uz Sanmango katedrāli. Šis senais Glazgovas dievnams, kas reformācijas postījumu laikā palika neskarts un ko tik brīnum jauki aprakstījis Valters .Skots, uzņēma zem savām masīvajām velvēm «Dunkana» pasažierus un jūrniekus. Viņus pavadīja milzīgs ļaužu pūlis. Plašajā baznīcas jomā, kas -bija pilns ar kapakmeņiem, viņa eminence Mortons izlūdzās debesu svētību un dieva aizgādību ekspedīcijas dalībniekiem. Brīdi senajā katedrālē ieskanējās Mērijas Grantas balss. Jaunā meitene lūdza dievu par saviem labdariem un lēja karstas pateicības asaras. Pēc tam sapulcējušies, dziļu jūtu pārņemti, atstāja dievnamu. Pulksten vienpadsmitos visi atkal bija uz kuģa. Džons Mengls un komanda veica pēdējos sagatavošanas darbus, pirms devās ceļā.

Pusnaktī iekvēlojās kurtuves. Kapteinis pavēlēja straujāk piemest ogles, un drīz vien melni dūmu mutuļi sajaucās ar nakts miglu. Lai pasargātu «Dunkana» buras no kvēpiem, tās tika rūpīgi ietītas audekla pārvalkos, jo vējš pūta no dienvidrietumiem un to nevarēja izmantot kuģa gaitas paātrināšanai.

Pulksten divos naktī «Dunkana» korpusu sadrebināja tvaika katlu trīsas. Manometrs rādīja četras atmosfēras lielu spiedienu. Pārkarsētais tvaiks šņākdams lauzās ārā caur vārstuļiem. Paisums bija sasniedzis augstāko līmeni, un rītausmā jau varēja saskatīt Klaidas kuģu ceļu ar bojām un bakeniem, kuru signālugunis pamazām balēja. Ilgāk kavēties vairs nedrīkstēja. Bija laiks doties ceļā.

Džons Mengls lika paziņot par to lordam Glenervenam, kurš nekavējoties uzkāpa uz klāja.

Drīz vien sākās bēgums. Gaisu satricināja sirēnas pūtiens, «Dunkans» atdeva galus un atvirzījās no pārējiem kuģiem. Skrūve sāka strādāt, un jahta ieslīdēja upes kuģu ceļā. Džons iztika bez loča, jo pats lieliski pazina Klaidas kuģu ceļu un neviens cits neprastu kuģi labāk izvadīt. Jahta paklausīgi pakļāvās viņa gribai: mierīgi un droši viņš vadīja mašīnu ar labo roku, bet stūri — ar kreiso. Drīz vien pēdējās fabrikas nomainīja vasarnīcas, kas zvilnēja šur tur piekrastes pakalnos. Pilsētas troksnis aprima tālumā.

Pčc stundas «Dunkans» pabrauca garām Dambārtonas klintīm, un vēl pēc divām stundām tas jau bija Klaidas jūras līcī. Pulksten sešos no rīta jahta apbrauca Kentairas zemesragu, izslīdēja no Ziemeļu kanāla ūdeņiem un sāka šķelt okeāna viļņus.

## VI nodaļa sestĀs KAJĪTES PASAŽIERIS

Ceļojuma pirmajā dienā jūra bija diezgan nemierīga, pievakarē vējš vēl pieņēmās. «Dunkans» tika krietni šūpots. Dāmas uz klāja nerādījās. Viņas palika guļam savās kajītēs, un tas bija prātīgi darīts.

Nākamajā dienā vējš mainīja virzienu. Kapteinis Džons pavēlēja uzvilkt fokburu, bezānburu un mazo marsburu. Tagad «Dunkans» stabilāk turējās viļņos un šūpošanās vairs nebija tik ļoti jūtama. Lēdija Helēna un Mērija Granta rītausmā iznāca uz klāja, kur jau atradās lords Glenervens, majors un kapteinis. Saullēkts bija brīnišķīgs. Dienas spīdeklis iznira no okeāna gluži kā apzeltīts metāla disks no milzīgas galvanizācijas vannas. «Dunkans» slīdēja spožā gaismas plūsmā, un šķita, ka burās iegūlis nevis vējš, bet saulstari.

Jahtas pasažieri klusā aizgrābtībā vēroja starojošā spīdekļa parādīšanos.

—   Kāds burvīgs skats! — lēdija Helēna beidzot ierunājās. — Saullēkts sola jauku dienu. Ka tikai vējš neiegrieztos pretī un nekavētu «Dunkanu» skrējienā!

—  Grūti pat iedomāties labāku ceļavēju, dārgā Helēna, — Glenervens atsaucās. — Par ceļojuma sākumu mēs nevaram sūdzēties.

—   Un cik ilgi mums būs jābrauc, dārgais Edvard?

—  To pateikt mums varēs vienīgi kapteinis Džons, — Glenervens sacīja. — Kā mēs braucam, Džon? Vai esat apmierināts ar savu kuģi?

—   Pat ļoti apmierināts, jūsu augstība, — Džons atbildēja. — Tas ir lielisks kuģis, un jūrniekam to patīkami sajust zem kājām. Starp korpusu un mašīnu pastāv vislabākā saskaņa: paskatieties, cik līdzena ir ķīļūdens svītra un cik viegli jahta tiek pāri vilnim! Mēs braucam septiņpadsmit jūdzes stundā. Ja šāds ātrums saglabāsies, pēc desmit dienām mēs šķērsosim ekvatoru, bet pēc nepilnām piecām nedēļām apbrauksim Hornas ragu.

—   Vai dzirdēji, Mērij, — lēdija Helēna iesaucās, — pēc nepilnām piecām nedēļām!

—  Jā, kundze, es dzirdēju, — meitene atbildēja, — un kapteiņa vārdi lika straujāk iepukstēties manai sirdij.

—   Kā jūs panesat braucienu ar kuģi, mis Mērij? — lords Glenervens apvaicājās.

—   Samērā labi, milord, bez sevišķām grūtībām. Drīz apradīšu pavisam.

—   Un mūsu jaunais cilvēks Roberts?

—   Ko nu par Robertu! — Džons Mengls atsaucās. — Ja viņa nav mašīntelpā, tad'droši vien viņš uzrāpies jau mastā. Šis zēns, kā redzams, smejas par jūras slimību. Skatieties! Vai redzat, kur viņš ir?

Sekojot kapteiņa žestam, visu skatieni pievērsās fokmastam, kur simt pēdu augstumā bramstengas vantīs karājās Roberts. Mērija neviļus nodrebēja.

—   Nomierinieties, mis! — Džons Mengls sacīja. — Es galvoju par viņu un apsolu jums visā drīzumā iepazīstināt kapteini Grantu ar veiklu zelli, jo nav nekādu šaubu, ka mēs atradīsim šo cienījamo kapteini.

—   Lai debesis jūs uzklausa, mister Džon! — jaunā meitene atbildēja.

—  Mīļais bērns, — lords Glenervens ierunājās, — visos šais notikumos saskatāms likteņa vēlējums, kas paver mums vislielākās cerības. Mēs nebraucam, bet tiekam sūtīti. Mēs nemeklējam, bet tiekam vadīti. Un parau- gieties uz šiem brašajiem vīriem, kas svēti apņēmušies izpildīt savu cildeno pienākumu! Mēs noteikti gūsim panākumus un turklāt bez īpašām grūtībām. Es apsolīju lēdijai Helēnai izpriecas ceļojumu un esmu cieši pārliecināts, ka savu vārdu turēšu.

—   Edvard, jūs esat labākais cilvēks pasaulē! — lēdija Glenervena iesaucās.

—   Itin nemaz, toties man ir labākā komanda pasaulē un labākais kuģis pasaulē. Vai mūsu «Dunkans» nav apbrīnas vērts, mis Mērija?

—   Protams, milord, es to apbrīnoju, — jaunā meitene atteica, — un apbrīnoju kā lietpratēja.

—   Tiešām?

—   Būdama vēl maza meitenīte, es rotaļājos uz tēva kuģiem. Viņš būtu izskolojis mani par īstu jūrnieku, taču nepieciešamības gadījumā es arī tagad varētu rēvēt buras vai novīt līnīti.

—   Ko jūs sakāt, mis! — Džons Mengls iesaucās.

—  Ja tas ir tā, — lords Glenervens piebilda, — jūs kļūsit lieli draugi ar kapteini Džonu, jo, pēc viņa domām, nav labākas nodarbošanās pasaulē par drosmīgo jūrnieka amatu. Neko citu viņš neatzīst pat sievietēm! Vai nav tiesa, Džon?

—   Bez šaubām, jūsu augstība, — jaunais kapteinis atbildēja, — taču man jāteic, ka es labprātāk redzētu mis Grantu uzturamies kajītē nekā

šim garajam un kalsnajam cilvēkam varēja būt ap četrdesmit gadu.


uzvelkam bramburu. Tomēr man bija ļoti patīkami dzirdēt viņu tā runājam.

—   It īpaši, kad viņa apjūsmoja «Dunkanu»… — Glenervens sacīja.

—   … kas to patiesi pelnījis, — Džons piemetināja.

—  Jūs tik ļoti lepojaties ar savu jahtu, — lēdija Helēna ierunājās, — ka man uznāca vēlēšanās izstaigāt kuģi līdz pat kravas telpām un paraudzīties, kā mūsu krietnie matroži iekārtojušies starpklājā.

—   Lieliski iekārtojušies, — Džons atbildēja, — viņi tur jūtas kā mājās.

—  Viņi tiešām ir savās mājās, dārgā Helēna, — lords Glenervens sacīja. — Sī jahta ir daļa mūsu senās Kaledonijas! Tas ir peldošs Dambārtonas grāfistes gabaliņš, un mēs brīnumainā kārtā nemaz neesam atstājuši savu dzimteni. «Dunkans» ir Malkolmas pils, un okeāns ir Lomonda ezers.

—   Tādā gadījumā, dārgais Edvard, izrādiet mums savu pili, — lēdija Helēna pajokoja.

—   Esmu jūsu rīcībā, kundze, — Glenervens atbildēja, — taču vispirms, atļaujiet man brīdināt Olbinetu.

Jahtas stjuarts bija lielisks saimniecības vadītājs, pēc tautības skots, taču pēc miesas apmēriem varētu būt arī francūzis. Savus pienākumus viņš veica uzcītīgi un prasmīgi. Saņēmis lorda pavēli, viņš nekavējoties ieradās.

—   Olbinet, pirms brokastīm mēs dosimies nelielā pastaigā, — Glenervens sacīja, it kā runa būtu par pastaigu līdz Tarbetai vai Katrīnas ezeram. — Ceru, ka līdz mūsu pārnākšanai galds būs klāts.

Olbinets cienīgi palocījās.

—   Vai jūs, major, nāksit mums līdzi? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Kā pavēlēsit, — Maknebs atbildēja.

—  O, majors tik cieši ietinies sava cigāra dūmos, — lords Glenervens iejaucās, — ka būtu nežēlīgi izraut viņu no tiem laukā. Viņš, mis Mērij, ir nerimtīgs smēķētājs. Viņš smēķē vienmēr, pat miegā.

Majors piekrītoši pamāja, un lorda Glenervena viesi nokāpa starpklajā.

Palicis viens, Maknebs sāka tērzēt pats ar sevi un saskaņā ar ieradumu, kuram nekad nepretojās, ietinās aizvien biezākos dūmu mākoņos. Viņš stāvēja nekustēdamies un raudzījās jahtas ķīļūdens sliedē. Veltījis dažas minūtes klusai pašapcerei, majors pagriezās un ieraudzīja savā priekšā nepazīstamu cilvēku. Ja majoru vispār varētu kaut kas pārsteigt, tad šī tikšanās viņu noteikti pārsteigtu, jo pasažieris viņam bija gluži svešs.

Šim garajam un kalsnajam cilvēkam varēja būt ap četrdesmit gadu. Viņš šķita līdzīgs tievai naglai ar lielu galvu. Galva viņam tiešām bija apaļa un pamatīga, piere augsta, deguns garš, mute plata un zods ass. Viņa acis slēpās zem milzīgiem, apaļiem briļļu stikliem un nedrošais skatiens, šķiet, liecināja par niktalopiju[7]. seja pauda gudrību un jautrību.

Viņa vaibstos nebija ne miņas no tās netīkamās noslēgtības, kāda daždien piemīt svarīgiem vīriem, kas principā nekad nesmejas un savu niecību paslēpj zem nopietnības maskas. Gluži otrādi. Svešinieka sirsnīgā un nepiespiestā izturēšanās skaidri rādīja, ka viņš cilvēkos un lietās radis saskatīt vispirms labās īpašības. Lai gan pagaidām svešinieks nebija bildis ne vārda, tomēr varēja redzēt, ka viņš labprāt mēdz runāt, turklāt ir ļoti izklaidīgs, tāds, kas neredz to, uz ko skatās, un nedzird to, ko klausās. Galvā svešiniekam bija ceļojuma cepure, kājās vienkārši, dzelteni puszābaki un ādas getras, viņš bija tērpies brūnas samta biksēs un tādas pašas drānas žaketē ar neskaitāmām kabatām, kas bija piestūķētas dažnedažādām piezīmju grāmatiņām, bloknotiem, naudasmakiem, kabatas portfeļiem' un veselu lērumu citu nevajadzīgu, apgrūtinošu priekšmetu, bez tam vēl siksnā pār plecu karājās garš tālskatis.

Svešinieka kustīgums visai dīvaini kontrastēja ar majora lēnību. Viņš riņķoja ap Maknebu, pētīja viņu, meta jautājošus skatienus, taču majors pat nedomāja painteresēties, no kurienes radies šis cilvēks, kurp viņš. brauc un kāpēc atrodas uz «Dunkana».

Kad noslēpumainais pasažieris redzēja, ka visas viņa pūles iedragāt majora vienaldzību ir gluži veltīgas, viņš satvēra tālskati, kas, izvilkts līdz galam, sasniedza četru pēdu garumu, un, kājas iepletis, nekustīgs kā lielceļa stabs pavērsa savu instrumentu pret apvāršņa līniju, kur debesjums saplūda kopā ar ūdens klaidu. Kādas piecas minūtes vērojis, viņš nolaida tālskati zemē un atbalstījās uz tā gluži kā .uz spieķa, taču skatāmā stobra posmi tūdaļ sagāja cits citā, un nepazīstamais pasažieris, pēkšņi zaudējis līdzsvaru, tik tikko nenostiepās visā garumā blakus grotmastam.

Jebkurš cits, to redzēdams, būtu vismaz pasmaidījis, taču majors pat aci nepamirkšķināja. Tad svešinieks nolēma rīkoties.

—   Stjuarti — viņš iesaucās ar skaidri samanāmu ārzemnieka akcentu.

Mirkli svešinieks pagaidīja. Neviens nenāca.

—   Stjuarti — viņš uzsauca jau skaļāk.

Tobrīd misters Olbinets devās uz kambīzi, kas atradās kuģa priekšgalā zem baka. Nav grūti iedomāties, cik pārsteigts viņš jutās, dzirdēdams, ka viņu tik uzstājīgi sauc kaut kāds nepazīstams garstilbis.

«Kur tāds te uzradies?» viņš sev jautāja. «Lorda Glenervena draugs? Nevar būt.»

Misters Olbinets tomēr uzkāpa uz pakaļējā klāja un piegāja pie svešinieka.

—   Vai jūs esat kuģa stjuarts? — svešinieks noprasīja.

—   Jā, kungs, — Olbinets atbildēja, — bet man nav gods . ..

—   Es esmu sestās kajītes pasažieris.

—   Sestās kajītes? — stjuarts pārjautāja.

—   Protams. Un kā jūs sauc?

—   Olbinets.

—   Tad klausieties, mīļais Olbinet, — svešinieks no sestās kajītes sacīja, — man vajadzētu ieturēt brokastis, turklāt nekavējoties. Trīsdesmit sešas stundas neesmu neko baudījis vai, pareizāk sakot, pavadījis trīsdesmit sešas stundas miegā, un tas pilnīgi piedodams' ceļiniekam, kas taisnā ceļā atjoņojis no Parīzes uz Glazgovu. Sakiet, lūdzu, — cikos jūs ēdat brokastis?

—   Pulksten deviņos, — Olbinets nedomādams atbildēja.

Svešinieks gribēja ielūkoties pulkstenī, taču tas nebija tik ātri izdarāms, jo pulkstenis atradās tikai devītajā kabatā.

—   Bet tagad vēl nav ne astoņi! — viņš sacīja. — Labi, Olbinet, atnesiet pirms brokastīm galēti un glāzi šerija, jo aiz vārguma es neturos uz kājām.

Olbinets klausījās, neko nesaprazdams, bet svešinieks runāja vienā laidā, apbrīnojami veikli pārlēkdams no viena temata uz otru.

—   Kur ir kapteinis? Vēl nav piecēlies! Un kapteiņa palīgs? Ko viņš dara? Vai arī guļ? Laiks, par laimi, ir jauks, pieturas ceļavējš, un kuģis brauc pats …

Tieši tobrīd, kad svešinieks to sacīja, uz pakaļējā klāja kāpnēm parādījās Džons Mengls.

—   Tepat ir arī kapteinis, — Olbinets pavēstīja.

—  Ā, ļoti priecājos, — svešinieks iesaucās, — ļoti priecājos iepazīties ar jums, kapteini Bērton!

Džons Mengls vai apstulba aiz pārsteiguma, izdzirdis, ka viņu nosauc par kapteini Bērtonu, un vēl jo vairāk tāpēc, ka sastapis uz sava kuģa svešu cilvēku.

Bet svešinieks tikai trieca tādā pašā garā tālāk:

—   Atļaujiet paspiest jūsu roku. Ja es to neizdarīju aizvakarvakarā, tad vienīgi tāpēc, ka aizbraukšanas brīdī neklājas nevienu traucēt. Toties šodien, kapteini, esmu patiesi laimīgs ar jums tuvāk iepazīties.

Džons Mengls plati ieplestām acīm uzlūkoja brīžam Olbinctu, brīžam nepazīstamo pasažieri.

—   Nu mēs esam iepazinušies, mīļais kapteini, — svešinieks turpināja, — un uzskatīsim, ka esam veci draugi, un brītiņu patērzēsim. Sakiet — vai esat apmierināts ar «Skotiju»?

—   Par kādu «Skotiju» jūs runājat? — Džons Mengls beidzot pavaicāja.

—   Par to pašu «Skotiju», uz kuras mēs atrodamies, — par šo lielisko kuģi, kura fiziskās īpašības pelnījušas tikpat daudz cildinošu vārdu kā viņa komandiera — krietnā kapteiņa Bērtona morālās īpašības. Vai slavenais Āfrikas apceļotājs Bērtons, šis drosmīgais vīrs, nav jūsu radinieks? Jau iepriekš izsaku jums savu atzinību!

—   Cienītais kungs, — Džons Mengls attrauca, — es neesmu ne ceļotāja Bērtona radinieks, ne arī kapteinis Bērtons.

—   Ā! — svešinieks novilka. — Tātad es runāju ar «Skotijas» kapteiņa palīgu misteru Bērdnesu?

—   Misteru Bērdnesu? — Džons Mengls pārjautāja, sākdams atskārst patiesību. Vēl tikai nebija skaidrs, ar ko viņam darīšana: ar prātā jukušu cilvēku vai savādnieku. Kapteinis jau grasījās šo jautājumu noskaidrot bez kādiem aplinkiem, kad uz klāja uznāca lords Glenervens, viņa sieva un mis Granta. Ieraudzījis viņus, svešinieks iesaucās:

—   Ā! Pasažieri! Pasažieri! Brīnišķīgi! Es ceru, mister Bērdnes, ka jūs mani iepazīstināsit.. .

Un, negaidīdams Džona Mengla starpniecību, viņš nepiespiesti pagāja dažus soļus pretī.

—   Misis, — viņš teica mis Grantai. — Mis… — viņš teica lēdiļai Helēnai. — Ser . .. — viņš piemetināja, pagriezdamies pret lordu Glenervenu.

—   Lords Glenervens, — Džons Mengls paskaidroja.

—   Milord, — svešinieks turpināja, — lūdzu, atvainojiet, ka pats stādos jums priekšā, taču uz jūras ir piedodamas mazas atkāpes no etiķetes. Ceru, ka mēs ātri iepazīsim cits citu un jaukajā dāmu sabiedrībā ceļojums ar «Skotiju» mums šķitīs ne tikai īss, bet arī patīkams.

Lēdija Helēna un mis Granta neattapās, ko atbildēt. Viņas nekādi nevarēja aptvert, kā šis nelūgtais viesis varēja gadīties uz «Dunkana» klāja.

—   Cienītais kungs, — lords Glenervens pievērsās svešiniekam, — ar ko man ir gods runāt?

—   Ar Zaku Eliasenu Fransuā Mariju Paganelu, Parīzes Ģeogrāfijas biedrības sekretāru, Berlīnes, Bombejas, Darmštates, Leipcigas, Londonas, Pēterburgas, Vīnes, Ņujorkas ģeogrāfijas biedrību korespondētājlocekli, Austrumindijas Karaliskā Ģeogrāfijas un etnogrāfijas institūta goda- biedru, kurš pēc divdesmit gadiem, kas pavadīti, nodarbojoties ar ģeogrāfiju kabinetā, beidzot nolēmis veltīt sevi praktiskajai zinātnei un patlaban dodas uz Indiju, lai apkopotu dižo ceļotāju atklājumus.

## VII nodaļa. NO KURIENES UZRADAS UN KURP DEVĀS ŽAKS PAGANELS

Ģeogrāfijas biedrības sekretārs acīmredzot bija patīkams cilvēks, jo visu to viņš pateica bez kādas dižošanās. Lords Glenervens tagad lieliski zināja, ar ko viņam darīšana: Zaķa Paganela vārds un nopelni bija plaši pazīstami. Viņa darbi ģeogrāfijā, ziņojumi par jaunākajiem atklājumiem biedrības biļetenos un viņa sarakste turpat ar visām pasaules malām — tas padarīja Paganelu par vienu no izcilākajiem Francijas zinātniekiem. Tāpēc Glenervens sirsnīgi paspieda roku negaidītajam viesim.

—   Bet tagad, kad esam iepazinušies, — viņš piebilda, — atļaujiet man, Paganela kungs, uzdot jums vienu jautājumu.

—   Kaut vai divdesmit, milord, — Zaks Paganels atbildēja. — Saruna ar jums man allaž sagādās prieku.

—   Vai jus uzkāpāt uz šī kuģa aizvakarvakarā?

—   Jā, milord, aizvakarvakarā, pulksten astoņos. No Kaledonijas vilciena es ielēcu ormaņa ratos, bet no ormaņa ratiem uzkāpu uz «Skotijas», uz kuras jau Parīzē biju pasūtījis sesto kajīti. Nakts bija tumša. Uz klāja neviena nemanīju. Tā kā pēc trīsdesmit ceļā pavadītajām stundām jutos noguris un zināju, ka labākais līdzeklis, kā izvairīties no jūras slimības, ir likties gulēt tūlīt pēc ierašanās uz kuģa un pirmajās dienās necelties augšā no kojas, es tūdaļ devos pie miera un, varat man ticēt, cītīgi nogulēju trīsdesmit sešas stundas.

Tagad Zaķa Paganela klausītājiem kļuva skaidrs, kā viņš nonācis uz jahtas. Franču ceļotājs bija sajaucis kuģus un uzkāpis uz «Dunkana» tai laikā, kad jahtas komanda piedalījās ceremonijā Sanmango katedrālē. To uzminēt nebija grūti. Bet ko teiks pazīstamais ģeogrāfs, dabūjis zināt, kā sauc kuģi, uz kura viņš atrodas, un kurp tas dodas?

—   Tātad, Paganela kungs, — Glenervens atsāka, — par sava sauszemes ceļojuma izejas punktu jūs esat izraudzījies Kalkutu?

—   Jā, milord. Visu mūžu esmu karsti vēlējies nokļūt Indijā. Beidzot mans sapnis sāk piepildīties un es braucu uz ziloņu dzimteni.

—   Tatad jums, Paganela kungs, nebūtu vienalga, ja jūs, apstākļu spiests, nokļūtu nevis Indijā, bet kādā citā zemē?

—   Nē, milord, tas mani gaužām apbēdinatu, jo man ir ieteikuma vēstules Indijas ģenerālgubernatoram lordam Somersetam, turklāt Ģeogrāfijas biedrība man uzticējusi uzdevumu, kas man jāizpilda.

—   A! Jums uzticēts noteikts uzdevums?

Paganels runāja ar patiesu iedvesmu.


— Jā, man jāveic kāds derīgs un saistošs ceļojums, kura programmu- izstrādājis mans kolēģis un draugs Vivjēns de Senmartēna kungs. Saskaņā ar šo programmu man būs jādodas brāļu Šlaginveitu, pulkveža Vo, Veba, Hodžsona, misionāru Huka un Gabē, Murkrofta, Zila Remī un citu slavenu ceļotāju pēdās. Es gribu gūt panākumus tais vietās, kur misionāru Kriku 1846. gadā diemžēl piemeklēja neveiksme, vārdu sakot, gribu izpētīt visā tās tecējumā Jarudžangboču, kas Himalaju ziemeļu pakājē plūst caur

Tibetu tūkstoš pieci simti kilometru garumā, un beidzot noskaidrot, vai šī upe Asamas ziemeļaustrumos nesaplūst ar Bramaputru. Un ceļotājam, kam izdosies atrisināt šo Indijas ģeogrāfijai tik svarīgo jautājumu, zelta medaļa, milord, nodrošināta.

Paganels bija lielisks. Viņš runāja ar patiesu iedvesmu'.'Viņš ļāva sevi nest ātrajiem fantāzijas spārniem. Apturēt viņu būtu tikpat neiespējami kā apturēt Reinu šafhauzenes ūdenskritumā.

—   Paganela kungs, — lords Gleņervens sacīja, kad zinātnieks uz mirkli apklusa, — jūsu attēlotais ceļojums, bez šaubām, ir brīnišķīgs, un zinātne par to jums būs pateicīga. Taču es negribu atstāt jūs ilgāk neziņā, un tāpēc man jāpavēsta, ka tuvākajā laikā jums vajadzēs atteikties no patīkamās iespējas apmeklēt Indiju.

—   Atteikties? Kāpēc?

—   Tāpēc, ka Indijas pussalai jūs esat uzgriezis muguru.

—   Kā tad tā! Kapteini Bērton …

—   Es neesmu kapteinis Bērtons, — Džons Mengls atsaucās.

—   Bet «Skotija»?

—   Šis kuģis nav «Skotija»!

Paganela pārsteigums nebija attēlojams. Viņš uzlūkoja pēc kārtas gan lordu Glenervenu, kas joprojām saglabāja nopietnību, gan lēdiju Helēnu un Mēriju Grantu, kuru sejas pauda žēlumu un līdzjūtību, gan smaidošo Džonu Menglu un nesatricināmi mierīgo majoru un tad, paraustījis plecus un pabīdījis brilles no pieres uz acīm, iesaucās:

—   Jūs jokojat!

Šai brīdī viņa skatiens apstājās pie stūresrata, uz kura bija lasāmi divi vārdi:

DUNKANS. GLAZGOVA

—   «Dunkans»! «Dunkans»! — Paganels iekliedzās izmisuma pilnā balsī. Tad noskrēja pa kāpnēm lejā un aizmetās uz savu kajīti.

Tiklīdz nelaimīgais zinātnieks bija nozudis, vairs neviens, izņemot majoru, nejaudāja apvaldīt smieklus, rēca pat matroži. Kļūdīties uz sauszemes un iekāpt Edinburgas vilcienā, kad jābrauc uz Dambārtonu, — to vēl var saprast, bet sajaukt kuģus un doties uz Cīles krastiem, kad ceļa mērķis ir Indija, — tie jau ir izklaidības kalngali!

—   Starp citu, šis gadījums ar Zaķu Paganelu mani nepārsteidz, — Glenervens sacīja. — Viņš ir slavens ar tamlīdzīgām likstām. Reiz viņš izdeva brīnišķīgu Amerikas karti, kurā bija ietilpinājis arī Japānu. Tomēr viņš ir izcils zinātnieks, viens no labākajiem Francijas ģeogrāfiem.

—   Bet ko mēs iesāksim ar šo nabaga cilvēku? — lēdija Helēna ieteicās. — Mēs taču nevaram viņu ņemt līdzi uz Patagoniju.

—   Kāpēc gan ne? — Maknebs nopietni vaicāja. — Par viņa izklaidību mums nav jāatbild. Iedomājieties, ka viņš atrodas vilcienā, — vai viņš varētu to apturēt?

—   Nevarētu, bet nākamajā stacijā viņš izkāptu, — lēdija Helēna iebilda.

—   Gluži to pašu, ja vien vēlēsies, viņš varēs darīt pirmajā ostā, kur mēs piestāsim, — lords Glenervens noteica.

Šai brīdī Paganels, pārliecinājies, ka viņa bagāža atrodas uz šā paša kuģa, sadudzis un apkaunējies atgriezās uz klāja. Bez mitas viņš atkārtoja kļūmīgo vārdu: «Dunkans! Dunkans!» Nekādus citus vārdus savā leksikonā viņš nevarēja atrast. Nelaimīgais zinātnieks staigāja šurp un turp, vērodams jahtas mastus un jautājoši vērdamies atklātās jūras mēmajā apvārsnī. Beidzot viņš pienāca pie lorda Glenervena.

—   Un kurp šis «Dunkans» brauc? — viņš jautāja.

—   Uz Ameriku, Paganela kungs.

—   Un konkrētāk?

—   Uz Konsepsjonu.

—   Uz Cīli! Uz Cīli! — nelaimīgais ģeogrāfs vaimanāja. — Un mana ekspedīcija uz Indiju! Ko gan sacīs Katrfāža kungs, Centrālās komisijas prezidents! Un d'Avezaka kungs! Un Kortambēra kungs! Un Vivjēns de Senmartēna kungs! Kā lai es tagad rādos biedrības sēdēs!

—   Nevajag krist izmisumā, Paganela kungs, — Glenervens mierināja. — Gan viss nokārtosies, un laika zaudējums beigās nemaz tik liels nebūs. Jarudžangboču jūs uzticīgi pagaidīs Tibetas kalnājos. Mēs drīz iegriezīsimies Madeirā, un tur jūs varēsit pārsēsties kuģī, kas aizvedīs jūs atpakaļ uz Eiropu.

—   Sirsnīgi pateicos, milord, nekas cits neatliek kā samierināties ar likteni. Bet vai tas nav patiesi neparasts piedzīvojums? Kaut kas tamlīdzīgs var atgadīties vienīgi ar mani. Un mana kajīte uz «Skotijas»!

—   Par «Skotiju» iesaku jums pagaidām nedomāt.

—   Taču «Dunkans», kā rādās, ir izpriecu jahta, — Paganels ieteicās, vēlreiz nopētījis kuģi.

—  Jā, cienītais kungs, — Džons Mengls atsaucās, — un pieder viņa augstībai lordam Glenervenam.

—   Kurš lūdz jūs dāsni izmantot viņa viesmīlību, — Glenervens piemetināja.

—   Tūkstoškārt pateicos, milord, — Paganels atbildēja. — Jūsu laipnība mani dziji aizkustina, taču atļaujiet man izteikt kādu gluži dabisku apsvērumu: Indija ir bezgala skaista zeme, kas ceļotājiem dāvā visbrīnišķīgākos pārsteigumus, un godājamās dāmas to droši vien vēl nebūs skatījušas … Stūresvīram vajadzētu tikai pagriezt ratu, un «Dunkans» tikpat viegli trauktos uz Kalkutu, kā tagad traucas uz Konsepsjonu, jo izpriecas ceļojums …

Redzēdams, ka klātesošie noraidoši purina galvas, Paganel.s, nepabei- dzis iesākto frāzi, pēkšņi apklusa.

—   Paganela kungs, — lēdija Helēna ierunājās, — ja tas būtu izpriecas ceļojums, es nevilcinoties jums atbildētu: «Braucam visi kopā uz Indiju!» — un lordam Glenervenam pret to nebūtu nekādu iebildumu. Taču «Dunkans» dodas, uz Ameriku, lai pārvestu dzimtenē kuģiniekus, kas cietuši avāriju pie Patagonijas krastiem, un nevar novērsties no sava humānā ceļa mērķa.

Pēc dažām minūtēm franču ceļotājs jau bija lietas kursā. Dziļi aizkustināts, viņš uzzināja par dokumentu, kas tik brīnumaini nonācis lorda Glenervena rokās, par kapteiņa Granta nedienām un lēdijas Helēnas cēlsirdīgo priekšlikumu.

—   Kundze, — viņš teica, — atļausit jums izteikt vislielāko apbrīnu, kādu modina jūsu rīcība. Lai jahta turpina savu ceļu, es nekad nevarētu sev piedot, ja manis dēļ tā aizkavētos kaut vienu vienīgu dienu.

—   Vai tādā gadījumā jūs nevēlētos piebiedroties mūsu ekspedīcijai? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Tas nav iespējams, kundze, man jāpilda uzticētais uzdevums. Es izkāpšu pirmajā ostā, kur jūs piestāsit. ..

—   Tātad Madeirā, — Džons Mengls piebilda.

—   Lai notiek, Madeirā. Tur es atradīšos tikai simt astoņdesmit jūdžu no Lisabonas un varēšu sagaidīt kādu transporta līdzekli.

—   Kā vēlaties, Paganela kungs, — lords Glenervens sacīja. — Es savukārt jūtos laimīgs par iespēju kaut dažas dienas uzņemt jūs kā mīļu Tieši uz sava kuģa. Cerēsim, ka mūsu sabiedrība jūs pārlieku negarlaikos.

—   O, milord! — zinātnieks iesaucās. — Tā tiešām ir laime, ka esmu tik patīkami kļūdījies! Un tomēr ir ļoti smieklīgi, ja cilvēks, kas iekāpis kuģī, lai dotos uz Indiju, brauc uz Ameriku!

Par spīti šai skumīgajai atziņai, Paganels samierinājās ar aizkavēšanos, kuru novērst nebija viņa spēkos. Viņš bija visai patīkams, jautrs un, protams, ļoti izklaidīgs cilvēks. Dāmas viņš apbūra ar savu mūžam labo garastāvokli. Jau pirmās dienas pievakarē Paganels bija draugos ar visiem pasažieriem. Viņam parādīja arī slaveno dokumentu. Viņš pētīja to ilgi un rūpīgi. Jebkurš cits tulkojums viņam šķita neiespējams. Pret Mēriju Grantu un viņas brāli Paganels izturējās ar iejūtīgu interesi un centās iedvest viņiem jaunas cerības. Zinātnieks tik optimistiski raudzījās uz visu notiekošo un bija tik pārliecināts par «Dunkana» ekspedīcijas panākumiem, ka meitene neviļus pasmaidīja. Ja viņam nebūtu pašam savs uzdevums, viņš noteikti dotos meklēt kapteini Grantu.

Un, kad vēl Paganels uzzināja, ka lēdija Helēna ir Viljama Tafnela meita, viņa sajūsmai nebija gala. Viņš pazinis viņas tēvu. Kāds drosmīgs zinātnieks! Cik rosīgi viņi sarakstījušies, kad Viljams Tafnels bija biedrības korespondētājloceklis! Un tieši viņš, Paganels, kopā ar Maltbrīna kungu ieteicis Tafnelu par īsteno locekli!. Kāda pārsteidzoša sastapšanās un kāda laime ceļot kopā ar Viljama Tafnela meitu!

Beigās zinātnieks lūdza lēdijai Helēnai atļauju viņu noskūpstīt. Lēdija Glenervena atļāva sevi noskūpstīt, lai gan, iespējams, tas bija mazliet «nepiedienīgi».

## VIII nodaļa. «DUNKANS» IEGŪST VĒL VIENU KRIETNU VĪRU

Nokļuvusi izdevīgajās Ziemeļāfrikas piekrastes straumēs, jahta ātri traucās pretī ekvatoram. 30. augustā pie apvāršņa parādījās Madeiras salu grupa. Turēdams doto vārdu, Glenervens piedāvāja savam jaunajam viesim iebraukt ostā, lai viņš varētu izkāpt krastā.

—   Dārgais lord, — Paganels atbildēja, — runāsim atklātu valodu, bez kādiem aplinkiem. Sakiet — vai pirms manas parādīšanās uz kuģa jums bija nodoms iebraukt Madeirā?

—   Nē, — Glenervens atteica.

—   Tādā gadījumā atļaujiet man izmantot pēc saviem ieskatiem manas kļūmīgās izklaidības sekas. Madeira ir pārāk izpētīta sala. Ģeogrāfā tā vairs nevar modināt nekādu interesi. Par šo salu jau viss pateikts un uzrakstīts. Turklāt vīnkopība tur pašlaik galīgi panīkusi. Varat iedomāties — Madeirā vairs nav vīna dārzu! Vīna raža, kas 1813. gadā sasniedza divdesmit divus tūkstošus pipu[8], 1845. gadā saruka līdz divi tūkstoši seši simti sešdesmit deviņām pipām. Pašlaik tā nepārsniedz ne pieci simti pipu! Bēdīgi! Tātad, ja jums būtu vienalga, vai piestāt šeit vai Kanāriju salās…

—   Labi, piestāsim Kanāriju salās, — Glenervens piekrita. — Tās mums pa ceļam.

—   To es zinu, dārgais lord. Kanārijās pētnieka interesi var saistīt trīs salu grupas, nemaz jau nerunājot par Tenerifa virsotni, kuru allaž esmu ilgojies ieraudzīt. Tagad šāda iespēja radusies. To es izmantošu, un, gaidīdams kuģi, kas aizvedīs mani atpakaļ uz Eiropu, es uzkāpšu šai slavenajā kalnā.

—   Kā vēlaties, dārgais Paganel, — lords Glenervens atbildēja, nevarēdams apvaldīt smaidu.

Un viņam bija iemesls smaidīt.

Kanāriju salas neatrodas tālu no Madeiras. Sīs divas salu grupas šķir tikai divi simti piecdesmit jūdžu, kas tik ātram kuģim kā «Dunkans» ir visai niecīgs attālums.

31. augustā pulksten divos pēc pusdienas Džons Mengls un Paganels pastaigājās pa klāju. Francūzis apbēra savu sarunu biedru ar jautājumiem par Cīli. Pēkšņi kapteinis viņu pārtrauca, norādīdams uz kādu punktu apvāršņa dienvidu malā.

—   Paganela kungs! — viņš sacīja.

—   Jā, dārgais kapteini, — zinātnieks atsaucās.

—   Vai jūs neparaudzītos uz šo pusi? Vai neko neredzat?

—   Nē, neko.

—   Jūs neskatāties, kur vajag. Jāskatās virs apvāršņa, mākoņos.

—   Mākoņos? Lai kā es cenšos …

—   Raugieties pāri bugsprita ārgalim.

—   Itin neko neredzu.

—   Jūs nemaz negribat redzēt. Bet ticiet man, lai gan mēs atrodamies četrdesmit jūdžu no Tenerifa kalna, tā virsotne gluži skaidri saskatāma virs apvāršņa.

Gribēja vai negribēja Paganels saskatīt šo kalnu, pēc dažām stundām viņam tomēr vajadzēja piekrist kapteinim kaut vai tāpēc, lai nebūtu jāatzīst sevi par aklu.

—   Vai beidzot jūs to redzat? — Džons Mengls noprasīja.

—   Jā, jā, pilnīgi skaidri, — Paganels atbildēja. — LIn tā ir daudzinātā Tenerifa smaile? — viņš nicīgi piebilda.

—   Tā pati.

—   Izskatās gauži zema.

—   Un tomēr kalns paceļas vienpadsmit tukstošu pcdu virs juras līmeņa.

—   Monblāns tas tomēr nav.

—   Iespējams, taču, kad būs jārāpjas augšā, jūs pārliecināsities, ka tas ir pietiekami augsts.

—   Rāpties! Rāpties Tenerifā! Sakiet, lūdzami, dārgais kapteini, — kādēļ man tas būtu jādara? Pēc Humbolta un Bonplāna! Ģeniālais Humbolts uzkāpa šai kalnā un aprakstīja to tik pamatīgi, ka nekādi papildinājumi vairs nav vajadzīgi. Viņš atklāja tur piecas joslas: vīnogulāju joslu, lauru joslu, priežu joslu, Alpu viršu joslu un, beidzot, neauglīgo joslu. Zinātnieks uzlika kāju uz pašas smailes, kur nebija iespējams pat apsēsties. No kalna virsotnes skatienam pavērās plašumi, kas līdzinājās ceturtajai daļai no Spānijas teritorijas. Pēc tam viņš nokāpa izdzisušajā vulkānā līdz pat krātera dibenam. Sakiet — ko lai es daru šai kalnā, kad tur jau bijis tik dižens zinātnieks?

—   Patiešām tur jums vairs nav ko meklēt, — Džons Mengls piekrita.

—   Tikai žēl, ka Tenerifas ostā jums būs briesmīgi jāgarlaikojas, kamēr sagaidīsit kādu kuģi. Izredzes izklaidēties tur ir visai niecīgas.

—   Mani izklaidēs mana izklaidība, — Paganels smiedamies atbildēja.

—  Bet sakiet, mīļais Mengl, — vai Zaļā Raga salās ir lielas ostas?

—   Protams, ir. Viljaprajā jūs bez pūlēm atradīsit piemērotu kuģi.

—   Nemaz jau nerunājot par tādu vērā ņemamu priekšrocību, — Paganels piebilda, — ka Zaļā Raga salas neatrodas tālu no Senegalas, kur sastapšu savus tautiešus. Protams, es skaidri zinu, ka šī salu grupa nav sevišķi interesanta, daba tur mežonīga un klimats neveselīgs. Taču ģeogrāfu interesē itin viss. Prast redzēt ir liela māksla. Cilvēki, kas neprot redzēt, ceļo apkārt kā gliemeži savā čaulā. Varat ticēt, ka es nepiederu pie šās sugas.

—   Kā jums labpatīk, Paganela kungs, — Džons Mengls atbildēja.

—   Esmu pārliecināts, ka jūsu uzturēšanās Zaļā Raga salās būs ieguldījums ģeogrāfijas zinātnē. Tā kā tieši tur esam nodomājuši papildināt ogļu krājumus, jūs itin nemaz mūs neaizkavēsit.

To pateicis, kapteinis lika uzņemt kursu uz Kanāriju salu rietumu piekrasti. Slavenā virsotne palika aiz kreisā borta, un «Dunkans», joprojām traukdamies tikpat ātri, 2. septembrī pulksten piecos no rīta šķērsoja Vēža tropu. Laika apstākļi tūdaļ mainījās. Gaiss kļuva mitrs un spiedīgs — kā parasti lietus sezonā, ko spāņi sauc par «ūdens laiku». Ceļotājiem šī sezona nav patīkama, toties gaidīta Āfrikas salās, kur nav mežu un tātad trūkst arī ūdens. Bangainā jūra neļāva pasažieriem uzturēties uz klāja, taču arī kopkajītē sarunas sprēgāt sprēgāja.

3. septembrī, posdamies kāpt krastā, Paganels kravāja savas mantas. «Dunkans» manevrēja starp Zaļā Raga salām. Pabrauca garām Sāls salai, neauglīgai un grūtsirdīgai kā kapu smiltājs. Pēc tam slīdēja gar plašiem koraļļu rifiem, atstādams sāņus Svētā Jēkaba salu, kuru virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem šķērsoja bazalta kalnu grēda ar divām drūmām virsotnēm. Tad Džons Mengls iebrauca Viljaprajas līcī un izmeta enkuru astoņu asu dziļumā iepretim pilsētai. Laiks bija šaušalīgs, un bangas neganti triecās pret krastu, lai gan līcis bija aizsargāts no jūras vējiem. Lietus gāza kā ar spaiņiem, un pilsētu pat nevarēja lāgā saskatīt. Tā atradās uz terasveida līdzenuma, kuru ieskāva trīssimt pēdu augstas vulkānisku klinšu atradzes. Caur biezo lietus priekškaru sala izskatījās satriecoši skumīga.

Lēdijai Helēnai vajadzēja atteikties no iecerētā pilsētas apmeklējuma. Ogles varēja uzņemt tikai ar lielām grūtībām. Kamēr jūra un debesis jauca kopā savus ūdeņus, «Dunkana» pasažieriem neatlika nekas cits kā sēdēt kopkajītē. Gluži dabiski, galvenais sarunu temats bija nelāgais laiks. Ikviens bilda šai sakarā kādu vārdu, vienīgi majors klusēja, un viņa rāmo mieru, šķiet, nespētu satricināt pat pasaules plūdi. Paganels staigāja šurpu turpu, galvu šūpodams.

—   Viss notiek kā par spīti, — viņš sodījās.

—   Patiesi, dabas spēki sazvērējušies pret jums, — Glenervens atsaucās.

—   Un tomēr es gūšu pār tiem virsroku.

—   Jūs taču nevarat doties šādā lietū, — lēdija Helēna ieteicās.

—  Man pašam, kundze, tas nav bīstami. Esmu nobažījies vienīgi par savu bagāžu un instrumentiem. Tie visi būs pagalam.

—   Bīstama tikai pati izcelšanas krastā, — Glenervens piebilda. — Toties Viljaprajā jūs varēsit iekārtoties gluži ciešami. Tiesa, šai pilsētā jums būs jādzīvo kopā ar pērtiķiem un cūkām, kuru sabiedrība ne vienmēr ir patīkama. Taču ceļotājs nedrīkst.būt pārlieku izvēlīgs. Turklāt jums ir cerības, ka pēc septiņiem astoņiem mēnešiem sagaidīsit kuģi, kas dosies uz Eiropu.

—1 Pēc septiņiem astoņiem mēnešiem! — Paganels iesaucās.

—   Un varat uzskatīt, ka jums laimējies. Lietus sezona kuģi Zaļā Raga salās pārāk bieži neiegriežas. Toties laiku jūs varēsit izmantot lietderīgi. Šis arhipelāgs pagaidām maz izpētīts. Topogrāfijas, klimatoloģijas, etnogrāfijas un hipsometrijas laukā te vēl daudz kas darāms.

—   Jūs varēsit pētīt upes, — lēdija Helēna ieminējās.

—   Tādas šeit nav atrodamas, kundze, — Paganels atbildēja.

—   Un strauti?

—   Arī tādu šeit nav.

—   Kaut kādām.ūdens straumītēm taču jābūt?

—   Nav itin nekādu.

—   Tādā gadījumā jūs varēsit pievērsties mežiem, — majors ierosināja.

—   Lai būtu meži, ir vajadzīgi koki, bet koku šeit nav.

—   Cik brīnišķīga zeme! — majors secināja.

—   Neskumstiet, dārgais Paganel, — Glenervens sacīja, — jums taču paliek vēl kalni.

—   Ak, milord, šie kalni nav nedz augsti, nedz interesanti. Turklāt tie jau izpētīti.

—   Izpētīti? — Glenervens pārjautāja.

—  Jā, man, kā vienmēr, nelaimējas. Tur, Kanāriju salās, visu bija padarījis Humbolts, bet šeit aizsteidzies priekšā ģeologs Šarls Senklērs- Devils!

—   Vai tas var būt?

—   Diemžēl tā tas ir, — Paganels skumīgi atbildēja. — šis zinātnieks, atradās uz franču korvetes «Drosmīgā», kad tā stāvēja pie Zaļā Raga salam. Viņš uzkāpa visinteresantākajā šīs salu grupas virsotnē — Fogu salas vulkānā. Ko lai es sadaru pēc viņa?

—   Skumji, — lēdija Helēna sacīja. — Ko jūs domājat tagad iesākt,. Paganela kungs?

Paganels brīdi klusēja.

—   Patiesi, — Glenervens ierunājās, — būtu bijis prātīgāk izkāpt Madeirā, lai arī tur vairs nav vīna.

Ģeogrāfijas biedrības zinātniskais sekretārs joprojām klusēja.

—   Jūsu vietā es nogaidītu, — majors sacīja tādā balsī, itin kā teiktu: «Jūsu vietā es negaidītu.»

—   Dārgais Glenerven, — Paganels beidzot atsāka, — kur paredzēta jūsu nākamā pietura?

—   Tagad tikai Konsepsjonā..

—   Sasodīts! Jūs aizvilināt mani arvien tālāk no Indijas.

—   Gluži otrādi: tiklīdz mēs apbrauksim apkārt Hornas ragam, jūs sāksit tai tuvoties.

—   Par to es šaubos.

—  Turklāt, — Glenervens nopietni turpināja, — vai nav vienalga, kādā Indija jūs nokļūsit — Austrumindijā vai Rietumindijā?

—   Vienalga! 1

—  Tiklab Patagonijas pampu indiāņi, kā Pendžabas indieši patiesībā Indijas iedzīvotāji vien ir.

—   Pie joda, milord, — Paganels iesaucās, — šāds arguments man nekad nebūtu ienācis prātā!

—   Bet zelta medaļu, dārgais Paganel, var nopelnīt kurā katrā zemē. Nodarboties ar pētniecību un izdarīt atklājumus var tiklab Kordiljeros, kā Tibetas kalnos.

—   Bet Jarudžangboču?

—   Tā nav nekāda problēma, aizstājiet to ar Riokolorado! Arī šī lielā upe vēl maz izpētīta, un kartēs tās tecējums pārlieku atkarīgs no ģeogrāfu fantāzijas.

—   To es zinu, dārgais lord, kartēs sastopamas kļūdas par vairākiem grādiem. Es nemaz nešaubos, ka Ģeogrāfijas biedrība, ja būtu to lūdzis, tikpat labprāt sūtītu mani uz Patagoniju, kā uz Indiju. Taču tas man neienāca prātā.

—   Kā parasti, izklaidības dēļ.

—   Tātad, Paganela kungs, jūs brauksit mums līdzi? — lēdija Helēna mīļi ievaicājās.

—   Bet kas izpildīs man uzticēto uzdevumu, kundze?

—   Neaizmirstiet, ka mēs brauksim caur Magelāna jūras šaurumu, — Glenervens piemetināja.

—   Milord, jūs esat īsts kārdinātājs!

—   Atļaujiet vēl piebilst, ka mēs iegriezīsimies Bada ostā.

—   Bada osta! — francūzis aizgrābts iesaucās. — Ar šo vārdu ģeogrāfisko atklājumu hronikā saistās visspožākās lappuses!

—   Neaizmirstiet arī to, Paganela kungs, — lēdija Helēna turpināja, — ka jūsu līdzdalība šai ekspedīcijā blakus Skotijas vārdam padarīs slavenu arī Francijas vārdu.

—   Jā, protams!

—   Ģeogrāfs mūsu ekspedīcijai būtu ļoti noderīgs, un kas var būt cildenāks par zinātni, kura kalpo cilvēcības ideāliem!

—   Tie ir zelta vārdi, kundze!

—   Ticiet man. Paklausiet likteņa gribai. Sekojiet mūsu piemēram. Liktenis atsūtīja mums dokumentu, un mēs devāmies ceļā. Liktenis atveda jūs uz «Dunkana», un jums šeit jāpaliek.

—  Vai gribat, mīļie draugi, lai pasaku jums patiesību? — Paganels ierunājās. — Tad klausieties: jūs visi ļoti vēlaties, lai es palieku!

—   Un jūs, Paganel, — jūs beidzaties vai nost aiz vēlēšanās palikt, — Glenervens attrauca.

—   Sasodīts! — zinātnieks iesaucās. — Un es tik ļoti baidījos kļūt uzbāzīgs!

## IX nodaļa MAGELĀNA JŪRAS Šaurums

Paganela lēmumu visi uzņēma ar patiesu prieku. Roberts tik brāzmaini metās viņam ap kaklu, ka cienījamais zinātniskais sekretārs tik tikko noturējās kājās.

— Dūšīgs puisis, — Paganels sacīja. — Es mācīšu viņam ģeogrāfiju.

Tā kā Džons Mengls solījās padarīt Robertu par jūrnieku, Glenervens — par drosmīgu vīru, majors — par aukstasinīgu zelli, lēdija Helēna — par krietnu un augstsirdīgu cilvēku, bet Mērija Granta teicās iedvest viņam pateicību pret šiem skolotājiem, tad jaunajam Grantam acīmredzot bija lemts kļūt par ideālu džentlmeni.

Ātri uzņēmis ogles, «Dunkans» atstāja šos nemīlīgos krastus. Turēdams kursu uz rietumiem, tas iekļuva Brazīlijas piekrastes straumē un 7. septembrī, spirgtam ziemeļvējam pūšot, šķērsoja ekvatoru un iebrauca Dienvidu puslodē.

Brauciens noritēja bez kādiem sarežģījumiem. Visus ekspedīcijas dalībniekus spārnoja vislabākās cerības. Izredzes atrast kapteini Grantu, šķiet, auga no dienas dienā. Jo pārliecināts par ekspedīcijas sekmēm bija «Dunkana» kapteinis. Šo ticību uzturēja galvenokārt viņa karstā vēlēšanās redzēt mis Mēriju laimīgu un apmierinātu. Pret jauno meiteni Džonam Menglam bija modusies īpaša interese, un savas jūtas viņš prata tik labi noslēpt, ka, izņemot Mēriju Grantu un viņu pašu, tās bija visiem zināmas.

Augsti mācītais ģeogrāfs ta'gad droši vien bija laimīgākais cilvēks visā Dienvidu puslodē. Augas dienas viņš pētīja kartes, izklājis tās kopkajītē uz galda. Tas bija par iemeslu mūžīgiem strīdiem ar misteru Olbinetu, kuram vajadzēja klāt galdu, šais strīdos Paganela pusē nostājās visi jahtas viesi, izņemot majoru, kuram ģeogrāfija bija vienaldzīga, it īpaši ēdienreizēs. Bez tam Paganels bija izcēlis no kapteiņa palīga lādes veselu kaudzi grāmatu, to vidū vairākus sējumus spāņu valodā, un nolēmis iemācīties Servantesa valodu, kuru uz kuģa neviens neprata. Šai valodai vajadzēja atvieglot ģeogrāfiskos pētījumus Cīles piekrastē. Tā kā lingvistisku dotību viņam netrūka, viņš cerēja tekoši runāt spāniski līdz tam laikam, kad kuģis piestās Konsepsjonas ostā. Tāpēc viņš mācījās jo aizrautīgi, nemitīgi murminādams dažnedažādus nesaprotamus vārdus.

Pavaļas brīžos Paganels vēl atrada iespēju nodarboties ar Robertu un stāstīja viņam par zemēm, kurām «Dunkans» strauji tuvojās.

10. septembrī, kad jahtas atrašanās vieta bija 5° 37' dienvidu platuma un 31° 15' rietumu garuma, Glenervens uzzināja kaut ko tādu, kas, iespējams, nav zināms pat izglītotākiem prātiem. Klāstīdams Amerikas vēsturi un kavēdamies pie slavenajiem juras braucējiem, kuru ceļus tagad mēroja arī «Dunkans», Paganels nonāca līdz Kristoforam Kolumbam. Beigās viņš pateica, ka dižais dženovietis nomiris, nezinādams, ka ir atklājis jaunu pasaules daļu.

Visi klausītaji iesaucās aiz pārsteiguma. Paganels palika pie savām domām.

—   Tā ir neapšaubāma patiesība, — viņš paziņoja. — Es negribu mazināt Kolumba slavu, bet fakts paliek fakts. Piecpadsmitā gadsimta beigās visus prātus nodarbināja viens jautājums: kā vieglāk sasniegt Āziju un, braucot uz rietumiem, nokļūt austrumos. Vārdu sakot, kā atrast īsāko ceļu uz «garšvielu zemi». Pēc tā tiecās arī Kolumbs. Viņš devās četros jūras braucienos, sasniedza Ameriku pie Kumanas, Hondurasas, Moskītu krasta, Nikaragvas, Veragvas, Kostarikas un Panamas, noturēdams šos krastus par Japānas un Ķīnas piekrasti. Viņš nomira, nenojauzdams, ka eksistē jauns, milzīgs kontinents, kuram viņš nebija devis pat savu vārdu.

—   Es ticu jums, dārgais Paganel, — Glenervens atbildēja, — taču nebrīnieties, ka esmu pārsteigts, un atļaujiet jums vaicāt, kādi jūras braucēji uzzināja patiesību par Kolumba atklājumiem.

—   Viņa pēcnieki, sākot ar Ohedu, kas bija pavadījis Koluīnbu viņa ceļojumos, tad vēl Vinsents Pinsons, Vespuči, Mendosa, Bastidass, Kav- rals, Soliss, Balvoja. Šie kuģinieki apbraukāja Amerikas austrumu krastus, atzīmējot uz kartes to kontūras. Pirms trīssimt sešdesmit gadiem viņus nesa uz dienvidiem tā pati straume, kas tagad dzen arī mūsu jahtu. Ievērojiet, draugi, mēs pārbraucām pār ekvatoru tieši tai pašā vietā, kur to šķērsoja Pinsons piecpadsmitā gadu simteņa beidzamajā gadā, un mēs tuvojamies tam pašam astotajam dienvidu platuma grādam, kur viņš izkāpa Brazīlijas krastā. Pēc gada portugālis Kavrals aizkļuva līdz Se- guro ostai. Tad Vespuči savā trešajā ekspedīcijā 1502. gadā aizbrauca vēl tālāk uz dienvidiem. 1508. gadā Vinsents Pinsons un Soliss apvienojās, lai kopīgi izpētītu Amerikas krastus, un 1514. gadā Soliss atklāja Lapla- tas upes ieteku, kur iezemieši viņu apēda. Gods apbraukt apkārt Amerikas kontinentam piekrita Magelānam. 1519. gadā šis dižais jūras braucējs ar pieciem kuģiem devās gar Patagonijas krastiem un atklāja Ilgoto ostu, kā arī Svētā Juliāna ostu, kur ilgāku laiku uzkavējās. Pēc tam piecdesmit otrajā platuma grādā Magelāns atklaja Vienpadsmit Tūkstošu Jaunavu jūras šaurumu, kas vēlāk ieguva viņa vārdu, un 1520. gada 28. novembrī iebrauca Klusajā okeānā. Ai, kāds prieks pārņēma visu viņa būtni un cik satraukti pukstēja sirds, kad skatienam līdz pat apvārsnim pavērās vēl neredzēta, saules staros mirgojoša jūra!

—   Ak, Paganela kungs, būtu es bijis tur klāt! — ģeogrāfa stāsta aizgrābts, Roberts Grants iesaucās.

—   Arī es, mīļo draudziņ, protams, nebūtu laidis garām šādu izdevību, ja vien liktenis man būtu lēmis nākt pasaulē pirms trīssimt gadiem.

—   Tas mūs ļoti apbēdinātu, Paganela kungs, — lēdija Helēna atsaucās, — jo tādā gadījumā jūs neatrastos uz «Dunkana» un nestāstītu mums tik aizraujošus stāstus par Amerikas atklāšanu.

—   Manā vietā to pastāstītu kāds cits, kundze, un piebilstu vēl, ka pateicība par rietumu piekrastes izpētīšanu pienākas brāļiem Pizarro. Šie drosmīgie dēkaiņi nodibināja veselu virkni pilsētu. Kusko, Kvito, Lima, Santjago, Viljarika, Valparaiso un Konsepsjona, kurp patlaban dodas mūsu «Dunkans», — tās visas ir viņu dibinātās pilsētas. Brāļu Pizarro atklājumi papildinaja Magelana atklājumus, un Amerikas krastu apveidi par lielu apmierinājumu Vecās pasaules zinātniekiem varēja parādīties •ģeogrāfijas kartēs.

—   Es gan vēl nejustos apmierināts, — Roberts paziņoja.

—   Kāpēc? — Mērija vaicāja, uzlūkodama brāli, kuru ģeogrāfa stāstījums bija tik ļoti aizrāvis.

—   Patiešām, manu zēn, kāpēc? — lords Glenervens jautāja, uzmudinoši smaidīdams.

—   Tāpēc, ka es gribētu zināt, vai aiz Magelāna jūras šauruma vēl kaut kas ir.

—   Lieliski, draudziņ! — Paganels iesaucās. — Arī es būtu gribējis uzzināt, vai kontinents stiepjas līdz pat polam vai ari paveras jūras klaids, kā to paredzēja, milord, jūsu tautietis Dreiks. Tāpēc nav šaubu, ka Roberts Grants un 2aks Paganels, ja viņi dzīvotu septiņpadsmitajā gadu simtenī, noteikti būtu devušies līdzi holandiešiem Shoutenam un Lemērain, kuri alka atminēt šo ģeogrāfijas mīklu.

—   Vai viņi bija zinātnieki? — lēdija Helēna jautāja.

—   Nē, tikai uzņēmīgi tirgotāji, kurus atklājumu zinātniskā puse visai maz interesēja. Tai laikā Holandē pastāvēja Austrumindijas kompānija, kurai vienīgajai piederēja tiesības pārvadāt preces caur Magelāna jūras šaurumu. Tā kā toreiz cits rietumu jūras ceļš uz Āziju nebija zināms, šī privilēģija kļuva par īstu žņaugu. Tad daži tirgotāji nolēma cīnīties pret šo monopolu, atklājot citu jūras šaurumu. Starp šiem tirgotājiem bija arī kāds Izaks Lemērs, gudrs un izglītots vīrs. Viņš sarīkoja par saviem līdzekļiem ekspedīciju, kuru vadīja viņa brāļadēls Zakobs Lemērs un Shou- tens, pieredzējis kuģinieks no Hornas. Šie drosmīgie jūras braucēji devās ceļā 1615. gada jūnijā, turpat veselu gadu simteni pēc Magelāna. Viņi atklāja Lemēra jūras šaurumu starp Ugunszemi un Valstu zemi un 1616. gada 12. februārī apbrauca apkārt slavenajam Hornas ragam, kuru ar vēl lielākām tiesībām nekā tā dvīņubrāli Labās Cerības ragu varētu, saukt par Vētru ragu.

—   Nudien man vajadzēja tur būt! — Roberts iesaucās.

—    Un tu, draudziņ, tad būtu dzēris no visspirdzinošākā prieka avota, — Paganels aizrautīgi turpināja. — Patiesi, vai pasaulē var būt lielāks gandarījums un patiesāks prieks par to, kādu izjūt jūras braucējs, atzīmēdams uz kuģa kartes savus atklājumus! Viņš vēro, kā pamazām viņa acu priekšā veidojas jaunas zemes, kā izkāpj no viļņu bangotnes sala pēc salas, rags pēc raga. Sākumā krastu aprises ir neskaidras, nepilnīgas un saraustītas. Šeit vientuļš zemesrags, tur izolēts joms, tālāk — neaptverams līcis. Ar laiku atklājumi papildina cits situ, līnijas savienojas, pun- ktīru uz kartēm aizstāj svītra. Līči iegulst sauszemē noteiktās vietās, zemesragi atbalstās uz zināmiem krastiem. Un beidzot uz globusa visā krāšņumā parādās jauns kontinents ar ezeriem, upēm un upītēm, kalniem, ielejām, līdzenumiem, ciematiem, pilsētām un metropolēm. Ai, dārgie draugi, jaunu zemju atklājējs ir visīstākais izgudrotājs! Viņš pārdzīvo- tādus pašus saviļņojuma brīžus, tādus pašus pārsteigumus. Bet nu šīs atradnes turpat pilnīgi iztukšotas — viss redzēts, viss izpētīts, visi kontinenti un jaunās zemes atklātas, un mums, pēdējiem ienācējiem ģeogrāfijas zinātnē, vairs nav ko darīt.

—   Un tomēr ir, dārgais Paganel, — Glenervens iebilda.

—   Kas tad?

—   Tas, ko mēs darām!

«Dunkans» tikmēr ar apbrīnojamu ātrumu traucās pa Vespuči un Magelāna ceļu. 15. septembrī tas šķērsoja Mežāža tropu un uzņēma kursu uz daudzināto jūras šaurumu. Vairākas reizes kā tikko manāma līnija apvāršņa malā parādījās Patagonijas zemie krasti. Līdz tiem bija vairāk nekā desmit jūdžu, un pat slavenais Paganela tālskatis sniedza savam īpašniekam tikai neskaidru priekšstatu par Amerikas piekrasti.

25. septembrī «Dunkans» jau atradās pie Magelāna jūras šauruma un droši iebrauca tā ūdeņos. So ceļu parasti izraugās tvaikoņi, kas dodas uz Kluso okeānu. Šaurums ir tieši trīssimt septiņdesmit sešas jūdzes garš. Tas ir pietiekami dziļš, lai pa to varētu izbraukt vislielākie kuģi, pat turoties pie pašiem krastiem. Šauruma dibens piemērots enkura izmešanai. Abos krastos daudz saldūdens avotu, upēs milzums zivju, meži bagāti ar medījumiem. Kādās divdesmit vietās var droši un ērti piestāt pie krasta. Vārdu sakot, šeit ir tūkstošiem priekšrocību, kādu nav nedz Lemēra jūras šaurumā, nedz pie Hornas raga draudīgajām klintīm, kur nemitīgi plosās viesuļi un vētras.

Pirmajās brauciena stundās, apmēram sešdesmit, astoņdesmit jūdžu garā posmā līdz Gregorija ragam, jūras šauruma krasti bija lēzeni un smilšaini. Zaks Paganels negribēja palaist garām nevienu ainavu, nevienu piekrastes sīkumu. Braucienam pa šaurumu nevajadzēja ilgt vairāk par trīsdesmit sešām stundām, un garām slīdošā, dienvidu saules apmirdzētā abu krastu panorāma, protams, bija tā vērta, lai ievērojamais zinātnieks to apbrīnotu. Ziemeļu krastā neredzēja neviena cilvēka. Vienīgi Uguns- .zemes kailajā klintājā klimta daži nožēlojami iezemieši. Neredzēdams neviena patagoņa, Paganels jutās gaužām sarūgtināts un nevarēja vien beigt šķendēties par lielu uzjautrinājumu saviem ceļabiedriem.

—   Patagonija bez patagoņiem nav nekāda Patagonija, — viņš sacija.

—   Pacietieties, cienījamo ģeogrāf, gan redzēsim arī patagoņus, — lords Glenervens atsaucās.

—   Diez vai.

—   Bet viņi taču eksistē, — lēdija Helēna iebilda.

—   Ļoti šaubos, kundze, jo es nevienu neredzu.

—   Galu galā vārds «patagoņi», kas spāniski nozīmē «lielkāji», diez vai tiktu dots iedomātām būtnēm.

—  Vārds vēl neko nenozīmē, — Paganels pastāvēja pie savām domām, lai saasinātu strīdu. — Turklāt nemaz nav zināms, kā viņi paši sevi sauc.

—   Kas to būtu domājis! — Glenervens brīnījās. — Vai jūs, major, to zinājāt?

—   Nē, — Maknebs attrauca, — un es nedotu nevienu skotu mārciņu, lai to uzzinātu.

—   Un jums tomēr tas būs jāuzzina, vienaldzīgais cilvēk! — Paganels paziņoja. — Tiesa, Magelāns šejienes iezemiešus nosauca par patagoņiem, bet ugunszemieši viņus dēvē par tiremeņiem, čīlieši — par koukalviem, Karmenas kolonisti — par tehvelčiem, araukāņi — par uiličiem. Bugen- vils nosauca viņus par čauhiem, Falkners — par teveletiern. Viņi paši sevi dēvē par inakiein. Sakiet, lūdzu, — kā lai cilvēks tiek gudrs šai jūklī ur* vai vispār tauta ar tik daudziem vārdiem var eksistēt?

—   Ir nu gan pierādījums! — lēdija Helēna iesaucās.

—   Pieņemsim, ka tas tā ir, — Glenervens noteica, — taču, manuprāt,, mūsu draugam Paganelam jāatzīst: ja arī pastāv domstarpības par pata- goņu nosaukumu, tad vismaz viņu izskats neizraisa nekādas šaubas.

—   Nekas mani nepiespiedīs atzīt tamlīdzīgas aplamības, — Paganels attrauca.

—   Viņi ir liela auguma, — Glenervens sacīja.

—   Man tas nav zināms.

—   Vai tad viņi būtu maza auguma? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Neviens to nevar apgalvot.

—   Tatad vidēja auguma? — Maknebs samierinoši sacīja.

—   Arī tas man nav zināms.

—   Tas jau ir par daudz! — Glenervens iesaucās. — Ceļotāji, kas viņus, redzējuši .. .

—   Ceļotāji, kas viņus redzējuši, — ģeogrāfs pārtrauca, — nebūt nav vienis prātis. Magelāns stāsta, ka viņa galva tik tikko sniegusies patagoņiem līdz jostasvietai.

—   Redziet nu!

—   Toties Dreiks apgalvo, ka jebkurš anglis esot garāks par visgarāko' patagoni.

—   Ko nu angļi! — majors nicīgi noteica. — Tie droši vien būs bijuši: skoti.

—   Kavendišs liecina, ka patagoņi esot lieli un spēcīgi, — Paganels turpināja. — Hokinss viņus sauc par milžiem. Lemērs un Shoutens uzskata, ka viņi ir apmēram vienpadsmit pēdu gari.

—   Šie godavīri pelna uzticību, — Glenervens piemetināja.

—   Protams, gluži tāpat kā Vuds, Narboro un Falkners, pēc kuru domām, patagoņi ir vidēja auguma. Tiesa, Bairons, 2irodē, Bugenvils, Voliss. un Karterē apgalvo, ka patagoņi esot sešas pēdas un sešas collas gari, turpretī zinātnieks d'Orbiņī, kurš vislabāk pazīst šo zemi, uzskata, ka pa- tagoņu vidējais augums ir piecas pēdas un četras collas.

—   Bet kāda tādā gadījumā ir patiesība? — lēdija Helēna vaicāja,.

—   Patiesība, kundze, ir šāda: patagoņiem ir īsas kājas un garš rumpis. To pašu var izteikt arī joka veidā: šie cilvēki ir sešas pēdas gari, kad sēž, un tikai piecas pēdas gari, kad stāv kājās.

—   Bravo, cienījamais zinātniek! — Glenervens iesaucās. — Vareni sacīts!


«Dunkana» rajas skāra dižskābaržu zarus.


— Turklāt, — Paganels turpināja, — ja patagoņi neeksistē, tad taisnība tikpat labi var būt visiem. Un beigu beigās, dārgie draugi, man jāsaka jums par apmierinājumu, ka Magelāna jūras šaurums ir lielisks arī bez patagoņiem.

Sai brīdī «Dunkans» brauca garām Brunsvikas pussalai, abpus kuģa pavērās brīnišķīgas ainavas. Septiņdesmit jūdžu attālumā no Gregorija raga aiz labā borta palika Puntaarenasas pārmācības nams. Starp kokiem pavīdēja Ciles karogs un baznīcas zvanu tornis. Tad šauruma ūdeņi apskaloja varenus granīta milzeņus. Kalnu pakājes sedza nepārredzami meži, bet mūžīgā sniega klātās,virsotnes sniedzās mākoņos. Dienvidrietumos seši tūkstoši pieci simti pēdu augstumā slējās Tarna kalns. Pēc ilga mijkrēšļa satumsa nakts. Apkārtne nemanot ietinās glāsainās ēnās. Pie debesīm iedegās spožas zvaigznes, un Dienvidu Krusts norādīja kuģotājiem dienvidpola atrašanās vietu. Šai luminiscējošajā tumsā, mirgojot zvaigznēm, kuras šeit aizstāj civilizēto krastu bākugunis, jahta droši turpināja ceļu, neizmezdama enkuru nevienā no daudzajiem ērtajiem līcīšiem. Jahtas rājas bieži skāra dižskābaržu zarus, kas slīga pār viļņiem. Kuģa skrūve bieži sabangoja ūdeņus lielu upju grīvās, iztraucēdama meža zosis, pīles, purva slokas, prīkšķes un citus spārnotos šo purvaino vietu iemītniekus. Drīz no tumsas iznira drupas, kurām nakts piešķīra drūmu diženumu. Tā bija sen pamesta kolonija, kuras vārds mūžam liks apšaubīt šās zemes auglību un medījumu bagātību. «Dunkans» brauca garām Bada ostai.

Šai vietā 1581. gadā uz dzīvi apmetās spānietis Sarmiento ar četri simti emigrantiem. Viņš nodibināja šeit Sanfilipas pilsētu. Ārkārtīgi bargais sals izretināja kolonistu rindas, trūkums un bads pieveica tos, kurus ziema bija saudzējusi, un 1587. gadā korsārs Kavendišs atrada pēdējo no šiem četri simti nelaimīgajiem, kas bija miruši badā sagruvušajā pilsētā, kura savas pastāvēšanas sešos gados, šķiet, bija pārdzīvojusi sešus gadsimtus.

«Dunkans» slīdēja gar šiem vientulīgajiem krastiem. Gaismas svīdā tas brauca pa šauru iežmaugu starp dižskābaržu, ošu un bērzu mežiem, virs kuriem pacēlās zaļi kupoli, ar akmeņozoliem apauguši pakalni un smailas virsotnes, pār kurām visaugstāk slējās Buklendas obelisks. Jahta pabrauca garām Sannikolasa līcim, kuru Bugenvils kādreiz bija nosaucis par Franču līci. Tālumā draiskojās roņu bari un milzīgas valzivis, par kuru apmēriem varēja spriest pēc izšļāktajām ūdensstrūklām, kas bija redzamas no četru jūdžu attāluma. Beidzot «Dunkans» apbrauca Frovarda zemesragu, kuru vēl klāja ziemas ledus. Šauruma otrā pusē, Ugunszemē, seši tūkstoši pēdu augstumā slējās Sarmiento kalns — gigantiska, mākoņu caurausta klinšu gūzma, kas debesu zilgmē, šķiet, veidoja gaisa arhipclāgu. Ar Frovarda ragu patiesībā arī beidzās Amerikas kontinents, jo Hornas rags ir tikai vientuļa klints, kas iemesta jūrā piecdesmit sestajā platuma grādā.

Aiz Frovarda raga jūras šauruma krasti vēl vairāk satuvinās starp Brunsvikas'pussalu un Izmisuma zemi — garu salu, kas- sīko saliņu vidū šķiet līdzīga milzīgai, akmeņiem nosētā sēklī izsviestai valzivij. Cik ļoti šis izrobītais Amerikas lejasgals atšķiras no Āfrikas, Austrālijas vai Indijas gludajiem viengabala galiem! Kāda neiedomājama kataklizma sašķaidījusi šo milzīgo, starp diviem okeāniem iemesto zemesragu!

Tālāk auglīgos krastus nomainīja kailas un tuksnesīgas kalnaines, kuras šķēla neskaitāmas sarežģītā ūdens labirinta aizas.. «Dunkans» droši un nekļūdīgi lavēja pa kaprīzajiem līkločiem, jaukdams savu dūmu mutuļus ar miglu, kas klājās pār klintīm. Nesamazinot ātrumu, jahta pabrauca garam vairākām šais vientulīgajos krastos izkaisītajām spāņu faktorijām. Pie Tamara raga šaurums atkal kļuva platāks. Apliecis loku ap Narboro salas stāvajiem krastiem, «Dunkans» tuvojās dienvidu piekrastei. Beidzot pēc trīsdesmit sešām stundām kopš iebraukšanas Magelāna jūras šaurumā ceļinieki ieraudzīja Pilāras zemesraga klinti, kas pacēlās Izmisuma zemes galējā punktā. Skatienam pavērās neaptverams, mirgojošs jūras klajš, un 2aks Paganels, sveikdams to ar jūsmīgu žestu, jutās tikpat dziļi aizgrābts kā pats Fernāns Magelāns, kad viņa «Trinidadas» burās iegūla Klusā okeāna vējš.

## X nodaļa trĪsdesmit SEPTĪTĀ PARALĒLE

Nedeļu pēc tam, kad ceļinieki bija atstājuši aiz muguras Pilājas ragu, «Dunkans» ar pilnu tvaiku iebrauca Talkavano līcī — lieliskā divpadsmit jūdžu garā un deviņas jūdzes platā limānā. Laiks pieturējās brīnišķīgs. Sai apvidū no novembra līdz martam pie debesīm nav redzams neviens mākonītis un visgarām Andu kalnu grēdas aizsargātajiem krastiem nemainīgi pūš dienvidu vējš. Izpildīdams lorda Glenervena norādījumu, Džons Mengls kuģoja cieši gar Cilojes arhipelāga krastiem un neskaitāmām citām Amerikas kontinenta drumslām. Kāda vraka palieka, salauzts masts vai cilvēka rokas apstrādāts koka gabals varēja norādīt uz avārijas pēdām. Taču nekas nebija redzams, un jahta, turpinādama savu ceļu, izmeta enkuru Talkavano ostā pēc četrdesmit divām dienām, kopš bija atstājusi Klaidas līča miglainos ūdeņus.

Glenervens tūdaļ lika nolaist laivu un kopā ar Paganelu izkāpa krastā pie pāļu mola. Augsti mācītais ģeogrāfs, izmantodams gadījumu, gribēja likt lietā spāņu valodu, kuru bija tik uzcītīgi mācījies, taču iezemieši, viņam par lielu pārsteigumu, neko nesaprata.

—   Vainīga droši vien mana sliktā izruna, — viņš noteica.

—   Ejam uz muitnīcu, — Glenervens ierosināja.

Tur ar dažu angļu vārdu un izteiksmīgu žestu palīdzību viņiem paskaidroja, ka angļu konsuls dzīvo Konsepsjonā. Līdz turienei bija stundas brauciens. Glenervens viegli sameklēja divus labus zirgus, un drīz vien viņi abi ar Paganelu iejāja lielā pilsētā, par kuras eksistenci jāpateicas, brāļu Pizarro kompanjona drošsirdīgā Valdivijas uzņēmībai.

Cik ļoti nobālējis bija kādreizējais pilsētas spožums! Vairākkārt iezemiešu izlaupīta, 1819. gadā nodedzināta, izpostīta un sagrauta, Konsep- sjona bija ļāvusi sevi apēnot kaimiņu pilsētai Talkavano, un ugunsgrēku nomelnējušos mūros mita vairs tikai kādi astoņi tūkstoši iedzīvotāju.. Laisko pilsētnieku reti mīdītās ielas pamazām pārvērtās par prērijām.. Nekādas tirdzniecības, nekādas rosības. Uz katra balkona skanēja mandolīna. Caur logu žalūzijām gurdi plūda tvīksmīgas dziesmas. Kādreizējā vīru pilsēta bija pārvērtusies par sieviešu un bērnu ciematu.

Glenervens neizrādīja nekādu lielu vēlēšanos izdibināt šā pagrimuma cēloņus, lai gan 2akam Paganelam gribējās par to parunāt. Nezaudēdams ne mirkli, Glenervens devās pie Britanijas karaliskās augstības konsula 2. R. Bcntoka. Šis cienījamais kungs viņus uzņēma ļoti iaipni un, uzzinājis kapteiņa Granta bēdu stāstu, apsolījās ievākt ziņas visā piekrastē.

Nekas neliecināja par to, ka trīsdesmit septītās paralēles tuvumā pie Cīles Araukānijas krastiem būtu avarējis trīsmastu burinieks «Britānija». Nekādu ziņojumu par tamlīdzīgu atgadījumu nebija saņēmis nedz Ben- toks, nedz viņa kolēģi — citu valstu konsuli. Glenervens tomēr nezaudēja dūšu. Viņš atgriezās Talkavano un, netaupīdams nedz pūles, nedz naudu,, izsūtīja pa visu piekrasti aģentus. Visi meklējumi bija veltīgi. Pat visrūpīgākā piekrastes iedzīvotāju aptauja nedeva nekādus rezultātus. Pēc «Britānijas» katastrofas, šķiet, nebija palikušas nekādas pēdas.

Kad Glenervens pavēstīja saviem ceļabiedriem par neveiksmīgajiem meklējumiem, Mērija Granta un viņas brālis nejaudaja apslēpt savas bēdas. Bija pagājušas jau sešas dienas kopš «Dunkana» ierašanās Talkavano. Pasažieri bija sapulcējušies kopkajītē. Lēdija Helēna nevis ar vārdiem — ko gan viņa varēja teikt? — bet ar glāstiem mierināja abus kapteiņa Granta bērnus. 2aks Paganels atkal bija sadabūjis dokumentu un pētīja to ar vislielāko rūpību, itin kā gribēdams izvilināt no tā jaunus, noslēpumus. Kad viņš tā bija darbojies jau veselu stundu, Glenervens. viņu pēkšņi uzrunāja:

—   Paganel, es paļaujos uz jūsu aso prātu. Vai dokuments nav iztulkots aplam? Vai rekonstruētie teikumi neskan neloģiski?

Paganels neko neatbildēja. Viņš domāja.

—   Vai tiešām mūsu apsvērumi par katastrofas vietu būtu maldīgi? — Glenervens turpināja. — Vai tad vārds «Patagonija» neduras acīs pat vispaviršākajam vērotājam ?

Paganels joprojām klusēja.

—   Un beidzot, — Glenervens piebilda, — vai tad vārds «indiāņi» neliecina, ka mums ir taisnība?

—   Protams, — Maknebs atsaucās.

—   Vai tad nav pilnīgi skaidrs, ka avārijā cietušajiem tai brīdī, kad viņi rakstīja šīs rindas, draudēja briesmas nokļūt indiāņu gūstā?

—   Atļausit jūs pārtraukt, dārgais lord, — Paganels beidzot ierunājās. — Pārējie jūsu secinājumi, iespējams, ir pareizi, taču pēdējais, manuprāt, nav pamatots.

—   Ko jūs gribat ar to sacīt? — lēdija Helēna jautāja ģeogrāfam, kuram bija pievērsti visu klātesošo skatieni.

—   Es gribu sacīt, — Paganels uzsvēra katru vārdu, — ka patlaban kapteinis Grants atrodas indiāņu gūstā, un atļaujos piebilst, ka dokuments šai ziņā nerada nekādas šaubas.

—   Paskaidrojiet, lūdzu, tuvāk, Paganela kungs, — mis Granta palūdza.

—   Nekas nav vieglāk izdarāms, mīļā Mērij. Nelasiet dokumentā sagūstīs, bet lasiet sagūstījuši, un viss kļūs skaidrs.

—   Tas nav iespējams! — Glenervens iesaucās.

—   Nav iespējams? Bet kāpēc, godātais draugs? — Paganels smaidīdams jautāja.

—   Tāpēc, ka pudeli varēja iemest jūrā vienīgi pēc tam, kad kuģis bija uzskrējis virsū klintīm. Pamatojoties uz to, mēs secinājām, ka dokumentā minētie garuma un platuma grādi attiecas tieši uz katastrofas vietu.

—   Tas vēl neko nepierāda, — Paganels attrauca. — Es neredzu iemesla, kāpēc avārijā cietušie, pēc tam kad indiāņi viņus bija aizveduši kontinenta iekšienē, nevarētu mēģināt ar tās pašas pudeles palīdzību paziņot par savu gūstniecības vietu.

—   Iemesls, dārgo Paganel, ir gaužām vienkāršs: lai iemestu pudeli jūrā, jāatrodas vismaz jūras krastā.

—   Vai arī pie upes, kas ietek jūrā! — Paganels atteica.

Pēc šīs negaidītās atbildes, kura tomēr neizteica neko neiespējamu,, iestājās pārsteiguma pilns klusums. Pēc savu klausītāju mirdzošajām acīm Paganels saprata, ka visu sirdīs uzausušas jaunas cerības. Pirmā atguvās lēdija Helēna.

—   Kāda ideja! — viņa iesaucās.

—   Kāda laba ideja, — ģeogrāfs naivi piemetināja.

—   Ko tad jūs iesakāt? — Glenervens jautāja.

—   Es iesaku uzmeklēt vietu, kur trīsdesmit septītā paralēle sastopas ar Amerikas krastu, un, nenovirzoties pat ne par pusgrādu, doties pa šo paralēli cauri visam kontinentam līdz punktam, kur tā iesniedzas Atlantijas okeānā. Iespējams, ka šai pārgājienā mēs atradīsim katastrofā cietušos «Britānijas» ļaudis.

—   Maz izredžu, — majors piemetināja.

—   Lai arī cik maz būtu izredžu, — Paganels iebilda, — mums tomēr jādara viss iespējamais. Ja man ir taisnība un pudeli patiesi aiznesusi jūrā kāda no kontinenta upēm, mēs noteikti nonāksim gūstekņiem uz pēdām. Ielūkojieties, draugi, — ielūkojieties šīs zemes kartē, un jūs pārliecināsities par mana plāna pareizību.

To sacīdams, Paganels izklāja uz galda čīles un Argentīnas provinču karti.

—   Skatieties, — viņš teica, — sekojiet man līdzi pastaigā pa Amerikas kontinentu. Pāriesim pāri šaurajai Čīles joslai. Pārrāpsimies pāri Andu Kordiljeriem. Nokāpsim lejā pampās. Vai šajā apvidū trūkst lielu un mazu upju? Nekā tamlīdzīga. Lūk, Rionegro un Riokolorado ar daudzajām pietekām — visas šīs upes šķērso trīsdesmit septītais platuma grāds, un visas tās varēja aiznest jūrā pudeli ar dokumentu. Varbūt kādā nomet- nieku ciltī, pie kādas maz pazīstamas upes, kādā sjerras aizā savu brīnumaino atpestīšanu gaida tie, kurus mums ir tiesības saukt par saviem draugiem. Vai mēs drīkstam pievilt viņu cerības? Vai tad jūs visi neesat ar mieru šķērsot šīs zemes, stingri turoties pie līnijas, kuru mans pirksts patlaban velk uz kartes? Ja, par spīti paredzējumiem, es šoreiz būtu maldījies, vai mūsu pienākums nav izsekot trīsdesmit septīto paralēli līdz galam un apbraukt pa to apkārt visai zemeslodei, ja tas ir nepieciešams avarējušo jūrnieku glābšanai?

Šie pašaizliedzīgie vārdi, kurus Paganels izteica ar patiesu aizgrābtību, atstāja uz klausītājiem dziļu iespaidu. Visi piecēlās un spieda ģeogrāfam roku.

—   Jā, mans tēvs ir tur! — Roberts Grants iesaucās, ar acīm vai aprīdams karti.

—   Un mēs viņu tur atradīsim, manu zēn! — Glenervens paziņoja. — Nekas nevar būt loģiskāks par mūsu drauga Paganela sniegto dokumenta tulkojumu, un mums bez svārstīšanās jādodas pa viņa nosprausto ceļu. Kapteini Grantu vai nu sagūstījusi kāda liela indiāņu cilts, vai arī viņš kritis kādas niecīgas cilts rokās. Otrajā gadījumā mēs atbrīvojam viņu paši. Pirmajā gadījumā, noskaidrojuši visus apstākļus, mēs atgriežamies uz «Dunkana» austrumu piekrastē, aizbraucam uz Buenosairesu, kur majors Maknebs noorganizēs tādu karapulku, kas tiks galā ar visiem Argentīnas provinču indiāņiem.

—   Pareizi! Pareizi, jūsu augstība! — Džons Mengls iesaucās. — Turklāt varu piebilst, ka šis ce|ojums pa Amerikas kontinentu nav bīstams.

—   Nedz bīstams, nedz nogurdinošs, — Paganels apliecināja. — Daudzi ceļotāji to jau veikuši, kaut arī viņi nebija tik labi apgādāti kā mēs un viņus neiedvesmoja tik cildens mērķis! Vai 1782. gadā Basilio Vilarmo neaizkļuva no Karmenas līdz Kordiljeriem? Vai 1806. gadā čīlietis, Kon- sepsjonas provinces tiesnesis dons Luiss de la Kruss, izjājis no Antuko un virzīdamies tieši pa trīsdesmit septīto platuma grādu, nav pārkļuvis pāri Andiem un pēc četrdesmit dienām sasniedzis Buenosairesu? Un, beidzot, pulkvedis Garsija, Alsids d'Orbiņī un mans cienījamais kolēģis doktors Martēns de Musī — vai viņi nav pārstaigājuši šo zemi krustām šķērsām, paveikdami zinātnes labā to pašu, ko mēs gatavojamies darīt cilvēcības labā?

—   Paganela kungs! Paganela kungs! — Mērija Granta iesaucās aiz saviļņojuma trīcošā balsī. — Kā lai pateicas jums par pašaizliedzību, kas saistīta ar tik lielām briesmām!?

—   Briesmām? — Paganels attrauca. — Kurš minēja vārdu «briesmas»?

—   Es ne! — atsaucās Roberts Grants ar apņēmības pilnu, mirdzošu skatienu.

—   Briesmas! — Paganels turpināja. — Vai šeit tādas vispār pastāv? Turklāt par ko mēs runājam? Par kaut kādiem trīssimt piecdesmit ljē, jo mēs virzīsimies pa taisnu līniju, par ceļojumu tādos pašos platuma grādos, kādos zemeslodes ziemeļu puslodē atrodas Spānija, Sicīlija, Grieķija, un tātad apmēram tādos pašos klimatiskajos apstākļos un, beidzot, par ceļojumu, kas prasīs tikai nepilnu mēnesi. Tā taču ir pastaiga!

—   Paganela kungs, — lēdija Helēna iejautājās, — tātad jūs domājat, ka indiāņi būs saudzējuši avarējušo kuģinieku dzīvības?

—   Protams, kundze. Indiāņi taču nav cilvēkēdāji. Itin nemaz. Kāds no maniem tautiešiem, ar kuru kopā darbojos Ģeogrāfijas biedrībā, Gināra kungs, trīs gadus nodzīvoja pampās indiāņu gūstā. Tiesa, viņš daudz pārcieta, ar viņu slikti apgājās, taču galu galā viņš izturēja šo pārbaudījumu. Eiropietis šai zemē tiek uzskatīts par derīgu radījumu. Indiāņi apzinās eiropieša vērtību un aprūpē viņu kā visdārgāko mājlopu.

—   Tādā gadījumā mēs nedrīkstam ilgāk kavēties, — Glenervens paziņoja. — Mums tūlīt jādodas ceļā. Kāds būs mūsu maršruts? '

—   Ceļojums būs viegls un patīkams, — Paganels atbildēja. — Sākumā ceļš vīsies kādu gabalu pa kalniem, pēc tam pa lēzeno Andu austrumu nogāzi un beidzot pa zālainu līdzenumu, vārdu sakot, īstu dārzu.

—   Paraudzīsimies kartē, — majors ierosināja.

—   Te tas ir, dārgais Makneb. Vispirms Cīles piekrastē starp Rumena zemesragu un Karnero līci atradīsim trīsdesmit septīto paralēli. Izgājuši cauri Araukānijas galvaspilsētai, mēs šķērsosim Kordiljerus pa Antuko kalnu pāreju, atstādami vulkānu dienvidu pusē. Pēc tam, dodoties lejup pa lēzenajām kalnu nogāzēm un pārceļoties pāri Neukenai un Riokolo- rado, sasniegsim pampas, Saliņas ezeru, Gvamini upi, Tapalkvenas sjerru. Turpat būs arī Buenosairesas provinces robeža. Pārgājuši tai pāri, uzkāpsim Tandilas sjerrā un turpināsim meklējumus līdz pat A'ledano zemesragam Atlantijas okeāna piekrastē.

Klāstīdams ekspedīcijas maršrutu, Paganels pat nepapūlējās ieskatīties •uz galda izklātajā kartē, jo viņam nebija nekādas vajadzības to darīt. Apbrīnojamā atmiņa, balstīdamās uz Frezjē, de Molinas, Humbolta, Mjera •un d'Orbiņī darbiem, nevarēja viņu nedz pievilt, nedz iedzīt strupceļā. Ticis galā ar šo ģeogrāfisko uzskaitījumu, Paganels piebilda:

—   Tātad, dārgie draugi, mūsu ceļš nemet nekādus līkumus. Mēs noiesim to trīsdesmit dienās un sasniegsim austrumu piekrasti, iespējams, pat ātrāk par «Dunkanu», kuru var aizkavēt rietumu vēji.

—   Tātad «Dunkanam» vajadzēs kreisēt starp Korientes un Sanantonio zemesragiem? — Džons Mengls vaicāja.

—   Tieši tā.

—   Kādam, pēc jūsu domām, vajadzētu būt ekspedīcijas personālsastāvam? — Glenervens pajautāja.

—   Pēc iespējas mazākam. Mūsu uzdevums ir tikai noskaidrot kapteiņa Granta atrašanās vietu, nevis ielaisties kaujā ar indiāņiem. Manuprāt, ekspedīcijas sastāvā varētu ietilpt mūsu vadītājs lords Glenervens, tad vēl majors, kas nevienam negribēs atdot savu vietu, jūsu padevīgais kalps Zaks Paganels …

—   Un es! — jaunais Grants iesaucās.

—   Robert! Robert! — Mērija viņu aprāja.

—   Kāpēc gan ne? — Paganels atbalstīja Robertu. — Ceļojumi jaunatni izglīto un norūda. Tātad mēs četri un trīs «Dunkana» matroži …

—   Kā tad tā, — Džons Mengls pievērsās lordam Glenervenam. — Vai jūsu augstība nevēlas mani ieskaitīt ekspedīcijas sastāvā?


Toms Ostins, Vilsons un Milredijs.


—   Dārgais Džon, — Glenervens atbildēja, — mēs taču atstājam uz jahtas pasažieres, tas ir, mūsu lielāko dārgumu. Kurš gan cits rūpēsies par viņām, ja ne uzticamais «Dunkana» kapteinis?

—   Tātad mēs nevarēsim doties kopā ar jums? — lēdija Helēna vaicāja, un viņas acis aizplīvuroja skumjas.

—   Mīļā Helēna, — Glenervens atbildēja, — mūsu ceļojuma temps būs ārkārtīgi straujš. Mēs nešķirsimies uz ilgu laiku un …

—   Jā, draugs, es saprotu, — lēdija Helēna sacīja. — Dodieties ceļā, un lai jums labi veicas!

—   Turklāt tas nav nekāds ceļojums, — Paganels pavēstīja.

—   Kas tad? — lēdija Helēna noprasīja.

—   Tikai pārgājiens, nekas vairāk. Mēs iziesim cauri šai zemei, kā krietni ļaudis nostaigā savu ceļu šai pasaulē, darīdami iespējami vairāk laba. Transire benefaciendo — tāda ir mūsu devīze.

Ar šiem vārdiem Paganels beidza diskusiju, ja vien par diskusiju var nosaukt pārrunas, kurās visi dalībnieki ir vienis prātis. Gatavošanās ekspedīcijai sākās tai pašā dienā. Viss tika darīts stingrā slepenībā, lai nepiesaistītu indiāņu uzmanību.

Izbraukšana bija nolikta uz 14. oktobri. Kad pienāca brīdis izraudzīties ekspedīcijai matrožus, savus pakalpojumus piedāvāja itin visi un Glenervenam atlika vienīgi izvēlēties. Lai neapbēdinātu nevienu no šiem brašajiem puišiem, viņš nolēma ķerties pie lozēšanas. Laimīgās lozes krita kapteiņa palīgam Tomam Ostinam, spēkavīram Vilsonam un Milredijam, kas varētu mēroties boksā ar pašu Tomu Saijersu[9]!

Glenervens rosīgi piedalījās sagatavošanas darbos. Viņš gribēja, lai noliktajā dienā viss būtu gatavs, un panāca to. Tikpat enerģiski rīkojās arī Džons Mengls, papildinādams ogļu krājumus, lai nekavējoties varētu atkal iziet jūrā. Viņš cerēja nokļūt Argentīnas piekrastē pirms sauszemes ceļotājiem. Tādējādi starp Glenervenu un jauno kapteini norisa īsta sacensība, kas nāca par labu kopējam pasākumam.

Un tiešām — 14. oktobrī paredzētajā laikā visi bija sagatavojušies ceļam. Tuvojoties šķiršanās brīdim, jahtas pasažieri sapulcējās kopkajītē. «Dunkans» kuru katru mirkli grasījās pacelt enkuru, un kuģa skrūve jau kūla Talkavano līča dzidros ūdeņus. Glenervens, Paganels, Maknebs, Roberts Grants, Toms Ostins, Vilsons un Milredijs, bruņojušies ar karabīnēm un koltiem, posās atstāt jahtu. Pavadoņi un mūļi viņus gaidīja pie pāļu mola.

—   Ir laiks, — lords Edvards beidzot sacīja.

—   Dodies ceļā, mīļais! — lēdija Helēna atbildēja, apvaldīdama satraukumu.

Lords Glenervens piekļāva viņu pie krūtīm, bet Roberts metās ap kaklu Mērijai Grantai.

—    Bet tagad, dārgie draugi, — 2aks Paganels sacīja, — pēdējo reizi

paspiedīsim cits citam roku tik cieši, lai sajustu šo spiedienu līdz pat Atlantijas okeāna krastiem!

Paganels prasīja pārāk daudz. Un tomēr apskāvieni bija tik dedzīgi, ka cienījamā zinātnieka vēlējums, šķiet, varēja arī piepildīties.

Visi uzkāpa uz klāja, un septiņi ekspedīcijas dalībnieki atstāja «Dunkanu». Kad viņi jau atradās uz mola, jahta manevrēdama pievirzījās krastam tuvāk par pusi kabeļtauvas.

Lēdija Helēna no klāja augstumiem pēdējo reizi sauca:

—   Lai dievs jums palīdz, mīļie draugi!

—   Viņš palīdzēs mums, kundze, — Zaks Paganels atsaucās, — varat ■man ticēt, jo mēs palīdzēsim paši sev!

—   Pilnu tvaiku! — Džons Mengls uzsauca mehāniķim.

—   Aiziet! — lords Glenervens atsaucās.

Tai pašā brīdī, kad sauszemes ceļinieki, pievilkuši pavadas, aizauļoja īpa piekrastes ceļu, «Dunkans», spēcīgās skrūves dzīts, pilnā gaitā izgāja atklātā okeānā.

## XI nodaļa CAURI ČĪLEI

Par ekspedīcijas pavadoņiem Glenervens bija nolīdzis četrus iezemiešus — trīs vīriešus un vienu zēnu. Mūļu īpašnieks bija kāds anglis, kas dzīvoja šai zeinē jau divdesmit gadus. Viņš iznomāja mūļus un vadīja ceļiniekus pāri Kordiljeru pārejām. Pēc tam viņš uzticēja ceļotājus kādam bakeano, argentīniešu pavadonim, kas labi pazina ceļus pampās. Sis anglis mūļu un indiāņu sabiedrībā vēl nebija tik ļoti aizmirsis mātes valodu, lai nevarētu saprasties ar ceļiniekiem. Glenervens tagad varēja vieglāk izteikt savus vēlējumus un pārbaudīt rīkojumu izpildi. Šo iespēju viņš nekavējās izmantot, jo Zaķu Paganelu, lai kā viņš centās, vēl aizvien nesaprata.

Mūļu īpašniekam, šejienes čīliešu izloksnē — katapasam, palīgos bija divi iezemiešu peoni un divpadsmit gadus vecs zēns. Peoni uzraudzīja ar ekspedīcijas bagāžu apkrautos mūļus, bet zēns veda pavadā madrinu, ar zvārgulīšiem un zvaniņiem apkārtu ķēvīti, kas gāja pa priekšu un itin kā vilka sev līdz desmit mūļus. Uz septiņiem no tiem jāja mūsu ceļinieki, uz astotā n— katapass. Pārējie divi nesa pārtikas krājumus un dažus audumu baķus, kas bija paredzēti līdzenuma virsaišu — kaciku labvēlības «iemantošanai. Peoni, kā parasti, gāja kājām. Ceļojumam cauri Dienvidamerikai, šķiet, vajadzēja noritēt vislabvēlīgākajos apstākļos tiklab drošības, kā arī ātruma ziņā.

Pārkļūt pāri Andu kalnu grēdai nav nemaz tik vienkārši. Šādā ceļojumā labāk nemaz nedoties bez izturīgiem mūļiem, no kuriem vērtīgākie nāk no Argentīnas. Šie lieliskie dzīvnieki šai zemē ieguvuši īpašības, kādas sākotnējai sugai nemaz nepiemita. Viņi ir ļoti pieticīgi barības ziņā. Dzer tikai vienreiz dienā, gluži viegli noiet desmit Ijē astoņās stundās un nekurnēdami panes četrpadsmit arobu[10] smagu nastu.

Visā ceļā no viena okeāna līdz otram nav nevienas iebraucamās vietas. Ceļinieku parastā pārtika ir kaltēta gaļa, rīsi ar papriku un medījumi, ja pa ceļam laimējas ko nošaut. Kalnos dzeramo ūdeni ņem no tecēm, bet līdzenumā no strautiem un urgām, piepilinot ūdenim klāt dažas lāses ruma, kurš ikvienam ceļiniekam glabājas vērša ragā, ko sauc par čiflu. Starp citu, alkoholiskie dzērieni šais apgabalos jālieto ļoti mazās devās, jo cilvēku nervu sistēma jau tāpat atrodas uzbudinātā stāvoklī. Labu labā guļvieta ir vietējie segli — rekado. Šos seglus, kas pagatavoti no pelioniem — aunādām, kurām viena puse ir ģērēta, bet otra — ar vilnu klāta, nostiprina uz mūļa muguras ar divām platām, krāšņi izšūtām jostām. Ietinies šais siltajās segās, ceļinieks guļ saldu miegu, par spīti miklajām un vēsajām naktīm.

Glenervens, kā jau cilvēks, kas daudz ceļojis un radis pielāgoties dažādu zemju paražām, bija iegādājies sev un pārējiem ekspedīcijas dalībniekiem čīliešu apģērbu. Paganels un Roberts — viens liels, otrs mazs bērns — nevarēja vien rimties aiz sajūsmas, kad uzmauca galvā nacionālo pončo, platu vilnas seģeni ar caurumu vidū, bet kājās uzāva zābakus no kumeļa pakaļkāju ādas. Un cik grezni izskatījās viņu mūļi ar arābu laužņiem mutē, ar garām, pītām pavadām, kas vienlaikus noderēja par pātagām, un metāla kalumiem izrotātiem iemauktiem! Pie segliem karājās alforhas, koša audekla dubultmaisi, kuros glabājās pārtika vienai dienai. Kamēr mūžam izklaidīgais Paganels trausās seglos, izgreznotais lopiņš tik tikko neaplaimoja viņu ar trīs četriem spērieniem. Ar neiztrūkstošo tālskati pār plecu ticis beidzot seglos un ar kājām atspēries kāpšļos, zinātnieks pilnīgi paļāvās uz sava lopiņa prāta spējām, un viņam tas nebija jānožēlo. Turpretī Roberts uzreiz parādīja izcilas jātnieka dotības.

Ekspedīcija devās ceļā. Laiks bija brīnišķīgs. Lai gan pie dzidrajām debesīm neredzēja neviena mākonīša, saules svelme nebija jūtama, jo pūta spirdzinošs jūras vējš. Karavāna straujā solī virzījās uz dienvidiem pa Talkavano līča līkumotajiem krastiem, lai pēc trīsdesmit jūdzēm sasniegtu trīsdesmit septīto paralēli. Pirmo dienu ceļinieki cītīgi jāja pa izžuvušiem niedrājiem, nepārmīdami gandrīz ne vārda. Pārāk dzīvi atmiņā tēlojās nesenā atvadīšanās. Pie apvāršņa vēl varēja saredzēt «Dunkana» gaistošos dūmus. Visi klusēja, vienīgi Paganels nerimās. Uzcītīgais ģeogrāfs uzdeva jautājumus spāniski un pats sev atbildēja šai jaunapgūsta- majā valodā.

Arī katapass nebija diez cik runīgs, turklāt pļāpību neveicināja arī viņa profesija. Ar saviem palīgiem viņš tikai retumis pārmija kādu vārdu. Abi peoni bija sava amata meistari un lieliski zināja, kas viņiem darāms. Ja kāds no mūļiem apstājās, viņi to uzmudināja ar spalgiem uzsaucieniem, ja tas nelīdzēja, lopiņa stūrgalvību uzveica veiklas rokas mests akmens. Kad atgāja vaļā seglu josta vai noslīdēja iemaukti, peons novilka savu pončo un, apsedzis ar to mūļa galvu, ātri izlaboja vainu, pēc tam mūlis atkal soļoja tālāk.

Mūļu dzinēji raduši doties ceļā tūlīt pēc brokastīm, pulksten astoņos no rīta, un iet līdz pat pulksten četriem vakarā, kad jāpošas naktsguļai. Glenervens piemērojās šim paradumam. Kad, pēc katapasa ieskatiem, bija pienācis laiks uzmeklēt apmešanās vietu, ceļinieki, jādami gar viļņu apskaloto okeāna krastu, pašreiz tuvojās Arauko pilsētai, kas atradās līča dienvidu malā. No šejienes līdz Karnero līcim, kur sākas trīsdesmit septītā paralēle, vēl bija jāiet apmēram divdesmit jūdzes rietumu virzienā. Glenervena aģenti jau bija pārmeklējuši šo piekrastes rajonu, neatrazdami nekādas katastrofas pēdas. Tāpēc tika nolemts tālākos meklējumus sākt ar Arauko pilsētu, no kurienes maršruts stiepās taisnā līnijā uz austrumiem.

Ceļinieku pulciņš iejāja pilsētā un nolēma pārlaist nakti kādas iebraucamās vietas pagalmā, jo telpās tāpat nebija nekādu ērtību.

Arauko ir Araukānijas galvaspilsēta. Sīs valsts teritorija stiepjas apmēram simt piecdesmit Ijē garumā un trīsdesmit ljē platumā. To apdzīvo moluči — dzejnieka Ercilas apdziedātie vecākās čīliešu cilts dēli. Lepnā un spēcīgā moluču cilts ir vienīgā cilts abās Amerikās, kura nekad nav pakļāvusies svešzemnieku kundzībai. Tiesa, Arauko kādreiz bija piederējusi spāņiem, taču tauta viņiem nav pakļāvusies. Tā pretojās iebrucējiem tikpat spīvi, kā patlaban pretojas Čīles tīkojumiem, un Araukānijas neatkarības karogs — balta zvaigzne debeszilā laukā — joprojām plīvo pār pilsētu virs cietokšņa vaļņiem.

Kamēr tika gatavotas vakariņas, Glenervens, Paganels un katapass pastaigājās Arauko ielās starp salmiem apjumtām mājām. Pilsētā ievērības cienīgas bija vienīgi baznīca un franciskāņu klostera drupas. Glenervens velti pūlējās kaut ko uzzināt par avārijā cietušajiem kuģiniekiem. Paganels krita vai izmisumā, nevarēdams nekādi saprasties ar vietējiem iedzīvotājiem, bet, tā kā araukāniski — mātes valodā — runāja visā piekrastē līdz pat Magelāna jūras šaurumam, tad Paganela spāņu valoda šeit varēja noderēt tikpat labi, cik senebreju valoda. Nevarēdams izmantot ausis, Paganels lika lietā acis un galu galā izbaudīja patiesu pētnieka prieku, vērodams ielās dažādus moluču tipus. Vīrieši bija gara auguma, plakanu vara krāsas seju, izplūkātu bārdu, neuzticīgu skatienu, lielu galvu un melnām matu pinkām. Viņi, šķiet, nīka savdabīgā bezdarbībā, kā daždien ■karavīri, kas miera laikā nezina, ko sadarīt. Viņu varonīgās nabaga sievietes bez nogurdinošā mājas soļa vēl sukāja zirgus, spodrināja ieročus, apstrādāja zemi, gāja savu pavēlnieku vietā medībās un atrada vēl laiku, lai izgatavotu tirkīzzilus pončo, pie tam katrs pončo prasa divu gadu darbu un maksā vismaz simt dolāru.

Visumā moluči ir samērā neinteresanta tauta ar diezgan mežonīgām ieražām. Viņiem piemīt vai visi cilvēku netikumi, kurus atsver viens vienīgs tikums — brīvības mīlestība.

— īsti spartieši, — pārnācis no pastaigas, Paganels nerimās daudzināt pie vakariņu galda.

Cienījamais zinātnieks, protams, pārspīlēja, taču vēl lieku neizpratni radīja viņa piebilde, ka Arauko ielās viņa francūža sirds satraukti pukstējusi. Kad majors viņam noprasīja, kas gan izraisījis tik negaidītu «pukstēšanu», Paganels atbildēja, ka viņa saviļņojums bijis gluži dabisks, jo Araukānijas tronī vēl ne tik sen sēdējis kāds viņa tautietis. Majors izteica vēlēšanos uzzināt šā monarha vārdu. Zaks Paganels lepni minēja de To- nēna kungu, brīnum jauku cilvēku, kādreizējo Perigē advokātu, pārlieku kuplas bārdas īpašnieku, kuram Araukānijā diemžēl bijis jāizbauda tas, ko troni zaudējuši karaļi labprāt mēdz saukt par «pavalstnieku nepateicību». Tā kā majorā stāsts par kādreizējo advokātu, kas ticis padzīts no troņa, izraisīja smīnu, Paganels ļoti nopietni aizrādīja, ka drīzāk no advokāta var iznākt labs karalis nekā no karaļa labs advokāts. Par šo piezīmi visi sirsnīgi smējās un iedzēra dažus malkus čičas[11] uz Araukānijas eks- karaļa Aurēlija Antona I veselību. Pēc kāda brīža, ietinušies savos pončo, ceļinieki jau gulēja dziļā miegā.

Nākamajā dienā pulksten astoņos no rīta ceļinieku pulciņš ar madrinu priekšgalā un peoniem aizmugurē devās pa trīsdesmit septīto paralēli uz

Tubalas brasls.


austrumiem. Ceļš veda pa Araukānijas auglīgajiem apgabaliem ar plašiem vīnogu dārziem un lieliem ganāmpulkiem. Taču pamazām apkārtne kļuva aizvien vientulīgāka. Tikai retumis pa ceļam gadījās visā Amerikā slaveno zirgu iejājēju — rastreadoru būdiņas vai arī kāda pamesta zirgu pasta stacija, kas tagad noderēja par pajumti līdzenumā klaiņojošiem indiāņiem. Sai dienā ceļu aizšķērsoja divas upes: Rakija un Tubala. Katapass ikreiz uzmeklēja braslu, un ceļinieki laimīgi pārkļuva otrā krastā. Pie apvāršņa

stiepās Andu kalnu grēda, augdama augumā un sliedama pret debesīm aizvien vairāk virsotņu ziemeļu virzienā. Taču tie bija tikai apakšējie skriemeļi milzīgajā mugurkaulājā, kas balsta Jaunās pasaules karkasu.

Pulksten četros vakarā, nogājuši trīsdesmit piecas jūdzes, ceļinieki apmetās līdzenumā zem milzīgām mirtēm. Mūļus nosegloja un palaida ganīties kuplajā prērijas zālē. No alforhām izņēma kaltētu gaļu un rīsus. Uz zemes izklātie pelioni noderēja par segām un spilveniem, un ceļinieki, ieritinājušies šais paštaisītajās gultās, ieslīga spirdzinošā miegā, kamēr peoni un katapass stāvēja pēc kārtas sardzē.

Tā kā laiks pieturējās jauks un visi ceļinieki, arī Roberts, bija spirgti un veseli, šo laimīgo sagadīšanos vajadzēja izmantot un traukties ar skubu uz priekšu, kamēr «veiksme smaida» — kā mēdz sacīt kāršu spēlmaņi. Tā domāja visi. Nākamajā dienā ceļotāju pulciņš naski turpināja ceļu, bez starpgadījumiem šķērsoja Beljas krāces, un vakarā, apmetoties uz naktsguļu pie Biobio upes, kura spāņu Cīli atdala no neatkarīgās Cīles, Glenervens ekspedīcijas kontā varēja ieskaitīt vēl trīsdesmit piecas jūdzes. Apkārtne joprojām bija tāda pati. Dāsnajā zemē raženi auga amarilis, kok- veida vijolītes, velnāboli un zeltainiem ziediem nosēti kaktusi. Biežņās slapstījās kaut kādi zvēri, starp tiem oceloti. Putnu valsti pārstāvēja vienīgi dzērves, kāda vientuļa pūce, vanagu trenkāti strazdi un gārgales. Iezemieši tikpat kā nebija redzami. Retumis kā ēna aizauļoja garām kāds gvaso, deģenerējies indiāņu un spāniešu pēctecis, spiezdams zirga asiņainajos sānos milzīgus, pie basām kājām piestiprinātus piešus. Pa ceļam negadījās neviens, ar ko varētu parunāt un uzzināt kaut ko par kapteini Grantu. Glenervens jau bija ar to samierinājies. Viņš centās sev iegalvot, ka indiāņi sagūstīto kapteini aizveduši pāri Andu kalnu grēdai un meklējumiem var būt panākumi vienīgi pampās, nevis šai apvidū. Tāpēc pagaidām jāapbruņojas ar pacietību un jādodas iespējami ātrāk uz priekšu.

17. oktobrī ekspedīcija atkal devās ceļā parastajā laikā un parastajā kārtībā. Ievērot šo kārtību Robertam nemaz nebija tik viegli, jo savā dedzībā viņš tiecās apsteigt madrinu, dzenot izmisumā savu mūli. Vienīgi Glenervena bargais apsauciens lika zēnam atgriezties savā vietā.

Apkārtne vairs nebija tik līdzena. Atsevišķi pauguri liecināja par kalnu grēdas tuvumu. Aizvien biežāk ceļā trāpījās upītes, kas čalodamas līkumoja lejup pa nogāzēm. Paganels ikreiz ielūkojās kartē. Ja'kāda no šīm upītēm nebija tajā iezīmēta — tas, starp citu, atgadījās bieži —, asinis ģeogrāfa dzīslās sāka vai vārīties un viņš burvīgi piktojās.

— Upīte bez vārda, — viņš teica, — ir kā cilvēks, kas nav reģistrēts dzimtsarakstu grāmatās! Pēc ģeogrāfijas likumiem tā neeksistē.

Tāpēc slavenais zinātnieks bez kautrēšanās krustīja šīs bezvārdu upītes, dāvādams tām skaistākos spāņu vārdus un iezīmēdams tās kartē.

—   Kāda valoda! — viņš jūsmoja. — Cik krāšņa un skanīga! It kā izlieta no metāla! Varu galvot, ka tajā ir septiņdesmit astoņas daļas vara un divdesmit divas daļas alvas gluži kā zvanu bronzā!

—   Bet kā jums pašam veicas ar šo valodu, vai ir kāds progress? — Glenervens apvaicājās.

—   Bez šaubām, dārgais lord. Vienīgi šis nolāpītais akcents! Netieku un netieku vaļā!

Un Paganels, daudz neskumdams, skaļā balsī atsāka cīņu ar spāņu izrunas grūtībām, neaizmirsdams tai pašā laikā arī ģeogrāfiskos novērojumus. Šai nozarē viņš bija apbrīnojami spēcīgs un sacensties ar viņu nevarēja itin neviens. Kad Glenervens iejautājās katapasam par kādu šā novada īpatnību, augsti mācītais zinātnieks allaž pasteidzās atbildēt pir< mais. Pavadonis uzlūkoja ģeogrāfu pagalam apmulsis.

Tai pašā dienā ap pulksten desmitiem ekspedīcijas dalībnieki ieraudzīja ceļu, kas šķērsoja to, pa kuru viņi jāja. Glenervens, protams, jautāja katapasam, uz kurieni šis ceļš ved, un, kā vienmēr atbildēja Paganels:

—   Tas ir ceļš no Jumbelas uz Losanhelesu.

Glenervens uzlūkoja katapasu.

—   Pilnīgi pareizi, — pavadonis atbildēja.

Pēc brītiņa viņš griezās pie ģeogrāfa:

—   Vai jūs esat kādreiz ceļojis šai pusē?

—   Protams! — Paganels nopietni atbildēja.

—   Uz mūļa?

—   Nē, atzveltnes krēslā.

Katapass acīmredzot neko nesaprata, jo, paraustījis plecus, atgriezās savā parastajā vietā kolonnas priekšgalā.

Pulksten piecos vakarā ceļinieki apstājās kādā seklā aizā dažas jūdzes no Lohas pilsētas. Šoreiz viņi nakšņoja milzīgās Kordiljeru grēdas pirmo- sjerru pakājē.

## XII nodaļa. DIVPADSMIT TŪKSTOŠU PĒDU AUGSTUMĀ

Ceļojums cauri čīlei līdz šim bija noritējis bez nopietniem starpgadījumiem. Tikai tagad vajadzēja sākties visām tām grūtībām un briesmām, kādas saistās ar ceļošanu kalnos. īstā cīņa ar dabu vēl bija priekšā.

Iekāms viņi devās tālāk, vajadzēja izšķirt svarīgu jautājumu: pa kādu pāreju šķērsot Andu kalnu grēdu, lai nenovērstos no izraudzītā kursa. I\ad par to jautāja katapasam, viņš atbildēja:

—   Šai Kordiljeru rajonā man zināmas tikai divas izmantojamas pārejas.

—  Jums droši vien padomā Arko pāreja, ko atklājis Valdivija Men- dosa? — Paganels vaicāja.

—   Tā pati.

—   Un Viljarikas pāreja uz dienvidiem no Nevado?

—   Pilnīgi pareizi.

—  Abām šīm pārejām, dārgais draugs, piemīt kāds trūkums: viena novirza mūs pārlieku tālu uz ziemeļiem, bet otra — uz dienvidiem.

—   Vai nevarat mums ieteikt vēl kādu pāreju? — majors jautāja.

—   Protams, — Paganels atbildēja. — Mēs varam izmantot Antukc kalnu ceļu, kas aizlokās pa vulkānisku nogāzi līdztekus dienvidu platuma trīsdesmit septītajam grādam un trīsdesmitajai minūtei, tas ir, pusgrādu no mūsu maršruta. Šī pāreja atrodas tikai tūkstoš tuāzu[12] augstumā, un tc atklājis Samudio de Kruss.

—   Lieliski! — Glenervens noteica. — Bet jūs, katapas, — vai jūs pazīstat Antuko pāreju?

—  Jā, milord, esmu pa to gājis. Neminēju šo pāreju vienīgi tāpēc, ka patiesībā tā ir tikai lopu stiga, pa kuru savus ganāmpulkus dzen austrumu nogāžu indiāņi.

—   Tad viss kārtībā, — Glenervens atbildēja. — Kur var tikt pāri ķēvju, aunu un vēršu bari, iziesim arī mēs. Un, tā kā Antuko pāreja ir taisnākais ceļš, iesim pa to.

Drīz vien ceļinieku pulciņš iesoļoja Laslehasas ielejā starp milzīgām kaļķakmens klintīm. Ceļš tikko manāmi kāpa kalnup. Ap pulksten vienpadsmitiem ceļinieki apm'eta līkumu ap nelielu ezeriņu. Tā bija gleznaina tikšanās vieta visām apkārtnes upītēm, kas čalodamas steidzās šurp, lai salietos klusā dzidrumā. Augšpus ezeriņa pletās ljanosi — zālaini līdzenumi, kur ganījās indiāņu lopu bari. Tad ceļu aizšķērsoja purvs, kas stiepās uz dienvidiem un ziemeļiem. Vienīgi mūļu instinkts palīdzēja ceļiniekiem laimīgi izkļūt no tā laukā. Pulksten vienos skatienam pavērās Bal- jenaras forts, kura pussagruvušie vaļņi apjoza augstas klints smaili. Aiz cietokšņa ceļš kļuva aizvien stāvāks un akmeņaināks. Mūļu kāju izkustinātie akmeņi ripoja lejup skaņās kaskādēs. Ap pulksten trijiem pēcpusdienā ceļinieki atkal ieraudzīja iespaidīgas drupas, kas bija palikušas pāri- no 1770. gadā sacelšanās laikā nopostītā forta.

—   Kā redzams, — Paganels noteica, — kalni cilvēkus nenošķir pietiekami droši, un tāpēc tie vēl jānocietina.

No šejienes ceļš kļuva ne vien grūtāks, bet arī bīstamāks. Nogāzes kļuva aizvien kraujākas, bezdibeņi aizvien draudīgāki, bet taciņas gar tiem. aizvien šaurākas. Mūļi, cits aiz cita piesardzīgi virzīdamies uz priekšu,, galvas noliekuši, apošņāja ceļu. Reizēm, kad asākos pagriezienos madrina izgaisa skatienam, karavāna sekoja viņas zvaniņa gaistošajai šķindai.. Bieži vien taciņas kaprīzie līkloči izkārtoja kolonnu divās paralēlās rindās„ un katapass varēja mierīgi sarunāties ar peoniem pāri divas tuāzes platai spraugai, kas patiesībā bija divsimt tuāzes dziļš, nepārejams bezdibenis.

Zāle šeit vēl cīnījās ar akmeņiem, taču minerālu valsts uzvara pār augu valsti jau bija skaidri samanāma. Ar dzelteniem adatveida kristāliem nosētas rūsganas, sastingušas lavas straumes liecināja par Antuko vulkāna tuvumu. Cits citam virsū sakrautie klinšu blāķi, šķiet, draudēja kuru katru acumirkli sagāzties un turējās savās vietās, par spīti visiem līdzsvara likumiem. Kā redzams, dabas katastrofas šeit varēja viegli izmainīt ainavu, un, uzlūkojot šīs sasvērušās smailes, sazvārojušos kupolus, greizr novietotos paugurus, varēja droši sacīt, ka galīgais kalnu veidošanās process šai apvidū vēl nav beidzies.

Atrast pareizo ceļu šādos apstākļos nemaz nav viegli. Gandrīz' vai nepārtrauktie Andu mugurkaulāja satricinājumi bieži izmaina trasi, un pazīšanas zīmes vairs neatrodas savās vietās. Tāpēc katapass brīžiem šaubīdamies apstājās, aplaida skatienu visapkārt, pētīja klinšu formu, centās saskatīt irdajos iežos indiāņu pēdas. Orientēties vairs nebija iespējams.

Glenervens jāja tūlīt aiz pavadoņa. Viņš saprata un juta, ka līdz ar ceļa grūtībām pieaug arī katapasa apjukums. Viņš neuzdrīkstējās neko jautāt, iespējams, gluži pamatoti uzskatīdams, ka mūļu dzinējiem, tāpat, kā mūļiem, ir savs instinkts un prātīgāk paļauties uz to.

Katapass maldījās vēl vienu stundu, kā mēdz sacīt, uz labu laimi, tomēr nemitīgi kāpdams aizvien augstāk kalnos. Beidzot viņš bija spiests apstāties. Ceļinieku pulciņš atradās kādā no šaurajām aizām, kuras indiāņi: sauc par kevradām. Izeju noslēdza stateniska porfīra klints. Veltīgi izmeklējies kādu spraugu, katapass nokāpa no mūļa un palika stāvam, rokas uz krūtīm sakrustojis. Glenervens pienāca pie viņa.

—   Vai esat apmaldījies? — viņš vaicāja.

—  Nē, milord, — katapass atbildēja.

—   Un tomēr tā nav Antuko pāreja?

—   Tā ir Antuko pāreja.

—   Vai jūs nekjūdāties?

—   Nē, nekļūdos. Rau, tepat indiāņu ugunskura paliekas un pēdas, kuras atstājuši ķēvju un aunu bari.

—   Tātad pa šo ceļu var tikt pāri kalniem?

—   Varēja, bet tagad vairs nevar. Pēdējā zemestrīce padarījusi to nelietojamu.

—   Mūļiem, nevis cilvēkiem, — majors iebilda.

—   Tas ir jūsu pašu ziņā, — katapass atbildēja. — Esmu darījis visu, kas manos spēkos. Ja vēlaties, es un mani mūļi esam gatavi doties atpakaļ un meklēt citu ceļu pāri Kordiljeriem.

—   Cik laika tas prasīs?

—   Vismaz trīs dienas.

Glenervens klusēdams klausījās katapasa vārdos. Pavadonis acīmredzot negribēja lauzt izdevīgo līgumu, taču viņa mūļi nespēja iet tālāk. Kad katapass ieteica griezties atpakaļ, Glenervens uzrunāja savus ceļabiedrus:

—   Vai gribat doties tālāk pa šo pašu pāreju?

—   Mēs gribam jums sekot, — Toms Ostins attrauca.

—   Pat aizsteigties jums priekšā, — Paganels piemetināja. — Kas tad sevišķs mums jāizdara? Jāpāriet pāri kalnu grēdai, pa kuras pretējās puses nogāzēm nokāpt lejā būs nesalīdzināmi vieglāk! Tur mēs atradīsim argentīniešu pavadoņus — bakeano, kuri mūs izvedīs cauri pampām, un ātrus zirgus, kas raduši auļot pa līdzenumiem. Droši uz priekšu!

—   Uz priekšu! — Glenervena ceļabiedri atsaucās.

—   Vai jūs nenāksit mums līdzi? — Glenervens jautāja katapasam.

—   Es esmu mūļu dzinējs, — čīlietis atbildēja.

—   Kā vēlaties.

—   Iztiksim bez viņa, — Paganels sacīja. — Otrpus šās sienas mēs artkal nokļūsim uz Antuko pārejas takām, un varat man ticēt, ka es pārvedīšu jūs pāri kalnu grēdai tikpat nekļūdīgi kā vislabākais Kordiljeru gids.

Glenervens norēķinājās ar katapasu un atlaida viņu kopā ar peoniem un mūļiem. Ieroči, instrumenti un pārtikas krājumi tika sadalīti starp septiņiem ceļiniekiem. Visi vienprātīgi nolēma nekavējoties doties augstāk kalnos un vajadzības gadījumā kādu laiku iet arī pa nakti. Kraujuma kreisajā pusē augšup vijās stāva taciņa, pa kuru mūļi nevarēja uzkāpt. Rāpties pa stāvo taciņu bija ļoti grūti, taču pēc divu stundu nogurdinošas līkumošanas Glenervens un viņa ceļabiedri atkal uzgāja Antuko pāreju.


Pulksten piecos no rīta ceļinieki bija sasnieguši 7500 pēdu augstumu.


Viņi vairs neatradās tālu no Kordiljeru kores, kad iemītā taka pēkšņi izgaisa un nebija vairs atrodama. Nesenā zemestrīce bija savandījusi visu šo rajonu, un ceļiniekiem vajadzēja kāpt aizvien augstāk un augstāk uz kalnu grēdas virsotnēm. Takas negaidītā izzušana Paganelu ļoti samulsināja, jo viņš apzinājās, ka tagad nebūs viegli sasniegt Andu virsotnes, kuru vidējais augstums svārstās no vienpadsmit tūkstošiem pēdu līdz divpadsmit tūkstošiem sešiem simtiem pēdu. Par laimi, laika apstākļi bija labvēlīgi, vējš nebija jūtams, pie debesīm ne mākonīša. Turpretī ziemā, no maija līdz oktobrim, šāda kalnos kāpšana'nemaz nav iespējama. Stindzinošais sals drīz vien pieveic ceļiniekus, bet tiem, kurus sals pasaudzējis, savukārt uzbrūk niknās temporāles, šim apvidum raksturīgās viesuļvētras, kas ik gadus nogāž Kordiljeru aizās jaunus upurus.

Ceļinieki kāpa kalnup visu nakti. Viņi uzvilkās ar rokām gandrīz nepieejamās klintīs, lēca pāri platām un dziļām plaisām, kopā sadotās rokas aizstāja virves, bet pleci noderēja par pakāpieniem. Šie drosminieki atgādināja cirka akrobātu trupu, kas aizrāvusies ar pārgalvīgām Ikara spēlēm. Neskaitāmos gadījumos lieti noderēja Milredija spēks un Vilsona veiklība. Abi brašie skoti paguva visur būt klāt, un, šķiet, vienīgi viņu pašaizliedzība un vīrišķība palīdzēja mazajam pulciņam virzīties uz priekšu. Glenervens neizlaida no acīm Robertu, kas savā zēniskajā straujumā ne vienmēr bija piesardzīgs. Paganels traucās uz priekšu ar īsti francisku degsmi. Turpretī majors gluži nemanāmi virzījās augšup, neizdarīdams nevienu lieku kustību. Vai viņš vispār apjauta, ka jau vairākas stundas kāpj kalnā? To nevarēja droši apgalvot. Varbūt viņam šķita, ka viņš laižas lejup.

Pulksten piecos no rīta ceļinieki bija sasnieguši, kā rādīja barometrs, septiņi tūkstoši pieci simti pēdu augstumu. Viņi atradās otrajā plakankalnē, kur koki vairs tikpat kā neauga, šeit varēja sastapt dzīvniekus, kas būtu vērtīgs ieguvums ikvienam medniekam. Žiglie dzīvnieki, kā redzams, to labi zināja, jo, ieraudzījuši cilvēkus jau pa lielu gabalu, diedza prom. Te bija tik vērtīgā kalnu iemītniece lama, kas viena pati aizstāj aunu, vērsi un zirgu un spēj dzīvot tur, kur neizdzīvotu pat mūlis. Te bija biklais un tramīgais grauzējs šinšilla, kaut kas vidējs starp zaķi un lēcējpeli. Notupies uz pakaļkājām, šis zvērēns ar dārgo kažokādu šķita līdzīgs ķenguram. Nevarēja vien nopriecāties, kā ņiprā šinšilla, gluži kā vāvere, joņo pa koku galotnēm.

— Tas vēl nav putns, bet nav vairs arī četrkājainis, — Paganels konstatēja.

Šie dzīvnieki nebija pēdējie kalnu iemītnieki. Deviņi tūkstoši pēdu augstumā pie mūžīgā sniega robežas baros dzīvoja neparasti skaisti gremo- tājdzīvnieki: alpaka ar garu, zīdainu vilnu, tad vēl graciozā un cēlā kalnu kaza bez ragiem, kurai ir ļoti smalka vilna un kuru dabaszinātnieki sauc par vikuņu. Taču pielavīties šiem dzīvniekiem tuvāk nebija ko domāt, tos bija grūti pat saskatīt: tie aizšāvās prom kā bultas, bez trokšņa slīdēdami pār žilbinoši balto sniega paklāju.

Apkārtne no šī brīža pilnīgi pārmainījās. Visapkārt slējās milzīgi, vietumis zilgani mirdzoši ledus blāķi, atspoguļodami pirmos uzlecošās saules starus. Kāpšana kalnā tagad kļuva vēl bīstamāka. Vairs nevarēja spert ne soli, iepriekš rūpīgi neiztaustot, vai zem sniega nav plaisu. Pulciņa priekšgalā gāja Vilsons, pārbaudīdams ar kāju ledāju. Viņa ceļabiedri soļoja tieši viņa pēdās un vairījās skaļi runāt, jo niecīgākais troksnis, satricinādams gaisu, varēja nogāzt lejā sniega masas, kas karājās septiņsimt astoņsimt pēdu augstumā virs viņu galvām.

Tā ceļinieki sasniedza krūmu joslu, kas tūkstoš pieci simti pēdu augstāk atdeva vietu stiebrzālēm un kaktusiem. Vienpadsmit tūkstošu pēdu augstumā izzuda arī šie augi un neauglīgajā zemē vairs nebija saskatāmas nekādas veģetācijas pazīmes. Ceļinieki pa visu šo laiku apstājās tikai vienu reizi — pulksten astoņos no rīta —, lai iebaudītu uz ātru roku brokastis. Ar pārcilvēcisku drosmi viņi joprojām kāpa kalnup, nicinādami aizvien pieaugošās briesmas. Viņiem vajadzēja rāpties pāri asām klinšu korēm un iet pāri bezdibeņiem, kuros bija bail pat ielūkoties. Daudzās vietās ceļu iezīmēja koka krusti, kas liecināja par šeit notikušajām traģēdijām. Ap pulksten diviem pēcpusdienā starp kailām kalnu smailēm skatienam pavērās milzīga, tuksnesim līdzīga plakankalne bez kādām veģetācijas iezīmēm. Gaiss šeit bija sauss un debess koši zila. Sādā augstumā lietu nepazīst: iztvaikojumi šeit pārvēršas sniegā vai krusā. Šur un tur, gluži kā skeleta kauli no balta līķauta, spraucās laukā porfīra un bazalta radzes. Reižu reizēm novēlās vējā sadeldēti kvarca vai gneisa gabali, kuru kritiena troksnis retinātajā atmosfērā tikpat kā nebija dzirdams.

Lai arī kalnā kāpēju apņēmība bija liela, viņu spēki tomēr sāka izsīkt. Glenervens, redzēdams, cik ļoti pārguruši viņa biedri, nožēloja, ka atvedis viņus tik augstu kalnos. Roberts pašaizliedzīgi cīnījās ar nogurumu, taču nekur tālu aiziet vairs nejaudāja. Pulksten trijos Glenervens apstājās.

—   Vajadzētu mazliet atpūsties, — viņš ierosināja, saprazdams, ka neviens cits šādu priekšlikumu neizteiks.

—   Atpūsties? — Paganels pārjautāja. — Te taču nav nekādas pajumtes.

—   Un tomēr tas ir jādara, kaut vai Roberta dēļ.

—   Nekādā gadījumā, milord, — dūšīgais zēns atbildēja. — Es vēl varu iet… Neapstājieties …

—   Mēs tevi nesīsim, draudziņ, — Paganels sacīja, — bet austrumu nogāze mums jāsasniedz par katru cenu. Tur, iespējams, mēs uziesim kādu būdu, kur patverties. Mums jāiet vēl divas stundas.

—   Vai visi tam piekrīt? — Glenervens noprasīja.

—   Jā, — ceļabiedri atbildēja.

Milredijs vēl piemetināja:

—   Es apņemos nest zēnu.

Un gājiens uz austrumiem atsākās. Vēl veselas divas stundas turpinājās šī briesmīgā kalnā kāpšana. Vajadzēja sasniegt kalnu grēdas virsotnes. Retinātais gaiss izraisīja sāpīgu elpas trūkumu, kas pazīstams ar vārdu «puna». Zemā gaisa spiediena vai aso sniega kristāliņu dēļ asiņoja smaganas un lūpas, vai arī vainojams bija sniegs, kas lielā augstumā acīmredzot sagandē atmosfēru. Lai retinātajā atmosfērā piegādātu asinīm nepieciešamo skābekļa daudzumu, vajadzēja paātrināti elpot, un tas nogurdināja ne mazāk par saulstaru mirgu uz sniega virsmas. Lai cik liels bija šo drosmīgo cilvēku gribasspēks, beidzot pienāca brīdis, kad pagura pat visvaronīgākie un galvas reibonis, šis kalnā kāpēju lāsts, laupīja viņiem ne vien fiziskos, bet arī morālos spēkus. Cilvēks tiek sodīts, ja neievēro šādu pārgurumu. Ceļinieki cits pēc cita nogāzās zemē un, nespēdami vairs piecelties, vilkās uz priekšu rāpus.

Bija skaidrs, ka pārlieku ieilgusī kalnā kāpšana vairs nevarēs turpināties, un Glenervens pārlaida bažīgu skatienu bezgalīgajam sniega klai- dam, šai saltumā sastingušajai posta vietai, grūtsirdīgajām virsotnēm, kas tinās jau vakara krēslā, meklēdams neesošo naktsmītni, kad majors pēkšņi apstājās un sacīja rāmā balsī:

—   Būda.

## XIII nodala Lejup pa Kordiljeru nogĀzi

Ikviens cits Makneba vietā būtu simtreiz pagājis šai būdai garām, apgājis tai apkārt vai pārgājis pāri, pat nenojautiš, ka tāda vispār eksistē. Ieputināta sniegā, tā gandrīz neatšķīrās no apkārtējām klintīm. Sniegs bija jānorok nost. Pusstundu krietni pastrādājuši, Vilsons un Milredijs atbrīvoja kasučas ieeju, un ceļinieku pulciņš patvērās būdā.

Šo kasuču indiāņi bija uzcēluši bazalta klints virsotnē no saulē dedzinātiem ķieģeļiem, tā saucamajiem adoviem. Būdai bija kubveida forma ar divpadsmit pēdas garām skaldnēm. Uz būdas ieeju veda akmens kāpnes. Lai arī cik šaura bija vienīgā sprauga, tomēr reizēs, kad kalnos plosījās temporāles, vējam, sniegam un krusai izdevās iespraukties būdas iekšienē.

Būdā varēja brīvi apmesties desmit cilvēki. Ja arī būdas sienas lietus periodā nebija visai drošs patvērums, toties šai gadalaikā, kad termometrs rādīja desmit grādus zem nulles, tās gluži labi pasargāja pret spelgoņu. Turklāt būdā atradās kaut kas līdzīgs pavardam ar ķieģeļu skursteni: pavardā varēja iekurt uguni un sekmīgi cīnīties pret salto āra gaisu.

—   Lūk, naktsmītne, lai arī nav sevišķi ērta, tomēr gluži ciešama, — Glenervens sacīja. — Liktenis mūs atvedis šurp, un mēs varam tam vienīgi pateikties.

—   Tā jau ir īsta pils! — Paganels iesaucās. — Trūkst vienīgi sardzes un galminieku. Mēs šeit jutīsimies brīnišķīgi.

—   It īpaši, kad pavardā sprēgās uguns, — Toms Ostins piemetināja*

—   jo, liekas, mēs esam ne vien izsalkuši, bet arī pamatīgi nosaluši.. Krietna žagaru nasta man pašreiz sagādātu daudz lielāku prieku nekā cepeša gabals.

—   Lai notiek, Tom, — Paganels atsaucās, — pacentīsimies sadabūt kurināmo!

—   Kurināmo Kordiljeru virsotnēs?! — Milredijs neticīgi nošūpoja galvu.

—   Ja kasučā ierīkots pavards, — majors piebilda, — tuvumā acīmredzot jābūt kaut kam tādam, kas deg.

—   Mūsu draugam Maknebam pilnīga taisnība, — Glenervens sacīja.

—  Sagatavojiet visu vakariņām, bet es došos uz mežu pēc malkas.

—   Mēs ar Vilsonu iesim jums līdz, — Paganels pieteicās.

—   Ja varu būt jums noderīgs… — Roberts pieceldamies sacīja.

—   Nē, mazais drosminiek, labāk atpūties, — Glenervens atbildēja..

—  Tu jau tāpat kļūsi īsts vīrs, kad citi tavā vecumā vēl būs tikai bērni.. Glenervens, Paganels un Vilsons izgāja no kasučas. Bija pulksten seši

vakarā. Par spīti bezvējam, sala adatiņas durstīt durstīja. Koši zilā debess sāka jau tumst, un rietošās saules pēdējie stari apmirdzēja vairs tikai Andu augstākās smailes. Ielūkojies līdzpaņemtajā barometrā, Paganels konstatēja, ka dzīvsudraba stabiņš apstājies pie 495 milimetriem. Tātad, viņi atradās vienpadsmit tūkstoši septiņi simti pēdu augstumā. Šis Kordiljeru rajons bija tikai deviņi simti desmit metru zemāks par Monblānu. Ja šajos kalnos gadītos tādas pašas grūtības, kādas ik uz soļa sagādā Šveices milzenis, ja šeit būtu plosījušās vētras un sniegputeņi, neviens no ceļiniekiem nebūtu ticis pāri Jaunās pasaules varenajai kalnu grēdai.

Uzkāpuši kādā porfīra radzē, Glenervens un Paganels pārlaida skatienu apvārsnim. Viņi atradās uz Kordiljeru sniegotās grēdas skausta, no kura varēja pārredzēt četrdesmit kvadrātjūdžu plašu apkārtni. Austrumu Nokalnes bija lēzenākas un daudz pieejamākas. Peoni bija pat iemanījušies slīdēt simtiem tuāžu lejup pa nogāzēm. Tālumā rēgojās milzīgas mo- rēnu strēmeles, kuras veidoja šļūdoņa sanestie akmeņi un klinšu bluķi. Saulei laižoties aizvien zemāk, Kolorado ieleja jau slīga kalnu ēnā. Saulstaru apmirdzētais reljefs, klintis, radzes un smailes cita pēc citas apdzisa, un tumsa pamazām pārņēma visu Andu austrumu nokalni. Turpretī rietumu stāvā nokare ar visiem tās atzarojumiem vēl bija apgaismota. Dienas spīdekļa spozmē mirdzošās klintis un ledāji izskatījās neparasti krāšņi. Ziemeļu pusē kalnu virsotnes viegli trīsuļoja un nemanāmi saplūda kopā cita ar citu, veidodamas it kā nedrošas rokas vilktu, tālumā gaistošu līniju. Toties uz dienvidiem pavērās sevišķi iespaidīgs skats, kas, naktij satumstot, kļuva aizvien grandiozāks. Lejā pletās mežonīgā Torvido ieleja, pār kuru divu jūdžu attālumā pacēlās Antuko vulkāna vaļējais krāteris. Vulkāns rēca kā milzīgs nezvērs, gluži kā Leviatāns no Vecās derības, pūzdams laukā karstus dūmus un kvēpainas liesmu strūklas. Visi apkārtējie kalni šķita liesmojam. Nokaitētu akmeņu krusa, sarkanīgu tvaiku mutuļi un lavas šaltis saplūda žilbīgos kūļos. Kamēr saule, pamazām zaudēdama spožumu, kā dziestošs spīdeklis grima apvāršņa tumsā, vulkāna milzīgais blāzmojums auga augumā, mezdams šaudīgus atspulgus neaptveramajos plašumos.

Aizmirsuši malkas sagādnieku pienākumus, Paganels un Glenervens, gluži kā mākslinieki, vēl ilgi būtu noraudzījušies šai zemes un debess uguņu majestātiskajā cīņā, ja reālāk noskaņotais Vilsons neatsauktu viņus īstenībā. Tiesa kas tiesa, malka šeit nebija atrodama, taču klintis, par laimi, klāja sausi ķērpji. Ceļinieki savāca krietni daudz ķērpju un vēl kādu augu, tā dēvēto ljaretu, kura saknes deg gluži ciešami. Vērtīgais kurināmais tūdaļ tika nogādāts kasučā un sakrauts pavardā. Iekurt un uzturēt uguni nebija viegli. Stipri retinātajā gaisā trūka degšanai nepieciešamā skābekļa — tāds vismaz bija majora paskaidrojums.

— Toties, lai uzvārītu ūdeni, — viņš piemetināja, — tas nebūs jākarsē līdz simt grādiem. Tiem, kam garšo simt grādus karstā ūdenī pagatavota kafija, vajadzēs atteikties no šī ieraduma, jo šķidrums šai augstumā sāks burbuļot, kad temperatūra vēl nebūs deviņdesmit grādu.[13]

Maknebam bija taisnība. Verdošā ūdenī iegremdētais termometrs rādīja tikai astoņdesmit septiņus grādus. Visi ar baudu iedzēra dažus malkus karstās kafijas. Turpretī kaltētā gaļa nelikās visai garšīga un pamudināja Paganelu izteikt kādu prātīgu, taču nepiepildāmu ierosinājumu.

—   Nudien, — viņš ierunājās, — lamas cepetis tagad būtu īstajā reizē. Stāsta, ka šis dzīvnieks aizstājot gan vērsi, gan aunu, un man gaužām gribētos zināt, vai tas attiecas arī uz lamas gaļu.

—   Vai tiešām mūsu vakariņas jūs neapmierina, cienījamo zinātniek? — majors iesaucās.

—   Esmu sajūsmināts, krietno major. Taču man jāatzīstas, ka svaigu cepeti es iebaudītu labprāt.

—   Jūs esat gardēdis, — Maknebs konstatēja.

—   Varu jums tikai piekrist, major, taču, sakiet ko sacīdams, es neticu, ka jūs pats atteiktos no krietna bifšteka.

—   Ļoti iespējams, — majors atbildēja.

—   Ja jūs kāds aicinātu medībās, par spīti salam un tumsai, vai jūs ietu bez svārstīšanās?

—   Protams, ja vien tas sagādātu jums prieku …

Makneba ceļabiedri nepaguva viņam nedz pateikties, nedz apvaldīt viņa pārlieko pakalpību, kad tālumā atskanēja kaukoņa. Dīvainā kaukoņa nerimās. Turklāt kauca, šķiet, nevis atsevišķi dzīvnieki, bet vesels ātri auļojošs bars. Vai tiešām liktenis, sagādājis viņiem naktsmītni, nolēmis atvēlēt arī vakariņas? — ģeogrāfam iešāvās prātā. Taču Glenervens mazliet atvēsināja viņa sajūsmu, atgādinādams, ka četrkājainie Kordiljeros tādā augstumā nekad nav sastopami.

—   No kurienes tad nāk šis troksnis? — Toms Ostins vaicāja. — Vai iedzirdat, ka tas tuvojas?

—   Varbūt lavīna? — Milredijs ieminējās.

—   Neiespējami! Tā kauc vienīgi dzīvnieki! — Paganels iebilda.

—   Tūlīt paraudzīsimies! — Glenervens noteica.

—   Paraudzīsimies ar ieročiem rokā, — majors piemetināja, paņemdams karabīni.

Visi izmetās laukā no kasučas. Pār kalniem jumās tumša, zvaigžņota nakts. Dilstošā mēness pusapgrauztā ripa vēl nebija uzlēkusi. Ziemeļu un austrumu virsotnes tinās melnā tumsā, tik tikko varēja samanīt tuvāko klinšu fantastiskos apveidus. Kaukoņa — pārbiedētu dzīvnieku kaukoņa kļuva aizvien skaļāka. Tā nāca no tumsā tīto Kordiljeru puses. Kas tur notika? Pēkšņi plakankalnē nogruva neapturama lavīna — mežonīgu baiļu pārņemtu dzīvnieku lavīna. Visa plakankalne, šķiet, saviļņojās. Trakā ātrumā nesās simtiem, varbūt pat tūkstošiem dzīvnieku, saceldami apdullinošu troksni pat retinātajā gaisā. Vai tie bija pampu savvaļas dzīvnieki vai tikai lamu un Vikuņu ganāmpulki? Glenervens, Maknebs, Roberts. Ostins un abi matroži tik tikko paguva nokrist zemē, kad dzīvais viesulis aizbrāza dažas pēdas virs viņiem. Paganels, kas naktī redzēja ne sliktāk ka dienā, palika stāvam, lai nepalaistu neko garām, un tūdaļ tika notriekts no kājām.

šai mirklī atskanēja šāviens. Majors uz labu laimi bija nospiedis kara- bines mēlīti. Kāds dzīvnieks, šķiet, nogāzās turpat zemē, kamēr visa verdze, nevaldāmas dziņas trenkta, vēl negantāk aurodama, aizjoņoja pa vulkāna plaiksnīgās gaismas apspīdētajām nokalnēm.

—   Ā, atradu! — atskanēja kāda balss — Paganela balss.

—   Ko jūs atradāt? — Glenervens noprasīja.

—   Savas brilles, nolāpīts! Šādā varzā var ātri pazaudēt ne tikai brilles vien!

—   Vai neesat ievainots?

—   Nē, tikai mazliet samīdīts. Pat nezinu, kas to izdarījis.

—   Tepat arī vainīgais, — majors attrauca, vilkdams nošauto dzīvnieku.

Visi steidzās atpakaļ uz kasuču, lai pavarda gaismā kārtīgi apskatītu

Makneba medījumu.

Tas bija skaists dzīvnieks, līdzīgs mazam, bezkuprainam kamielim. Tam bija gracioza galva, saplacināts ķermenis, slaikas, garas kājas, smalka vilna gaišbrūnā kafijas krāsā un balti plankumiņi uz pavēderes. Nepaguvis medījumam ne lāgā acis uzmest, Paganels tūdaļ iesaucās:

—   Tas taču gvanako!

—   Kāds gvanako?.— Glenervens jautāja.

—   Dzīvnieks, kura gaļu var ēst, — Paganels atbildēja.

—   Vai tā ir garšīga?

—   Ļoti garšīga. Tsts Olimpa ēdiens. Es zināju, ka vakariņās mums būs svaiga gaļa. Un kāda vēl! Bet kas medījumu nodīrās un izņems iekšas?

—   Es, — Vilsons atsaucās.

—   Lieliski! Bet es apņemos pagatavot cepeti, — Paganels piebilda.

—   Vai jūs esat arī pavārs, Paganela kungs? — Roberts noprasīja.

—   Protams, draudziņ, es taču esmu francūzis! Katrā kārtīgā francūzī slēpjas pavāra talants.

Pēc piecām minūtēm Paganels jau lika gaļas šķēles uz kvēlojošām Ijaretas sakņu oglēm. Vēl pēc desmit minūtēm viņš pasniedza saviem ceļabiedriem brūni apceptu «gvanako fileju». Bez kādas tielēšanās visi iecirta zobus kārdinošajā cepetī.

Taču, ģeogrāfam par lielu pāsteigumu, ieņēmuši pirmo kumosu, gaļas ēdēji visi kā viens saviebās un vienā mutē izdvesa: «Fu!»

—   Cik pretīga! — kāds iesaucās.

—   Tā nemaz nav ēdama! — otrs piemetināja.

Nelaimīgais zinātnieks, pats nogaršojis savu meistardarbu, bija spiests atzīt, ka šādu cepeti neēstu pat izsalcis cilvēks. Biedri ņēma viņu uz zoba, to Paganels, starp citu, uztvēra visai saprotoši, un dzina jokus par viņa «Olimpa ēdienu». Pats Paganels lauzīja galvu un nevarēja tikt gudrs, kāpēc vērtīgā un iecienītā gvanako gaja viņa rokās kjuvusi nebaudāma. Pēkšņi viņam atausa gaisma.

—   Skaidrs! — viņš iesaucās. — Nu man ir skaidrs, velns parāvis!

—   Varbūt gaļa pārāk ilgi stāvējusi? — Maknebs mierīgi vaicāja.

—   Nē, gluži otrādi, neciešamais major, gaļa pārāk ilgi skrējusi! Kā gan tas neienāca man prātā!

—   Kā lai to saprot, Paganela kungs? — Toms Ostins jautāja.

—   Es gribu sacīt, ka gvanako gaļa lietojama vienīgi tad, ja dzīvnieks nošauts atpūtas brīdī. Turpretī, ja mednieks gvanako ilgi trenkājis, tad viņa gaļa vairs nav ēdama. Pēc cepeša pretīgās garšas es varu secināt, ka šis dzīvnieks un tātad arī viss bars nākuši no tālienes.

—   Vai esat par to pārliecināts? — Glenervens noprasīja.

—   Pilnīgi pārliecināts.

—   Kāds notikums, kāda dabas parādība būtu varējusi tik ļoti pārbiedēt šos dzīvniekus, ka viņi nakts laikā atstājuši savas siltās migas?

—   Atbildēt uz to, dārgais Glenerven, nav manos spēkos, — Paganels sacīja. — Dosimies labāk pie miera un nelauzīsim vairs par to galvu. Miegs nāk virsū kā nāve. Vai liekamies gulēt, major?

—   Liekamies gulēt, Paganel.

Piemetuši pavardā kurināmo, ceļinieki ietinās katrs savā pončo, un drīz vien visās toņkārtās un visos ritmos atskanēja varena krākšana, kuras harmoniju jo koši papildināja augsti mācītā ģeogrāfa bass.

Vienīgi Glenervens nevarēja aizmigt. Viņu urdīja neizprotams nemiers. No prāta neizgāja gvanako bars, kas, neizskaidrojamu baiļu trenkts, aizjoņoja noteiktā virzienā. Dzīvniekus nevarēja vajāt plēsīgi zvēri, jo šādā augstumā tie tikpat kā nav sastopami un mednieki vēl ne tik. Kādas šausmas dzina gvanako baru pretī Antuko bezdibeņiem, un kāds bija šo šausmu cēlonis? Glenervenam mācās virsū briesmu nojausma.

Taču mazpamazām, laižoties vieglā snaudā, domas guva citu virzienu, bažas atkāpās, dodamas vietu cerībām. Glenervens jau redzēja sevi Andu līdzenumā. Tur beidzot varēs meklēt kapteini Grantu, un viņu pūliņi droši vien drīz vainagosies panākumiem. Viņš sapņoja par to, kā viņi atbrīvos no sūrās verdzības kapteini Grantu un abus viņa matrožus. Šīs ainas iztēlē

slīdēja cita aiz citas, un tikai brīžam tās pārtrauca kāda virs pavarda uz- sprikstējusi dzirkstīte vai spožāk iedegusies liesmu mēle, apgaismodama aizmigušo ceļabiedru sejas un uzmezdama šaudīgas ēnas kasučas sienām. Pēc tam ļaunā nojausma atkal mācās virsū vēl neatlaidīgāk. Glenervens neapzināti ieklausījās āra skaņās, kuru rašanos šais vientuļajās kalnu virsotnēs bija grūti izskaidrot.

Kādu brīdi viņš itin kā saklausīja tālu, dobju, draudīgu dunoņu, it kā pērkona dārdus, taču tie nenāca no debesīm. Acīmredzot negaiss plosījās kaut kur kalnu nogāzēs, vairākus tūkstošus pēdu zem viņiem. Gribēdams par to pārliecināties, Glenervens izgāja laukā.

Mēness jau bija uzlēcis. Gaiss bija skaidrs un rāms. Neviena mākonīša nedz augšā, nedz lejā. Sur tur blāvājās Antuko ugunīgie atspulgi. Ne vēsts no pērkona vai zibens. Pie debesīm mirgoja zvaigžņu tūkstoši. Un tomēr dunoņa nemitējās. Tā šķita veļamies aizvien tuvāk cauri Andu grēdai. Glenervens atgriezās kasučā vēl vairāk norūpējies, nemitīgi domādams, kāds sakars varētu būt starp šiem grandiem un gvanako bara bēgšanu. Vai pazemes grandi nebija bēgšanas cēlonis? Glenervens paraudzījās pulkstenī, kas rādīja otro nakts stundu. Nebūdams cieši pārliecināts par nenovēršami draudošām briesmām, viņš nemodināja pārgurušos biedrus, kuri gulēja dziļā miegā, un arī pats ieslīga smagā snaudā, kas ilga vairākas stundas.

Pēkšņi drausmīga dārdoņa uzrāva viņu kājās. Tas bija apdullinošs troksnis, kaut kas līdzīgs neskaitāmu artilērijas ratu rīboņai uz skanīga' bruģa. Glenervens juta, ka zaudē pamatu zem kājām. Kasuča salīgojās, un tās sienas pavērās.

—   Celieties! — Glenervens iekliedzās.

Viņa ceļabiedri tūdaļ pamodās, bet jau nākamajā mirklī juku jukām gāzās pa stāvo nokaru lejup. Rītausmas bālganajā gaismā skatienam pavērās satriecoša aina. Kalnu apveidi strauji mainījās: konusiem nolūza galotnes, smailes grīļodamās nozuda, itin kā zem tām būtu pavērušās lūkas. Norisa Kordiljeriem raksturīga parādība[14]: vairākas jūdzes plats masīvs, atdalījies no kalnu grēdas, slīdēja lejup līdzenumā.

—   Zemestrīce! — Paganels iesaucās.

Viņš nebija maldījies. Šādas dabas katastrofas Čīles kalnājos nav nekāds retums: Kopjapo jau divas reizes pārvērsta drupu kaudzē, bet Sant-


Plato traucās lejup ar ātrvilciena ātrumu.


jago četrpadsmit gadu laikā sagrauta četras reizes. Šās zemeslodes daļas dzīlēs vēl liesmo pazemes ugunis, taču samērā jaunās kalnu grēdas vulkāni ir gaužām niecīgi vārstuļi, lai izvadītu laukā visus pazemes tvaikus. Tāpēc arī nemitīgi notiek šie satricinājumi, kurus šejienieši dēvē par tramblorēm.

Tikmēr plato ar septiņiem apdullinātiem, šausmu pārņemtiem cilvēkiem, kas bija krampjaini ieķērušies ķērpju ceros, traucās lejup ar ātrvilciena ātrumu, tas ir, piecdesmit jūdzes stundā. Velti būtu mēģināt kaut kur aizbēgt, patverties vai saukt palīgā. Tik un tā neviens nebūtu dzirdējis. Pazemes dārdoņa, lejup grūstošo granīta un bazalta blāķu rībēšana un sniega putekļu mākoņi jebkuru sazināšanos padarīja neiespējamu. Brīžam masīvs slīdēja lejup bez grūdieniem un satricinājumiem, brīžam atkal šūpojās un zvalstījās kā kuģa klājs sabangotā jūrā, drāzdamies gar bezdibeņiem, kuros gruva iekšā kalnu gabali, izraudams ar visām saknēm simtgadējus kokus un nopļaudams gluži kā ar milzu izkapti visus austrumu nogāzes nelīdzenumus.

Grūti pat aptvert, kāds milzu spēks piemīt miljardiem tonnu smagai masai, kas aizvien pieaugošā ātrumā gāžas lejup piecdesmit grādu leņķī.

Neviens nevarēja aplēst, cik ilgi turpinās šis neaprakstāmais kritiens, tāpat kā neviens neuzdrošinājās paredzēt, kādā bezdibenī tas beigsies. Neviens nevarēja pateikt, vai visi vēl dzīvi vai arī kāds jau guļ aizas dibenā. Ātrajā kritienā palikuši bez elpas, ledainajā vējā sastinguši, sniega virpuļu aizķepētām acīm, zaudējuši pēdējos spēkus, nelaimīgie vairs tikko dvašoja, un vienīgi visvarenais dzīvības instinkts lika viņiem krampjaini turēties pie klintīm.

Te pēkšņi neiedomājami spēcīgs trieciens izlingoja ceļiniekus laukā no slīdošā transportlīdzekļa. Viņi ripoja lejup pa pēdējām kalnu terasēm. Milzīgais plato bija apstājies.

Labu brīdi neviens nepakustējās. Beidzot kāds piecēlās. Lai arī trieciens viņu bija apdullinājis, viņš tomēr stingri turējās uz kājām. Tas bija majors. Notrausis putekļus un izberzējis acis, viņš pavērās visapkārt. Viņa ceļabiedri gulēja izkliedēti nelielā aplī gluži kā mērķī izšauts skrošu lādiņš.

Majors saskaitīja biedrus. Visi gulēja turpat zemē, izņemot vienu. Trūka Roberta Granta.

## XIV nodala negaidĪtais ŠĀviens

Andu Kordiljeru austrumu nogāzi veido nolaidenas nokalnes, kas nemanāmi pāriet līdzenumā, pie kura tik pēkšņi bija apstājusies masīva atlauza. Šai jaunajā zemē pletās leknas ganības un kuploja krāšņi koki, te auga ar zeltainiem augļiem bērtin piebērtu, vēl kontinenta iekarošanas laikā stādītu ābeļu meži. Šai līdzenumā, šķiet, bija pārnests auglīgās Nor- mandijas stūrītis, un jebkuros citos apstākļos ceļiniekus būtu patīkami pārsteigusi tik pēkšņā pāreja no tuksneša uz oāzi, no sniegotām virsotnēm uz zaļojošām prērijām, no ziemas uz vasaru.

Pamats zem kājām atkal bija pilnīgi nekustīgs. Zemestrīce bija mitējusies, un pazemes spēki savu posta darbu, kā redzams, darīja citā vietā, jo Andu kalnu grēda allaž kaut kur tiek drebināta. Šoreiz satricinājums bija sevišķi spēcīgs. .Kalnu apveidi bija krasi mainījušies. Uz zilā debess fona iezīmējās jauna virsotņu, koru un smaiļu panorāma, un pampu gidi tajā velti meklētu ierastās pazīšanas zīmes.

Modās brīnum jauka diena. Izkāpuši no Klusā okeāna miklās gultas, saules stari pārslīdēja pār Argentīnas līdzenumiem un rotājās jau otra okeāna viļņos. Bija devītā rīta stunda.

Majoram piepalīdzot, lords Glenervens un viņa ceļabiedri pamazām atžilba. Trieciens viņus bija tikai pamatīgi apdullinājis. Tikuši lejā no Kordiljeriem, ceļinieki būtu varējuši pateikties gādīgajai dabai par ātro satiksmes līdzekli, ja vien viņu vidū netrūktu visjaunākā un vārgākā biedra — Roberta Granta.

Ikviens mīlēja drosmīgo zēnu: Paganels, kas bija viņam sevišķi pieķēries, majors, par spīti savai atturībai, itin visi, taču visvairāk Glenervens. Uzzinājis, ka Roberts ir nozudis, viņš gaužām izmisa. Glenervens iztēlojās, kā nelaimīgais zēns guļ kādā aizā un veltīgi sauc palīgā viņu, savu otro tēvu.

—   Dārgie draugi, — Glenervens sacīja, ar pūlēm apvaldīdams asaras, — mums jādodas viņu meklēt, mums viņš jāatrod! Mēs nedrīkstam viņu tā pamest! Jāpārmeklē ikviena aiza, ikviens bezdibenis! Apsieniet man ap vidukli virvi un nolaidiet mani lejā! Es tā vēlos! Vai dzirdat: es tā vēlos!-Dievs dod, ka Roberts vēl būtu dzīvs! Kā gan bez Roberta mēs varēsim sastapties ar viņa tēvu, un ko vērta kapteinim Grantam būs atgūtā brīvība, ja tā prasījusi viņa dēla dzīvību!

Glenervena ceļabiedri noklausījās šos vārdus klusēdami. Juzdami, ka Glenervens viņu skatienos meklē kaut niecīgāko cerības stariņu, viņi nodūra acis.

—   Vai dzirdējāt, ko es teicu? — Glenervens turpināja. — Jūs ciešat klusu! Vai tiešām vairs nav cerību? Itin nekādu?

Kādu brīdi valdīja klusums. Beidzot ierunājās Maknebs:

—   Vai kāds no jums, draugi, neatceras, kad īsti Roberts nozuda?

Uz šo jautājumu neviens nevarēja atbildēt.

—   Tad sakiet vismaz, — majors neatlaidās, — kuram blakus atradās zēns, kad mēs braucām lejā no Kordiljeriem?

—   Man, — Vilsons atsaucās.

—   Līdz kuram brīdim tu redzēji viņu sev blakus? Centies atcerēties? Runā!

—   Tas ir viss, ko es atceros, — Vilsons atbildēja. — Vēl nepilnas divas minūtes pirms liktenīgā trieciena, kas apturēja mūsu slīdēšanu lejup, Roberts Grants, iekrampējies ķērpju cerā, gulēja man līdzās.

—   Nepilnas divas minūtes! Padomā labi, Vilson, — vai šīs minūtes nebija ļoti garas? Vai tu nekļūdies?

—   Nedomāju vis … Jā, tieši tā: nepilnas divas minūtes!

—    Pieņemsim! — Maknebs noteica. — Bet kur atradās Roberts: pa kreisi vai pa labi no tevis?

—   Pa kreisi. Vēl atceros, ka viņa pončo sitās man sejā.

—   Un kurā pusē no mums atradies tu pats?

—   Arī pa kreisi.

—   Tātad Roberts varēja nozust vienīgi šai pusē, — majors sacīja, pagriezdamies pret kalniem un norādīdams pa labi. — Turklāt, spriežot pēc laika, kad zēns nozuda, mēs varam secināt, ka viņš nokritis posmā starp kalna pakāji un nogāzi divu jūdžu augstumā. Seit, sadalījuši šo rajonu savā starpā, mēs viņu meklēsim un arī atradīsim.

Neviens vairs nebilda ne vārda. Seši vīri uzkāpa Kordiljeru nokalnē dažādos augstumos un stājās pie meklēšanas. Turēdamies pa labi no lejup- ceļa līnijas, viņi ielūkojās pat vissīkākajās plaisās, riskēdami ar dzīvību, nolaidās masīva atlauzu pusaizbērtos bezdibeņos, izrāpās laukā no tiem ar sadriskātām drēbēm, asiņainām rokām un kājām. Nedomādami par laiku un atpūtu, šie pašaizliedzīgie cilvēki rūpīgi pārmeklēja visu šo Andu apvidu, izņemot dažas nepieejamas augstienes. Taču visi viņu pūliņi bija veltīgi. Kā redzams, zēns bija atradis kalnos ne vien nāvi, bet arī. kapa vietu, kuru uz mūžīgiem laikiem pārsedzis kāds milzīgs kapakmens.

Ap dienas vidu Glenervens un viņa ceļabiedri, pagalam pārguruši un nomākti, atkal sapulcējās ielejā. Glenervenu plosīja skaudras ciešanas. Viņš tikpat kā nerunāja. Pār viņa lūpām izlauzās tikai nopūtas un vieni un tie paši vārdi:

—   Nekur projām no šejienes es neiešu! Nekur projām no šejienes es neiešu!

Visi saprata šo spītību, kas bija kļuvusi par uzmācīgu iedomu, un izturējās ar cieņu pret to.

—   Pagaidīsim, — Paganels sacīja majoram un Tomam Ostinam. — Atpūtīsimies kādu brīdi un uzkrāsim jaunus spēkus. Tas jādara neatkarīgi no tā, vai mēs turpināsim meklēšanu vai arī dosimies tālāk.

—   Labi, — Maknebs atbildēja, — paliksim šeit, ja Edvards tā vēlas. Viņš vēl cer. Bet ko?

—   Dievs to zina, — Toms Ostins noteica.

—   Nabaga Roberts!. — Paganels iesaucās, norausdams asaras.

Ielejā auga milzums dažādu koku. Majors nolūkoja vietu zem lieliem

maizes kokiem un lika ierīkot šeit pagaidu nometni. Dažas segas, ieroči, mazumiņš kaltētas gaļas un rīsu — tā bija visa ceļinieku mantība.-Turpat tuvumā tecēja upīte, kuras ūdens pēc nesenā nogruvuma vēl bija duļķains. Milredijs sakūra zālienā uguni un drīz vien pasniedza savam kungam karstu un spēcinošu dzērienu. Taču Glenervens atteicās un — vienaldzīgs ■pret visu — palika guļam uz sava pončo.

Tā pagāja diena. Pienāca nakts, tikpat klusa un rāma kā iepriekšējā. Visi apgūlās, taču aizmigt neviens nevarēja. Glenervens atkal devās kalnos. Sasprindzinājis dzirdi, viņš ieklausījās nakts skaņās, aizvien vēl cerēdams sadzirdēt zēna palīgā saucienus. Viņš aizklīda augstu un tālu kalnos, brīžam pieplaka ar ausi pie zemes un klausījās, cenzdamies apvaldīt satrauktos sirdspukstus, brīžam sauca Robertu izmisuma pilnā balsī.

Augu nakti nabaga lords klimta kalnos. Gan Paganels, gan majors viņam pārmaiņus sekoja, lai sniegtu palīdzīgu roku uz slidenajām klinšu korēm un bezdibeņu kraujām, kurp viņu dzina neprāta drosme. Tomēr arī šīs pēdējās pūles bija veltīgas. Uz neskaitāmajiem saucieniem «Robert! Robert!» atsaucās vienīgi atbalss, sēri atkārtodama to pašu vārdu.

Atausa rīts. Ceļiniekiem vajadzēja doties tālu kalnos pakaļ Glenervenam un gandrīz ar varu atvest viņu atpakaļ nometnē. Viņa izmisums bija neaprakstāms. Kā lai ieminas viņam par promiešanu un aicina viņu atstāt šo bēdu ieleju? Nebija vairs arī produktu. Kaut kur tuvumā vajadzēja būt argentīniešu pavadoņiem, par kuriem bija stāstījis katapass, un zirgiem, kas nepieciešami ceļojumam caur pampām. Atgriezties atpakaļ bija daudz grūtāk nekā doties uz priekšu. Turklāt Atlantijas okeāna piekrastē bija norunāta tikšanās ar «Dunkanu». Sie nopietnie apsvērumi neļāva ilgāk kavēties, kopējās intereses prasīja turpināt ceļu.

Maknebs mēģināja kaut mazliet izkliedēt Glenervena bēdas. Viņš atkal un atkal centās pierunāt savu draugu, kas, liekas, neko nedzirdēja un tikai noliedzoši šūpoja galvu. Beidzot Glenervens pavēra lūpas:

—   Jādodas ceļā?

—   Jā, laiks doties tālāk.

—   Nogaidīsim vēl vienu stundu!

—   Labi, nogaidīsim vēl vienu stundu, — cēlsirdīgais majors piekrita.

Stunda pagāja, un Glenervens lūdza dāvāt vēl vienu stundu. Bija tāds iespaids, it kā uz nāvi notiesātais izlūgtos, lai viņam atļauj vēl kādu brītiņu dzīvot. Tā turpinājās apmēram līdz divpadsmitiem. Tad Maknebs, apspriedies ar pārējiem biedriem, apņēmīgi paziņoja Glenervenam, ka nekavējoties jādodas ceļā, jo vilcināšanās apdraud visu ekspedīcijas dalībnieku dzīvības.

—   Jā, jā, — Glenervens atsaucās. — Tūlīt iesim!

To sacīdams, viņš vairs neraudzījās uz Maknebu. Glenervena skatienu bija piesaistījis kāds melns punkts augstu pie debesīm. Pēkšņi Glenervena roka pacēlās un sastinga kā pārakmeņojusies.

—   Tur, tur! — viņš sauca. — Skatieties! Skatieties!

Visu skatieni pievērsās debess zilgmei, kurp tik neatlaidīgi rādīja Glenervena roka. Melnais punkts acīm redzami auga augumā. Neizmērojamā augstumā lidinājās kāds putns.

—   Kondors, — Paganels noteica.

—  Jā, kondors, — Glenervens atsaucās. — Kas zina … Viņš lido šurp? Viņš laižas lejup! Nogaidīsim!

Uz ko gan Glenervens cerēja? Vai tik viņa prāts nesāka aptumšoties? Un ko nozīmēja vārdi «Kas zina»?

Paganels nebija kļūdījies. Kondors kļuva aizvien skaidrāk un skaidrāk saskatāms. Šis majestātiskais, kādreiz inku pielūgtais putns ir Dienvid- andu valdnieks. Šai novadā tas sasniedz milzīgus apmērus. Kondora spēks ir apbrīnojams, bieži vien viņš nogrūž kalnu aizās pat vēršus. Putns uzbrūk ganībās aitām, kazām un teļiem. Iecirtis nagus savā upurī, viņš paceļas ar to lielā augstumā. Bieži vien kondors lido divdesmit tūkstošus pēdu virs zemes, tas ir, tik augstu, ka cilvēka acs to vairs nevar saredzēt. No turienes šis padebešu valdnieks ar savu apbrīnojami aso redzi, kas pārsteidz pat dabaszinātniekus, izšķir uz zemes vissīkākos priekšmetus.

Ko gan kondors ieraudzījis? Varbūt Roberta Granta līķi?

—   Kas zina! — Glenervens atkārtoja, neizlaizdams milzīgo putnu no acīm.

Kondors tikmēr tuvojās, brīžam planēdams, brīžam strauji krizdams lejup gluži kā nedzīvs ķermenis brīvā kritienā. Apmēram simt tuāžu augstumā putns sāka mest lielus lokus. Tagad kondors bija lieliski saredzams. Viņa vareno spārnu izpletums pārsniedza piecpadsmit pēdas, un viņš turējās gaisā, gandrīz nemaz tos nevēzēdams, jo daba lielajiem putniem devusi spēju lidot majestātiskā mierā, turpretī kukaiņiem, lai tie noturētos gaisā, spārni jāvēzē tūkstoš reižu sekundē.


Putns bija satvēris Robertu aiz drēbēm.

Majors un Vilsons satvēra karabīnes. Glenervens ar rokas mājienu viņus apstādināja. Kondors riņķoja ceturtdaļjūdzes attālumā virs kādas nepieejamas Kordiljeru nogāzes smailes. Milzīgais putns meta lokus galvu reibinošā ātrumā, izlaizdams un ievilkdams drausmīgos nagus, kratīdams krimšļaino seksti.

— Tas ir tur! Tur! — Glenervens iesaucās.

Pēkšņi viņam prātā iešāvās kāda doma.

—  Ja nu Roberts vel dzīvs?! — viņš izbailēs iekliedzas. — Šis putns. . * Uguni! šaujiet, draugi!

Taču jau bija par vēlu. Kondors nozuda aiz augstām klinšu radzēm. Pagāja kāda sekunde, kas šķita gara kā mūžība. Tad milzīgais putns pa- rādījās atkal, gausi celdamies augšup ar kādu smagu nastu. Atskanēja šaušalīgs kliedziens. Kondora nagos šūpojās nedzīvs ķermenis — Roberta Granta ķermenis. Putns bija satvēris zēnu aiz drēbēm un tagad balansēja gaisā vismaz simt piecdesmit pēdas virs nometnes. Viņš bija pamanījis ceļiniekus un, pūlēdamies žiglāk aizlaisties ar smago laupījumu projām, spēcīgiem spārnu vēzieniem kulstīja gaisu.

—   Ā! — Glenervens iesaucās. — Lai Roberta līķis labāk sašķīst uz klintīm nekā nokļūst…

Aprāvies pusvārdā, viņš satvēra Vilsona karabīni un pavērsa to pret kondoru. Taču rokas viņam drebēja, acis aizmiglojās un viņš nejaudāja notēmēt.

—   Ļaujiet man, — majors piedāvāja.

Stingru stāju, drošu roku un skaidru skatienu viņš paņēma uz grauds putnu, kas atradās jau trīs simti pēdas no viņa.

Taču majors vēl nebija paguvis nospiest gaili, kad ielejas dzijumā atskanēja šāviens. Starp divām bazalta blīvām pacēlās balts dūmu mākonītis, un kondors ar cauršautu galvu, lēnām griezdamies, sāka krist lejup gluži kā ar izpletni, ko veidoja viņa izplestie spārni. Neizlaidis no nagiem laupījumu, viņš tikpat lēni nosēdās zemē kādus desmit soļus no strauta,

—   Ātrāk šurp! Ātrāk! — Glenervens sauca.

Un, nepūlēdamies noskaidrot, no kurienes nācis negaidītais šāviens, viņš skriešus metās pie kondora,.ceļabiedri viņam sekoja.

Kad viņi atsteidzās notikuma vietā, putns jau bija beigts, bet Roberta ķermenis pārklāts ar putna platajiem spārniem. Glenervens metās pie zēna līķa, izrāva viņu no putna nagiem, noguldīja zālē un pielika ausi pie nekustīgā ķermeņa krūtīm.

Vēl nekad no cilvēka krūtīm nav izlauzies tik satricinošs prieka kliedziens kā tai brīdī, kad Glenervens pietrūkās kājās, saukdams:

—   Viņš ir dzīvs! Viņš ir dzīvs!

Vienā mirklī Robertu atbrīvoja no drēbēm un apslacīja seju ar vēsu ūdeni. Zēns sakustējās, atvēra acis, paskatījās un nomurmināja:

—   Ā, tas esat jūs, milord … mans tēvs!

Glenervens aiz saviļņojuma nespēja atbildēt un, nometies ceļos pie brīnumainā kārtā izglābtā zēna, raudāja prieka asaras.

## XV nodaļa Žaka Paganela spĀŅu valoda

Laimīgi izglābies no vienām nāves briesmām, Roberts tūdaļ tika pakļauts citām ne mazākām briesmām: viņam draudēja nosmakšana biedru apkampienos. Lai gan puisēns vēl bija gaužām vārgs, neviens no šiem krietnajiem vīriem nevarēja atturēties, nepiekļāvis zēnu pie sirds. Un jādomā, ka šādi sirsnīgi apkampieni slimniekiem nav nāvējoši, jo Roberts nenomira, gluži otrādi — viņš atžirga.

Pēc tam ceļinieku domas no izglābtā pievērsās glābējam, un, protams,, vispirms majoram ienāca prātā aplaist skatienu visapkārt. Kādus piecdesmit soļus no upītes uz pirmās kalnu terases stāvēja neparasti liela auguma cilvēks, atbalstījies uz garas šautenes. Viņam bija plati pleci un gari, ar ādas siksniņu pārsieti mati. Viņa augums pārsniedza sešas pēdas. Bronzas brūnā seja bija nokrāsota sarkana starp acīm un muti, apakšējie plakstiņi melni, bet piere — balta. Viņš bija tērpies kā visi pierobežas novada patagoņi: mugurā viņam bija lielisks, ar sarkanām arabeskām izrotāts gvanako ādas apmetnis, šūdināts ar strausu cīpslām un valkājams ar zīdaino spalvu uz ārpusi. Zem apmetņa bija redzams cieši pieguļošs, no lapsādām darināts tērps. Pie jostas karājās maisiņš ar krāsām, kas noderēja sejas krāsošanai. Zābaki bija pagatavoti no vēršādas gabaliem un piestiprināti; pie potītēm ar krusteniski apsietām siksniņām.

Kaut arī raibi nokrāsota, patagoņa seja tomēr bija cēla un pauda patiesu saprātu. Cieņas pilns viņš gaidīja ceļiniekus. Nekustīgais un iespaidīgais stāvs uz klints pjedestāla izskatījās kā aukstasinības iemiesojums.

Ieraudzījis patagoņi, majors parādīja to Glenervenam, kas tūdaļ devās pie svešinieka. Patagonis paspēra divus soļus pretī. Glenervens satvēra, viņa roku un cieši paspieda. Lorda skatiens un visa viņa starojošā seja pauda tik lielu pateicību un atzinību, ka patagonis nevarēja to nesaprast. Viņš mazliet nolieca galvu un teica dažus vārdus, kurus nesaprata nedz majors, nedz viņa draugs.

Tad patagonis, vērīgi nopētījis svešiniekus, ierunājās citā valodā, taču, lai arī kā viņš centās, arī šoreiz viņu neviens nesaprata. Tomēr dažas frāzes Glenervenam šķita kaut kur dzirdētas. Tās atgādināja viņam spāņu* valodu, no kuras viņš zināja biežāk lietotos vārdus.

— Espanol? — viņš jautāja.

Patagonis pamāja ar galvu no augšas uz leju — tas visām tautām nozīmē apstiprinājumu.

—  Jauki, — majors noteica, — tagad būs darbs mūsu draugam Paga- nelam. Kāda laime, ka viņam ienāca prātā mācīties spāņu valodu!

Ataicināja Paganelu. Viņš tūdaļ atsteidzās un palocījās patagoņa priekšā ar īsti francisku grāciju, kuru iezemietis, pēc visa spriežot, nespēja novērtēt. Glenervens paskaidroja ģeogrāfam, kas viņam jādara.

—   Brīnišķīgi! — Paganels iesaucās.

Un, plati iepletis muti, lai būtu skaidrāka izruna, viņš sacīja:

Iezemietis sasprindzināja dzirdi, bet neko neatbildēja.

—   Viņš nesaprot, — ģeogrāfs nomurmināja.

—   Varbūt jums ir kļūdaina izruna, — majors piezīmēja.

—   Ļoti iespējams. Nolāpītais akcents!

Un Paganels vēlreiz atkārtoja savu komplimentu. Taču panākumi bija tādi paši.

Iezemietis joprojām klusēja.

Arī šoreiz patagonis nebilda ne vārda.

—   Vos compriendeis?A — Paganels spalgi iekliedzās, gandrīz vai pārraudams balss saites.

Bija skaidrs, ka indiānis nesaprot, ko viņam saka, jo beidzot viņš spāniski atbildēja:

Tagad bija pienākusi Paganela reize brīnīties, un viņš aizkaitināts nobīdīja brilles no pieres uz acīm.

—   Lai mani pakar, bet es ne vārda nesaprotu no šīs velnišķīgās izloksnes! — viņš iesaucās. — Tā droši vien ir araukāņu valoda!

—   Bet šis cilvēks taču atbildēja spāniski, — Glenervens iebilda.

Un, pagriezies pret patagoņi, vēlreiz noprasīja:

—   Espanol?


Patagonis Talkavs.

Paganels aiz pārsteiguma vai apstulba. Majors un Glenervens paslepus saskatījās.

—  Vai tikai, mans augsti mācītais draugs, — majors sacīja ar vieglu smaidu uz lūpām, — arī šoreiz nebūs vainīga tā pati izklaidība, uz kuru, kā man šķiet, jums ir monopols?

—   Ko? — ģeogrāfs satrūkās.

—   Šis patagonis neapšaubāmi runā spāniski…

—   Viņš?

—   Jā, viņš! Vai tikai jūs neesat nejauši iemācījies kādu citu valodu, domādams, ka .. .

Maknebs nepaguva izteikties līdz galam. Viņu pārtrauca skaļš «O!», kuru zinātnieks izdvesa, paraustīdams plecus.

—  Jūs atļaujaties pārāk daudz, major, — Paganels dzedri noteica.

—   Bet kāpēc tad jūs viņu nesaprotat? — Maknebs jautāja.

—  Nesaprotu tāpēc, ka šis iezemietis runā sliktā spāņu valodā! — ģeogrāfs atcirta, zaudēdams pacietību.

—   Tātad viņš runā sliktā spāņu valodā tāpēc, ka jūs viņu nesaprotat? — majors mierīgi secināja.

—  Jūsu pieņēmums, Makneb, patiesi ir vairāk nekā dīvains, — sarunā iejaucās Glenervens. — Lai arī cik izklaidīgs būtu mūsu draugs Paganels, tomēr grūti pat iedomāties, ka viņa izklaidība būtu bezgalīga un viņš vienas valodas vietā iemācītos citu!

—  Tad esiet tik laipni, dārgais Edvard vai, vēl labāk, jūs, cienījamais Paganel, un paskaidrojiet man, kas šeit notiek!

—   Man nav ko skaidrot, — Paganels atteica, — es varu vienīgi konstatēt. Še ir grāmata, pēc kuras es diendienā vingrinos sarežģītajā spāņu mēlē. Ielūkojieties tajā, major, un jūs pārliecināsities, ka es jūs nemaldinu.

To sacīdams, Paganels sāka rakņāties pa savām neskaitāmajām kabatām un, dažas minūtes cītīgi meklējis, izvilka krietni nodriskātu sējumiņu un pašapzinīgi pasniedza to majoram. Majors paņēma grāmatu un uzmeta tai skatienu.

—   Kas tas par daiļdarbu? — viņš jautāja.

—   Tās ir «Luziādas», — Paganels atbildēja. — Brīnišķīga epopeja, kas…

—   «Luziādas»? — Glenervens iesaucās.

—  Jā, dārgais draugs, ne vairāk, ne mazāk kā dižā Kamoensa «Luziādas»!

—   Kamoensa? — Glenervens atkārtoja. — Nelaimīgais draugs, Kamoenss taču ir portugālis! Un valoda, kuru jūs mācāties nu jau sešas nedēļas, ir portugāļu valoda!

—   Kamoenss! «Luziādas»! Portugāļu valoda! …

Tas bija viss, ko Paganels spēja izteikt. Acis zem briļļu stikliem viņam aizmiglojās, bet ausīs iedārdējās ceļabiedru homēriskie smiekli.

Patagonis pat nesarauca uzacis. Viņš pacietīgi gaidīja izskaidrojumu incidentam, kas viņam bija pilnīgi nesaprotams.

—   Ak, es neprātīgais! Ak, es stulbenis! — Paganels beidzot izsaucās. — Kā! Vai tiešām? Un tas nav ļauns joks? Un to esmu izdarījis es? Bet tas taču ir īsts valodu sajukums gluži kā pie Bābeles! Ak, draugi, draugi! Vai to var aptvert: braukt uz Indiju un nokļūt Čīlē, mācīties spāņu valodu, bet runāt portugāliski! Vai tas jau nav par daudz? Ja tā tas turpināsies, kādā jaukā dienā es izmetīšos laukā pa logu, aizmirsdams, ka jāizmet tikai cigāra gals!

Dzirdot un redzot, kā Paganels izturas pret savu nelaimi, kā viņš pārdzīvo komisko neveiksmi, neviens nespēja apvaldīt smieklus, turklāt pats ģeogrāfs rādīja piemēru.

—   Smejieties, draugi, smejieties no visas sirds, — viņš sacīja. — Visgardāk par sevi smiešos es pats. — Un viņš laida vaļā pērkondimdošus smieklus, kādus droši vien vēl nebija smējis neviens zinātnieks.

—   Un tomēr mēs esam palikuši bez tulka, — majors noteica.

—   Tā nav liela nelaime, — Paganels atbildēja, — portugāļu un spāņu valoda ir tik ļoti līdzīga, ka es, kā redzat, tās pat sajaucu. Toties šī līdzība man palīdzēs ātri izlabot kļūdu, un tuvākajā nākotnē es varēšu pateikties šim cēlsirdīgajam patagonim valodā, kuru viņš tik labi pārvalda.

Paganelam bija taisnība, jo drīz vien viņš jau varēja pārmīt ar iezemieti dažus vārdus. Ģeogrāfs pat uzzināja, ka patagoņi sauc par Talkavu, kas araukāņu valodā nozīmē — Pērkongrāvis. Šo vārdu viņš droši vien bija iemantojis tāpēc, ka prasmīgi rīkojās ar šaujamieročiem.

Taču visvairāk Glenervenu iepriecināja atklājums, ka patagonis pēc nodarbošanās ir pavadonis un turklāt vēl pavadonis caur pampām. Šis cilvēks šķita paša likteņa sūtīts, un viņa parādīšanās modināja tādu ticību ekspedīcijas panākumiem, ka neviens vairs nešaubījās par kapteiņa Granta izglābšanu. Pēc tam ceļinieki kopā ar patagoņi atgriezās pie Roberta. Zēns izstiepa rokas pretī iezemietim, kas, ne vārda nesacīdams, uzlika viņam uz galvas savu roku. Patagonis rūpīgi apskatīja zēnu un iztaustīja smeldzošos locekļus. Tad smaidīdams aizgāja līdz upītes krastam, saplūca tur pāris sauju savvaļas seleriju un atgriezies ierīvēja ar tām slimnieka ķermeni. Pēc šīs ārkārtīgi saudzīgi izdarītās masāžas Roberts sajuta spēku pieplūdumu, un nu bija skaidrs, ka, dažas stundas atpūties, zēns atkal būs uz kājām.

Atlikušo dienas daļu un nākamo nakti ceļinieki nolēma pavadīt nometnē. Turklāt vajadzēja atrisināt tik svarīgos pārtikas un transporta jautājumus. Ceļiniekiem vairs nebija nedz produktu, nedz mūļu. Par laimi, kopā ar viņiem bija Talkavs. šis pavadonis, kurš parasti vadīja ceļiniekus gar Patagonijas robežām un bija viens no viszinošākajiem vietējiem bakeano, apņēmās sagādāt Glenervenam visu, kas vajadzīgs viņa mazajam pulciņam. Talkavs piedāvāja aizvest Glenervenu uz apmēram četras jūdzes attālo indiāņu tolderiju, kur varēšot iegādāties ekspedīcijai nepieciešamās mantas. Šis priekšlikums, izteikts daļēji ar žestiem, daļēji ar spāņu vārdiem, kurus Paganels jau sāka saprast, tika pieņemts. Un Glenervens ar savu augsti mācīto draugu, atvadījušies no biedriem, patagoņa pavadībā devās augšup gar upītes krastu.

Viņi raiti gāja pusotras stundas, sperdami lielus soļus, lai tiktu līdzi milzim Talkavam. Šis Andu apvidus bija gleznains un aprīnojami auglīgs. Cita citai sekoja leknas ganības, kurās, šķiet, pietiktu barības simtiem un tūkstošiem gremotāju. Plaši dīķi, kurus savienoja biezs upīšu tīkls, bagātīgi apgādāja ar veldzi zaļos līdzenumus. Šai ūdeņu valstībā burvīgi draiskojās melngalvainie gulbji, dalīdami savus īpašumus ar daudzajiem strausiem, kuri skraidelēja pa ljanosiem. Putnu pasaule šeit bija ārkārtīgi spilgta, ārkārtīgi skaļa, kā arī apbrīnojami daudzveidīga. Izsa- kasi — graciozas, iepelēkas ūbeles ar baltām svītriņām — un dzelteni kar- dinālputni rotāja koku zarus kā dzīvas puķes. Padebešos lidinājās impozanti pasta baloži, bet dažnedažādi vietējie zvirbuļi, čingolosi, ilgerosi, monhitasi trenkāja cits citu, pieskandinādami gaisu ar griezīgu čivināšanu.

Žaks Paganels nevarēja vien beigt visu apbrīnot, no viņa lūpām nemitīgi lauzās ārā sajūsmas pilni izsaucieni, kas gaužām pārsteidza patagoņi, kuram likās pilnīgi dabiski, ka gaisā ir putni, dīķos — gulbji un prērijās — zāle. Zinātnieks nenožēloja, ka devies šai pastaigā, un arī nesūdzējās par ilgo gājumu. Kad skatienam pavērās indiāņu apmetne, viņam šķita, ka viņš tikai nupat devies ceļā.

Indiāņu tolderija atradās ielejas dziļumā starp diviem Andu kalnu grēdas atzarojumiem. Šeit zaru būdās dzīvoja kādi trīsdesmit nomadi, kuriem piederēja lieli govju, vēršu, aitu un zirgu ganāmpulki. Viņi klejoja no ganībām uz ganībām, visur atrazdami saviem četrkājainiem bagāti klātu galdu.

Antropologam uzreiz būtu skaidrs, ka šie andoperuāņi nav tīra rase, bet gan araukāņu, pevenku un auku sajaukums. Viņi bija vidēja auguma, drukni, ar olīvkrāsas ādu, zemu pieri, gandrīz apaļu seju, plānām lūpām, lieliem vaigu kauliem, sievišķīgiem vaibstiem un saltu sejas izteiksmi. Vārdu sakot, šie iezemieši īpašu interesi neizraisīja. Turklāt Glenervenam bija vajadzīgi nevis viņi paši, bet gan viņu ganāmpulki, viņu vērši un zirgi,

Talkavs uzņēmās vest sarunas, kas neprasīja daudz laika. Par septiņiem maziem argentīniešu sugas zirgiem ar visiem segliem, par simt mārciņām čarkijas jeb kaltētas gaļas, dažiem mēriem rīsu un pāris ādas maisiem indiāņi bija ar mieru saņemt divdesmit unces zelta, jo ceļotājiem nebija nedz vīna,' nedz ruma, kuram viņi būtu devuši priekšroku. Glenervens vēl gribēja nopirkt astoto zirgu pavadonim, taču patagonis lika saprast, ka tas nav vajadzīgs.

Nokārtojis šo tirdzniecisko darījumu, Glenervens atvadījās no saviem jaunajiem «apgādātājiem», kā Paganels viņus nosauca, un pēc nepilnas pusstundas visi trīs jau tuvojās nometnei. Fiiedri viņus sagaidīja ar jūsmīgiem saucieniem, kurus Glenervens gan attiecināja uz ēdamlietām un jājamzirgiem. Visi remdēja izsalkumu ar lielu kāri. Mazliet iebaudīja arī Roberts, kurš gandrīz pilnīgi bija atguvis spēkus.

Pievakare tika veltīta atpūtai. Ceļinieki tērzēja par šo un to: atcerējās jaukās ceļabiedrenes, atcerējās «Dunkanu», kapteini Džonu Menglu un viņa krietno komandu, neaizmirsa arī Hariju Grantu, kas droši vien nebija nekur tālu.

Paganels turpretī neatkāpās ne soli no indiāņa, pārvērzdamies par Talkava ēnu. Ģeogrāfs nevarēja vien beigt priecāties, ka sastapis īstu patagoņi, kuram blakus viņš pats izskatījās kā punduris, — patagoņi, kuru varēja salīdzināt ar astoņas pēdas garo ķeizaru Maksimiliānu vai tāda paša garuma Kongo nēģeri, ko bija redzējis zinātnieks Vandenbroks. Paganels mocīja Talkavu ar dažādiem teicieniem spāņu valodā, un nopietnais indiānis pacietīgi atbildēja. Šoreiz ģeogrāfs mācījās šo valodu bez grāmatas. Varēja dzirdēt, kā viņš veidoja skanīgus vārdus, cītīgi vingrinādams rīkli, mēli un žokļus.

— Ja es nedabūšu pareizu akcentu, — viņš sacīja majoram, — tad nesodiet mani bargi. Kas to būtu domājis, ka spāņu valodu man mācīs patagonis!

## XVI nodaļa Riokolorado

Nākamajā dienā, 22. oktobrī, pulksten astoņos no rīta Talkavs aicināja ceļā. Argentīnas līdzenumi starp divdesmit otro un četrdesmit otro platuma grādu pazeminās no rietumiem uz austrumiem, tā ka ceļotājiem vajadzēja doties aizvien lejup pa lēzenu nogāzi līdz pašai jūrai.

Kad patagonis atteicās no piedāvātā zirga, Glenervens nodomāja, ka Talkavs, tāpat kā daždien vietējie pavadoņi, uzskata par labāku iet kājām, un tas, starp citu, ņemot vērā viņa garās kājas, nemaz nebūtu grūti. Taču Glenervens maldījās.

Kad pienāca brīdis doties ceļā, Talkavs īpatnējā veidā iesvilpās. Un tūdaļ, paklausot sava saimnieka aicinājumam, no tuvējās birzs izskrēja stalts argentīniešu sugas zirgs. Tas bija neparasti skaists dzīvnieks dū- kanu spalvu, spēcīgs, lepns, drosmīgs un straujš. Viņam bija maza galva, glezns kakls, plati ieplestas nāsis, mirdzošas acis, platas paceles, slaidi izliekts skausts, augstas krūtis, gari skrumšļi, vārdu sakot, visas spēka un veiklības pazīmes. Būdams labs zirgu pazinējs, majors nevarēja vien apjūsmot šo pampu sugas pārstāvi, saskatīdams tajā zināmu līdzību ar angļu hanteru. Šo skaistuli sauca par Tauku, kas patagoņu valodā nozīmē — Putns, un šo vārdu zirgs acīmredzot pilnam attaisnoja.

Tiklīdz Talkavs uzlēca zirgam mugurā, tas tūdaļ rāvās uz priekšu. Patagonis bija tik lielisks jātnieks, ka izraisīja vispārēju apbrīnu. Viņam pie segliem karājās Argentīnas līdzenumos visvairāk lietotie medību ieroči: bolās un laso. Bolās sastāv no trim lodēm, kas savienotas savā starpā ar ādas siksnu. Indiāņi reizēm tās met no simt soļu attāluma nopakaļ vajātam dzīvniekam vai ienaidniekam — un tik precīzi, ka bolās aptinas upurim ap kājām un vienā mirklī nogāž to gar zemi. Indiāņa rokās tas ir varens ierocis, ar kuru viņš rīkojas apbrīnojami veikli. Turpretī laso vienmēr paliek rokās tam, kas to sviež. Laso nav nekas cits kā trīsdesmit pēdas gara, no divām ādas sloksnēm savīta virve, kuras galā ir cilpa, kas slīd caur dzelzs gredzenu, šo cilpu sviež ar labo roku, bet ar kreiso tur laso virvi, kuras gals cieši piestiprināts pie segliem. Patagoņa bruņojumu vēl papildināja gara, pār plecu pārmesta karabīne.

Nepamanījis apbrīnas pilno sajūsmu, kuru izraisīja viņa dabiskā grācija, iznesība un lepnā stāja, Talkavs ieņēma vietu jātnieku pulciņa priekšgalā, un visi devās ceļā. Viņi brīžam aulekšoja, brīžam jāja soļiem, jo rikšot argentīniešu zirgi, kā redzams, neprata. Roberts jāja tik droši, ka Glenervens drīz vien vairs nešaubījās par viņa māku turēties seglos.

Pampu līdzenums sākās Kordiljeru pakājē. To var iedalīt trīs joslās. Pirmā josla, kurā aug zemi koki un krūmi, stiepjas divsimt piecdesmit jūdzes uz austrumiem no Andu kalnu grēdas. Otrā josla, kas ir četrsimt piecdesmit jūdzes plata un noaugusi ar lielisku zāli, izbeidzas simt astoņdesmit jūdžu attālumā no Buenosairesas. No šejienes līdz pat jūrai ceļotājs dodas caur bezgalīgām lucernas un dadžu prērijām. Tā ir trešā pampu josla.

Atstājis aiz muguras Kordiljeru aizas, Glenervena pulciņš vispirms sastapa ceļā neskaitāmas smilšu kāpas, kas šeit pazīstamas ar nosaukumu «medano». Ja šīs smiltis neaiztur augu saknes, vējš tās dzenā gluži kā jūras viļņus. Kāpu smiltis ir ārkārtīgi smalkas. Pat nelielā vējā tās uzvir- puļo gaisā, brīžam izveidodamas veselus smilšu stabus, kas sasniedz pamatīgu augstumu. Šī dabas parādība acīm ir reizē prieks un reizē nelaime. Prieks tāpēc, ka ārkārtīgi interesanti vērot, kā šie klīstošie smilšu stabi saduras, sajaucas, sagāžas un atkal ceļas augšā haotiskā nekārtībā. Nelaime tāpēc, ka smilšu stabi piesārņo gaisu ar sīksīkiem putekļiem, kas iespiežas caur plakstiņiem acīs, lai arī cik cieši tās būtu aizvērtas.

Šī ziemeļvēja izraisītā dabas parādība nerimās turpat visu dienu. Ceļinieku pulciņš tomēr ātri virzījās uz priekšu, un pulksten sešos vakarā Kordiljeri, kas bija palikuši jau četrdesmit jūdžu aiz muguras, vairs tikai neskaidri melnoja pie apvāršņa, gaisdami vakara dūmakā.

Nojājuši krietnas trīsdesmit astoņas jūdzes un juzdamies mazliet noguruši, ceļinieki ar prieku sagaidīja saulrietu. Viņi apmetās straujās Neuke- nas krastā, pie upes, kuras duļķainie ūdeņi putodami traucas starp augstām, sarkanīgām klintssienām. Neukena, kuru daži ģeogrāfi dēvē arī par Ramidu vai Komoju, iztek no ezeriem, kas zināmi vienīgi indiāņiem.

Šai naktī un arī nākamajā dienā nenotika nekas tāds, par ko būtu vērts stāstīt. Ceļotāji jāja ātri, bez kādiem kavēkļiem. Līdzenais apvidus un mērenā temperatūra ļoti atviegloja ceļojumu. Tomēr ap dienas vidu saule sāka svilināt. Vakarā apvārsni dienvidaustrumos aizsedza mākoņu blāķi. Tā bija droša zīme, ka laiks mainīsies. Patagonis to, protams, zināja un norādīja ģeogrāfam ar pirkstu uz rietumu pamali.

—   Skaidrs! — Paganels atsaucās un, pievērsies saviem ceļabiedriem, pavēstīja: — Paredzama laika maiņa. Mums vajadzēs izbaudīt pampero.

Un ģeogrāfs tūdaļ paskaidroja, ka pampero, ārkārtīgi sauss dienvidrietumu vējš, Argentīnas līdzenumos ir visai parasta parādība. Talkavs nebija maldījies. Naktī pampero sāka pūst ar negantu spēku, tas nebija visai patīkami ceļiniekiem, kurus aizsargāja vienīgi pončo. Zirgi nogūlās zemē, bet cilvēki, saspiedušies cieši kopā, nolikās tiem blakus. Glenervens raizējās, ka viesuļvētra varētu viņus aizkavēt, taču Paganels, uzmetis skatienu barometram, nomierināja viņus, sacīdams:

—   Parasti pampero plosās trīs dienas, uz to nepārprotami norāda barometra krišanās. Turpretī, ja dzīvsudraba stabiņš ceļas kā šai gadījumā, vēja brāzmas aprimst jau pēc dažām stundām. Nomierinieties, dārgais draugs, rītausmā debesis būs skaidras kā parasti.

—  Jūs runājat kā no grāmatas, Paganel, — Glenervens ieminējās.

— Es pats esmu gramata, — Paganels atteica. — Varat mani šķirstīt, kad vien jums iepatīkas.

Grāmatai bija taisnība. Ap pulksten vieniem nakti vējš pēkšņi mitējās, un ceļinieki vēl paguva kārtīgi izgulēties. No rīta visi piecēlās moži un spirgti, īpaši Paganels, kas jautri staipījās, ka locītavas vien krakšķēja.

Jau vairākas reizes ekspedīcija šķērsoja dažādas pampu takas, arī visai svarīgo Karmenas un Mendosas ceļu, kas bija sētin nosēts mūļu, zirgu, aitu un vēršu kauliem. Maitasputnu apknābātie, saulē un vējā izbalojušie kauli noderēja itin kā par ceļa zīmēm. Tie vīdēja tūkstošiem, un laikam ne viena vien cilvēka skeleta pīšļi šeit bija sajaukušies ar uzticamo dzīvnieku pīšļiem.

Līdz šim Talkavs nebija itin neko jautājis par stingri ieturēto maršrutu. Taču viņš, bez šaubām, saprata, ka šis maršruts, nesakrizdams ar parastajiem pampu ceļiem, nenovedīs nevienā no Argentīnas provinču pilsētām, ciematiem vai apmetnēm. Katru ritu ceļinieku pulciņš devās pretī uzlecošai saulei, visu dienu nenovērsdamies no taisnas līnijas, un katru vakaru rietošā saule atradās viņiem tieši aiz muguras. Droši vien Talkavam kā pavadonim šķita savādi, ka nevis viņš ved ceļiniekus, bet ceļinieki ved viņu pašu. Tomēr ar indiāņiem raksturīgo atturību viņš neizrādīja izbrīnu un, ekspedīcijai šķērsojot pampu takas, neizteica nekādas piezīmes. Vienīgi šoreiz, nonācis uz jau minētā ceļa, viņš apturēja zirgu un, pagriezies pret Paganelu, sacīja:

—   Karmenas ceļš.

—   Jā gan, krietnais patagoņi, — ģeogrāfs atbildēja, pūlēdamies iespējami skaidrāk izrunāt spāņu vārdus, — tas ir ceļš no Karmenas uz Men- dosu.

—   Vai mēs pa to nejāsim? — Talkavs vaicāja.

—   Nē, — Paganels atbildēja.

—   Kurp tad mēs dodamies?

—   Taisni uz austrumiem.

—   Tas nozīmē nekur nenokļūt.

—   Kas zina!

Talkavs apklusa un vērās zinātniekā pagalam pārsteigts. Tomēr viņš. ne mirkli nepieļāva iespēju, ka Paganels dzītu ar viņu jokus. Indiānim,, kas allaž pret visu izturas nopietni, nevar ne prātā ienākt, ka vispār kāds varētu runāt nenopietni.

—   Tātad jūs nedodaties uz Karmenu? — brīdi klusējis, viņš piemetināja.

—   Nē, — Paganels atbildēja.

—   Varbūt uz Mendosu?

—   Arī turp ne.

Šai brīdī pie Paganela piejāja Glenervens un jautāja, ko Talkavs sacījis un kāpēc viņš apstājies.

—   Viņš man jautāja, kurp mēs dodamies: uz Karmenu vai Mendosu, — Paganels paskaidroja. — Viņš bija ļoti pārsteigts, saņēmis noliedzošas atbildes uz abiem jautājumiem.

—   Patiesi, mūsu ceļojums viņam var likties ārkārtīgi dīvains, — Glenervens piezīmēja.

—   Es domāju gan. Viņš teica, ka mēs nekur nenokļūšot.

—   Vai jūs, Paganel, nevarētu izskaidrot viņam mūsu ekspedīcijas mērķi un to, kāpēc mums jāiet visu laiku uz austrumiem?

—   Tas būs ļoti grūti izdarāms, — Paganels atbildēja. — Indiāņiem nav nekādas jēgas par platuma grādiem, un stāsts par dokumentu viņam var likties pilnīgi neticams.

—   Ko īsti viņš nesapratīs? — majors nopietni iestarpināja. — Pašu stāstu vai stāstītāju?

—   Ak, nelabojamais Makneb! — Paganels izsaucās. — Vai jūs vēl aizvien šaubāties par manu spāņu valodu?

—   Tad mēģiniet ieskaidrot, cienījamais draugs.

—   Un mēģināšu arī.

Paganels piejāja pie patagoņa un sāka savu runu, bieži apstādamies, jo trūka vārdu un bija grūti pārtulkot dažus speciālus terminus un izskaidrot tos gandrīz pilnīgi neizglītotajam indiānim. Zinātnieks izskatījās gaužām smieklīgs. Viņš sparīgi žestikulēja, cītīgi izrunāja vārdus un vispār tik ļoti pūlējās, ka sviedri straumēm lija viņam no pieres uz krūtīm. Kad pietrūka vārdu, viņš ņēma palīgā rokas. Paganels nolēca no zirga un uzzīmēja smiltīs ģeogrāfijas karti, kur meridiāni krustojās ar paralēlēm, kur bija attēloti divi okeāni un kur aizstiepās Karmenas ceļš. Neviens skolotājs vēl nekad nav bijis iedzīts tādās sprukās. Talkavs mierīgi noraudzījās šais izdarībās, nelikdams manīt, vai viņš kaut ko saprot vai ne. Ģeogrāfa lekcija ilga vairāk nekā pusstundu. Beidzot Paganels apklusa, noslaucīja sviedriem noplūdušo seju un paraudzījās uz patagoņi.

—   Vai viņš saprata? — Glenervens jautāja.

—   Tūlīt noskaidrosim, — Paganels atbildēja. — Ja viņš nebūs sapratis, no tālākiem mēģinājumiem es atsakos.

Talkavs stāvēja pilnīgi nekustīgi, nebilzdams ne vārda. Viņš neatraudamies skatījās uz smiltīs ieskicēto zīmējumu, ko vējš pamazām izdzēsa.

—   Nu? — Paganels noprasīja.

Talkavs šķita neko nedzirdam. Paganels manīja ironisku smīnu uz majora lūpām un, aizskarts savās godajūtās, jau dzīrās ar jaunu enerģiju atsākt ģeogrāfijas lekciju, kad patagonis ar rokas mājienu viņu apstādināja.

—   Vai jūs meklējat gūstekni? — viņš jautāja.

—  Jā, — Paganels atbildēja.

—   Un meklējat tieši uz šīs līnijas starp sauli, kas noriet, un sauli, kas uzlec, — Talkavs piemetināja, pēc indiāņu paraduma apzīmēdams ceļu no rietumiem uz austrumiem.

—  Jā, jā, pilnīgi pareizi.

—   Un jūsu dievs gūstekņa noslēpumu uzticējis milzīgās jūras viļņiem.

—  Jā, pats dievs.

—   Lai notiek viņa prāts, — Talkavs svinīgi noteica, — mēs iesim uz austrumiem un, ja būs vajadzīgs, kaut vai līdz pašai saulei!

Sajūsmināts par savu skolnieku, Paganels tūdaļ pārtulkoja biedriem indiāņa atbildi.

—   Kāda gudra tauta! — viņš piebilda. — Esmu pārliecināts, ka no divdesmit franču zemniekiem deviņpadsmit nebūtu nenieka sapratuši no mana skaidrojuma.

Glenervens palūdza Paganelam iztaujāt patagoņi, vai viņš nav dzirdējis kaut ko par svešzemniekiem, kas nokļuvuši pampu indiāņu gūstā.

Uzdevis šo jautājumu, Paganels gaidīja atbildi.

—   Varbūt… — patagonis sacīja.

Šī atbilde tika nekavējoties pārtulkota, un visi septiņi ceļinieki, ielenkuši Talkavu, raudzījās viņā vaicājošiem skatieniem.

Gaužām satraukts, tikai ar pūlēm razdams vajadzīgos vārdus, Paganels turpināja uzdot jautājumus, turpretī viņa skatiens, neatraudamies no indiāņa sejas, it kā tiecās jau iepriekš nolasīt atbildi no viņa lūpām.

Ikvienu spāņu vārdu ģeogrāfs tūdaļ pārtulkoja angliski, tā ka viņa ceļabiedri dzirdēja atbildes tikpat kā savā dzimtajā valodā.

—   Kas bija šis gūsteknis? — Paganels jautāja.

—   Tas bija svešzemnieks, eiropietis, — Talkavs atbildēja.

—   Jūs viņu redzējāt?

—   Nē, bet es pazīstu viņu pēc indiāņu nostāstiem. Viņš bija krietns vīrs! Viņam bija vērša sirds.

—  Vērša sirds! — Paganels atkārtoja. — Brīnišķīgā patagoņu valoda!: Vai jūs saprotat, draugi? Tas nozīmē, ka viņš bijis liels drošsirdis.

—   Mans tēvs! — Roberts Grants iekliedzās.

Pēc tam, pievērsies Paganelam, pajautāja:

—   Kā spāniski būs «Tas ir mans tēvs»?

—   Es mio padre, — ģeogrāfs atbildēja.

Tad Roberts, satvēris Talkava roku, maigi sacīja:

—   Es mio padre!

—   Suo padreZ[22] — patagonis atsaucās, un viņa acīs ielija mirdzums.

Viņš satvēra zēnu rokās, pacēla viņu virs zirga muguras un uzlūkoja

ar apbrīnas pilnu sirsnību. Viņa gudrā un mierīgā seja pauda aizkustinājumu.

Bet Paganels nevarēja vien beigt taujāšanu. Kur atradās šis gūsteknis? Ko viņš darīja? Kad īsti Talkavs dzirdējis par viņu runājam? Visi šie jautājumi urdīt urdīja viņa prātu.

Atbildes nebija ilgi jāgaida, un Paganels uzzināja, ka eiropieti sagūstījusi kāda indiāņu cilts, kas klejojot apvidū starp Riokolorado un Rionegro.

—   Bet kur viņš atradās pēdējā laikā? — Paganels jautāja.

—   Pie kacika Kalfukura, — Talkavs atbildēja.

—   Uz līnijas, pa kuru mēs tagad ejam?

—   Jā.

—   Un kas ir šis kaciks?

—   Viņš ir pojuču cilts virsaitis, cilvēks ar divām mēlēm un divām sirdīm.

—   Tas nozīmē, ka šis virsaitis ir nepatiess vārdos un darbos, — Paganels paskaidroja, iepriekš pārtulkojis biedriem burtiski šo gleznaino patagoņu teicienu. — Vai mēs varētu savu draugu atbrīvot? — ģeogrāfs atkal pievērsās pavadonim.

—   Varbūt, ja viņš vēl atrodas indiāņu rokās.

—   Kad jūs dzirdējāt par viņu runājam?

—   Sen. Saule kopš tā laika jau divas reizes dāvājusi pampām vasaru.

Glenervena prieks nebija izsakāms. Patagoņa minētais laiks sakrita ar

dokumentā ierakstīto datumu. Vēl tikai vajadzēja uzdot Talkavam vienu jautājumu. Un Paganels to nekavējoties darīja.

—   Jūs runājāt par vienu gūstekni, — viņš sacīja. — Bet vai viņi nebija trīs?

—   Nezinu, — Talkavs atbildēja.

—   Un nezināt arī, kur gūsteknis patlaban atrodas? \

—   Nav ne jausmas.

Ar šiem vārdiem saruna beidzās. Bija pilnīgi iespējams, ka trīs gūstekņi jau sen izšķirti. Taču no patagoņa sniegtajām ziņām neapšaubāmi izrietēja, ka indiāņu vidū klīst valodas par eiropieti, kas kritis viņu gūstā. Sagūstīšanas laiks un vieta, kur gūsteknis atradies, patagoņa gleznainais izteiciens par gūstekņa drošsirdību — tas viss acīmredzot attiecās uz kapteini Hariju Grantu.

Nākamajā dienā, 25. oktobrī, ceļinieki ar jaunu sparu devās tālāk uz austrumiem. Viņi jāja pa vienmuļiem un skumīgiem līdzenumiem, kuriem, šķiet, nebija ne sākuma, ne gala un kurus šeit sauc par travesijām. Mālainā, visiem vējiem pakļautā zeme bija gluda kā galds. Nekur neredzēja ne vissīkākā akmentiņa, ja nu vienīgi dažās neauglīgās un izžuvušās gravās vai arī indiāņu rokām izrakto dīķu krastos. Retumis ceļā gadījās birzis ar melnīgsnējām koku galotnēm, starp kurām šur tur spraucās laukā baltie maizes koki, kuru pākstis ir pilnas ar saldu, garšīgu un atsvaidzinošu mīkstumu. Nelielos puduros auga terpentīnkoki, šanari, savvaļas irbulenes un dažnedažādi dzelkšņaini krūmi, kas liecināja par zemes neauglību.

Divdesmit sestais oktobris bija grūta diena. Vajadzēja iespējami ātrāk sasniegt Riokolorado. Jātnieku skubinātie zirgi aulekšoja tik raiti, ka tai pašā vakarā uz rietumu garuma 69. grāda un 45. minūtes ekspedīcija nonāca pie varenās pampu upes. Indiāņi to sauc par Kobuleubu, kas nozīmē — lielā upe. Pēc garā tecējuma caur pampām tā ieplūst Atlantijas okeānā. Tur, ietekas tuvumā, vērojama interesanta parādība: tuvojoties •okeānam, ūdens daudzums upē nemitīgi samazinās — vai nu iesūcas zemē, vai arī izgaro. Neparastās parādības cēlonis vēl nav pilnīgi noskaidrots.

Nonācis pie Kolorado, Paganels vispirms steidzās «ģeogrāfijas interesēs» izpeldēties šai mālu iekrāsotajā, sarkanīgajā ūdenī. Viņu pārsteidza upes dziļums, kam par iemeslu bija pirmajos vasaras saules staros kūstošais sniegs. Upe bija tik plata, ka zirgi nejaudāja pārpeldēt viņā krastā. Par laimi, dažus simtus tuāžu augšup pa tecējumu atradās no zariem sapīts un ādas siksnām nostiprināts piekaru tilts, ko bija cēluši indiāņi. Ceļotāju pulciņš pārgāja pāri tiltam un apmetās upes kreisajā krastā.

Pirms gulētiešanas Paganels nolēma precīzi noteikt Kolorado atrašanās vietu un sevišķi cītīgi iezīmēja šo upi kartē, it kā gribēdams atdarīt Jarudžangboču, kas viena pati bez viņa veļ savus ūdeņus Tibetas kalnājos.

Nākamajās divās dienās, 27. un 28. oktobrī, ceļojums norisa bez starpgadījumiem. Joprojām tā pati vienmuļā un neauglīgā zeme. Nekad vēl līdz pat apvārsnim nebija pletusies tik vienveidīga un neizteiksmīga ainava. Toties augsne kļuva aizvien mitrāka. Vajadzēja brist pāri pārplūdušām nogultnēm, tā saucamajām kanadām, un ūdenszālēm aizaugušām lagūnām jeb esterām. Vakarā zirgi apstājās pie Laukemas ezera, kura ūdens satur daudz minerālsāļu un kuru indiāņi tāpēc sauc par Rūgto •ezeru. 1862. gadā šis ezers pieredzēja, kā argentīniešu karaspēks nežēlīgi izrēķinājās ar iezemiešiem. Seit ceļinieki, kā parasti, ierīkoja nometni, un nakts paietu mierīgi, ja nebūtu aluatu sugas pērtiķu un savvaļas suņu. Šie skaļie dzīvnieki droši vien par godu eiropiešiem, vai pušu plēsdami viņu ausis, izpildīja vienu no tām mežonīgajām simfonijām, kuru pienācīgi novērtētu laikam vienīgi kāds nākotnes komponists.

## XVII nodaļa PAMPAS

Argentīnas pampas plešas no trīsdesmit ceturtā līdz' četrdesmitajam dienvidu platuma grādam. «Pampa» ir araukāņu vārds un nozīmē «zāļu līdzenums», kas trāpīgi izsaka šā novada raksturu. Ķokveida mimozas pampu rietumu daļā un krāšņās zāles austrumu daļā padara pampas ārkārtīgi savdabīgas. Visa šī veģetācija sakņojas augsnes kārtā, kas sniedz sarkanīgu vai dzeltenu smilšmāla slāni. Ģeologs tajā varētu atrast neizmērojamas bagātības, izpētot terciārā laikmeta noslāņojumus. Tajos lielā daudzumā saglabājušies aizvēsturisku dzīvnieku kauli, kurus indiāņi piedēvē izmirušām milzu bruņnešu sugām, vārdu sakot, zem augu valsts trūdiem paslēpta šīs zemes pirmvēsture.

Amerikas pampas ir tāda pati ģeogrāfiska savdabība kā Lielo ezeru savannas vai Sibīrijas stepes. Pampu klimats, būdams kontinentāls, raksturīgs ar saltākām ziemām un svelmainākām vasarām nekā Buenosaire- sas provincē, jo, kā Paganels paskaidroja, okeāns ziemā pamazām atdod atpakaļ vasarā uzkrāto siltumu. Tāpēc arī salās daudz vienmērīgāka temperatūra nekā kontinenta iekšienē.[23] toties pampu rietumu daļā klimats nav tik vienmērīgs kā piekrastē — Atlantijas okeāna tuvumā. Rietumu daļā notiek pēkšņas temperatūras svārstības, kad dzīvsudraba stabiņš spēji krītas un tikpat spēji kāpj augšup. Rudeņos, tas ir, aprīlī un maijā, bieži nolīst īstas gāzmas. Turpretī šai gadalaikā pieturas ļoti karsts un sauss laiks.

Iepriekš noteikuši virzienu, ekspedīcijas dalībnieki jau rītausmā devās ceļā. Koku un krūmu sakņu nostiprināta, zemes virskārta šeit bija gluži cieta: nebija vairs smilšu, no kurām veidojas medanas, nedz arī smalko putekļu, kas virmo gaisā. Zirgi raiti soļoja starp savdabīgās pampu zāles — pahabravas ceriem, kuros indiāņi patveras negaisa laikā. Aizvien retāk ceļā gadījās miklas liekņas, kur aug vītoli un vietējais augs gygnerium argenteum, kas ciena saldūdens tuvumu. Zirgi, atraduši šais liekņās ūdeni, allaž krietni nodzērās, itin kā gribēdami dzesēt slāpes priekšdienām. Talkavs, jādams pa priekšu, šaustīja krūmus. Viņš baidīja prom čolinas, ļoti bīstamas indīgās čūskas, no kuru kodiena nepilnas stundas laikā nobeidzas pat vērsis. Talkava veiklais zirgs lēca pāri krūmiem, palīdzēdams savam saimniekam iemīt stigu pārējiem zirgiem.,


Zirgi raiti soļoja.

Jāt pa gludo līdzenumu nebija grūti, un ceļinieku pulciņš ātri virzījās uz priekšu. Visapkārt pletās tā pati prērija, kur simt jūdžu apkaimē, šķiet, nevarētu atrast pat ne mazu akmentiņu. Bezgalīga vienmuļība. Nekādu izmaiņu ainavā, nekādu pārsteigumu. Patiesi, vajadzēja būt Paganelam, vienam no tiem zinātniekiem entuziastiem, kuri saredz to, ko citi neredz, lai interesētos par dažādiem sīkumiem. Kas tad saistīja viņa uzmanību? Pat viņam pašam būtu grūti atbildēt uz šo jautājumu. Kāds krūmiņš, kāds zāles stiebriņš. Taču ar to pietika, lai atraisītu zinātniekam mēli un viņš sāktu mācīt Robertu, kas labprāt viņā klausījās.

Arī 29. oktobrī, cik tālu vien skatiens sniedza, visapkārt pletās tas pats bezgala vienveidīgais līdzenums. Ap pulksten diviem dienā ceļinieki ieraudzīja zem zirgu kājām izbalojušus dzīvnieku kaulus. Tās bija milzīga vēršu bara paliekas. Šie kauli negulēja līkloču līnijā, kā parasti ceļā mēdz nokrist cits pēc cita spēku zaudējušie dzīvnieki. Tāpēc neviens nevarēja izskaidrot, kālab vienuviet tik daudz skeletu. Nespēdams rast izskaidrojumu, Paganels griezās ar jautājumu pie Talkava, kas nekavējoties kaut ko atbildēja.

Ģeogrāfa izsauciens «Nevar būt!» un patagoņa apstiprinošais galvas mājiens visus ļoti ieinteresēja.

—   Kas šeit ir bijis? — viņi jautāja.

—   Debesu uguns, — ģeogrāfs atbildēja.

—   Kā gan zibens spējis nodarīt tik lielu postu?! — Toms Ostins iesaucās. — Vienā spērienā nolikt gar zemi piecsimt vēršu!

—   Talkavs to apgalvo, un Talkavam ir taisnība. Es viņam ticu, jo pērkona negaisi pampās, starp citu, ir sevišķi neganti. Ka tikai mums tie nebūtu jāizbauda!

—   Šausmīgi karsts, — Vilsons ieteicās.

—   Termometrs droši vien rāda trīsdesmit grādus ēnā, — Paganels atsaucās.

—   Tas mani nepārsteidz, — Glenervens sacīja, — es jūtu, ka mani caurstrāvo elektrība. Cerēsim, ka šāds karstums ilgi neturēsies.

—   Ko jūs! — Paganels iebilda. — Uz laika maiņu nav ko cerēt. Pie apvāršņa neredz ne dūmakas.

—   Jo ļaunāk, — Glenervens noteica, — karstums pārāk nokausējis zirgus. Un tev, manu zēn, vai tev nav pārāk karsti? — viņš piemetināja, pievērsdamies Robertam.

—   Nē, milord, — jaunais Grants atbildēja. — Karstums man patīk. Tas tik ir ko vērts!

—   Sevišķi ziemā, — majors dziļdomīgi noteica, izpūzdams gaisā cigāra dūmu.

Vakarā ceļinieki apstājās pie kāda pamesta rančo, salmiem apjumtas māla būdas. Blakus būdai atradās aploks, kura pussapuvušais mietu žogs vēl varēja naktī pasargāt zirgus no lapsām. Pašiem zirgiem šie viltīgie zvēri neko nevar nodarīt, taču tie pārgrauž apaušus, un zirgi, izmantodami to, aizbēg brīvībā.

Dažu soļu attālumā no rančo bija izrakta bedre, kas acīmredzot kalpoja par virtuvi, jo tajā vēl bija saglabājušies atdzisuši pelni. Būdā atradās sols, ar vēršādu pārklāta guļvieta, katliņš, iesms un mate vārāmais trauks. Dienvidamerikā mate ir plaši izplatīts dzēriens. Tā ir indiāņu tēja. Mate gatavo no kaltētu zāļu uzlējuma un, tāpat kā daudzus amerikāņu dzērienus, sūc caur salmiņu. Izpildot Paganela lūgumu, Talkavs pagatavoja vairākas tases mate, un ceļinieki pēc vakariņām to labprāt iebaudīja, atzīdami par brīnišķīgu dzērienu.

Saule 30. oktobra rītā uzlēca, ietinusies kvēlojošā dūmakā, un raidīja uz zemi svelmējošus starus. Temperatūra šai dienā solījās būt neparasti augsta, un līdzenumā diemžēl nebija nekādas paēnas. Ceļinieku pulciņš tomēr varonīgi devās tālāk uz austrumiem. Vairākkārt viņi sastapa ceļā milzīgus ganāmpulkus. Nejaudādami šai spiedīgajā karstumā plūkt zāli, lopi gulēja, laiski izstiepušies. Sargu vai, pareizāk sakot, ganu nekur nemanīja. Sos milzīgos govju un vēršu barus uzraudzīja vienīgi suņi, kas, slāpju mocīti, bija pieraduši zīst aitas. Vērši šeit ir rāmas dabas, un viņus nesatricina sarkanā krāsa kā viņu Eiropas ciltsbrāļus.

—  Tas droši vien tāpēc, ka viņi ganās republikas pļavās, — Paganels sacīja, priecādamies pats par savu asprātību, kura, šķiet, bija pārāk franciska.

Ap dienas vidu pampās iezīmējās dažas pārmaiņas, kas nevarēja palikt nemanītas vienmuļības nogurdinātam skatienam. Zālaugu kļuva aizvien mazāk. Tie atdeva vietu sausajiem dadžiem un gigantiskiem, deviņas pēdas augstiem dzelkšņiem, kuri varētu aplaimot visas pasaules ēzeļus. Sur tur bija redzami tumšzaļi, adataini augi, kādi parasti sastopami sausuma piemeklētos apvidos. Līdz šim prērijas mālainajā augsnē saglabājies mitrums deva ganībām veldzi, un zāles paklājs bija biezs un krāšņs. Turpretī tagad zaļais paklājs, vietumis izdilis, vietumis pārrauts, atsedza skatienam savu lieso pamatni. Talkavs norādīja ceļiniekiem uz šīm aizvien pieaugošā sausuma pazīmēm.

—  Man pret šādu pārmaiņu nav nekādu iebildumu, — Toms Ostins ierunājās. — Visu laiku tikai zāle un zāle, galu galā tas reiz var apnikt.

—   Nevajag aizmirst: kur zāle, tur arī ūdens, — atsaucās majors.

—   Pagaidām ūdens mums netrūkst, — sarunā iejaucās Vilsons, — un ceļā mēs droši vien šķērsosim ne vienu upi vien.

Ja šos vārdus būtu dzirdējis Paganels, viņš, protams, nebūtu palaidis garām izdevību paskaidrot, ka starp Kolorado un Argentīnas provinces sjerrām upes sastopamas visai reti, taču tieši tai brīdī viņš skaidroja Glenervenam kādu parādību, kas bija piesaistījusi lorda uzmanību.

Jau labu laiku gaisā bija jūtama tāda kā deguma smaka, lai gan uguns pie apvāršņa nebija redzama. Nemanīja arī dūmus, kas liecinātu par attālu ugunsgrēku. Šai parādībai nevarēja rast nekādu dabisku cēloni. Drīz vien svilstošas zāles smaka kļuva tik stipra, ka visi, izņemot Paganelu un Talkavu, jutās pārsteigti. Ģeogrāfs, kā allaž, varēja izskaidrot jebkuru parādību un pastāstīja saviem draugiem:

—   Mēs neredzam uguni, bet jūtam dūmu smaku. Tomēr paruna, ka nav dūmu bez uguns, ir spēkā tiklab Amerikā, kā Eiropā. Tātad uguns kaut kur ir. Tikai pampas ir tik līdzenas, ka gaisa plūsmām šeit nekas nestāv ceļā un degošās zāles smaka bieži vien saožama septiņdesmit piecu jūdžu attālumā.

—   Septiņdesmit piecu jūdžu attālumā? — majors šaubīdamies pārjautāja.

—   Tieši tā, — Paganels apstiprināja. — Varu vēl piebilst, ka šie ugunsgrēki izplatās ar lielu ātrumu un bieži vien aptver milzu platības.

—   Kas tad aizdedzina prērijas? — Roberts pajautāja.

—   Dažkārt zibens, kad zāle saules svelmē izkaltusi, citreiz paši indiāņi.

—   Kāpēc viņi to dara?

—   Indiāņi uzskata — nezinu, cik pamatots šāds uzskats, — itin kā pampās pēc ugunsgrēkiem labāk augot zāle. Tas, iespējams, ir mēģinājums uzlabot zemes auglību ar pelniem. Taču, manuprāt, šo ugunsgrēku galvenais nolūks ir iznīcināt miljardiem ērču, parazītisku kukaiņu, kuri moka nost ganāmpulkus.

—   Bet šāds radikāls līdzeklis var maksāt dzīvību dažam labam līdzenumā klīstošam dzīvniekam, — majors aizrādīja.

—  Jā, dažs labs sadeg, taču, ņemot vērā dzīvnieku daudzumu, tam nav nekādas nozīmes.

—  Man nerūp indiāņi — tā ir viņu pašu darīšana, — Maknebs turpināja, — bet gan ceļinieki, kas jāj caur pampām. Vai ugunsgrēks viņus nevar pārsteigt un apņemt ar liesmām?

—   Un kā vēl! — Paganels iesaucās ar acīm redzamu gandarījumu. — Reizēm tas atgadās, un man nebūtu nekas pretī piedalīties šādā izrādē.

—  Tas izklausās pēc mūsu zinātnieka, — Glenervens sacīja, — zinātnes labā viņš būtu ar mieru dzīvs sadedzināties.

—  To gan ne, dārgais Glenerven, esmu lasījis Kūperu, un viņa Ādzeķe iemācījis mani izglābties no liesmām. Vajag tikai izraut zāli vairāku tuāžu lielā aplī. Nekas nav vieglāk izdarāms. Tāpēc mani itin nemaz nebaida ugunsgrēka tuvošanās, gluži otrādi, es alkstu to ieraudzīt.

Paganela alkām tomēr nebija lemts piepildīties; ja arī viņš mazliet apcepa, tad vienīgi karstajos saules staros, kas tiešām neizturami svel- mēja. Zirgi šai tropiskajā karstumā smagi elsoja. Uz paēnu nebija nekādu cerību. Ja nu vienīgi, kad kvēlojošo disku aizklāja kāds rēns mākonītis. Tad ēna slīdēja pāri bezgalīgajam līdzenumam un jātnieki skubināja zirgus, gribēdami palikt atsvaidzinošajā ēnā, kuru austrumu vējš dzina uz priekšu kopā ar mākoni. Taču zirgi drīz vien atpalika un neaizklātais dienas spīdeklis atkal lēja uguns versmi pār izdedzināto pampu zemi.

Izrādījās, Vilsons, apgalvodams, ka ūdens krājumi esot pietiekami, nebija ņēmis vērā neremdināmās slāpes, kas šai dienā mocīja viņa ceļabiedrus. Arī viņa paredzējums, ka ceļā droši vien gadīšoties kāda upe, bija stipri pārsteidzīgs. Patiesībā upju nebija nemaz, jo gludajā līdzenumā tās nevarēja rast piemērotu gultni. Arī indiāņu izraktās mākslīgās ūdenskrātuves bija izsīkušas. Redzēdams, ka sausuma pazīmes ar katru jaunu jūdzi kļūst aizvien krasāk izteiktas, Paganels uzsāka sarunu ar Talkavu un jautāja viņam, kur viņš cerot atrast ūdeni.

—   Saliņas ezerā, — indiānis atbildēja.

—   Kad mēs to sasniegsim?

—   Rītvakar.

Argentīnieši, ceļodami pa pampām, parasti rok akas un uziet ūdeni dažu tuāžu dziļumā. Taču mūsu ceļiniekiem nebija vajadzīgo darbarīku un viņi nevarēja izmantot šo ūdens ieguves veidu. Vajadzēja iztikt ar mazāku ūdens devu, un, lai arī neizturamas slāpes nevienu nemocīja, tomēr tās pilnīgi apmierināt neviens nevarēja.

Vakarā, nojājuši trīsdesmit jūdzes, ceļinieki apmetās uz naktsguļu. Visi cerēja izgulēt dienā uzkrāto nogurumu, taču moskītu un odu mākoņi viņus, burtiski, tirdīja. So kukaiņu parādīšanās liecināja, ka grozīsies vējš, un tiešām drīz vien tas mainīja virzienu un sāka pūst no ziemeļiem. Turpretī uzmācīgie kukaiņi šai apvidū parasti pazūd vienīgi reizēs, kad vējš iegriežas dienvidos vai dienvidrietumos.

Majors mierīgi pacieta sīkās dzīves likstas, turpretī Paganels šķendējās par ikvienu likteņa dzēlienu, viņš sūtīja pie visiem velniem moskītus un odus un nevarēja vien beigt gausties, ka nav paskābināta ūdens, ar ko veldzēt tūkstošiem sūrstošo kodumu. Lai gan majors centās viņu nomierināt, sacīdams, ka vajadzētu justies laimīgam jau tāpēc vien, ka no trīs simti tūkstošiem kukaiņu sugām, kas pazīstamas dabaszinātniekiem, viņiem darīšanas vienīgi ar divām, Paganels nākamajā rītā tomēr pamodās visai nelāgā garastāvoklī.

Taču, kad ekspedīcija jau gaismas svīda posās ceļā, ģeogrāfs nebija skubināms, jo tai pašā dienā vajadzēja sasniegt Saliņas ezeru. Zirgi bija pagalam noguruši un beidzās vai nost aiz slāpēm. Jātnieki no saviem krājumiem gan atlicināja ūdeni arī zirgiem, tomēr viņu tiesa bija visai niecīga. Sausums lika sevi manīt aizvien vairāk un karstums šķita vēl neizturamāks, jo pūta putekļiem piesātinātais ziemeļvējš, pampu samums.

Sajā dienā ceļojuma vienmuļību uz brīdi izkliedēja kāds starpgadījums. Pēkšņi Milredijs, kas jāja pa priekšu, pagriezās atpakaļ un ziņoja, ka tuvojas kāda indiāņu nodaļa. Šī sastapšanās tika uzņemta dažādi. Glenervens cerēja, ka indiāņi varēs sniegt kādas ziņas par «Britānijas» jūrniekiem. Turpretī Talkavs nejutās iepriecināts par iespēju sastapties ar klejotājiem indiāņiem. Viņš uzskatīja tos par laupītājiem un centās izvairīties no šīs tikšanās. Pēc viņa norādījuma ceļinieku pulciņš saspiedās cieši kopā un satvēra ieročus. Vajadzēja būt gataviem uz visu.

Drīz vien parādījās indiāņu nodaļa. Tajā nebija vairāk par desmit jātniekiem, un patagoņi tas nomierināja. Indiāņi apstājās apmēram simt soļu attālumā. Tagad viņi bija labi redzami, šie iezemieši piederēja pie tās pampu cilts, kuru 1833. gadā sakāva ģenerālis Rosass. Viņi bija lieliski savas rases pārstāvji: gara auguma, augstu, izliektu pieri, olīvkrāsas ādu. Indiāņi bija tērpušies gvanako un sesku ādās, apbruņojušies ar divdesmit pēdu gariem šķēpiem, lingām, bolām un laso. Pēc tā, cik veikli viņi vadīja zirgus, varēja spriest, ka viņi ir prasmīgi jātnieki.

Apstājušies simt soļu attālumā no ceļiniekiem, indiāņi par kaut ko apspriedās, kliedza un žestikulēja. Glenervens izjāja viņiem pretī. Taču viņš nenojāja ne divas tuāzes, kad indiāņu nodaļa spēji pagriezās un neticami ātri izgaisa skatienam. Mūsu ceļinieku nokausētie zirgi nekad nebūtu varējuši viņus panākt.

—   Gļēvuļi! — Paganels iesaucās.

—   Godīgi ļaudis tik nadzīgi nemuktu, — Maknebs piebilda.

—   Kas tie par indiāņiem? — Paganels jautāja Talkavam.

—   Gaučo, — patagonis atbildēja.

—   Gaučo, — Paganels atkārtoja, pagriezdamies pret ceļabiedriem. — Gaučo! Tādā gadījumā mums nevajadzēja būt tik piesardzīgiem. No šiem indiāņiem nav ko baidīties.

—   Kāpēc tā? — majors noprasīja.

—   Tāpēc, ka gaučo ir miermīlīgi zemnieki.

—   Jūs esat pārliecināts, Paganel?

—   Bez šaubām. Viņi noturēja mūs par laupītājiem un aizaulekšoja prom.

—   Es tomēr domāju, ka viņi neuzdrošinājās mums uzbrukt, — Glenervens iebilda, aizkaitināts, ka nav izdevies parunāties ar iezemiešiem, lai tie būtu kas būdami.

—   Pilnīgi pareizi, — majors paziņoja, — ja nemaldos, šie gaučo ir nevis miermīlīgi zemnieki, bet gan veikli un bīstami laupītāji.

—   Blēņas! — Paganels iesaucās.

Un viņš tik dedzīgi sāka apcerēt šo etnoloģijas jautājumu, ka aizkaitinātais majors, par spīti savai atturībai, atļāvās atcirst:

—   Manuprāt, jums nav taisnība, Paganel.

—   Nav taisnība? — zinātnieks pārjautāja.

—   Jā. Pat Talkavs šos indiāņus noturēja par laupītājiem, un Talkavs, domājams, viņus pazīst.

—   Tas vēl neko nenozīmē, Talkavs šoreiz kļūdījies, — Paganels skarbi attrauca. — Gaučo ir miermīlīgi zemkopji, visparastākie gani, nekas vairāk. Es pats esmu tā rakstījis pietiekami pazīstamajā brošūrā par pampu iezemiešiem.

—   Tātad jūs esat kļūdījies, Paganela kungs.

—   Es kļūdījies, Makneba kungs?

—   Tās pašas izklaidības dēļ, ja vēlaties zināt, — majors palika pie savām domām, — un nākamajos izdevumos jums vajadzēs izdarīt attiecīgus labojumus.

Paganels, juzdamies sāpīgi aizskarts, ka viņa ģeogrāfijas zināšanas tiek ne vien apstrīdētas, bet kļūst par ņirgāšanās objektu, saīga aizvien vairāk.

—   Ielāgojiet, cienītais kungs, — viņš sacīja majoram, — ka manām grāmatām nekādi kļūdu labojumi nav vajadzīgi.

—   Nē, ir vajadzīgi, vismaz šai gadījumā! — Maknebs atcirta, parādīdams ne mazāku stūrgalvību.

—   Kā redzams, cienītais kungs, jūs kļūstat kašķīgs, — Paganels iedzēla.

—   Bet jūs, kā redzams, — rupjš! — majors dzēla pretī.

Strīds acīmredzot draudēja pieņemt visai plašus apmērus, lai gan strīda iemesls nebija to pelnījis. Tāpēc Glenervens uzskatīja par vajadzīgu iejaukties.

—   Patiesi, — viņš sacīja, — jūsu strīdā vērojama gan kašķība, gan rupjība. Es brīnos par jums abiem.

Patagonis, nesaprazdams, par ko strīdas, bez grūtībām noskārta, ka abi draugi tūlīt saies ragos. Viņš pasmaidīja un mierīgi sacīja:

—   Tas ir ziemeļu vējš.

—   Ziemeļu vējš! — Paganels iesaucās. — Kāds tam sakars ar ziemeļu vēju?

—   Kas tur ko nesaprast, — Glenervens atsaucās, — ziemeļu vējš ir jūsu nelāgā garastāvokļa cēlonis. Esmu dzirdējis, ka Amerikas dienvidos tas ārkārtīgi uzbudinot nervu sistēmu.

—   Zvēru pie svētā Patrika, jums taisnība, Edvard! — majors iesaucās un sāka skaļi smieties.

Turpretī pārlieku iekarsušais Paganels negribēja tik viegli mest strīdam mieru un pavērsās pret Glenervenu, kura iejaukšanās viņam šķita nepiedienīga.

—   Tātad, pēc jūsu domām, milord, — viņš sacīja, — mana nervu sistēma atrodas uzbudinājuma stāvoklī?

—   Protams, Paganel, un iemesls tam ir ziemeļu vējš, kas pampās dažkārt noved cilvēku pat līdz noziegumam tāpat kā tramontāns Romas apkaimē.

—   Līdz noziegumam! — zinātnieks attrauca. — Tātad es izskatos pēc cilvēka, kas grasās pastrādāt noziegumu?

—   Gluži tā es neteicu.

—   Sakiet taču atklāti, ka es gribu jūs nogalināt!

—   O! Jūs tiešām iedvešat man bailes! — Glenervens iesaucās, nevarēdams apvaldīt smieklus. — Par laimi, ziemeļu vējš nepūš ilgāk par vienu dienu.

Glenervena vārdi izraisīja veselu smieklu šalti. Paganels iecirta piešus zirgam sānos un aizauļoja uz priekšu, lai vientulībā izkliedētu nelāgo garastāvokli. Pēc stundas ceturkšņa viņš jau bija pilnīgi aizmirsis strīdu.

Tā zinātnieks šai dienā uz brīdi palika neuzticīgs savam lādzīgajam raksturam, taču Glenervens bija pareizi norādījis, ka cēlonis šim vājuma mirklim ir tīri ārējs.

Pulksten astoņos vakarā Talkavs, kas jāja kādu gabalu pa priekšu, pavēstīja, ka viņi tuvojas sengaidītajam ezeram. Pēc ceturtdaļstundas ceļinieku pulciņš jau jāja lejup pa Saliņas ezera krastu. Taču ceļiniekus gaidīja rūgta vilšanās. Ezers bija izžuvis.

## XVIII nodaļa Ūdeni meklĒjot

Ar Saliņas ezeru beidzas lagūnu virkne, kas stiepjas starp Ventanas un Gvamini sjerrām. Kādreiz no Buenosairesas šurp devās pēc sāls veselas ekspedīcijas, jo ezera ūdeņi satur ievērojamu daudzumu nātrija hlorīda. Tagad svelmainaja Karstuma ūdens bija izgarojis, sals nosedies un ezers pārvērties milzīgā, žilbinošā spogulī.

Kad Talkavs runāja par Saliņas ezera dzeramo ūdeni, viņam padomā bija saldūdens upes, kas daudzās vietās tajā ietek. Taču patlaban visas upītes, tāpat kā pats ezers, bija sausas. Kvēlojošā saule bija visu izdzērusi. Nav grūti iedomāties sāpīgo vilšanos, kad izslāpušie ceļinieki ieraudzīja Saliņas ezera izžuvušos krastus. Nekavējoties vajadzēja pieņemt kādu lēmumu. Tas mazumiņš ūdens, kas vēl atradās ādas maisos, bija stipri sasmacis un nevarēja dzesēt slāpes. Bet slāpes mocīja aizvien negantāk. Šās visupirinās nepieciešamības priekšā atkāpās pat bads un nogurums. Novārgušie ceļinieki patvērās rukā — ādas teltī, kuru iezemieši bija uzcēluši un atstājuši kādā nelielā ieplakā. Zirgi, nogūlušies ezera dūņainajā krastā, ar acīm redzamu riebumu košļāja ūdenszāles un sausās niedres.

Kad visi bija sanākuši rukā, Paganels lūdza Talkavu izteikt savas domas, kā rīkoties tālāk. Lai gan ģeogrāfs un indiānis sarunājās ātri, atsevišķus vārdus Glenervenam tomēr izdevās uztvert. Talkavs runāja mierīgi, toties Paganels žestikulēja par abiem. Dialogs ilga vairākas minūtes. Tad patagonis sakrustoja rokas uz krūtīm.

—   Ko viņš sacīja? — Glenervens jautāja. — Cik sapratu, viņš iesaka .mums sadalīties.

—   Jā, divās grupās, — Paganels atbildēja. — Tie, kuru zirgi aiz noguruma un slāpēm tikko velkas, turpinās kā varēdami ceļu pa trīsdesmit septīto paralēli. Turpretī tie, kuru zirgi možāki, izrausies uz priekšu, lai pirmie sasniegtu Gvamini upi, kaš ietek Sanlukasa ezerā trīsdesmit vienu jūdzi[24] no šejienes. Ja ūdens tur būs pietiekamā daudzumā, pirmā grupa sagaidīs ceļabiedrus Gvamini krastos. Bet, ja arī šī upe izžuvusi, pirmā grupa dosies atpakaļ pretī otrajai, lai aiztaupītu biedriem veltīgu ceļa .gabalu.

—   Bet pēc tam? — Toms Ostins vaicāja.

—   Tad vajadzēs jāt septiņdesmit piecas jūdzes uz dienvidiem līdz "Ventanas sjerras pirmajiem atzarojumiem, kur upju ir ļoti daudz.

—   Padoms nav slikts, — Glenervens sacīja. — Un mums tūdaļ tam jāseko. Manu zirgu ūdens trūkums vēl nav pārāk novārdzinājis, un es pie sākos jāt līdzi Talkavam.

—   Ak, milord, ņemiet līdz ari mani! — Roberts lūdzās, itin kā runa būtu par jautru izpriecu.

—   Vai tu varēsi tikt mums līdz, manu zēn?

—   O! Man ir labs zirgs, kas tā vien raujas uz priekšu … Vai ņemsit mani, milord? … Es jūs ļoti lūdzu!

—   Lai notiek, manu zēn! — Glenervens piekrita, patiesībā juzdamies iepriecināts, ka nebūs jāšķiras no Roberta. — Tas nevar būt, — viņš piebilda, — ka mēs trijatā neuzietu svaigu un tīru ūdeni.

—   Bet es? — Paganels iejautājās.

—   Jūs, dārgais Paganel, paliksit kopā ar rezerves nodaļu, — majors atsaucās. — Jūs pārāk labi pazīstat trīsdesmit septīto paralēli, Gvamini upi un visas pampas, lai atstātu mūs. Nedz Milredijs, nedz Vilsons, nedz es — neviens no mums nebūs spējīgs aizkļūt līdz noliktajai satikšanās vietai. Turpretī drosmīgā Zaķa Paganela vadībā mēs paļāvīgi dosimies uz priekšu.

—   Būs vien jāpadodas liktenim, — ģeogrāfs piekrita, juzdamies glaimots, ka viņam uzticēta nodaļas vadība.

—   Tikai pielūkojiet, ka nekļūstat izklaidīgs, — majors piebilda. — Ne- aizvediet mūs turp, kur mums nav ko iesākt, piemēram, atpakaļ uz Klusā okeāna krastiem!

—   Jūs būtu to pelnījis, neciešamais major! — Paganels smiedamies atteica. — Bet sakiet, dārgais Glenerven, — kā jūs sapratīsities ar Tal- kavu?

—   Es domāju, ka mums ar patagoņi nebūs vajadzības daudz runāt, — Glenervens atbildēja. — Bet ārkārtējos apstākļos pietiks ar nedaudzajiem spāņu vārdiem, kurus es zinu, lai mēs viens otru saprastu.

—   Tad dodieties ceļā, mans krietnais draugs, — Paganels sacīja.

—   Vispirms paēdīsim vakariņas, — Glenervens ierosināja, — un no- snaudīsim kādu brītiņu.

Ceļinieki iebaudīja sausu ēdienu, kas viņus maz spirdzināja, un nolikās gulēt, jo nekas cits nebija darāms. Paganels sapnī redzēja plašas straumes, ūdenskritumus, upes, upītes, dīķus, strautus, pat pilnas karafes, vārdu sakot, visu, kur parasti atrodams dzeramais ūdens. Tie bija mokoši murgi.

Nākamajā dienā pulksten sešos no rīta Talkava, Glenervena un Roberta Granta zirgi jau bija apsegloti. Zirgus padzirdīja ar pēdējām ūdens paliekām, kuras viņi gan alkatīgi dzēra, taču bez kādas baudas, jo ūdens patiesi bija pretīgs. Pēc tam visi trīs jātnieki uzlēca seglos.

—   Uz redzēšanos! — viņiem nopakaļ sauca majors, Ostins, Vilsons un Milredijs.

— Un, galvenais, pacentieties neatgriezties atpakaļ! — Paganels piemetināja.

Drīz vien patagonis, Glenervens un Roberts ar skumjām pazaudēja no redzes loka ģeogrāfa attapībai uzticēto ceļinieku pulciņu.

Saliņas ezera tuksnesis, pa kuru viņi tagad jāja, bija mālains līdzenums, kur auga kādas desmit pēdas augsti, nīkulīgi krūmi, mazas mimozas, kuras indiāņi dēvē par kuramamelēm, un krūmveida huma koki, kas satur daudz sodas. Sur tur vīdēja lielas sāls plātnes, kas apbrīnojami spoži atstaroja saules starus. Ja nebūtu negantās svelmes, šos barrero[25] varētu noturēt par ledāju rajonu. Kontrasts starp sauso, saules izdedzināto augsni un baltajiem, mirgojošajiem laukumiem darīja tuksnesi ārkārtīgi īpatnēju un interesantu.

Turpretī gluži citāda ainava vērojama Ventanas sjerrās, kurp mūsu ceļiniekiem būtu jādodas, ja izrādītos, ka Gvamini upe ir izžuvusi. Sis novads, kuru 1835. gadā izpētīja «Bīgla» ekspedīcijas vadītājs Ficrojs, ir neparasti auglīgs. Te plešas vislabākās indiāņu teritorijas ganības. Sjerru ziemeļrietumu nogāzes klāj lekna zāle, mazliet zemāk kuplo ar dažādu koku sugām bagāti meži. Tur aug maizes koks — algarobo —, kura augļus kaltē un smalki saberž, pēc tam cep indiāņu ciltīs iecienītu maizi; baltais kebračo, kura garie un lokanie zari atgādina Eiropas sēru vītolu; ļoti cietais sarkanais kebračo; naudubajs, kas ātri uzliesmo un bieži vien ir par iemeslu postošiem ugunsgrēkiem; viraro, kas zied ar violetiem piramīd- veida ziediem, un, beidzot, astoņdesmit pēdas augstais milzis timbo, zem kura zarotnes no saules stariem var paslēpties vesels ganāmpulks. Argentīnieši ne vienreiz vien mēģinājuši kolonizēt šo bagāto novadu, taču viņiem tā arī nav izdevies pārvarēt indiāņu naidīgumu.

Acīmredzot no kalnu grēdas gālēm lejup traucas daudzas upes, kas dāsni veldzē šo auglīgo zemi, un, patiesi, pat bargākajā sausumā šīs upes nekad neizsīkst. Taču, lai aizkļūtu līdz tām, vajadzēja nojāt simt trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem. Tāpēc Talkava lēmums doties vispirms uz Gvamini bija saprātīgs, jo šī upe atradās daudz tuvāk un nevajadzēja arī novirzīties no nospraustā ceļa.

Trīs zirgi strauji aulekšoja uz priekšu. Šie lieliskie dzīvnieki, kā redzams, instinktīvi nojauta, kurp jātnieki viņus vada. īpaši nasks bija Tauka — nedz nogurums, nedz slāpes to nevarēja nokausēt. Kā putns tas laidās pār izžuvušām kanadām un kuramameles krūmiem, laiku pa laikam uzmundrinoši iezviegdamies. Glenervena un Roberta zirgi, labā parauga aizrauti, varonīgi sekoja Taukam, lai gan solis tiem bija smagāks. Talkavs^ itin kā pieaudzis pie segliem, noderēja par paraugu saviem ceļabiedriem tāpat kā Tauka saviem.

Patagonis bieži atskatījās uz Robertu Grantu. Redzēdams, ka puisēns seglos sēž stingri un droši, ar taisnu muguru, izrieztām krūtīm, brīvi nolaistām kājām, pie segliem piespiestiem ceļgaliem, viņš izteica savu atzinību ar uzmudinošu saucienu. Patiesi, Roberts Grants veidojās par lielisku jātnieku un bija pelnījis indiāņa uzslavu.

—   B'ravo, Robert! — Glenervens sacīja. — Talkavs, kā redzams, izsaka tev atzinību. Viņš ir apmierināts ar tevi, manu zēn.

—   Ar ko apmierināts, milord?

—   Ar tavu labo jātnieka stāju.

—   Es tikai cieši turos seglos — un vairāk nekā, — Roberts atbildēja> piesarkdams aiz labpatikas.

—   Tas arī ir svarīgākais, Robert, — Glenervens turpināja. — Tu esi pārāk kautrīgs, taču es paredzu, ka tev ir visas dotības kļūt par pirmklasīgu sportistu.

—   Nebūtu jau slikti, — Roberts smiedamies atbildēja. — Bet ko sacīs tēvs, kurš grib, lai es kļūstu par jūrnieku?

—   Te nav nekādas pretrunas. Visi jātnieki nevar būt labi jūrnieki, toties visi jūrnieki spēj kļūt par labiem jātniekiem. Sēdēdami jāteniski uz rājām, viņi iemācās stingri turēties, bet savaldīt zirgu, pagriezt to uz vienu vai otru pusi, likt tam apgriezties apkārt — tas viss rodas pats no sevis, jo nekas nevar būt dabiskāks.

—   Nabaga tēvs! — Roberts ieteicās. — Cik pateicīgs viņš būs jums, milord, kad jūs viņu izglābsit!

—   Tu ļoti mīli tēvu, Robert?

—  Jā, milord. Viņš bija tik labs pret māsu un mani! Par mums vien viņš domāja! Pēc katra jūras brauciena viņš pārveda mums dāvanas no visām tām zemēm, kuras bija apmeklējis, bet vēl dārgāki mums bija viņa maigie glāsti un mīļie vārdi. Ai, kad jūs iepazīsit manu tēti, arī jūs viņu iemīlēsit! Mērija ir viņam līdzīga. Viņam tāda pati balss kā Mērijai. Jūrniekam tas ir pat savādi, vai ne?

—   Jā, ļoti savādi, Robert, — Glenervens piekrita.

—   Es viņu vēl redzu acu priekšā, — puisēns turpināja, itin kā runādams pats ar sevi. — Mīļais, jaukais tētis! Kad biju maziņš, viņš ieaijāja mani klēpī, allaž dungodams kādu senu skotu dziesmiņu, kurā stāstīts par mūsu dzimtenes ezeriem. Reizēm šī dziesmiņa man ienāk prātā, taču


Roberts satvēra lorda roku un piespieda to pie lūpām.

neskaidri. Arī Mērija to atceras. Ai, kā mēs viņu mīlējām, milord! Zināt, manuprāt, vajag būt maziņam, lai tik ļoti mīlētu tēvu.

—   Un vajag izaugt lielam, lai iemācītos viņu ciefrīt, manu zēn, — Glenervens piebilda, aizkustināts par vārdiem, kas izlauzās no skaidrās bērna sirds.

Šās sarunas.laikā zirgi pagausināja skrējienu un sāka iet soļiem.

—   Mēs viņu atradīsim, vai ne? — Roberts iejautājās pēc klusuma brīža.

—  Jā, mēs viņu atradīsim, — Glenervens atbildēja. — Talkavs uzvedīs mūs uz īstajām pēdām, es viņam ticu.

—   Talkavs ir krietns indiānis, — Roberts atsaucās.

—   Bez šaubām.

—   Vai zināt ko, milord?

—   Pasaki vispirms ko, lai varu tev atbildēt.

—   Es gribu teikt, ka kopā ar mums ir vienīgi krietni cilvēki. Helēnas kundze, kuru es tik ļoti mīlu, allaž mierīgais majors, kapteinis Mengls, Paganela kungs un «Dunkana» matroži, tik drošsirdīgi, tik uzticami!

—   Es zinu to, manu zēn, — Glenervens atbildēja.

—   Bet vai jūs zināt, ka jūs esat vislabākais?

—   Nē, to es nezinu.

—   Tad ziniet to, milord. — Roberts satvēra lorda roku un piespieda to pie lūpām.

Glenervens rāmi papurināja galvu, un saruna pārtrūka, jo Talkavs ar rokas mājienu aicināja viņus neatpalikt. Vajadzēja pasteigties, domājot par tiem, kas bija palikuši aiz viņiem.

Jātnieki atkal devās uz priekšu aulekšos, taču drīz vien kļuva skaidrs, ka šādu tempu izturēs vienīgi Tauka. Dienas vidū vajadzēja ļaut zirgiem stundu atpūsties. Viņi bija tik ļoti pārguruši, ka neplūca vairs pat alfa- faras skumšķus, liesu, saules svelmē sakaltušu lucernu.

Glenervenu pārņēma nemiers. Sausuma pazīmes nemazinājās, un ūdens trūkums varēja kļūt liktenīgs. Talkavs klusēja un droši vien domāja, ka ļauties izmisumam, kamēr nav skaidrs, vai Gvamini tiešām izžuvusi, būtu priekšlaikus, ja vien vispār indiāņa sirds pazīst, kas ir izmisums.

Tad viņi atkal devās ceļā, un zirgi, kurus vajadzēja skubināt ar pātagu un piešiem, gribot negribot vilkās uz priekšu lēnā solī — neko vairāk viņi nejaudāja.

Talkavs būtu varējis aizsteigties priekšā saviem ceļabiedriem, jo Tauka to pāris stundās aizrautu līdz upei. Patagonim, bez šaubām, ta3 ienāca prātā, taču tikpat neapšaubāmi viņš negribēja atstāt savus biedrus vienus pašus pusceļā. Un indiānis lika Taukam gausināt soli. Talkāva zirga samierinājās ar to tikai pēc sīvas pretošanās: tas slējās pakaļkājās un mežonīgi zviedza. Sā'imnieks savaldīja zirgu vairāk ar vārdiem nekā ar spēku. Talkavs, burtiski, sarunājās ar savu zirgu, un Tauka, ja arī neatbildēja viņam, tad katrā ziņā visu saprata. Jādomā, ka patagoņa argumenti bija visai pārliecinoši, jo, kādu laiku «pastrīdējies», Tauka ļāvās pierunāties un pakļāvās saimniekam, tiesa, joprojām grauzdams laužņus.

Ja Tauka saprata Talkavu, tad ari Talkavs tikpat labi saprata Tauku. Gudrais dzīvnieks ar saviem smalkajiem maņu orgāniem sajuta gaisā miklumu: viņš alkatīgi to ieelpoja, kustinādams un klakšķinādams mēli, itin kā iemērkdams to spirdzinoša valgmē.

Patagonis nevarēja nesaprast: ūdens vairs nebija tālu. Viņš uzmundrināja savus ceļabiedrus, izskaidrodams viņiem Taukas nepacietību, kas drīz vien pārņēma arī abus pārējos zirgus. Viņi sasprindzināja pēdējos spēkus un aizaulekšoja nopakaļ indiānim.

Ap pulksten trim pēcpusdienā kādā iegravā parādījās bālgana svītra. Tā mirguļoja saules staros.

—   Ūdens! — Glenervens iesaucās.

—  Jā, ūdens, ūdens! — Roberts uzgavilēja.

Zirgi vairs nebija mudināmi. Nabaga dzīvnieki, sajuzdami jaunu spēka pieplūdumu, neapturami drāzās uz priekšu. Dažās minūtēs tie sasniedza Gvamini un kopā ar jātniekiem iebrida līdz krūtīm dzīvinošajā ūdenī.

Arī jātniekiem gribot negribot vajadzēja iegremdēties šai vannā, lai gan patiesībā viņiem nenāca ne prātā to nožēlot.

—   Ai, cik garšīgs! — Roberts iesaucās, dzesēdams upes vidū slāpes.

—   Dzer ar sātu, manu zēn! — Glenervens viņu brīdināja, pats nerādīdams mērenības paraugu.

Kādu laiku bija dzirdami vienīgi skaļi guldzieni.

Talkavs toties dzēra mierīgi, nesteigdamies, maziem malciņiem, kas tomēr, kā patagoņi mēdz teikt, bija «gari kā laso». Indiānis nevarēja vien atdzerties, un bija pamats bažām, ka tikai viņš neizdzer visu upi.

—   Kā redzams, mūsu draugiem nebūs jāviļas, — Glenervens sacīja. — Tikuši līdz Gvamini, viņi atradīs šeit tīru ūdeni lielā daudzumā, ja vien, protams, Talkavs viņiem kaut ko atstās.

—   Vai mēs nevarētu jāt viņiem pretī? — Roberts jautāja. — Tā mēs aiztaupītu viņiem vairākas satraukuma un ciešanu pilnas stundas.

—   Protams, mēs varētu to darīt, manu zēn, bet kā mēs aizgādāsim viņiem ūdeni? Ādas maisi palika pie Vilsona. Nē, prātīgāk sagaidīt viņus šeit, kā bija norunāts. Ņemot vērā attālumu, kāds viņiem jānojāj, pie tam tikai soļos, mūsu draugi var ierasties šeit naktī. Sagatavosim viņiem labāk kārtīgu naktsmītni un kārtīgas vakariņas.

Negaidīdams Glenervena ierosinājumu, Talkavs jau bija devies meklēt vietu apmetnei. Upes krastā viņam palaimējās uziet ramadu — no trijām pusēm nožogotu aploku. Tā bija lieliska naktsmītne ceļiniekiem, kas nebaidās gulēt zem klajām debesīm. Nebūdami izvēlīgi, Talkava biedri nemeklēja neko labāku un nogūlās turpat saulgozī, lai izžāvētu samirkušās drēbes.

—   Tā kā naktsmītne nodrošināta, — Glenervens sacīja, — padomāsim par vakariņām. Mums jāparūpējas, lai mūsu draugi būtu apmierināti ar kurjeriem, kas izsūtīti pa priekšu, un, manuprāt, viņi nevarēs sūdzēties. Atlicinādami kādu stundu medībām, mēs nebūsim velti tērējuši laiku. Vai esi gatavs, Robert?

—  Jā, milord, — puisēns atbildēja, ar šauteni pielēkdams kājās.

Doma par medībām Glenervenam ienāca prātā tāpēc, ka Gvamini

krasti, šķiet, bija visu apkārtējo līdzenumu putnu sastapšanās vieta. Veseliem bariem gaisā lidinājās pampu sarkanās irbes — tinamu —, melnās paipalas, tārtiņi jeb teruteru, dzeltenās griezes un ūdensvistiņas ar koši zaļām spalvām.

Četrkājainos medījumus nekur nemanīja. Taču Talkavs, norādīdams uz garo zāli un biezajiem brikšņiem, lika saprast, kur slēpjas šie dzīvnieki. Paspēruši tikai dažus soļus, mednieki jau atradās vietās, kurām medījumu daudzuma ziņā nav līdzīgu visā pasaulē.

Vērtēdami kažokādu augstāk par putnu spalvām, pirmos šāvienus viņi raidīja lielajiem pampu dzīvniekiem. Uztrūkās simtiem stirnu un gvanako, līdzīgu tiem, kas tik mežonīgi bija uzdrāzušies viņiem virsū Kordiljeru virsotnēs. Taču šie tramīgie dzīvnieki aizlikās prom ar tādu ātrumu, ka nebija nekādas iespējas pietuvoties tiem šāviena attālumā. Tad mednieki pievērsa uzmanību gausākiem dzīvniekiem, kuri tāpat bija lielisks medījums. Viņi nošāva kādu duci sarkano irbju, bez tam Glenervens ar trāpīgu šāvienu nogāza bizamcūku — taitetru —, biezādainu zvēru ar rūsganu spalvu un garšīgu gaļu, kuras dēļ nebija žēl tērēt pulveri.

Nepilnā pusstundā mednieki bez pūlēm ieguva tik daudz medījumu, cik viņiem bija vajadzīgs. Arī Roberts nebija palicis tukšā: viņš bija nošāvis kādu neparastu dzīvnieku no nepilnzobju sugas — armadilju — kaut ko līdzīgu pusotras pēdas garam bruņnesim, kura bruņas sastāvēja no kustīgām kaula plāksnītēm. Tas bija ļoti trekns dzīvnieks, un, kā apgalvoja patagonis, no tā vajadzēja iznākt labam cepetim. Roberts ļoti lepojās ar saviem panākumiem.

Talkavs savukārt demonstrēja saviem medību biedriem, kā var medīt nandu, pampu strausu, kas ir apbrīnojami ātrs skrējējs. Indiānis nemaz nemēģināja pievārēt šo žiglkājaino dzīvnieku ar viltību. Viņš laida Tauku aulekšos tieši virsū nandu, cenzdamies uzreiz tikt tam tuvumā, un, ja pirmais uzbrukums neizdotos, nandu tikai nokausētu zirgu un mednieku, mezdams savā ātrajā skrējienā sarežģītus līkločus. Ticis vajadzīgajā attālumā, Talkavs ar spēcīgu vēzienu meta bolās un tik trāpīgi, ka tās tūdaļ aptinās ap strausa kājām un apstādināja viņu. Pēc dažām sekundēm nandu jau gulēja zemē.

Indiānis pacentās nomedīt nandu nevis mednieka godkāres dēļ, bet gan tāpēc, ka šā strausa gaļa tiek augstu vērtēta un Talkavs gribēja celt kopējā galdā arī savu daļu.

Mednieki aiznesa uz ramadu sarkano irbju virteni, Talkava strausu, Glenervena bizamcūku un Roberta bruņnesi. Strausam un bizamcūkai tūdaļ novilka biezo ādu un gaļu sagrieza plānās šķēlēs. Turpretī vērtīgo bruņnesi, kas nēsā sev līdzi pannu, bez liekas domāšanas uzlika viņa paša bruņu čaulā uz kvēlojošām oglēm.

Vakariņās mednieku trijotne iztika vienīgi ar irbēm, pārējos — sātīgākos ēdienus atstādami draugiem. Cepetim klāt viņi piedzēra skaidru ūdeni, kas viņiem šķita labāks par visiem pasaules portvīniem, pat garšīgāks par slaveno uskebo[26], kuru tik ļoti ciena Skotijas kalnienē.

Netika aizmirsti arī zirgi. Ramadā atradās tik daudz siena, ka tā pietika ne vien barībai, bet arī pakaišiem. Kad viss bija sagatavots, Glenervens, Roberts un indiānis, ietinušies pončo, apgūlās uz alfafaras pēļiem, kas parasti noder par guļvietām pampu medniekiem.

## XIX n o d a ļ a sarkanie vilki

Iestājās nakts. Jaunā mēness nakts, kad nakts spīdeklis zemes iedzīvotājiem nav redzams. Līdzenumu apmirdzēja vienīgi nespodrā zvaigžņu gaisma. Pie apvāršņa Zodiaka zvaigznājs blāvi mirgoja miglas dūmakā. Gvamini ūdeņi plūda pilnīgi bez trokšņa — gluži kā gara eļļas lāma uz marmora plāksnes. Putni, četrkājainie un rāpuļi atpūtās pēc dienas gaitām. Pār pampu bezgalīgajiem klajiem jumās tuksneša klusums.

Glenervens, Roberts un Talkavs bija pakļāvušies visvarenajam dabas likumam. Atlaidušies mīkstajās lucernas guļvietās, viņi gulēja dziļā miegā. Arī pārgurušie zirgi bija nogūlušies zemē. Vienīgi Tauka, būdams īsts tīrasiņu zirgs, gulēja, stāvēdams kājas. Ari miega viņam bija tikpat lepna un stalta stāja kā nomodā un viņš, liekas, bija gatavs traukties uz priekšu pēc sava saimnieka pirmā sauciena. Aplokā valdīja neviena ne

traucēts miers, vienīgi ogles ugunskurā, pamazām izkvēlodamas, meta pēdējo plaiksnīgo gaismu tumšajā klusumā.

Tomēr ap pulksten desmitiem vakarā, nogulējis tikai kādu laiciņu, indiānis pamodās. Viņa puspievērtās acis zem nokarenajām uzacīm saspringti ielūkojās tumsā, pavērsies pret līdzenumu, viņš vērīgi ieklausījās. Talkavs, kā redzams, centās uztvert kādu tikko sadzirdamu skaņu. Drīz vien viņa parasti tik bezkaislīgajā sejā pavīdēja neskaidrs nemiers. Viņš noģida vai nu tuvojamies klejotājus indiāņus, vai arī zogamies jaguārus, ūdenstīģerus vai citus plēsīgus zvērus, kas sastopami upju tuvumā. Pēdējais pieņēmums šķita visvairāk iespējams, jo Talkavs pārlaida žiglu skatienu aplokā samestajiem degmateriāliem — un viņa nemiers kļuva vēl lielāks. Patiesi, sausās alfafaras krājumi ātri vien sadegtu un nevarētu ilgi aizsargāt pret uzmācīgajiem zvēriem.

šādos apstākļos Talkavam neatlika nekas cits kā nogaidīt notikumu attīstību, un viņš pussnaudā gaidīja, galvu atbalstījis rokās, elkoņus atspiedis pret ceļgaliem, stingu skatienu kā cilvēks, kuru pēkšņi pamodinājusi tuvojošos briesmu priekšnojauta.

Pagāja viena stunda. Jebkurš cits Talkava vietā, apkārtējā klusuma nomierināts, būtu atkal apgūlies un aizmidzis. Kur svešzemnieks nemanītu nekā aizdomīga, indiāņa saasinātā uztvere un iedzimtais instinkts noskārta tuvojamies briesmas. Kamēr Talkavs klausījās un lūkojās tumsā, Tauka pēkšņi apslāpēti iezviedzās un pagrieza galvu uz ramadas ieejas pusi, ievilkdams nāsīs gaisu. Patagonis tūdaļ pietrūkās kājās.

— Tauka sajūt ienaidnieku, — viņš noteica un, izgājis no ramadas, vērīgi pārlūkoja līdzenumu.

Vēl aizvien valdīja klusums, taču miera vairs nebija. Talkavs samanīja kaut kādas ēnas, kas slīdēja bez trokšņa starp kuramameles ceriem, šur tur iespīdējās kvēlojoši punktiņi, kas nemitīgi kustējās, krustojās visos virzienos, uzdzirkstīja, apdzisa un atkal iedegās. Itin kā virs milzīgas lagūnas spoguļa dejotu fantastiski lukturīši. Svešzemnieks šīs lidojošās dzirksteles droši vien noturētu par jāņtārpiņiem, kuri naktīs spīd daudzos pampu apgabalos. Taču Talkavu nebija tik viegli maldināt: viņš saprata, ar kādu ienaidnieku darīšana. Pielādējis karabīni, viņš nostājās sardzē pie ieejas aplokā.

Ilgi gaidīt viņam nevajadzēja. Pampās atskanēja dīvaini kliedzieni, kaut kas līdzīgs riešanai un gaudošanai. Tiem atbildēdams, norībēja kara- bines šāviens, kuram sekoja šaušalīgas gaudas, izlauzdamās no simtiem rīkļu.

Glenervens un Roberts pēkšņi uztrūkās no miega.

—   Kas tur ir? — jaunais Grants jautāja.

—   Vai indiāņi? — Glenervens vaicāja.

—   Nē, — Talkavs atbildēja, — aguāri.

—   Aguāri? — Roberts atkārtoja, jautājoši uzlūkodams Glenervenu.

—   Jā, — Glenervens atbildēja, — pampu sarkanie vilki.

Satvēruši ieročus, Glenervens un Roberts nostājās blakus indiānim. Talkavs norādīja viņiem uz līdzenumu, no kurienes atskanēja drausmīgs gaudu koncerts.

Roberts instinktīvi pakāpās soli atpakaļ.

—   Vai tev bail no vilkiem, manu zēn? — Glenervens noprasīja.

—   Nē, milord, — Roberts droši atbildēja, — blakus jums es nemaz nebaidos.

—   Tad ir labi. Šie aguāri nav nemaz tik bīstami zvēri, ja vien viņu nebūtu tik daudz, es neliktos par viņiem ne zinis.

—   Nekas, ja daudz, — Roberts atsaucās. — Mēs esam labi apbruņoti, lai tikai mēģina nākt tuvumā!

—   Mēs viņus saņemsim, kā pienākas!

To sacīdams, Glenervens gribēja zēnu nomierināt, lai gan pats sirds dziļumos ar šausmām domāja par satracināto nakts plēsoņu leģionu. Droši vien aguāru ir simtiem, un trīs cilvēki, lai cik labi apbruņoti, nevar sekmīgi cīnīties ar tik lielu pārspēku. Tiklīdz patagonis bija pateicis vārdu «aguāri», Glenervens tūdaļ atcerējās, ka pampu indiāņi tā sauc sarkanos vilkus. Šis plēsoņa, kuru dabaszinātnieki pazīst ar nosaukumu catīis-juba- tus, augumā līdzīgs lielam sunim, galva tam ir kā lapsai, spalva kanēļsar- kana, bet pāri mugurai visa mugurkaula garumā stiepjas melnas krēpes. Aguārs ir ļoti veikls un spēcīgs. Tas parasti mitinās purvainās vietās un peldus dzenas pakaļ ūdensdzīvniekiem. Nakts izvilina sarkano vilku no alas, kurā tas guļ pa dienu. No sarkanajiem vilkiem visvairāk baidās lopu fermās, jo izbadējies aguārs uzbrūk pat liellopiem un nodara daudz posta. Viens pats sarkanais vilks nav bīstams, taču to nevar sacīt par lielu izsalkušu dzīvnieku baru. Labāk sastapties ar kuguāru vai jaguāru: ar tiem vismaz var cīnīties viens pret vienu.

Dzirdēdams gaudas, kas piepildīja pampas, un redzēdams neskaitāmas pāri līdzenumam slīdošas ēnas, Glenervens vairs nešaubījās, ka Gvamini krastā sapulcējies milzīgs sarkano vilku bars. Šie plēsoņas bija sajutuši drošu laupījumu, zirgu un cilvēku gaļu, un neviens no tiem negribēja atgriezties midzenī nedabūjis savu tiesu. Stāvoklis bija ārkārtīgi draudīgs.

Tikmēr vilku loks kļuva aizvien ciešāks. Uztrūkušies zirgi trīcēja bailēs. Tikai Tauka kārpīja ar kāju zemi, grasīdamies pārraut pavadu un aiz

aujot prom. Saimnieks to varēja nomierināt vienīgi ar nepārtrauktu svilpošanu.

Glenervens un Roberts bija ieņēmuši aizsardzības pozīcijas pie ramadas ieejas. Pielādējuši karabīnes, viņi jau dzīrās atklāt uguni uz pirmo aguāru rindu, kad Talkavs pēkšņi pacēla augšup viņu ieročus.

—   Ko īsti Talkavs grib? — Roberts vaicāja.

—   Viņš aizliedz mums šaut, — Glenervens atbildēja.

—   Kāpēc?

—   Droši vien uzskata, ka vēl nav pienācis laiks.

Tomēr tas nebija īstais iemesls, kas lika indiānim tā rīkoties, apsvērums bija daudz nopietnāks. Glenervens to saprata, kad Talkavs, atvēris un pacēlis gaisā savu pulvera ragu, apgrieza to apkārt, rādīdams, ka tas gandrīz tukšs.

—   Ko tas nozīmē? — Roberts vaicāja.

—   Tas nozīmē, ka mums jātaupa munīcija. Šodienas medības mums dārgi maksājušas, mums palicis maz svina, ložu un pulvera. Mēs nevarēsim izšaut ne divdesmit reižu!

Zēns neko neatbildēja.

—   Vai tev nav bail, Robert?

—   Nē, milord.

—   Tad ir labi, manu zēn.

Tai brīdī atkal norībēja šāviens. Talkavs bija noguldījis gar zemi kādu pārlieku nekaunīgu ienaidnieku. Vilki, kas nāca virsū ciešās rindās, atkāpās un saspiedās barā simt soļu attālumā no aploka.

Glenervens pēc indiāņa mājiena tūdaļ nostājās viņa vietā, bet Talkavs, savācis pakaišus, zāles, vārdu sakot, visu, kas vien var degt, sakrāva vākumu pie ieejas ramadā un iemeta šai kaudzē kvēlojošu ogli. Drīz vien uz •melnā debesu fona sāka plandīties ugunspriekškars, pa kura starpām pavērās lielo, kustīgo liesmu spoži apgaismotais līdzenums. Glenervens nu varēja spriest, pret kādu plēsoņu milzumu viņiem vajadzēs aizstāvēties. Nekad vēl vienuviet nebija redzēts tik daudz mežonīgas iekāres pārņemto vilku. Talkava radītā uguns barjera vilkus gan apstādināja, tomēr satracināja vēl vairāk. Daži no viņiem pienāca pie paša aploka un apdedzināja ķetnas.

Laiku pa laikam vajadzēja raidīt kādu šāvienu, lai apturētu šo gaudojošo ordu, un pēc stundas prērijā jau gulēja kādi piecpadsmit nogalināti vilki.

Tagad ielenktie varēja justies samērā droši. Kamēr vēl nebija izsīkuši munīcijas krājumi, kamēr vēl uguns priekškars aizsedza ieeju ramadā, no vilku iebrukuma nebija jābaidās. Bet ko darīt pēc tam? Kad visi šie aizstāvēšanās līdzekļi galu galā vairs nebūs pieietami? Glenervens paraudzījās uz Robertu un juta, kā sažņaudzas sirds. Viņš domāja nevis par sevi, bet vienīgi par šo nabaga zēnu, kurš izrādīja savam vecumam neparastu drosmi. Roberts bija bāls, tomēr neizlaida no rokām ieroci un vīriš- šķīgi gaidīja saniknoto vilku uzbrukumu.

Glenervens tikmēr aukstasinīgi apsvēra stāvokli un nolēma meklēt kādu izeju.

—   Pēc stundas, — viņš sacīja, — mums vairs nebūs nedz pulvera, nedz svina, nedz uguns. Tāpēc mums nav jāgaida šis brīdis un tūdaļ pat jāpieņem lēmumi.

Glenervens pagriezās pret Talkavu un, likdams lietā visus spāņu vārdus, kādus vien bija saglabājusi atmiņa, uzsāka ar indiāni sarunu, kuru bieži vien pārtrauca šāvienu spraksti.

Abi vīri tikai ar grūtībām varēja saprasties. Par laimi, Glenervenam bija zināmas sarkano vilku paražas. Citādi viņš nebūtu varējis saprast patagoņa vārdus un žestus.

Tomēr pagāja vismaz stundas ceturksnis, iekāms viņš varēja atstāstīt Robertam Talkava atbildi. Glenervens bija centies uzzināt indiāņa domas par turpat bezcerīgo stāvokli, kādā viņi bija nonākuši.

—   Ko viņš atbildēja? — Roberts Grants vaicāja.

—   Viņš teica, ka mums par katru cenu jānoturoties līdz rītausmai. Aguāri dodas sirojumos vienīgi naktīs, bet līdz ar gaismas svīdu atgriežas savos midzeņos. Aguārs ir nakts plēsoņa, kas baidās no dienas gaismas, vārdu sakot, četrkājaina pūce.

—   Labi, tad mēs aizstāvēsimies līdz rītausmai.

—  Jā, manu zēn, un aizstāvēsimies ar nažiem, kad nevarēsim vairs aizstāvēties ar šautenēm.

Talkavs jau rādīja šai ziņā piemēru, un, tiklīdz kāds no vilkiem pienāca tuvāk pie liesmojošā sārta, patagoņa garā roka ar tajā sažņaugtu nazi izšāvās cauri liesmām un ikreiz atrāvās atpakaļ asinīm notašķīta.

Aizsargāšanās līdzekļi tikmēr gāja uz beigām. Ap pulksten diviem naktī Talkavs iemeta sārtā pēdējo zāļu klēpi un viņiem bija atlikuši vairs tikai kādi pieci šāviņi.

Glenervens aplaida visapkārt skumīgu skatienu.

Viņš domāja par zēnu, kas stāvēja viņam līdzās, domāja par saviem ceļabiedriem, par visiem, kurus mīlēja. Roberts nebilda ne vārda. Viņa paļāvīgajā bērna iztēlē briesmas, iespējams, nelikās neizbēgamas. Bet Glenervens domāja arī Roberta vietā un skaidri iztēlojās neatvairāmo un šau- salīgo galu — kad vilki viņus dzīvus saplosīs. Nespēdams vairs apvaldīt savas jūtas, viņš piekļāva puisēnu pie krūtīm un, asarām ritot, noskūpstīja viņu uz pieres.

Roberts smaidīdams raudzījās Glenervenā.

—   Es nebaidos, — viņš sacīja.

—   Tev taisnība, manu zēn, baidīties nevajag. Pareizi dari, ka nebaidies, — Glenervens atbildēja. — Pēc divām stundām uzausīs gaisma — un mēs būsim glābti. Braši, Talkav! Braši, krietno patagoņi! — viņš iesaucās, redzēdams, kā indiānis ar šautenes laidi nosita divus milzīgus vilkus, kas grasījās pārlēkt pāri liesmu barjerai.

Taču tai pašā brīdī dziestošā ugunskura gaismā Glenervens ieraudzīja vilku baru, kas ciešās rindās devās uzbrukumā ramadai.

Tuvojās asiņainās drāmas noslēgums. Kurināmā trūkuma dēļ sārts pamazām dzisa, liesmas noplaka. Līdz šim apgaismotais līdzenums iegrima tumsā, kurā atkal iegailējās fosforescējošās acis. Vēl dažas minūtes — un viss šis bars sagrūs aplokā.

Talkavs raidīja no savas karabīnes pēdējo šāviņu, nolikdams gar zemi vēl vienu ienaidnieku. Izlietojis visus munīcijas krājumus, patagonis sakrustoja rokas. Viņa galva noslīga uz krūtīm. Likās, viņš klusībā kaut ko apdomā. Vai viņš meklēja kādu pārdrošu, neiespējamu, neprātīgu līdzekli, kā apstādināt šo satracināto baru? Glenervens neuzdrīkstējās viņam neko jautāt.

Te pēkšņi uzbrūkošie vilki mainīja taktiku. Viņi, šķiet, sāka atkāpties, un viņu negantās gaudas apklusa. Līdzenumā iestājās drūms klusums.

—   Viņi laižas prom! — Roberts iesaucās.

—   Ļoti iespējams, — Glenervens atsaucās, ieklausīdamies nakts trokšņos.

Taču Talkavs, noskārzdams viņu domas, noliedzoši pakratīja galvu. Patagonis labi zināja, ka plēsoņas nepametīs tikpat kā drošu laupījumu, iekāms dienas gaisma viņus nebūs iedzinusi tumšajos midzeņos.

Toties taktiku ienaidnieks acīmredzot bija mainījis.

Vilki vairs nemēģināja ielauzties caur ramadas ieeju, kuru tik neatlaidīgi apsargāja uguns un lodes. Taču viņu jaunais uzbrukuma veids bija vēl briesmīgāks. Apgājuši ramadai apkārt, aguāri visi reizē mēģināja ieņemt to no pretējās puses.

Drīz vien ielenktie izdzirda, kā zvēru nagi iecērtas satrupušajā kokā. Starp izļodzītajiem mietiem jau parādījās spēcīgās ķetnas un asiņainie purni. Pārbiedētie zirgi, pārrāvuši pavadas, ārprāta šausmās auļoja pa aploku. Glenervens satvēra Robertu un piekļāva sev klāt, lai aizsargātu zēnu

līdz pēdējai iespējai. Varbūt viņam iešāvās prātā neprātīga doma — izglābties bēgot, bet tad viņa skatiens apstājās pie indiāņa.

Talkavs, kas nupat vēl bija staigājis pa aploku kā krātiņā ieslodzīts meža zvērs, pēkšņi piegāja pie sava nepacietībā trīcošā zirga un sāka to rūpīgi seglot, neaizmirsdams nevienu siksniņu, nevienu sprādzi. Vilku gaudas, kas tagad skanēja vēl negantāk, liekas, viņu nemaz neuztrauca. Glenervens ar šausmām uzlūkoja patagoņi.

—   Viņš grib mūs pamest! — lords iesaucās, redzēdams, ka Talkavs saņem pavadas kā jātnieks, kas grasās lēkt seglos.

—   Talkavs? Nekad! — Roberts iekliedzās.

Patiesībā indiānis gatavojās nevis pamest draugus likteņa varā, bet glābt viņus, upurēdams savu dzīvību.

Tauka bija apseglots. Tas krimta laužņus un nepacietīgi slējās pakaļkājās. Viņa mirdzošas uguns pilnās acis meta zibeņus. Zirgs bija sapratis savu saimnieku.

Kad indiānis, ieķēries zirgam krēpēs, jau gribēja lēkt seglos, Glenervens krampjaini satvēra viņu aiz rokas.

—   Tu dodies prom? — viņš jautāja, norādīdams uz līdzenuma daļu, ko vilki bija atstājuši.

—  Jā, — indiānis atbildēja, sapratis Glenervena žestu. Pēc tam viņš piemetināja dažus vārdus spāniski, un tie nozīmēja:

«— Tauka ir labs zirgs! Ātrs! Viņš aizvilinās vilkus sev līdz.

—   Talkav! — Glenervens iesaucās.

—   Ātrāk, ātrāk! — indiānis atkārtoja, kamēr Glenervens aiz satraukuma aizlauztā balsī sacīja Robertam:

—   Robert! Manu zēn! Tu dzirdi? Viņš grib upurēties mūsu labā! Viņš grib auļot laukā pampās, lai pievērstu sev asinskāro vilku niknumu un tādējādi izglābtu mūs!

—   Mīļo Talkav! — Roberts iesaucās, mezdamies pie patagoņa kājām. — Mīļo Talkav, nepamet mūs!

—   Nē, viņš mūs nepametīs, — Glenervens sacīja.

Pēc tam viņš pagriezās pret indiāni.

—  Mēs jāsim visi kopā, — Glenervens ierosināja, norādīdams uz bailēs drebošajiem zirgiem, kas spiedās pie aploka mietiem.

—   Nē, — indiānis iebilda, saprazdams šo vārdu jēgu. — Slikti zirgi. Pārbijušies. Tauka ir labs zirgs!

—  Lai notiek! — Glenervens noteica. — Talkavs tevi nepametīs, Robert! Viņš parādīja, kas jādara. Man jājāj prom, bet viņam jāpaliek pie tevis!


Sarkanie vilki metās pakaļ zirgam.

Satvēris Taukas pavadu, lords pavēstīja:

—   Jāšu es!

—   Nē, — patagonis mierīgi atbildēja.

—   Es teicu, ka jāšu es! — Glenervens iesaucās, raudams pavadu no Talkava rokām. — Tu glāb puisēnu! Es tev viņu uzticu, Talkav!

Glenervens satraukumā jauca angļu un spāņu vārdus. Bet ko nozīmē valodai Šādos liktenīgos brīžos žesti izsaka visu — un cilvēki uzreiz cits citu saprot. Tomēr Talkavs nebija ar mieru. Strīds ievilkās, bet briesmas ar katru mirkli kļuva aizvien lielākas. Vilku sakrimstie aploka mieti jau ļodzījās.

Nedz Glenervens, nedz Talkavs negribēja piekāpties. Indiānis bija aizvilcis Glenervenu pie aploka ieejas. Viņš rādīja uz līdzenumu, kurā vilku vairs neredzēja, un dedzīgi pūlējās Glenervenam ieskaidrot, ka nedrīkst zaudēt nevienu mirkli, ja manevrs neizdosies, vislielākās briesmas draudēs tiem, kas būs palikuši aplokā, un, beidzot, ka vienīgi viņš pietiekami labi pazīst Tauku, lai liktu lietā viņa apbrīnojamo veiklību un ātrumu. Tomēr Glenervens turējās pretī kā apmāts un gribēja par katru cenu upurēt sevi. Te pēkšņi viņu kāds spēcīgi pagrūda sāņus. Tauka saslējās pakaļkājās un negaidīti metās uz priekšu, pārlēkdams pāri uguns barjerai un beigtajiem vilkiem. Tai pašā mirklī atskanēja bērna balss:

—   Lai dievs jūs sargā, milord!

Glenervens un Talkavs tik tiko paguva ieraudzīt Robertu, kas, ieķēries Taukam krēpēs, nozuda melnā tumsā.

—   Robert! Nelaimīgais! — Glenervens iesaucās.

Sos vārdus nesadzirdēja pat indiānis. Visu pārskanēja šaušalīgas gaudas. Sarkanie vilki metās pakaļ zirgam un fantastiskā ātrumā aizlikās uz rietumiem.

Talkavs un Glenervens izskrēja laukā no ramadas. Līdzenumā atkal valdīja klusums un miers. Vienīgi kaut kur nakts tumsā tikko viedama aizvilnīja melna svītra.

Satriekts un izmisis Glenervens, rokas lauzīdams, noslīga zemē. Viņš pacēla skatienu uz Talkavu. Indiānis, kā parasti, smaidīja savu rāmo smaidu.

—   Tauka ir labs zirgs! Dūšīgs zēns! Viņš izglābsies! — patagonis atkārtoja, vārdus apstiprinādams ar galvas mājieniem.

—   Ja nu viņš nokrīt zemē? — Glenervens nerimās.

—   Viņš nenokritīs!

Par spīti Talkava pārliecībai, nabaga lords pavadīja nakti mokošās sirdsapziņas ēdās. Viņš pat neiedomāja, ka līdz ar vilku bara nozušanu viņam vairs nedraud briesmas. Viņš gribēja nekavējoties steigties Robertam palīgā, taču indiānis viņu atturēja, likdams saprast, ka viņu zirgi zēnu nekad nepanāks, ka Tauka jau atrodas tālu priekšā saviem vajātājiem, ka tumsā viņi nevarēs to atrast, vārdu sakot, jāsagaida gaisma un tikai tad jāsāk dzīt Robertam pēdas.

Pulksten četros no rīta sāka svīst gaisma. Pie apvāršņa blāvā mirdzumā iedegās miglas vāli. Līdzenumā iemirdzējās dzidras rasas lāses, un pirmajās rīta vēsmās saviļņojās garā zāle.

Bija laiks doties ceļā.

—   Aiziet! Zirgos! — indiānis uzsauca.

Nebilzdams ne vārda, Glenervens uzlēca Roberta zirgā. Drīz vien abi jātnieki auļoja uz rietumiem, nenovirzīdamies no taisnās līnijas, pie kuras vajadzēja turēties arī viņu ceļabiedriem.

Kādu stundu viņi joņoja trakā ātrumā, meklēdami ar skatienu Robertu, ik brīdi baidīdamies ieraudzīt zēna asiņaino līķi. Glenervens nežēlīgi apstrādāja ar piešiem sava zirga sānus. Beidzot viņi izdzirda šauteņu šāvienus, kas atskanēja pēc noteiktiem starpbrīžiem, kā parasti to dara signalizējot.

—   Tie ir viņi! — Glenervens iesaucās.

Abi jātnieki sāka auļot vēl straujāk un drīz vien pievienojās Paganela vadītajam pulciņam. No Glenervena krūtīm izlauzās kliedziens. Roberts, sveiks un vesels, bija šeit uz lieliskā Taukas, kas, ieraudzījis savu saimnieku, zviedza aiz prieka.

—   Ai, manu mīļo puisīt! — Glenervens iesaucās neizsakāmā maigumā.

Nolēkuši no zirgiem, Roberts un Glenervens metās viens otra apkampienos. Pēc tam bija indiāņa kārta spiest pie krūtīm kapteiņa Granta drošsirdīgo dēlu.

—   Viņš ir dzīvs! Viņš ir dzīvs! — Glenervens gavilēja.

—   Jā, — Roberts atteica. — Mani izglāba Tauka!

Vēl nedzirdējis šos atzinības pilnos vārdus, indiānis jau pateicās savam zirgam, viņš sarunājās ar to, teica tam mīļus vārdus un glāstīja to, itin kā šā cēlā dzīvnieka dzīslās tecētu cilvēka asinis.

Pēc tam patagonis pavērsās pret Paganelu.

—   Brašulis! — viņš sacīja, norādīdams uz Robertu.

Un, izmantodams indiāņu metaforu zēna drošsirdības izteikšanai, piemetināja:

—   Viņa pieši nenodrebēja.

Tikmēr Glenervens, slēgdams Robertu savās skavās, jautāja viņam:

—   Saki, mans dēls, — kāpēc tu neļāvi Talkavam vai man izmēģināt šo pēdējo iespēju, lai tevi glābtu?

—  Milord, — zēns atbildēja, un viņa balsī jautās viskvēlākā pateicība,. — vai šoreiz nebija mana kārta upurēties? Talkavs jau reiz izglāba man dzīvību, bet jūs izglābsit manu tēvu.

## XX nodaļa ArgentĪnas LĪDZENUMI

Pēc pirmajām atkalredzēšanās prieka brāzmām Paganels, Ostins, Vilsons, Milredijs, visi, kas bija palikuši otrajā grupā, izņemot varbūt vienīgi majoru Maknebu, pēkšņi sajuta, ka viņi mirst vai nost aiz slāpēm. Par laimi, Gvamini nebija tālu, un ceļinieki tūliņ devās turp. Pulksten septiņos no rīta mazais pulciņš sasniedza aploku. Redzot visapkārt beigtus vilkus, nebija grūti iedomāties, cik neganti uzbrukuši plēsoņas un cik varonīgi aizstāvējušies ielenktie. Drīz vien ceļinieki, pilnām dzesējuši slāpes, sēdās aplokā pie vienreizīga brokastu galda. Nandu fileju visi atzina par lielisku, bet paša čaulā izcepto bruņnesi — tatu — par debešķīgu.

— Est šādus gardumus ar sātu būtu apgrēcība, — Paganels sacīja. — Vajag ēst, cik tik lien.

Un ģeogrāfs tiešām ēda bez kāda sāta, tomēr nekas ļauns ar viņu nenotika, jo Gvamini skaidrajam ūdenim, pēc zinātnieku domām, piemīt īpašības, kas veicina gremošanu.

Pulksten desmitos no rīta Glenervens, nevēlēdamies atkārtot Hannibala kļūdu Kapujā, deva rīkojumu doties tālāk. Piepildījuši ādas maisus ar ūdeni, ceļinieki atkal kāpa seglos. Labi atpūtušies, zirgi bija spara pilni un gandrīz visu laiku traucās vieglos aulekšos. Apvidus šeit bija mitrāks un auglīgāks, lai gan joprojām tikpat vientulīgs. Otrais un trešais novembris pagāja bez piedzīvojumiem, un vakarā, garā pārgājiena nogurdināti, ceļinieki apmetās pārlaist nakti uz pampu un Buenosairesas provinces robežas. Talkavano līci viņi bija atstājuši 14. oktobrī. Tātad divdesmit divās dienās viņi bija nogājuši četrsimt piecdesmit jūdzes jeb, citiem vārdiem, laimīgi pievārējuši jau divas trešdaļas ceļa.

Nākamajā rītā ekspedīcija šķērsoja nosacīto robežu, kas Argentīnas līdzenumus atdala no pampām. Šeit Talkavs cerēja sastapt kacikus, kuru gūstā — par to viņš nešaubījās — atradās Harijs Grants un abi viņa biedri.

No četrpadsmit Argentīnas republikas provincēm Buenosairesas province ir vislielākā un visbiežāk apdzīvota. Tās robežas dienvidos iesniedzas indiāņu teritorijās starp sešdesmit ceturto un sešdesmit piekto garuma grādu. Zeme šai provincē ir apbrīnojami auglīga un klimats neparasti veselīgs. Ar zālēm un pākšaugiem noaugušais, gandrīz pilnīgi horizontālais līdzenums stiepjas līdz pat Tandilas un Tapalkemas sjerru piekājei.

Attālinājušies no Gvamini krastiem, ceļinieki ar lielu gandarījumu konstatēja, ka temperatūra kļūst aizvien mērenāka. Caurmērā tā nepārsniedz septiņpadsmit grādus pēc Celsija, jo spēcīgie un aukstie Patagonijas vēji nemitīgi saviļņo atmosfēras slāņus. Nedz zirgiem, nedz cilvēkiem, kas tik ļoti bija cietuši no sausuma un karstuma, vairs nebija nekāda iemesla gausties. Ceļinieki jāja uz priekšu moži un cerību pilni. Tomēr, par spīti Talkava paredzējumam, apvidus šķita pilnīgi neapdzīvots vai, pareizāk sakot, gluži bez cilvēkiem.

Līnija, pa kuru ekspedīcija virzījās uz austrumiem, bieži gāja garām ezeriņiem gan ar sāļu, gan saldu ūdeni. Pie ūdeņiem krūmu paēnā lēkāja veiklie zeltgalvīši, dziedāja līksmie cīruļi un dižojās tangari, kas spalvu košumā var mēroties ar kolibri. Visi šie skaistie putni jautri lidinājās, nelikdamies ne zinis par uzplečotajiem, sarkankrūtainajiem strazdiem, kas drasēja gluži kā kareivji parādē. Ērkšķainos krūmos itin kā kreolu guļam- tīkli šūpojās anubisu ligzdas, bet ezeru krastos veseliem bariem pastaigājās lieliskie flamingi, izplezdami vējā savus ugunīgos spārnus. Turpat bija redzamas arī viņu ligzdas, bezgala daudzi apmēram pēdu augsti, nošķelti konusi, kas izveidoja itin kā veselu pilsētu. Ceļinieku tuvošanās putnus nemaz nesatrauca, un par to Paganels jutās visai neapmierināts.

—   Jau sen mani moka ziņkāre redzēt, kā lido flamingi, — viņš sacīja majoram.

—   Brīnišķīgi! — majors atsaucās.

—   Šo laimīgo gadījumu es, protams, izmantošu.

—   Dariet to, Paganel.

—  Tad nāciet man līdzi, major! Arī tu, Robert. Man vajadzīgi liecinieki.

Un Paganels, palaizdams ceļabiedrus pa priekšu, Roberta Granta un majora pavadībā devās pie ugunsputnu bara.

Piejājis pietiekami tuvu, viņš izšāva ar tukšu patronu, jo nebija spējīgs bez vajadzības izliet pat putna asinis. Visi flamingi pacēlās spārnos un lidoja projām. Paganels vērīgi nolūkojās putnos caur briļļu stikliem.

—   Nu, vai redzējāt, kā viņi lido? — viņš jautāja majoram, kad putnu bars bija izgaisis skatienam.

—   Protams, redzēju, — Maknebs atbildēja. — Tikai aklais to neredzētu.

—   Vai jums neliekas, ka lidojošs flamings atgādina spārnotu bultu?

—   Itin nemaz.

—   Nekādas līdzības, — Roberts apliecināja.

—   Tā jau es domāju! — zinātnieks apmierināts paziņoja. — Toties manam slavenajam tautietim Satobriānam tas netraucēja tik neprecīzi salīdzināt flamingu ar bultu. Ielāgo, Robert, ka salīdzinājums ir visriskantākā no visām man zināmajām retoriskajām figūrām. Sargies no salīdzinājumiem visu mūžu un izmanto tos vienīgi vislielākās nepieciešamības gadījumā.

—• Tātad jūs esat apmierināts ar šo eksperimentu? — majors noprasīja.

—   Ārkārtīgi.

—   Es arī. Bet nu paskubināsim zirgus. Jūsu slavenā Satobriāna dēļ mēs esam atpalikuši par veselu jūdzi.

Tuvojoties biedriem, Paganels redzēja, ka Glenervens par kaut ko dzīvi sarunājas ar indiāni, kurš acīmredzot viņu lāgā nesaprot. Talkavs bija brīdi pa brīdim apstājies un pētījis apvārsni, un viņa seja ikreiz bija paudusi lielu pārsteigumu. Nemanīdams blakus savu parasto tulku, Glenervens bija mēģinājis pats iztaujāt indiāni, taču visas viņa pūles bija veltīgas. Ieraudzījis tagad zinību vīru, viņš sauca tam jau iztālēm:

—   Pasteidzieties, dārgais Paganel, mēs ar Talkavu nekādi nevaram saprasties!

Parunājis kādu brītiņu ar patagoņi, Paganels piejāja pie Glenervena.

—   Talkavu pārsteidz kāds patiesi dīvains fakts, — viņš sacīja.

—   Kāds?

—   Nekur nav redzami nedz indiāņi, nedz viņu pēdas, lai gan šais līdzenumos viņu bandas parasti klaiņo krustām šķērsām, gan dzenot salaupītos lopu barus, gan arī dodoties līdz pat Andiem, lai pārdotu tur pašaustos paklājus un pītās pātagas.

—   Un kā Talkavs izskaidro indiāņu nozušanu?

—   Viņš neko nevar pateikt, viņš tikai brīnās par to.

—   Kādus indiāņus viņš cerēja sastapt šai pampu apgabalā?

—   Tieši tos, kuru gūstā atrodas svešzemnieki, — indiāņus, pār kuriem valda kaciki Kalfukura, Katriels un Jančetruss.

—   Kas tie tādi?

—   Tie ir cilšu virsaiši, viņi bija visuvareni valdnieki vēl pirms trīsdesmit gadiem, kad viņus atspieda pāri sjerrām. Kopš tā laika viņi pakļāvušies Argentīnai — cik nu vispār indiānis var būt pakļāvīgs — un tagad klaiņo tiklab pampās, kā Buenosairesas provincē. Esmu pārsteigts ne mazāk kā Talkavs, ka mēs nesastopam indiāņus šai apvidū, kur tie parasti piekopj salteadoru[27] amatu.

Flamingu medibas.

—   Ko lai mēs darām šādā gadījumā? — Glenervens jautāja.

—   Tūdaļ noskaidrošu, — Paganels atbildēja.

Atkal parunājis kādu brīdi ar Talkavu, zinātnieks sacīja:

—   Patagoņa priekšlikums, manuprāt, ir ļoti saprātīgs. Viņš iesaka tur« pināt ceļu uz austrumiem līdz Neatkarības fortam, un, ja arī tur neko ne« uzzināsim par kapteini Grantu, tad vismaz noskaidrosim, kur palikuši Argentīnas līdzenuma indiāņi.

—   Vai līdz Neatkarības fortam vēl ir tālu? — Glenervens apvaicājās.

—   Nē, tas atrodas Tandilas sjerrās, kādas sešdesmit jūdzes no šejienes..

—   Kad mēs tur nonāksim?

—   Parīt vakarā.

Glenervens jutās krietni norūpējies par negaidīto pavērsienu. Tas, ka pampās nebūs neviena indiāņa, šķiet, nevarēja ne prātā ienākt. Parasti par viņu trūkumu līdzenumā nevarēja sūdzēties. Acīmredzot kāds ārkārtējs apstāklis licis viņiem nozust. Ja Hariju Grantu tiešām sagūstījusi kāda no indiāņu ciltīm, patlaban vissvarīgākais bija uzzināt, uz kurieni viņš aizvests — uz ziemeļiem vai dienvidiem. Šis jautājums ne brīdi neizgāja Glenervenam no prāta. Nekādā ziņā nedrīkstēja nozaudēt kapteiņa pēdas. Tāpēc vissaprātīgākais, šķiet, bija sekot Talkava padomam un doties uz Tandilas ciemu. Tur vismaz būs cilvēki, ko iztaujāt.

Ap pulksten četriem pēc pusdienas pie apvāršņa parādījās paugurs,, kuru tik līdzenā apvidū varētu nosaukt arī par kalnu. Tā bija Tapalkemas sjerra, kuras pakājē ceļinieki apmetās uz naktsguļu.

Nākamajā dienā viņi tika pāri šim kalnam bez kādām grūtībām. Ceļinieki jāja pa smilšainām, nolaidenām nogāzēm. .Pēc Kordiljeriem šāds pārgājiens šķita vieglāks par vieglu, un zirgi tikpat kā negausināja soli. Dienas vidū ekspedīcija pajāja garām pamestajam Tapalkemas fortam, pirmajam priekšpostenim nocietinājumu ķēdē, kas uzcelta gar dienvidu robežu pret indiāņu sirotājiem. Taču arī šeit no indiāņiem nebija ne miņas, un par to Talkavs nevarēja vien beigt brīnīties. Tikai dienas otrā pusē tālumā parādījās trīs labi apbruņoti pampu jātnieki straujos zirgos. Brīdi iztālēm pavērojuši ceļinieku pulciņu, viņi neticami ātri nozuda. Glenervens apskaitās.

—   Gaučo, — patagonis paskaidroja, nosaukdams šos iezemiešus vārdā, kas bija izraisījis tik dedzīgu strīdu starp majoru un Paganelu.

—   Ā, gaučo, — Maknebs atsaucās. — Ko jūs domājat, Paganel, par šiem radījumiem šodien, kad ziemeļu vējš vairs nepūš?

—   Es domāju, ka viņi izskatās pēc rūdītiem laupītājiem, — Paganels atbildēja.

—   Un kas vajadzīgs, lai viņi par tādiem kļūtu, dārgais zinātniek?

—   Tikai viens vienīgs solis, dārgais major!

Paganela atzīšanās izraisīja vispārējus smieklus, taču zinātnieku tas nemaz nesamulsināja, un viņš pats šai sakarā izteica interesantu piezīmi.

—   Esmu kaut kur lasījis, — viņš sacīja, — ka arābiem esot sevišķi nežēlīga mutes izteiksme, toties acis paužot cilvēcisku siltumu. Turpretī

Paganelam laimējās novērot mirāžu.

Amerikas mežoņiem sevišķi ļaunas esot acis. — Pat profesionāls fiziono- mists nebūtu trāpīgāk noraksturojis indiāņu rasi.

Tikmēr ceļinieki, paklausot Talkava ieteikumam, jāja ciešā pulciņā. Lai cik vientuļš bija šis apvidus, tomēr vajadzēja būt gataviem atvairīt negaidītus uzbrukumus. Tomēr šie piesardzības pasākumi, izrādījās, bija lieki, un tai pašā vakarā ekspedīcija apmetās uz naktsguļu kādā plašā, pamestā tolderijā, kur kaciks Katriels parasti pulcināja savas iezemiešu bandas. Neuzgājis nekur tuvumā svaigas pēdas, patagonis secināja, kas tolderijā jau labi sen neviens nav uzturējies.

Nākamajā dienā Glenervens ar ceļabiedriem atkal jāja pa līdzenumu. Parādījās pirmās estansijas[28] Tandilas sjerras tuvumā. Taču Talkavs nolēma arī šeit neuzkavēties un doties taisnā ceļā uz Neatkarības fortu, kur cerēja ievākt jaunas ziņas un pirmām kārtām noskaidrot, kāpēc šo apvidu tik dīvainā kārtā pametuši cilvēki.

Atkal parādījās šaipus Kordiljeriem reti sastopamie koki, kas lielākoties iestādīti pēc eiropiešu ierašanās Amerikas kontinentā. Šeit savvaļā raženi auga persiki, papeles, vītoli un akācijas. Koki parasti ieskāva korāļus, plašus mietu aplokus. Tajos barojās tūkstošiem vēršu, aunu, govju un zirgu, kuriem ar nokaitētu dzelzi bija iededzināta viņu saimnieka zīme. Turklāt lopus sargāja vesels bars lielu un modru suņu. Kalnu piekājes iesāļajā augsnē kuplo ražena zāle, kas lopiem ir labu labā barība. Šādās vietās parasti iekārto estansijas, kurās saimnieko pārvaldnieks un viņa palīgs ar četriem peoniem uz katriem tūkstoš lopiem.

Šie ļaudis dzīvo gluži kā bībelē aprakstītie gani. Viņu ganāmpulki ir tikpat lieli, varbūt pat lielāki par tiem, kas klīda Mezopotāmijas līdzenumos. Taču šeit ganiem nav ģimeņu un pampu estanseri vairāk atgādina vēršu tirgotājus nekā bībeles laiku patriarhus.

Pastāstījis to visu saviem ceļabiedriem, Paganels uzsāka šai sakarā antropoloģisku diskusiju, salīdzinādams dažādas rases. Viņš ieinteresēja pat majoru, kurš to nemaz neslēpa.

Paganelam laimējās novērot ari mirāžu, šo interesanto dabas parādību, kas visai raksturīga šais horizontālajos līdzenumos: estansijas iztālēm atgādināja lielas salas, bet papeles un vītoli, šķiet, spoguļojās dzidrā ūdenī, kas, ceļiniekiem tuvojoties, pamazām atkāpās. Ilūzija bija tik pilnīga, ka acis atkal un atkal noticēja mānam.

Šai dienā, 6. novembrī, ceļotāji pajāja garām vairākām estansijām, kā. arī pāris saladero. Nobarojušies leknajās ganībās, lopi šeit ierodas, lai pastieptu kaklus miesnieka nazim. Saladero, kā jau pats vārds norāda, ir ne vien lopkautuve, bet ari gaļas sālīšanas vieta. Šis netīkamais darbs sākas pavasara beidzamajās dienās. Lopu kāvēji ierodas pēc lopiem korāļos. Veikli rīkodamies ar laso, viņi noķer savus upurus un aizved tos uz saladero. Tur apkauj tūkstošiem vēršu, govju un aitu, novelk tiem ādu un sadala tos gabalos. Bieži vien vērši spīvi pretojas. Tad lopu kāvējs kļūst par toreadoru. Savu bīstamo amatu viņš veic ar apbrīnojamu veiklību un

tikpat lielu nežēlību. Vārdu sakot, lopu apkaušana ir šaušalīgs skats. Nekas nevar būt pretīgāks par saladero un tās apkaimi. No šiem drausmajiem aplokiem reizē ar riebīgu dvaku laužas laukā niknie lopu kāvēju kliedzieni, draudīgās suņu rejas un mirstošo lopu gārgšana. Turklāt no divdesmit ljē plašas apkārtnes šurp salaižas Argentīnas līdzenuma milzīgie vanagi, lai plēstos ar miesniekiem par vēl kūpošajām viņu upuru paliekām. Taču patlaban saladero bija kā izmiruši, tukši un klusi. Milzīgā slaktiņa stunda vēl nebija pienākusi.

Talkavs steidzināja savus ceļabiedrus. Viņš gribēja vēl tai pašā vakarā sasniegt Neatkarības fortu. Zirgi, jātnieku skubināti un sekodami Taukas piemēram, auļoja pa garo zāli. Pa ceļam varēja redzēt mūriem nocietinātas un dziļiem grāvjiem apjoztas fermas. Uz galvenās ēkas jumta atradās terase, no kuras vienmēr aizsardzībai gatavie iemītnieki varēja apšaudīt uzbrūkošos līdzenuma laupītājus. Glenervens šais fermās, iespējams, būtu dabūjis vajadzīgās ziņas, taču drošāk bija jāt uz Tandilas ciematu. Tāpēc ceļinieki nekur neapstājās. Zirgi pārbrida braslā Riodelosvisosu un dažas jūdzes tālāk Capaleofu. Drīz vien zirgu kājas mina Tandilas sjerras pirmo atzaru zaļās, lēzenās nogāzes, un pēc stundas šauras aizas dziļumā parādījās ciemats, kuram pāri slējās Neatkarības forta robotie mūri.

## XXI nodala NeatkarĪbas forts

Tandilas sjerra paceļas tūkstoš pēdas virs jūras līmeņa. Tā ir pirmatnēja kalnu grēda, tas ir, to veido pamatieži, kas radušies pirms organiskās dzīves un iežu metamorfozes. Sjerras uzbūve un sastāvs pamazām mainījušies zemes dzīļu temperatūras ietekmē. So kalnu grēdu veido ar zāli apaugušu gneisa pakalnu pusaplis. Tandilas apriņķis, kuram nosaukumu devusi kalnu grēda, aptver visu Buenosairesas provinces dienviddaļu, un tā pierobežas nogāzes plūdina uz ziemeļiem daudzas upju straumes.

Šai apriņķī apmēram četri tūkstoši iedzīvotāju, un tā administratīvais centrs ir Tandilas ciemats, kas atrodas sjerras ziemeļu virsotnes piekājē un ko apsargā Neatkarības forts. Cauri ciematam tek gleznainā Capaleofu. Paganels zināja arī tādu ievērības cienīgu faktu, ka šai ciematā dzīvo Francijas baski un itāliešu kolonisti. Patiesi, franči pirmie nodibināja ārzemnieku kolonijas Laplatas lejtecē. 1828. gadā, lai aizsargātu koloniju pret biežajiem indiāņu uzbrukumiem, francūzis Paršaps uzcēla Neatkarības fortu. Šai darbā viņam palīdzēja franču zinātnieks d'Orbiņī, kurš sīki bija izpētījis un aprakstījis šo Dienvidamerikas daļu.

Tandilas ciemats ir nozīmīgs tirdzniecības punkts. Tā sauktajās gale- rās, lielos, vēršu vilktos ratos, kas ļoti parocīgi ceļošanai pa līdzenumu, no šejienes divpadsmit dienās var nokļūt Buenosairesā. Tāpēc ciemats uztur ar šo pilsētu rosīgus tirdznieciskus sakarus, sūta uz pilsētu lopus no savām estansijām, sālītu gaļu no saladero un visai interesantus indiāņu amatnieku izstrādājumus — kokvilnas un vilnas audumus, smalkus ādas pinumus un tamlīdzīgas preces. Tandilā līdzās daudzām samērā glītām mājām ir arī skolas un baznīcas, kas māca dzīvot šaisaulē un viņsaulē.

Pastāstījis to visu, Paganels piemetināja, ka Tandilā no vietējiem iedzīvotājiem droši vien varēs iegūt vajadzīgās ziņas. Turklāt fortā pastāvīgi atrodas nacionālā karaspēka vienība. Glenervens lika novietot zirgus kādas samērā pieklājīgas iebraucamās vietas stallī, un pēc tam viņš pats, Paganels, majors un Roberts Talkava pavadībā devās uz Neatkarības fortu. Kādu brīdi kāpuši kalnā, viņi nonāca pie cietokšņa vārtiem, kurus diezgan nevērīgi apsargāja argentīniešu sargkareivis. Viņš tūdaļ ielaida ceļiniekus cietoksnī, un tas liecināja vai nu par ārkārtīgu nevērību, vai arī pilnīgu drošību.

Cietokšņa laukumā karamākslā vingrinājās vairāki kareivji. Vecākajam no tiem nebija vairāk par divdesmit gadu, bet jaunākajam labi ja septiņi. Patiesību sakot, tie nebija nekādi kareivji, bet ducis jaunekļu un pusaudžu, kuri diezgan precīzi izdarīja militārus vingrinājumus. Viņu vienīgā uniforma bija svītrains, ar ādas jostu apjozts krekls. Viņiem nebija nedz bikšu, nedz skotu svārciņu. Siltajā klimatā varēja atļauties nēsāt tik vieglu apģērbu. Paganelam tūdaļ radās labs iespaids par valdību, kas neputina sevi laukā ar tresēm un citiem liekiem greznumiem. Ikvienam no šiem zeņķiem bija šautene un zobens, taču mazākajiem šautene bija pārāk smaga un zobens pārāk garš. Viņi visi bija melnīgsnēji un līdzīgi cits citam kā vienas ģimenes locekļi, tāpat arī kaprālis, kas viņus apmācīja. Acīmredzot tie bija divpadsmit brāļi, kurus komandēja trīspadsmitais.

Paganels par to nebrīnījās. Pēc statistikas datiem viņš zināja, ka argentīniešu ģimenē vidēji ir vairāk nekā deviņi bērni. Toties viņu pagalam pārsteidza tas, ka šie mazie kareivji apguva visas iemaņas pēc franču armijā pieņemtās kārtības un kaprālis bieži vien nokliedza komandas ģeogrāfa mātes valodā.

— Tas tik ir ko vērts! — zinātnieks iesaucās.

Taču Glenervens nebija ieradies Neatkarības fortā, lai noskatītos, kā puišeļi vingrinās karamākslā, un vēl mazāk viņu interesēja šo puišeļu tautība un izcelšanās. Tāpēc, neļaudams Paganelam ilgi brīnīties, viņš

Karamākslā vingrinājās kāds ducis jaunekļu.

lūdza izsaukt garnizona komandantu. Paganels izpildīja šo lūgumu, un viens no argentīniešu kareivjiem aizsoļoja uz namiņu, kas atradās turpat kazarmā.

Pēc kāda brīža ieradās arī pats komandants. Tas bija gadus piecdesmit vecs vīrs, liela auguma, militāru stāju. Viņam bija spurainas ūsas, plati vaigu kauli, iesirmi mati un pavēlošs skatiens. Tāds izskatījās komandants, cik varēja saredzēt caur dūmu mutuļiem, kas vēlās no viņa īsās pīpes.

Komandanta gaita un izturēšanās Paganelam atgādināja viņa dzimtenes vecos apakšvirsniekus.

Talkavs devās pretī komandantam un iepazīstināja viņu ar Glenervenu un pārējiem ceļabiedriem. Kamēr Talkavs runāja, komandants visai uzkrītošā veidā nekautrīgi pētīja Paganelu. Nesaprazdams, ko tas varētu nozīmēt, zinātnieks jau grasījās prasīt paskaidrojumu, taču komandants bez kādām ceremonijām satvēra Paganelu aiz rokas un priecīgi noprasīja ģeogrāfa dzimtajā valodā:

—   Vai jūs esat francūzis?

—   Jā, esmu, — Paganels atbildēja.

—   Cik jauki! Esiet sveicināti! Sveicināti! Es arī esmu francūzis! — komandants sacīja, spēcīgi kratīdams zinātnieka roku.

—   Vai tas ir jūsu draugs? — majors jautāja Paganelam.

—   Protams! — zinātnieks atbildēja ar skaidri samanāmu lepnumu. — Tādi draugi man ir visās piecās pasaules daļās.

Ar mokām atbrīvojis roku no dzīvajām spīlēm, Paganels sāka sarunāties ar brašo komandantu. Glenervens labprāt būtu bildis kādu vārdu un izvaicājis komandantu par to, kas viņu interesēja, taču vecais karavīrs stāstīja par savu dzīvi un viņa runas plūdi nemaz nebija tik viegli apturami. Kā redzams, šis lāga vīrs bija tik sen atstājis Franciju, ka sāka jau aizmirst savu dzimto valodu un neprata vairs tik veikli savirknēt vārdus teikumos. Viņš runāja apmēram tā, kā runā nēģeri franču kolonijās.

Neatkarības forta komandants savā laikā patiesi bija franču armijas seržants, bijušais Paršapa karabiedrs. Viņš nebija fortu atstājis kopš tā dibināšanas 1828. gadā un patlaban komandēja to saskaņā ar Argentīnas valdības rīkojumu. Viņš bija piecdesmit gadus vecs basks, vārdā Manuels Ifaragers, kā redzams, gandrīz vai spānis. Gadu pēc ierašanās šai zemē seržants Manuels ieguva pilsoņa tiesības, iestājās Argentīnas armijā un apprecēja dūšīgu indiānieti, kura tai laikā jau zīdīja sešus mēnešus vecus dvīnīšus. Protams, zēnus, jo seržanta krietnā dzīvesbiedre nekad nebūtu atļāvusies dāvāt viņam meitas. Manuels neatzina nekādu citu nodarbošanos kā vienīgi militāro dienestu, un viņš cerēja ar laiku un dieva palīgu dāvāt republikai veselu kareivju rotu.

—   Vai redzējāt? — viņš sacīja. — Brašuļi! Lieliski zaldāti! Hosē! Huan! Mikele! Pepe! Pepem tikai septiņi gadi, bet viņš jau šauj, ka prieks.

Izdzirdis, ka viņu uzliela, Pepe sasita kopā kājeles un veikli ar ieroci rokā atdeva godu.

—   Viņš tālu tiks, — komandants piebilda, — dienās būs pulkvedis vai brigādes ģenerālis.

— Cik jauki! Esiet sveicināti! — komandants sacija.

Seržants Manuels bija tik ļoti aizrāvies, ka neviens pat nemēģināja apstrīdēt to, ka karavīra amats ir viscienījamākais, nedz arī to, ka viņa pēctečus gaida spoža nākotne. Viņš bija laimīgs, jo, kā teicis Gēte: «Nekas mūs nedara tik laimīgus kā ilūzija.»

Par lielu brīnumu Talkavam, šis stāsts ilga krietnu ceturtdaļstundu. Indiānis nekādi nevarēja saprast, kā tik daudz vārdu var nākt no vienas pašas mutes. Komandantu neviens nepārtrauca. Tomēr pat franču seržan-

tam kādreiz jāapklust, un beidzot apklusa arī Manuels, iepriekš uzaicinājis viesus savā dzīvoklī. Atnācēji padevīgi sekoja un ļāva, ka viņus iepazīstina ar Ifaragera kundzi, kura viņiem šķita «jauka sieviete», ja šo Vecās pasaules apzīmējumu var attiecināt uz indiānieti.

Kad visas seržanta vēlēšanās bija izpildītas, viņš jautāja, kam lai viņš pateicas par godu redzēt viesus savā mājā. Bija pienācis visizdevīgākais brīdis uzdot jautājumus. So uzdevumu uzņēmās Paganels, sākumā izstāstīdams par ceļojumu caur pampām un beigās jautādams, kāda iemesla dēļ indiāņi atstājuši šo apvidu.

—   Kā tad, neviena! — seržants izsaucās, paraustīdams plecus. — Patiesi — itin neviena! … Mēs sēžam rokas salikuši… Nav ko darīt!

—   Kāpēc?

—   Karš.

—   Karš?

—   Jā, pilsoņu karš …

—   Pilsoņu karš? — Paganels pārjautāja. Pats nemanīdams, viņš bija sācis runāt franciski kā nēģeris.

—  Jā, karš starp paragvajiešiem un buenosairiešiem, — seržants atbildēja.

—   Un tad?

—  Visi indiāņi devušies uz ziemeļiem pa pēdām ģenerālim Floram. Indiāņi laupa.

—   Kur tad kaciki?

—   Kaciki kopā ar viņiem.

—   Un Katriels?

—   Katriela nav.

—   Un Kalfukura?

—   Nav ari Kalfukura.

—   Bet Jančetruss?

—   Ari Jančetruss ir prom.

Šī saruna tika atstāstīta Talkavam, un tas apstiprinoši māja ar galvu. Patagonis acīmredzot nezināja vai arī bija aizmirsis, ka starp divām republikas daļām plosās pilsoņu karš, kurā vēlāk iejaucās arī Brazīlija. Indiāņi no šīm iekšējām ķildām tikai ieguva, viņiem tā bija labu labā izdevība doties sirojumos. Tādējādi seržants nekļūdījās, izskaidrodams indiāņu prombūtni ar pilsoņkaru, kas plosījās Argentīnas ziemeļu provincēs.

Sie notikumi izjauca visus Glenervena plānus. Patiesi, ja Harijs Grants atrodas kaciku gūstā, tad viņi to aizveduši līdz uz republikas ziemeļu robežām. Kur lai tagad viņu meklē? Vai ir vērts doties jaunos bīstamos un gandrīz bezcerīgos klejojumos pampu ziemeļos? Lai pieņemtu tik nopietnu lēmumu, vajadzēja visu rūpīgi apsvērt.

Tomēr bija vēl viens svarīgs jautājums, kuru varēja uzdot seržantam, un izdarīt to iešāvās prātā majoram, kamēr viņa ceļabiedri klusēdami saskatījās. Maknebs pavaicāja seržantam, vai viņš neesot dzirdējis, ka pampu kaciku gūstā atrodas eiropieši.

Manuels brītiņu padomāja, cenzdamies atcerēties, un beidzot sacīja:

—   Jā, esmu dzirdējis.

—   Ā! — Glenervens iesaucās, jaunu cerību spārnots.

Paganels, Maknebs un Roberts pievirzījās tuvāk seržantam.

—   Runājiet! Runājiet! — viņi atkārtoja, neatraudami skatienu no komandanta.

—   Pirms vairākiem gadiem, — Manuels iesāka, — jā, jā, patiesi… sagūstīti eiropieši… nekad gan neesmu redzējis …

—   Pirms vairākiem gadiem! — Glenervens viņu pārtrauca. — Jūs maldāties. «Britānija» gāja bojā 1862. gada jūnijā. Tātad tas bija pirms nepilniem diviem gadiem.

—   O! Krietni sen, milord!

—   Nevar būt! — Paganels iesaucās.

—   Tas bija tai gadā, kad piedzima Pepe… Indiāņu rokās toreiz krita divi gūstekņi.

—   Nē, trīs, — Glenervens izlaboja.

—   Divi, — seržants nešaubīdamies apstiprināja.

—   Divi? — Glenervens pārsteigts pārjautāja. — Divi angli?

—   Nē, — seržants atbildēja. — Kas teica, ka angļi? Viens bija francūzis un otrs itālietis.

—   Itālietis, kuru nogalināja pojuči? — Paganels iesaucās.

—   Jā … pēc tam uzzināju … francūzis izglābās.

—   Izglābās! — iesaucās Roberts, kura dzīvība, šķiet, bija atkarīga no tā, ko pateiks seržants.

—   Jā, izglābās. Aizbēga no indiāņiem, — Manuels apliecināja.

Visi atskatījās uz zinātnieku, kas izmisīgi sita sev pa pieri.

—   Ā! Tagad es saprotu, — viņš beidzot sacīja. — Viss ir skaidrs!

—   Par ko jūs runājat? — Glenervens nepacietīgi noprasīja.

—   Mīļie draugi, — Paganels atbildēja, saņemdams Roberta roku, — mums jāsamierinās ar lielu neveiksmi! Mēs esam gājuši pa nepareizām pēdām! Tas bija nevis kapteinis Grants, bet kāds mans tautietis, kura ■biedru Marko Vazello patiesi nogalinājuši pojuču cilts indiāņi, turpretī francūzis vairākas reizes devies kopā ar indiāņiem līdz pat Kolorado upes krastiem, un tur viņam laimīgā kārtā izdevies izbēgt un atkal ieraudzīt Franciju. Domādami, ka ejam pa Harija Granta pēdām, mēs patiesībā esam nonākuši uz Gināra pēdām.

Pēc šī atklājuma iestājās dziļš klusums. Kļūda bija acīm redzama. Seržanta izstāstītie sīkumi, gūstekņa tautība, viņa biedra nogalināšana, bēgšana no indiāņiem — itin viss to apstiprināja.

Glenervens satriekts skatījās uz Talkavu.

—  Vai jūs nekad neesat dzirdējis par trim sagūstītiem angļiem? — Talkavs jautāja seržantam.

—   Nekad, — Manuels atbildēja. — Tandilā tas būtu zināms… es zinātu … Kas nav, tas nav …

Pēc tik noteiktas atbildes Glenervenam Neatkarības fortā vairs nebija ko darīt. Pateikušies seržantam un paspieduši viņam roku, ceļinieki devās prom.

Redzēdams, ka visas cerības sabrukušas, Glenervens bija tuvu izmisumam. Roberts klusēdams soļoja viņam blakus asaru pilnām acīm. Glenervens nevarēja rast neviena vārda, lai mierinātu jauno Grantu. Paganels žestikulēdams sarunājās pats ar sevi. Majors pat nepavēra muti. Talkavs, šķiet, jutās aizskarts savā indiāņa pašlepnumā, ka nokļuvis uz nepareizām pēdām, taču nevienam nenāca prātā pārmest viņam kļūdu, kas bija tik viegli saprotama.

Ceļinieki atgriezās iebraucamajā vietā.

Vakariņas norisa klusi un skumji. Protams, neviens no šiem vīrišķīgajiem un pašaizliedzīgajiem cilvēkiem nenožēloja veltīgi izšķiestos spēkus un pārciestās briesmas, taču viņus visus nomāca apziņa, ka vienā mirklī sabrukušas visas cerības. Patiesi, vai varēja vēl cerēt nokļūt uz kapteiņa Granta pēdām starp Tandilas sjerru un okeānu? Nē. Ja Atlantijas piekrastē kāds eiropietis būtu kritis indiāņu gūstā, seržantam Manuelam tas noteikti būtu zināms. Tāds notikums nevarēja palikt nepamanīts iezemiešiem, kuri pastāvīgi uztur tirdznieciskus sakarus gan ar Tandilu, gan Karmenu, kas atrodas pie Rionegro ietekas. Argentīnas līdzenuma tirgotāji par visu ir labi informēti un jaunas ziņas pie sevis netur. Tātad mūsu ceļiniekiem atlika tikai viena iespēja: nekavējoties doties uz «Dunkanu», kas saskaņā ar norunu gaidīja viņus pie Medano raga.

Tomēr Paganels palūdza Glenervenam dokumentu, uz kura pamatojoties bija uzsākti neveiksmīgie meklējumi. Ģeogrāfs pārlasīja to ar neslēptu niknumu. Viņš centās izdabūt no tā jaunu tulkojumu.

—   Bet dokuments taču tik skaidrs! — Glenervens sacīja. — Tajā tik nepārprotami pateikts par «Britānijas» avāriju un vietu, kur sagūstīts kapteinis Grants.

—   Bet es saku, ka ne! — ģeogrāfs atbildēja, uzsizdams dūri uz galda. — Simtreiz ne. Ja Harija Granta nav pampās, tad viņa vispār nav Amerikā. Bet, kur viņš atrodas, tas jāpasaka šim dokumentam. Un dokuments to pateiks, mīļie draugi, vai arī es neesmu Zaks Paganels!

## XXII nodaļa PLŪDI

Neatkarības fortu no Atlantijas okeāna krastiem šķir simt piecdesmit jūdzes. Ja ceļā negadīsies kavēkļi, kas, šķiet, arī nebija gaidāmi, tad, pēc Glenervena domām, jau pēc četrām dienām viņiem vajadzētu atrasties uz «Dunkana». Taču atgriezties uz kuģa bez kapteiņa Granta pēc pilnīgi neveiksmīgiem meklējumiem — ar šādu iznākumu viņš nekādi nevarēja samierināties. Tāpēc nākamajā dienā Glenervens vilcinājās doties ceļā. Vadības rūpes uzņēmās majors. Viņš lika papildināt pārtikas krājumus, apseglot zirgus un izraudzīties iespējamās atpūtas vietas. Majora vadībā ekspedīcija pulksten astoņos no rīta jau devās lejup pa Tandilas sjerras zālainajām nogāzēm.

Glenervens klusēdams jāja blakus Robertam. Drosmīgā un uzņēmīgā daba neļāva viņam lēnprātīgi samierināties ar neveiksmi. Sirds krūtīs neprātīgi dauzījās, galva dega vienās ugunīs. Grūtību saērcinātais Paganels nemitīgi pārcilāja domās dokumenta vārdus, lai izlobītu no tiem jaunu jēgu. Talkavs klusēdams atlaida pavadu un ļāva Taukam pašam iet savu ceļu. Vienīgi majors bija enerģijas pilns, kā jau cilvēks, kas nepazīst, ko nozīmē zaudēt dūšu. Toms Ostins un abi matroži bēdājās kopā ar savu saimnieku. Pāri ceļam pārskrēja tramīgs trusis. Māņticīgie skoti saskatījās.

—   Ļauna zīme, — Vilsons noteica.

—   Jā, Skotijā, — Milredijs atsaucās.

—   Tas, kas ir ļauns Skotijā, nav labāks arī šeit, — Vilsons pamācoši piebilda.

Ap pusdienas laiku ceļinieki bija tikuši pāri Tandilas sjerrai un izjāja plašos līdzenumos, kas viļņveidā slīga lejup līdz pat okeānam. Ik uz soļa tecēja dzidri strauti, kas, dodami veldzi šai auglīgajai zemei, izgaisa kaut kur leknajās ganībās. Apkārtne kā okeāns pec vētras kļuva aizvien līdzenāka. Pēdējie kalnu atzarojumi palika aiz muguras, un prērija vienmuļi ritināja zem zirgu kājām savu zaļo paklāju.

Līdz šim bija pieturējies jauks laiks, taču todien debesis vairs nebija tik skaidras. Milzīgs daudzums tvaiku, kas bija radušies pēdējās karstajās dienās, pārklāja debesis ar mākoņiem, kuri draudēja ar pamatīgām lietusgāzēm. Turklāt Atlantijas okeāna tuvums un pastāvīgais rietumu vējš darīja šejienes klimatu īpaši mitru. Par to liecināja zemes auglība, leknās ganības un zāles tumšais zaļums. Todien smagie mākoņi tomēr nesāka gāzt lejup lietus straumes, un vakarā zirgi, nosoļojuši apmēram četrdesmit jūdzes, apstājās pie dziļām kanadām, ar ūdeni pildītām dabiskām ieplakām. Šeit nebija nekādas pajumtes. Par teltīm un segām ceļiniekiem noderēja pončo, un visi aizmiga zem klajām debesīm, kas, par laimi, tikai solīja lietu.

Nākamajā dienā, līdzenumam slīgstot zemāk un zemāk, pazemes ūdeņi kļuva aizvien jūtamāki. Ūdens spiedās laukā no visām zemes porām. Drīz vien ceļu uz austrumiem aizšķērsoja lieli dīķi, no kuriem dažs labs jau bija pilns ar ūdeni, bet citi vēl tikko sāka veidoties. Kamēr ceļā gadījās vienīgi šīs noteiktu krastu ietvertās un ūdenszālēm neaizaugušās lagūnas, zirgi viegli tika tām pāri, bet, kad parādījās tā saucamie pentani, ar garu zāli aizauguši muklāji, — tik viegli vairs negāja. Pamanīt un laikus izvairīties no briesmām nebija iespējams.

Šie muklāji acīmredzot bija liktenīgi daudzām dzīvām būtnēm. Roberts, kas bija aizsteidzies kādu pusjūdzi priekšā, aulekšoja atpakaļ, kliegdams:

—   Paganela kungs! Paganela kungs! Tur ir vesels ragu mežs!

—   Ko? — Paganels brīnījās. — Tu esi uzgājis ragu mežu?

—   Jā, jā, vismaz birztalu jau nu noteikti.

—   Birztalu? Tu murgo, draudziņ! — Paganels sacīja, raustīdams plecus.

—   Nē, es nemurgoju, — Roberts attrauca, — jūs paši redzēsit. Ir gan brīnumaina zeme! Šeit sēj ragus un tie aug kā labība. Es arī gribētu dabūt šādu sēklu!

—   Viņš runā nopietni, — majors sacīja.

—  Jā, majora kungs, jūs tūlīt pats pārliecināsities.

Roberts nebija alojies: drīz vien ceļinieki piejāja pie milzīga lauka ar taisnās, nepārredzami garās rindās iedēstītiem ragiem. Tā tiešām bija īsta jaunaudze, kas atstāja dīvainu iespaidu.

—   Ko nu jūs teiksit? — Roberts noprasīja.

—   Zili brīnumi! — Paganels noteica un tūdaļ sāka iztaujāt indiāni.

—   Ragi rēgojas laukā, bet vērši ir apakšā, — Talkavs paskaidroja.

—   Kā! — Paganels iesaucās. — Sai muklājā iestidzis vesels ganāmpulks?

—   Jā, — patagonis apstiprināja.

Patiesi, zem straujā skrējienā satricinātās zemes šeit bija dabūjis galu milzīgs ganāmpulks. Simtiem vēršu bija nesen iestiguši un noslāpuši šai lielajā staignājā. Tādas katastrofas Argentīnas līdzenumos reizēm atgadās, un Talkavs to nevarēja nezināt. Un šādu brīdinājumu, protams, vajadzēja ņemt vērā. Ceļinieku pulciņš apjāja apkārt milzīgajai hekatombai, kura būtu varējusi apmierināt visprasīgākos antīkās pasaules dievus, un pēc stundas ragu lauks jau bija palicis divas jūdzes aiz muguras.

Talkavu acīmredzot darīja nemierīgu kādas neparastas zītnes. Viņš bieži apstādināja zirgu un pieslējās uz kāpšļiem. Garais augums ļāva viņam aptvert ar skatienu plašu apvārsni, taču, droši vien neieraudzījis neko tādu, kas izskaidrotu notiekošo, viņš jāja tālāk. Pēc kādas jūdzes Talkavs apstājās atkal, pēc tam, atrāvies no saviem ceļabiedriem, pajāja dažas jūdzes gan uz ziemeļiem, gan uz dienvidiem, tad atkal atgriezās un ieņēma savu vietu pulciņa priekšgalā, ne vārda nebilzdams nedz par savām cerībām, nedz bažām. Sāds manevrs, kas tika atkārtots vairākas reizes, ieintriģēja Paganelu un darīja nemierīgu Glenervenu. Viņš palūdza zinātnieku pavaicāt indiānim, ko tas nozīmē. Paganels tūdaļ to darīja.

Talkavs atbildēja, ka viņš brīnoties, kāpēc zeme tik ļoti piesūkusies ar ūdeni. Kopš viņš strādājot par pavadoni, viņam vēl nekad neesot gadījies redzēt tik ļoti piemirkušu zemi. Pat lielo lietavu laikā Argentīnas līdzenumam allaž varēja iziet cauri.

—   Kā lai izskaidro šo aizvien pieaugošo mitrumu? — Paganels jautāja.

—   Nezinu, — indiānis atbildēja. — Ja es zinātu …

—   Vai kalnu upes lietavu laikā nekad neiziet no krastiem?

—   Reizēm gadās.

—   Varbūt upes pārplūdušas arī patlaban?

—   Var jau būt, — Talkavs atteica.

Paganels bija spiests apmierināties ar tādu pusatbildi. Viņš atstāstīja šo sarunu Glenervenam.

—   Un ko Talkavs iesaka? — Glenervens vaicāja.

—   Kas tagad jādara? — Paganels jautāja patagonim.

—   Jājāj, cik ātri vien var, — indiānis atbildēja.

So padomu bija vieglāk dot nekā izpildīt. Zirgi drīz nogura, mīdami zemi, kas zuda zem kājām. Apkārtne kļuva aizvien zemāka un zemāka. Sī līdzenuma daļa patiesībā bija milzīga ieplaka, kurā viegli vien varēja saplūst kāpjošie ūdeņi. Tāpēc vajadzēja pēc iespējas ātrāk tikt laukā no zemienes, kura plūdu gadījumā tūdaļ pārvērstos par ezeru.

Jātnieku skubināti, zirgi pielika soli. Itin kā būtu par maz tā ūdens, kas šļakstēja zem zirgu kājām, ap pulksten diviem atvērās debesu slūžas un pāri līdzenumam sāka grūt tropiskā lietus gāzmas. Patverties no lietus nebija nekādas iespējas. Neatlika nekas cits kā kļūt par filozofiem un stoiciski paciest pārbaudījumu. Pončo uzreiz kļuva caurcaurēm slapji, no cepurēm ūdens plūda lejup gluži kā no aizsērējušām jumtu notekām. Seglu bārkstis, šķiet, pārvērtās par ūdens straumītēm. Zirgu kāju apšļākti no apakšas, ceļinieki jāja itin kā starp divām gāzmām, kuras nāca no zemes un no debesīm.

Izmirkuši, nosaluši un bezgala pārguruši, viņi vakarā sasniedza kādu nožēlojamu rančo. Vienīgi gaužām pieticīgi ļaudis varēja to uzskatīt par pajumti, un vienīgi bezizejas stāvoklī nonākuši ceļinieki varēja tajā meklēt patvērumu. Taču Glenervenam un viņa biedriem nebija citas izvēles, un viņi saspiedās šai pamestajā būdā, ko noniecinātu pat visnabadzīgākais pampu indiānis. Ar grūtībām ceļinieki sakūra nožēlojamu ugunskuru, kas vairāk dūmoja nekā sildīja. Laukā joprojām lija vienā līšanā, un cauri satrupējušajam salmu jumtam pilēja lielas lāses. Uguns neapdzisa vienīgi tādēļ, ka Milredijs un Vilsons nemitīgi to pasargāja no virsū plūstošā ūdens. Trūcīgās vakariņas pagāja bez kādas jautrības. Nevienam nebija ēstgribas. Vienīgi majors parādīja godu slapjajam proviantam un ēda kāru muti. Nesatricināmais Maknebs stāvēja pāri visām likstām. Paganels, kā jau francūzis, mēģināja jokot, taču nevienu sasmīdināt viņam neizdevās.

— Mani joki ir samirkuši, — viņš sacīja, — tie nešķiļ dzirkstis.

Labākais, ko šādā reizē varēja darīt, bija doties pie miera. Tāpēc ikviens mēģināja aizmirst miegā nogurumu. Nakts bija vētraina. Rančo krakšķēja visos pakšos, šūpojās un draudēja sagāzties ar katru spēcīgāku vēja brāzmu. Pakļauti visām debesu sodībām, pagalmā žēlabaini zviedza zirgi, kaut arī viņu saimniekiem draņķīgajā būdā neklājās daudz labāk. Tomēr miegs pamazām ceļiniekus pieveica. Roberts pirmais aizvēra acis, nolicis galvu uz lorda Glenervena pleca. Drīz vien arī pārējie rančo iemītnieki gulēja dziļā miegā.

Kā redzams, dievs viņus modri sargāja, jo nakts pagāja bez starpgadījumiem. Ceļiniekus uzmodināja Tauka, kas, būdams, kā vienmēr, nomodā, skaļi zviedza un dauzīja ar kāju būdas sienu. Sava saimnieka vietā viņš atgādināja, ka laiks doties tālāk. Būdami parādā Taukam tik daudz pateicības, ceļinieki nevarēja viņam nepaklausīt un naski vien saposās ceļam.

— Pali! Pali! — Talkavs attrauca.

Lietus bija mitējies, taču mālainā zeme vairs nespēja uzsūkt sakrājušos ūdeni. Neskaitāmās peļķes, purvi un dīķi izkāpa no krastiem, izveidodami milzīgus, nodevīgi dziļus banado. Ielūkojies kartē, Paganels pamatoti nosprieda, ka Riogrande un Vivarota, kurās parasti satek visi līdzenuma ūdeņi, tagad droši vien saplūdušas vienā vairākas jūdzes platā gultnē.

Vajadzēja jāt uz priekšu, cik ātri vien var. Uz spēles bija liktas visu ceļinieku dzīvības. Ja ūdens līmenis kāps vēl augstāk — kur tad lai patveras? Milzīgajā, līdz pat apvārsnim novilktajā aplī nemanīja neviena augstāka punkta, un zemiene varēja applūst ļoti strauji.

Zirgi tika trenkti pilnos auļos. Tauka turējās priekšgalā un vairāk par jebkuru spēcīgām peldspurām apveltītu abinieku bija pelnījis jūraszirga vārdu, jo traucās pa ūdeni tik veikli, it kā atrastos savā dabiskajā vidē.

Pēkšņi ap desmitiem no rīta Tauka sāka izrādīt ārkārtīgu satraukumu. Vai ik brīdi viņš grieza galvu pret nepārredzamajiem dienvidu klajumiem, skaļi zviedza un, plati ieplestām nāsīm ieelpojis vēso gaisu, spēji slējās pakaļkājās. Talkavu šie izrāvieni izsviest no segliem gan nevarēja, taču zirgu viņš valdīja ar manāmu piepūli. Jātnieks tik spēcīgi piecirta laužņus, ka putas, kas nāca pār Taukas lūpām, sajaucās ar asinīm, un tomēr karstasinīgais aidinieks nerimās. Talkavs skaidri nojauta: tiklīdz Taukam dotu vaļu, viņš tai pašā mirklī pilnos auļos joņotū uz ziemeļiem.

—   Kas Taukam lēcies? — Paganels jautāja. — Vai tikai viņam nav piesūkušās Argentīnas ūdeņu rijīgās dēles?

—   Nē, — indiānis atbildēja.

—   Vai tad viņu kaut kas satrauc?

—   Viņš nojauš briesmas.

—   Kādas?

—   Nezinu.

Lai acs vēl neredzēja briesmas, kuras noskārta Tauka, auss jau varēja tās uztvert. Patiesi, no pamales plūda šurp dobja duna, kas atgādināja paisuma viļņu šalkšanu. Vējš pūta miklām, ūdens putekļu piesātinātām brāzmām. Putni, bēgdami no kādas mīklainas dabas parādības, traucās, ko spārni nes. Zirgi, brizdami līdz ceļgaliem pa ūdeni, sajuta pirmos straumes triecienus. Drīz vien atskanēja šaušalīga baurošana, zviegšana un blēšana un kādu pusjūdzi uz dienvidiem no ceļinieku pulciņa parādījās milzīgi pārbiedētu dzīvnieku bari. Apgāzdami cits citu, atkal pieceldamies, izraudamies uz priekšu, dzīvnieki neiedomājamā jūklī kaut kur drāzās šausminošā ātrumā. Skrējienā sacelto ūdens šļakatu viesulī tik tikko varēja saskatīt šos satracinātos kustoņus. Pat simt vislielākās valzivis, šķiet, nevarētu tik spēcīgi sabangot okeāna ūdeņus.

—   Anda, anda/' — Talkavs nokliedza.

—   Kas noticis? — Paganels vaicāja.

—   Pali! Pali! — Talkavs attrauca un, iecirtis piešus zirgam sānos, aizaulekšoja uz-ziemeļiem.

1 Ātrāk, ātrāk!


Begļiem uzgruva drausmīga ūdens grēda.

— Plūdi! — Paganels iesaucās.

Un visi ceļabiedri ar Paganelu priekšgalā aizjoņoja nopakaļ Taukam.

Bija ari pēdējais laiks. Kādas piecas jūdzes uz dienvidiem jau varēja saskatīt milzum augstu un platu ūdens vālu, kas gruva virsū līdzenumam, pārvērzdams to par okeānu. Garā zāle pazuda kā nopļauta. Straumes izrautie mimozu krūmi peldēja virs ūdens gluži kā mazas saliņas. Ūdens

masa biezā klājienā gāzās virsū ar neatvairāmu spēku. Starp lielajām Pampu upēm acīmredzot bija pārrauti aizsprosti, un Kolorado ūdeņi ziemeļos un Rionegro dienvidos saplūda vienā gultnē.

Ūdens vāls, uz kuru bija norādījis Talkavs, tuvojās ar sacīkšu zirga ātrumu. Ceļinieki laidās no tā prom kā vētras dzīti mākoņi. Viņu skatieni velti meklēja kādu patvērumu. Ūdens klajš stiepās līdz pašam apvārsnim. Panisku baiļu pārņemtie zirgi drāzās tik trakos auļos, ka jātnieki ar mokām jaudāja noturēties seglos. Glenervens ik pa brīdim atskatījās atpakaļ. «Ūdens mūs panāks,» viņš domāja.

—   Anda, anda! — Talkavs kliedza.

Un jātnieki vēl izmisīgāk trenca nelaimīgos lopiņus. No piešu savainotajiem sāniem tiem tecēja asinis, stiepdamās ūdenī kā gari, sarkani dzīpari. Zirgi klupa zemes nelīdzenumos. Ap kājām viņiem pinās neredzamās, ūdens apslēptās zāles. Viņi krita. Viņus rāva augšā. Viņi atkal krita, un atkal viņus rāva augšā. Ūdens līmenis tikmēr nemitīgi cēlās. Viegla viļņošanās liecināja, ka nav vairs tālu ūdens vāls, kura baltās krēpes plivinājās nepilnu divu jūdžu attālumā. Veselu stundas ceturksni ilga šī izmisīgā cīņa ar satrakoto stihiju. Bēgļi vairs nebija spējīgi aplēst, cik liels attālums noauļots, taču, spriežot pēc zirgu straujā skrējiena, tam vajadzēja būt ievērojamam. Tikmēr zirgi, atrazdamies jau līdz krūtīm ūdenī, kūlās uz priekšu tikai ar vislielāko piepūli. Glenervens, Paganels, Ostins — visi uzskatīja sevi par pazudušiem, nolemtiem briesmīgai nāvei jūras viļņos. Zirgi sāka zaudēt pamatu zem kājām, un sešu pēdu dziļums jau bija pietiekams, lai varētu noslīkt. Nav vārdos aprakstāmas smeldzošās skumjas, kādas plosīja šo palu stihijā ierauto cilvēku sirdis. Viņi skaidri apzinājās, ka cīnīties pret šo dabas kataklizmu nav cilvēka spēkos. Glābiņš vairs nebija atkarīgs no viņiem pašiem.

Pēc piecām minūtēm zirgi jau laidās peldus. Spēcīgā straume rāva viņus uz priekšu ar neticamu ātrumu, kas līdzinājās sacīkšu zirga visātrākajiem auļiem un pārsniedza divdesmit jūdzes stundā.

Šķita, vairs nav nekāda glābiņa, kad pēkšņi atskanēja majora balss:

—   Koks!

—   Koks? — Glenervens iesaucās.

—   Tur, tur! — attrauca Talkavs, rādīdams ar pirkstu uz gigantisku koku, kas vientuļš slējās virs ūdens kādas astoņsimt asis no ceļiniekiem.

Neviens nebija skubināms. Visi saprata, ka šis koks, kurš tik negaidīti bija trāpījies ceļā, jāsasniedz par katru cenu. Zirgi droši vien līdz tam neaizpeldēs, turpretī cilvēki vēl varēja izglābties. Straume viņus nesa tieši uz koku. Šai brīdī Toma Ostina zirgs aprauti iezviedzās un nozuda zem ūdens. Viņa saimnieks, atsvabinājis kājas no kāpšļiem, sāka sparīgi peldēt. ,

— Ķeries pie maniem segliem! — Glenervens viņam uzsauca.

—   Paldies, jūsu augstība, — Toms Ostins atbildēja. — Rokas man stipras.

—   Un tavs zirgs, Robert? — Glenervens vaicāja jaunajam Grantam.

—   Viņš peld, milord, — viņš peld kā zivs!

—   Uzmanību! — majors skaļi iesaucās.

Viņš nepaguva ne izteikt šo vārdu, kad bēgļus panāca milzīgais ūdens vāls. Drausmīgā, četrdesmit pēdas augstā ūdens grēda ar apdullinošu troksni uzgruva viņiem virsū. Cilvēki un zirgi — itin viss nozuda mutuļojošā vērpetē. Miljoniem tonnu smaga ūdens masa aizrāva viņus savā mežonīgajā brāzmā. Kad milzu vilnis bija pāri, cilvēki atkal iznira virspusē un tūdaļ pārskaitīja ar skatienu savus biedrus. Neviena netrūka, turpretī zirgi bija pazuduši uz visiem laikiem, vienīgi Tauka joprojām nesa savu saimnieku.

—   Drošāk! Drošāk! — Glenervens mudināja Paganelu, pieturēdams viņu ar vienu roku un irdamies ar otru.

—   Nekas! Nekas! … — cienījamais zinātnieks atsaucās. — Es nemaz nenožēloju …

Ko īsti viņš nenožēlo, tas palika nezināms, jo teikuma beigas, nabags, bija spiests norīt kopā ar puspinti duļķaina ūdens. Majors mierīgi peldēja uz priekšu, izdarīdams tik precīzas un saskaņotas kustības, ka viņam nevarētu neko pārmest pat peldēšanas skolotājs. Matroži jutās kā divi delfīni ierastajos ūdeņos. Roberts bija ieķēries Taukam krēpēs un ļāvās, lai zirgs viņu velk. Ar lielu sparu šķeldams viļņus, Tauka instinktīvi ieturēja virzienu uz koku, kurp viņu nesa arī straume.

Līdz kokam bija atlikušas vairs tikai kādas divdesmit asis. Pēc dažām minūtēm to sasniedza viss ceļinieku pulciņš. Kāda laime! Ja nebūtu šī patvēruma, zustu jebkura iespēja izglābties un neatliktu nekas cits kā sagaidīt galu viļņos.

Odens sniedzās kokam līdz pat vainagam, kur sākās pirmie lielie zari. Pieķerties pie tiem nebija grūti. Pametis zirgu un satvēris Robertu, pirmais uzrāpās kokā Talkavs, un drīz vien viņa stiprās rokas palīdzēja tikt augšā visiem pārējiem izmocītajiem peldētājiem. Tikmēr Tauka, straumes aizrauts, ātri attālinājās. Viņš pagrieza pret saimnieku savu gudro galvu un, purinādams garās krēpes, zviedza, itin kā saukdams palīgā.

—   Vai tu viņu pamet? — Paganels vaicāja Talkavam.

—   Es!? — indiānis iesaucās.

Un, iemeties mutujojošajā ūdenī, viņš iznira kādas desmit asis no koka. Pēc dažām minūtēm viņa roka jau apķērās ap Taukas kaklu, un viņi abi — zirgs un jātnieks — aizpeldēja pretī dūmakainajam ziemeļu apvārsnim.

## XXIII nodala. CEĻINIEKI DZĪVO KĀ PUTNI

Koks, kurā Glenervens un viņa biedri bija atraduši patvērumu, atgādināja riekstkoku. Tam bija apaļīga vainaga forma un spīdīgas lapas. Patiesībā tas bija ombu, kas sastopams vientuļi augam Argentīnas līdze-' numos. Sī koka milzīgais, rēpuļainais stumbrs iekrampējies zemē ne vien ar resnajām saknēm, bet arī ar spēcīgiem dzinumiem, kas padara to sevišķi noturīgu. Tāpēc arī tas varēja izturēt brāzmainos palus.

Šis ombu bija apmēram simt pēdas augsts un apēnoja turpat vai sešdesmit tuāžu lielu apli. Viss koloss atdusējās uz trim lieliem zariem, kuros pārgāja sešas pēdas resnais stumbrs. Divi no šiem zariem slējās gandrīz stateniski gaisā, balstīdami milzīgo lapotnes saulessargu, sīkākie zari, krustām šķērsām izvijušies, itin kā grozu pinēja sapīti, veidoja necaurredzamu pajumu. Turpretī trešais lielais zars stiepās turpat vai horizontāli virs rēcošajiem ūdeņiem, kuros jau mirka tā apakšējās lapas. Tas bija itin kā okeāna vidū iemestas zaļas salas rags. Vietas gigantiskajā kokā bija atliku likām. Tā krāšņajā lapotnē bija īstas logu ailas gaismai, visapkārt pārpārēm svaiga gaisa un spirdzinošas paēnas. Raugoties uz milzīgā ombu vainagu, kas paceļ vai līdz mākoņiem savus neskaitāmos parazītisko liānu sasaistītos zarojumus, un uz saules stariem, kas laužas iekšā caur lapotnes spraugām, patiesi varēja sacīt, ka šī ombu plecos šalko vesels mežs.

Ierodoties bēgļiem, liels putnu bars uzlaidās koka augšējos zaros, skaļi protestēdams pret tik nekaunīgu ielaušanos viņu mājoklī. Kā redzams, arī putni bija atraduši patvērumu vientuļajā ombu. Šeit bija simtiem strazdu, isaku, ilgeru un bezgala daudz pikafloru, sīksīku, košspalvainu putniņu. Kad viņi uzspurdza gaisā, šķita, ka vēja brāzma norāvusi kokam visus ziedus.

Tāds bija patvērums, ko liktenis bija dāvājis ceļinieku pulciņam. Jaunais Grants un veiklais Vilsons, nokļuvuši kokā, tūdaļ uzrāpās tā augšējos zaros. Izbāzuši galvas cauri zaļajam kupolam, viņi pārlaida no saviem augstumiem skatienu pār plašo apvārsni. Palu radītais okeāns apņēma

Tāds bija ceļinieku pulciņa patvērums.

viņus no visām pusēm, tam nebija ne gala, ne malas. Šai ūdens klajotnē neredzēja neviena koka — tikai ūdeņu ieskautais ombu drebēja straumes vi]ņu grūdienos. Tālumā, varenās straumes nesti, no dienvidiem uz ziemeļiem peldēja ar visām saknēm izrautu koku stumbri, nolauzti zari, sagrautu rančo salmu jumti, estansiju šķūņu spāres, noslīkušu dzīvnieku maitas, asiņainas ādas. Uz kāda zvalstīga koka kuģoja vesela jaguāru ģimene — iekrampējušies ar nagiem savā nedrošajā plostā, zvēri nikni

rūca. Vēl tālāk Vilsonam izdevās saskatīt vairs tikko samanāmu melnu punktu. Tas bija Talkavs un viņa uzticamais Tauka.

—  Talkav! Mīļais Talkav! — Roberts iesaucās, izstiepdams rokas uz drošsirdīgā patagoņa pusi.

—  Viņš izglābsies, Roberta kungs, — Vilsons mierināja. — Bet nu kāpsim lejā pie viņa augstības.

Pēc kāda brīža, nokāpuši no «trešā stāva», Roberts Grants un matrozis jau atradās lielo zaru pakājē. Šeit sēdēja Glenervens, Paganels, majors, Ostins un Milredijs kā nu kuram ērtāk — dažs jāteniski, dažs — nokāris kājas uz vienu pusi. Vilsons pastāstīja, ko redzējis no ombu galotnes. Visi bija ar viņu vienis prātis, ka Talkavs neaizies bojā. Domstarpības izraisīja vienīgi jautājums, kurš kuru izglābs — Talkavs Tauku vai Tauka Talkavu. Milzu kokā patvērušos bēgļu stāvoklis neapstrīdami bija vēl kritiskāks. Koks acīmredzot gan izturēs straumes spiedienu, taču kāpjošie ūdeņi varēja aizsniegt augšējos zarus, jo līdzenums šai vietā pārgāja dziļā ieplakā. Tāpēc Glenervens vispirms deva rīkojumu iegriezt koka stumbrā atzīmes, pēc kurām varētu izsekot ūdens līmenim. Augstāk tas nekāpa, plūdi, šķiet, bija sasnieguši kulmināciju. Šis atklājums mazliet nomierināja.

—   Ko mēs tagad darīsim? — Glenervens ievaicājās.

—   Vlsim ligzdu, velns parāvis! — Paganels jautri atbildēja.

—   Vīsim ligzdu? — Roberts brīnījās.

—   Protams, draudziņ, un dzīvosim kā putni, jo dzīvot kā zivis mēs nevaram.

—   Jauki, — Glenervens piekrita. — Un kas mūs baros?

—   Es, — majors pavēstīja.

Visu klātesošo skatieni pievērsās Maknebam. Ērti sēdēdams atzveltnī, kuru veidoja divi elastīgi zari, majors turēja izstieptā rokā divas izmirkušas, bāztin piebāztas alforhas.

—  Maknebs paliek Maknebs! — Glenervens iesaucās. — Jūs allaž visu atceraties, pat tādos apstākļos, kad cilvēkam piedodams visu aizmirst.

— Ja esam nolēmuši nenoslīkt, — majors atsaucās, — tad nebūtu saprātīgi nomirt badā.

—  Es arī būtu ko pietaupījis, ja vien nebūtu tik izklaidīgs,_— Paganels nikni noteica.

—   Kas atrodas šais alforhās? —'Toms Ostins noprasīja.

—   Pārtika septiņiem cilvēkiem divām dienām, — Maknebs atbildēja.

—   Lieliski! — Glenervens noteica. — Es ceru, ka divdesmit četrās stundās ūdens līmenis jūtami kritīsies.

—   Vai ari mēs atradīsim iespēju sasniegt cietzemi, — Paganels piebilda.

—   Tātad mūsu pirmais pienākums ir paēst brokastis, — Glenervens paziņoja.

—   Es gan vispirms izžāvētu drēbes, — majors piemetināja.

—   Kur tad uguns? — Vilsons vaicāja.

—   Sakursim ugunskuru, — Paganels atbildēja.

—   Kur?

—   Tepat kokā, velns parāvis!

—   Ko mēs dedzināsim?

—   Sausus, nokaltušus zarus, kurus salasīsim šai pašā kokā.

—   Kā lai tos aizdedzina? — Glenervens jautāja. — Mūsu posa līdzīga piemirkušām sūklim.

—    Iztiksim bez tās, — Paganels attrauca. — Mazliet sausas sūnas, viens saules stars, mana tālskata lēca — un jūs redzēsit, pie kādas brīnum jaukas uguns es sildīšos. Kas dosies uz mežu pēc malkas?

—   Es! — Roberts pieteicās.

Un kopā ar savu draugu Vilsonu viņš, gluži kā kaķis, nozuda zaru biežņā. Kamēr abi mežinieki bija prom, Paganels savāca krietnu skumšķi sausas sūnas un sagādāja arī saules staru, un tas, starp citu, nebija grūti izdarāms, jo dienas spīdeklis kvēloja pilnā spožumā. Tad ģeogrāfs izņēma no tālskata lēcu un bez pūlēm aizdedzināja sauso iekuru, kas bija nolikts uz miklu lapu kārtas trīs lielo zaru pakājē. Šāds ugunskurs nemaz nebija bīstams. Drīz Vilsons un Roberts atgriezās ar sausu zaru klēpjiem un tūdaļ uzmeta tos uz degošajām sūnām. Lai uguns ātrāk iedegtos, Paganels pēc arābu paražas, plati iepletis garās kājas, nostājās virs ugunskura un, spēji pieliekdamies un izsliedamies, sāka vēdīt ar savu pončo vēja pūsmu. Zari gaiši iekvēlojās, un drīz vien spožas liesmas sprakšķēdamas uzvijās virs improvizētā pavarda. Visi sāka žāvēt drēbes, kā nu kurš prazdams, zaros uzkarinātie pončo plandījās vējā. Pēc tam ceļinieki paēda pieticīgas brokastis, jo vajadzēja domāt par rītdienu: pārtikas bija gaužām maz, bet ūdens milzīgajā baseinā varēja kristies lēnāk, nekā Glenervens cerēja. Ombu kokā neauga nekādi augļi, taču, par laimi, tā zaros bija daudz ligzdu, kas varēja apgādāt ceļiniekus lielā izvēlē ar dažnedažādām olām, bez tam lapotnē bija milzums spārnoto iemītnieku. Šie krājumi nekādā ziņā nebija noniecināmi.

Turklāt, kad uzturēšanās kokā solījās ieilgt, vajadzēja iekārtoties iespējami ērtāk un mājīgāk.

—   Tā kā virtuve un ēdamistaba mums ir pirmajā stāvā, tad gulēt mēs dosimies otrajā stāvā, — Paganels sacīja. — Māja ir pietiekami plaša, īres maksa nav augsta, nevajag sevi ierobežot. Tur augšā es redzu dabas pagatavotas šūpoles, un, ja mēs kārtīgi tajās ierīkosimies, tās būs vislabākās gultas pasaulē. Mūs neviens neapdraud. Turklāt mēs varam norīkot sardzi, jo esam pietiekamā skaitā, lai atvairītu indiāņu vai plēsīgu zvēru uzbrukumu.

—   Mums trūkst vienīgi ieroču, — Toms Ostins atgādināja.

—   Man ir revolveris, — Glenervens paziņoja.

—   Man arī, — Roberts atsaucās.

—   Kāda tiem jēga, ja Paganela kungs neatradīs iespēju pagatavot pulveri? — Toms Ostins piebilda.

—   Tas nav vajadzīgs, — Maknebs sacīja, rādīdams pilnīgi lietojamu pulvernīcu.

—   Kur jūs to rāvāt? — Paganels jautāja.

—  Tā ir Talkava pulvernīca. Viņš domāja, ka tā varētu mums noderēt, un, iekāms metās palīgā Taukam, iedeva to man.

—   Kāds augstsirdīgs un drosmīgs indiānis! — Glenervens iesaucās.

—   Jā, — Toms Ostins piekrita, — ja visi patagoņi ir tāda paša kaluma, tad gods un slava Patagonijai!

—   Neaizmirstiet, lūdzu, arī Tauku, — Paganels piemetināja. — Zirgs ir daļa no patagoņa, un es varu likt galvu ķīlā, ka mēs atkal ieraudzīsim Talkavu zirga mugurā.

—   Cik tālu mēs atrodamies no Atlantijas okeāna? — majors ievaicājās.

—   Ne tālāk par četrdesmit jūdzēm, — Paganels atbildēja. — Un tagad, draugi, tā kā ikvienam no mums dota rīcības brīvība, es izlūdzos atļauju jūs atstāt. Es kāpšu augšā, izraudzīšos novērošanas punktu un, likdams lietā tālskati, ziņošu jums, kas notiek pasaulē.

Saņēmis laipnu atļauju, zinātnieks, veikli rāpdamies no zara uz zaru, nozuda aiz biezā lapu priekškara. Viņa biedri tikmēr sagatavoja guļvietas. Sis darbs daudz laika neprasīja. Nebija nedz gultas jāizvieto, nedz palagi un segas jāklāj. Drīz vien visi atkal sēdēja savā vietā pie ugunskura. Kopējās sarunās vairs netika apcerēts pašreizējais stāvoklis, kas, pēc ceļinieku domām, bija vien pacietīgi jāpanes. Sarunas atkal kavējās pie neizsmeļamā temata — kapteiņa Granta likteņa. Ja palu ūdeņi noskries, pēc dienām trim viņi uzkāps uz «Dunkana», taču viņu vidū nebūs nelaimīgo, katastrofā cietušo jūrnieku — Harija Granta un abu matrožu. Šķita, ka pēc veltīgā ceļojuma cauri Amerikai jebkuras cerības viņus atrast neglābjami zaudētas. Kur lai tagad viņus meklē? Cik neremdināmas būs lēdijas Helēnas un Mērijas Grantas bēdas, kad viņas uzzinās patiesību, kad mierinājumu vairs nesniegs pat cerības!

—   Mana nabaga māsa! — Roberts iesaucās. — Viss pagalam!

Pirmo reizi Glenervens neatrada neviena mierinājuma vārda. Kādas

gan cerības viņš varēja dot šim puisēnam? Vai viņš nebija vadījies precīzi pēc dokumentā dotajiem norādījumiem?

—   Un tomēr trīsdesmit septītais platuma grāds nav grābts no gaisa! — viņš prātoja. — Tas attiecas vai nu uz kuģa katastrofas, vai arī uz Harija Granta gūstniecības vietu, tomēr katrā gadījumā šis skaitlis nav izdomāts, izsecināts vai uzminēts. Paši savām acīm esam to izlasījuši.

—   Tas viss ir tiesa, jūsu augstība, — Toms Ostins sacīja, — un tomēr mūsu meklējumi nav neko devuši.

—   Tas reizē sanikno un dzen izmisumā! — Glenervens iesaucās.

—   Ja jums patīk, jūs varat niknoties, — Maknebs rāmi iebilda, — taču izsamist nav vērts. Mūsu rīcībā taču ir neapstrīdams skaitlis, un mums jāizmanto līdz galam visas iespējas, kādas tas paver.

—   Ko jūs gribat ar to sacīt, — Glenervens jautāja, — un ko, pēc jūsu domām, mēs varētu vēl pasākt?

—   Kaut ko Joti vienkāršu un ļoti loģisku, dārgais Edvard. Kad būsim uz «Dunkana», mums jāuzņem kurss uz austrumiem un, ja būs nepieciešams, jāvirzās pa trīsdesmit septīto paralēli kaut vai līdz tai pašai vietai, kur uzsākām meklēšanu.

—  Vai tiešām jūs pieļaujat, Makneb, ka es neesmu par to domājis? — Glenervens atbildēja. — Simtiem reižu esmu domājis! Bet vai ir kādas izredzes gūt panākumus? Atstādami Amerikas kontinentu, mēs taču attālināmies no vietas, ko norādījis pats Harijs Grants, — no Patagonijas, par kuru tik skaidri pateikts dokumentā.

—   Vai tiešām jūs gribat pārmeklēt pampas, skaidri zinādami, ka «Britānija» nav avarējusi nedz Klusā okeāna, nedz Atlantijas okeāna piekrastē? — majors sacīja.

Glenervens neatbildēja.

—   Lai cik niecīgas būtu izredzes atrast Hariju Grantu, virzoties pa trīsdesmit septīto paralēli, mums tomēr vajag mēģināt. Mums nav tiesību to nedarīt.

—   Es nesaku — nē … — Glenervens atbildēja.

—   Un jūs, mani draugi, — majors uzrunāja jūrniekus, — vai jūs man piekrītat?

—   Pilnīgi, — Toms Ostins atbildēja, bet Milredijs un Vilsons piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Tad klausieties, draugi, — Glenervens ierunājās pēc īsa pārdomu brīža, — arī tu, Robert, klausies labi uzmanīgi, jo saruna būs ļoti nozīmīga. Es darīšu visu iespējamo, lai atrastu kapteini Grantu. Esmu uzņēmies šo pienākumu un, ja būs vajadzīgs, veltīšu tam visu mūžu. Visa Skotija man palīdzēs izglābt drosmīgo kapteini, kas upurējies dzimtenes labā. Arī es uzskatu, lai cik niecīgas būtu izredzes gūt panākumus, mums jāapbrauc apkārt zemeslodei pa trīsdesmit septīto paralēli, un es to izdarīšu. Taču tagad mums jāizšķir nevis šis, bet kāds cits — daudz svarīgāks jautājums, un proti: vai mums galīgi jāatsakās no meklējumiem Amerikas kontinentā?

Tik kategoriski izvirzīts, jautājums palika bez atbildes. Neviens no klātesošajiem neuzdrošinājās ieteikties.

—   Kādas ir jūsu domas? — Glenervens pievērsās majoram.

—   Dārgais Edvard, tūdaļ atbildēt uz jūsu jautājumu nozīmē uzņemties pārlieku lielu atbildību, — Maknebs sacīja. — Tas rūpīgi jāapsver. Vispirms man jāzina, kādas zemes šķērso trīsdesmit septītais dienvidu platuma grāds.

—   Vislabāk to pateiks Paganels, — Glenervens atbildēja.

—   Tad pajautāsim viņam, — majors ierosināja.

Ombu biezajā lapotnē ģeogrāfs nebija saskatāms. Viņu vajadzēja sasaukt.

—   Paganel! Paganel! — Glenervens sauca.

—   Es esmu šeit, — atbildēja balss no padebešiem.

—   Kur jūs esat?

—   Savā tornī.

—   Ko jūs tur darāt?

—   Vēroju plašo apvārsni.

—   Vai jūs nevarētu uz brīdi nokāpt lejā?

—   Vai esmu jums vajadzīgs?

—   Jā.

—   Kādam nolūkam?

—   Lai noskaidrotu, kādas zemes šķērso trīsdesmit septītā paralēle.

—   Tas ir vieglāk par vieglu, — Paganels attrauca, — un nemaz nav jākāpj lejā, lai jums to pateiktu.

—   Tad sakiet.

—   Tad klausieties. Atstājusi Ameriku, trīsdesmit septītā paralēle aizstiepjas pāri okeānam.

—   Skaidrs.

—   Savā ceļā tā sastop Tristana da Kuņjas salas.


Paganels ripoja lejā no zara uz zaru.

—   Ļoti jauki.

—   Tā paiet garām Āfrikai divus grādus uz dienvidiem no Labās Cerības raga.

—   Un tālāk?

—   Šķērso Indijas okeānu.

—   Pēc tam?

—   Tikko skar Svētā Pētera salu Amsterdamas salu arhipelāgā.

—   Un vēl tālāk?

—   Tā šķērso Austrāliju pa Viktorijas provinci.

—   Turpiniet!

—   Izgājusi cauri Austrālijai…

Šis pēdējais teikums palika nepabeigts. Vai ģeogrāfs šaubījās? Vai viņš būtu aizmirsis, kur tālāk aizsniedzas trīsdesmit septītā paralēle? Nē. Ombu galotnē atskanēja šaušalīgs izbaiļu kliedziens. Glenervens un viņa draugi nobālējuši saskatījās. Vai tiešām notikusi jauna katastrofa? Vai tiešām nelaimīgais Paganels novēlies zemē? Vilsons un Milredijs jau steidzās viņam palīgā, kad pēkšņi parādījās garš ķermenis. Paganels ripoja lejā no zara uz zaru. Viņa rokas nevarēja nekur pieķerties. Vai viņš vēl dzīvs? Vai miris? Neviens to nezināja. Ģeogrāfs tūdaļ būtu iekritis mutuļojošajā ūdenī, ja majora stingrā roka nesatvertu viņu kritienā.

—   Ļoti pateicos, Makneb, — Paganels sacīja.

—   Kas jums lēcies? — majors jautāja. — Kas noticis? Atkal jūsu mūžīgā izklaidība?

—   Jā, jā, — Paganels atbildēja aiz uztraukuma aizžņaugtā balsī. — Jā, izklaidība … un šoreiz patiesi fenomenāla!

—   Kāda?

—   Mēs esam kļūdījušies! Mēs arī iagad kļūdāmies. Mēs visu laiku kļūdāmies.

•— Ko jūs gribat ar to sacīt? Paskaidrojiet!

—   Glenerven, major, Robert un visi mani draugi, — Paganels iesaucās, — klausieties! Mēs meklēj'am kapteini Grantu tur, kur viņa nemaz nav!

—   Ko? — Glenervens iesaucās.

—   Un ne vien tur, kur viņa nav, — Paganels piebilda, — bet arī tur, kur viņš nekad nav bijis!

## XXIV nodala ceĻinieki joprojĀm dzĪvo kĀ PUTNI

šie negaidītie vārdi izraisīja vislielāko izbrīnu. Ko ģeogrāfs gribēja sacīt? Varbūt viņš zaudējis prātu? Tomēr viņš runāja ar tādu pārliecību, ka visu skatieni pievērsās Glenervenam. Šis Paganela apgalvojums bija tieša atbilde uz nupat uzdoto Glenervena jautājumu. Taču Glenervens tikai atmeta ar roku, un tas nerunāja zinātniekam par labu.

Tikmēr Paganels, pārvarējis uztraukumu, atkal ierunājās.

—   Jā, jā, — viņš sacīja pārliecības pilnā balsī, — mēs esam meklējuši tur, kur nevajadzēja meklēt, un esam izlasījuši dokumentā to, kā tur nemaz nav.

—   Paskaidrojiet savu apgalvojumu tuvāk, Paganel, — majors palūdza, — tikai mierīgāk.

—   Tas ir ļoti vienkārši, major. Tāpat kā jūs visi, arī es kļūdījos, tāpat kā jūs visi, es nepareizi iztulkoju dokumentu, un tikai pirms brīža, kad, sēžot šā koka galotnē un atbildot uz jūsu jautājumu, izrunāju vārdu «Austrālija», pēkšņi man caur smadzenēm izšāvās itin kā zibens — un viss kļuva skaidrs.

—   Ko? — Glenervens iesaucās. — Jūs apgalvojat, ka Harijs Grants…

—   Jā, es apgalvoju, — Paganels viņu pārtrauca, — ka vārds austral dokumentā nav pilns vārds, kā mēs to līdz šim uzskatījām, bet gan vārda Australie sakne.

—   Cik oriģināli! — majors iesaucās.

—   Nevis oriģināli, bet neiespējami, — Glenervens iebilda, paraustīdams plecus.

—   Neiespējami! — Paganels attrauca. — Pie mums Francijā šādu vārdu nemaz neatzīst.

—   Tātad, — Glenervens turpināja neticības pilnā balsī, — pamatojoties uz dokumentu, jūs uzdrošināties apgalvot, ka «Britānija» avarējusi pie Austrālijas krastiem.

—   Es esmu par to pārliecināts! — Paganels atbildēja.

—   Nudien, Paganel, esmu bezgala pārsteigts, ka šādus spriedumus var izteikt Ģeogrāfijas biedrības sekretārs.

—   Kāpēc? — Paganels noprasīja, aizskarts vārīgā vietā.

—   Tāpēc, ka, vārdā austral saskatīdami «Austrāliju», jūs vienlaikus atzīstat, ka šai kontinentā dzīvo indiāņi, kuri līdz šim vēl nekad nav tur redzēti.

Sis arguments Paganelu itin nemaz nesamulsināja. Viņš smaidīja: acīmredzot viņš bija to gaidījis.

—   Dārgais Glenerven, — ģeogrāfs sacīja, — nesteidzieties svinēt uzvaru. Tūdaļ es sakaušu jūs, kā mēdz sacīt, lupatu lēveros, sakaušu tā, kā neviens anglis vēl nav sakauts. Tā būs atmaksa par Kresī un Azankūru.

■— Esiet tik laipns! Sakaujiet mani, Paganel!

—   Tad klausieties! Dokumenta tekstā indiāņi pieminēti gluži tāpat kā patagoņi. Vārda daļa indi… nenozīmē vis indiens — indiāņi, bet gan indigenes — iezemieši, bet to, ka Austrālijā dzīvo iezemieši, jūs, cerams, nenoliedzat?

Šoreiz Glenervens vērīgi paraudzījās uz ģeogrāfu.

—   Bravo, Paganel! — majors iesaucās.

—   Vai jūs atzīstat manu skaidrojumu, dārgais lord? •

—  Vienīgi tai gadījumā, ja jūs varēsit pierādīt, ka gonie nav vārda Patagonie beigas.

—  Protams! — Paganels iesaucās. — Tam nav nekāda sakara ar Patagoniju. Lasiet, ko vien jūs vēlaties, tikai ne šo vārdu.

—   Kādu tad?

—   Kosmogonija, teogonija, agonija …

—   Agonija, — majors izraudzījās.

—   Man ir gluži vienalga, — Paganels atbildēja, — šim vārdam nav būtiskas nozīmes. Es pat necentīšos izdibināt, ko tas nozīmē. Svarīgākais ir tas, ka austral norāda uz «Austrāliju». Kā gan mēs varējām akli iet pa aplamu ceļu un neredzēt tik acīm redzamu patiesību? Ja mani nebūtu samulsinājis dokumenta kļūdainais tulkojums, es uzreiz būtu ticis uz pareizā ceļa, jo te viss ļoti skaidrs. Ja es pats būtu dokumentu atradis, ja manu spriedumu nebūtu ietekmējis jūsu aplamais skaidrojums, es nekad nebūtu varējis to citādi saprast!

Šoreiz Paganela vārdi tika uzņemti ar līksmām urravām un prieka saucieniem. Ostins, matroži, majors un īpaši Roberts, kuru tagad spārnoja jaunas cerības, aplaudēja cienījamajam zinātniekam. Glenervens, kas pamazām sāka apjaust savus nomaldus, paziņoja, ka viņš gandrīz esot ar mieru padoties.

—   Vēl pēdējais jautājums, dārgais Paganel, un man būs vien jānoliec galva jūsu prāta priekšā.

—   Jautājiet, Glenerven.

—   Kā jūs izlasīsit visu dokumentu šai jaunajā interpretācijā?

—   Nekas nav vieglāk izdarāms. Te ir dokuments, — Paganels sacīja, izvilkdams dārgo papīru, kuru jau vairākas dienas bija cītīgi pētījis.

Kamēr ģeogrāfs apkopoja domas, lai atbildētu, valdīja dziļš klusums. Beidzot Paganels, vilkdams ar pirkstu pa dokumentu saraustītajām rindām, noteiktā balsī, uzsvērdams atsevišķus vārdus, lasīja:

—   «1862. gada 7. jūnijā trīsmastu kuģis «Britānija» no Glazgovas avarēja pēc…», te varētu lasīt, ja jūs vēlaties, «divām dienām, trim dienām» vai «ilgas agonijas», vienalga, tam nav nekādas nozīmes, «pie Austrālijas krastiem. Divi matroži un kapteinis Grants mēģinās sasniegt kontinentu …» vai «sasnieguši kontinentu, kur viņi kritīs …» vai «krituši nežēlīgo iezemiešu gūstā. Šo dokumentu viņi iemetuši jūrā» un tā tālāk, un tā tālāk. Vai skaidrs?

—   Skaidrs, ja vien vārdu «kontinents» var piemērot Austrālijai, kas ir tikai sala.

—   Nomierinieties, dārgais Glenerven. Izcilākie ģeogrāfi ir tais domās, ka šī sala jānosauc par Austrālijas kontinentu.

—   Tādā gadījumā, draugi, man jāsaka jums tikai viens: uz Austrāliju! — Glenervens iesaucās. — Un lai dievs mums stāv klāt!

—   Uz Austrāliju! — viņa ceļabiedri vienā balsī atkārtoja.

—   Vai jūs zināt, Paganel, — Glenervens piemetināja, — ka jūsu ierašanās uz «Dunkana» ir augstākas varas izpausme?

—   Brīnišķīgi! — ģeogrāfs attrauca. — Pieņemsim, ka es esmu dieva sūtnis, un nerunāsim vairs par to.

Tā beidzās saruna, kurai nākotnē bija tik nozīmīgas sekas. Tā pilnīgi mainīja ceļinieku noskaņojumu. Atkal bija rokā pavediens, aiz kura turēdamies viņi varēja izkļūt laukā 110 labirinta, kur, šķiet, bija uz visiem laikiem apmaldījušies. Uz sabrukušo plānu drupām uzplauka jaunas cerības. Tagad viņi varēja bez bažām atstāt Amerikas kontinentu, un visas viņu domas jau atradās Austrālijā. Atkal uzkāpdami uz «Dunkana», viņi neatnesīs sev līdz drūmu izmisumu. Lēdijai Helēnai un Mērijai Grantai nevajadzēs apraudāt neglābjami pazudušo kapteini Grantu. Priecīga satraukuma pārņemti, ceļinieki aizmirsa briesmas, kas viņiem draudēja, un nožēloja vienīgi to, ka nevar nekavējoties doties tālāk.

Bija pulksten četri pēc pusdienas. Ēst vakariņas ceļinieki nolēma sešos. Paganels gribēja atzīmēt šo laimīgo dienu ar lepnām dzīrēm. Bet, tā kā pieejamā ēdienkarte bija gaužām ierobežota, viņš aicināja Robertu nākt viņam līdz medībās uz «tuvējo mežu». Roberts aiz sajūsmas sasita plaukstas. Mednieki paņēma Talkava pulvernīcu, iztīrīja revolverus, pielādēja tos un devās savās gaitās.

—   Neaizklīstiet pārāk tālu, — majors nopietni piekodināja abiem medniekiem.

Pēc tam kad viņi bija aizgājuši, Glenervens un Maknebs devās aplūkot koka stumbrā iecirstās zīmes, bet Vilsons un Milredijs tikmēr uzpūta izdzisušo ugunskuru.

Nokāpis līdz milzīgajam ezeram, Glenervens nevarēja konstatēt nekādas pazīmes, ka ūdens līmenis būtu sācis kristies. Tas acīmredzot bija sasniedzis savu maksimumu. Taču negantais spēks, ar kādu ūdeņi traucās no dienvidiem uz ziemeļiem, liecināja, ka līmenis Argentīnas upēs vēl nav izlīdzinājies. Pirms līmeņa krišanās visai šai plūstošajai masai vajadzēja nomierināties tāpat kā jūrai brīdī starp paisumu un bēgumu. Tāpēc pagaidām, kamēr ūdeņi tik neapvaldīti traucās uz ziemeļiem, nebija nekādu cerību, ka līmenis kritīsies.

Kamēr Glenervens un majors izdarīja savus novērojumus, kaut kur kokā atskanēja šāvieni, kurus pavadīja gandrīz tikpat skaļi sajūsmas saucieni. Roberta diskants saplūda kopā ar Paganela basu. Grūti pateikt, kurš- no abiem bija lielāks bērns. Medības acīmredzot veicās labi un solīja kulinārijas mākslas brīnumus. Atgriezušies pie ugunskura, majors un Glenervens ar prieku apsveica Vilsona asprātīgo ieceri. Šis brašais jūrnieks no auklas gala un kniepadatas bija pagatavojis makšķeri un tagad vilka lomus. Uz viņa pončo spirinājās vairāki duči moharu, mazu zivtiņu, kas tikpat garšīgas kā salakas.

šai brīdī arī mednieki kāpa zemē no ombu galotnes. Paganels uzmanīgi nesa melno bezdelīgu olas un virtenē savērtus zvirbuļus, kurus viņš dzīrās pasniegt galdā kā strazdus. Roberts bija veikli nošāvis vairākus pārus ilgeru, mazus, dzelteni zaļus putniņus, kuru gaļai ļoti patīkama garša un pēc kuriem liels pieprasījums Montevideo tirgū. Paganels, kas zināja piecdesmit vienu veidu, kā pagatavot olas, šoreiz varēja tās vienīgi izcept ugunskura karstajos pelnos. Tomēr maltīte bija pārsteidzoši daudzveidīga un apbrīnojami garšīga. Kaltēta gaļa, cietas olas, ceptas moharas, zvirbuļi un ilgeri — no visa tā iznāca neaizmirstams mielasts.

Pie galda jautri sprēgāja sarunas. Paganels tika cildināts gan kā mednieks, gan kā pavārs. Zinātnieks uzklausīja šos slavinājumus ar cieņas pilnu kautrību, kas raksturīga cilvēkiem ar patiesiem nopelniem. Pēc tam viņš saistoši pastāstīja par lielisko ombu, zem kura milzīgās lapotnes viņi dzīroja.

—   Mums ar Robertu šķita, — ģeogrāfs jokodamies piebilda, — ka mēs medījam īstā mežā. Vienu brīdi pat domāju, ka esam apmaldījušies. Es vairs nevarēju atrast ceļu! Saule jau tuvojās rietam. Velti meklēju mūsu pēdas. Sāka mocīt negants izsalkums. Tumšajā biezoknī atskanēja plēsīgu zvēru rēcieni… Tas ir, nē, šeit nav plēsīgu zvēru, lai gan man ļoti žēl, ka tas tā.

—   Kā! — Glenervens brīnījās. — Jūs ilgojaties pēc plēsīgiem zvēriem?

—   Protams.

—   Kaut arī viņi ir asinskārīgi…

—   No zinātnes viedokļa asinskāre nemaz neeksistē, — zinātnieks iebilda.

—   To nu gan nestāstiet, Paganel, — sarunā iejaucās majors. — Jus nekad mani nepārliecināsit, ka plēsīgie zvēri ir derīgi. Kāds no viņiem labums?

—   Kāds labums? — Paganels iesaucās. — Vispirms, major, viņi noder klasifikācijai. Viņus var iedalīt klasēs, sugās, pasugās …

—   Ir nu gan labums! — Maknebs iekaisa. — Es gluži labi iztiktu arī bez tā. Bijis es Noāsa kompanjons lielo plūdu laikā, es nekad nebūtu Jāvis šim neapdomīgajam patriarham uzņemt šķirstā pa pāriem lauvas, tīģerus, panteras, lāčus un citus tādus pašus kaitīgus un nederīgus zvērus.

—   Un jūs būtu to darījis? — Paganels jautāja.

—   Būtu.

—   Tad saprotiet, ka no zooloģiskā redzes viedokļa jūs būtu rīkojies nepareizi.

—   Toties pareizi no cilvēciskā, — Maknebs atbildēja.

—   Kāda nekaunība! — Paganels sašuta. — Es, gluži otrādi, būtu licis uzņemt šķirstā gan megatērijus, gan pterodaktilus, gan visus citus aizvēsturiskos dzīvniekus, kas diemžēl vairs nav sastopami…

—   Bet es jums saku, —• Maknebs iebilda, — ka Noāss rīkojās saprātīgi, atstādams tos likteņa varā, ja vien tie tolaik patiesi dzīvoja.

—   Bet es jums saku, — Paganels neatlaidās, — ka Noāss rīkojās nesaprātīgi un uz mūžīgiem laikiem iemantojis zinātnieku lāstus.

Klausīdamies Paganela un majora strīdu par veco Noāsu, klātesošie nevarēja novaldīt smieklus. Majors, kas nekad ne ar vienu neielaidās strīdos, tagad pretēji visiem saviem principiem katru dienu krustoja zobenus ar Paganelu. Acīmredzot zinātniekam piemita spējas izvest viņu no pacietības.

Glenervens, kā parasti, iejaucās viņu strīdā, sacīdams:

—   Lai tas būtu no zinātniskā vai cilvēciskā redzes viedokļa, taču pašreiz mums jāsamierinās ar plēsīgu zvēru trūkumu, šajā padebešu mežā Paganelam nav pat cerību tos sastapt.

—   Kāpēc gan ne? — Paganels attrauca.

—   Plēsoņas kokā? — Toms Ostins brīnījās.

—   Bez šaubām! Amerikas tīģeris — jaguārs, kad mednieki viņam uz pēdām, parasti glābjas kokos. Un viens no šiem zvēriem, plūdu pārsteigts, varēja mierīgi atrast patvērumu ombu zaros.

—   Jūs taču, cerams, jaguāru nesastapāt?

—   Nē, nesastapām, — Paganels atbildēja, — lai gan izstaigājām visu mežu. Cik žēl! Tās būtu brīnišķīgas medības! Jaguārs ir ļoti bīstams. Ar vienu ķetnas sitienu viņš pārlauž zirgam skaustu. Ja viņam reiz izdodas nogaršot cilvēka gaļu, tad viņš atkal alkst pēc tās. Vislabāk viņam garšo indiāņi, pēc tam nēģeri, pēc tam mulati, pēc tam baltie.

—   Cik patīkami, ka es tieku ieskaitīts tikai ceturtajā šķirā! — Maknebs piebilda.

—   Tas pierāda vienīgi to, ka jūs esat bezgaršīgs, — Paganels nicīgi atcirta.

—   Cik patīkami, ka esmu bezgaršīgs! — majors atbildēja.

—   Un tomēr tas ir aizvainojoši! — Paganels nerimās. — Baltie uzskata, ka viņi ir pārāki par citiem cilvēkiem. Taču jaguāru kungi par to neliekas ne zinis!

—   Lai kā būtu, dārgais Paganel, — Glenervens sacīja, — bet mūsu vidū nav nedz indiāņu, nedz nēģeru, nedz mulatu, un es esmu priecīgs, ka šeit nemājo jūsu iemīļotais jaguārs. Mūsu stāvoklis nemaz nav tik spožs.

—   Nav tik spožs? — Paganels iesaucās, pieķerdamies šim izteicienam, kas varēja ievirzīt sarunu citā gultnē. — Jūs gaužaties par savu likteni, Glenerven?

—   Protams, — Glenervens atbildēja. — Vai tiešām jūs jūtaties tik patīkami šais neērtajos, slikti polsterētajos zaros?

—   Es nekad neesmu juties labāk pat savā kabinetā. Mēs dzīvojam kā putni. Mēs dziedam, mēs lidināmies! Es sāku domāt, ka cilvēki ir radīti, lai dzīvotu kokos.

—   Viņiem trūkst vienīgi spārnu, — majors iestarpināja.

—   Kādreiz viņi tos pagatavos.

—   Gaidot šo laimīgo dienu, — Glenervens sacīja, — atļaujiet man, dārgais draugs, dot priekšroku grantētam parka celiņam, istabas parketam vai kuģa klājam nekā šim padebešu mājoklim.

—   Redzat, Glenerven, — Paganels atbildēja, — dzīve jāuzņem tāda, kāda tā ir. Ja tā ir laba — jo labāk. Ja slikta — nevajag to ņemt pie sirds. Es redzu, ka jūs skumstat pēc Malkolmas pils komforta.

—   Nē, bet…

—   Esmu pārliecināts, ka Roberts ir pilnīgi apmierināts, — Paganels pasteidzās piebilst, lai dabūtu savā pusē vismaz vienu piekritēju.

—   Jā, Paganela kungs! — Roberts priecīgi iesaucās.

—   Viņa vecumā tas ir saprotams, — Glenervens noteica.

—   Un manā arī, — zinātnieks iebilda. — Jo mazāk ir ērtību, jo mazāk arī vajadzību. Bet, jo mazāk ir vajadzību, jo laimīgāks ir cilvēks.

—   Tagad Paganels sāks uzbrukumu bagātībai un greznībai, — Maknebs sacīja.


— Reiz dzīvoja, — Paganels iesāka.

—   Jūs maldāties, major, — zinātnieks atbildēja, — taču, ja vēlaties, es izstāstīšu jums šai sakarā kādu arābu pasaku, kas man nupat ienāca prātā.

—   Lūdzu, izstāstiet, Paganela kungs! — Roberts iesaucās.

—   Un ko jūsu pasaka pierādīs? — majors vaicāja.

—   To pašu, ko visas pasakas, dārgais draugs.

—   Tātad tikpat kā neko, — Maknebs atbildēja. — Tomēr sāciet vien, Seherezāda, veltiet mums vienu no savām daudzajām pasakām, kuras jūs tik brīnišķīgi protat stāstīt.

—   Reiz dzīvoja, — Paganels iesāka, — varenā Hārūna al Rašīda dēls; viņš bija ļoti nelaimīgs. Kādu dienu viņš aizgāja pēc padoma pie veca der- vīša. Uzklausījis viņu, gudrais sirmgalvis atbildēja, ka laimi šai pasaulē vispār esot grūti atrast. «Un tomēr,» viņš piemetināja, «es zinu drošu līdzekli, kā darīt jūs laimīgu.» — «Kādu?» jaunais princis vaicāja. — «Jāuzvelk mugurā laimīga cilvēka krekls,» dervīšs atbildēja. Aiz pateicības princis noskūpstīja sirmgalvi un devās meklēt savu talismanu. Viņa ceļš bija ļoti ilgs. Viņš apceļoja visas pasaules galvaspilsētas. Viņš mēģināja nēsāt karaļu kreklus, imperatoru kreklus, prinču kreklus, galminieku kreklus. Veltas pūles! Laimīgāks viņš nekļuva. Tad princis vilka mugurā mākslinieku kreklus, karavīru kreklus, tirgoņu kreklus. Nekādu panākumu! Viņš ilgi klīda pa pasaules ceļiem, veltīgi meklēdams laimi. Beidzot, zaudējis visas cerības atrast laimīga cilvēka kreklu, viņš sagrauzts devās atpakaļ uz tēva pili. Un pēkšņi ceļa malā ieraudzīja zemnieku, kas, bezrūpīgi dziedādams un svilpodams, dzina tīrumā vagu.

«Ja šis cilvēks nav laimīgs, tad laimes pasaulē vispār nav,» princis nodomāja. Viņš piegāja pie zemnieka. «Labais cilvēk,» viņš vaicāja, «vai tu esi laimīgs?» — «Jā,» zemnieks atbildēja. — «Vai tu neko nevēlies?» — «Neko.» — «Un tu negribētu mainīties pat ar karali?» — «Neparko!» — «Tad pārdod man savu kreklu.» — «Kreklu? Krekla man nemaz nav!»

## XXV nodaļa starp uguni un Ūdeni

Zaķa Paganela pasakai bija lieli panākumi. Viņam pat skaļi aplaudēja, taču katrs palika pie saviem ieskatiem un rezultāts, tāpat kā visās diskusijās, bija viens un tas pats — zinātnieks nevienu nepārliecināja. Tomēr visi bija vienis prātis, ka nevajag zaudēt dūšu, izaicināt likteni un, ja nav nedz pils, nedz būdas, tad jāapmierinās ar koku.

Kamēr risinājās šī un vēl citas sarunas, bija pienācis vakars. Pēc šādas satraukumu pilnas dienas kārtīgs, atspirdzinošs miegs bija vairāk nekā nepieciešams. Ombu iemītniekus bija nogurdinājusi ne vien cīņa ar plūdiem, bet arī negantā dienas svelme. Viņu spārnotie kaimiņi jau devās pie miera, pampu lakstīgalas — ilgeri — beidza savas melodiskās rulādes. Visi putni

bija nozuduši krēslainajā lapu biezoknī. Prātīgākais bija sekot viņu piemēram.

Taču, iekams «ieritinājās ligzdiņā», kā Paganels sacīja, Glenervens, Roberts un ģeogrāfs uzkāpa «novērošanas tornī», lai pēdējo reizi pārskatītu bezgalīgo ūdens klajotni. Bija apmēram pulksten deviņi vakarā. Saule nupat grima mirdzošā dūmakā. Viss debesjums rietumu pusē tinās karstos tvaikos līdz pat zenītam. Parasti tik spožie dienvidu puslodes zvaigznāji neskaidri mirgoja, itin kā ietīti miglas plīvurā. Tomēr tos varēja saskatīt, un Paganels iepazīstināja Robertu un Glenervenu ar polārās joslas zvaigznēm. Starp citu, zinātnieks parādīja viņiem Dienvidu Krustu, četras pirmā un otrā lieluma zvaigznes, kas veido rombveida zvaigznāju un atrodas gandrīz pola augstumā; Kentaura zvaigznāju, kurā mirgo zemei vistuvākā zvaigzne, tikai astoņi tūkstoši miljardu ljē attālumā; divus plašus miglājus, Magelāna mākoņus, no kuriem lielākais aizņem debesjumā laukumu, kas ir divsimt reižu lielāks par Mēness redzamo virsmu, un, beidzot, «melno caurumu», kurā, šķiet, nav itin nevienas zvaigznes.

Orions, kas redzams abās puslodēs, diemžēl vēl nebija uzlēcis, tomēr Paganels abiem skolniekiem izstāstīja kādu saistošu savdabību no pata- goņu kosmogrāfijas. Pēc poētisko indiāņu domām, Orions ir milzīgs laso un trīs bolās, kuras aizmetis pa debesu prērijām klīstošs mednieks. Visi šie zvaigznāji atspoguļojās ūdens spogulī, veidodami itin kā otras debesis, kuru skaistumu varēja apbrīnot.

Kamēr Paganels iepazīstināja klausītājus ar kosmogrāfijas noslēpumiem, apvārsnis austrumu pamalē apmācās, bieza, tumša, skaidri iezīmēta mākoņu blīva pamazām cēlās augšup, apdzēsdama zvaigznes. Draudīgais mākonis drīz aizsedza pusi debesjuma. Šķita, ka mākoni dzen uz priekšu paša spēks, jo nebija jūtama ne mazākā vēja pūsma. Gaiss bija pilnīgi nekustīgs. Kokam nedrebēja neviena lapa, ūdens virsu nesakrunkoja ne visniecīgākais vilnītis. Kļuva grūti elpot, itin kā milzīgs pneimatiskais sūknis būtu izretinājis gaisu. Atmosfēra bija piesātināta ar elektrību, un ikviena dzīva būtne juta, kā tā plūst pa nerviem.

Elektrības ietekmi juta arī Glenervens, Paganels un Roberts.

—   Savelkas negaiss, — Paganels sacīja.

—   Vai tu nebaidies no pērkona? — Glenervens jautāja zēnam.

—   Nē, milord, — Roberts atbildēja.

—   Tas ir labi, jo negaiss vairs nav tālu.

—   Un negaiss, kā liecina debess, būs ļoti bargs, — Paganels piebilda.

—  Mani biedē nevis pats negaiss, — Glenervens turpināja, — bet gan lietus gāzmas, kas nāks tam līdz. Mēs izmirksim līdz ādai. Lai ko jūs teiktu, Paganel, ar ligzdu vien cilvēkam nepietiek, un drīz vien jūs pats to izbaudīsit.

—   Viss atkarīgs no filozofijas …

—   Filozofija jūs nepaglābs no izmirkšanas.

—   Protams, ne, taču tā sasilda.

—   Bet nu kāpsim lejā pie pārējiem, — Glenervens sacīja, — un ieteiksim viņiem ietīties filozofijā un pončo, cik cieši vien iespējams, un katrā ziņā paņemt krājumā labi daudz pacietības, jo tā mums gaužām noderēs.

Glenervens pēdējo reizi pārlaida skatienu draudīgajām debesīm. Mākoņu blīva tagad tās klāja viscaur. Vienīgi rietumu pamalē vēl blāvāja nespodra svītra. Odeņi satumsa un atgādināja milzīgu negaisa mākoni, kas grasās saplūst ar biezo dūmaku. Neko vairs nevarēja saskatīt. Iestājās melna tumsa. Ne gaismas stariņa, ne skaņas. Klusums kļuva tikpat bezgalīgs kā tumsa.

—   Kāpjam lejā, — Glenervens steidzināja, — drīz sāksies zibens un pērkons.

Visi trīs nošļūca pa gludajiem zariem lejā. Šeit viņus ļoti pārsteidza spokaina pusgaisma, ko izstaroja veselas miriādes mirdzošu punktiņu, kuri dūkdami šaudījās virs ūdens.

—   Vai tā ir fosforescence? — Glenervens vaicāja.

—   Nē, — Paganels atbildēja, — tie ir fosforescējoši kukaiņi, jāņtārpiņi, dzīvi un lēti dimanti, no kuriem Buenosairesas sievietes izgatavo burvīgas rotaslietas.

—   Ko, vai šīs lēkājošās dzirksteles ir kukaiņi? — Roberts iesaucās.

—  Jā, draudziņ. Tieši tā.

Roberts noķēra vienu no mirdzošajiem kukaiņiem. Paganels nebija maldījies. Tas bija lielai kamenei līdzīgs, apmēram collu garš kukainis, kuru indiāņi sauc par tukotuko. Šis īpatnējais kukainis izstaroja gaismu no saviem krūšu vairodziņiem, un tā bija tik spēcīga, ka tumsā varēja lasīt. Paganels pielika kukaini pie sava pulksteņa un saskatīja, ka tas rāda desmit vakarā.

Pienācis pie majora un trim matrožiem, Glenervens deva norādījumus, kā sagatavoties naktsguļai. Bija gaidāms spēcīgs negaiss. Pēc pirmajiem pērkona grāvieniem, bez šaubām, sacelsies vējš un ombu sāks stipri šūpoties. Tāpēc ikvienam tika piekodināts labi cieši piesieties pie zaru gultas. Ja nebija iespējams paglābties no debesu ūdeņiem, vismaz vajadzēja izsargāties no zemes ūdeņiem un neiekrist mutuļojošā straumē, kas traucās koka pakājē.

Ceļinieki novēlēja eits citam labu nakti, tiesa, nelolodami sevišķas cerības, ka nakts būs laba. Pēc tam katrs ieritinājās savā ligzdā, ietinās pončo un gaidīja atnākam miegu.

Taču neparastu dabas parādību tuvošanās ikvienā dzīvā būtnē izraisa neskaidru nemieru, kuru pārvarēt nejaudā pat visspēcīgākie. Satrauktie ombu iemītnieki nebija spējīgi aizvērt acis un, atskanot pirmajiem pērkona grāvieniem, visi vēl bija nomodā. Glenervens aizlīda līdz horizontālā zara galam un izbāza galvu no lapotnes.

Melnās debesis tālumā jau plosīja spoži zibeņi, kas skaidri atspoguļojās uzplūdušā ezera ūdenī. Padebeši pāršķēlās bez spalga trokšņa gluži kā mīksts, pūkains audums. Pavērojis debesjumu, kas saplūda kopā ar apvārsni vienā vienīgā melnā tumsā, Glenervens atgriezās koka centrā.

—   Ko jūs sakāt, Glenerven? — Paganels viņam jautāja.

—   Es saku, ka sākums ir labs, draugi, un, ja tas tā turpināsies, negaiss būs drausmīgs.

—   Jo labāk! — Paganels sajūsmināts iesaucās. — Tā kā izvairīties no šīs izrādes nav iespējams, tad esmu priecīgs, ka tā vismaz būs krāšņa.

—   Lūk, vēl viena jūsu teorija, kas izkūpēs kā dūmi, — majors piebilda.

—   Un viena no manām labākajām teorijām, Makneb. Esmu vienis prā- tis ar Glenervenu — negaiss būs lielisks! Nupat, kamēr pūlējos iemigt, man ienāca prātā vairāki gadījumi, kas palīdz nezaudēt cerības. Mēs atrodamies lielo elektrisko vētru rajonā. Esmu kaut kur lasījis, ka 1793. gadā tieši šeit, Buenosairesas provincē, kāda negaisa laikā zibens spēris trīsdesmit septiņas reizes. Mans kolēģis Martēns de Musī dzirdējis pērkona dārdu, kas turpinājies nepārtraukti veselas piecdesmit piecas minūtes.

—   Vai viņš klausījās ar pulksteni rokā? — majors jautāja.

—   Jā, ar pulksteni rokā, — Paganels apstiprināja. — Mani dara nemierīgu vienīgi tas, ka augstākais punkts šai līdzenumā ir tieši tas pats ombu, kurā atrodamies mēs. Zibensnovedējs mums patlaban gaužām noderētu, jo no visiem pampu kokiem zibens visvairāk iecienījis tieši ombu. Jums, draugi, droši vien ir zināms, ka zinātnieki neieteic negaisa laikā meklēt patvērumu zem kokiem.

—   Jūsu padoms nāk īstajā reizē, — majors noteica.

—   Nudien, Paganel, jūs esat izvēlējies piemērotu brīdi, lai paziņotu mums šo nomierinošo vēsti, — Glenervens piemetināja.

—   Jebkurš brīdis ir piemērots, lai iegūtu jaunas zināšanas. Nu iet vaļā!

Šo nesavlaicīgo sarunu pārtrauca pērkona grāvieni. Tie kļuva aizvien

spēcīgāki. Tuvodamies tie pārgāja no zemajiem toņiem uz vidējiem, ja vietā ir salīdzinājums no mūzikas. Drīz vien tie kļuva spalgi un sāka neganti strinkšķināt atmosfēras stīgas. Visu apkārtni piepildīja uguns. Urj šai ugunīgajā murskulī nebija iespējams noteikt, tieši kura elektriskā dzirkstele izraisa šo nebeidzamo dārdoņu, kas, daudzkārtēji atbalsodamās, aizskan debesu bezdibenīgajās dzīlēs.

Nepārtraukti liesmojošie zibeņi bija dažnedažādas formas. Daži triecās perpendikulāri pret zemi piecas sešas reizes vienā un tai pašā vietā. Citi modināja zinātniekā vislielāko interesi: pat Arago savos daudzajos novērojumos bija redzējis tikai divus dakšveida zibeņus, turpretī šeit tos varēja redzēt simtiem. Bija arī tādi zibeņi, kas sadalījās bezgala daudzos koraļļveida žuburos, uzburdami uz tumšā debesu fona brīnumainu gaismas rotaļu.

Drīz vien visu pamali no austrumiem uz ziemeļiem apjoza žilbinoši spoža, fosforescējoša josla. Ugunsgrēks pamazām apņēma visu apvārsni, aizdedzinādams mākoņus gluži kā ātri uzliesmojošu vielu, un, atspoguļodamies vizinainajos ūdeņos, tas veidoja milzīgu uguns lodi, kuras centrā atradās ombu.

Glenervens uņ viņa ceļabiedri klusēdami raudzījās šai baismīgajā izrādē. Viņi nevarēja sarunāties, jo nebija iespējams citam citu dzirdēt. Brīžam bālgana, spokaina gaisma izrāva no tumsas gan majora mierīgo seju, gan Paganela ziņkāres pilnās acis, gan Glenervena enerģiskos vaibstus, gan Roberta apjukušo sejiņu, gan matrožu bezrūpīgās fizionomijas..

Nedz lietus, nedz vēja pagaidām nebija. Taču drīz vien debesu slūžas atvērās. Uz melnā debesu fona nostiepās vertikālas strūklas gluži kā meti aužamajos stāvos. Lielas lietus lāses, atsizdamās pret ezera spoguli, zibeņu: plaiksnīgajā gaismā iemirgojās kā dzirkstelītes. Vai lietus gāzma liecināja par negaisa beigām? Vai Glenervens un viņa ceļabiedri tiks cauri vienīgi ar pamatīgu dušu? Nē. Kad debesu uguņošana bija sasniegusi kulmināciju, ombu koka lielajā zarā pēkšņi parādījās melnu dūmu apvīta uguns lode dūres lielumā. Kādu brīdi griezusies pati ap savu asi, šī lode sprāga gluži kā bumba ar tik drausmīgu troksni, ka tas pārskanēja visus citus pērkona grandus. Gaisā uzvirmoja sēra tvaiki. Uz mirkli viss apklusa, un tad atskanēja Toma Ostina kliedziens:

— Koks deg!

Toms Ostins nebija maldījies. Vienā mirklī liesma, itin kā tikusi klāt milzīgajai uguņošanas raķetei, apņēma visu ombu rietumu pusi. Nokaltušie zari, no sausās zāles savītās ligzdas un visa koka rēpuļainā aplieva bija labu labā ēsma rijīgajai ugunij.

Tūlīt sacēlās arī vējš un uzpūta uguni vēl gaišākās liesmās. Vajadzēja bēgt prom. Glenervens un viņa ceļabiedri steidzīgi devās uz ombu aus-


Zibeņi bija dažnedažādas formas.

trumu pusi, kuru vēl nebija aptvērušas liesmas. Apmulsuši, baiļu pārņemti, viņi klupdami krizdami līda pa zariem, kas liecās zem viņu smaguma. Liesmu apņemtie zari čokurojās, sprakšķēja un locījās ugunī kā sārtā iemestas dzīvas čūskas. Kvēloši nodedži krita ūdenī un, mezdami sarkanīgus atspulgus, aiztraucās pa straumi. Brīžam uzvīdamās milzīgā augstumā un izgaisdamas, šķiet, degošā gaisā, brīžam negantā viesuļa pieplacinātas, liesmas apņēma visu ombu kā Nesus tunika. Glenervens,. Roberts, majors un matroži bija šausmu pārņemti, viņus smacēja biezie dūmi, svilināja neizturamais karstums. Ari viņā pusē uguns jau bija aptvērusi koka pazares. Nekas to nespēja nedz apdzēst, nedz apstādināt, un nelaimīgie ceļinieki bija pārliecināti, ka viņiem neglābjami jāsadeg dzīviem tāpat kā tiem indusiem, kurus sadedzina elka vēderā. Beidzot stāvoklis vairs nebija izturams, no divām nāvēm vajadzēja izvēlēties to, kura nav tik briesmīga.

—   Ūdenī! Leciet ūdenī! — Glenervens iesaucās.

Vilsons, kuru jau skāra liesmas, pirmais metās ezerā, taču tai pašā. mirklī lejā atskanēja stindzinošs izbaiļu kliedziens:

—   Palīgā! Palīgā!

Ostins tūdaļ metās pie drauga un palīdzēja viņam atkal uzrāpties kokā..

—   Kas tur bija?

—   Kaimani! Kaimani! — Vilsons attrauca.

Patiesi, koka pakājē mudžēt mudžēja šie visbīstamākie rāpuļi, mirdzi- nādami bruņas ugunsgrēka plaiksnīgajā gaismā. Redzot viņu saplacinātās astes, galvas, kas atgādināja šķēpu uzgaļus, izvalbītās acis, briesmīgos žokļus, kas sniedzās aiz ausīm, Paganels pēc šīm raksturīgajām pazīmēm uzreiz pazina alkatīgos Amerikas aligatorus, kurus spāņu aizjūras zemēs sauc par kaimaniem. Viņu bija kāds desmits. Viņi kūla ūdeni ar milzīgajām astēm un grauza ombu ar garajiem apakšžokļu zobiem.

Nelaimīgie ceļinieki saprata, ka viņu bojā eja ir neizbēgama. Viņus gaidīja šaušalīga nāve: vai nu uguns liesmās, vai kaimanu rīklēs. Pat majors noteica savā rāmajā balsī:

—   Nudien beidzamā stundiņa klāt.

Mēdz būt tādi apstākļi, kad cīnīties pret tiem nav cilvēka spēkos, apstākļi, kad satrakoto stihiju spēj uzveikt vienīgi kāda cita stihija. Glenervens ar klīstošu skatienu vēroja pret viņiem sazvērējušos uguni un ūdeni, nezinādams, kādu glābiņu izlūgties no debesīm.

Negaiss, tiesa, jau bija mazliet pierimis, taču gaisā atradās ievērojams daudzums tvaiku, kuriem elektrība piešķīra neiedomājamu spēku. Dienvidu pamalē pamazām izveidojās milzīgs virpuļviesulis, savdabīgs miglas konuss, kura galotne atradās lejā, bet pamatne augšā. Savienodams ban- gainos ūdeņus ar negaisa mākoņiem, virpuļviesulis drīz vien sāka tuvoties. Griezdamies neiedomājamā ātrumā, tas iesūca sevī no ezera veselu stabu ūdens un sparīgi virpināja sev apkārt visas tuvākās gaisa strāvas.

Pēc dažiem mirkļiem gigantiskais virpuļviesulis uzdrāzās virsū ombu, apņemdams to no visām pusēm. Koks nodrebēja līdz pat saknēm. Gle- nervenam šķita, ka kaimani ar saviem spēcīgajiem žokļiem rauj ombu laukā no zemes. Ceļinieki, turēdamies cits pie cita, juta, ka varenais koks padodas un sāk gāzties. Tā liesmojošie zari ar griezīgu šņākoņu iemērcās mutuļojošajā ūdenī. Tas viss norisinājās nepilnā sekundē. Virpuļviesulis jau brāzās tālāk, uzsūkdams savā ceļā ūdeni, itin kā gribētu iztukšot ezeru līdz pašam dibenam.

Ar visām saknēm izgāztais ombu sāka peldēt pa straumi. Kaimani bija pagaisuši, tikai viens ar atvērtu rīkli pa izrautajām saknēm zagās klāt cilvēkiem. Milredijs satvēra degošu milnu un deva ar to rāpulim tik pamatīgu triecienu, ka pārlauza tam mugurkaulu. Kaimans tenteriski iezvēlās ūdenī. Viņa milzīgā aste joprojām ar negantu spēku kūla ūdeni, kamēr viņš nozuda straumes vērpetēs.

Glenervens un ceļabiedri, tikuši vaļā no rijīgajiem rāpuļiem, pārgāja uz liesmu neapņemtajiem zariem vēja pusē. Tikmēr degošais ombu, orkānam pūšot ugunīgajās burās, aiztraucās nakts melnumā kā liesmojošs branders.

## XXVI nodaļa Atlantijas okeĀns

Jau veselas divas stundas ombu traucās milzīgajā ezerā, bet cietzeme aizvien vēl nebija redzama. Liesmas koka zarotnē pamazām apdzisa. Lielākās briesmas, kas draudēja ceļiniekiem šai drausmajā kuģojumā, bija pagājušas secen. Majors atļāvās pateikt, ka nebūtu nekāds brīnums, ja viņi izglābtos.

Straume joprojām plūda tai pašā virzienā — no dienvidrietumiem uz ziemeļaustrumiem. Tumsa, kuru tikai retumis pāršķēla kāds novēlojies zibsnis, atkal kļuva necaurredzama. Paganels velti pūlējās kaut ko saskatīt pie apvāršņa. Negaiss aprima. Smagās lietus lāses tagad nomainīja smalki, vēja trenkāti ūdens putekļi. Saplakušie negaisa mākoņi izira un aizklīda debess dzīlēs.

Ombu joņoja varenajā straumē ar pārsteidzošu ātrumu, itin kā zem mizas tam būtu iebūvēts spēcīgs dzinējs. Šķita, ka skrējiens turpināsies dienām ilgi. Ap pulksten trijiem rītā majors tomēr pamanīja, ka ombu saknes brīžam pieskaras zemei. Toms Ostins, nolauzis garu zaru, sataustīja ezera dibenu un konstatēja, ka ūdens kļūst seklāks. Patiesi, pēc desmit minūtēm ceļinieki sajuta grūdienu — un ombu apstājās.

— Zeme! Zeme! — Paganels iesaucās pilnā balsī.

Apdegušo zaru gali bija atdūrušies pret kādu zemes izcilni. Vēl nekac? jūras braucēji nebija tā priecājušies par zemūdens klinti, jo šoreiz tā bija viņu osta. Roberts un Vilsons, pirmie uzkāpuši uz cietzemes, aiz sajūsmas- kliedza «urā!», kad pēkšņi atskanēja labi pazīstamais svilpiens. Līdzenumā nodipēja zirga auļi, un krēslā iznira indiāņa garais stāvs.

—   Talkav! — Roberts iekliedzās.

—   Talkav! — vienā balsī atsaucās viņa ceļabiedri.

—   Amigosl — patagonis sauca.

Viņš bija gaidījis ceļiniekus tai vietā, kur straumei vajadzēja tos at-. nest, tāpat kā tā bija atdzinusi šurp viņu pašu. Talkavs pacēla Robertu Grantu un piespieda pie krūtīm, kaut arī Paganels jau karājās viņam kaklā. Glenervens, majors un matroži, priecādamies, ka atkal sastapuši uzticamo pavadoni, sirsnīgā aizkustinājumā spieda viņam roku. Pēc tam patagonis aizveda viņus uz kādas pamestas estansijas šķūni. Tur dega liels ugunskurs, pie kura viņi varēja sasildīties. Uz uguns cepās sulīgi medījumu gabali, kurus viņi notiesāja līdz pēdējai kripatai. Mazliet atguvušies, ceļinieki sāka pārdomāt notikušo, un nevienam no viņiem negribējās pat ticēt, ka izdevies izkļūt sveikā no tik daudzām briesmām — gan ūdens, gan uguns, gan rijīgajiem Argentīnas kaimaniem.

Talkavs dažos vārdos izstāstīja Paganelam, kā viņš izglābies, piemetinādams, ka viņam par to jāpateicoties savam bezbailīgajam zirgam. Paganels savukārt mēģināja izskaidrot patagonim jauno dokumenta tulkojumu un to, kādas cerības tas modinājis. Vai indiānis saprata zinātnieka atjautīgās hipotēzes? Par to var šaubīties, toties viņš redzēja, ka viņa draugi ir laimīgi un cerību spārnoti, un vairāk viņam neko nevajadzēja.

Nav grūti iedomāties, ka drosmīgie cejinieki pēc ombu pavadītās atpūtas dienas alka doties tālāk. Pulksten astoņos no rīta viņi jau posās atstāt apmetni. Atrazdamies tālu uz dienvidiem no estansijām un saladero un tāpēc nevarēdami dabūt nekādus transporta līdzekļus, viņi bija spiesti iet kājām. Līdz okeānam vairs bija tikai kādas četrdesmit jūdzes. Turklāt Tauka laiku pa laikam labprāt panesīs kādu nogurušu kājnieku un vajadzības gadījumā pat divus. Trīsdesmit sešās stundās varēja aizkļūt līdz Atlantijas okeāna krastiem.

Atstājuši aiz muguras milzīgo ieplaku, kuru vēl pildīja ūdens, ceļinieki devās cauri līdzenumam, kas pacēlās augstāk virs jūras līmeņa. Visapkārt pletās tā pati Argentīnas ainava. Šur tur ganību vidū kuploja eiropiešu stādītas birztalas, taču tās bija šeit tikpat reti sastopamas kā Tandilas un Tapalkemas sjerru apvidū. Koki šeit aug vienīgi prēriju malās un Korientes raga tuvumā.


— Amigos! — patagonis sauca.

Tā pagāja diena. Okeāna tuvums kļuva samanāms jau nākamajā dienā, kad līdz tam vēl bija atlikušas kādas piecpadsmit jūdzes. Noliekdams pie zemes garās zāles, pūta virasons, šejienes vējš, kas regulāri pūš dienas un nakts otrajā pusē. Liesajā zemē šur tur auga mazas kokveida mimozas, akāciju krūmi un kuramabolas puduri. Reizēm ceļā gadījās sālsezeri, kas spīguļoja kā stikla lauskas un aizkavēja virzīšanos uz priekšu, jo tos vajadzēja apiet. Ceļinieki pielika soli, lai sasniegtu tai pašā dienā Salado ezeru okeāna piekrastē, un patiesi bija krietni nokusuši, kad pulksten astoņos vakarā ieraudzīja divdesmit tuāzes augstas smilšu kāpas, kas slējās gar bangojošā okeāna liedagu. Drīz vien kļuva sadzirdama krasta bangu dunoņa.

—   Okeāns! — Paganels iesaucās.

—   Jā, okeāns! — Talkavs apliecināja.

Un ceļinieki, kuriem, šķiet, bija izsīkuši pēdējie spēki, apbrīnojami veikli uzrāpās kāpu virsotnē. Taču jau bija satumsis. Skatieni velti raudzījās bezgalīgajā tumsā. «Dunkans» nekur nebija redzams.

—    Un tomēr viņš ir šeit! — Glenervens iesaucās. — Viņš gaida mūs, kursēdams gar piekrasti!

—   Rīt mēs to ieraudzīsim, — Maknebs noteica.

Toms Ostins sāka saukt neredzamo jahtu, taču nekādas atbildes nebija. Pūta diezgan spēcīgs vējš, un jūra bija nemierīga. Mākoņi traucās uz rietumiem, un šļakatas no putainajām viļņu krēpēm sitās augšā līdz pat kāpām. Ja arī «Dunkans» atrastos norunātajā vietā, sardzesvīrs tik un tā nevarētu sadzirdēt šo kliedzienu, nedz arī atbildēt uz to. Piekrastē nebija nekāda patvēruma. Ne līča, ne lagūnas, ne līcīša. Tālu jūrā iestiepās gari smilšu sēkļi, kuri kuģiem ir vēl bīstamāki nekā rifi, kas rēgojas laukā no ūdens. Sādi sēkļi pastiprina jūras viļņošanos, un vētras šeit ir īpaši bargas. Kuģis, kas vētras laikā uzskrien uz šiem smilšu vaļņiem, nolemts drošai bojā ejai.

Tāpēc bija pilnīgi saprotams, ka «Dunkans» turas tālāk no nemīlīgā krasta, kur nav rodams nekāds patvērums. Džons Mengls, allaž būdams ļoti piesardzīgs, droši vien kursēja iespējami tālāk selgā. Toms Ostins bija pārliecināts, ka «Dunkans» atrodas vismaz piecas jūdzes no krasta.

Majors ieteica savam nepacietīgajam draugam samierināties ar apstākļiem. Ja nav nekādas iespējas izkliedēt šo aklo tumsu, kāpēc velti piepūlēt acis, urbjoties ar skatienu melnajā apvārsnī?

Izteicis savus apsvērumus, Maknebs kāpu aizvējā ierīkoja kaut ko līdzīgu nometnei. Šeit vakariņās ceļinieki notiesāja pēdējos pārtikas krājumus. Pēc tam, sekojot majora paraugam, katrs izraka smiltīs iespējami ērtāku bedri, apgūlās tajā, apsegdamies līdz pat zodam ar milzīgo smilšu segu, un ieslīga smagā miegā. Nomodā palika vienīgi Glenervens. Pūta spēcīgs vējš, okeāns vēl nebija nomierinājies pēc pārlaistās vētras. Krēpjainie viļņi vēl aizvien ar dobju dunoņu triecās pret kāpu pakāji. Glenervens nevarēja aprast ar domu, ka «Dunkans» atrodas tepat tuvumā. Nebija nekāda iemesla uzskatīt, ka kuģis vēl nebūtu ieradies norunātajā satikšanas vietā. 14. oktobrī Glenervens bija atstājis Talkavano līci un jau 12. novembrī sasniedzis Atlantijas okeāna krastu. Ja šais trīsdesmit dienās Glenervena ekspedīcija varēja šķērsot Čīli, Kordiljerus, pampas un Argentīnas līdzenumu, tad «Dunkanam» bija pietiekami daudz laika, lai apbrauktu apkārt Hornas ragam un sasniegtu norunāto satikšanās vietu Amerikas kontinenta viņā pusē. Tik ātrs kuģis kā «Dunkans» nekādā ziņā nevarēja nokavēties. Tiesa, nesenā vētra droši vien bija briesmīgi trakojusi Atlantijas okeāna plašumos, taču «Dunkans» bija labs kuģis un tā kapteinis labs jūrnieks. Un, tā kā «Dunkanam» vajadzēja būt šeit, tad viņš šeit arī bija.

Šīs pārdomas Glenervenu tomēr nevarēja nomierināt. Kad sirds cīnās ar prātu, tas tikai retumis uzvar. Bet Malkolmas pils lords sajuta šai melnajā tumsā visus tos, kurus mīlēja: mīļoto Helēnu, Mēriju Grantu, «Dunkana» komandu. Glenervens klimta pa tuksnesīgo krastu, kuru viļņu šļakatas pārklāja ar fosforescējošu mirgu. Viņš ieklausījās un ieskatījās tumsā. Brīžam viņam šķita, ka jūrā paspīd kāda nespodra gaisma.

—   Nevar būt, ka esmu nomaldījies, — viņš pats sev sacīja, — tā bija kuģa uguns, «Dunkana» uguns. Ai, kāpēc mans skatiens nevar izlauzties cauri šai tumsai!

Un pēkšņi Glenervens atcerējās, ka Paganels, kā viņš pats bija apgalvojis, ir niktolops, ka viņš redz naktī. Un Glenervens devās modināt zinātnieku. Paganels gulēja, cieši aizmidzis, kā kurmis savā alā, kad pēkšņi spēcīga roka izrāva viņu no smilšu gultas.

—   Kas ir? — viņš iesaucās.

—   Tas esmu es, Paganel.

—   Kas jūs esat?

—   Glenervens. Man vajadzīgas jūsu acis.

—   Manas acis? — Paganels pārjautāja, sparīgi berzēdams redzokļus.

—   Jā, jūsu acis, lai saskatītu mūsu «Dunkanu» šai elles tumsā. Ejam!

—   Kaut velns parautu to niktolopiju! — Paganels klusi šķendējās, lai gan bija apmierināts, ka var būt noderīgs Glenervenam.

Zinātnieks izrāpās no savas bedres, izstaipīja notirpušos locekļus un burkšķēdams, kā daždien no miega izrauts cilvēks, sekoja savam draugam uz okeāna krastu.

Glenervens palūdza viņu pavērot tumšo jūras apvārsni. Vairākas minūtes Paganels cītīgi nodevās šai vērošanai.

—   Nu! Vai jūs neko neredzat? — Glenervens vaicāja.

—   Itin neko! Te pat kaķis neko neredzētu divu soļu atstatumā.

—   Centieties saskatīt sarkanu vai zaļu uguni, tas ir, labā vai kreisā borta lukturi.

—   Es neredzu nedz zaļu, nedz sarkanu uguni. Viss ir melns! — atbildēja Paganels, kuram acis pret paša gribu krita ciet.

Veselu pusstundu viņš mehāniski soļoja nopakaļ nepacietīgajam draugam. Laiku pa laikam viņa galva noslīga uz krūtīm, un tad viņš atkal to spēji pacēla. Paganels vairs neatbildēja un nerunāja. Viņš gāja grīļodamies kā piedzēries. Glenervens paraudzījās uz zinātnieku. Viņš gulēja iedams.

Glenervens paņēma zinātnieku zem rokas un, nemodinādams viņu, aizveda atpakaļ uz alu un gādīgi ieraka smiltīs.

Gaismas svīdā visus uzcēla kājās Glenervena kliedziens:

—   «Dunkans»! «Dunkans»!

—   Urā! Urā! — atsaucās ceļabiedri, steigdamies uz liedagu.

Patiesi, selgā piecu jūdžu atstatumā stāvēja jahta ar rūpīgi satītām apakšējām burām, uzturēdama mazu tvaiku. No skursteņa kāpjošie dūmi saplūda ar rīta dūmaku. Jūra bija nemierīga, un šādas tonnāžas kuģis riskētu, ja tuvotos smilšu sēkļiem.

Apbruņojies ar Paganela tālskati, Glenervens sekoja «Dunkanam». Džons Mengls acīmredzot nebija pamanījis savus pasažierus, jo aizvien vēl kursēja gar piekrasti. Sai brīdī Talkavs ielādēja karabīnē krietnu lādiņu un izšāva jahtas virzienā. Visi saspringti ieklausījās un, galvenais, vērīgi raudzījās tālumā. Trīs reizes indiāņa karabīne nodārdēja, atbalsodamās kāpās.

Beidzot virs jahtas borta parādījās balti dūmi.

—   Viņi ieraudzījuši mūs! — Glenervens iesaucās. — Tas ir «Dunkana» lielgabals!

Pēc dažām sekundēm līdz krastam atvēlās dobjš šāviena troksnis. Uzvilcis marsburu un uzdzinis tvaiku, «Dunkans» tūdaļ izdarīja pagriezienu un piebrauca tuvāk krastam.

Drīz vien tālskatī varēja saskatīt, kā no jahtas borta atiras laiva.

—   Lēdija Helēna nevarēs atbraukt, — Toms Ostins ierunājās, — pārāk lieli viļņi.

—   Surp doties nevarēs arī Džons Mengls, — Maknebs piebilda, — viņš nedrīkst atstāt kuģi.

—   Māsiņ! Māsiņ! — Roberts iesaucās, stiepdams rokas pretī jahtai, kas šūpojās viļņos.

—   Ai, kad mēs nokļūsim uz «Dunkana»! — Glenervens iesaucās.


— Quien sabe! — Talkavs atbildēja.

— Esiet pacietīgs, Eduard, — majors sacīja. — Pēc divām stundām jūs būsit tur.

Divas stundas! Sešairu laiva nevarēja ātrāk izbraukāt šurp un atpakaļ.

Tad Glenervens piegāja pie Talkava, kas, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja blakus savam Taukam un mierīgi vēroja skrejošos viļņus.

Glenervens paņēma viņu pie rokas un, norādīdams uz jahtu, sacīja:

—   Braucam!

Indiānis lēni pašūpoja galvu.

—   Braucam, draugs! — Glenervens atkārtoja.

—   Nē, — Talkavs rāmi atteica. — Šeit ir Tauka, šeit ir pampas! — viņš piemetināja, ar dedzīgu žestu norādīdams uz bezgalīgo līdzenumu.

Glenervens saprata, ka indiānis nekad nebūs ar mieru atstāt prērijas, kur balo viņa senču kauli. Viņš zināja, cik ļoti šie tuksneša dēli pieķērušies savai dzimtajai zemei. Tāpēc Glenervens vairs neuzstāja un tikai cieši paspieda Talkavam roku. Glenervens neuzstāja arī tad, kad indiānis, smaidīdams parasto smaidu, atteicās no maksas par savu darbu, sacīdams:

—   Aiz draudzības.

Aizkustinātais Glenervens nespēja neko atbildēt. Viņam ļoti gribējās atstāt krietnajam indiānim vismaz kādu piemiņas lietiņu, kas tam atgādinātu draugus no Eiropas. Bet kas gan viņam bija palicis pāri? Gan ieroči, gan zirgi — viss bija pazaudēts briesmīgajos plūdos. Ceļabiedri nebija bagātāki par viņu pašu.

Glenervens labu brīdi lauzīja galvu, kā pateikties nesavtīgajam pavadonim, kad pēkšņi viņam iešāvās prātā laimīga doma. Viņš izņēma no kabatas portfeļa dārgu medaljonu ar brīnišķīgu, Lorensa otas darinātu portretu un pasniedza to indiānim.

—   Mana sieva, — viņš paskaidroja. ,

Talkavs, dziļi aizgrābts, uzlūkoja portretu.

—   Laba un skaista, — viņš vienkārši sacīja.

Pēc tam Roberts, Paganels, majors, Toms Ostins un abi matroži sirsnīgiem vārdiem atvadījās no patagoņa. šie krietnie ļaudis bija patiesi apbēdināti, šķiroties no bezbailīgā un uzticamā drauga. Talkavs visus pēc kārtas piekļāva pie savām platajām krūtīm. Paganels uzdāvināja viņam Dienvidamerikas un abu okeānu karti, kuru indiānis ne reizi vien ar ziņkāri bija uzlūkojis. Tā bija zinātnieka dārgākā manta. Robertam nekā cita nebija kā vienīgi glāsti, un viņš dāsni apveltīja ar tiem savu glābēju, neaizmirsdams arī Tauku.

Šai brīdī krastam tuvojās «Dunkana» laiva. Tā ieslīdēja šaurā kanālā starp diviem sēkļiem un drīz vien atsitās pret liedaga smiltīm.

—   Ka klājas manai sievai? — Glenervens vaicāja.

—   Ko dara mana māsa? — Roberts sauca.

—   Lēdija Helēna un mis Granta jūs gaida uz kuģa, — vecākais matrozis atbildēja. — Taču pasteidzieties, jūsu augstība, — viņš piemetināja, — mēs nedrīkstam zaudēt nevienu minūti, jo sākas jau bēgums.

Visi pēdējo reizi apkampa indiāni. Talkavs pavadīja savus draugus līdz laivai, kas atradās jau ūdenī. Kad Roberts kāpa laivā, indiānis pacēla viņu rokās un uzlūkoja ar dziļu maigumu.

—   Tagad tu esi īsts vīrs! — viņš sacīja.

—   Ardievu! Ardievu, draugs! — Glenervens vēlreiz atvadījās.

—   Vai tiešām mēs nekad vairs neredzēsimies!? — Paganels iesaucās.

—   Quien sabe!] — Talkavs atbildēja, paceldams rokas pret debesīm.

Tie bija pēdējie indiāņa vārdi, kas izgaisa vēja brāzmās. Laiva, bēguma nesta, ātri attālinājās.

Vēl ilgi virs putās sakultajiem viļņu vāliem bija redzams Talkava nekustīgais stāvs. Taču pamazām milzīgais augums saruka un beidzot pavisam izzuda viņa draugu skatieniem. Pēc stundas Roberts pirmais uzrāpās uz «Dunkana» klāja un metās ap kaklu Mērijai Grantai, kamēr jahtas komanda tricināja gaisu ar skaļiem prieka saucieniem.

Tā beidzās šis pārgājiens cauri Dienvidamerikai pa iepriekš nospraustu taisnu līniju, nedz kalni, nedz upes nespēja novirzīt ceļotājus no izraudzītā ceļa. Un, ja arī šiem drosminiekiem nebija jācīnās pret cilvēku ļaunumu, toties dabas stihijas bieži vien tiem uzbruka jo nežēlīgi, likdamas izturēt bargus pārbaudījumus.

1 Kas zina!

## OTRĀ DAĻA

.

## I nodaļa. ATKAL UZ KUĢA

Pirmajā brīdī visu pārskanēja atkalredzēšanās prieks. Lords Glener- vens negribēja, ka vēsts par nesekmīgajiem meklējumiem aptumšotu līksmo noskaņu. Tāpēc viņa pirmie vārdi bija šādi:

— Nenokariet galvu, draugi! Kapteiņa Granta nav mūsu vidū, taču mēs esam pārliecināti ka atradīsim viņu!

Glenervens to pateica ar tādu pārliecības spēku, ka «Dunkana» pasažieru sirdīs atkal atausa cerība.

Kamēr laiva tuvojās jahtai, lēdija Helēna un Mērija Granta bija izbaudījušas mokoša satraukuma gaidas. Stāvēdamas uz klāja, viņas mēģināja saskaitīt laivā sēdošos. Jaunā meitene brīžam krita izmisumā, brīžam atkal

Lēdija Helena un Merija Granta uz klāja.

iztēlojas, ka redz Hariju Grantu. Sirds viņai satraukti dauzījas. Viņa nejaudāja izteikt ne vārda un tik tikko turējās kājās. Lēdija Helēna viņu balstīja. Džons Mengls, stāvēdams blakus Mērijai Grantai, skatījās uz laivu. Viņa jūrnieka skatiens, kas bija radis atšķirt tālus priekšmetus, neredzēja kapteini Grantu.

— Viņš ir tur! Es redzu! Mans tēvs! — jaunā meitene čukstēja.

Taču laiva brauca arvien tuvāk — un ilūzija izgaisa. Kad ceļinieki vairs bija tikai simt asis no jahtas, ne vien lēdija Helēna un Džons Mengls, bet ari Mērija bija zaudējusi jebkuru cerību un viņas acis mirka asarās. Lorda Glenervena uzmundrinošie vārdi nāca tieši laikā.

Pēc pirmajiem apkampieniem un skūpstiem Glenervens pastāstīja lēdijai Helēnai, Mērijai Grantai un Džonam Menglam par svarīgākajiem notikumiem pārgājiena laikā un vispirms iepazīstināja viņus ar jauno dokumenta skaidrojumu, par ko bija jāpateicas Zaķa Paganela asajam prātam. Glenervens uzslavēja ari Robertu un apliecināja, ka Mērija Granta ar pilnām tiesībām var lepoties ar savu brāli. Viņš tik dzīvi attēloja Roberta drosmi un pašaizliedzību daudzajos briesmu brīžos, tik ļoti cildināja zēnu, ka jaunais Grants nezinātu, kur dēties, ja māsas skavas nebūtu devušas patvērumu.

—   Nevajag sarkt, Robert, — Džons Mengls sacīja, — tu esi izturējies tā, kā kapteiņa Granta dēlam pienākas.

To sacīdams, viņš apkampa Mērijas brāli un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem, uz kuriem vēl nebija nožuvušas jaunās meitenes asaras.

Nav grūti iedomāties, cik sirsnīgi tika sagaidīts majors un Paganels, ar kādu pateicību pieminēts cēlsirdīgais Talkavs. Lēdija Helēna nožēloja, ka nav varējusi paspiest roku krietnajam indiānim. Maknebs pēc pirmajām jūtu brāzmām devās uz savu kajīti, kur viņš drošu un mierīgu roku sāka skūties. Paganels, gluži kā bite, lidinājās no viena pie otra, ievākdams komplimentu un smaidu saldmi. Aiz prieka viņš gribēja apskaut un noskūpstīt visu «Dunkana» komandu un, apgalvodams, ka arī lēdija Helēna un Mērija Granta piederot pie komandas, sāka ar tām un beidza ar misteru Olbinetu.

Stjuarts, neatrazdams neko labāku kā pateikties par šādu laipnību, aicināja visus brokastīs.

—   Brokastīs? — ģeogrāfs iesaucās.

—   Jā, Paganela kungs, — misters Olbinets atbildēja.

—   īstās brokastīs, pie īsta galda ar šķīvjiem, nažiem, dakšiņām un servjetēm?

—   Protams, Paganela kungs.

—   Un galdā nebūs ne čarkijas, ne cietu olu, ne strausa filejas?

—   Bet Paganela kungs! — pārmetoši iesaucās aizskartais saimniecības pārzinis.

—   Es negribēju jūs aizvainot, dārgais draugs, — zinātnieks smaidīdams sacīja, — bet tāda bija mūsu parastā barība veselu mēnesi. Un mēs ēdām, nevis sēdēdami pie galda, bet gulēdami uz zemes vai arī uzmetušies jāteniski koka zaros. Tāpēc brokastis, kurās jūs aicināt, man varēja likties kas nereāls, fikcija, nepiepildāms sapnis!

—  Tad iesim pārliecināties, ka tās ir reālas, Paganela kungs, — lēdija Helēna sacīja, nespēdama apvaldīt smieklus.

—   Atļaujiet piedāvāt jums roku, — galantais ģeogrāfs sacīja.

—  Vai jūsu augstībai nebūtu kādi rīkojumi attiecībā uz «Dunkanu»? — Džons Mengls apvaicājās.

—  Pēc brokastīm, dārgais Džon, — Glenervens atbildēja, — mēs kopīgi apspriedīsim tālākos ekspedīcijas plānus.

Jahtas pasažieri un jaunais kapteinis nokāpa kopkajītē. Mehāniķis saņēma rīkojumu uzturēt tvaiku, lai jahta pēc pirmā signāla varētu doties ceļā. Gludi noskūtais majors un citi ceļinieki, ātri pārģērbušies, ieņēma vietas pie galda.

Mistera Olbineta brokastīm tika parādīta pienācīga cieņa. Pēc ceļinieku domām, tās bija brīnišķīgas un pārspēja pat lieliskos mielastus pampās. Paganels katru ēdienu nobaudīja pa diviem lāgiem — izklaidības pēc, kā viņš pats piebilda.

Šis kļūmīgais vārds pamudināja lēdiju Glenervenu pavaicāt, vai jaukajam francūzim bieži gadījies krist šai ierastajā grēkā. Majors un lords Glenervens smaidīdami saskatījās. Pats Paganels sirsnīgi iesmējās un tūdaļ deva godavārdu visā turpmākajā ceļojumā vairs nepieļaut nevienu izklaidību. Pēc tam viņš visai komiski izstāstīja likstu ar spāņu valodu un dziļajām Kamoensa poēmas studijām.

—   Galu galā, — viņš piemetināja, — nav labuma bez sliktuma, un savu kļūdu es nemaz nenožēloju.

—   Kāpēc tā, cienījamais draugs? — majors vaicāja.

—   Tāpēc, ka tagad es protu ne vien spāņu, bet arī portugāļu valodu. Tagad es varu runāt nevis vienā, bet šais abās valodās.

—   Patiesi, tas man nemaz neienāca prātā, — Maknebs noteica. — Apsveicu jūs, Paganel, — no visas sirds apsveicu!

Visi klātesošie aplaudēja zinātniekam, kas ne mirkli nepārstāja ēst. Viņš bija iemanījies reizē ēst un sarunāties. Tomēr viņš nepamanīja ko tādu, kas nebija paslīdējis garām Glenervena skatienam. Un proti: to sevišķo uzmanību, ko Džons Mengls veltīja savai kaimiņienei Mērijai Grantai. Ar vieglu galvas mājienu lēdija Helēna lika vīram noprast, ka tas tiešām tā ir. Glenervens ar labvēlīgu, sirsnības pilnu skatienu uzlūkoja jaunos cilvēkus. Tad uzrunāja Džonu Menglu, taču pavisam citā sakarā.

—   Kā norisa jūsu brauciens, Džon? — viņš jautāja.

—   Vislabākajos apstākļos, — kapteinis atbildēja. — Tikai man jāziņo jūsu augstībai, ka mēs nebraucām caur Magelāna jūras šaurumu.

—   Burvīgi! — Paganels iesaucās. — Tātad jūs braucāt apkārt Hornas «ragam, bet manis tur nebija!

—   Pakarieties! — majors ieteica.

—   Egoists! — ģeogrāfs attrauca. — Jūs dodat man tādu padomu vienīgi tāpēc, lai dabūtu manu virvi.

—    Saprotiet, dārgais Paganel, — sarunā iejaucās Glenervens, — ja jums nepiemīt pārdabiskas spējas, jūs nevarat vienlaikus atrasties visur. Un, tā kā jūs ceļojāt pa pampām, tad jūs nekādi nevarējāt vienā un tai pašā laikā apbraukt apkārt Hornas ragam.

—   Un tomēr tas netraucē mani to nožēlot, — zinātnieks atteica.

Pēc šīs atbildes Paganelam lika mieru. Džons Mengls atsāka stāstījumu par savu braucienu. Kuģodams gar Amerikas krastiem, viņš pārmeklējis visus rietumu arhipelāgus, tomēr «Britānijas» pēdas nekur neesot atradis. Pie Pilāras raga netālu no ieejas jūras šaurumā spēcīgā pretvēja dēļ vajadzējis mainīt maršrutu un doties uz dienvidiem. «Dunkans» pabraucis garām Izmisuma salām, sasniedzis sešdesmit septīto dienvidu platuma grādu, apmetis līkumu apkārt Hornas ragam, izbraucis cauri Lemēra šaurumam, atstājis aiz sevis Ugunszemi un uzņēmis kursu gar Patagonijas krastiem. Seit Korientes raga platuma grādos kuģim vajadzējis izturēt briesmīgas vēja brāzmas, tās pašas, kas tik neganti uzbruka ceļiniekiem pampās negaisa laikā. Viesuļvētru jahta izturējusi godam, un nu jau trīs- dienas Džons Mengls kreisējis selgā, kad karabīnes šāvieni pavēstījuši tik ļoti gaidīto ceļinieku ierašanos. «Dunkana» kapteinis vēl piebilda, ka no viņa puses nebūtu godīgi nepieminēt, kādu varonību parādījušas lēdija Glenervena un mis Granta. No vētras viņas nemaz nav baidījušās un, ja arī raizējušās, tad vienīgi par saviem draugiem, kuri tai laikā klaiņojuši pa Argentīnas republikas līdzenumiem.

Tā Džons Mengls pabeidza savu stāstījumu. Lords Glenervens izteica kapteinim pateicību par sekmīgo braucienu. Pēc tam viņš pievērsās Mērijai Grantai.

—   Dārgā mis, — viņš teica, — es redzu, ka kapteinis Džons augstu vērtē jūsu labās īpašības, un es ceru, ka arī jūs uz viņa kuģa nejutāties slikti.

—   Kā gan savādāk? — Mērija atbildēja, uzlūkodama lēdiju Helēnu, bet, iespējams, arī jauno kapteini.

—   Mana māsa jūs ļoti mīl, mister Džon! — Roberts iesaucās. — Es arī jūs ļoti mīlu!

—   Es tevi tāpat, mīļo zēn, — Džons Mengls atbildēja.

Jauno kapteini Roberta vārdi bija mazliet samulsinājuši, bet Mērija Granta viegli pietvīka.

Lai novirzītu sarunu no slidenā temata, Džons Mengls sacīja:

—   Tā kā par «Dunkana» braucienu esmu pastāstījis, vai jūsu augstība nevēlētos iepazīstināt mūs tuvāk ar ekspedīcijas ceļojumu cauri Amerikas kontinentam, kā arī mūsu jaunā varoņa piedzīvojumiem?

Nekādu citu stāstu lēdija Helēna un mis Granta nevēlējās tik ļoti dzirdēt, kā tieši šo, un lords Glenervens nekavējās apmierināt viņu ziņkārību. Atainodams notikumu pēc notikuma, viņš itin kā no jauna veica visu ceļojumu no viena okeāna līdz otram. Pārgājiens pāri Andu Kordil- jerai, zemestrīce, Roberta nozušana, zēns kondora nagos, Talkava šāviens, sarkano vilku uzbrukums, zēna pašaizliedzīgā rīcība, iepazīšanās ar seržantu Manuelu, plūdi, patvērums ombu, zibens spēriens, ugunsgrēks, kaimani, virpuļviesulis, nakts Atlantijas okeāna krastā — visi šie raibie piedzīvojumi klausītājus gan smīdināja, gan šausmināja. Ne vienreiz vien, kad tika stāstīts par Robertu, māsa un lēdija Helēna sajūsminātas apbēra zēnu ar skūpstiem. Vēl nekad Robertu nebija neviens tā skūpstījis.

Pabeidzis stāstījumu, lords Glenervens piebilda:

—   Bet nu, draugi, padomāsim par tagadni. Kas pagājis, tas pagājis, bet nākotne ir mūsu rokās. Atgriezīsimies atkal pie kapteiņa Harija Granta.

Brokastis bija paēstas. Visi pārgāja uz lēdijas Glenervenas salonu, ieņēma vietas pie kartēm un plāniem apkrauta galda, un saruna tūdaļ atsākās.

—   Dārgā Helēna, — lords Glenervens ierunājās, — uzkāpdams uz kuģa es paziņoju, ka avarējušie «Britānijas» jūrnieki gan nav kopā ar mums, taču cerības viņus atrast ir lielākas nekā jebkad agrāk. Pēc ceļojuma cauri Amerikai mēs secinājām, vēl vairāk — mēs guvām stingru pārliecību: katastrofa nav notikusi nedz Klusā okeāna, nedz Atlantijas okeāna piekrastē. No šā fakta, dabiski, izriet, ka dokuments attiecībā par Patagoniju bijis aplam skaidrots. Par laimi, mūsu draugs Paganels pēkšņas iedvesmas brīdī šo kļūdu atklāja. Viņš pierādīja, ka mēs esam gājuši pa nepareizu ceļu, un iztulkoja dokumentu tā, ka mums vairs nav nekādu šaubu par tā patieso jēgu. Es runāju par dokumentu, kas uzrakstīts franču valodā. Un tagad palūgsim Paganelu vēlreiz to izskaidrot, lai nevienam nepaliktu ne mazāko šaubu.

Zinātnieks nekavējās izpildīt Glenervena lūgumu. Viņš pārliecinoši izklāstīja, ko, pēc viņa domām, nozīmē vārdu daļas gonie un indi. Viņš skaidri izsecināja, ka vārds austral nozīmē «Austrālija». Viņš pierādīja, ka kapteinis Grants, atstājis Peru krastus, lai dotos uz Eiropu, pa cejam varējis ciest avāriju un Klusā okeāna dienvidu straumes viņu varējušas aiznest līdz Austrālijas krastiem. Šīs hipotēzes bija tik atjautīgas un zinātnieka secinājumi tik loģiski, ka izpelnījās pat Džona Mengla atzinību, lai gan šādos jautājumos viņš bija bargs tiesnesis un viņu nevarēja aizraut -ar iztēles lidojumiem.

l\ad Paganels bija beidzis zinātnisko izklāstu, Glenervens paziņoja, ka «Dunkans» nekavējoties dosies uz Austrāliju.

Tomēr majors palūdza, iekāms nav dota pavēle uzņemt kursu uz Austrāliju, izteikt kādu vienkāršu apsvērumu.

—   Runājiet, Makneb, — Glenervens sacīja.

—   Mans nolūks, — majors iesāka, — nav sašķobīt mana drauga Paganela argumentus, vēl jo mazāk es grasos tos apstrīdēt. Es uzskatu, ka šie argumenti ir nopietni pārdomāti un pelna vislielāko uzmanību. Un mums, bez šaubām, jābalstās uz tiem mūsu nākamajos meklējumos. Tomēr es gribētu, lai tie izturētu vēl pēdējo pārbaudi, kļūdami neapstrīdami un neapgāžami.

Neviens neapjauta, kas īsti padomā piesardzīgajam Maknebam. Visi klausījās viņā ar zināmām bažām.

—   Turpiniet, major, — Paganels mudināja. — Esmu ar mieru atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem.

—   Jums tas nesagādās nekādas grūtības, — majors noteica. — Kad pirms pieciem mēnešiem Klaidas līcī mēs izpētījām šos trīs dokumentus, to skaidrojums mums likās pareizs un nepārprotams. «Britānijas» katastrofa nav varējusi notikt nekur citur kā vienīgi Patagonijas piekrastē. Par to mums nebija itin nekādu šaubu.

—   Pilnīgi pareizi, — Glenervens piebilda.

—   Pēc tam, — majors turpināja, — kad Paganels kādā savas liktenīgās izklaidības brīdī nokļuva uz «Dunkana», viņam tika parādīti šie dokumenti, un viņš bez kādiem iebildumiem atbalstīja mūsu nodomu uzsākt meklējumus Amerikas piekrastē.

—   Tā tas bija, — ģeogrāfs apliecināja.

—   Un tomēr mēs bijām kļūdījušies, — majors uzsvēra.

—  Jā, mēs kļūdījāmies, — Paganels atkārtoja. — Maldīties, Makneb, var jebkurš cilvēks, taču vienīgi neprātīgie paliek pie savām kļūdām.

—  Pagaidiet, Paganel, — majors sacīja, — neuzbudinieties tik ļoti. Es nemaz negribu sacīt, ka mums jāturpina meklējumi Amerikā.

—   Ko tad jūs vēlaties? — Glenervens vaicāja.

—   Tikai to, lai jūs atzītu, ka Austrālija tagad mums šķiet vienīgā iespējamā «Britānijas» avārijas vieta, kā vēl nesen mums bija šķitusi Amerika.

—   Mēs labprāt to atzīstam, — Paganels attrauca.

—   Pieņemu to zināšanai, — majors turpināja, — un iesaku jums apvaldīt fantāziju un neuzticēties šīm neapšaubāmajām un acīm redzamajām patiesībām. Kas zina, varbūt pēc Austrālijas vēl kāda cita zeme iedvesīs jums tādu pašu pārliecību. Ja jaunie meklējumi izrādīsies nesekmīgi, vai jums neliksies acīm redzams, ka tie jāatsāk vēl kādā citā vietā?

Glenervens un Paganels saskatījās. Majora apsvērumi viņus pārsteidza ar savu loģisko skaidrību.

—   Tātad es tomēr gribētu, — Maknebs atsāka, — pirms došanās uz Austrāliju vēlreiz pārbaudīt dokumentus. Seit ir dokumenti un arī kartes. Aplūkosim pēc kārtas visus punktus, kurus šķērso trīsdesmit septītā paralēle, un padomāsim, vai nav vēl kāda cita zeme, uz kuru varētu attiekties mūsu dokuments.

—   Nekas nav izdarāms vieglāk un ātrāk, — Paganels paziņoja, — jo šai platuma grādā zemju, par laimi, nav daudz.

—   Paskatīsimies, — majors noteica, atlocīdams abu pusložu karti, kas bija zīmēta pēc Merkatora projekcijas un kur varēja pārredzēt kopumā visu zemeslodi.

Karte tika nolikta iepretim lēdijai Helēnai, un visi iekārtojās tā, lar varētu sekot Paganela izklāstam.

—   Kā jau teicu, — ģeogrāfs iesāka, — šķērsojusi Dienvidameriku,, trīsdesmit septītā paralēle savā ceļā sastop Tristana da Kuņjas salas. Manuprāt, neviens no dokumenta vārdiem nevar attiekties uz šīm salām.

Rūpīgi izskatījuši dokumentus, visi klātesošie atzina, ka Paganelam taisnība. Tristana da Kuņjas salas tika vienbalsīgi noraidītas.

—   Turpināsim, — ģeogrāfs sacīja. — Virzoties pa Atlantijas okeānu divus grādus uz dienvidiem no Labās Cerības raga, mēs nokļūstam Indijas- okeānā. Ceļā mēs sastopam tikai vienu salu grupu — Amsterdamas salas. Pārbaudīsim tās tikpat cītīgi kā Tristana da Kuņjas salas.

Pēc rūpīgas pārbaudes arī Amsterdamas salas tika noraidītas. Neviens pilns vārds vai vārda daļa ne franču, ne vācu, ne arī angļu valodā nevarēja attiekties uz šo Indijas okeāna salu grupu.

—   Tagad mēs nonākam pie Austrālijas, — Paganels turpināja. — Trīsdesmit septītā paralēle iesniedzas šai kontinentā pie Bernuli zemesraga un atstāj to Tufolda līcī. Ceru, būsit ar mani vienis prātis, ka, nesagrozot dokumenta tekstu, angļu vārdu stra un franču vārdu austral var attiecināt uz Austrāliju. Tas ir tik acīm redzams, ka nav pat īpaši jāskaidro.

Visi piekrita Paganela slēdzienam. Viņa pieņēmumi šķita vispusīgi pamatoti.

—   Ejam tālāk, — majors mudināja.

—   Ejam, — ģeogrāfs atsaucās, — ceļojums nav nogurdinošs. Atstājuši Tufolda līci, mēs šķērsojam jūru Austrālijas austrumos un sastopam ceļā Jaunzēlandi. Sai sakarā atgādinu jums, ka vārds contin franču dokumentā nepārprotami norāda, ka runa ir par kontinentu. Tātad kapteinis Grants nevar būt izmests Jaunzēlandē, jo tā ir tikai sala. Lai kā analizētu, salīdzinātu un kombinētu vārdus, jūs redzēsit, ka tiem nav gluži nekāda sakara ar šo jauno zemi.

—   Nekādā gadījumā, — Džons Mengls konstatēja, vērīgi izpētījis dokumentus un pusložu karti.

—   Nē, — piekrita pārējie Paganela klausītāji, tāpat arī majors, — nē, ar Jaunzēlandi tiem nav nekāda sakara.

—   Tālāk, — ģeogrāfs atsāka, — visā milzīgajā ūdens klajā starp šo lielo salu un Amerikas krastiem trīsdesmit septītā paralēle šķērso tikai vienu neauglīgu un vientuļu saliņu.

—   Kā to sauc? — majors vaicāja.

—   Ieskatieties kartē. Tā ir Marijas Terēzes sala, taču visos trijos dokumentos no šī vārda nav ne miņas.

—   Itin nekādas, — Glenervens apstiprināja.

—   Bet tagad, mani draugi, — ģeogrāfs pabeidza, — spriediet paši — vai visticamākais, pareizāk sakot — pilnīgi neapstrīdams, nav mans slēdziens, ka runa ir par Austrālijas kontinentu?

—   Neapšaubāmi, — vienā balsī atbildēja «Dunkana» kapteinis un

pasažieri.

—   Sakiet, Džon, — Glenervens jautāja kapteinim, — vai pārtikas krājumu un ogļu mums ir pietiekami daudz?

—   Jā, jūsu augstība. Es pilnām nodrošinājos ar visu Talkavano ostā, turklāt kurināmā krājumus mēs viegli varēsim papildināt Kapštatē.

—   Tādā gadījumā dodiet rīkojumu uzņemt kursu …

—   Atļausit izteikt vēl vienu apsvērumu, — majors pārtrauca draugus.

—   Runājiet, Makneb!

—   Lai cik drošas ir mūsu izredzes uz panākumiem Austrālijā, vai tomēr nebūtu lietderīgi uz divām trijām dienām piestāt Tristana da Kuņjas un Amsterdamas salās? Tās taču mums pa ceļam un neradīs nekādu aizkavēšanos. Toties mēs pārliecināsimies, ka šais salās nav nekādu «Britānijas» katastrofas pēdu.

—   Neticīgais majors! — Paganels iesaucās. — Vienmēr pastāv pie sava!

—   Es pastāvu pie tā, lai mums nevajadzētu griezties atp.akaļ tai gadījumā, ja Austrālija neattaisnotu mūsu cerības.

—   Sī piesardzība, manuprāt, ir saprātīga, — Glenervens noteica.

—   Un es necentīšos atrunāt jūs no šāda piesardzības soļa, — Paganels. piebilda. — Gluži otrādi!

—   Tātad, Džon, dodiet pavēli uzņemt kursu uz Tristana da Kuņjas salām! — Glenervens izrīkoja.

—   Klausos, jūsu augstība! — kapteinis atbildēja un devās uz klāja,, kamēr Roberts un Mērija Granti kvēli pateicās lordam Glenervenam. Drīz vien «Dunkans», uzņēmis kursu uz austrumiem, attālinājās no Amerikas krastiem, sparīgi šķeldams Atlantijas okeāna viļņus.

## II n o d a ļ a TRISTANA DA KUŅJAS SALAS

Ja «Dunkans» brauktu pa ekvatoru, tad simt deviņdesmit seši grādiv kas Austrāliju šķir no Amerikas vai, pareizāk sakot, Bernuli ragu no* Korientes raga, atbilstu vienpadsmit tūkstošiem septiņiem simtiem sešdesmit ģeogrāfisko jūdžu. Taču trīsdesmit septītajā paralēlē šie simt deviņdesmit seši grādi zemes lodveida formas dēļ sarukuši līdz deviņi tūkstoši, četri simti astoņdesmit jūdzēm. No Amerikas krasta līdz Tristana da Kuņjas salām ir divi tūkstoši simt jūdžu. So attālumu Džons Mengls cerēja nobraukt desmit dienās, ja vien ceļā viņu neaizkavēs austrumu vēji. Jūras braucēji varēja būt apmierināti, jo pievakarē vējš manāmi pierima, pēc tam mainīja virzienu, un «Dunkans» demonstrēja visas savas nepārspējamās īpašības mierīgā jūrā.

Pasažieru dzīve uz kuģa iegāja parastajās sliedēs. Likās, itin kā viņi nemaz nebūtu bijuši prom veselu mēnesi. Tikai tagad ap viņiem skalojās nevis Klusā okeāna, bet Atlantijas okeāna viļņi. Taču visi viļņi līdzīgi cits citam, atšķirības ir tikai nokrāsas ziņā. Stihijas, sarīkojušas ceļiniekiem tik bargas pārbaudes, tagad bija viņiem labvēlīgas. Okeāns bija rātns,, pūta ceļavējš, un rietumu brīzes piepūstās buras palīdzēja nenogurdināmajai tvaika mašīnai.

Straujais brauciens noritēja bez kādiem negadījumiem un starpgadījumiem. Cerību spārnotie ekspedīcijas dalībnieki traucās pretī Austrālijas krastiem. Izredzes bija kjuvušas par drošu pārliecību. Par kapteini Grantu runāja tā, itin kā jahta brauktu pēc viņa uz kādu noteiktu ostu. Uz kuģa jau bija sagatavota kajīte viņam un kojas abiem matrožiem. Mērija Granta ar lielu prieku pati iekārtoja un izrotāja tēva kajīti. So kajīti bija atbrīvojis misters Olbinets, kas pārgāja uz misis Olbinetas istabu. Kapteinim Grantam paredzētā kajīte atradās blakus slavenajai sestajai kajītei, kas kādreiz bija rezervēta Zakam Paganelam uz «Skotijas».

Ieslēdzies savā kajītē, ģeogrāfs pavadīja tur augas dienas. No rīta līdz vakaram viņš strādāja pie darba ar nosaukumu «Brīnišķīgie ģeogrāfa iespaidi Argentīnas pampās». Bieži vien varēja dzirdēt, kā viņš saviļņots skandē skanīgus periodus, pirms uzticēja tos piezīmju burtnīcas baltajām lapām. Un, jāatzīst, bieži vien, palikdams neuzticīgs vēstures mūzai Klio, viņš aizgrābtībā piesauca dievišķīgo Kalliopi, kura iedvesmo varoņpoēmu sacerētājus.

Paganels, starp citu, to nemaz neslēpa. Apollona šķīstās meitas viņa dēļ labprāt atstājot Parnāsa vai Helikona virsotnes. Lēdija Helēna nevarēja vien beigt viņu slavēt. Arī majors apsveica viņu ar mitoloģisko dievību vizītēm.

—   Tikai pielūkojiet, dārgais Paganel, — viņš piemetināja, — mēģiniet iztikt bez izklaidībām un, ja jums ienāk prātā apgūt austrāliešu valodu, tad nekādā gadījumā nemācieties to pēc ķīniešu gramatikas.

Un tā uz kuģa viss bija kārtībā. Lords un lēdija Glenerveni ar interesi vēroja Džonu Menglu un Mēriju Grantu. Tā kā jaunie cilvēki izturējās nevainojami un Džons Mengls neko neteica, arī laulātie draugi nolēma, ka prātīgākais — izlikties neko nemanām.

—   Ko domās par to kapteinis Grants? — Glenervens kādu dienu iejautājās lēdijai Helēnai.

—   Viņš domās, ka Džons ir Mērijas cienīgs, un nebūs maldījies, dārgais Eduard.

Tikmēr jahta ātri tuvojās savam ceļa mērķim. Piecas dienas pēc tam, kad skatienam bija izgaisis Korientes rags, tas ir, 16. novembrī, sāka pūst spirgts rietumu vējš, kas ir ļoti izdevīgs kuģiem, kuri brauc apkārt Āfrikas kontinenta dienvidu smailei, kur parasti valda dienvidaustrumu vēji.

«Dunkans» uzvilka visas buras un, vējam sparīgi piepūšot fokburu, -bezānburu, marsburu, bramburas, priekšburas, topburas un stakburas, aiztraucās kreisajā halzē tik ātri, ka kuģa skrūve tik tikko skāra priekš-

Tristans da Kuņja.

vadņa šķeltos atpakaļskrejošos ūdeņus. Tā vien šķita, ka «Dunkans*- piedalās Karaliskā Temzas jahtkluba sacensībās.

Nākamajā dienā okeāns bija klātin noklāts milzīgām aļģēm gluži kā bezgalīgs, ūdenszālēm aizaudzis dīķis. Tā bija viena no sargasu jūrām, kuras veido no tuvējiem kontinentiem sanestās koku un augu paliekas. Pirmo reizi uzmanību tām pievērsa jūras braucējs Mori. «Dunkans», šķiet, slīdēja pa nepārredzamu prēriju, kuru Paganels trāpīgi salīdzināja ar pampām, un kuģa gaita kļuva gausāka.

Pēc divdesmit četrām stundām rītausmā no masta atskanēja matroža balss.

—   Zeme! — viņš sauca.

—   Kādā virzienā? — jautāja Toms Ostins, kas tobrīd stāvēja sardzē.

—   Aizvēja pusē, — matrozis atbildēja.

Tiklīdz bija atskanējis šis allaž satraucošais sauciens, uz kuģa klāja tūdaļ saradās ļaudis. Drīz vien lūkā parādījās tālskatis un drīz pēc tam Zaks Paganels.

Zinātnieks pavērsa savu instrumentu norādītajā virzienā, taču nesaskatīja itin neko zemei līdzīgu.

—   Skatieties mākoņos, — Džons Mengls viņam ieteica.

—   Patiesi, — Paganels sacīja, — rādās tā kā kalna smaile.

—   Tas ir Tristans da Kuņja, — Džons Mengls paskaidroja.

—  Tādā gadījumā, ja vien atmiņa mani neviļ, — zinātnieks sacīja,. — no tā mūs šķir astoņdesmit jūdzes, jo septiņi tūkstoši pēdu augstā Tristana smaile saskatāma tieši no šāda attāluma.

—   Pilnīgi pareizi, — kapteinis Džons apliecināja.

Pēc dažām stundām pie apvāršņa pilnīgi skaidri iezīmējās ļoti augstu un ļoti stāvu salu grupa. Tristana koniskā virsotne melnoja uz mirdzošā debess fona, ko piestīgoja uzlecošās saules stari. Drīz vien no arhipelāga klinšu masas izdalījās galvenā sala, kas atrodas pret ziemeļaustrumiem pavērstā trijstūra virsotnē.

Tristana da Kuņjas salas atrodas uz 37°8' dienvidu platuma un 10°44' rietumu garuma no Griničas meridiāna. So mazo, vientuļo Atlantijas okeāna arhipelāgu astoņpadsmit jūdzes uz dienvidrietumiem papildina Nepieejamā sala, bet desmit jūdzes uz dienvidaustrumiem — Lakstīgalu sala. Ap pusdienas laiku jahta pabrauca garām divām galvenajām pazīšanas zīmēm, kuras jūrniekiem palīdz orientēties, proti: garām Nepieejamās salas krasta klintij, kas ļoti līdzīga laivai ar uzvilktām burām, un garām divām saliņām Lakstīgalu salas ziemeļos, kuras atgādina neliela cietokšņa drupas. Pulksten trijos «Dunkans» iebrauca Tristana da Kuņjas salas Falmuta līcī, kuru no rietumu vējiem pasargā Helpa jeb Palīdzības kalns.

Izmetuši enkurus, līcī stāvēja vairāki valzivju mednieku kuģi. To» komandas šeit medīja roņus un citus jūras dzīvniekus, kuru šais krastos ir milzum daudz.

Džons Mengls sāka meklēt «Dunkanam» labu enkurvietu, jo atklāto- reidu apdraud ziemeļrietumu un ziemeļu vēja brāzmas. Tieši šai līcī 1829. gadā nogrima angļu briga «Džūlija» ar visu komandu un kravu. «Dunkans» apstājās pusjūdzi no krasta un izmeta enkuru uz klinšaina dibena divdesmit asu dziļumā. Jahtas pasažieri un pasažieres tūdaļ iekāpa lielā laivā un drīz vien sasniedza krastu, kas bija noklāts smalkām, melnām smiltīm, sadrupušo kaļķakmens klinšu sīksīkām paliekām.

Tristana da Kuņjas arhipelāga galvaspilsēta ir neliels ciemats, kas atrodas līča dziļumā pie plata un skaļa strauta. Kāds pussimts diezgan spodru mājiņu bija izvietotas ar ģeometrisku pareizību, kas acīmredzot ir angļu arhitektūras pēdējais vārds. Aiz šīs miniatūrās pilsētiņas plešas pusotra tūkstoša hektāru liels līdzenums, kuru noslēdz milzīgs atdzisušas lavas valnis. Pāri šai plakankalnei padebešos iesniedzas septiņi tūkstoši pēdu augsta, koniska virsotne.

Glenervenu pieņēma angļu Kapzemes kolonijai pakļauts gubernators. Glenervens nekavējoties iztaujāja viņu par Hariju Grantu un «Britāniju». Taču šie vārdi gubernatoram neko neizteica. Tristana da Kuņjas salas atrodas nomaļus no parastajiem jūras ceļiem, un kuģi šeit iegriežas gaužām reti.

Pēc plaši pazīstamās 1821. gada katastrofas, kad angļu kuģis «Blen- donhols» uzskrēja uz Nepieejamās salas klintīm, vēl divi kuģi avarēja pie galvenās salas krastiem: «Primogē» 1845. gadā un amerikāņu trīsmast- nieks «Filadelfija» 1857. gadā. Ar šīm trim katastrofām arī aprobežojās šejienes kuģu avāriju statistika.

Patiesībā Glenervens arī necerēja iegūt šeit kādas noteiktas ziņas un iztaujāja salas gubernatoru vienīgi sirdsapziņas nomierināšanas dēļ. Viņš pat pavēlēja kuģa laivām apbraukt apkārt salai, kuras apkārtmērs nepārsniedz septiņpadsmit jūdzes. Ja sala būtu pat trīsreiz lielāka, tajā nevarētu ietilpt nedz Londona, nedz Parīze.

Kamēr notika šī izlūkošana, «Dunkana» pasažieri devās pastaigā pa ciematu un tuvāko apkaimi. Tristana da Kuņjas iedzīvotāju skaits nesasniedz pat simt piecdesmit cilvēku. Tie visi ir angļi un amerikāņi, kas apprecējuši Kapzemes nēģerietes un hotentotes, kuras neglītumā grūti pārspēt. Šais laulībās dzimušie bērni ir visai netīkams sakšu stīvuma un afrikāņu viltības sajaukums.

Ar prieku sajuzdami zem kājām cietu zemi, mūsu tūristi aizgāja gar krastu līdz apstrādātajiem ielejas laukiem, kādi atrodami vienīgi šai salas daļā. Visu pārējo salu aizņem kraujas un neauglīgas sacietējušas lavas klintis. Tajās mitinās simtiem tūkstošu lielo albatrosu un dumjo pingvīnu.

Apskatījuši vulkāniskās izcelsmes klintis, ceļinieki atgriezās ielejā. Visapkārt čaloja steidzīgie strautiņi, ko dzirdināja konusveida kalna mūžīgie sniegi. Skatienu priecēja zaļi krūmi, kuru zarus rotaja gandrīz tikpat daudz putniņu, cik ziedu. Leknajās ganībās pacēlās divdesmit pēdas augstais filikes koks un milzīgais tuses krūms ar kokveida stublāju. Šeit auga vēl stīgojošā acena ar durstīgām sēklām, varenās lomarijas ar kopā savītiem stublājiem, daudzgadīgie krūmaugi anuerini, kas izplata reibinošu smaržu, sūnas, savvaļas selerijas un papardes. Tas viss veidoja krāšņu un pietiekami daudzveidīgu floru. Bija jūtams, ka šai dāsnajā salā dvašo mūžīga pavasara maigā elpa. Paganels aizrautīgi apgalvoja, ka tā ir Fene- lona apdziedātā, brīnum jaukā Ogigija. Viņš ieteica lēdijai Glenervenai uzmeklēt kādu alu, lai tēlotu burvīgās Kalipso lomu, viņš pats nevēloties neko citu kā vienīgi būt par «vienu no nimfām, kas viņai kalpo».

Tā tērzēdami un jūsmodami, tūristi atgriezās uz jahtas tikai vakara krēslā. Ciemata apkaimē ganījās vēršu un aitu ganāmpulki, apstrādātajos laukos auga labība, maiss un dārzeņi, kas bija ievesti šeit pirms četrdesmit gadiem. Raženi lauki aizstiepās līdz pat galvaspilsētas ielām.

Tieši tai laikā, kad Glenervens atgriezās uz kuģa, pie borta piestāja ari izsūtītās laivas. Dažās stundās tās bija paguvušas apbraukt apkārt salai, taču nekādas «Britānijas» pēdas matroži nebija atraduši. Izlūkbrau- ciena vienīgais rezultāts bija tāds, ka Tristana salu varēja galīgi izsvītrot no to zemju saraksta, kur meklējams kapteinis Grants.

Tagad «Dunkans» varēja mierīgi atstāt šo Āfrikas salu grupu un turpināt ceļu uz austrumiem. Kuģis neizbrauca tai pašā vakarā vienīgi tāpēc, ka Glenervens atļāva pamedīt roņus, kuri mudžēt mudž Falmuta līča krastos un kurus vēl dēvē par jūras teļiem, lauvām, lāčiem un ziloņiem.

Kādreiz šais ūdeņos lieliski jutās arī valzivis. Taču pēdējā laikā mednieki tik cītīgi vajājuši valzivis ar harpūnām, ka tagad tās gandrīz vairs lav sastopamas. Turpretī roņi šeit uzturas veseliem bariem. Jahtas <omanda nolēma veltīt medībām visu nakti, bet nākamajā dienā sagatavot •oņu tauku krājumus. Tāpēc «Dunkana» izbraukšana tika atlikta uz aiz- īākamo dienu, 20. novembri.

Pie vakariņu galda Paganels šo to pastāstīja saviem ceļabiedriem par Tristana da Kuņjas salām. Viņi uzzināja, ka šis arhipelāgs, kuru 506. gadā atklāja portugālis Tristans da Kuņja, viens no Albukerka līdz- iraucējiem, vairāk nekā veselu gadsimtu palika neizpētīts. Gluži pamatoti ejienes salas tika uzskatītas par «vētru perēkli», un tām nebija labāka lava par Bermudu salām. Tāpēc Tristana salām labprāt neviens netuvo- ās un šais krastos piestāja vienīgi Atlantijas okeāna vētru atdzīti kuģi.

1697. gadā, kad šeit ieradās trīs Indijas sabiedrības holandiešu kuģi, ika noteiktas Tristana da Kuņjas salu koordinātes, bet 1700. gadā lielais astronoms Hallejs izdarīja šais aprēķinos savus labojumus. Laika posmā starp 1712. un 1767. gadu ar arhipelāgu iepazinās vairāki franču jūras braucēji, īpaši daudz uzmanības tam veltīja Laperūzs, kuram saskaņā ar instrukcijām Tristana da Kuņjas salas bija jāapmeklē slavenajā 1785. gada ceļojumā.

Šīs tik reti apmeklētās salas palika neapdzīvotas līdz pat 1811. gadam, kad amerikānis Džonatans Lamberts nolēma tās kolonizēt. Kopā ar diviem biedriem viņš izkāpa minētā gada janvārī šais krastos un sparīgi ķērās pie darba. Labās Cerības raga angļu gubernators, uzzinājis, ka jaunie kolonisti gūst panākumus, piedāvāja viņiem angļu protektorātu, Džonatans pieņēma šo piedāvājumu un uzvilka virs savas būdas britu karogu. Šķita, ka Džonatanam lemts mierīgi valdīt pār «savu tautu» — kādu vecu itālieti un portugāļu mulatu —, taču kādu dienu, iepazīdamies ar savas, impērijas krastiem, viņš noslīka vai arī viņu noslīcināja — tas palika noslēpums. Pienāca 1816. gads. Svētās Helēnas salā tika nometināts Napoleons. Un Anglija, lai viņu labāk apsargātu, novietoja vienu garnizonu Debesbraukšanas salā, otru — Tristana da Kuņjas salās. Tristana garnizonā ietilpa no Kapzemes atsūtīta artilērijas baterija un hotentotu nodaļa. Garnizons uzturējās šeit līdz pat 1821. gadam, tas ir, līdz Svētās Helēnas, salas gūstekņa nāvei, pēc tam tika aizvests atpakaļ uz Labās Cerības ragu.

—   Neaizbrauca tikai viens eiropietis, — Paganels piebilda, — kaprālis, pēc tautības skots …

—   Ā, skots! — majors iesaucās, kā vienmēr ieinteresēts par saviem tautiešiem.

—   Viņa vārds bija Viljams Glass, — ģeogrāfs turpināja. — Viņš palika šai salā kopā ar sievu un diviem hotentotiem. Drīz vien skotam piebiedrojās divi angļi: kāds matrozis un Temzas zvejnieks, kas līdz tam bija dienējis par dragūnu Argentīnas armijā, un, beidzot, 1821. gadā šeit atrada patvērumu kāds «Blendonhola» avārijā cietušais jūrnieks kopā ar savu jauno sievu. Tādējādi 1821. gadā Tristana da Kuņjas salā bija seši vīrieši un divas sievietes. 1829. gadā jau bija septiņi vīrieši, sešas sievietes un četrpadsmit bērnu. 1835. gadā iedzīvotāju skaits bija pieaudzis līdz četrdesmit, bet tagad tas ir trīskāršojies.

—   Tā veidojas tautas, — Glenervens noteica.

—   Lai Tristana da Kuņjas salas vēsture būtu pilnīga, — Paganels atsāka, — vēl jāpiebilst, ka šo salu, tāpat kā Huana Fernandesa salu, manuprāt, ar pilnām tiesībām var nosaukt par Robinsona salu. Patiesi, Huana Fernandesa salā viens pēc otra likteņa varā tika atstāti divi jūrnieki, bet Tristana da Kuņjas salā tāds pats liktenis gandrīz piemeklēja divus zinātniekus. 1793. gadā viens no maniem tautiešiem — dabaszinātnieks Obērs Oiptī-Tuārs tik ļoti bija aizrāvies ar augu vākšanu, ka apmaldījās un aizkļuva līdz savam kuģim tikai brīdī, kad kapteinis jau bija pavēlējis pacelt enkuru. 1824. gadā viens no jūsu tautiešiem, dārgais Glenerven, prasmīgs zīmētājs Ogists Ērls bija atstāts šai salā un pavadīja tajā viens pats astoņus mēnešus. Kuģa kapteinis bija aizmirsis, ka Ērls atrodas krastā un, uzvilcis buras, aizbrauca uz Labās Cerības ragu.

—   Šo kapteini patiesi var saukt par izklaidīgu! — majors sacīja. — Viņš droši vien bija viens no jūsu radiniekiem, Paganel?

—   Ja arī viņš nebija mans radinieks, tad viņš ir šā goda cienīgs.

Ar šo ģeogrāfa atbildi saruna par Tristana da Kuņjas salu beidzās.

«Dunkana» komandas nakts medības bija veiksmīgas: piecdesmit lieli roņi bija šķīrušies no dzīves. Atļāvis medības, Glenervens nevarēja aizliegt matrožiem medījumu izmantot. Tāpēc nākamajā dienā tika kausēti tauki un apstrādātas šo vērtīgo dzīvnieku ādas. Dabiski, arī šai dienā «Dunkana» pasažieri devās jaunā ekskursijā uz salas iekšieni. Glenervens •un majors paņēma līdz bises, lai palūkotu kādu vietējo medījumu. Šoreiz -ekskursanti nonāca līdz pašai kalna pakājei, kas bija sētin nosēta gan porainiem un. melniem lavas gabaliem, gan dažnedažādām vulkānisko izvirdumu paliekām. Kalna pamatne slējās augšup no zvalstīgu klinšu haosa. Milzīgās konusveida smailes izcelsme neradīja nekādas šaubas: angļu kapteinis Kārmaikls bija pamatoti sazīmējis tajā izdzisušu vulkānu.

Mednieki uzdūrās vairākām meža cūkām. Vienu no tām noguldīja majora lode. Glenervens apmierinājās ar dažiem pāriem melno irbju, no ! kurām kuģa pavārs pagatavos lielisku ragū. Augstāk kalnu terasēs redzēja skraidelējam daudz kazu. Salā bija arī milzums meža kaķu. Šie lepnie, drosmīgie un niknie dzīvnieki, no kuriem baidījās pat suņi, ātri vairojās «un dienās varēja kļūt par visai bīstamiem plēsoņām. Astoņos vakarā ekskursanti atgriezās uz kuģa, un naktī «Dunkans» uz visiem laikiem atstāja Tristana da Kuņjas salu.

## III n o d a ļa Amsterdamas sala

Džons Mengls bija nodomājis papildināt ogļu krājumu Labās Cerības ■ragā. Tāpēc jahtai vajadzēja mazliet novirzīties no trīsdesmit septītās .paralēles un pabraukt divus grādus augstāk uz ziemeļiem. Te vēl nebija, .pasātu josla un «Dunkana» burās pūta visai labvēlīgie un spēcīgie rie

tumu vēji. Nepilnās sešās dienās jahta nobrauca tūkstoš trīssimt jūdzes,, kas Tristana da Kuņjas salas šķir no Āfrikas kontinenta dienvidu smailes. 24. novembrī pulksten trijos dienā pie apvāršņa parādījās Galda kalns, bet pēc kāda laiciņa Džons saskatīja arī Signālu kalnu, kas norāda ieeju līcī. «Dunkans» iebrauca tajā ap astoņiem vakarā un izmeta enkuru Kap- štates ostā.

Būdams Ģeogrāfijas biedrības biedrs, Paganels, protams, zināja, ka Āfrikas dienvidu galu pirmoreiz ieraudzīja portugāļu admirālis Bartolo- mejs Diass 1486. gadā, bet apbrauca tam apkārt slavenais Vasko da Gama tikai 1497. gadā. Kā gan Paganels to varēja nezināt, ja Kamocnss savās «Luziādās» dzied slavas dziesmas lielajam juras braucējam! Sai sakarā zinātnieks izteica kādu interesantu atzinumu: ja Diass 1486. gadā, sešus gadus pirms Kristofora Kolumba pirmā ceļojuma, būtu apbraucis apkārt Labās Cerības ragam, tad Amerikas atklāšana, iespējams, būtu aizkavējusies uz ilgāku laiku. Patiesi, jūras ceļš garām Āfrikas dienvidu smailei ir visīsākais un vistaisnākais ceļš uz Austrumindiju. Bet ko gan citu meklēja lielais dženovietis, traukdamies uz rietumiem, ja ne īsāko ceļu uz garšvielu zemi! Turpretī, ja ragam būtu apbraukts apkārt, Kolumba ekspedīcijai vairs nebūtu jēgas — un diez vai viņš vispār būtu to uzsācis.

Kapštate, ko 1652. gadā dibinājis holandietis van Ribeks, atrodas Labās Cerības raga līča dziļumā. Tā kļuva par galvaspilsētu nozīmīgai kolonijai, kura galīgi kļuva par Anglijas īpašumu pēc 1815. gada līguma. «Dunkana» pasažieri izmantoja gadījumu, lai apskatītu pilsētu. Viņu rīcībā bija tikai divpadsmit stundas, jo kapteinim Džonam pietika ar vienu dienu, lai atjaunotu kurināmā krājumus, un 26. novembra rītā viņš jau gribēja doties tālāk.

Starp citu, vairāk laika nemaz nebija vajadzīgs, lai izstaigātu ģeometriski pareizos kvadrātus uz šaha galdiņa, kas nosaukts par Keiptaunu. Trīsdesmit tūkstoši iedzīvotāju, balti un melni, tēlo karaļu, karalieņu, virsnieku, bandinieku un, iespējams, arī muļķu lomu. Tā vismaz izteicās Paganels. Patiesi, kad apskatīta pils, kas paceļas pilsētas dienvidaustrumos, gubernatora māja un dārzs, birža, muzejs, akmens krusts, kuru šeit uzcēlis Bartolomejs Diass par godu savam atklājumam, un turklāt vēl izdzerta glāze Pontejas vīna, kas ir labākais no Konstances apgabala vietējiem vīniem, jums neatliek nekas cits kā doties tālāk. Mūsu ceļinieki to arī darīja nākamās dienas gaismas svīdā. «Dunkans» uzvilka fokburu, klīverus un marsburu un pēc dažām stundām jau bija apbraucis daudzināto Vētru ragu, ko optimistiskais portugāļu karalis Zuans II tik neatbilstoši nosaucis par Labās Cerības ragu.

Amsterdamas salas no Labās Cerības raga šķir divi tūkstoši deviņi simti jūdzes. Mierīgā jūrā, labam ceļavējam pūšot, šo attālumu var nobraukt desmit dienās. Kuģiniekiem veicās labāk nekā ceļiniekiem pampās: viņi nevarēja sūdzēties par dabas stihiju naidīgumu. Gaiss un ūdens, kas uz cietzemes bija sazvērējušies pret viņiem, tagad apvienoja savus spēkus, lai dzītu viņus uz priekšu.

—   Ai, jūra, jūra! — Paganels atkārtoja. — Šis brīnišķais lauks, kur pilnām var atraisīties cilvēka spēki, bet kuģis ir īsts civilizācijas nesējs! Padomājiet, draugi, ja zemeslode būtu viens vienīgs milzīgs kontinents, mēs deviņpadsmitajā gadu simtenī nepazītu vēl ne tūkstošo zemeslodes daļu! Paraugieties, kas notiek milzīgo kontinentu iekšienē — Sibīrijas stepēs, Centrālās Āzijas līdzenumos, Āfrikas tuksnešos, Amerikas prērijās, Austrālijas neauglīgajos plašumos, polu vientulīgajos ledājos! Cilvēks tur tikpat kā neuzdrošinās spert kāju, visdrosmīgākie atkāpjas, visbezbailīgākie aiziet bojā. Cilvēks tur netiek uz priekšu. Transporta līdzekļi ir nepilnīgi. Karstums, slimības, iezemiešu mežonība rada nepārvaramus šķēršļus. Divdesmit jūdzes tuksneša šķir cilvēkus citu no cita vairāk nekā pieci simti jūdzes okeāna. Jūs esat kaimiņi, ja atrodaties jūras pretējos krastos, taču esat svešinieki, ja jūs šķir meži. Anglija itin kā robežo ar Austrāliju, toties, piemēram, Ēģipti no Senegalas, šķiet, atdala miljoniem ljē, bet Pekina ir Pēterburgas antipods! Jūru šodien daudz vieglāk šķērsot nekā vismazāko tuksnesi, un vienīgi ar jūras palīdzību, kā trāpīgi teicis kāds amerikāņu zinātnieks, starp visām pasaules daļām nodibinājušās radnieciskas saites.

Paganels runāja tik kaismīgi, ka pat majoram nebija ko iebilst pret šo slavas dziesmu okeānam. Patiesi, ja, meklējot Hariju Grantu uz trīsdesmit septītās paralēles, vajadzētu virzīties visu laiku tikai pa kontinentu, šāds pasākums nemaz nebūtu realizējams. Turpretī jūra drošsirdīgos meklētājus nogādāja no vienas zemes otrā, un 6. decembra rītausmā no viļņu klēpja iznira jauns kalns.

Tā bija Amsterdamas sala, kas atrodas uz dienvidu platuma 37°47' un austrumu garuma 77°24'. Konusveida kalna virsotne skaidrā laikā saredzama piecdesmit jūdžu attālumā. Pulksten astoņos no rīta vēl neskaidrie kalna apveidi atgādināja Tenerifa kalnu.

—   Tātad tas ir līdzīgs Tristana da Kuņjas kalnam, — Glenervens ieminējās.

—   Ļoti pamatots secinājums, — Paganels atsaucās, — saskaņā ar ģeometrijas aksiomu divas salas, kas līdzīgas trešajai, līdzīgas arī viena otrai. Piebildīšu vēl, ka Amsterdamas sala, tāpat kā Tristana da Kuņjas sala, ir vienlīdz bagāta ar roņiem un robinsoniem.

—   Vai robinsoni sastopami itin visur? — lēdija Helēna jautāja.

—   Goda vārds, kundze, es nezinu daudz tādu salu, kurās nebūtu risinājušies tamlīdzīgi notikumi, — Paganels sacīja. — Pati dzīve jau krietni pirms jūsu nemirstīgā tautieša Daniela Defo uzrakstījusi viņa nemirstīgo romānu.

—   Paganela kungs, — Mērija Granta ierunājās, — vai atļausit uzdot jums kādu jautājumu?

—   Kaut vai divus, dārgā mis, es apsolos uz tiem atbildēt.

—   Sakiet, — jaunā meitene turpināja, — vai jūs ļoti izbītos, ja pēkšņi atrastos viens pats neapdzīvotā salā?

—   Es? — Paganels iesaucās.

—   Neiedomājieties tikai apgalvot, dārgais draugs, ka tā ir jūsu karstākā vēlēšanās! — majors ironizēja.

—   Es nemaz to neapgalvoju, — ģeogrāfs atbildēja, — taču šāds piedzīvojums nebūtu nemaz tik nepatīkams. Es sāktu dzīvot jaunu dzīvi. Es medītu un zvejotu, mitinātos ziemu alā, bet vasaru — kokā. Ierīkotu noliktavu, kur glabāt ievākto ražu. Vārdu sakot, es kolonizētu savu salu.

—   Viens pats?

—   Viens pats, ja to prasītu apstākļi. Un vai tad vispār cilvēks var būt pilnīgi viens pasaulē? Itin kā nevarētu izraudzīties draugus starp dzīvniekiem! Pieradināt kādu kazlēnu, daiļrunīgu papagaili vai piemīlīgu pērti- ķīti. Un ja liktenis vēl atsūta tādu biedru kā uzticīgais Piektdienis? Kas vēl vairāk vajadzīgs? Divi draugi uz vienas klints — vai tā nav laime? Iedomājieties, piemēram, majoru un mani…

—   Pateicos, — Maknebs attrauca, — man nav ne mazākās vēlēšanās tēlot Robinsonu, turklāt šo lomu es nospēlētu gaužām slikti.

—   Dārgais Paganela kungs, — sarunā iejaucās lēdija Helēna, — jūsu neapvaldītā iztēle atkal aiznes jūs fantāzijas pasaulē. Manuprāt, īstenība stipri atšķiras no sapņiem. Savās vīzijās jūs redzat vienīgi tos robinso- nus, kurus liktenis saudzīgi aizgādājis izredzētā salā, kur daba viņus lutina kā mīļus bērnus. Jūs redzat visā vienīgi gaišo pusi.

—   Vai tiešām jūs neticat, ka cilvēks neapdzīvotā salā var justies laimīgs?

—   Nē, neticu. Cilvēks ir radīts dzīvei sabiedrībā, nevis vientulībā. Vientulība var izraisīt vienīgi izmisumu. Tas ir tikai laika jautājums. Iespējams, ka sākumā rūpes par neatliekamām materiālām vajadzībām izklaidē nelaimīgo, kas nupat izglābies no jūras viļņiem, iespējams, ka ikdienas vajadzības uz laiku atvirza domas par drūmo nākotni. Taču pienāks laiks, kad viņš jutīsies vientuļš, aizrauts tālu no cilvēkiem, bez kādām cerībām atkal redzēt dzimteni, sastapt tos, kurus mīl. Cik daudz mokošu domu tad viņam būtu jāizdomā, cik daudz ciešanu jāizcieš! Mazā saliņa viņam būs visa pasaule. Visa cilvēce būs viņš pats. Kad pienāks nāve — drausmīgā nāve pilnīgā vientulībā, viņš jutīsies kā pēdējais cilvēks pēdējā dienā pirms pasaules gala. Ticiet man, Paganela kungs, labāk, jau nebūt šā cilvēka vietā.

Lai arī negribīgi, Paganels tomēr bija spiests piekrist lēdijas Helēnas, argumentiem. Saruna par vientulības labajām un ļaunajām pusēm turpinājās līdz pat brīdim, kad «Dunkans» izmeta enkuru jūdzi no Amsterdamas salas krasta.

Sai Indijas okeāna plašumos iemestajā arhipelāgā ietilpst divas salas., kas atrodas apmēram trīsdesmit trīs jūdzes viena no otras tieši uz Indijas pussalas meridiāna. Ziemeļos ir Amsterdamas jeb Svētā Pētera sala, bet dienvidos Svētā Pāvila sala. Ģeogrāfi un jūras braucēji šīs salas bieži vien jauc. Amsterdamas salas 1796. gada decembrī atklāja holandietis Fla- mings. Pēc tam tās apmeklēja Antrkasto, kas ar buriniekiem «Cerība» un «Meklētājs» bija devies meklēt bez vēsts pazudušo Lapcrūzu. Sākot ar šo ceļojumu, abas salas tika pastāvīgi jauktas. Jūras braucējs Barovs, Bo- tāns-Boprē Antrkasto atlantā, pēc tam Horsburgs, Pinkertons un citi ģeogrāfi pastāvīgi aprakstījuši Svētā Pētera salu kā Svētā Pāvila salu — un otrādi. 1859. gadā austriešu fregates «Navarra» virsnieki ceļojumā apkārt, zemeslodei izvairījās no šīs kļūdas, un tāpat rīkojās arī Paganels.

Svētā Pāvila sala, kas atrodas dienvidos no Amsterdamas salas, nav nekas vairāk kā neapdzīvots konusveida kalns, kas acīmredzot kādreiz bijis vulkāns. Turpretī Amsterdamas salas apkārtmērs ir apmēram divpadsmit jūdzes, un šās salas krastā piestāja laiva ar «Dunkana» pasažieriem. To apdzīvo vairāki brīvprātīgi trimdinieki, kas jau apraduši ar savu bēdīgo eksistenci. Viņi apsargā zvejas vietas, kuras, tāpat kā pati sala, pieder kādam Otovana kungam, tirgonim no Savienības salām. Sī patvaldnieka, kuru Eiropas lielvalstis pagaidām vēl nav atzinušas, gada ienākumi sasniedz septiņdesmit piecus — astoņdesmit tūkstošus franku, un tos viņš iegūst, zvejodams, sālīdams un eksportēdams cheilodaktylus, ko parastā valodā sauc par mencām.

Amsterdamas salai bija lemts kļūt un palikt par franču īpašumu. Sākumā pirmā kolonizētāja tiesības piederēja kādam Kamena kungam, rēderim no Sendenī. Burbonā. Tad pēc kaut kāda starptautiska līguma salu savā īpašumā ieguva kāds polis, kas apstrādāja to ar madagaskariešu vergiem. Taču polis ir tas pats, kas francūzis, un poļu sala atkal kļuva par franču salu Otovana kunga rokās. Kad 1864. gada-6. decembri «Dunkans» piestāja pie salas, to apdzīvoja trīs cilvēki: viens francūzis un divi mulati. Visi trīs salas īpašnieka tirgoņa Otovana kalpotāji. Paganels varēja paspiest roku savam tautietim cienījamajam Vio kungam, kas bija jau sasniedzis visai pieklājīgu vecumu. Šis «gudrais sirmgalvis» sagaidīja viesus ārkārtīgi laipni. Tā viņam bija laimīga diena, kad viņš varēja uzņemt salā galantos ceļotājus. Parasti Svētā Pētera salu apmeklēja vienīgi roņu mednieki un retumis valzivju mednieki, kuru uzvešanās nav diez cik smalka, jo kādu smalku uzvešanos tie var mācīties jūrassuņu sabiedrībā!

Vio kungs iepazīstināja viesus ar saviem «pavalstniekiem», abiem mulatiem. Šie trīs cilvēki kopā ar dažām meža cūkām, kas mita salas iekšienē, un tūkstošiem naivo pingvīnu bija vienīgie salas iedzīvotāji. Namiņš, kurā dzīvoja salinieki, atradās salas dienvidrietumu daļā pie kādas dabiskas ostas, kuru bija izveidojis daļējs kalnu, nogruvums. Jau ilgi pirms Otovana Pirmā valdīšanas Svētā Pētera salā atrada patvērumu kuģu katastrofās cietušie. Paganels ļoti ieinteresēja klausītājus, sākdams pirmo stāstu ar vārdiem: «Stāsts par diviem Amsterdamas salā pamestiem skotiem.»

Tas notika 1827. gadā. Angļu kuģis «Palmira», braukdams garām šai salai, pamanīja dūmu stabu, kas pacēlās virs salas. Kapteinis pavēlēja piebraukt tuvāk krastam un drīz vien ieraudzīja divus cilvēkus, kas raidīja palīgā saucienus. Kapteinis aizsūtīja pēc šiem cilvēkiem laivu, kura atveda uz kuģi Džeku Peinu, divdesmit divus gadus vecu jaunekli, un Robertu Prudfutu, četrdesmit astoņus gadus vecu vīru. Abi nelaimīgie izskatījās briesmīgi. Viņi bija nodzīvojuši salā astoņpadsmit mēnešus galīgā trūkumā, gandrīz bez kādas pārtikas un dzeramā ūdens. Viņi ēduši gliemežus, makšķerējuši ar saliektu naglu, laiku pa laikam viņiem izdevies noķert kādu sivēnu, bet dažkārt viņi trīs dienas dzīvojuši bez ēšanas. Kā vestā- lietes viņi modri sargājuši uguni, kas bijusi iegūta ar pēdējo posās gabaliņu. Viņi nav ļāvuši tai nekad izdzist un pārgājienos allaž ņēmuši līdz kā vislielāko dārgumu. Peinu un Prudfutu bija atstājis salā kāds roņu mednieku šoneris. Pēc zvejnieku paraduma viņiem šeit bijis jāpaliek viens mēnesis, lai apstrādātu roņu ādas un izkausētu taukus. Šoneris viņiem pakaļ nav atbraucis. Pēc pieciem mēnešiem pie salas piestājis angļu kuģis «Cerība», kas devies uz Vandimenu, taču kuģa kapteinis, kāda neizskaidrojama, nežēlīga untuma vadīts, atteicies uzņemt abus skotus uz sava kuģa. Viņš aizbraucis prom, neatstādams viņiem nedz sausiņus, nedz šķiltavas, un abi nelaimīgie droši vien būtu nomiruši, ja «Palmira», braukdama garām Amsterdamas salai, nebūtu viņus uzņēmusi.

Otrs notikums, kas veido Amsterdamas salas vēsturi — ja šādai klinšu kaudzei vispār var būt vēsture —, saistās ar franču kapteini Peronu. Viņa piedzīvojumi sākās un beidzās gluži tāpat kā abiem skotiem: sākumā labprātīga palikšana salā, pēc tam gaidītais kuģis neatgriežas, un tikai pēc četrdesmit mēnešiem vētra nejauši atdzen pie salas krastiem kādu svešzemju kuģi. Kapteiņa Perona uzturēšanās laikā salā norisa asiņaina drāma, kas dīvainā kārtā atgādina tos izdomātos notikumus, ko pārdzīvoja Daniela Defo varonis.

Kapteinis Perons bija izkāpis krastā ar četriem matrožiem, diviem angļiem un diviem frančiem. Viņš bija nodomājis veltīt piecpadsmit mēnešus jūraslauvu medībām. Medības bijušas ļoti veiksmīgas. Taču pagājuši piecpadsmit mēneši — un kuģis joprojām nebraucis, produktu krājumi pamazām izsīkuši, starptautiskās attiecības kļuvušas aizvien saspīlētākas. Abi angļi sadumpojušies pret kapteini Peronu, un viņi būtu to nogalinājuši, ja kapteinim palīgā nebūtu nākuši viņa tautasbrāļi. Kopš šī brīža abas puses uzmanījušas viena otru nakti un dienu, neizlaizdamas no rokām ieročus, uzbrukušas viena otrai, pārejot kaujas laimei gan vienā, gan otrā pusē. Vientuļajā salā atstātie dzīvojuši nožēlojamu dzīvi, kas pagājusi trūkumā un pastāvīgās bailēs. Galu galā viņi iznīcinātu cits citu, ja kāds angļu kuģis beidzot nebūtu uzņēmis un aizvedis uz dzimteni šos nelaimīgos, kurus uz Indijas okeāna klints tirdīja nožēlojamais nacionālais naids.

Tādi bija šie piedzīvojumi. Divas reizes Amsterdamas sala bija kļuvusi par mājvietu avārijā cietušiem jūrniekiem, kurus liktenis divreiz bija izglābis no posta un nāves. Kopš tā laika pie šiem krastiem nav avarējis neviens kuģis. Viļņi būtu izskalojuši krastā sadragātā kuģa paliekas, bet avāriju cietušie kuģinieki būtu nokļuvuši Vio kunga zvejas vietās. Turklāt sirmgalvim, kas jau ilgus gadus bija dzīvojis šajā salā, nekad nebija gadījusies izdevība parādīt savu viesmīlību nelaimes piemeklētiem jūrniekiem. Par «Britāniju» un kapteini Grantu viņš nekā nezināja. Kā redzams, katastrofa nebija notikusi nedz pie Amsterdamas, nedz pie Svētā Pāvila salas, kuras bieži apmeklēja zvejnieki un roņu mednieki.

Glenervenu šī ziņa nepārsteidza un arī neapbēdināja. Viņš un viņa ceļabiedri šais pieturvietās nemaz necerēja atrast kapteini Grantu. Viņi gribēja vienīgi konstatēt faktu, ka šais dažādajos trīsdesmit septītās paralēles punktos kapteinis Grants nav atrodams. «Dunkana» aizbraukšana tika nolikta uz nākamo dienu. Līdz vakaram ceļinieki vēl paguva paklaiņot

No melnās lavas lauzās ārā karsti avoti.

pa salu, kas izskatījās visai pievilcīga. Taču tās floras un faunas apraksts neaizpildītu pat visrunīgākā dabaszinātnieka piezīmju grāmatiņu. Zīdītājus, putnus, zivis un vaļveidīgos šeit pārstāvēja vienīgi dažas meža cūkas, vētrasputni, albatrosi, asari un roņi. Šur un tur no melnās, sastingušās lavas lauzās ārā karsti avoti un pāri vulkāniskajai augsnei vēlās biezi tvaika mutuļi. Temperatūra dažos avotos bija ļoti augsta. Džons Mengls

iegremdēja vienā no tiem Fārenheita termometru, un tas rādija simt septiņdesmit sešus grādus. Turpat dažu soļu atstatumā jūrā noķertās zivis izvārījās šai tikpat kā verdošā ūdenī piecās minūtēs. Paganelam tas lika atteikties no nodoma izpeldēties šais avotos.

Pievakarē pēc vērtīgās pastaigas Glenervens atvadījās no cienījamā Vio kunga. Ceļinieki novēlēja viņam laimi, kāda vien iespējama uz viņa vientuļās salas. Sirmgalvis savukārt novēlēja panākumus ekspedīcijai, ud «Dunkana» laiva aizveda ceļiniekus atpakaļ uz kuģi.

## IV n o d a ļ a. ŽAKA PAGANELA UN MAJORA MAKNEBA DERĪBAS

7. decembrī pulksten trijos no rīta «Dunkana» kurtuves jau dūca. Sāka griezties vinča. Enkurs pacēlās no mazā līča smilšainā dibena un nogūlās savā vietā uz borta. Sāka strādāt skrūve, un jahta izgāja selgā. Kad pulksten astoņos no rīta pasažieri uzkāpa uz klāja, Amsterdamas sala jau izgaisa apvāršņa dūmakā. Virzoties pa trīsdesmit septīto paralēli, tā bija* pēdējā pietura ceļā uz Austrālijas krastiem, līdz kuriem vēl bija trīs tūkstoši jūdžu. Ja rietumu vējš pieturēsies un jūra būs mierīga, pēc divpadsmit dienām «Dunkans», iespējams, sasniegs ceļa mērķi. Mērija Granta un Roberts aizkustināti vēroja šos viļņus, kurus «Britānija» droši vien šķēla dažas dienas pirms savas bojā ejas. Varbūt kaut kur šeit kapteinis. Grants uz vētras sadragātā kuģa ar komandas paliekām cīnījās pret Indijas okeāna briesmīgajiem viesuļiem, apzinādamies, ka viņus neapturami dzen uz krastu. Džons Mengls parādīja jaunajai meitenei uz kuģa kartēm, iezīmētās straumes un pastāstīja par to pastāvīgo virzienu. Viena no šīm straumēm virzās pāri visam Indijas okeānam uz Austrālijas kontinentu,, un tās ietekme jūtama tiklab Klusajā, kā Atlantijas okeānā. Tāpēc «Britānija», zaudējusi mastus un stūri, vārdu sakot, neaizsargāta pret jūras un debesu dusmām, dzīta virsū krastam un tur sadragāta.

Te pēkšņi radās sarežģījums. Pēc laikraksta «Mercanlile and Shipping Gazette» ziņām, kapteinis Grants bija izbraucis no Kalao ostas 1862. gada 30. maijā. Bet kā 7. jūnijā, astoņas dienas pēc tam, kad bija atstāts Peru krasts, «Britānija» varēja atrasties Indijas okeānā? Kad par to vaicāja Paganelam, viņš deva visai ticamu atbildi, kas apmierināja pat tos, kas bija visgrūtāk pārliecināmi.

Šī saruna notika 12. decembra vakarā, piecas dienas pēc tam, kad kuģis bija atstājis Amsterdamas salu. Lords un lēdija Glenervcni, Roberts

«un Mērija Granti, kapteinis Džons, Maknebs un Paganels tērzēja kopkajītē. Kā parasti, sarunu temats bija «Britānija», pie kuras nemitīgi kavējās visu pasažieru domas. Kad nejauši izvirzījās jau minētais sarežģītais jautājums, cerību pavediens, šķiet, pēkšņi tika pārrauts.

Izdzirdīs šo negaidīto Glenervena piezīmi, Paganels strauji pacēla • galvu. Pēc tam, nebildis ne vārda, viņš devās pēc dokumenta. Atgriezies Paganels atkal tikai paraustīja plecus gluži kā cilvēks, kuram ir kauns, ka tāds nieks kaut uz mirkli varējis saistīt viņa prātu.

—   Ir jau labi, dārgais draugs, — Glenervens sacīja, — taču dodiet smuins kādu paskaidrojumu.

—   Nē, — Paganels atbildēja, — man ir tikai viens jautājums, kuru es 4.izdošu kapteinim Džonam.

—   Es klausos, Paganela kungs, — Džons Mengls noteica.

—   Vai ātrgaitas kuģis var vienā mēnesī aizkļūt pa Kluso okeānu līdz Austrālijai?

—   Var, ja diennaktī nobrauc divi simti jūdžu.

—   Vai šāds ātrums ir ārkārtējs?

—   Itin nemaz. Burinieki bieži vien brauc vēl ātrāk.

—   Un tagad iedomājieties, — Paganels turpināja, — ka jūras ūdens dokumentā izdzēsis vienu ciparu, un «7. jūnija» vietā lasiet «17. jūniju» vai «27. jūniju» — un viss kļūs skaidrs.

—   Tiešām, — lēdija Helēna iesaucās, — no trīsdesmit pirmā maija līdz divdesmit septītajam jūnijam …

—   … kapteinis Grants varēja šķērsot Kluso okeānu un atrasties Indijas okeānā!

Šo Paganela secinājumu visi klātesošie uzņēma ar neslēptu prieku.

—   Tātad vēl viena apšaubāma dokumenta vieta noskaidrota, — Gle- inervens sacīja, — un par to mums atkal jāpateicas dārgajam zinātniekam. Tagad mums atliek vairs tikai aizkļūt līdz Austrālijai un meklēt •«Britānijas» pēdas rietumu piekrastē.

—   Vai arī austrumu piekrastē, — Džons Mengls piemetināja.

—  Jums ir taisnība, Džon. Dokumentā nav nekādas norādes, ka avārija būtu notikusi rietumu, nevis austrumu piekrastē. Tādēļ mums jāmeklē .abos Austrālijas krastos, kurus šķērso trīsdesmit septītā paralēle.

—   Tātad, milord, vēl nav skaidrs, kādā krastā jāmeklē? — Mērija Granta jautāja.

—   Nav tik ļauni, mis, — Džons Mengls pasteidzās atbildēt, gribēdams izkliedēt meitenes bažas. — Viņa augstība droši vien būs vienis prātis — ja kapteinis Grants būtu izmests Austrālijas austrumu krastā, viņš tūdaļ

saņemtu palīdzību. Visa šī piekraste, var teikt, ir angliska, to apdzīvo angļu kolonisti. «Britānijas» komanda, nenogājusi ne desmit jūdžu, būtu sastapusi tautiešus.

—   Pilnīgi pareizi, kapteini Džon, — Paganels sacīja. — Es piekrītu jūsu viedoklim. Austrumu piekrastē, Tufolda līča krastos un Ēdenes pilsētā, Harijs Grants būtu atradis ne vien pajumti kādā angļu kolonijā, bet arī kuģi, ar ko atgriezties Eiropā.

—   Bet vai tai Austrālijas daļā, uz kuru mūs tagad ved «Dunkans», — lēdija Helēna jautāja, — avārijā cietušie jūrnieki varēja rast šādu atbalstu?

—   Nē, kundze, — Paganels atbildēja. — Šī piekraste ir tuksnešaina. Nekādi satiksmes ceļi to nesavieno ar Melburnu vai Adelaidu. Ja «Britānija» uzskrēja uz turienes krasta rifiem, tad izglābušies kuģinieki nevarēja saņemt nekādu palīdzību gluži tāpat kā tad, ja viņi būtu izmesti Āfrikas neviesmīlīgajā krastā.

—   Kas varēja notikt ar manu tēvu šais divos gados? — Mērija Granta jautāja.

—   Dārgā Mērija, — Paganels atsaucās, — jūs, bez šaubām, esat pārliecināta par to, ka kapteinis Grants pēc kuģa bojā ejas sasniedzis Austrālijas krastu?

—   Jā, Paganela kungs, — meitene atbildēja.

—   Tad mēģināsim iedomāties, kas varēja* notikt ar kapteini Grantu kontinentā. Manuprāt, pastāv tikai trīs iespējas. Harijs Grants un viņa biedri vai nu sasnieguši angļu kolonijas, vai -nokļuvuši iezemiešu rokās, vai arī apmaldījušies Austrālijas milzīgajos tuksnešos. — Paganels apklusa, cenzdamies saskatīt klausītāju acīs atbalstu savai pierādījumu sistēmai.

—   Turpiniet, Paganel, — lords Glenervens sacīja.

—   Es turpinu, — Paganels atbildēja, — un vispirms atmetu pirmo hipotēzi. Harijs Grants, bez šaubām, nav sasniedzis angļu kolonijas, jo tādā gadījumā viņš jau sen sveiks un vesels būtu atgriezies pie bērniem savā jaukajā Dandijā.

—   Nabaga tēvs, — Mērija Granta čukstēja. — Jau divi gadi viņš ir šķirts no mums.

—   Nepārtrauc Paganela kungu! — Roberts apsauca māsu. — Viņš tūdaļ pateiks mums patiesību …

—   Diemžēl ne, draudziņ! Vienīgais, ko varu droši sacīt: kapteinis Grants atrodas austrāliešu gūstā vai arī…

—   Bet iezemieši, — lēdija Glenervena satraukti vaicāja, — vai viņi…

—   Nomierinieties, kundze, — zinātnieks atbildēja, saprazdams, no kā lēdija Helēna baidās. — Šie iezemieši gan ir mežonīgi, rupji un atrodas uz viszemākās attīstības pakāpes, taču viņi ir miermīlīgi un nav asinskāri kā viņu kaimiņi jaunzēlandieši. Ja arī viņi sagūstījuši avārijā cietušos «Britānijas» jūrniekus, tad, varat man ticēt, nekad nav tīkojuši pēc viņu dzīvības. Visi ceļotāji ir vienis pratis, ka austrālieši bīstas no asinsizliešanas un daudzreiz bijuši uzticami sabiedrotie, atvairot patiesi cietsirdīgo katordznieku bandu uzbrukumus.

—   Vai jūs dzirdat, ko saka Paganela kungs? — lēdija Glenervena uzrunāja Mēriju Grantu. — Ja jūsu tēvs atrodas iezemiešu gūstā, kā dokuments liek domāt, tad mēs viņu atradīsim.

—   Ja nu viņš apmaldījies šai milzīgajā zemē? — meitene ieminējās, jautājoši vērdamās Paganelā.

—   Sīkums! — ģeogrāfs attrauca pārliecības pilnā balsī. — Arī tad mēs viņu atradīsim! Vai ne, draugi?

—   Protams, — Glenervens noteica, gribēdams izkliedēt skumjo noskaņu. — Es nemaz nepieļauju, ka cilvēks var pazust…

—   Es tāpat, — Paganels atsaucās.

—   Vai Austrālija ir liela? — Roberts jautāja.

—   Austrālijas platība, draudziņ, ir septiņi simti septiņdesmit pieci miljoni hektāru, vārdu sakot, tā aizņem četras piektdaļas Eiropas teritorijas.

—   Vai tiešām tik liela? — majors brīnījās.

—   Jā, Makneb, tie ir pilnīgi precīzi dati. Kā jūs uzskatāt, vai šādai zemei ir tiesības saukties par kontinentu, kā tas minēts dokumentā?

—   Bez šaubām, Paganel.

—   Varu vēl piebilst, — zinātnieks turpināja, — ka nav daudz tādu ceļotāju, kas būtu pazuduši šai milzīgajā zemē. Manuprāt, Leiharts ir vienīgais, kura liktenis palicis nezināms, taču vēl īsi pirms aizbraukšanas es uzzināju Ģeogrāfijas biedrībā, itin kā Makintairs būtu uzgājis viņa pēdas.

—  Vai tad visi Austrālijas apgabali vēl nav izpētīti? — lēdija Glenervena iejautājās.

—   Nē, kundze, — Paganels atbildēja. — Šis kontinents ir tikpat nepazīstams kā Āfrikas vidiene, lai gan uzņēmīgu ceļotāju nav trūcis. No 1606. līdz 1862. gadam vairāk nekā piecdesmit drosminieku pētījuši Austrālijas centrālos apgabalus un piekrasti.

—   Veseli piecdesmit? — majors šaubījās.

—   Jā, Makneb, tieši piecdesmit. Es domāju jūrniekus, kuri devās bīstamos braucienos gar nezināmajiem Austrālijas krastiem, kā arī ceļotājus, kuri ielauzās šā milzīgā kontinenta iekšienē.

—  Un tomēr piecdesmit, manuprāt, ir par daudz sacīts, — majors neatlaidās.

—  Es jums pierādīšu, Makneb, — ģeogrāfs iesaucās, kā vienmēr skaizdamies, ka viņam runā pretī.

—   Pierādiet, Paganel!

—   Ja jūs man neticat, es tūdaļ pat nosaukšu visus šos piecdesmit vārdus.

—   Ak, šie zinātnieki! — majors mierīgi noteica. — Viņi ne par ko nešaubās.

—  Major, — Paganels sacīja, — vai gribat ar mani saderēt? Ja man būs taisnība, jūs atdosit man savu Purdeja Mūra un Diksona karabīni, bet, ja taisnība būs jums, jūs dabūsit manu Sekretāna tālskati.

—   Kāpēc gan ne, Paganel, ja jums tas sagādā prieku? — Maknebs ■atbildēja.

—   Pielūkojiet, major, — zinātnieks iesaucās. — Ar šo karabīni jūs vairs nešausit nedz kalnu kazas, nedz lapsas. Ja nu vienīgi es jums to aizdošu un to, protams, darīšu ar prieku!

—  Un, kad jums ievajadzesies mana tālskata, tas allaž būs jūsu rīcībā. Paganel, — majors nopietni sacīja.

—  Tad sāksim! — Paganels sacīja. — Dāmas un kungi, jūs būsit mūsu tiesneši, bet tu, Robert, skaiti pētnieku vārdus.

Lords un lēdija Gienerveni, Mērija un Roberts, majors un Džons Mengls, kurus šis strīds uzjautrināja, gatavojās klausīties. Turklāt runa bija par Austrāliju, kurp viņus veda «Dunkans», un uzzināt kaut ko vairāk par šo zemi bija īstā reize. Tāpēc visi klātesošie lūdza Paganelu nekavējoties sākt savas atmiņas demonstrējumu.

—   Mnemozīne, — zinātnieks iesaucās, — atmiņas dieviete, šķīsto mūzu māte, iedvesmo savu uzticamo un kvēlo pielūdzēju! Pirms divi simti piecdesmit astoņiem gadiem, mani draugi, Austrālija vēl nebija pazīstama. Tiesa, domāja, ka dienvidos vajag atrasties lielam kontinentam. Divās 1550. gada kartēs, kas saglabājušās jūsu Britu muzejā, dārgais Glenerven, uz dienvidiem no Āzijas atzīmēta kāda zeme, kas nosaukta par Portugāļu Lielo Javu. Taču uz šīm kartēm pilnībā nevar paļauties. Tāpēc es tūdaļ pāreju uz septiņpadsmito gadsimtu vai, precīzāk, uz 1606. gadu, kad spāņu jūras braucējs Kviross atklāja zemi, kuru nosauca par Australia de Espi- ritu Satīto, kas nozīmē — Svētā Gara Dienvidu Zeme. Starp citu, daži

— Major, vai gribat ar mani saderēt?

autori apgalvoja, ka Kviross ir atklājis nevis Austrāliju, bet gan Jaunās- Hebridas. Par šo jautājumu es nediskutēšu. Paturi prātā, Robert, šo Kvi~ rosu, un pāriesim pie nākamā.

—   Viens! — Roberts paziņoja.

—   Tai pašā gadā Luiss Vass de Toress, flotes komandiera Kvirosa palīgs, izpētīja jaunatklātās zemes tālāk uz dienvidiem. Taču jaunā kontinenta atklājēja gods tomēr pieder holandietim Teodorikam Hertogam. Viņš izkāpa Austrālijas rietumu krastā divdesmit piektajā platuma grādā un nosauca šo vietu sava kuģa vārdā — par Endrahtu. Hertogam sekoja vesela virkne jūras braucēju. 1618. gadā viens no viņiem — Cehens ziemeļu piekrastē atklāj Arnheima un Vandimena zemes. 1619. gadā Zans Edels dod savu vārdu vienai rietumu piekrastes daļai. 1622. gadā Levins aizbrauc līdz zemesragam, kas iegūst viņa vārdu. 1627. gadā de Nics un de Vits — viens rietumos, otrs dienvidos — papildina savu priekšgājēju atklājumus. Viņiem seko eskadras komandieris kapteinis Karpenters, kurš nonāk ar saviem kuģiem līdz plašam līcim, ko tagad sauc par Karpentā- rija līci. Beidzot 1642. gadā slavenais kuģotājs Tasmāns apbrauc Vandimena salu, kuru notur par kontinenta daļu un nosauc ģenerālgubernatora Batavijas vārdā. Taču nākamās paaudzes to taisnīgi pārdēvēja par Tasmā- niju. Tādējādi Austrālijas kontinents bija apbraukts visapkārt. Tika noskaidrots, ka to apskalo Klusā un Indijas okeāna ūdeņi, un 1665. gadā šī milzīgā dienvidu sala tika nosaukta par Jauno Holandi. Taču šim nosaukumam nebija lemts saglabāties, jo tieši tai laikā holandiešu jūras braucēju nozīme kļuva aizvien mazāka. Cik vārdu mums jau ir?

—   Desmit, — Roberts atsaucās.

—   Jauki, — Paganels turpināja, — es lieku krustiņu un pāreju pie angļiem. 1686. gadā korsārs Viljams Dampjē, viens no slavenākajiem dienvidjūru pirātiem, pēc daudziem gan jautriem, gan bēdīgiem piedzīvojumiem piestāja ar savu kuģi «Gulbis» Jaunās Holandes ziemeļrietumu krastā uz dienvidu platuma 16°50'. Viņš nodibināja sakarus ar iezemiešiem un diezgan sīki aprakstīja viņu tikumus un dzīves veidu. 1699. gadā tas pats Viljams Dampjē, kas vairs nav jūras laupītājs, bet gan ir karaliskās flotes kuģa «Rebuks» komandieris, iegriezās līcī, kur kādreiz bija izkāpis krastā Hertogs. Līdz šim Jaunās Holandes atklāšanai bija vienīgi ģeogrāfiska nozīme. Nevienam nenāca ne prātā to kolonizēt, un veselus trīs gadsimta ceturkšņus — no 1699. līdz 1770. gadam — neviens jūras braucējs nepiestāja pie tās krastiem. Taču pēkšņi pie apvāršņa parādās pasaules izcilākais jūras braucējs Kuks, un jaunais kontinents tiek pavērts ieceļotājiem no Eiropas. Visos trijos slavenajos braucienos Džeimss Kuks apmeklē Jauno Holandi. Pirmo reizi viņš izkāpj šā kontinenta krastā 1770. gada 31. martā. Sekmīgi novērojis Taiti salā, kā Venēra aiziet priekšā saules diskam, Kuks dodas ar savu mazo kuģīti «Centība» uz Klusā okeāna rietumdaļu. Atklājis Jaunzēlandi, viņš kuģo pēc tam gar Austrālijas austrumu piekrasti un izmet enkuru kādā turienes līcī. Šis līcis ir tik bagāts ar jauniem, nepazīstamiem augiem, ka Kuks to nosauc par

. Paganela stāsts.

Lielo Botānisko līci. Arī tagad to sauc par Botany Bay. Tikšanās ar iezemiešiem nemodina sevišķu interesi. No Botāniskā līča Kuks dodas uz ziemeļiem, un sešpadsmitajā platuma grādā iepretim Sāpju ragam «Centība» uzsēžas uz koraļļu rifa astoņus ljē no krasta. Kuģis draud noiet dibenā. Kuks pavēl izmest jūrā lielgabalus un pārtikas krājumus. Jau nākamajā naktī atviegloto kuģi paisums noceļ no rifa. Turklāt kuģis nenogrima vienīgi tāpēc, ka izsistajā caurumā bija iestrēdzis koraļļu gabals, kas mazināja sūci. Kukam izdevās ievadīt kuģi nelielā līcītī. Tajā ietecēja kāda upīte, kurai dots Centības vārds. Seit trīs mēnešus, kamēr tika labots kuģis, angļi pūlējās nodibināt sakarus ar iezemiešiem, taču tas viņiem neizdevās. «Centība» uzvilka buras un turpināja ceļu uz ziemeļiem. Kuks gribēja uzzināt, vai starp Jaungvineju un Jauno Holandi ir kāds jūras šaurums. Pēc daudzām briesmām, kurām tika pakļauts kuģis, Kuks dienvidrietumos ierauga plašu jūras klaidu. Tātad jūras šaurums tiešām eksistē. Kuks izbrauc tam cauri, izkāpj krastā mazā saliņā un pasludina par Anglijas īpašumu visu plašo piekrasti, ko viņš ir atklājis, un nosauc to tīri britāniskā vārdā — par Jauno Dienvidvelsu. Pēc trijiem gadiem drosmīgais jūrnieks jau komandē divus kuģus: «Piedzīvojumu» un «DFosmi». Kapteinis Furno ar «Piedzīvojumu» izpēta Vandimena zemes krastus un atgriežas atpakaļ, pārliecināts, ka tā ir daļa no Jaunās Holandes. Tikai 1777. gadā savā trešajā ceļojumā Kuks pats dodas uz Vandimena zemi. Viņa kuģi — «Drosme» un «Atklājums» — izmet enkuru Piedzīvojumu līcī, no kurienes pēc dažiem mēnešiem Kuks aizbrauc nomirt uz Sendviču salām.

—   Viņš bija dižs cilvēks, — Glenervens noteica.

—   Visdižākais jūras braucējs, kāds jebkad dzīvojis. Viņa līdzbraucējs Benkss ieteica Anglijas valdībai nodibināt Botāniskā līča krastā koloniju. Pēc tam uz jauno kontinentu devās visu zemju jūrnieki. Neveiksmīgais jūras braucējs Laperūzs savā pēdējā vēstulē, kas uzrakstīta Botāniskajā līcī 1787. gada 7. februārī, ziņo par savu nodomu apmeklēt Karpentārija līci un visu Jaunās Holandes piekrasti līdz pat Vandimena zemei. Laperūzs izbrauc jūrā un vairs neatgriežas. 1788. gadā kapteinis Filipss Portdžek- sonā nodibina pirmo angļu koloniju. 1799. gadā Vankūvers dodas garākā braucienā gar jaunā kontinenta dienvidu krastiem. 1792. gadā Antrkasto, kurš bija sūtīts meklēt Laperūzu, apbrauc apkārt visai Jaunajai Holandei, pa ceļam atklādams rietumos un dienvidos jaunas salas. 1795. un 1797. gadā divi uzņēmīgi jauni cilvēki — Flinderss un Bass, ceļodami astoņas pēdas garā laivā, turpina pētīt dienvidu piekrasti. 1797. gadā Bass viens pats izbrauc starp Vandimena zemi un Jauno Holandi pa šaurumu, kam tagad dots viņa vārds. Tai pašā gadā Flamings, Amsterdamas salas atklājējs, izpēta Jaunās Holandes austrumu piekrastē Svanriveru, kurā peld brīnum skaisti, melni gulbji. Savukārt Flinderss 1801. gadā atsāk savus pētnieciskos braucienus un austrumu garuma 138°58' un dienvidu platuma 35°40' sastopas Satikšanās līcī ar «Ģeogrāfu» un «Naturālistu» — diviem franču kuģiem, kurus komandē kapteiņi Bodēns un Hamelēns.

—   A! Kapteinis Bodēns? — majors pārjautāja.

—   Jā. Kāpēc tas jūs tik ļoti interesē? — Paganels vaicāja.

—   Tāpat vien. Turpiniet, dārgais Paganel.

—   Pēc šiem jūras braucēju vārdiem nākamais jāmin kapteinis Kings, kas no 1817. līdz 1822. gadam izdarīja pētījumus Jaunās Holandes krastos starp abiem tropiem.

—   Pavisam divdesmit četri vārdi, — Roberts paziņoja.

—   Labi, — Paganels noteica. — Puse majora karabīnes ir mana. Bet nu, kad jūrnieki pieminēti, pāriesim pie ceļotājiem pa sauszemi.

—   Brīnišķīgi, Paganela kungs! — lēdija Glenervena iesaucās. — Nevar neatzīt, ka jums ir apbrīnojama atmiņa.

—   Ļoti dīvaini, — Glenervens piemetināja, — ka cilvēks, kas ir tik …

—   Izklaidīgs, — Paganels aizsteidzās priekšā. — Mana atmiņa ielāgo vienīgi skaitļus un faktus. Neko vairāk.

—   Divdesmit četri, — Roberts atkārtoja.

—   Jauki, divdesmit piektais ir leitnants Dovs. Tas notika 1789. gadā, gadu pēc kolonijas nodibināšanas Portdžeksonā. Šai laikā jaunajam kontinentam jau bija apbraukts apkārt, bet, ko tas slēpa savā iekšienē, vēl nevienam nebija zināms. Garā kalnu grēda, kas stiepās gar austrumu piekrasti, šķiet, aizšķērsoja visus ceļus uz zemes iekšieni. Leitnants Dovs pēc deviņu dienu ilga pārgājiena bija spiests atgriezties Portdžeksonā. Tai pašā dienā pāri augstajai kalnu grēdai mēģināja pārkļūt kapteinis Tenčs, taču tikpat nesekmīgi. šīs abas neveiksmes trīs gadus atturēja ceļotājus ķerties pie grūtā uzdevuma. 1792. gadā pulkvedis Patersons, drosmīgais Āfrikas pētnieks, arī mēģināja iekļūt kontinenta iekšienē un arī cieta neveiksmi. Nākamajā gadā uzņēmīgajam Hokinsam, vienkāršam angļu flotes bocmanim, izdevās ielauzties zemes iekšienē divdesmit jūdzes tālāk par saviem priekšgājējiem. Nākamajos astoņpadsmit gados varu minēt tikai divus vārdus, slaveno jūras braucēju Basu un kolonijas inženieri Bareijē, kuri tāpat nebija laimīgāki par saviem priekšgājējiem. Beidzot 1813. gadā rietumos no Sidnejas tika atklāta kalnu pāreja. 1815. gadā gubernators Makarijs sadūšojās šķērsot šo pāreju, un viņpus Zilajiem kalniem viņš nodibināja Baterstas pilsētu. Pēc tam Trosbijs 1819. gadā, Okslejs, kas iegāja trīs simti jūdzes zemes iekšienē, Hovels un Huns, kuri devās ceļā no tās vietas, kur Tufolda līci šķērso trīsdesmit septītā paralēle, un kapteinis Stērts, kas 1829. un 1830. gadā izpētīja Dārlingas un Marejas upes, bagātināja ģeogrāfijas zinātni ar jauniem faktiem un tādējādi sekmēja arī koloniju attīstību.

—   Trīsdesmit seši, — Roberts pavēstīja.

—   Lieliski! Es turpinu, — Paganels atbildēja. — Eirs un Leiharts 1840. un 1841. gadā apceļoja daļu kontinenta. Stērts 1845. gadā, brāļi Gregoriji un Helpmans 1846. gadā apcejoja Austrālijas rietumu daļu, Kenedijs 1847. gadā izpētīja Viktorijas upi, bet 1848. gadā Austrālijas ziemeļus. Brāļi Gregoriji vēl ceļoja 1852. gadā, Ostins 1854. gadā, atkal brāļi Gregoriji no 1855. līdz 1858. gadam apmeklēja kontinenta ziemeļrietumu apgabalus. Bebidžs no Torensa ezera mēroja ceļu līdz Eira ezeram. Un beidzot mēs nonākam pie slavenā Austrālijas apceļotāja Stjuarta, kas trīs reizes varonīgi šķērsoja kontinentu. Pirmā Stjuarta ekspedīcija kontinenta iekšienē notika 1860. gadā. Kādreiz vēlāk, ja būs vēlēšanās, es pastāstīšu, kādā veidā Austrālija tika četras reizes šķērsota no dienvidiem uz ziemeļiem. Beidzot šo garo uzskaitījumu, pievienošu ģeogrāfijas zinātnei tik dārgajiem vārdiem vēl ceļotājus no 1860. līdz 1862. gadam — brāļus Dempste- rus, Klārksonu un Harperu, Bērku un Vilšu, Nelsonu, Vokeru, Lensboro, Makinleju, Hovitu …

—   Piecdesmit seši! — Roberts iesaucās.

—   Skaisti! Es dodu jums, major, pilnu mēru, — Paganels noteica. — Turklāt neesmu vēl nosaucis ne Dipereju, ne Bugenvilu, ne Ficroju, ne Vikemu, ne Štoku …

—   Pietiek! — majors atgaiņājās, vārdu straumes apstulbināts.

—   Ne Perū, ne Kvoju, — Paganels turpināja, gluži kā ātrvilciens nejaudādams uzreiz apstāties, — ne Benē, ne Keningemu, ne Načelu, ne Tjēru…

—   Apžēlojieties!

—   Ne Diksonu, ne Streļecki, ne Reidu, ne Vilksi, ne Mičelu …

—   Rimstieties, Paganel! — Glenervens smējās no visas sirds. — Saudzējiet nelaimīgo Maknebu! Esiet augstsirdīgs! Viņš taču atzīst sevi par uzvarētu.

—   Un viņa karabīne? — ģeogrāfs triumfēja.

—   Tā ir jūsu, Paganel, — majors atbildēja. — Man ļoti žēl no tās šķirties. Taču ar jūsu atmiņu var laimēt veselu artilērijas muzeju.

—   Labāk pazīt Austrāliju, šķiet, nemaz nav iespējams, — lēdija Helēna piebilda. — Atcerēties katru uzvārdu, pat vissīkāko faktu …

—   Nu par sīkajiem faktiem… — majors neticīgi šūpoja galvu.

—   Ko? Kas? Ko jūs ar to gribat sacīt, Makneb? — Paganels iesaucās.

—  Es gribu sacīt, ka jums, iespējams, nav zināmi daži sīkumi, kas attiecas uz Austrālijas atklāšanu.

—   Piemēram? — Paganels lepni izslējās.

—  Ja es minēšu kādu notikumu, kuru jūs nezināt, vai tad jūs atdosit atpakaļ manu karabīni?

—   Šai pašā mirklī, major.

—   Tātad norunāts?

—   Norunāts.

—   Lieliski! Vai jūs zināt, Paganel, kāpēc Austrālija nepieder Francijai?

—   Man gan liekas …

—   Vai jums vismaz ir zināms, kā to izskaidro angļi?

—   Nē, major, — Paganels sapīcis atbildēja.

—  Tad ziniet: Austrālija nepieder Francijai tikai tāpēc, ka kapteinis Bodēns, nebūdams nekāds zaķapastala, 1802. gadā tā pārbijās no Austrālijas varžu kurkstēšanas, ka žigli vien pacēla enkuru un aizmuka prom uz visiem laikiem.

—   Ko?! — zinātnieks iekliedzās. — Un tā runā Anglijā? Tas ir ļauns joks!

—   Ļoti ļauns — tam es piekrītu, — majors atbildēja, — taču Apvienotajā Karalistē to uzskata par vēsturisku faktu.

—  Tā ir nelietība! — patriotiski noskaņotais ģeogrāfs iesaucās. — Vai tiešām par to var nopietni runāt?

—   Esmu spiests apliecināt, ka tas tiešām tā ir, dārgais Paganel, — Glenervens, visiem smejoties, sacīja. — Vai jūs nezinājāt šo sīkumu?

—   Nebija ne jausmas, taču es protestēju! Paši angļi, starp citu, mūs

sauc par varžu ēdājiem. Vai tad kāds baidās no tā, ko ēd?

—   To jau neviens nenoliedz, Paganel, — majors atbildēja, kautrīgi smaidīdams.

Tādā veidā slavenā Purdeja Mūra un Diksona karabīne palika majora Makneba īpašumā.

V nodaļa indijas okeĀna DUSMAS

Divas dienas pēc šīm derībām Džons Mengls, kā parasti, dienas vidū izdarīja aprēķinus un paziņoja, ka «Dunkans» atrodas uz austrumu garuma 133°37/ . Pasažieri ieskatījās kuģa kartē un apmierināti pārliecinājās, ka no Bernuli raga viņus šķir vairs tikai nepilni pieci grādi. Starp šo ragu un Antrkasto zemes strēli Austrālijas krasts veido loku, kuru savelk trīsdesmit septītās paralēles stiegra. Ja «Dunkans» brauktu pretī ekvatoram, tad drīz vien tas ieraudzītu Četema ragu, kas palika simt divdesmit jūdzes uz ziemeļiem. Taču jahta šķēla viļņus tai Indijas okeāna daļā, kuru aizsargā Austrālijas kontinents. Varēja cerēt, ka pēc četrām dienām pie apvāršņa parādīsies Bernuli rags.

Līdz šim jahtai traukties uz Austrālijas krastiem palīdzēja spirgtais rietumu vējš, taču pēdējās dienās tas kļuva aizvien gausāks, līdz trīspadsmitajā decembrī pilnīgi norima. Buras ļengani nokārās gar mastiem. Ja «Dunkanu» nedzītu spēcīgā skrūve, pilnīgajā bezvējā tas būtu nolemts stāvēšanai uz vietas.

Šāds atmosfēras stāvoklis varēja pieturēties labu laiku. Vakarā Glenervens ieminējās par to Džonam Menglam. Jaunais kapteinis, redzēdams, cik ātri tukšojas ogļu tilpnes, par bezvēju, šķiet, bija gaužām noraizējies. Viņš bija licis uzvilkt visas buras, pat priekšburas un stakburas, lai izmantotu visniecīgāko vēja pūsmu, taču, runājot matrožu valodā, ar to nevarēja pat cepuri piepūst.

—   Mums katrā ziņā nav ko gausties, — Glenervens noteica. — Bezvējš tomēr ir labāks par pretvēju.

—   Jūsu augstībai ir taisnība, — Džons Mengls atbildēja, — taču šādi klusuma brīži parasti iestājas pirms laika maiņas. Turklāt mani uztrauc vēl tas, ka mēs braucam gar joslu, kur musoni[29] no oktobra līdz aprīlim pūš no ziemeļaustrumiem, un, ja tie brāzīsies mums pretī, mēs krietni vien aizkavēsimies.

—   Ko lai dara, Džon! Ja šāds šķērslis stāsies mums ceļā, vajadzēs vien pakļauties. Galu galā tā būs tikai aizkavēšanās.

—   Protams, ja vien neuznāks vētra.

—  Vai jūs baidāties no negaisa? — Glenervens jautāja, pētīdams debesis, kuras no apvāršņa līdz zenītam bija pilnīgi skaidras.

—  Jā, — kapteinis atbildēja, — taču to es saku jūsu augstībai. Es negribu uztraukt lēdiju Glenervenu un mis Grantu.

—   Jūs rīkojaties prātīgi, Džon. Bet kas īsti jūs satrauc?

—   Drošas tuvojošās vētras pazīmes. Neuzticieties, milord, skaidrām debesīm. Tās bieži pieviļ. Jau divas dienas barometrs satraucoši strauji krītas. Patlaban tas rāda divdesmit septiņas collas[30] — šis brīdinājums jāņem vērā. Visvairāk es baidos no dienvidu okeāna dusmām, jo esmu jau mērojies ar to spēkiem. Ūdens tvaiki, kas sabiezē virs milzīgajiem dienvidpola ledājiem, izraisa ārkārtīgi spēcīgas gaisa plūsmas. Tā rodas polāro un ekvatoriālo vēju savstarpējā cīņa, kas rada ciklonus, viesuļus un vēl dažnedažādas vētras, ar kurām cīnoties kuģis ne vienmēr iziet sveikā.

—   Džon, — Glenervens sacīja, — «Dunkans» ir izturīgs kuģis, bet tā kapteinis — prasmīgs jūrnieks. Lai plosās vētra, gan mēs pratīsim stāties tai pretī!

Nupat izteiktās bažas Džonam Menglam bija diktējis jūrnieka instinkts. Viņš bija, kā angļi mēdz teikt, īsts weather-wise — laika pareģis. Nemitīga barometra dzīvsudraba stabiņa krišanās lika kapteinim spert visus piesardzības soļus. Džons Mengls gaidīja spēcīgu vētru: skaidrās debesis to gan vēl nevēstīja, taču nekļūdīgais instruments nevarēja maldināt. Gaisa strāvas no vietām, kur dzīvsudraba stabiņš stāv augstu, traucas uz vietām, kur dzīvsudraba stabiņš krītas, un, jo tuvāk viena no otras atrodas šādas vietas, jo ātrāk atmosfēras spiedienu līmenis izlīdzinās un lielāks ir vēja ātrums.

Visu nakti Džons palika uz kapteiņa tiltiņa. Ap pulksten vienpadsmitiem dienvidu pamale sāka apmākties. Kapteinis izsauca visu komandu uz klāja un lika nolaist mazās buras. Viņš atstāja tikai fokburu, bezānburu, marsburu un klīverus. Pusnaktī vējš sāka pieņemties. Tā ātrums sasniedza sešas tuāzes sekundē. Mastu krakšķēšana, takelāžas klaudzēšana, buru sausā plakšķēšana, iekšējo starpsienu čīkstoņa — tas viss vēstīja pasažieriem par to, kas līdz šim viņiem vēl nebija zināms. Paganels, Glenervens, majors un Roberts uzkāpa uz klāja: cits ziņkāres dzīts, cits gatavs palīdzēt. Pie debesīm, kas vēl nesen bija skaidras un zvaigžņotas, tagad traucās tumši mākoņi, kurus citu no cita šķīra lāsumotas joslas gluži kā leoparda āda.

—   Vai viesuļvētra? — Glenervens strupi noprasīja Džonam Menglam.

—   Vēl ne, bet drīz būs, — kapteinis atbildēja.

Un tūdaļ viņš pavēlēja sarēvēt marsburu. Matroži uzrāpās mastā pa virvju kāpnēm un, cīnīdamies ar vēju, samazināja buras virsmu un piestiprināja satītās buras līnītes pie rājas. Džons Mengls uzskatīja par nepieciešamu saglabāt iespējami vairāk buru, lai jahta būtu stabilāka un to mazāk šūpotu.

Pēc šiem piesardzības soļiem viņš deva rīkojumu Ostinam un bocmanim sagatavoties viesuļvētras brāzmām, kas vairs nevarēja būt tālu. Glābšanas laivu paliktņi un tauvas tika dubultoti. Stingrāk nostiprināts lielgabals. Tvirtāk nostieptas vantis. Aiznaglotas lūkas. Džons Mengls, gluži kā virsnieks, kas stāv virs nocietinājuma valnī izlauzta cauruma, neatstāja vēja pusi un centās no kapteiņa tiltiņa augstumiem izdibināt negaisa padebešu noslēpumu.

Barometrs nokrita līdz divdesmit sešām collām: tas reti kad atgadās. Stormglass rādīja vētru.

Bija pulksten viens naktī. Lēdija Helēna un mis Granta, kuras nežēlīgi tika šūpotas kajītēs, sadūšojās uzkāpt uz kuģa klāja. Vējš jau brāzās ar ātrumu četrpadsmit tuāzes sekundē. Tas neganti svilpa takelāžā. Metāla troses dūca līdzīgi mūzikas instrumenta stīgām, itin kā tām liktu vibrēt milzīgs vijoles lociņš, trīši sitās cits pret citu, takelāžas tauvas ar spalgu troksni slīdēja savās grubuļainajās gropēs, buras plakšķēja kā lielgabala šāvieni. Šaušalīgi viļņi triecās virsū jahtai, kas, gluži kā zivju dzenis, šķiet, draiskojās viļņu putainajās krēpēs.

Pamanījis pasažieres, kapteinis Džons ātri devās viņām pretī un palūdza nekavējoties atgriezties kajītēs. Viļņi jau šļācās pāri bortam un kuru katru mirkli draudēja nogrūt pār klāju. Trakojošās stihijas troksnis bija tik apdullinošs, ka lēdija Helēna tikko sadzirdēja jaunā kapteiņa vārdus.

—   Vai briesmas mums nedraud? — viņa paguva pavaicāt kādā klusākā mirklī.

—   Itin nekādas, kundze, — Džons Mengls atbildēja, — taču nedz jūs, nedz Mērija nedrīkstat palikt uz klāja.

Lēdija Glenervena un mis Granta nepretojās šai pavēlei, kas patiesībā gan vairāk līdzinājās lūgumam, un atgriezās atpakaļ kopkajītē tai pašā brīdī, kad milzīgs vilnis, triekdamies pret jahtas priekšgalu, nodrebināja iluminatoru rūtis. Vējš sāka pūst ar divkāršu negausu. Masti saliecās zem buru spiediena, un jahta, šķiet, pacēlās virs viļņiem.

—   Pievilkt fokburu! — Džons Mengls kliedza. — Nolaist marsburu un klīverus!

Matroži metās izpildīt pavēli. Tika atdotas falles, pievilkti gitavi. Klī- veri saplaka ar troksni, kas pārskanēja pat vētras aurus. Melnus dūmu mutuļus izgrūzdams, «Dunkans» nevienmērīgi kūla ūdeni ar skrūvi, kuras lāpstiņas brīžam parādījās virs ūdens.

Glenervens, majors, Paganels un Roberts ar apbrīnu un šausmām vēroja «Dunkana» cīņu ar viļņiem. Krampjaini ieķērušies borta reliņos, nejaudādami pārmīt ne vārda, viņi skatījās, kā negantajā vējā rotaļīgi laidelējas nelaimi vēstošie vētrasputni.

Pēkšņi orkāna aurus pārskanēja apdullinoša svilpoņa. No katla ar mežonīgu spēku izlauzās tvaiks nevis caur izplūdes cauruli, bet gan caur katla vārstuļiem. Neparasti griezīgi atskanēja briesmu signāls. Jahta

strauji sasvērās, un Vilsons, kas stāvēja pie stūres, ar negaidītu pinnes sitienu tika notriekts pie zemes. Palicis bez vadības, «Dunkans» sagriezās šķērsām viļņu vāliem.

—   Kas noticis? — Džons Mengls sauca, skriedams uz tiltiņu.

—   Kuģis sveras uz sāniem! — Toms Ostins atbildēja.

—   Vai stūre vairs nedarbojas?

—   Pie mašīnas! Pie mašīnas! — atskanēja mehāniķa balss.

Džons skriešus noskrēja pa kāpnēm lejā. Mašīntelpu pildīja biezi tvaiki. Virzuļi cilindros bija apstājušies. Klaņi vairs negrieza skrūves veltni. Mehāniķis, redzēdams, ka visas pūles ir veltīgas, pārtrauca tvaika padevi un, baidīdamies par katliem, izlaida tvaiku caur izplūdes cauruli.

—   Kas noticis? — kapteinis noprasīja.

—   Skrūve salūzusi vai arī aizķērusies aiz kaut kā, — mehāniķis atbildēja. — Tā vairs nestrādā.

—   Ko? Vai atsvabināt nav iespējams?

—   Nav iespējams.

Domāt par remontu patlaban nebija laika. Viss bija skaidrs: skrūve vairs nestrādāja, un tvaiks, neatradis izmantojumu, bija izlauzies caur aiz- sargvārstuļiem. Džons atkal bija spiests ķerties pie burām un meklēt palīdzību pie vēja, kas pašreiz bija viņa bīstamākais ienaidnieks. Kapteinis uzkāpa uz klāja un izklāstīja lordam Glenervenam pāris vārdos, kāds ir stāvoklis. Pēc tam viņš ieteica lordam kopā ar pārējiem pasažieriem doties uz kajītēm. Glenervens izteica vēlēšanos palikt uz klāja.

—   Nē, jūsu augstība, — Džons Mengls stingri sacīja, — man jābūt šeit vienam ar komandu. Ejiet uz kopkajīti. Ejiet! Klājs var pārplūst, un tad viļņi jūs noskalos bez žēlastības.

—   Mēs varam būt noderīgi…

—   Ejiet, ejiet, milord. Tā vajag! Mēdz būt tādi brīži, kad es esmu kuģa saimnieks. Ejiet! Es pavēlu!

Stāvoklis acīmredzot bija kritisks, ja Džons Mengls varēja tik pavēloši runāt. Glenervens saprata, ka viņam jārāda piemērs. Kopā ar saviem trim ceļabiedriem viņš atstāja klāju un piebiedrojās abām pasažierēm, kas kopkajītē satraukti gaidīja, kā beigsies cīņa ar satrakoto stihiju.

—  Mans krietnais Džons ir tik enerģisks! — Glenervens sacīja, ienākdams kopkajītē.

—  Jā, — Paganels atsaucās. — Viņš atgādina šķiperi no jūsu diženā Šekspīra drāmas «Vētra», kurš uzkliedz karalim, kas atrodas uz viņa kuģa:. «Prom no šejienes! Cietiet klusu! Dodieties uz savu kajīti! Ja nevarat likt klusēt stihijai, tad klusējiet paši! Nost no ceļa! Vai dzirdat?»

Tikmēr Džons Mengls, nezaudēdams ne mirkli, centās glābt kuģi no briesmām, kādas tam draudēja pēc skrūves apstāšanās. Viņš nolēma turēties pie nospraustā kursa, lai iespējami mazāk novērstos no ceļa mērķa. Svarīgi bija saglabāt kaut nedaudz buru un brasēt tās tādā veidā, lai jahta virzītos ieslīpi pretī vētrai. Tika uzvilkta sarēvēta marsbura, kā arī kaut kas līdzīgs stakburai un stūre pagriezta pret vēju.

Apveltīta ar lieliskām kuģošanas spējām, jahta salēcās kā sacīkšu zirgs, sajutis piešus, un ieslīpi aiztraucās pretī viļņu vāliem. Bet vai izturēs atstātās buras? Tiesa, tās bija pagatavotas no labākā Dandijas audekla, taču kāds gan audums varētu izturēt tik mežonīgas brāzmas?

Kapteiņa izraudzītais manevrs deva iespēju jahtai pavērst pret viļņiem visizturīgākās korpusa daļas un nenovirzīties no sākotnējā kursa. Tomēr joprojām draudēja briesmas, jo kuģis varēja iekļūt kādā no milzīgajām aizām starp Viļņu vāliem un neuzpeldēt vairs augšā. Taču Džonam Menglam nebija citas izvēles, un viņš nolēma turēties pie izraudzītā kursa, kamēr vien masti un buras būs veseli. Komanda atradās viņa acu priekšā, kuru katru mirkli gatava doties turp, kur būs vajadzīgs. Džons Mengls, , turēdamies pie vantīm, vēroja satrakoto okeānu.

Tā pagāja visa nakts. Kapteinis cerēja, ka vētra gaismas svīdā pierims. Veltas cerības! Ap pulksten astoņiem no rīta vētra pieņēmās spēkā, vēja ātrums sasniedza astoņpadsmit tuāzes sekundē. Tas jau bija orkāns.

Džons Mengls neteica ne vārda, taču viņš drebēja par savu kuģi un par tiem, kas atradās uz tā. «Dunkans» bīstami sasvērās uz vieniem sāniem. Klājbalsti krakšķēja, fokmasta galotne brīžam kūla viļņu galotnes. Vienu bridi komanda domāja, ka jahta vairs nepacelsies augšā. Matroži ar cirvjiem rokās metās pārcirst grotmasta vantis, kad pēkšņi buras atrāvās no mastiem un aizlaidās kā milzīgi albatrosi.

«Dunkans» izslējās taisni. Taču bez atbalsta punkta un vadības viļņi to svaidīja ar tādu spēku, ka masti izkustējās un draudēja nolūzt pie pamatnes. Šādu mētāšanu jahta nevarēja ilgi izturēt, tās apšuvums drīz vien varēja izļodzīties un salaidumu vietas pavērt ceļu ūdenim.

Džonam Menglam neatlika nekas cits kā uzvilkt vētrasburu un laisties pa vējam. Taču tas prasīja vairākas stundas: gandrīz paveikto darbu reizes divdesmit vajadzēja sākt no gala. Tikai ap pulksten trijiem pēc pusdienas izdevās uzvilkt pie fokmasta priekšburu un atdot to vēja ziņā.

Ar šo audekla gabalu «Dunkans» aiztraucās pa vējam ar neticamu ātrumu. Vētra to dzina uz ziemeļaustrumiem. Par katru cenu vajadzēja saglabāt vislielāko ātrumu, jo vienīgi tas varēja glābt jahtu. Dažbrīd apsteigdams viļņu vālus, kas auļoja tai pašā virzienā, «Dunkans» ienira

Ar šo audekla gabalu «Dunkans» aiztraucās pa vējam.

ar smailo priekšgalu viļņos gluži kā milzīga valzivs un ļāva tiem velties pāri visam klājam no pīķa līdz pakaļgalam. Brīžam atkal jahtas ātrums bija vienāds ar viļņu ātrumu, tad stūre vairs neklausīja, jahta spēji sasvērās un draudēja iegriezties šķērsām viļņiem. Gadījās ari tā, ka orkāns dzina viļņus ātrāk par «Dunkanu». Tad tie vēlās kuģim pāri no mugurpuses un mēza ar nepārvaramu spēku klāju no pakaļgala līdz pīķim.

Šādā briesmīgā stāvoklī, cerībām mijoties ar izmisumu, pagāja 15. decembra diena un nākamā nakts. Džons Mengls ne brīdi neatstāja savu posteni un pat nepieskārās ēdienam. Lai gan viņš bija gaužām nobažījies, viņa bezkaislīgā seja saglabāja pilnīgu mieru. Viņa skatiens neatlaidīgi urbās ziemeļu pamalē sabiezējušajos miglas blāķos.

Kapteinim tiešām bija par ko raizēties. Viesuļvētra bija izmetusi «Dunkanu» no sākotnējā kursa, un tagad tas neapturami traucās uz Austrālijas krastu. Džons Mengls instinktīvi juta, ka kuģi nes kāda neparasti ātra straume. Kuru katru mirkli jahta varēja uzskriet uz zemūdens klints un sašķīst gabalu gabalos. Kapteinis uzskatīja, ka piekraste vairs nav tālāk par divpadsmit jūdzēm, bet sauszeme nozīmē katastrofu, kuģa bojā eju. Simtreiz labāks ir bezgalīgais okeāns, pret kura dusmām kuģis var cīnīties, kaut vai pakļaujoties tām. Turpretī, kad vētra izmet kuģi krastā, visam ir beigas.

Džons Mengls devās uzmeklēt lordu Glenervenu, lai aprunātos ar viņu divatā. Neslēpdams lordam, cik nopietns ir stāvoklis, jaunais kapteinis raudzījās briesmām acīs kā jūrnieks, kas gatavs uz visu, un beigās paziņoja, ka, iespējams, viņš būs spiests izmesties ar «Dunkanu» krastā.

—   Lai glābtu tos, kas atrodas uz kuģa, ja tas būs iespējams, milord, — viņš piemetināja.

—   Rīkojieties, kā uzskatāt par labāku, — Glenervens atbildēja.

—   Bet lēdija Helēna? Un mis Granta?

—   Es brīdināšu viņas tikai pēdējā brīdī, kad vairs nebūs nekādu cerību noturēties jūrā. Ziņojiet vispirms man. w

—   Es jums paziņošu, milord.

Glenervens atgriezās pie pasažierēm, kuras, lai arī nezināja, cik lielas ir briesmas, tomēr tās nojauta. Viņas turējās tikpat varonīgi kā viņu ceļabiedri. Paganels šai visai nepiemērotajā brīdī klāstīja Robertam dažādas teorijas par gaisa strāvu virzieniem, pie tam gaužām interesanti salīdzinādams vētras, ciklonus un orkānus. Savukārt majors gaidīja galu ar musulmaņa fatālismu.

Ap pulksten vienpadsmitiem orkāns, šķiet, sāka mazliet pierimt. Drēgnā migla izklīda, un Džons pēkšņi ieraudzīja lēzenu krastu, līdz kuram bija kādas sešas jūdzes. «Dunkans» pilnā gaitā drāzās tieši tam pretī. Draudīgi viļņi šļācās pārsteidzoši augstu — piecdesmit pēdas un pat vēl augstāk. Džons saprata, ka viļņu vāliem jāsastop savā ceļā kāds stingrs pamats, lai tie varētu pacelties tādā augstumā.

—   Šeit ir smilšu sēkļi, — viņš sacīja Ostinam.

—   Es arī tāpat domāju, — viņa palīgs atbildēja.

—   Mēs esam dieva varā, — Džons turpināja. — Ja viņš nepavērs «Dunkanam» ceļu pāri šiem sēkļiem un pats to neizvadīs, mēs esam pagalam.

—   Patlaban ir paisums, kaptein. Varbūt mums izdodas tikt pāri sēkļiem.

—   Palūkojieties, Ostin, uz šīm negantajām bangām! Kāds kuģis gan varētu stāties tām pretī? Draugs, lūgsim dievu, lai viņš mums palīdz!

Tikmēr «Dunkans» ar uzvilktu vētrasburu joņoja uz krastu šaušalīgā ātrumā. Drīz vien tas atradās vairs tikai divas jūdzes no sēkļiem. Migla atkal vai ik brīdi aizsedza krastu. Tomēr Džonam, šķiet, izdevās saskatīt aiz putās sakultās krasta bangu joslas kādu mierīgāku jomu. Tur «Dunkans» varētu atrasties kaut cik drošībā. Bet kā lai turp aizkļūst?

Kapteinis izsauca pasažierus uz klāja. Viņš negribēja, lai avārija viņus pārsteigtu, ieslēgtus kopkajītē. Glenervens un viņa ceļabiedri pārlaida skatienu satrakotajai jūrai. Mērija Granta nobālēja.

—   Džon, — Glenervens klusi sacīja jaunajam kapteinim. — Es mēģināšu glābt savu sievu vai arī iešu bojā kopā ar viņu. Tu parūpējies par mis Grantu.

—   Labi, jūsu augstība, — Džons Mengls atbildēja, pielikdams lorda roku pie savām miklajām acīm.

«Dunkans» atradās vairs tikai dažas kabeļtauvas no sēkļiem. Pašreiz paisuma laikā ūdens līmenis bija pietiekami augsts, lai jahta tiktu pāri šim bīstamajam zemūdens šķērslim. Taču milzīgās bangas, celdamās augšup un grūdamas lejup, neglābjami ietriektu jahtu ar ķīli smilšu sēklī. Vai tiešām nav nekāda iespēja nomierināt neganto viļņošanos, palēnināt ūdens molekulu skrējienu, vārdu sakot, pieklusināt satrakoto okeānu?

Pēkšņi Džonam Menglam iešāvās prātā kāda doma.

—   Taukus! — viņš iesaucās. — Zēni, stiepiet šurp taukus!

Šo pavēli acumirklī saprata visa komanda. Vajadzēja likt lietā kādu līdzekli, kuram reizēm ir labi panākumi. Satrakotos viļņus var nomierināt, pārklājot tos ar šķidru tauku kārtu. Šī kārta turas ūdens virspusē un, ieeļļodama viļņus, mīkstina to triecienus. Šāds līdzeklis iedarbojas nekavējoties, taču tikai uz īsu brīdi. Tiklīdz kuģis ticis pāri šai mākslīgi nomierinātajai jūrai, viļņi sāk trakot vēl negantāk, un vai! tam, kas uzdrošinās sekot pirmajam kuģim.

Komanda, kuras spēki draudošo briesmu priekšā bija desmitkāršoju- šies, nekavējoties izcēla uz kvarterklāja muciņas ar roņu taukiem. Ar cirvjiem atsituši tās vaļā, matroži uzkarināja tās zem labā un kreisā borta reliņiem.

—   Sagatavoties! — Džons Mengls sauca, gaidīdams izdevīgu mirkli.

Divdesmit sekundēs jahta sasniedza sēkļu joslu, kur mutuļoja krasta

bangas. īstais bridis bija klāt.

—   Ar dieva palīgu! — jaunais kapteinis iesaucās.

iVluciņas tika apgāztas, un šķidro tauku straumes lija jūrā. Eļļainā kārta acumirklī, kā mēdz sacīt, iesmērēja putās sakulto ūdens virsmu. «Dunkans» pārslīdēja pāri pierimušajam ūdenim un drīz vien atradās mierīgā līcītī viņpus draudīgajiem sēkļiem, turpretim okeāns, atbrīvojies no valgiem, aiz ceļinieku mugurām sāka trakot ar neaprakstāmu niknumu.

## VI n o d a ļ a Bernuli rags

Džons Mengls vispirms pamatīgi noenkuroja kuģi. Piecu asu dziļumā tika izmesti divi enkuri. Ar blīvu granti klātais jūras dibens bija lieliska enkurvieta. Tādējādi jahtai vairs nedraudēja briesmas tikt aizrautai atklātā jūrā vai uzsēsties uz sēkļa. Pēc ilgās cīņas ar nāves briesmām «Dunkans» beidzot atradās nelielā līcītī, kuru no okeāna vējiem aizsargāja lokveida zemes strēle.

Lords Glenervens paspieda jaunajam kapteinim roku un sacīja:

—   Paldies, Džon!

Un Džons Mengls juta, ka šie divi vārdi viņu bagātīgi gandarījuši. Pārdzīvotās dvēseles mokas Glenervens bija paturējis pie sevis — nedz lēdija Helēna, nedz Mērija Granta, nedz Roberts pat nenojauta, cik lielas briesmas nupat bija pagājušas secen.

Tagad vajadzēja noskaidrot būtisku jautājumu: kādā piekrastes punktā «Dunkanu» atdzinusi drausmīgā vētra? Cik tālu tas novirzījies no trīsdesmit septītās paralēles? Cik tālu uz dienvidrietumiem palicis Bernuli rags. Visi šie jautājumi tika uzdoti Džonam Menglam. Kapteinis nekavējoties izdarīja mērījumus, kuru rezultātus pēc tam atzīmēja kuģa kartē.

Izrādījās, ka «Dunkans» nemaz nebija pārlieku novirzījies no sākotnējā kursa — tikai par diviem grādiem. Jahta atradās uz austrumu garuma 136°12' un dienvidu platuma 35°07', pie Katastrofu raga, pie vienas no Austrālijas dienvidu piekrastes smailēm, trīs simti jūdzes no Bernuli raga.

Katastrofu rags, kura nosaukums skan gluži kā liktenīgs pareģojums,, atrodas iepretim Borda ragam, kas augstas zemes strēles veidā iesniedzas.

jūrā no Ķenguru salas. Starp abiem šiem ragiem paveras Investigeitora jūras šaurums, kas ved uz diviem diezgan dziļiem līčiem: ziemeļos atrodas Spensera līcis, dienvidos — Svētā Vincenta līcis. Sā līča austrumu krastā atrodas Adelaidas osta, Dienvidaustrālijas provinces galvaspilsēta. Ade- laida dibināta 1836. gadā, un tajā ir četrdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Lai gan pilsētas apkaime bagāta izrakteņiem, tās iedzīvotāji lielākoties apstrādā auglīgo zemi, kas dod krietnas vīnogu, apelsīnu un citu lauksaimniecības kultūru ražas, nevis dibina lielus rūpniecības uzņēmumus. Tāpēc pilsētā ir mazāk inženieru nekā agronomu, un vispār tirdzniecība un rūpniecība nav lielā cieņā.

Vai «Dunkana» bojājumus šeit būs iespējams izlabot? Šo jautājumu vajadzēja noskaidrot. Lai uzzinātu, kas īsti noticis ar kuģa skrūvi, Džons Mengls pavēlēja nirējiem nolaisties jahtas pakaļgalā. Nirēji ziņoja, ka viena no skrūves lāpstiņām saliekusies un iestrēgusi skrūvvadnī, tāpēc arī skrūve nav varējusi griezties. Bojājums tika atzīts par nopietnu, un tā izlabošanai vajadzīgā iekārta Adelaidā droši vien nebūs atrodama.

Glenervens un kapteinis Džons, visu labi apsvēruši, pieņēma šādu lēmumu: uzvilcis buras, «Dunkans» brauks gar Austrālijas krastu, meklējot «Britānijas» katastrofas pēdas, apstāsies pie Bernulļ raga, ievāks tur no vietējiem iedzīvotājiem ziņas par katastrofu, pēc tam turpinās ceļu uz dienvidiem līdz Melburnai, kur jahtas bojājumus varēs viegli izlabot. Tiklīdz skrūve sāks griezties, «Dunkans» uzņems kursu uz austrumu piekrasti, lai pabeigtu meklējumus.

šis plāns tika pieņemts. Džons Mengls nolēma pacelt enkuru, tiklīdz sāks pūst pirmais izdevīgais ceļavējš. Gaidīt nevajadzēja ilgi. Pievakarē orkāns pilnīgi norima. No dienvidrietumiem sāka pūst spirgts vējš. Komanda posās ceļam. Tika uzvilktas jaunas buras. Pulksten četros no rīta matroži stājās pie enkuru grieztuves. Drīz vien enkurs, izrauts no grunts, pacēlās uz klāja, un «Dunkans» ar uzvilktu fokburu, marsburu, bramburu, klīveriem, bezānburu un flagštoka buru aiztraucās gar Austrālijas krastiem.

Pēc divām stundām Katastrofu rags izgaisa skatienam un jahta jau peldēja Investigeitora jūras šaurumā. Vakarā, apbraucis Borda ragu, «Dunkans» slīdēja dažu kabeļtauvu attālumā gar Ķenguru salu. Šī sala, kas ir vislielākā no Austrālijas piekrastes sīkajām salām, noder par patvērumu izbēgušiem trimdiniekiem. Sala izskatās apburoša. Milzīgi zaļo augu paklāji sniedzas līdz pat piekrastes kārtainajām klintīm. Pa salas klajumiem un mežiem, tāpat kā 1802. gadā — šīs salas atklāšanas gadā —, lēkā neskaitāmi ķenguru bari. Nākamajā dienā, kamēr «Dunkans» kursēja gar piekrasti, ūdenī tika nolaistas laivas ar komandas locekļiem, lai tie izpētītu kraujos Ķenguru salas krastus. Patlaban jahta atradās uz trīsdesmit sestās paralēles, taču Glenervens negribēja atstāt nepārmeklētu nevienu vietu piekrastē līdz pat trīsdesmit astotajai paralēlei.

18. decembrī, traukdamās pilnās burās ar īsta klipera ātrumu, jahta slīdēja cieši gar Satikšanās līča krastiem, kur 1828. gadā nokļuva ceļotājs Stērts, pēc tam kad bija atklājis Mareju — lielāko Dienvidaustrālijas upi. Līča piekraste vairs nemaz neatgādināja koši zaļos Ķenguru salas krastus. Lēzeno un izroboto krastu vienmuļību tikai vietumis pārtrauca kāds saules izdedzināts pakalns, šur tur varēja redzēt kādu pelēku klinti vai kuprainu zemesragu, vārdu sakot, itin visur bija jūtams dienvidu kontinenta sausums.

Laivu apkalpēm šai braucienā bija krietni jāpastrādā, taču neviens no jūrniekiem nesūdzējās. Gandrīz vienmēr viņus pavadīja Glenervens, Paganels, kas nekad nešķīrās no lorda, un jauniņais Roberts. Viņi gribēja paši savām acīm redzēt «Britānijas» atliekas. Tomēr pat visrūpīgākie meklējumi nedeva nekādu pierādījumu, kas liecinātu par katastrofu. Austrālijas krasti bija tikpat mēmi kā Patagonijas prērijas. Taču, kamēr nebija sasniegta dokumentā norādītā vieta, cerības nedrīkstēja zaudēt. Tie bija tikai papildu pasākumi, lai izvairītos no jebkuras nejaušības. Naktīs «Dunkans» dreifēja, lai paliktu tai pašā vietā, bet dienā piekraste tika rūpīgi pārmeklēta.

20. decembrī ceļotāji sasniedza Bernuli ragu, kas noslēdz Lasepeda līci, neatraduši savā ceļā itin nekādas «Britānijas» atliekas. Taču šī neveiksme vēl neko nepierādīja. Patiesi, kopš katastrofas brīža bija pagājuši veseli divi gadi, un šai laikā jūra ne vien varēja, bet tai vajadzēja sadragāt, izmētāt un noraut no rifiem visas trīsmastu burinieka atliekas. Turklāt iezemieši, kas kuģa katastrofu sajūt tāpat kā maitu lijas maitu, protams, pievākuši pat vissīkākās atlūzas. Bet Hariju Grantu un viņa abus biedrus, kas krita gūstā, pēc tam kad viļņi viņus bija izmetuši krastā, iezemieši, bez šaubām, aizveduši kontinenta iekšienē.

Taču tādā gadījumā sabruka viena no asprātīgākajām Zaķa Paganela hipotēzēm. Kamēr runa bija par Argentīnu, ģeogrāfs ar pilnām tiesībām varēja apgalvot, ka dokumentā minētie skaitļi attiecas nevis uz kuģa avārijas vietu, bet gan uz gūstekņu atrašanās vietu. Lielās pampu upes ar daudzajām pietekām varēja viegli aiznest uz jūru vērtīgo dokumentu. Turpretī šeit, šajā Austrālijas daļā, ir maz upju, kas šķērsotu trīsdesmit septīto paralēli. Turklāt Riokolorado un Rionegro plūst uz jūru cauri neapdzīvotiem novadiem, toties galvenās Austrālijas upes — Mareja, Jara„

Dārlinga — vai nu ietek cita citā, vai ari ieplūdina savus ūdeņus okeānā cauri grīvām, kas kļuvušas par rosīgām ostām. Cik gan mazas bija iespējas, ka trauslā pudele pa upēm, kur nemitīgi brauc kuģi, varētu nokļūt Indijas okeānā!

Tas nevarēja paslīdēt garām vērīgam prātam. Paganela hipotēze, kas bija pieņemama Patagonijas provincēs, nebija piemērojama Austrālijai. Paganels piekrita šiem apsvērumiem, kurus kādā sarunā izteica majors Maknebs. Kļuva pilnīgi skaidrs, ka dokumentā minētie grādi varēja attiekties vienīgi uz «Britānijas» katastrofas vietu, ka pudele tātad iesviesta jūrā Austrālijas rietumu piekrastē.

Un tomēr, kā pamatoti aizrādīja Glenervens, šī galīgā dokumenta interpretācija neizslēdza iespēju, ka kapteinis Grants atrodas gūstā. Viņš taču pats uzvedina uz šīm domām ar šādu dokumentā ierakstītu frāzi: «… kur nežēlīgie iezemieši viņus sagūstīs.» Tāpēc nebija vairs nekādas jēgas meklēt gūstekņus tieši uz trīsdesmit septītās paralēles, jo tikpat labi tie nevarēja atrasties arī uz kādas citas paralēles.

Tā tika galīgi atrisināts tik ilgi apspriestais jautājums un izdarīts šāds secinājums: ja Bernuli raga apkaimē netiks atrastas «Britānijas» pēdas, lordam Glenervenam neatliks nekas cits kā atgriezties Eiropā. Tiesa, meklējumi tādā gadījumā nebūs devuši nekādus panākumus, taču savu pienākumu Glenervens būs izpildījis vīrišķīgi un godīgi.

Šis lēmums jahtas pasažierus, protams, gaužām apbēdināja, pagalam nomākti jutās Mērija un Roberts Granti. Braukdami uz krastu kopā ar lordu un lēdiju Glenerveniem, Džonu Menglu, Maknebu un Paganelu, abi kapteiņa Granta bērni domāja, ka jautājums par to, vai viņu tēvs ir izglābies, tagad tiks izšķirts galīgi un uz visiem laikiem, jo Paganels nesen notikušajās pārrunās bija skaidri pamatojis, ka avārijā cietušie jau sen būtu atgriezušies dzimtenē, ja kuģis būtu uzskrējis uz austrumu piekrastes zemūdens klintīm.

—   Nezaudējiet cerības! Nekad nezaudējiet cerības! — lēdija Helēna drošināja jauno meiteni, kas sēdēja viņai blakus laivā, kura devās uz krastu. — Dievs mūs uzklausīs..

—   Jā gan, mis Mērija, — ierunājās kapteinis Džons, — brīžos, kad cilvēka iespējas ir izsmeltas, iejaucas kāda augstāka vara un negaidīti paver jaunus ceļus.

—   Lai dievs jūs uzklausa, mister Džon! — Mērija Granta noteica.

Krasts vairs nebija tālāk par vienu kabeļtauvu. Tas beidzās ar lēzenu nogāzi pie zemesraga, kas iesniedzās kādas divas jūdzes jūrā. Laiva piestāja krastā dabiskā līcītī starp diviem koraļļu sēkļiem. Šādi koraļļu veidojumi droši vien apjozīs ar rifu joslu visu Austrālijas dienvidu krastu. Jau tagad tās bija kuģiem bīstamas zemūdens klintis, un ļoti iespējams, ka uz tām sadragāta arī «Britānija».

«Dunkana» pasažieri bez kādiem starpgadījumiem izkāpa gluži tuksnesīgā krastā. Visgarām liedagam pacēlās kārtainu klinšu krauja sešdesmit, astoņdesmit pēdu augstumā. Nebija viegli bez kāpnēm un kāšiem uzrāpties šai dabiskajā cietokšņa mūrī. Par laimi, Džons Mengls kādu pusjūdzi uz dienvidiem uzgāja izlauzu, ko bija izveidojis klints nobrukums. Acīmredzot bargajās pavasara un rudens vētrās, triekdamās pret šo irdeno tufa barjeru, jūra bija izskalojusi pamatni un izraisījusi masīva augšdaļas nogruvumu.

Glenervens un viņa ceļabiedri iegāja šai spraugā un uzkāpa pa diezgan stāvu nogāzi klints virsotnē. Roberts veikli kā kaķēns uzrāpās pirmais. Paganels bija gluži vai izmisis, ka divpadsmit gadus vecs puisēns ar savām bērna kājām apsteidzis viņu, garkājainu, četrdesmitgadīgu vīru. Toties ģeogrāfs atstāja tālu aiz muguras gauso majoru, kuru šis fakts, protams, nemaz nesatrauca. Drīz vien visi ceļinieki atradās klints virsotnē un vēroja ainavu, kas pavērās skatienam. Tas bija nīkulīgiem krūmiem noaudzis, neapstrādāts klajums, neauglīga zeme, kuru Glenervens salīdzināja ar Skotijas zemienes gleniem, bet Paganels — ar Bretaņas smilšainajiem landiem. Zeme visgarām piekrastei šķita neapdzīvota, taču tālumā redzamās ēkas liecināja par cilvēka klātbūtni, turklāt nevis mežoņu, bet civilizētu cilvēku.

—   Dzirnavas! — Roberts iesaucās.

Patiesi, apmēram trīs jūdžu attālumā griezās vējdzirnavu spārni.

—  Jā, tās ir dzirnavas, — Paganels apliecināja, pavērsis pret sarunas objektu tālskati. — Manu skatienu allaž iepriecē šī necilā un reizē tik derīgā celtne.

—   Tik ļoti līdzīga baznīcas tornim, — lēdija Helēna piebilda.

—  Jā gan, kundze, viena maļ maizi miesai, turpretim otra maļ maizi dvēselei. No šī redzes viedokļa tās šķiet līdzīgas.

—   Ejam uz dzirnavām! —■ Glenervens vedināja.

Visi devās ceļā. Apkārtne pārmainījās — cilvēka roku neskarto zemi pēkšņi nomainīja apstrādāti lauki. Krūmu vietā zaļš dzīvžogs ietvēra acīmredzot nesen uzartu līdumu. Vairāki vērši un pusducis zirgu ganījās pļavā, kas bija apstādīta ar kuplām akācijām no Ķenguru salas plašajām kokaudzētavām. Pēc kāda brīža parādījās ari labības lauki. Šur tur jau spu-

— Ejam uz dzirnavam! — Glenervens vedināja.

rojās zeltainas vārpas. Pļavās pacēlās siena kaudzes, kas bija sakrautas kā milzīgi bišu stropi. Aiz jauniem zedeņu žogiem kuploja krāšņi augļu dārzi, kur daiļais tik jauki sadzīvoja ar praktisko. Pēc tam nāca šķūņi un citas parocīgi izvietotas saimniecības ēkas. Beidzot skatienam pavērās vienkārša, bet mājīga dzīvojamā ēka, pār kuru pacēlās torņveida dzirnavas, glāstīdamas cilvēku mitekli ar garo spārnu slīdošajām ēnām. Vēstīdamas par svešinieku parādīšanos, atskanēja četru lielu suņu rejas, un tūdaļ no dzīvojamās mājas iznāca gadus piecdesmit vecs vīrs ar laipnu seju. Aiz viņa parādījās pieci zaļoksnēji jaunekļi, viņa dēli, un viņu māte, liela un spēcīga sieviete. Te nevarēja būt nekādu šaubu: šis vīrs savas dūšīgās ģimenes un jauno ēku vidū bija tipisks īru kolonists, kas, atstājis nabadzīgo dzimteni, devies pāri jūrām meklēt laimi un pārticību šai turpat vai pirmatnējā zemē.

Glenervens un viņa ceļabiedri vēl nebija paguvuši stādīties priekšā, kad atskanēja saimnieka sirsnības pilnie vārdi:

—   Laipni lūdzam ceļiniekus Pedija O'Mūra namā!

—   Jūs esat īrs? — Glenervens vaicāja, spiezdams kolonista sniegto roku.

—   Es biju īrs, — Pedijs O'Mūrs atbildēja. — Tagad esmu austrālietis. Nāciet iekšā, kungi, lai kas jūs būtu, mana māja ir arī jūsu māja.

Neatlika nekas cits kā pieņemt šo laipno uzaicinājumu. Misis O'Mūra tūdaļ ieveda namā lēdiju Helēnu un Mēriju Grantu, bet kolonista dēli palīdzēja atnācējiem atbrīvoties no ieročiem.

No resniem baļķiem celtās mājas apakšstāvā atradās plaša un gaiša istaba. Pie koši izkrāsotām sienām bija nolikti vairāki koka soli, turpat atradās arī kāds desmits ķebļu, divas ozolkoka bufetes, kur bija saridāti balti fajansa trauki un mirdzošas alvas krūzes, kā arī plats un garš galds, pie kura varētu ērti justies pat divdesmit ciemiņu. Viss istabas iekārtojums bija jo piemērots pamatīgi celtajai mājai un tās staltajiem iemītniekiem.

Pusdienu galds jau bija klāts. Starp rostbifu un jēra cepeti kūpēja zupas bļoda. Galdu rotāja lieli šķīvji ar olīvām, vīnogām un apelsīniem. Seit bija viss, ko vien var vēlēties. Nekā netrūka. Saimnieks un saimniece bija tik mīļi un laipni, bet lielais galds tik bagāts un kārdinošs, ka neapsēsties pie tā liktos nepieklājīgi. Istabā ienāca arī fermas strādnieki, kuri ēda pie viena galda ar saviem saimniekiem. Pedijs O'Mūrs norādīja ar roku uz viesiem paredzētajām vietām.

—   Es jūs gaidīju, — viņš sacīja lordam.

—   Gaidījāt? — Glenervens bija pagalam pārsteigts.

—   Es vienmēr gaidu tos, kuri ierodas, — īrs atbildēja.

Pēc tam viņš svinīgi noskaitīja lūgšanu, kamēr viņa ģimene un kalpi godbijīgi stāvēja kājās. Lēdiju Helēnu šīs vienkāršās paražas ļoti aizkustināja, un, pārmijuši skatienu ar vīru, viņa saprata, ka viņš izjūt to pašu.

Pusdienām tika parādīts pienācīgs gods. Tūlīt sāka risināties ari dzīvas sarunas. Skoti un īri ir tuvi kaimiņi. Tikai dažas tuāzes platā Tvidas upe, kas nošķir Skotiju no Anglijas, ir nepārvaramāka robeža nekā divdesmit Ijē platais jūras šaurums, kas atdala seno Kaledoniju no zaļās Īrijas. Pedijs O'Mūrs izstāstīja savu dzīvesstāstu. Tas bija tāds pats kā visiem emigrantiem, kurus nabadzība un posts padzinis no dzimtenes. Daudzi svešatnē meklē laimi, taču atrod vienīgi vilšanos, postu un nelaimi. Viņi vaino likteni, aizmirsdami paši savu muļķību, laiskumu un netikumus, Turpretī tie, kas ir pieticīgi un drosmīgi, taupīgi un uzņēmīgi, gūst panākumus.

Tāds bija Pedijs O'Mūrs. Viņš atstāja Dandolku, kur viņam draudēja bada nāve, un devās kopā ar ģimeni uz Austrālijas kontinentu, izkāpa krastā Adelaidas ostā, apmainīja nepastāvīgo kalnrača nodarbošanos pret nodrošināto zemkopja darbu un jau pēc diviem mēnešiem sāka strādāt šai tagad tik plaukstošajā fermā.

Visa Dienvidaustrālijas teritorija ir sadalīta astoņdesmit akru[31] lielos gabalos. sos zemes gabalus valdība piešķir kolonistiem. Katrā no šiem gabaliem centīgs zemkopis var nopelnīt iztiku un atlicināt skaidrā naudā astoņdesmit sterliņu mārciņas gadā.

Pedijs O'Mūrs to prata. Viņam lieti noderēja zināšanas agronomijā. Viņš strādāja, taupīja un par ienākumiem no pirmā zemes gabala ieguva citus. Viņa ģimene auga augumā tāpat kā viņa saimniecība. īru zemnieks kļuva lielas zemes īpašnieks. Nebija vēl pagājuši divi gadi, kad viņam piederēja jau pieci simti akru apgūtas zemes un pieci simti galvu liels ganāmpulks. Seit viņš bija pats sev kungs, turpretī Eiropā viņš'bija vergs. Viņš bija tik neatkarīgs, cik neatkarīgs vien cilvēks var būt pasaulē brīvākajā zemē.

Kad īru emigrants beidza savu dzīvesstāstu, viesi viņam no visas sirds novēlēja laimi un panākumus. Pedijs O'Mūrs, bez šaubām, gaidīja atklātību pret atklātību, taču nekādus jautājumus viesiem neuzdeva. Viņš bija viens no tiem smalkjūtīgajiem cilvēkiem, kuri mēdz teikt: «Redzat, kas es esmu, bet, kas esat jūs, — to es neprasu.» Glenervens pats gribēja viņam izstāstīt par «Dunkanu», kas noenkurojies pie Bernuli raga, par saviem meklējumiem, kurus viņš turpina ar tādu neatlaidību. Taču, būdams cilvēks, kas vienmēr taisnā ceļā dodas uz mērķi, viņš vispirms noprasīja Pe- dijam O'Mūram, vai tas nezina kaut ko par «Britānijas» avāriju.

īra atbilde nebija iepriecinoša. Viņš nekā nebija dzirdējis par šādu kuģi. Pēdējos divos gados vispār nav gājis bojā neviens kuģis nedz augšpus, nedz lejpus zemesraga. Tā kā «Britānija» bija cietusi katastrofu pirms- nepilniem diviem gadiem, īru kolonists varēja ar pilnu pārliecību apgalvot, ka šai rietumu piekrastes daļā nav izmests malā neviens avarējis jūrnieks.

—   Bet tagad, milord, — viņš piemetināja, — es atļaušos pavaicāt, kāpēc jūs uzdodat man šādu jautājumu.

Tad Glenervens izstāstīja kolonistam par atrasto dokumentu, par «Dunkana» ceļojumu un neatlaidīgajiem pūliņiem atrast kapteini Grantu. Viņš- neslēpa arī to, ka tik noteiktais Pedija O'Mūra apgalvojums sagrauj visas viņu cerības un viņi ir spiesti atteikties no nodoma atrast avarējušos «Britānijas» jūrniekus.

Šie Glenervena vārdi atstāja uz viņa ceļabiedriem nomācošu iespaidu. Roberta un Mērijas acīs sariesās asaras. Pat Paganels nespēja pateikt neviena mierinoša vārda, kas modinātu cerības. Džona Mengla sirdi pildīja skaudras, neremdināmas sāpes. Šos drosmīgos, cēlsirdīgos cilvēkus, kurus «Dunkans» bija velti atvedis uz šiem tālajiem krastiem, sāka pārņemt izmisums, kad pēkšņi kāds sacīja:

—   Milord, teiciet un slavējiet dievu! Ja kapteinis Grants ir dzīvs, tad viņš atrodas Austrālijā!

## VII n o d a ļ a. AIRTONS

Pārsteigums un izbrīns, ko izraisīja šie vārdi, nav attēlojams. Glenervens pielēca kājās un, atgrūzdams ķebli, iesaucās:

—   Kas to teica?

—   Es, — atbildēja viens no Pedija O'Mūra kalpiem, kas sēdēja galda galā.

—   Tu, Airton?! — kolonists bija ne mazāk pārsteigts par Glenervenu.

—  Jā, es, — Airtons atsaucās aiz saviļņojuma drebošā, taču noteiktā balsī, — tāds pats skots kā jūs, milord, viens no «Britānijas» avarējušiem jūrniekiem!

Šī ziņa izraisīja neaprakstāmu iespaidu. Mērija Granta aiz saviļņojuma un laimes gandrīz zaudēja samaņu un ieslīga lēdijas Helēnas rokās. Džons Mengls, Roberts un Paganels pietrūkās kājās un metās pie tā, kuru Pedijs O'Mūrs bija nosaucis par Airtonu.

Tas bija gadus četrdesmit piecus vecs vīrs ar skarbu seju un zibsnī- gām acīm, kuras slēpās dziļi zem kuplo uzacu lokiem. Lai arī viņš bija neparasti kalsns, viņam tomēr vajadzēja būt joti spēcīgam. Viņš bija veidots, šķiet, vienīgi no kauliem un nerviem un, sekojot skotu padomam, acīmredzot netērēja velti laiku, krādams taukus. Viņš bija vidēja auguma, platiem pleciem, stingru stāju, gudru un enerģisku seju, kas modināja simpātijas, lai gan sejas panti bija raupji. Patīkamo iespaidu, kādu viņš atstāja, vēl pavairoja nesen pārdzīvoto ciešanu pēdas, kas bija lasāmas viņa sejā. Acīmredzot viņš bija daudz pārcietis, taču šķita tāds cilvēks, kas spējīgs daudz izturēt, cīnīties ar likstām un uzveikt tās.

Glenervens un viņa draugi to nojauta no pirmā acu uzmetiena. Air- tona personība modināja cieņu. Glenervens tūdaļ apbēra viņu jautājumiem, uz kuriem Airtons labprāt atbildēja. Negaidītā sastapšanās tiklab Glenervenu, kā Airtonu bija gaužām satraukusi. Tāpēc Glenervena pirmie jautājumi bija juceklīgi un nepārdomāti.

—  Jūs esat viens no avārijā cietušajiem «Britānijas» jūrniekiem? — Glenervens jautāja.

—  Jā, milord, kapteiņa Granta bocmanis, — Airtons atbildēja.

—   Pēc kuģa avārijas jūs izglābāties kopā ar viņu?

—   Nē, milord. Šai drausmīgajā brīdī vilnis mani noskaloja no klāja un izmeta vienu pašu krastā.

—   Tātad jūs neesat viens no tiem diviem matrožiem, kuri minēti dokumentā?

—   Nē. Man nebija ne jausmas par šādu dokumentu, kapteinis to būs iemetis jūrā, kad es vairs nebiju uz kuģa.

—   Bet kapteinis? Kas noticis ar kapteini?

—   Es domāju, ka viņš noslīcis, aizgājis bojā kopā ar visu «Britānijas» komandu. Es domāju, ka vienīgi es esmu palicis dzīvs.

—   Jūs taču teicāt, ka kapteinis Grants ir dzīvs!

—   Nē, es teicu: «Ja kapteinis Grants ir dzīvs …»

—   Jūs vēl piebildāt: «… tad viņš atrodas Austrālijā.»

—   Jā, nekur citur viņš nevar būt kā vienīgi šeit.

—   Tātad jūs nezināt, kur īsti viņš atrodas?

—   Nezinu, milord. Kā jau teicu, es domāju, ka viņš atradis galu bangās vai arī uztriekts uz klintīm. Vienīgi no jums es uzzināju, ka viņš, iespējams, vēl ir dzīvs.

—   Ko tad jūs galu galā zināt? — Glenervens jautāja.

—   Tikai to — ja kapteinis Grants ir dzīvs, tad viņš atrodas Austrālijā.

—   Kur notika katastrofa? — majors Maknebs noprasīja.

So jautājumu patiesībā vajadzēja uzdot vispirms, taču negaidītā tikšanās Glenervenu bija tā satraukusi un viņš tik ļoti steidzās uzzināt, kur atrodas kapteinis Grants, ka nemaz neapjautājās par «Britānijas» bojā ejas vietu. Saruna, kas līdz šim bija ritējusi juceklīgi, pārlecot no viena temata uz otru, tikai aizskarot jautājumus, bet tajos neiedziļinoties, sajaucot faktus un pārstatot datumus, no šī brīža kļuva lietišķāka, un drīz vien klausītāji guva skaidru priekšstatu par šo mīklaino notikumu.

Uz Makneba jautājumu Airtons deva šādu atbildi:

—   Kad mani noskaloja no baka, kur tobrīd nolaidu klīveru, «Britānija» traucās pretī Austrālijas krastam. Līdz tam vairs nebija tālāk par divām kabeļtauvām. Tātad katastrofai vajadzēja notikt šai vietā …

—   Uz trīsdesmit septītā platuma grāda? — Džons Mengls noprasīja.

—   Uz trīsdesmit septītā grāda, — Airtons apliecināja.

—   Rietumu piekrastē?

—   Nē, austrumu piekrastē, — bocmanis attrauca.

—   Kad notika katastrofa?

—   Naktī uz 1862. gada 27. jūniju.

—   Tas pats! Tas pats datums! — Glenervens iesaucās.

—   Kā redzat, milord, — Airtons piemetināja, — man ir tiesības sacīt: ja kapteinis Grants ir dzīvs, viņš jāmeklē Austrālijas kontinentā un nekur citur.

—   Un mēs viņu meklēsim, atradīsim viņu un izglābsim viņu, dārgais draugs! — Paganels iesaucās. — Ak, vērtīgais dokument, — ģeogrāfs turpināja ar apbrīnojamu naivitāti, — tik tiešām jāatzīst, ka tu esi nonācis gaišredzīgu cilvēku rokās!

Taču šos bravūrīgos Paganela vārdus, protams, neviens nedzirdēja, Glenervens un lēdija Helēna, Mērija un Roberts bija ielenkuši Airtonu un cits pēc cita spieda viņam roku. Sī cilvēka klātbūtne, šķiet, bija droša ķīla tam, ka kapteinis Grants tiks izglābts. Ja pēc kuģa avārijas bija palicis dzīvs matrozis, tad kāpēc nevarētu būt sveiks un vesels arī kapteinis? Airtons labprāt atkārtoja, ka kapteinis Grants droši vien palicis dzīvs tāpat kā viņš pats. Tieši kur kapteinis atrodoties, viņš nevarot pateikt, taču noteikti kaut kur šai kontinentā. Uz neskaitāmiem jautājumiem, kas gruva pār viņu, bocmanis atbildēja apbrīnojami saprātīgi un skaidri. Kamēr viņš runāja, mis Mērija turēja viņa roku savējās. Airtons bija viņas tēva ceļabiedrs, «Britānijas» matrozis! Viņš bija dzīvojis vienu dzīvi ar Hariju Grantu, izbraucis kopā ar viņu jūru jūras, uzveicis vienas un tās pašas briesmas! Mērija raudāja aiz laimes un nevarēja atraut skatienu no bocmaņa skarbās sejas.

Airtons bija gadus četrdesmit piecus vecs virs.

Līdz šim nevienam nebija ienācis prātā apšaubīt, vai šis cilvēks tiešām ir «Britānijas» bocmanis un vai vispār var ticēt viņa vārdiem. Vienīgi majors un, iespējams, arī Džons Mengls, kuri nebija tik viegli pārliecināmi, domās jautāja, vai Airtona vārdiem var pilnīgi uzticēties. ŠI negaidītā tikšanās varēja modināt zināmu neuzticību. Tiesa, Airtons runāja par notikumiem un datumiem, kas pilnīgi saskanēja ar atrasto dokumentu, un turklāt minēja pārsteidzošus sīkumus. Tomēr sīkumi, lai cik precīzi, vēl nepadara stāstījumu ticamu, jo bieži vien aiz sīkumu precizitātes slēpjas meli. Taču savas šaubas Maknebs paturēja pie sevis un nebilda ne vārda.

Toties Džons Mengls, tiklīdz matrozis sāka stāstīt jaunajai meitenei par viņas tēvu, vairs itin nemaz nešaubījās un noticēja, ka Airtons tiešām ir kapteiņa Granta komandas loceklis. Izrādījās, ka Airtons labi pazīst Mēriju un Robertu. Viņš redzējis tos Glazgovā īsi pirms «Britānijas» došanās ceļā. Viņš atgādināja par atvadu brokastīm, kuras kapteinis bija sarīkojis draugiem uz sava kuģa. Šais brokastīs piedalījās arī pilsētas šerifs Makintairs. Pieskatīt Robertu, kuram toreiz nav bijis ne desmit gadu, bija uzticēts bocmanim Dikam Tērneram, taču zēns izmucis no viņa un uzrāpies bramstengā.

—   Pareizi, pareizi, — Roberts apliecināja.

Airtons minēja daudz sīku faktu, acīmredzot nepiešķirdams tiem tādu nozīmi, kādu tiem piedēvēja Džons Mengls. Un ik reizi, kad bocmanis apklusa, Mērija lūdzoši sacīja savā maigajā balsī:

—   Vēl, mister Airton, — stāstiet vēl par mūsu tēvu!

Un bocmanis atcerējās visu, kas vien varēja interesēt jauno meiteni. Glenervens negribēja Airtonu pārtraukt, lai gan viņa prātu urdīja desmitiem citu — daudz svarīgāku jautājumu. Turklāt lēdija Helēna, norādīdama ar skatienu, kādu prieku Mērijai sagādā saruna ar bocmani, atturēja viņu no jautāšanas.

Airtons izstāstīja par «Britānijas» ceļojumu pa Kluso okeānu. Daudz ko Mērija Granta jau zināja, jo vēstis no kuģa bija pienākušas līdz pat 1862. gada maijam. Apmēram gada laikā Harijs Grants bija apmeklējis turpat vai visas galvenās Okeānijas salas. Viņa kuģis piestāja Hebridās, Jaungvinejā, Jaunzēlandē un Jaunkaledonijā. Taču izrādījās, ka šais salās zemes jau sagrābtas, lai arī bieži vien bez likumīga pamata. Vietējās angļu varas iestādes lika viņam ceļā dažādus šķēršļus, jo britu kolonijās par viņa kuģa ierašanos jau bija zināms. Un tomēr kapteinim Grantam izdevās uz rietumiem no Papuāzijas atrast piemērotas zemes, kur, pēc viņa domām, nebūtu grūti nodibināt skotu koloniju un nodrošināt tai uzplaukumu. Patiesi, ērtā osta pa ceļam no Moluku uz Filipīnu salām varētu piesaistīt daudz kuģu, it īpaši pēc tam, kad būs izrakts Suecas kanāls un saīsināts jūras ceļš apkārt Labās Cerības ragam. Harijs Grants bija viens no tiem, kurš Anglijā aizstāvēja Lesepsa pasākumu, nenostādīdams politisku sāncensību pretī lielajām starptautiskajām interesēm.

Izpētījusi Papuāzijas krastus, «Britānija» devās uz Kalao ostu papildināt pārtikas un kurināmā krājumus. 1862. gada 30. maijā kuģis atstāja šo ostu, lai dotos atpakaļ uz Eiropu pāri Indijas okeānam pa jūras ceļu apkārt Labās Cerības ragam. Trīs nedēļas pēc izbraukšanas «Britāniju» pārsteidza briesmīga vētra. Kuģis zaudēja vadību un sasvērās uz sāniem. Vajadzēja nocirst mastus. Kuģa korpusā radās sūce, kuru neizdevās novērst. Drīz vien komanda galīgi pagura. Izsūknēt visu ūdeni ar sūkņiem nebija iespējams. Veselu nedēļu orkāns mētāja «Britāniju» kā rieksta čaumalu. Tilpnēs ūdens jau sasniedza sešu pēdu dziļumu, kuģis pamazām sāka grimt. Glābšanas laivas vētra bija aizskalojusi. Komandai draudēja neglābjama bojā eja, kad pēkšņi naktī uz 27. jūniju, kā pareizi bija uzminējis Paganels, pie apvāršņa parādījās Austrālijas austrumu krasts. Drīz vien kuģis ar negantu spēku uztriecās uz zemūdens klints. Šai acumirkli Airtonu satvēra milzīgs vilnis un iemeta piekrastes bangās, viņš zaudēja samaņu. Atguvis samaņu, bocmanis redzēja, ka kritis iezemiešu gūstā. Tie viņu aizveda uz kontinenta iekšieni. Kopš tā laika par «Britāniju» viņš nav neko dzirdējis un gluži pamatoti domājis, ka, uzskrējusi uz Tufolda līča bīstamajiem rifiem, tā gājusi bojā ar visu komandu un kravu.

Ar to beidzās stāsta daļa, kurai bija tiešs sakars ar kapteini Grantu. Airtona vēstījumu bieži vien pārtrauca sāpjpilni izsaucieni. Pat majoram nebija nekāda iemesla apšaubīt bocmaņa stāsta patiesīgumu. Tagad vajadzēja noklausīties paša Airtona piedzīvojumus, kuri patlaban modināja vēl lielāku interesi nekā stāsts par «Britāniju». Dokuments skaidri liecināja, ka pēc katastrofas kapteinis Grants un abi matroži, tāpat kā Airtons, palikuši dzīvi, un tātad, zinot, kāds liktenis piemeklējis vienu, varēja pamatoti spriest arī par citiem. Tāpēc Airtonu lūdza, lai viņš pastāsta par saviem piedzīvojumiem. Viņš pastāstīja ļoti vienkārši un ļoti īsi.

Avārijā cietušo matrozi kāda iezemiešu cilts saņēmusi gūstā un aizvedusi zemes iekšienē, apvidū, pa kuru plūst Dārlingas upe, apmēram četri simti jūdzes uz ziemeļiem no trīsdesmit septītās paralēles. Tur viņš dzīvojis lielā trūkumā, jo arī pati cilts bijusi gaužām nabadzīga, taču neko ļaunu tā viņam nav darījusi. Tā smagā verdzībā pagājuši divi gadi, lai gan sirds dziļumos viņam nekad nav zudusi cerība atgūt brīvību. Airtons nolēmis bēgt un gaidījis vienīgi izdevīgu gadījumu, lai arī apzinājies neskaitāmās briesmas, kādas viņam draudētu.

Kādā 1864. gada oktobra naktī viņam palaimējies pārspēt iezemiešu modrību un nozust mūžameža biezoknī. Veselu mēnesi, pārtikdains no saknēm, ēdamām papardēm un mimozu sulas, viņš maldījies pa šīm vientulīgajām vietām, orientēdamies dienā pēc saules, bet naktī pēc zvaigznēm, bieži vien nonākdams galīgā izmisumā. Tā viņš kūlies pāri purviem, upēm, kalniem — cauri visai neapdzīvotajai Austrālijas kontinenta daļai, kuru pirms viņa apmeklējuši tikai daži drosmīgi ceļotāji. Beidzot, pagalam iz- vārdzis, vairs tikko dzīvs viņš aizvilcies līdz Pedija O'Mūra viesmīlīgajam namam, kur dabūjis darbu un varējis dzīvot mierā un pārticībā.

—   Ja Airtons ir apmierināts ar mani, — īru kolonists ierunājās, kad jūrnieks bija beidzis savu stāstu, — tad savukārt arī es esmu apmierināts ar viņu. Viņš ir prātīgs un krietns vīrs, labs strādnieks. Ja viņam šeit patīk, tad Pedija O'Mūra māja vēl ilgi būs arī viņa māja.

Airtons palocījās, pateikdamies īram, un gaidīja jaunus jautājumus, lai gan viņam šķita, ka viņa klausītāju dabiskajai ziņkārei jau vajadzētu būt apmierinātai. Patiesi, ko vēl viņš varētu pateikt, kas nebūtu simtiem reižu atkārtots? Glenervens jau dzīrās apspriest jaunu rīcības plānu, pamatojoties uz ziņām, ko bija. sniedzis Airtons, kad pēkšņi majors uzdeva matrozim jautājumu:

—   Jūs bijāt «Britānijas» bocmanis?

—   Jā, — Airtons nevilcinādamies atbildēja, taču, aptvēris, ka uzdot šādu jautājumu majoru pamudinājušas šaubas vai arī tikai šaubu paliekas, viņš piemetināja: — Man saglabājies pat darba līgums.

Un Airtons nekavējoties devās sameklēt šo oficiālo dokumentu. Viņš nebija prom ilgāk par minūti, taču Pedijs O'Mūrs šai laikā paguva pateikt Glenervenam:

—  Milord, varat ticēt, Airtons ir godavīrs. Divos mēnešos, kamēr viņš strādā pie manis, man nav bijis iemesla viņam ko pārmest. Viņš jau agrāk stāstīja, ka cietis kuģa katastrofā un atradies iezemiešu gūstā. Airtons ir godīgs cilvēks, kas pelna jūsu uzticību.

Glenervens grasījās atbildēt, ka viņam nav ne prātā nācis šaubīties par Airtona godīgumu, kad bocmanis jau atgriezās un parādīja pēc visiem likumiem noslēgtu līgumu. So dokumentu bija parakstījuši «Britānijas» rēderi un kapteinis Grants. Mērija uzreiz pazina tēva rokrakstu. Dokuments vēstīja, ka pirmās klases matrozis Toms Airtons pieņemts par bocmani uz trīsmastu kuģa «Britānija» no Glazgovas. Par Airtona personību vairs nevarēja būt nekādu šaubu, jo bija grūti iedomāties varbūtību, ka līgums, kas atrodas bocmaņa rokās, nepiederētu viņam.

—   Bet tagad, — Glenervens sacīja, — es griežos pie jums visiem ar lūgumu izteikt savas domas, kā mums tagad vajadzētu rīkoties. Jūsu padoms, Airton, būs īpaši vērtīgs, un mēs par to būsim jums pateicīgi.

Bridi padomājis, Airtons atbildēja:

—   Pateicos jums, milord, par uzticību, kādu jūs man parādāt, un es ceru, ka būšu tās cienīgs. Es mazliet pazīstu šo zemi un iezemiešu paražas un, ja varēšu būt-jums noderīgs …

—   Bez šaubām, — Glenervens atbildēja.

—   Tāpat kā jūs, es uzskatu, — Airtons turpināja, — ka kapteinis Grants un abi matroži pēc katastrofas palikuši dzīvi, bet, tā kā viņi nav aizkļuvuši līdz angļu kolonijām un par viņiem nav nekādu ziņu, tad es nešaubos par to, ka viņus piemeklējis mans liktenis un viņi nonākuši kādas iezemiešu cilts gūstā.

—   Jūs, Airton, atkārtojat argumentus, kurus esmu jau minējis, — Paganels sacīja. — Avārijā cietušie acīmredzot kļuvuši par iezemiešu gūstekņiem — ir noticis tas, no kā viņi baidījās. Bet vai mums ir pamats uzskatīt, ka viņi, tāpat kā jūs, aizvesti uz ziemeļiem no trīsdesmit septītās paralēles?

—  Jā, šāds pamats mums ir, — Airtons atbildēja. — Naidīgās iezemiešu ciltis parasti nedzīvo angļiem pakļauto apgabalu tuvumā.

—   Tas sarežģīs mūsu meklējumus, — Glenervens norūpējies ierunājās. — Kā lai atrod gūstekņu pēdas tik milzīga kontinenta iekšienē?

Šim jautājumam sekoja ilgāks klusuma brīdis. Velti lēdija Helēna jautājoši uzlūkoja savus ceļabiedrus — viņa nesaņēma nekādas atbildes. Pat Paganels pretēji savam ieradumam klusēja. Parastā attapība bija viņu atstājusi. Džons Mengls lieliem soļiem mēroja istabu, itin kā, grūtu domu mākts, atrastos uz sava kuģa klāja.

—   Bet jūs, mister Airton, — kā rīkotos jūs? — lēdija Helēna uzrunāja jūrnieku.

—   Es, kundze, — Airtons steidzīgi atbildēja, — dotos atpakaļ uz «Dunkanu» un brauktu taisnā ceļā uz katastrofas vietu. Tur rīkotos atbilstoši apstākļiem vai arī, iespējams, tā, kā pateiktu priekšā kāds laimīgs gadījums.

—   Nav slikts plāns, — Glenervens noteica, — tikai vajadzēs pagaidīt, kamēr izlabos «Dunkanu».

—   Ā! Kuģim ir bojājumi? — Airtons vaicāja.

—   Jā, — Džons Mengls atsaucās.

—   Vai nopietni?

—   Nē, taču, lai tos izlabotu, vajadzīgi instrumenti, kādu uz mūsu kuģa nav. Skrūvei saliekusies viena lāpstiņa, un iztaisnot to var vienīgi Melburnā.

—   Vai jūs nevarat braukt ar burām? — bocmanis jautāja.

—  Varam, taču, ja vējš pūtīs «Dunkanam» pretī, brauciens līdz Tu- folda līcim prasīs pārlieku daudz laika, un Melburnā katram gadījumam tik un tā vajadzētu iegriezties.

—   Brīnišķīgi, lai «Dunkans» brauc uz Melburnu, — Paganels iesaucās, — bet mēs arī bez kuģa sasniegsim Tufolda līci!

—   Kādā veidā? — Džons Mengls noprasīja.

—   Šķērsojot Austrāliju tāpat, kā mēs šķērsojām Dienvidameriku pa trīsdesmit septīto paralēli.

—   Bet «Dunkans»? — Airtons jautāja kaut kā īpaši uzstājīgi.

—   Atkarībā no apstākļiem «Dunkans» dosies pie mums vai arī mēs dosimies pie «Dunkana». Ja šajā pārgājienā mēs atradīsim kapteini Grantu, tad kopā ar viņu atgriezīsimies Melburnā. Turpretī ja mūsu ceļojums turpināsies līdz pat piekrastei, «Dunkans» sagaidīs mūs tur. Vai ir kādi iebildumi pret šo plānu? Varbūt majoram?

—   Nē, — Maknebs atteica, — ja vien šķērsot Austrāliju ir iespējams.

—   Tik ļoti iespējams, ka es iesaku lēdijai Helēnai un mis Grantai piebiedroties mums, — Paganels atbildēja.

—   Vai jūs to runājat nopietni, Paganel? — Glenervens vaicāja.

—   Gluži nopietni, dārgais lord. Mums jāveic ne vairāk kā trīs simti piecdesmit jūdžu! Veicot dienā divpadsmit jūdzes, ceļojums ilgs nepilnu mēnesi, tas ir, apmēram tik ilgu laiku, kāds vajadzīgs «Dunkana» remontam. Pavisam citādi būtu, ja Austrālijas kontinentu vajadzētu šķērsot vairāk uz ziemeļiem, kur tas ir nesalīdzināmi platāks, kur plešas bezgalīgi tuksneši, kur valda neizturams karstums, vārdu sakot, ja mums vajadzētu paveikt to, ko vēl nav uzdrošinājušies darīt visdrosmīgākie ceļotāji! Turpretī trīsdesmit septītā paralēle šķērso Viktorijas provinci, gandrīz viscaur angļu kolonistu apdzīvotu apvidu ar ceļiem un dzelzceļiem. Šādā ceļojumā var doties karietē vai, ja vēlaties, ratos, tā ir vēl ērtāk. Tas būs tikai patīkams brauciens no Londonas uz Edinburgu!

—   Bet plēsīgie zvēri? — Glenervens iebilda, jau iepriekš gribēdams paredzēt visus iespējamos šķēršļus.

—   Austrālijā nav plēsīgu zvēru.

—   Un mežoņi?

—   šais platuma grādos mežoņu nav, un katrā ziņā viņi nav tik asinskāri kā jaunzēlandieši.

—   Bet katordznieki?

—   Austrālijas dienvidu provincēs katordznieku nav. Viņi sastopami vienīgi austrumu kolonijās. Viktorijas provincē ne vien nepieņem noziedzniekus, bet ir izdots pat likums, kas aizliedz apmesties tās teritorijā katordzniekiem, kuri izcietuši sodu citās provincēs. Vēl šogad Viktorijas provinces valdība piedraudējusi kādai kuģniecības sabiedrībai pārtraukt subsīdijas izmaksu, ja tās kuģi uzņemšot kurināmo Rietumaustrālijas piekrastes ostās, kur atjauts dzīvot izsūtītajiem. Kā! Un jūs, būdams anglis, to nezinājāt?

—   Vispirms es neesmu anglis, — Glenervens attrauca.

—   Tas, ko stāstīja Paganela kungs, ir tīra patiesība, — Pedijs O'Mūrs apliecināja. — Ne vien Viktorijas province, bet arī Dienvidaustrālija, Kvīnslenda un pat Tasmānija — visas šīs provinces savā teritorijā neielaiž katordzniekus. Kopš dzīvoju šai fermā, nekad neesmu dzirdējis par ka- tordzniekiem.

—   Arī es nekad nevienu neesmu sastapis, — piebilda Airtons.

—   Kā redzat, draugi, — Zaks Paganels turpināja, — šais novados ļoti maz mežoņu, nemaz nav plēsīgu zvēru un katordznieku, pat Eiropā mēs neatradīsim daudz tādu zemju, par kurām varētu teikt to pašu. Tātad nolemts?

—   Ko jūs sakāt, Helēna? — Glenervens pievērsās sievai.

—   To, ko domā ikviens no mums, dārgais Eduard, — viņa atbildēja, pagriezdamās pret pārējiem ceļotājiem. — Dodamies ceļā! Ātrāk dodamies ceļā!

## VIII nodala POŠOTIES CEĻĀ

Glenervens nebija radis velti šķiest laiku starp lēmuma pieņemšanu un tā izpildi. Tiklīdz Paganela priekšlikums bija pieņemts, viņš tūdaļ deva rīkojumu iespējami ātrāk sagatavoties ceļam. Aizbraukšana bija nolikta uz aiznākamo dienu, 22. decembri.

Ko solīja ceļojums cauri Austrālijai? Tā kā bija pierādīts, ka Harijs Grants atrodas šai kontinentā, jaunā ekspedīcija solīja panākumus. Tā palielināja izredzes sekmīgi pabeigt meklējumus. Tiesa, neviens neloloja cerības atrast kapteini tieši uz trīsdesmit septītās paralēles, pie kuras bija nolemts stingri turēties, taču uz tās, domājams, varēs uziet Harija Granta uzturēšanās pēdas un katrā ziņā šī paralēle aizvedīs tieši uz kuģa katastrofas vietu. Un tas bija pats galvenais.

Turklāt, ja ceļiniekiem piebiedrotos Airtons un izvadītu viņus cauri Viktorijas provinces mežiem un tālāk līdz pat austrumu piekrastei, tas būtu vēl viens priekšnosacījums panākumiem. Glenervens to labi saprata un, gribēdams nodrošināt Harija Granta bijušā ceļabiedra neatsveramo palīdzību, vaicāja mājastēvam, vai viņš nejustos pārāk sarūgtināts, ja Airtons viņus pavadītu.

Pedijs O'Mūrs paziņoja, ka viņam nekas nav pretī, lai gan esot žēl šķirties no tik lieliska strādnieka.

—  Tātad, Airton, vai jūs būtu ar mieru piedalīties mūsu ekspedīcijā, lai atrastu avarējušos «Britānijas» jūrniekus?

Airtons uz šo jautājumu tūlīt neatbildēja. Kādu brīdi viņš, šķiet, šaubījās, bet pēc tam padomājis sacīja:

—   Labi, milord, es došos jums līdzi. Un, ja arī man neizdosies nokļūt uz kapteiņa Granta pēdām, vismaz aizvedīšu jūs uz vietu, kur uzskrēja uz klintīm viņa kuģis.

—   Paldies, Airton! — Glenervens sacīja.

—   Atļausit, milord, uzdot jums vienu jautājumu?

—   Jautājiet, mans draugs.

—   Kur jūs sagaidīs «Dunkans»?

—   Vai nu Melburnā, ja mums nevajadzēs šķērsot Austrāliju no viena krasta līdz otram, vai arī austrumu piekrastē, ja meklējumi mūs aizvedīs tik tālu.

—   Tad jau «Dunkana» kapteinis …

—   Kapteinis gaidīs manus rīkojumus Melburnas ostā.

—   Labi, milord, — Airtons noteica, — jūs varat paļauties uz mani.

—   Es paļaujos, Airton, — Glenervens atbildēja.

«Dunkana» pasažieri sirsnīgi pateicās «Britānijas» bocmanim. Kapteiņa Granta bērni nevarēja vien izrādīt savu maigumu. Visi priecājās par Airtona lēmumu, izņemot īru kolonistu, kas bija zaudējis gudru un uzticamu palīgu. Taču Pedijs O'Mūrs saprata, cik daudz Glenervenam nozīmē bocmaņa piedalīšanās ekspedīcijā, un viņš samierinājās ar zaudējumu. Glenervens uzticēja īram ekspedīcijas apgādi ar transporta līdzekļiem ceļojumam cauri Austrālijai. Vienojušies par šo darījumu un norunājuši tikšanos ar Airtonu, pasažieri devās atpakaļ uz jahtu.

Atceļā valdīja jautrība. Viss bija mainījies. Šaubām vairs nebija vietas. Tagad drosmīgajiem ceļiniekiem vairs nevajadzēs uz labu laimi virzīties pa trīsdesmit septīto paralēli. Par to, ka Harijs Grants atradis patvērumu šajā kontinentā, vairs nebija nekādu šaubu, un visu sirdīs ielija prieks kā parasti, kad šaubu un neziņas vietā stājas pārliecība.

Pēc diviem mēnešiem, ja apstākļi būs labvēlīgi, kapteinis Grants nokāps no «Dunkana» Skotijas krastā!

Kad Džons Mengls atbalstīja Paganela priekšlikumu ņemt līdzi ceļojumā cauri Austrālijai «Dunkana» pasažieres, viņš, protams, cerēja, ka šoreiz arī viņam pašam būs lemts pievienoties ekspedīcijai. Uzsācis par šo

Pasažieri devās atpakaļ uz jahtu.

tematu sarunu ar Glenervenu, viņš minēja dažnedažādus argumentus par labu savai līdzdalībai ekspedīcijā: cik uzticīgs viņš ir lēdijai Helēnai un arī viņa augstībai lordam, cik noderīgs viņš būs kā karavānas organizētājs, ka viņa klātbūtne uz «Dunkana» nemaz nav nepieciešama. Vārdu sakot, Džons Mengls minēja desmitiem apsvērumu, izņemot pašu galveno, par kuru Glenervens nemaz nebija jāpārliecina.

—   Tikai vienu jautājumu, Džon, — Glenervens ieminējās. — Vai jūs» pilnīgi uzticaties savam palīgam?

—   Pilnīgi, — Džons Mengls atbildēja, — Toms Ostins ir labs jūrnieks. Viņš aizvedīs «Dunkanu» līdz Melburnai, prasmīgi izlabos bojājumus un- norunātajā dienā būs klāt vajadzīgajā vietā. Pienākums un disciplīna Tomam ir pirmajā vietā. Viņam nekad neienāks prātā atkāpties no pavēles vai izpildīt to ar novēlošanos. Jūsu augstība var paļauties uz viņu gluži, tāpat kā uz mani.

—   Lai notiek, Džon, — Glenervens sacīja, — jūs dosities mums līdzi,, jo būtu labi, — viņš smaidīdams piebilda, — ka jūs būtu klāt, kad mēs atradīsim Mērijas Grantas tēvu.

— Ak, jūsu augstība! … — Džons Mengls nomurmināja.

Neko vairāk jaunais kapteinis nespēja izteikt. Nobālējis viņš cieši saspieda lorda Glenervena pastiepto roku.

Nākamajā dienā Džons Mengls ar namdari un matrožiem, kuri nesa- pārtikas krājumus, atkal devās uz Pedija O'Mūra mājām. Kopā ar īru viņam vajadzēja organizēt ekspedīcijas transportu.

Visa kolonista ģimene jau gaidīja Džonu Menglu, lai ķertos pie darba- viņa vadībā. Arī Airtons bija šeit un neskopojās ar labiem padomiem, jo- šai zemē bija daudz ko pieredzējis.

Pedijs un Airtons bija vienis prātis, ka ceļiniecēm jābrauc vēršu pajūgā, bet vīriešiem jājāj zirgos. Pedijs O'Mūrs apņēmās sagādāt dzīvniekus un ratus.

Kolonista piedāvātie rati bija divdesmit pēdas gara ore ar brezenta kulbu, riteņi bija pagatavoti no viengabala koka, bez spieķiem un dzelzs stīpām, vārdu sakot, tās bija parastas koka ripas. Priekšējo riteņu pāri, kas atradās krietnu gabalu no pakaļējā riteņu pāra, ar ratiem savienoja visai primitīvs mehānisms, kas neļāva izdarīt asus pagriezienus. Pie priekšējā riteņu pāra bija piestiprināta trīsdesmit piecas pēdas gara dīsele, kurai varēja piejūgt trīs vēršu pārus. Dzīvnieki ratus vilka ar galvu un: kaklu, izmantojot jūgu un sakas, kuras ar jūgu savienoja dzelzs tapas. Bija vajadzīga liela veiklība, lai vadītu šos garos, šauros un zvalstīgos ratus un mudinātu vēršus vienīgi ar gara iesma palīdzību. Taču Airtons šo» mākslu īru kolonista fermā bija apguvis un Pedijs galvoja par viņu. Tāpēc- Airtonam tika uzticēti kučiera pienākumi.

Rati, kuriem nebija pat atsperu, nesolīja nekādas ērtības. Tomēr vajadzēja ņemt par labu tādus, kādi tie bija. Džons Mengls, nevarēdams neko; mainīt primitīvajā pajūga konstrukcijā, pacentās iespējami labāk iekārtot vismaz ratu iekšpusi. Vispirms viņš ar dēļu starpsienām sadalīja kulbu»

Ratu iekārtošana.

divos nodalījumos. Pakaļējais nodalījums tika paredzēts pārtikas produktiem, bagāžai un mistera Olbineta virtuvei. Priekšējais nodalījums bija domāts ceļiniecēm. Namdaris to pārvērta par mājīgu istabiņu ar biezu paklāju uz grīdas, tualetes galdiņu un divām kušetēm lēdijai Helēnai un Mērijai Grantai. Šo pirmo nodalījumu vajadzības gadījumā varēja aizklāt ar ādas aizkariem, kas pasargāja arī pret nakts vēsumu. Uznākot spēcīgām lietusgāzēm, tur varēja atrast patvērumu arī vīrieši, lai gan parasti viņiem vajadzēja nakšņot teltīs. Džons Mengls pacentās savākt šai šaurajā telpā visu, kas abām sievietēm varēja būt nepieciešams. Lēdijai Helēnai un Mērijai Grantai istabiņā uz riteņiem nebūs pārāk jāskumst pēc komfortablajām «Dunkana» kajītēm.

Ar vīriešiem bija daudz vienkāršāk. Glenervenam, Paganelam, Robertam Grantam, Maknebam, Džonam Menglam un abiem matrožiem — Vil- sonam un Milredijam —, kuri pavadīja savu kungu jaunajā ekspedīcijā, bija sagādāti septiņi spēcīgi zirgi. Airtonam vajadzēja ieņemt viņam paredzēto vietu uz bukas, bet misters Olbinets, kuru jāšanas iespēja itin nemaz nevilināja, varēja jo ērti iekārtoties bagāžas nodalījumā.

Zirgi un vērši ganījās fermas pļavās, un izbraukšanas brīdī tos varēja viegli atvest.

Visu izkārtojis un nodevis vajadzīgos rīkojumus namdariem, Džons Mengls devās atpakaļ uz «Dunkanu» kopā ar īru kolonista ģimeni, kura izteica vēlēšanos paciemoties pie lorda Glenervena. Viņiem piebiedrojās arī Airtons. Ap pulksten četriem pēcpusdienā Džons un viņa ceļabiedri jau bija uz «Dunkana» klāja.

Ciemiņi tika uzņemti atplestām rokām. Glenervens uzlūdza visus pusdienās. Viņš negribēja palikt parādā viesmīlīgajiem austrāliešiem, kuri savukārt labprāt pieņēma viņa ielūgumu. Pedijs O'Mūrs bija sajūsmināts. Viņš nevarēja vien apbrīnot smalkās mēbeles, paklājus, kļavas un pali- sandra koka sienu apšuvumu. Turpretī Airtons pret visu šo greznību izturējās diezgan vienaldzīgi.

Daudz vairāk «Britānijas» bocmanis interesējās par jahtu no jūrnieka redzes viedokļa. Viņš nokāpa tilpnēs, ielūkojās skrūves nodalījumā un mašīntelpās, apjautājās par mašīnas jaudu un kurināmā patēriņu. Viņš izpētīja ogļu krātuves, kambīzi, pulvera noliktavu, īpašu interesi viņš veltīja ieroču krājumiem un bakā uzstādītajam lielgabalam, apvaicājās, cik tālu tas šauj. Glenervenam bija darīšana ar pieredzējušu jūrnieku. Par to liecināja speciālie jautājumi, kurus Airtons viņam uzdeva. Beigās bocmanis apskatīja mastus un takelāžu.

—   Jums ir brīnišķīgs kuģis, milord, — viņš sacīja.

—   Galvenais, lai kuģis būtu labs, — Glenervens noteica.

—   Kāda ir tā tonnāža?

—   Divi simti desmit tonnas. Un liekas, es nebūšu daudz kļūdījies, teikdams, ka «Dunkans» ar pilnu tvaiku brauc piecpadsmit mezglus stundā?

—   Pielieciet vēl divus, — sarunā iejaucās Džons Mengls, — un arī tad jūs nebūsit kļūdījies.

—   Septiņpadsmit! — bocmanis iesaucās. — Tātad neviens karakuģis, pat ātrākais, to nevar panākt.

—   Itin neviens! — Džons Mengls apstiprinaja. — «Dunkans» ir īsta sacīkšu jahta, kas neļaus nevienam sevi noskriet.

—   Arī braucot ar burām? — Airtons vaicāja.

—   Arī ar burām.

—   Tādā gadījumā, milord un jūs, kapteini, pieņemiet apbrīnas apliecinājumus no jūrnieka, kurš zina, cik vērts ir labs kuģis.

—   Priecājos to dzirdēt, Airton, — Glenervens atbildēja. — Palieciet pie mums — un šī jahta būs arī jūsējā.

—   Es padomāšu par to, milord, — bocmanis vienkārši atbildēja.

Šai brīdī ieradās misters Olbinets, lai paziņotu viņa augstībai, ka pusdienu galds ir klāts. Glenervens ar viesiem devās uz kopkajīti.

—  Airtons ir prātīgs vīrs, — Paganels sacīja majoram.

—   Pat pārāk prātīgs! — norūca Maknebs, kuram, patiesību sakot, nez kāpēc nepatika bocmaņa seja un izturēšanās.

Pie pusdienu galda Airtons pastāstīja daudz interesantu sīkumu par Austrālijas kontinentu, kuru viņš lieliski pazina. Starp citu, viņš pajautāja lordam Glenervenam, cik matrožu viņš ņems līdzi paredzamajā ekspedīcijā. Uzzinājis, ka tikai divus — Milrediju un Vilsonu —, viņš jutās acīm redzami pārsteigts un ieteica Glenervenam izveidot veselu vienību no labākajiem «Dunkana» matrožiem. Viņš pat aizstāvēja šo priekšlikumu ar tādu neatlaidību, ka tam, starp citu, vajadzēja izkliedēt visas majora aizdomas.

—   Ceļojumā pa Dienvidaustrāliju mums taču nedraud nekādas briesmas, — Glenervens iebilda.

—   Itin nekādas, — Airtons pasteidzās atbildēt.

—   Tādā gadījumā uz kuģa jāatstāj iespējami vairāk laužu. Tie vajadzīgi, lai «Dunkans» varētu netraucēti aizbraukt uz Melburnu un tur izlabot bojājumus. Turklāt ļoti svarīgi, lai jahta tieši noliktajā laikā gaidītu mūs norunātajā vietā. Tāpēc nesamazināsim kuģa komandu.

Airtons acīmredzot saprata Glenervena apsvērumus un vairāk neuzstāja.

Pievakarē skoti un īri atvadījās. Airtons un Pedija O'Mūra ģimene atgriezās fermā. Zirgiem un pajūgam vajadzēja būt gataviem nākamajā dienā. Aizbraukšana bija nolikta pulksten astoņos no rīta.

Lēdija Helēna un Mērija Granta vēl sakravāja šo un to pirms ceļojuma. To viņas izdarīja daudz ātrāk un ar krietni mazāku piepūli nekā Zaks Paganels. Zinātnieks līdz vēlai naktij skrūvēja vaļā, spodrināja, skrūvēja ciet un atkal skrūvēja vajā tālskata stiklus. Tāpēc viņš vēl saldi gulēja, kad rītausmā viņu modināja majora skaļā balss.

Džons Mengls jau bija nosūtījis bagāžu uz fermu. Laiva gaidīja pie kuģa borta, un ceļinieki tajā nekavējoties iekāpa. Jaunais kapteinis nodeva pēdējos rīkojumus Tomam Ostinam. Viņš īpaši piekodināja, lai viņa palīgs gaidītu Glenervena norādījumus Melburnā un izpildītu tos jo precīzi, lai arī kādi tie būtu.

Vecais jūrnieks apliecināja Džonam Menglam, ka uz viņu var droši paļauties. Pēc tam visas komandas vārdā viņš novēlēja lordam Glenervenam labu veiksmi jaunajā ekspedīcijā. Laiva devās uz krastu, nodārdot skaļiem «urā!» saucieniem.

Pēc desmit minūtēm laiva piestāja krastā. Un vēl pēc ceturtdaļstundas ceļinieki jau atradās īru kolonista fermā.

Šeit viss bija sagatavots ceļojumam. Lēdija Helēna nevarēja vien apjūsmot viņai iekārtoto telpu. Viņai ļoti patika milzīgā ore no rupji tēstajiem dēļiem. Trīs pāri jūga vēršu ar savu patriarhālo izskatu labi piedienēja primitīvajiem ratiem. Airtons ar garu iesmu rokā gaidīja sava jaunā saimnieka pavēles.

—   Deviņi pērkoni! — Paganels iesaucās. — Cik brīnišķīgs pajūgs! Neviena pasta kariete tam nestāv tuvumā. Manuprāt, tas ir labākais veids, kā apceļot pasauli, mēs brauksim gluži kā ceļojošie aktieri. Māja, kas kustas un apstājas, kur vien jūs vēlaties, — ko jaukāku vēl var iedomāties? To saprata jau sarmati un citādi nemaz neceļoja.

—   Paganela kungs, — zinātnieku uzrunāja lēdija Helēna, — es ceru, ka redzēšu jūs savā salonā.

—   Protams, kundze! Man tas būs liels gods. Kādās dienās jūs pieņemat?

—   Saviem draugiem es būšu mājās katru dienu, — lēdija Helēna smiedamās atbildēja. — Bet jūs esat…

—   Uzticamākais no visuzticamākajiem, kundze, — Paganels galanti atbildēja.

Šīs laipnības vēl nebija izskanējušas, kad viens no Pedija O'Mūra dēliem atveda septiņus jau apseglotus zirgus. Lords Glenervens norēķinājās ar īru kolonistu par visu iegādāto un sirsnīgi viņam pateicās, un tas krietno kolonistu gandarīja ne mazāk kā zelta ginejas.

Atskanēja signāls, aicinādams doties ceļā. Lēdija Helēna un mis Granta ieņēma vietas kupejā, Airtons uz bukas, Olbinets ratu pakaļējā nodalījumā, Glenervens, majors, Paganels, Roberts, Džons Mengls un abi

Atskanēja signāls, aicinadams doties ceļa.

matroži, bruņojušies ar karablnēm un revolveriem, uzlēca zirgiem mugurā. — Lai dievs jums stāv klāt! — novēlēja Pedijs O'Mūrs un viņa ģimene. Airtons iesaucās, kā to mēdz darīt austrāliešu kučieri, un paskubināja vēršus ar garo iesmu. Pajūgs sāka kustēties, ratu dēļi nokrakšķēja, asis riteņu rumbās iekaucās, un drīz vien viesmīlīgā īru kolonista ferma izzuda skatienam ceļa līkumā.

## IX nodaļa. VIKTORIJAS PROVINCE

Bija 1864. gada 23. decembris. Šis mēnesis, kas Ziemeļu puslodē ir tik nemīlīgs un drūms, tik tumšs un drēgns, Austrālijas kontinentā butu saucams par jūniju. Pēc kalendāra vasara bija iestājusies pirms divām dienām, jo 21. decembrī saule jau bija aizsniegusi lielo Mežāža tropu un tagad tās uzturēšanās laiks virs horizonta diendienā samazinājās par dažām minūtēm. Tādējādi Glenervena jaunajam ceļojumam vajadzēja notikt viskarstākajā gadalaikā, turpat vai 'tropiskā saules svelmē. Visi Anglijas īpašumi šai pasaules daļā tiek dēvēti par Austrālāziju. Šeit ietilpst Jaunā Holande, Tasmānija, Jaunzēlande un dažas apkārtējās salas. Pats Austrālijas kontinents sadalīts vairākās plašās kolonijās, kuras ir visai atšķirīgas tiklab lieluma, kā arī dabas bagātību ziņā. Ja uzmet skatienu Petermena vai Prešela sastādītajām jaunākajām kartēm, vispirms acīs duras Austrālijas provinču nevainojami taisnās robežlīnijas. Angļi, kā redzams, tās nosprauduši, itin nemaz nerēķinoties nedz ar kalnu grēdām, nedz ar upēm, nedz ar klimata atšķirībām, nedz ar rasu atšķirībām, šīs kolonijas piekļaujas cita citai kā regulāri taisnstūri un ieiet cita citā gluži kā mozaīkas gabali. Visās šais taisnajās līnijās un taisnajos leņķos vairāk jūtams ģeometra nekā ģeogrāfa roku darbs. Vienīgi krastu izlocī- jumi, fjordi, līči, zemesragi un upju ietekas ar savu valdzinošo neparastību dabas vārdā protestē pret šo līniju pareizību.

Austrālijas kartes līdzība ar šaha galdiņu vienmēr pamatoti satrauca Zaķu Paganelu un izraisīja viņā izsmieklu. Ja Austrālija būtu bijusi franču kolonija, tad franču ģeogrāfi, protams, nekad nebūtu nonākuši tik tālu savā kaislībā uz lineālu un velci.

Milzīgajā Austrālijas salā patlaban ir sešas kolonijas: Jaunā Dienvid- velsa — galvaspilsēta Sidneja, Kvīnslenda — galvaspilsēta Brisbeina, Viktorijas province — galvaspilsēta Melburna, Dienvidaustrālija — galvaspilsēta Adelaida, Rietumaustrālija — galvaspilsēta Pērta un, beidzot, Ziemeļaustrālija, kurai galvaspilsētas vēl nav. Kolonisti apguvuši vienīgi piekrastes. Tikpat kā nav nozīmīgas pilsētas, kas atrastos tālāk par divi simti jūdzēm zemes iekšienē. Kontinenta centrālā daļa, kas lieluma ziņā līdzinās divām trešdaļām Eiropas, gandrīz nemaz nav izpētīta.

Trīsdesmit septītā paralēle, par laimi, neiet cauri šiem bezgalīgajiem tuksnešiem, šiem neizpētītajiem apgabaliem, kuri jau prasījuši zinātnei tik daudz upuru. Arī Glenervens nebūtu varējis tos šķērsot. Viņu interesēja vienīgi Austrālijas dienvidu daļa, tas ir, viņam vajadzēja šķērsot Adelai- das provinces šauro strēmeli, pēc tam Viktorijas provinci visā tās platumā un beidzot smaili apvērstajam trīsstūrim, ko veido Jaunās Dienvidvelsas province.

No Bernuli zemesraga līdz Viktorijas provinces robežai nav vairāk par sešdesmit divām jūdzēm. So attālumu var mierīgi nobraukt divās dienās, un Airtons nākamās dienas vakarā jau cerēja apmesties uz naktsguļu Esplijā, pilsētā, kas atrodas Viktorijas provinces galējos rietumos.

Kā parasti, ceļojuma sākumā gan jātnieki, gan zirgi izrāda lielu dedzību. Pret jātnieku aizrautību nebūtu ko iebilst, toties zirgu sparīgums ir jāapvalda. Ja priekšā stāv tāls ceļš, spēki ir jātaupa. Tāpēc tika nolemts braukt caurmērā ne vairāk par divdesmit piecām, trīsdesmit jūdzēm dienā.

Turklāt zirgi bija spiesti piemēroties gausajiem vēršiem, šīm dzīvajām mašīnām, kas laika ziņā zaudēto atgūst ar savu apbrīnojamo izturību. Milzīgā ore ar pasažieriem un proviantu bija ekspedīcijas kodols, tās ceļojošais cietoksnis. Jātnieki varēja apmest kādu līkumu uz vienu vai otru pusi, taču pārlieku attālināties no ratiem viņi nedrīkstēja.

Tā kā vispār nekāda noteikta ceļošanas kārtība nebija pieņemta, jātnieki zināmās robežās varēja rīkoties pēc saviem ieskatiem — mednieki auļot pa klajumu, kavalieri tērzēt ar pasažierēm, filozofi filozofēt. Paganelam, kas apvienoja visas šīs īpašības, vajadzēja vienlaikus būt visur.

Brauciens caur Adelaidas provinci nebija interesants. Jūdzēm tālu lēzenu, putekļainu pakalnu virknes mijās ar krūmiem aizaugušajiem klajumiem, kurus šai zemē sauc par bušu, kā arī prērijām, kur puduros auga krūmāji ar smailām, sāļām lapām, ko tik ļoti cienī aitas. Starp Adelaidas telegrāfa līnijas stabiem mierīgi ganījās «cūku purni» — aitas ar cūkas galvu —, un tādas sastopamas vienīgi Jaunajā Holandē. Šie līdzenumi pārsteidzoši atgādināja Argentīnas pampu vienmuļību. Tāda pati līdzena, ar zāli apaugusi zeme. Tāda pati skaidri iezīmēta apvāršņa līnija. Maknebs jokoja, ka viņi vēl aizvien atrodoties Dienvidamerikā. Turpretī Paganels apgalvoja, ka apkārtne drīz vien mainīšoties. Paļaujoties uz zinātnieka apgalvojumu, ceļinieki gaidīja kaut ko brīnišķīgu.

Pulksten trijos pēc pusdienas rati iebrauca pilnīgi klajā līdzenumā, kas pazīstams ar nosaukumu Moskītu ieleja. Ģeogrāfam bija dota iespēja pašam pārliecināties par šā nosaukuma pareizību. Gan ceļiniekiem, gan zirgiem lielas ciešanas sagādāja nemitīgie uzmācīgo divspārņu dzēlieni. Izvairīties no tiem nebija iespējams. Vieglāk bija kodumus ieziest ar ožamo spirtu no ceļojuma aptieciņas. Zaudējis pacietību, Paganels sūtīja pie visiem velniem šos asinskāros moskītus, kas tik nežēlīgi dzēla viņa garo augumu. Pievakarē līdzenumu atdzīvināja daži akāciju dzīvžogi. Sur tur pacēlās balto gumijkoku puduri. Tālumā aizstiepās nesen iebrauktas ratu sliedes. Pēc tam parādījās no Eiropas ievestie olīvkoki un citronkoki, mūžzaļie ozoli un beidzot —• labi uzturēti žogi. Pulksten astoņos vakarā, Airtona iesma mudināti, vērši sasniedza Redgumas stansiju.

Par stansijām kontinenta iekšienē sauc apmetnes, kurās audzē lopus, Austrālijas galveno bagātību. Šejienes lopkopjus sauc par skvoteriem, tas ir, cilvēkiem, kas sēž uz zemes. Patiesi, pēc klaiņojumiem pa neaptveramajiem klajumiem nogurušais kolonists vispirms cenšas apsēsties.

Redgumas stansija nebija liela, taču Glenervenu šeit uzņēma ļoti sirsnīgi. Sais vientuļajās cilvēku mītnēs ceļiniekam galds allaž ir klāts, un Austrālijas kolonists allaž ir viesmīlīgs namatēvs.

Nākamajā dienā Airtons iejūdza vēršus jau mazā gaismiņā. Viņš gribēja tai pašā vakarā nokļūt Viktorijas provincē. Apkārtne pamazām kļuva aizvien pauguraināka. Līdz pat apvārsnim viļņveidīgi aizstiepās koši sarkanām smiltīm klāti pakalni. Šķita, ka līdzenumam uzmests milzīgs, sarkans karogs un tā krokas plandās vējā. Dažas melijas, lāsumainās priedes ar taisnu un gludu stumbru, pleta savus tumši zaļos zarus pār leknajām ganībām, kurās jautri draiskuļojās lēcējpeles. Tālāk stiepās krūmiem un jauniem gumijkokiem apauguši lauki. Pēc tam krūmus nomainīja atsevišķi koki, pirmie Austrālijas mežu pārstāvji.

Kad ceļinieki tuvojās Viktorijas provinces robežai, apkārtne mainījās aizvien vairāk. Viņi juta, ka sper kāju uz gluži jaunas zemes. Viņi nemitīgi virzījās pa taisnu līniju, un nekādi šķēršļi, nedz ezers, nedz kalns, nevarēja viņus piespiest šo līniju lauzt vai izliekt. Viņi konsekventi pielietoja pirmo ģeometrijas teorēmu, virzīdamies bez novirzes pa ceļu starp diviem punktiem. No paguruma un ceļa grūtībām nebija ne miņas. Jātnieki saskaņoja zirgu soli ar gauso vēršu gaitu, bet šie rāmie dzīvnieki, lai arī nesoļoja diez cik ātri, toties nekad neapstājās ceļā.

Nogājusi divās dienās sešdesmit jūdzes, karavāna 23. decembra vakarā ieradās Esplijā, pirmajā Viktorijas provinces pilsētā, kas atrodas Virneras apgabalā uz simt četrdesmit pirmā garuma grāda.

Airtons apturēja ratus pie iebraucamās vietas «Crowti's Inti», kurai tika dots šis lepnais «Kroņa hoteļa» nosaukums tāpēc, ka labākas viesnīcas nebija. Uz galda drīz vien parādījās kūpošas vakariņas, kurās bija vienīgi dažādos veidos pagatavota jēra gaļa.

Ceļinieki ēda daudz, taču vēl vairāk runāja. Vēlēdamies iespējami vairāk uzzināt par Austrālijas kontinenta dīvainībām, visi vienā laidā iztau-

Redgumas statisija.

jāja ģeogrāfu. Nelikdamies ilgi lūgties, Paganels labprāt stāstīja par Viktorijas provinci, kuru mēdz dēvēt arī par Laimīgo Austrāliju.

— Aplams nosaukums! — Paganels piemetināja. — Daudz saprātīgāk būtu nosaukt šo provinci par Bagāto Austrāliju, jo par valstīm var sacīt tāpat kā par cilvēkiem: bagātība vēl nenes laimi. Līdz ar zelta lauku atklāšanu Austrālija nokļuva alkatīgu un plēsonīgu avantūristu ķetnās. Jūs

paši varēsit par to pārliecināties, kad brauksim caur zelta atradņu apgabaliem.

—   Kā liekas, Viktorijas kolonija tikai nesen dibināta? — lēdija Glenervena iejautājās.

—  Jā, kundze, tā pastāv tikai trīsdesmit gadus. Tā nodibināta 1835. gada 6. jūnijā, otrdien …

—   …vakarā pulksten septiņos piecpadsmit minūtēs, — piemetināja majors, kuram patika pavilkt uz zoba ģeogrāfu par viņa datu precizitāti.

—   Nē, pulksten septiņos desmit minūtēs, — ģeogrāfs gluži nopietni izlaboja. — Tieši šai laikā Betmens un Folkners nodibināja Portfilipas apmetni pie tā paša līča, kur šodien atrodas lielā Melburnas pilsēta. Pirmajos piecpadsmit gados šī kolonija ietilpa Jaunās Dienvidvelsas sastāvā ar kopēju galvaspilsētu Sidneju, taču kopš 1851. gada tā pasludināja savu neatkarību un ieguva Viktorijas vārdu.

—   Vai kopš tā laika provincē vērojams uzplaukums? — Glenervens vaicāja.

—   Spriediet paši, dārgais draugs, — Paganels atbildēja. — Es nosaukšu tikai skaitļus, jaunākos statistikas datus; lai Maknebs domā ko domādams, taču skaitļu valoda ir visdaiļrunīgākā.

—   Runājiet, — majors noteica.

—   Tad klausieties. 1836. gadā Portfilipas kolonijā bija divi simti četrdesmit četri iedzīvotāji. Pašlaik Viktorijas provincē dzīvo pieci simti piecdesmit tūkstoši cilvēku. Septiņi miljoni vīnogulāju stādu katru gadu dod simt divdesmit vienu tūkstoti galonu vīna. Sīs provinces līdzenumā auļo simt trīs tūkstoši zirgu, un seši simti septiņdesmit pieci tūkstoši divdesmit septiņi liellopi ganās tās nepārredzamajās ganībās.

—   Vai šajā provincē nav ari milzums cūku? — Maknebs noprasīja.

—   Jā, major, ar jūsu atļauju, šeit ir septiņdesmit deviņi tūkstoši seši simti divdesmit piecas cūkas.

—   Un cik daudz aitu, Paganel?

—   Septiņi miljoni simt piecdesmit tūkstoši deviņi simti četrdesmit trīs, Makneb.

—   Ieskaitot to, kuru mēs patlaban ēdam, Paganel?

—   Nē, bez šīs, jo trīs ceturtdaļas no tās mēs jau esam notiesājuši.

—   Bravo, Paganela kungs! — lēdija Helēna iesaucās, smiedamās no visas sirds. — Jūsu zināšanas ģeogrāfijā tiešām ir spožas, un mans brālēns Maknebs, lai arī kā pūlētos, nevar jūs iedzīt strupceļā.

—   Mana profesija, kundze, ir pārzināt visus šos jautājumus un vajadzības gadījumā informēt arī jūs. Tāpēc varat man ticēt, ka šajā neparastajā zemē mēs piedzīvosim vēl daudz ko brīnumainu.

—   Tomēr līdz pat šim brīdim … — Maknebs iebilda, kuram patika ģeogrāfu uzkurināt.

—   Pagaidiet taču, nepacietīgais major! — Paganels iesaucās. — Jūs neesat vēl lāgā ticis pāri robežai un sākat jau zūdīties! Bet es jums saku, es atkārtoju, es zvēru, ka šī zeme ir vispārsteidzošākā visā pasaulē. Tās rašanās, daba, augu un dzīvnieku valsts, klimats, tās paredzamā izzušana pārsteidza, pārsteidz un pārsteigs visus pasaules zinātniekus. Iedomājieties, draugi, kontinentu, kurš veidojoties ce|as no jūras viļņiem nevis ar centrālo daļu, bet ar malām gluži kā gigantisks gredzens; kura vidū, iespējams, atrodas pusizžuvusi jūra; kura upes ar katru dienu aizvien vairāk un vairāk izžūst; kur valgmes nav nedz gaisā, nedz augsnē; kur koki katru gadu nomet nevis lapas, bet mizu; kur lapas pavērstas pret sauli nevis ar virspusi, bet ar sāniem un nedod ēnu; kur malka bieži vien nespēj degt; kur akmens plāksnes kūst lietū; kur koki ir sīki, bet zāle milzum augsta; kur dzīvnieki ir gaužām neparasti; kur četrkājainiem ir knābji kā ehidnai un pīļknābim, tādēļ zinātniekiem bija jānodibina pat īpaša dzīvnieku klase; kur lēcējdzīvniekam ķenguram ir dažāda garuma kājas; kur auniem ir cūkas galva; kur lapsas lēkā no koka uz koku; kur gulbji ir melni; kur žurkas vij ligzdas; kur «lapeņu putns» uzņem salonā savus spārnotos draugus; kur putni pārsteidz ar balsu dažādību un talantiem: viens atdarina zvana skaņas, otrs — kučiera pātagas plīkšķus, trešais — tecīlas žvirkstoņu, ceturtais tikšķina gluži kā pulksteņa svārsts; dažs putns smejas no rīta, kad lec saule, dažs raud vakarā, kad saule noriet. Tā ir visdīvainākā un visneloģiskākā zeme, kāda jebkad pastāvējusi! Paradoksu zeme, kas apgāž dabas likumus. Botāniķim Grimāram bija pilnīgs pamats sacīt: «Te nu ir šī Austrālija, pasaules likumu parodija vai, pareizāk sakot, pļauka pārējai pasaulei!»

Šī tirāde, kuru Paganels bēra trakā ātrumā, šķita, nekad nebeigsies. Ģeogrāfijas biedrības daiļrunīgais sekretārs vairs nevaldīja pār sevi. Viņš joņoja aizvien uz priekšu, sparīgi žestikulēdams un apdraudēdams ar rokā sažņaugto dakšiņu savu galdabiedru dzīvību. Beidzot viņa balsi pārmāca aplausu vētra — un viņš apklusa.

Protams, pēc šī Austrālijas kontinenta īpatnību uzskaitījuma nevienam nenāca prātā uzdot ģeogrāfam vēl kādus jautājumus. Vienīgi majors noprasīja savā allaž mierīgajā balsī: .

—   Un tas ir viss, Paganel?

—   Nē, tas vēl nav viss! — zinātnieks iesaucās ar jaunu degsmi.

—   Kā? Vai tiešām Austrālijā atrodams vēl kas pārsteidzošāks? — lēdija Helēna ieinteresēta jautāja.

—   Jā, kundze, šīs zemes klimats! Ar savām dīvainībām tas pārspēj- visu iepriekš minēto.

—   Un proti? — no visām pusēm atskanēja.

—   Es nemaz nerunāju par Austrālijas gaisa higiēniskajām vērtībām, par to, cik tas bagāts ar skābekli un nabadzīgs ar slāpekli, es nerunāju arī par to, ka šeit nav mitru vēju, jo pasāti pūš paralēli piekrastei, es nerunāju arī par to, ka vairumu slimību, sākot ar tīfu un beidzot ar masalām un hroniskām kaitēm, šeit nemaz nepazīst.

—   Tā tomēr ir liela priekšrocība, — Glenervens piebilda.

—   Protams, bet par to es nerunāju, — Paganels atbildēja. — Šejienes klimatam piemīt kāda gluži… neiedomājama īpašība.

—   Kāda? — Džons Mengls jautāja.

—   Jūs man neticēsit.

—   Mēs ticēsim! — ieintriģētie klausītāji iesaucās.

—   Tad klausieties — šis klimats …

—   Ko?

—   Atstāj labvēlīgu iespaidu uz tikumību!

—   Uz tikumību?

—   Jā, — zinātnieks atbildēja ar pārliecību. — Tas atstāj labvēlīgu iespaidu uz tikumību. Austrālijā metāli nerūsē, un tas pats notiek arī ar cilvēkiem. Tīrais un sausais gaiss te visu ātri izbalina: gan audeklu, gan dvēseli. Anglija novērtēja šo Austrālijas klimata īpatnību, sūtīdama šurp noziedzniekus, lai tie labotos.

—   Vai tiešām šāda ietekme ir jūtama? — lēdija Glenervena vaicāja.

—   Jā, kundze, šejienes klimats ietekmē gan dzīvniekus, gan cilvēkus.

—   Jūs nejokojat, Paganela kungs?

—   Nē, es nejokoju. Pat zirgi un citi mājlopi šeit ir ievērojami rāmāki. Jūs paši par to pārliecināsities.

—   Tas nevar būt.

—   Un tomēr tas tā ir. Noziedznieki, kas nometināti šai dzīvinošajā un veselīgajā gaisā, pēc dažiem gadiem morāli atdzimst. Filantropiem tas ir zināms. Austrālijā visi cilvēki kļūst labāki.

— Bet kāds tādā gadījumā kļūsit jūs, Paganela kungs, šai svētīgajā zemē, būdams tāpat tik ļoti labs? — lēdija Helēna ar smaidu sacīja.

—   Es kļūšu brīnišķīgs, kundze, — tieši brīnišķīgs! — Paganels atbildēja.

## X nodaļa. VIMERAS UPE

Nākamajā dienā, 24. decembri, karavāna devās ceļā jau gaismas svīdā. Karstumu gan juta, taču tas bija pilnīgi panesams. Ceļš vijās turpat vai pa līdzenu apkārtni, un zirgiem bija laba iešana. Pajūgs iebrauca paretā meža smalcē. Vakarā, kad bija nobraukts krietns gabals, ceļinieki apmetās uz naktsguļu pie Baltā ezera, kura ūdens bija sāļš un dzeršanai nederīgs.

Paganels bija spiests atzīt, ka šis ezers ir tikpat balts, kā Melnā jūra ir melna, Sarkanā jūra sarkana, Dzeltenā upe dzeltena un Zilie kalni zili. Profesionālās patmīlības mudināts, viņš gan mēģināja strīdēties, taču viņa argumentiem nebija nekādu panākumu.

Misters Olbinets, kā parasti, noteiktajā laikā pagatavoja un pasniedza vakariņas. Pēc tam ceļinieki — cits ratos, cits teltī — devās pie miera un drīz vien aizmiga, par spīti Austrālijas dingo žēlabainajām gaudām.

Aiz Baltā ezera pletās brīnišķīgs līdzenums, sētin nosēts krizantēmām. Pamodušies nākamajā rītā, Glenervens un viņa ceļabiedri nevarēja vien nopriecāties par krāšņo ainavu, kāda pavērās viņu skatienam. Karavāna atkal devās ceļā. Apkārtne bija līdzena, tikai tālumā vīdēja nelieli pauguri. Visapkārt līdz pašam horizontam pletās pavasarīga pļava vienos ziedos. Zilie smalklapaino linu ziedi jaucās ar Austrālijas akantu košo sarkanumu. Pļavas zaļumu rotāja daždažādas eremofilas, sāļo augsni klā- tin noklāja sidrabenes, balandas, lapu bietes, virsū mācās nakteņaugu dzimtas zili zaļie un sārtenie ziedi. Sie augi ir rūpnieciski izmantojami; no viņu pelniem ar skalošanas palīdzību var iegūt lielisku sodu. Ticis starp puķēm, Paganels tūdaļ kļuva par botāniķi un nosauca visus šos dažnedažādos augus un, neaizmirsdams savu vājību uz skaitļiem, nepalaida garām izdevību pateikt, ka Austrālijas florā līdz šim pazīstami četri tūkstoši divi simti augu veidu, kas pieder pie simt divdesmit dzimtām.

Pēc tam kad gluži ātri bija nobrauktas vēl desmit jūdzes, rati ieripoja staltu akāciju, mimozu un krāšņi ziedošu balto gumijkoku birzīs. Sī veldzējošiem avotiem bagātā līdzenuma augu valstij nevarēja pārmest nepateicību dienas spīdeklim, jo visu saules doto gaismu un siltumu tā bagātīgi atdeva atpakaļ smaržās un krāsās.

Dzīvnieku valsts turpretī bija daudz trūcīgāka. Tikai šur tur līdzenumā lēkāja kazuāri, taču pieiet tiem tuvāk nebija iespējams. Majoram tomēr izdevās nošaut kādu aizvien retāk sastopamu putnu. Tas bija žabiru — angļu kolonijas milzu dzērve. Putna augums sasniedza piecas pēdas, bet knābis, melns, plats, konisks, ar ļoti smailu galu, bija astoņpadsmit collas garš. Sarkani violetais galvas spalvojums krasi kontrastēja ar mirdzoši zaļo kaklu, spoži baltajām krūtīm un spilgti sarkanajām, garajām kājām. Daba, šķiet, bija izšķiedusi šī putna spalvām visu savu pamatkrāsu paleti.

Putns izraisīja vispārēju apbrīnu, un majors, bez šaubām, kļūtu par dienas varoni, ja Roberts dažas jūdzes tālāk nebūtu pamanījis un drosmīgi nošāvis kādu bezveidīgu dzīvnieku, kaut ko vidēju starp ezi un skudrulāci, līdzīgu neattīstītam pirmdzīvniekam. No aizvērtās mutes tam karājās laukā gara, staipīga un lipīga mēle, ar kuru šis dzīvnieks ķēra skudras, savu galveno barību.

—   Tā ir ehidna, — Paganels paskaidroja, nosaukdams šo radījumu īstajā vārdā. — Vai esat kādreiz redzējuši tamlīdzīgu dzīvnieku?

—   Viņš ir pretīgs, — Glenervens sacīja.

—   Pretīgs, bet interesants, — Paganels attrauca, — turklāt sastopams vienīgi Austrālijā, un velti to būtu meklēt kādā citā pasaules daļā.

Paganels, protams, gribēja riebīgo ehidnu paņemt līdzi un nolēma to novietot bagāžas nodalījumā. Taču misters Olbinets pret šo nodomu sacēlās ar tādu sparu un sašutumu, ka zinātnieks bija spiests atteikties no ieceres saglabāt zinātnei vienreizīgo eksemplāru.

Tai dienā ceļinieki sasniedza simt četrdesmit pirmā garuma grāda trīsdesmit pirmo minūti. Pa ceļam viņi redzēja tikai dažus kolonistus zemkopjus un dažus skvoterus. Apkārtne šķita neapdzīvota. No iezemiešiem nebija ne miņas, jo mežonīgās ciltis klejo tālāk uz ziemeļiem pa bezgalīgajiem tuksnešiem, caur kuriem plūst Dārlingas un Marejas pietekas.

Glenervenu un viņa ceļabiedrus ļoti ieinteresēja kāda neparasta tikšanās, ko viņiem sagādāja viens no milzīgajiem ganāmpulkiem, kurus uzņēmīgie komersanti dzen no austrumu kalniem uz Viktorijas un Dienvid- austrālijas provincēm. Ap pulksten četriem pēc pusdienas Džons Mengls norādīja ceļabiedriem uz milzīgu putekļu stabu, kas pacēlās pie apvāršņa apmēram trīs jūdžu attālumā. Ko varētu nozīmēt šī parādība? Neviens nevarēja to īsti izskaidrot. Paganels svērās domāt par kādu meteoru, un viņa dzīvā iztēle jau meklēja tam dabisku izskaidrojumu. Taču Airtons, neļaudams ģeogrāfam aizmaldīties minējumu pasaulē, paziņoja, ka šos putekļus saceļ ganāmpulks.

Bocmanis nebija maldījies. Biezais putekļu mākonis tuvojās. Aizvien dzirdamāk skanēja baurošana, zviegšana un blēšana. Sai pastorālajā simfonijā ieskanējās arī cilvēku kliedzieni, svilpieni un lamas.

No trokšņainā mākoņa iznāca kāds vīrs. Tas bija četrkājaino armijas galvenais komandieris. Glenervens izjāja viņam pretī un tūdaļ uzsāka

Tā bija šabiru, milzu dzērve.

sarunu. Lopu dzinējs jeb, pareizāk sakot, stokklpers bija arī vienas ganāmpulka daļas īpašnieks. Viņa vārds bija Sems Mečels, un kopā ar ganāmpulku viņš devās uz austrumu provincēm, uz Portlendas līci.

Ganāmpulkā pavisam bija divpadsmit tūkstoši septiņdesmit pieci dzīvnieki: tūkstoš vēršu, vienpadsmit tūkstoši aitu un septiņdesmit pieci zirgi. Visus šos noliesējušos dzīvniekus, kas bija iepirkti Zilajos kalnos, tagad dzina uzbaroties uz Dienvidaustrālijas leknajām ganībām, lai pēc tam tos

pārdotu ar lielu peļņu. Tā Sems Mečels, pelnīdams divas sterliņu mārciņas uz vērsi un pusmārciņu uz aitu, cerēja iegūt pavisam simt piecdesmit tūkstošus franku. Tas, protams, bija ienesīgs veikals. Bet cik daudz pacietības un enerģijas vajag, lai aizdzītu galā šo stūrgalvīgo ganāmpulku, cik •daudz pūļu tas prasa! Peļņa, ko dod šis skarbais amats, nenāk viegli!

Kamēr ganāmpulks devās tālāk cauri mimozu birzīm, Sems Mečels dažos vārdos pastāstīja par savu darbu. Lēdija Helēna un Mērija Granta izkāpa no ratiem, jātnieki nolēca no zirgiem, un, apmetušies kāda kupla gumijkoka paēnā, visi klausījās stokkīpera stāstā.

Sems Mečels atradās ceļā jau septiņus mēnešus. Caurmērā viņš veica desmit jūdzes dienā, un viņa nebeidzamajam ceļojumam vajadzēja turpināties vēl trīs mēnešus. Sai grūtajā darbā viņam palīdzēja divdesmit suņi un trīsdesmit dzinēji. Starp dzinējiem bija pieci nēģeri, kas lieliski prata uzmeklēt pēc pēdām no ganāmpulka noklīdušos lopus. Sai armijai brauca nopakaļ seši rati. Dzinēji, apbruņojušies ar pātagām, kuru kāts bija astoņpadsmit collas garš, bet ādas siksna deviņas pēdas gara, lauzās cauri dzīvnieku gūzmai, atjaunodami kārtību, kas nemitīgi tika pārkāpta, bet suņi kā vieglā kavalērija joņoja gar abiem flangiem.

Ceļinieki bija pārsteigti par kārtību, kāda valdīja ganāmpulkā. Ikviena •dzīvnieku suga soļoja atsevišķi, jo vēršu un aunu starpā nav saticības — pirmie nekad negānīsies tur, kur otrie gājuši pāri. Tāpēc vēršus vajadzēja dzīt pa priekšu, un tā viņi, sadalīti divos bataljonos, soļoja armijas priekšgalā. Aiz vēršiem divdesmit dzinēju komandai sekoja pieci aitu pulki, bet .zirgu eskadrons virzījās arjergardā.

Sems Mečels vēl uzsvēra, ka īstie šīs armijas vadoņi nav nedz cilvēki, nedz suņi, bet gan daži vērši, gudri «līderi», kuru autoritāti atzīst visi viņu ciltsbrāļi. Ar lielu cieņu viņi soļoja pirmajā rindā, instinktīvi izraudzīdamies labāko ceļu, un acīmredzot bija dziļi pārliecināti par savām tiesībām baudīt vispārēju atzīšanu. Patiesi ar šiem vēršiem vajadzēja rēķināties, jo ganāmpulks tiem pakļāvās bez ierunām. Ja «līderiem» ienāca prātā apstāties, vajadzēja ievērot viņu vēlēšanos, un veltīgi bija mēģināt" pēc atpūtas likt viņiem doties tālāk, ja viņi paši to nevēlējās.

Stokkīpers vēl pastāstīja dažus interesantus faktus par neparasto karagājienu, kas pelnījis, lai to iemūžinātu Ksenofonta spalva. Kamēr šī armija virzās pa līdzenumu, viss noris gludi. Nav jāpārvar nedz grūtības, nedz nogurums. Lopi ganās pa ceļam, dzesē slāpes daudzajos strautos, nakti guļ, dienu soļo un klausa suņu rejām. Turpretī, kad ceļš ielokās lielajos kontinenta mežos, eikaliptu un mimozu audzēs, grūtības pieaug. Rotas, bataljoni un pulki sajūk vai izklīst, un vajadzīgs krietns laika sprīdis,

lai tos atkal sakārtotu. Dievs pasarg, ja nozūd kāds «līderis», tas jāatrod par katru cenu, lai neizceltos vispārējs sajukums, un melnajiem dzinējiem pēdu dzīšana bieži vien prasa vairākas dienas. Kad uznāk spēcīgas lietavas, laiskie dzīvnieki atsakās kustēties, bet pērkona negaisa laikā baiļu satracinātos lopus pārņem īsta panika.

Taču ar stokkīperu enerģiju un izdarību šīs grūtības, kas radās aizvien no jauna, līdz šim izdevās pārvarēt. Milzīgais ganāmpulks virzījās uz priekšu jūdzi pēc jūdzes, līdzenumi, meži un kalni palika aiz muguras. Tomēr visām labajām īpašībām, enerģijai un izdarībai vajadzēja pievienot kaut ko vairāk: ne ar ko nesalīdzināmu pacietību, kas neizsīkst ne vien stundu, ne vien dienu, bet veselām nedēļām, — pacietību, ko prasa pārcelšanās pār upēm. Stokkīpers spiests apstāties pie upēm nevis tāpēc, ka tās būtu nepārejamas, bet gan tāpēc, ka tās paliek nepārietas. Vienīgais šķērslis ir ganāmpulka stūrgalvība. Vērši padzērušies tūdaļ griežas apkārt. Aitas, vēl nepiegājušas pie ūdens, izklīst uz visām pusēm. Jāgaida nakts, lai atkal mēģinātu iedzīt ganāmpulku upē, taču arī tam nav panākumu. Tad aunus dzinēji ienes upē ar varu, bet aitas tomēr neuzdrošinās tiem sekot. Ganāmpulku mēģina ietekmēt, nedodot tam vairākas dienas dzert, taču lopi cieš slāpes, tomēr nekust ne no vietas. Uz otru krastu pārnes jērus, cerot, ka mātes, dzirdēdamas viņu brēcienus, steigsies pie tiem. Taču jēri blēj, bet aitas paliek otrā krastā. Šāds stāvoklis reizēm ilgst veselu mēnesi, un stokkīpers vairs nezina, ko iesākt ar savu blējošo, zviedzošo un maurojošo armiju. Te pēkšņi kādā jaukā dienā bez kāda redzama iemesla, nez kādas kaprīzes pamudināta, daļa ganāmpulka sāk brist pāri upei, taču atkal rodas jaunas rūpes: nedrīkst ļaut ganāmpulkam pa galvu pa kaklu mesties upē. Rindās izceļas sajukums, un daudzi dzīvnieki noslīkst spēcīgajā straumē.

Tāds bija Sema Mečela stāsts. Kamēr viņš runāja, ganāmpulka lielākā daļa bija pagājusi garām stingrā kārtībā. Stokkīperam atkal vajadzēja stāties savas armijas priekšgalā, lai izraudzītos labākas ganības. Viņš atvadījās no Glenervena un viņa ceļabiedriem, visiem sirsnīgi paspiezdams roku, pēc tam uzlēca mugurā lieliskam Austrālijas zirgam, kuru turēja aiz pavadas viens no dzinējiem. Pēc mirkļa viņš jau bija nozudis putekļu mākonī.

Smagie rati atkal ripoja tālāk savu ceļu un apstājās tikai vakarā Tal- bota kalna pakājē.

Paganels īsti laikā atgādināja, ka šodien ir divdesmit piektais decembris, tas ir, Ziemsvētki, kuri angļu ģimenēs tiek turēti lielā godā. To nebija aizmirsis arī stjuarts, un teltī uzklātais vakariņu galds bija tik bagātīgs, ka klātesošie to slavēt slavēja. Misters Olbinets bija pārspējis pats sevi. No līdzpaņemtajiem krājumiem viņš bija pagatavojis vairākus eiropiešu ēdienus, pie kādiem Austrālijas tuksnesīgajos klajumos nav viegli tikt. šai smalkajā mielastā tika pasniegts brieža šķiņķis, sālīta vērša gaļa, kūpināts lasis, miežu un auzu miltu cepumi, tēja neierobežotā daudzumā, viskijs pārpilnībā, dažas pudeles portvīna. Bija tāds iespaids, itin kā ceļinieki atrastos Malkolmas pils lielajā ēdamzālē Skotijas kalnienē.

Patiesi šais dzīrēs bija itin viss, sākot ar ingvera zupu un beidzot ar saldajiem pīrādziņiem. Paganels tomēr uzskatīja par vajadzīgu papildināt desertu ar augļiem no savvaļas apelsīnu koka, kas auga tuvējā kalna pakājē. Gan jāatzīstas, ka šie apelsīni, ko iezemieši sauc par mokalijiem, bija diezgan bezgaršīgi, bet pārkostās sēkliņas svilināja muti kā Kaijenas pipari. Ģeogrāfs aiz mīlestības pret zinātni ēda šos augļus tik cītīgi, ka apdedzināja aukslējas un nebija vairs spējīgs atbildēt uz neskaitāmajiem majora jautājumiem par Austrālijas tuksnešu savdabībām.

Nākamajā dienā, 26. decembrī, nenotika nekas svarīgs, pie kā būtu vērts pakavēties. Ceļā gadījās Nortonas upes izteka un tālāk — pusizžu- vusī Makenzijas upe. Laiks pieturējās jauks, un karstums bija gluži ciešams. Vējš pūta no dienvidiem, nesdams līdzi spirgtumu tāpat kā ziemeļu vējš Ziemeļu puslodē. Paganels pievērsa tam sava jaunā drauga Roberta Granta uzmanību.

—  Tas ir ļoti iepriecinošs fakts, — viņš piebilda, — jo Dienvidu puslodē caurmērā ir karstāks nekā Ziemeļu puslodē.

—   Kāpēc? — zēns jautāja.

—   Kāpēc? — Paganels pārjautāja. — Vai tu nekad neesi dzirdējis, ka ziemā Zeme ir tuvāk Saulei?

—   Esmu, Paganela kungs.

—   Un ka ziemā auksts ir vienīgi tāpēc, ka Saules stari krīt slīpi?

—   Protams.

—  Tad redzi, draudziņ, tieši šā iemesla dēļ Dienvidu puslodē ir karstāks.

—   Es nesaprotu, — Roberts izbrīnījies atbildēja.

—  Padomā labi, — Paganels turpināja. — Kad pie mums Eiropā ir ziema, kāds gadalaiks ir šeit Austrālijā, zemeslodes pretējā pusē?

—   Vasara, — Roberts sacīja.

—   Un šai laikā Zeme atrodas vistuvāk Saulei… Vai tagad saproti?

—   Saprotu …

Rati bīstami sasvērās.

—   Un vasara Dienvidu puslodes zemēs ir karstāka nekā vasara Ziemeļu puslodē šī Saules tuvuma dēļ.

—   Skaidrs, Paganela kungs.

—   Tātad, kad mēs sakām, ka Zeme ir tuvāk Saulei ziemā, tad tas ir pareizi vienīgi attiecībā uz zemeslodes ziemeļu daļas iedzīvotājiem.

—   Tas man nekad nebija ienācis prātā, — Roberts noteica.

—   Nu gan atceries to uz visiem laikiem, draudziņ.

Roberts ar prieku noklausījās šo kosmogrāfijas lekciju, turklāt vē! uzzināja, ka Viktorijas provinces gada vidējā temperatūra ir septiņdesmit četri grādi pēc Fārenheita (-ļ-23°33/ pēc Celsija).

Vakarā ceļinieku pulciņš apmetās piecas jūdzes aiz Lusdala ezera starp Dramonta kalnu, kas paceļas ziemeļos, un Draidena kalnu, kura pazemā virsotne iezīmējas pie dienvidu apvāršņa.

Nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos no rīta pajūgs sasniedza Vimeras krastus pie simt četrdesmit trešā meridiāna.

šī pusjūdzi platā upe vēla savus dzidros ūdeņus starp divām augstām gumijkoku un akāciju rindām. Pa starpām dažas krāšņas mirtes slēja piecpadsmit pēdu augstumā savus garos, sērojošos zarus, kas bija rotāti ar ' sarkaniem ziediem. Koku lapotnē laidelējās milzums putnu — vālodzes,, žubītes, zeltspārnainie baloži, nemaz nerunājot par pļāpīgajiem papagaiļiem. Lejā ūdenī draiskojās tramīgo un nepieejamo melno gulbju pāris. Reti sastopami Austrālijas putni drīz nozuda kādā līkumā, ko meta Vimeras upe, nesdama valgmi šai valdzinošajai ielejai.

Tikmēr rati apstājās uz zaļas zāles paklāja, kura bārkstis nokarājās pār straujajiem ūdeņiem. Nebija nedz pārceltuves, nedz tilta. Tomēr tikt otrā krastā vajadzēja. Airtons sāka meklēt piemērotu braslu. Ceturtdaļ- jūdzi augšup pa straumi upe, šķiet, bija seklāka, un viņš nosprieda, ka šai vietā varēs pārbraukt pāri. Vairākās vietās izdarītie mērījumi rādīja, ka upe šeit nav dziļāka par trim pēdām.

Tātad rati šai vietā varēja kaut kā tikt pāri.

—   Vai nav nekādas citas iespējas šķērsot upi? — Glenervens jautāja bocmanim.

—   Nekādas citas iespējas nav, milord, — Airtons atbildēja, — turklāt šis brasls man neliekas bīstams. Gan tiksim pāri.

—   Vai lēdijai Glenervenai un mis Grantai nevajadzētu izkāpt no ratiem?

—   Nekādā gadījumā. Mani vērši turas stingri uz kājām, un es vedīšu tos pa drošu ceļu.

—   Tad brauciet, Airton, — Glenervens noteica. — Es paļaujos uz jums.

Jātnieki ielenca smagos ratus, un karavāna apņēmīgi devās ūdenī. Parasti, kad pajūgs brauc pāri upei, visapkārt ratiem piestiprina tukšas mucas, kas vajadzības gadījumā tos notur virs ūdens, šoreiz šādas glābšanas jostas nebija un vajadzēja paļauties vienīgi uz vēršu nojautu un vedēja piesardzību. Airtons, sēdēdams uz bukas, vadīja pajūgu; majors iiin abi matroži šķēla ātro straumi dažas tuāzes pa priekšu. Glenervens un Džons Mengls turējās katrs savā ratu pusē, gatavi kuru katru mirkli nākt palīgā pasažierēm. Paganels un Roberts noslēdza gājienu.

Viss norisa labi līdz Vimeras vidum. Šeit pēkšņi kļuva dziļāks — un ūdens pacēlās pāri riteņiem. Straumes nesti, vērši varēja zaudēt zem kājām pamatu un aizraut līdz zvalstīgos ratus. Airtons pašaizliedzīgi metās ūdenī un, satvēris vēršus aiz ragiem, piespieda viņus atgriezties braslā.

Šai brīdī pajūgs negaidīti kaut kam uzgrūdās, atskanēja krakšķis — un rati bīstami sasvērās. Pasažierēm kājas jau bija ūdenī, un, lai kā Glenervens un Džons Mengls, ieķērušies kulbā, pūlējās, straume tomēr sāka mest pajūgu. Tas bija kritisks mirklis.

Par laimi, vērši ar spēcīgu rāvienu izvilka ratus seklākā vietā. Upes dibens sāka kāpt augšup, un drīz vien cilvēki un dzīvnieki, izmirkuši, bet gaužām apmierināti, atradās drošībā upes otrā krastā.

Taču triecienā ratu priekša bija salauzta un Glenervena zirga priekškājām norauti pakavi.

Šos bojājumus vajadzēja nekavējoties izlabot. Ceļinieki apjukuši skatījās cits uz citu, nezinādami, ko iesākt, tad Airtons piedāvājās aizjāt uz Blekpointas stansiju, kas atrodas divdesmit jūdzes uz ziemeļiem, un atvest no turienes kalēju.

—  Jājiet, protams, jājiet, krietnais Airton, — Glenervens sacīja. — Cik laika jums vajadzēs, lai aizjātu un atjātu atpakaļ?

—   Ne vairāk par piecpadsmit stundām, — Airtons atbildēja.

—   Tad jājiet tūlīt pat, bet mēs, gaidīdami jūs atgriežamies, apmetīsimies tepat Vimeras krastā.

Pēc dažām minūtēm bocmanis Vilsona zirga mugurā jau nozuda biezajā mimozu lapotnē.

## XI nodaļa BĒRKS UN STJUARTS

Atlikušā dienas daļa tika veltīta sarunām un pastaigām. Ceļinieki klaiņoja pa Vimeras krastiem, tērzēdami un jūsmodami par krāšņo dabu. Melnās dzērves un ibisi, cilvēkiem tuvojoties, ar skaļiem ķērcieniem laidās prom. Atlasa putns patvērās savvaļas vīģeskoka augšējos zaros, vālodzes, čaukstītes un stērstes iespurdza starp varenajiem liliju stublājiem, zivju dzeņi pārtrauca kārtējo zveju, vienīgi civilizētākā papagaiļu saime — blue-mountain, kas zaigoja visās varavīksnes krāsās, mazais rošils ar purpursārtu galvu un dzeltenām krūtīm un lori ar sarkanām un zilām spalvām — turpināja apdullinošo tērgāšanu ziedošo gumijkoku galotnēs.

Brīžam atpūzdamies zālienā pie čalojošiem ūdeņiem, brīžam klīzdami pa mimozu birztalām, ceļinieki līdz pat saulrietam apbrīnoja jauko dabu. Nakts, kas iestājās pēc īsa mijkrēšļa, pārsteidza viņus pusjūdzi no nometnes. Viņi gāja, vadīdamies nevis pēc Polārzvaigznes, kas Dienvidu puslodē nav redzama, bet gan pēc Dienvidu Krusta, kas mirdzēja tieši vidū starp horizontu un zenītu.

Misters Olbinets jau bija uzklājis teltī vakariņu galdu. Visi sēdās klāt. Vislielāko piekrišanu izpelnījās papagaiļu ragū, ko stjuarts bija pagatavojis no Vilsona nošautajiem putniem.

Pēc vakariņām visiem gribējās atrast kādu iemeslu, lai nevajadzētu tūlīt doties pie miera šai brīnumainajā naktī. Uzminēdama visu klātesošo vēlēšanos, lēdija Helēna palūdza Paganelu pastāstīt par izcilajiem Austrālijas pētniekiem, jo to ģeogrāfs jau sen bija solījis.

Paganels nelika ilgi lūgties. Viņa klausītāji atlaidās zem kādas varenas banksijas. Cigāru dūmi drīz vien pacēlās līdz tumsā gaistošajai lapotnei, un ģeogrāfs, paļaudamies uz neizsmeļamo atmiņu, tūdaļ sāka stāstīt:

— Dārgie draugi, jūs droši vien atceraties un majors jau nu katrā ziņā nebūs aizmirsis to ceļotāju vārdus, par kuriem jums stāstīju, kad mēs vēl bijām uz «Dunkana». No visiem, kas mēģināja iekļūt kontinenta iekšienē, vienīgi četriem izdevās šķērsot Austrāliju no dienvidiem uz ziemeļiem vai arī no ziemeļiem uz dienvidiem. To izdarīja Bērks 1860. un 1861. gadā, Makinlejs 1861. un 1862. gadā, Lensboro 1862. gadā un Stjuarts tāpat 1862. gadā. Par Makinleju un Lensboro nav daudz ko stāstīt. Pirmais veica ceļu no Adelaidas līdz Karpentārija līcim, otrais — no Karpentārija līča līdz Melburnai. Abus sūtīja Austrālijas organizācijas meklēt Bērku, kurš bija pazudis un kuram vairs nebija lemts atgriezties.

Bērks un Stjuarts ir drosmīgākie Austrālijas pētnieki, par kuriem tūdaļ jums stāstīšu bez kādiem gariem ievadiem.

1860. gada 20. augustā Melburnas Karaliskā Ģeogrāfijas biedrība sūtīja ekspedīciju, kuru vadīja bijušais īru virsnieks, kādreizējais Kāslmenas policijas inspektors Roberts O'Hara Bērks. Viņam līdzi devās vienpadsmit vīri: Viljams Džons Vilss, jauns, talantīgs astronoms, ārsts Beklers, botāniķis Grejs, jauns Indijas armijas virsnieks Kings, tad vēl Lendels, Brage un vairāki sipaji[32]. divdesmit pieci zirgi un tikpat daudz kamieļu nesa uz savām mugurām ceļotājus, viņu bagāžu un pārtikas krājumus astoņpadsmit

Nakts pārsteidza viņus pusjudzi no nometnes.

mēnešiem. Ekspedīcijas galamērķis bija Karpentārija līcis kontinenta ziemeļu piekrastē, sākumā bija paredzēts virzīties gar Kūpera upi. Bez grūtībām šķērsojusi Marejas un Dārlingas upes, ekspedīcija sasniedza Menin- disas stansiju uz koloniju robežas.

Šeit ceļotāji konstatēja, ka lielā bagāža viņus pārāk apgrūtina. Šis apstāklis un turklāt vēl Bērka paskarbais raksturs izraisīja nesaskaņas starp ekspedīcijas vadītājiem. Lendels, kas pārzināja kamieļus, atdalījās no ekspedīcijas kopā ar vairākiem indiešu dzinējiem un devās atpakaļ uz Dārlingas krastiem. Bērks turpināja aizsākto ceļu. Virzīdamies gan pa lieliskām, ūdeņiem bagātām ganībām, gan pa akmeņainiem, izkaltušiem klajiem, viņš sasniedza Kūperskrīku. 20. novembrī pēc trīs mēnešus ilga ceļojuma Bērks ierīkoja šās upes krastā pirmo pārtikas noliktavu.

Šai vietā ceļotāji kādu laiku uzkavējās, jo nevarēja nekādi izraudzīties ceļu uz ziemeļiem, kurš solītu pietiekami daudz ūdens. Ar lielām grūtībām viņi sasniedza punktu, kas atradās pusceļā starp Melburnu un Karpentārija līci. Atzinuši šo vietu piemērotu sargpostenim, viņi uzcēla nocietinātu nometni un nosauca to par Vilsa fortu. Šeit Bērks sadalīja ekspedīciju divās nodaļās. Vienai nodaļai Brages vadībā vajadzēja palikt Vilsa fortā trīs mēnešus, bet, ja pārtikas netrūks, arī vēl ilgāk un gaidīt atgriežamies otru nodaļu. Otrajā nodaļā ietilpa pats Bērks, Kings, Grejs un Vilss. Viņi paņēma līdz sešus kamieļus un pārtikas krājumus trim mēnešiem: trīs simti mārciņas miltu, piecdesmit mārciņas rīsu, piecdesmit mārciņas auzu miltu, simt mārciņas kaltētas zirga gaļas, simt mārciņas sālītas cūkgaļas un speķa, kā arī trīsdesmit mārciņas sausiņu. Šo produktu vajadzēja pietikt seši simti Ijē garajam ceļam turp un atpakaļ.

Un tad šie četri cilvēki devās ceļā. Ar mokām tikuši pāri akmeņainam tuksnesim, viņi sasniedza Eiras upi, līdz kuras krastiem 1845. gadā jau bija aizkļuvis Stērts. No šejienes, turēdamies iespējami tuvāk simt četrdesmitajam meridiānam, viņi virzījās uz ziemeļiem.

7. janvārī ekspedīcija zem kveldējošiem saules stariem šķērsoja Dienvidu saulgriežu loku. Brīžam viņus maldināja vilinošas mirāžas, brīžam viņi cieta slāpes, brīžam viņus dzirdināja spēcīgi negaisi. Pa ceļam reižu reizēm pētnieki sastapa klaiņojošus iezemiešus, par kuru izturēšanos viņi nevarēja sūdzēties. Vispār ceļojums nebija pārāk grūts, jo ceļā nestājās nedz ezeri, nedz lielas upes, nedz kalni.

12. janvārī pie apvāršņa ziemeļos parādījās vairāki smilšakmens pauguri, kā arī Forbsa kalns, bet tālāk cita aiz citas slējās granīta klinšu grēdas. Grūtības auga augumā. Tikai ar mokām varēja virzīties uz priekšu.. Dzīvnieki atsacījās iet tālāk. «Aizvien vēl mēs atrodamies starp kalnu grēdām. Kamieļi svīst baiļu sviedrus,» Bērks rakstīja ceļojuma dienasgrāmatā. Taču neizsmeļamā enerģija palīdzēja pētniekiem sasniegt sākumā Tērneras krastus, bet pēc tam arī Flindersas augšteci, kuru 1841. gadā jau bija skatījis Stouks. Plūdinādama savus ūdeņus starp- palmu un eikaliptu biezokņiem, Flindersa ietek Karpentārija līcī.

Par okeāna tuvumu liecināja daudzie purvāji. Viens no kamieļiem nogrima akacī, bet pārējie atteicās iet tālāk. Kings un Grejs bija spiesti palikt pie tiem. Bērks un Vilss turpināja virzīšanos uz ziemeļiem divatā, un, pārvarēdami neskaitāmas grūtības, par kurām ceļojuma piezīmes sniedz tikai nojausmu, viņi nonāca līdz staignājam, ko pārklāj paisuma ūdeņi, tomēr pašu okeānu neieraudzīja. Tas notika 1861. gada 11. februārī.

—   Tātad šiem drosminiekiem neizdevās tikt tālāk? — lēdija Glenervena jautāja.

—   Nē, kundze, — Paganels atbildēja. — Purvainā zeme grima zem viņu kājām, un viņiem neatlika nekas cits kā atgriezties pie ceļabiedriem, kas bija palikuši Vilsa fortā. Tā patiesi bija bēdīga atgriešanās! Vārgi un pārguruši, ar mokām vilkdami kājas, Bērks un viņa biedrs pievienojās Grejam un Kingam. Pēc tam ekspedīcija devās uz dienvidiem pa jau zināmo ceļu, lai sasniegtu Kūperskrīku.

Mums nav zināmas visas šā ceļojuma grūtības, briesmas un mokas, jo ceļojuma dienasgrāmatā nav attiecīgu ierakstu. Taču tas viss bija šausmīgi.

Aprīlī Kūpera ieleju sasniedza tikai trīs pētnieki. Ceļa grūtības Greju bija pieveikušas. Četri kamieļi bija gājuši bojā. Ja Bērkam un ceļabiedriem izdotos sasniegt Vilsa fortu, kur viņus gaidīja Brage ar pārtikas krājumiem, viņi būtu glābti. Viņi sakopoja visus spēkus un vilkās uz priekšu vēl vairākas dienas. 21. aprīlī viņi beidzot ieraudzīja nocietinājuma žogu un iegāja fortā … Tieši šai pašā dienā, veltīgi nogaidījis piecus mēnešus, Brage bija atstājis fortu.

—   Aizgājis prom? — Roberts iesaucās.

—   Jā, liktenis bija izspēlējis ļaunu joku: spriežot pēc atstātās vēstules, Brage bija aizgājis tikai pirms kādām septiņām stundām! Bērkam nebija nekādu cerību viņu panākt. Nelaimīgie, likteņa varā pamestie pētnieki mazliet spēcinājās ar noliktavā atstātajiem produktiem. Taču viņiem nebija transporta līdzekļu, bet no Dārlingas viņus šķīra vēl veseli simt piecdesmit ljē.

Pretēji Vilsa ieskatam Bērks nolēma doties uz austrāliešu apmetnēm, kas atradās Houplesa kalna pakājē sešdesmit ljē no Vilsa forta. Un pētnieki devās ceļā. No diviem pāri palikušajiem kamieļiem viens dabūja galu kādā dūņainā Kūperskrīka pietekā, bet otrs vairs nejaudāja paspert tālāk ne soli. Neatlika nekas cits kā kamieli nokaut un izlietot tā gaļu ēšanai. Drīz vien pārtikas krājumi izsīka. Trim nelaimīgajiem bija jāpārtiek no ūdensauga — nardes, kuras sēklas ir ēdamas. Pētnieki nedrīkstēja attālināties no Kūpera upes, jo viņiem nebija transporta līdzekļu, lai paņemtu līdzi ūdeni. Ugunsgrēkā nodega naktsguļai uzceltā būdiņa ar visām mantām. Viņi bija nolemti bojā ejai! Atlika vienīgi nomirt.

Bērks pasauca Kingu un sacīja: «Man vairs atlikušas tikai dažas stundas, ko dzīvot. Se ir mans pulkstenis un manas ceļojuma piezīmes. Kad būšu miris, ielieciet manā labajā rokā pistoli un atstājiet mani tāpat neapraktu.» Tie bija pēdējie Bērka vārdi. Nākamajā dienā pulksten astoņos no rīta viņš pārstaja elpot.

Pagalam satriekts un izmisis, Kings devās meklēt kādu iezemiešu cilti. Kad viņš atgriezās, arī Vilss bija miris. Pats Kings atrada patvērumu pie iezemiešiem, un septembrī to uzgāja Hovita ekspedīcija, kas kopā ar Lensboro un Makinleja ekspedīciju bija sūtīta meklēt Bērku.

Tādējādi no četriem pētniekiem, kas bija devušies cauri Austrālijas kontinentam, dzīvs palika tikai viens.

Paganela stāsts atstāja uz klausītājiem nomācošu iespaidu. Ikviens domāja par kapteini Grantu, kas droši Vien, tāpat kā Bērks un viņa ceļabiedri, maldās šai briesmu pilnajā kontinentā. Vai kuģa katastrofā cietušos nebija piemeklējis drosmīgo pētnieku liktenis? Šis salīdzinājums bija tik dabisks, ka Mērijas Grantas acīs sariesās asaras.

—   Mans tēvs! Mans nabaga tēvs! — viņa čukstēja.

—   Mis Mērija, mis Mērija! — Džons Mengls iesaucās. — Visas šīs nelaimes var uzbrukt vienīgi kontinenta iekšienē! Kapteinis Grants, tāpat kā Kings, nokļuva pie iezemiešiem un, tāpat kā Kings, tiks izglābts! Jūsu tēvs nekad nav atradies tik briesmīgos apstākļos.

—   Itin nekad, — Paganels apliecināja. — Un es vēlreiz atkārtoju, dārgā mis, ka austrālieši ir ļoti viesmīlīgi.

—   Lai dievs viņam ir žēlīgs! — jaunā meitene piebilda.

—   Bet Stjuarts? — Glenervens vaicāja, gribēdams izkliedēt savu ceļabiedru drūmās domas.

—   Stjuarts? — zinātnieks atsaucās. — Viņu gaidīja daudz lielāka veiksme, un viņa vārds spožiem burtiem ierakstīts Austrālijas vēsturē. Jau 1848. gadā jūsu tautietis, dārgie draugi, Džons Makdonalds Stjuarts kopā ar Stērtu uzsāka savus ceļojumus tuksnešos uz ziemeļiem no Adelaidas. 1860. gadā vienīgi divu vīru pavadībā viņš veltīgi mēģināja iespiesties Austrālijas iekšienē. Taču Stjuarts nezaudēja drosmi. 1861. gada 1. janvārī kopā ar vienpadsmit drosmīgiem ceļabiedriem viņš atstāja Čembers- krīku un nonāca sešdesmit ljē attālumā no Karpentārija līča. Tomēr pārtikas trūkuma dēļ viņš bija spiests doties atpakaļ uz Adelaidu, tā arī neiz- gājis cauri visam kontinentam. Tad Stjuarts sadūšojās vēlreiz izmēģināt laimi un noorganizēja trešo ekspedīciju. Un šoreiz viņam izdevās sasniegt mērķi, pēc kura viņš tik dedzīgi bija tiecies.

Dienvidaustrālijas parlaments atbalstīja jauno pasākumu un nolēma piešķirt Stjuartam divus tūkstošus sterliņu mārciņas. Balstīdamies uz savu līdzšinējo pētnieka pieredzi, Stjuarts šoreiz veica visus piesardzības pasākumus. Viņa ekspedīcijai pievienojās dabaszinātnieks Voterhauss, Trings, Kekviks un bijušie ceļabiedri — Vudfords, Olds un citi, pavisam desmit cilvēku. Viņš paņēma līdzi divdesmit ādas maisus, kuros varēja ieliet septiņus galonus ūdens katrā, un 1862. gada 5. aprīlī viņa ekspedīcija pilnā sastāvā ieradās Ņūkāslvoteras baseinā aiz astoņpadsmitā platuma grāda, tai pašā punktā, par kuru tālāk Stjuarts nebija ticis. Ekspedīcijas tālākais ceļš virzījās gandrīz gar simt trīsdesmit pirmo meridiānu, tas ir, par septiņiem grādiem uz rietumiem no Bērka maršruta.

Par jauno pētījumu bāzi vajadzēja kļūt Ņūkāslvoteras baseinam. Stjuarts veltīgi mēģināja izlauzties cauri biezajiem mežiem uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem. Tāpat viņam neizdevās sasniegt rietumos Viktorijas upi, jo ceļu aizšķērsoja necaurejama krūmu biežņa.

Tad Stjuarts nolēma apmesties citā vietā, un viņam izdevās ierīkot nometni mazliet tālāk uz ziemeļiem — Haueras purvos. No šejienes virzīdamies uz austrumiem, viņš atrada zālainā līdzenumā Deilija strautu un nogāja gar to uz augšu apmēram trīsdesmit jūdzes.

Apkārtne kļuva aizvien jaukāka. Leknās ganības iepriecētu un padarītu bagātu jebkuru skvoteru. Eikalipti sasniedza pārsteidzošu augstumu. Sajūsminātais Stjuarts turpināja virzīšanos uz priekšu. Viņš nonāca pie Strengvejas upes un tās pietekas Rouperkrīkas, ko bija atklājis Leiharts. Sī upe vēla ūdeņus cauri lieliskām palmu birzīm, kas bija šīs tropu zemes cienīgas. Šejienes iezemiešu ciltīs pētniekus uzņēma laipni.

Tālāk ekspedīcija devās uz ziemeļrietumiem, meklēdama smilšakmens un dzelzsrūdas klinšu kalnājā izteku Adelaidas upei, kas ietek Vandimena līcī. Upe plūdināja ūdeņus cauri Arnheimas apgabalam starp kāpostpal- mām, bambusiem, pīnijām, pandāniem, Adelaida pletās aizvien platāka, krasti kļuva aizvien purvaināki. Jūra vairs nebija tālu.

Otrdien, 22. jūlijā, Stjuarts ierīkoja nometni Frešvoteras purvos. Virzīšanos uz priekšu aizkavēja neskaitāmi strauti. Un Stjuarts nosūtīja trīs biedrus uzmeklēt kādu labāku ceļu. Nākamajā dienā, gan apiedams nepārejamas ūdens lāmas, gan grimdams slīkšņās, Stjuarts beidzot nonāca zālainā līdzenumā, kur auga gumijkoku birztalas un nepazīstami koki ar šķiedrainu mizu. Te baros laidelējās zosis, ibisi un vēl kādi ārkārtīgi tramīgi ūdensputni. Iedzimto nekur tuvumā nebija. Tikai tālumā pacēlās viņu apmetņu dūmi.

24. jūlijā, deviņus mēnešus pēc ekspedīcijas iziešanas no Adelaidas, Stjuarts pulksten astoņos divdesmit minūtēs no rīta devās uz ziemeļiem, cerēdams tai pašā dienā sasniegt okeāna krastu. Parādījās nelieli pauguri, augsne bija sētin nosēta ar dzelzsrūdas un vulkānisko iežu gabaliem. Koki kļuva aizvien zemāki, viss liecināja par jūras tuvumu. Skatienam pavērās plaša, jūras uzskalota paleja, kuru ietvēra biezi krūmi. Stjuarts skaidri dzirdēja piekrastes bangu šalkoņu, taču ceļabiedriem neko neteica. Ekspedīcija iegāja vīnogulājiem piestīgotā jaunaudzē.

Stjuarts paspēra vēl dažus soļus — un viņš stāvēja Indijas okeāna krastā.

«Jūra! Jūra!» Trings pārsteigts iesaucās.

Piesteidzās klāt pārējie ekspedīcijas locekļi un apsveica Indijas okeānu ar trīskārtēju «urā!» saucienu.

Kontinents bija šķērsots jau otro reizi!

Izpildīdams gubernatoram Ričardam Makdonelam doto solījumu, Stjuarts iebrida viļņos un nomazgāja jūras ūdenī seju un rokas. Pēc tam viņš devās atpakaļ uz ieleju un iegrieza kokā savus iniciāļus — J. M. D. S. Uz naktsguļu ceļinieki apmetās pie kāda strautiņa ar dzidru ūdeni.

Nākamajā rītā Trings devās izlūkot, vai no dienvidrietumiem var piekļūt Adelaidas ietekai. Taču purvainajā zemē zirgiem stiga kājas un vajadzēja no šī nodoma atteikties. Tad Stjuarts izraudzījās kādā klajumiņā augstu koku, nocirta tam apakšējos zarus un uzvilka galotnē Austrālijas karogu. Koka mizā tika iegriezti šādi vārdi: Meklē zemē vienu pēdu uz dienvidiem no šejienes.

Ja kādreiz kāds ceļotājs parakņās zemi norādītajā vietā, viņš atradīs tur skārda kārbu ar dokumentu, kurā ierakstītie vārdi man iespiedušies atmiņā:

«LIELAIS CEĻOJUMS CAURI VISAI AUSTRĀLIJAI NO DIENVIDIEM UZ ZIEMEĻIEM

Džona Makdonalda Stjuarta vadībā pētnieki sasniedza šo vietu 1862. gada 25. jūlijā, pēc tam kad bija šķērsojuši visu Austrālijas kontinentu no Dienvidu jūras līdz Indijas okeānam, iziedami cauri šā kontinenta centram. Adelaidu viņi atstāja 1861. gada 26. oktobrī, bet pēdējo angļu koloniju ziemeļos — 1862. gada 21. janvārī. Par godu šim laimīgajam notikumam viņi uzvilka šeit Austrālijas karogu ar ekspedīcijas vadītāja vārdu. Viss ir labākajā kārtībā. Lai dievs sarga karalieni!»

Apakšā bija parakstījušies Stjuarts un viņa ceļabiedri.

Tā tika iemūžināts šis dižais sasniegums, kura slava pārskrēja visu zemeslodi.

—   Bet vai šie drošsirdīgie cejotāji sastapās ar saviem draugiem dienvidos? — lēdija Helēna jautāja.

—   Jā, kundze, — Paganels atbildēja, — dienvidus sasniedza visi, taču tas viņiem dārgi maksāja. Vislielākās mokas pārcieta pats Stjuarts. Kad viņš devās atpakaļceļā uz Adelaidu, viņa veselību bija stipri iedragājis skorbuts. Septembra sākumā slimība tik stipri progresēja, ka Stjuarts jau zaudēja cerību kādreiz ieraudzīt apdzīvotas vietas. Viņš vairs nejaudāja nosēdēt seglos un gulēja palankīnā starp diviem zirgiem. Viņš sāka spļaut asinis, un tas viņu galīgi novārdzināja. Vajadzēja nokaut vienu no zirgiem, lai izvārītu viņam buljonu. 28. oktobrī viņš bija tuvu nāvei, kad pēkšņi iestājās krīze — un viņš sāka atlabt. 10. decembrī ekspedīcija pilnā sastāvā sasniedza pirmās kolonistu apmetnes.

17. decembrī Stjuartu jūsmīgi sagaidīja Adelaidas iedzīvotāji. Taču viņa veselība jau bija iedragāta, un drīz vien, saņēmis no Ģeogrāfijas biedrības lielo zelta medaļu, viņš aizbrauca ar kuģi «Induss» uz savu dārgo Skotiju, uz savu dzimteni, kur pēc atgriešanās mēs varēsim viou satikt.[33]

—   Sim vīram piemīt liels morāls spēks, — Glenervens sacīja, — kas palīdz veikt diženus darbus daudz vairāk par fizisko spēku. Skotija var lepoties, ka viņai ir tāds dēls.

—  Vai pēc Stjuarta neviens no pētniekiem nav centies izdarīt jaunus atklājumus? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Kā ne, kundze, — Paganels atbildēja, — jau vairākkārt esmu pieminējis Leihartu. Šis ceļotājs jau 1844. gadā izdarīja ievērojamus atklājumus Austrālijas ziemeļos. 1848. gadā viņš devās otrajā ekspedīcijā uz ziemeļaustrumiem. Nu jau pagājuši septiņpadsmit gadi, kopš par viņu nav nekādu ziņu. Pagājušajā gadā ievērojamais botāniķis doktors Millers no Melburnas sāka vākt līdzekļus, lai organizētu jaunu ekspedīciju Leiharta meklēšanai. Vajadzīgā summa drīz vien bija savākta, un pulciņš bezbailīgu skvoteru gudrā un uzņēmīgā Makintaira vadībā 1864. gada 21. jūnijā atstāja Paro upes zālainos krastus. Patlaban, kad stāstu jums par šo ekspedīciju, viņi droši vien atrodas dziļi kontinenta iekšienē un tur meklē

Leihartu. Lai viņiem laba veiksme, lai ari mes, tāpat kā viņi, atrodam savus dārgos draugus!

Tā ģeogrāfs pabeidza savu stāstu. Bija jau vēls vakars. Pateikušies Paganelam, klausītāji izklīda, un pēc brīža visi jau gulēja ciešā miegā. Vienīgi pulksteņputns baltā gumijkoka lapotnē vienmērīgi tinkšķināja mierpilnās nakts sekundes.

## XII nodaļa. MELBURNAS—SANDHĒRSTAS DZELZCEĻŠ

Airtona nodoms atstāt Vimeras krastus un doties pēc kalēja uz Blek- pointas stansiju bija modinājis majorā zināmas bažas. Taču par savām aizdomām viņš nebilda ne vārda, tikai sāka vērot upes apkaimi. Nekas netraucēja kluso lauku mieru. īsā nakts pagāja ātri, un pie apvāršņa atkal parādījās saule.

Glenervens raizējās vienīgi par to, lai Airtons neatgrieztos viens pats. Pajūgs bez labošanas nevarēja braukt tālāk. Tas aizkavētu ceļiniekus uz vairākām,dienam, bet Glenervens, alkdams iespējami ātrāk sasniegt mērķi, nekādā 'ziņā negribēja kavēties.

Par laimi, Airtons nebija velti šķiedis nedz laiku, nedz pūles. Nākamās dienas rītausmā viņš jau bija atpakaļ. Kopā ar viņu ieradās kāds vīrs, kas dēvēja sevi par Blekpointas stansijas kalēju. Tas bija spēcīgs liela auguma tēvainis ar rupju un dzīvniecisku seju, kas nemodināja simpātijas. Taču svarīgi bija vienīgi tas, lai viņš prastu savu amatu. Vismaz viņš nebija pļāpīgs un velti muti nevārstīja.

—   Vai viņš ir labs kalējs? — Džons Mengls jautāja bocmanim.

—   Es pazīstu viņu tikpat labi kā jūs, kaptein, — Airtons atbildēja. — Tūlīt redzēsim.

Kalējs stājās pie darba. Pēc tā, kā viņš laboja ratus, varēja skaidri samanīt amata pratēju. Viņš strādāja veikli un bija apbrīnojami spēcīgs. Majors pamanīja ap viņa izdilušajiem apakšdelmiem virs plaukstām melnus asinsizplūdumu apļus. Tas liecināja par nesenu ievainojumu, ko vāji apslēpa apskranduša vilnas krekla piedurknes. Maknebs pavaicāja kalējam, kā radušās šīs droši vien gaužām sāpīgās brūces, taču uzrunātais, neko neatbildējis, turpināja strādāt. Pēc divām stundām rati bija izlaboti.

Arī Glenervena zirgu kalējs apkala ļoti ātri. Pakavus viņš bija atnesis līdzi jau gatavus. Majora vērīgajam skatienam nepaslīdēja garām kāda īpatnība. Pakavu priekšpusē bija iecirsta āboliņa lapa. Maknebs norādīja uz to Airtonam.

— Tā ir Blekpointas zīme, — bocmanis paskaidroja, — tā palīdz atrast pēc pēdām zirgus, kas aizbēguši no stansijas, un nesajaukt tos ar svešiem.

Apkalis zirgus, kalējs pieprasīja samaksu par darbu un aizgāja, nepateicis ne četrus vārdus.

Pēc pusstundas ceļinieki jau atkal devās tālāk. Aiz mimozu krūmiem pletās bezgala plašs klajums, kas pilnīgi attaisnoja savu nosaukumu — open plaitiK Šur tur starp krūmiem, garo zāli un lopu aplokiem rēgojās kvarcu un dzelzi saturošu iežu bluķi. Pēc dažām jūdzēm ratu riteņi diezgan dziļi iegriezās miklā zemē, kur čaloja līkumoti, gigantisku niedru biezokņos paslēpušies krīki. Pēc tam ceļš veda pāri plašiem, pusizžuvu- šiem sālsezeriem. Ceļojums norisa bez grūtībām un nebija arī garlaicīgs.

Lēdija Helēna ielūdza viesos jātniekus pēc kārtas, jo viņas salons bija diezgan pašaurs. Tādējādi ikviens no viņiem atpūtās pēc nogurdinoša jājiena seglos un pavadīja laiku sarunā ar jauko namamāti. Lēdija Helēna un mis Mērija prata uzņemt viesus ar aizkustinošu laipnību. Ielūgumu ierasties salonā, protams, saņēma arī Džons Mengls, un viņa risinātās sarunas, lai gan bija nopietnas, ceļinieces nebūt negarlaikoja.

Karavāna šķērsoja pa diagonāli Kroulendas—Horshemas pasta ceļu, kas ir tik putekļains, ka jātnieki to parasti nemaz neizmanto. Netālu no Talbotas apgabala robežas ceļinieki pabrauca garām zemu pakalnu virknei un vakarā apmetās uz naktsguļu trīs jūdzes uz ziemeļiem no Meri- boro. Smidzināja smalks lietus, kas jebkurā citā zemē būtu izmiekšķējis augsni, turpretī šeit gaiss apbrīnojami ātri uzsūca valgmi, un tāpēc nometnes iekārtošana nesagādāja nekādas grūtības.

Nākamajā dienā, 29. decembri, virzīšanos uz priekšu nedaudz aizkavēja kalniene, kas atgādināja Šveici miniatūrā. Ceļš visu laiku gāja gan kalnā, gan lejā, un braucējus diezgan pamatīgi kratīja. Tāpēc kādu gabalu viņi labprāt pagāja kājām, jo tas bija daudz patīkamāk.

Pulksten vienpadsmitos ceļinieki tuvojās Karlsbrukai, diezgan ievērojamai pilsētai. Airtons bija tais domās, ka pilsētai vajag apbraukt apkārt, tajā neiegriežoties, lai velti netērētu laiku. Glenervens viņam piekrita, turpretī Paganels, kas vienmēr alka redzēt ko neparastu, gaužām gribēja apmeklēt Karlsbruku. Viņam šī iespēja ari tika dota, kamēr pajūgs lēnām turpināja savu ceļu.

Paganels, kā parasti, paņēma līdz ari Robertu. Viņi uzkavējās pilsētā tikai īsu laiciņu, taču ar to pilnīgi pietika, lai zinātnieks gūtu skaidru priekšstatu par Austrālijas pilsētām. Karlsbrukā bija banka, tiesas pils» tirgus, skola, baznīca un kāds simts gluži vienādu ķieģeļu māju. Visas celtnes bija izvietotas pēc angļu sistēmas — regulārā četrstūrī, kuru sadalīja paralēlas ielas. Nav nekā vienkāršāka par šādu apbūvi un nav arī nekā vienmuļāka. Pilsētai plešoties plašumā, ielas tiek pagarinātas tāpat kā augoša bērna bikšeles, un sākotnējā simetrija netiek izjaukta.

Karlsbrukā valdīja liela rosība, kas vispār raksturīga šais nupat dzimušajās pilsētās. Tā vien šķiet, ka Austrālijā pilsētas aug gluži tāpat kā koki dāsnajā saules siltumā. Pa ielām steidzās veikalnieki, zelta tirgotāji drūzmējās pie transporta kantoriem. Dārgo metālu vietējās policijas apsardzībā šurp ved no Bendigo un Aleksandra kalna atradnēm. Visi šie peļ- ņaskārie cilvēki bija tik ļoti aizņemti ar saviem veikaliem, ka pilsētā iebraukušos svešiniekus šai rosīgajā mudžeklī viņi nemaz nepamanīja.

Stundas laikā apskatījuši Karlsbruku, Paganels un Roberts panāca ceļabiedrus, kuri tagad virzījās gar rūpīgi apstrādātiem laukiem. Tālāk pletās plašas prērijas, tā sauktais Loulevelas līdzenums. Ar neskaitāmiem aitu ganāmpulkiem un ganu būdām. Pēc tam bez kādas pārejas, kā jau tas ir raksturīgs Austrālijas dabai, pēkšņi skatienam pavērās tuksnesis. Simp- sona pakalni un Tarangoveras kalns iezīmēja Lodo apgabala dienvidu robežu uz simt četrdesmit ceturtā garuma grāda.

Līdz šim ekspedīcija nebija sastapusi ceļā nevienu iezemiešu cilti. Glenervens jau sāka prātot, ka Austrālijā austrālieši nemaz nebūs atrodami tāpat kā Argentīnas pampās — indiāņi. Taču Paganels viņam paskaidroja, ka šais platuma grādos mežonīgās ciltis lielākoties klaiņo Mare- jas līdzenumā kādas simt jūdzes uz austrumiem.

—  Mēs tuvojamies zelta zemei, — Paganels turpināja. — Pēc nepilnām divām dienām mēs jau būsim bagātajā Aleksandra kalna rajonā. Turp 1852. gadā zeltrači plūda veseliem bariem. Iezemieši bija spiesti bēgt uz Austrālijas vidienes tuksnešiem. Lai gan vēl nekas nav manāms, mēs atrodamies civilizētā zemē un vēl šodien pievakarē šķērsosim dzelzceļu, kas savieno Marejas krastus ar jūru. Tomēr man jāatzīst, dārgie draugi, ka dzelzceļš Austrālijā manā uztverē šķiet kaut kas aplam dīvains.

—   Kāpēc tā, Paganel? — Glenervens vaicāja.

—   Kāpēc? Tāpēc, ka tas nesader kopā ar pārējo dabu. Es zinu, ka jūs, angļi, esat pieraduši kolonizēt savus aizjūras īpašumus, jūs esat ievilkusi telegrāfu Jaunzēlandē un rīkojat tur pat vispasaules izstādes un jums dzelzceļš Austrālijā šķiet kaut kas gluži ikdienišķs. Turpretī tādam fran-

Bija notikusi drausmīga katastrofa.

cūzim kā man tas mulsina prātu un sajauc visus priekšstatus par Austrāliju.

—   Tas tāpēc, ka jūs raugāties nevis nākotnē, bet gan pagātnē, —< Džons Mengls piebilda.

—  Tas tiesa, — Paganels atbildēja. — Tomēr lokomotīves, kas svelpdamas joņo cauri tuksnešiem, tvaika mutuļi, kas ietin mimozu un eikaliptu lapotnes, ehidnas, pīļknābji un kazuāri, kas bēg no ātrvilcieniem, mežoņi,kas pulksten trijos trīsdesmit minūtēs sēžas šais ātrvilcienos, lai brauktu no Melburnas uz Kaintonu, Kāslmenu, Sandhērstu vai Ečuku, — tas viss. pārsteidz un mulsina jebkuru cilvēku, ja vien viņš nav anglis vai amerikānis. Jūsu dzelzceļi laupa tuksnešiem poēziju.

—   Nieki! Galvenais, lai tuksnešos ienāktu progress! — majors atsaucās.

Šo diskusiju pārtrauca spalgs lokomotīves svilpiens. Ceļinieki atradās vairs tikai nepilnu jūdzi no dzelzceļa. Lokomotīve, nākdama lēnā gaitā no* dienvidiem, apstājās tieši tai vietā, kur ceļš, pa kuru brauca ekspedīcijas rati, šķērsoja dzelzceļu.

Šis dzelzceļš, kā Paganels bija paskaidrojis, savienoja Viktorijas provinces galvaspilsētu ar Austrālijas lielāko upi — Mareju. Varenā straume,, kuru Stērts atklāja 1828. gadā, iztek no Austrālijas Alpiem. Pēc tam, uzņēmusi Laklanas un Dārlingas ūdeņus, tā plūst visgarām Viktorijas provinces ziemeļu robežai un ietek Enkauntera līcī netālu no Adelaidas. Savus ūdeņus Mareja plūdina cauri bagātām un auglīgām zemēm, un, pastāvot ērtai dzelzceļa satiksmei ar Melburnu, tās krastos izaug aizvien jaunas un jaunas skvoteru stansijas.

Šī dzelzceļa līnija tiek ekspluatēta simt piecu jūdžu garumā starp Melburnu un Sandhērstu un vienlaikus apkalpo arī Kaintonas un Kāslme- nas pilsētas. Dzelzceļa posmu septiņdesmit jūdžu garumā vēl tikai būvē, un tas stiepjas līdz Riverinas kolonijas galvaspilsētai Ečukai, kura tikai šogad nodibināta Marejas upes krastos.

Trīsdesmit septītā paralēle šķērso dzelzceļa stigu dažas jūdzes uz ziemeļiem no Kāslmenas, tieši pie Kemdenas tilta, kas ved pāri Lūtonai, vienai no daudzajām Marejas pietekām.

Uz šo vietu Airtons vadīja pajūgu nopakaļ jātniekiem, kuri varēja aulekšot līdz pat Kemdenas tiltam. Ceļiniekus turp vilināja aizvien pieaugoša ziņkāre.

Uz dzelzceļa tiltu traucās lieli ļaužu pūļi. Apkārtējo stansiju iedzīvotāji atstāja mājas, gani pameta ganāmpulkus un pulcējās abpus dzelzceļa stigas. Visur bija dzirdami saucieni:

—   Uz dzelzceļu! Uz dzelzceļu!

Acīmredzot šo satraukumu bija izraisījis kāds svarīgs notikums, iespējams, kāda liela katastrofa. Glenervens un viņa ceļabiedri skubināja zirgus. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija pie Kemdenas tilta. Tur viņi tūdaļ1 saprata, kāpēc šeit pulcējas tik daudz ļaužu.

Bija notikusi dr&usmīga katastrofa. Te nebija sadūrušies divi pretimnākoši vilcieni, bet gan viens vilciens noskrējis no sliedēm un iegāzies upē. Posta aina atgādināja vislielākās katastrofas uz Amerikas dzelzceļa līnijām. Upē, kuru šķērsoja dzelzceļš, rēgojās vagonu un lokomotīves atliekas. Vai nu tilts nebija izturējis vilciena smagumu, vai arī vilciens nogājis no sliedēm, taču no sešiem vagoniem pieci kopā ar lokomotīvi bija iegāzušies Lūtonas gultnē. Vienīgi pēdējais vagons, pārtrūkstot sakabes ķēdei, brīnumainā kārtā bija palicis neskarts un stāvēja uz sliedēm pāris pēdu no bezdibeņa. Apakšā draudīgi rēgojās saliektas, nomelnējušas asis, sadragāti vagoni, sagriezušās sliedes, apdeguši gulšņi. No satricinājuma pār- sprāgušā tvaika katla gabali bija-izmētāti tālu visapkārt. No visas bezveidīgo palieku gūzmas vēl cēlās liesmu mēles un tvaika mutuļi kopā ar melniem dūmiem. Pēc šaušalīgas katastrofas vēl šaušalīgāks ugunsgrēks! Sur tur varēja redzēt asinspeļķes, norautus locekļus, sakropļotus, apgruz- dušus līķus. Bija baigi pat iedomāties, cik daudz upuru aprakts zem šiem gruvešiem.,

Glenervens, Paganels, majors un Džons Mengls, iejukuši pūlī, ieklausījās, ko ļaudis runāja. Ikviens centās rast izskaidrojumu katastrofai, kamēr norisa glābšanas darbi.

—   Droši vien tilts ielūza, — kāds sacīja.

—   Kur nu tilts! — viņam atbildēja. — Kā tas varēja ielūzt, ja vēl tagad vesels! Kā redzams, pirms vilciena pienākšanas sargs aizmirsis to savienot. Tas arī viss.

Patiesi, tas bija izgriežamais tilts, ko atvēra, lai pa upi varētu braukt kuģi. Vai tiešām uzraugs nepiedo'damas nolaidības dēļ būtu aizmirsis tiltu savienot un ātrvilciens, joņodams pilnā ātrumā, zaudējis zem riteņiem pamatu un iegāzies Lūtonā? Sāda hipotēze, šķiet, bija visai ticama, jo, kaut arī puse tilta atradās zem sadragātajiem vagoniem, taču otra puse pretējā krastā joprojām karājās pilnīgi veselajās ķēdēs. Vairāk nekā skaidrs! Katastrofa bija notikusi uzrauga nevērības dēļ.

Katastrofā bija cietis ātrvilciens nr. 37, kas pulksten vienpadsmitos četrdesmit piecās minūtēs bija izbraucis no Melburnas. Apmēram pulksten trijos piecpadsmit minūtēs no rīta, atstājis pirms divdesmit piecām minūtēm Kāslmenas staciju, vilciens uzbrauca uz Kemdenas tilta un iegāzās upē. Pēdējā vagona pasažieri un kalpotāji tūdaļ steidzās lūgt palīdzību, taču telegrāfs, kura stabi bija notriekti zemē, vairs nedarbojās. Tāpēc Kāslmenas varas pārstāvji ieradās notikuma vietā pēc trim stundām. Tādējādi tikai pulksten sešos no rīta izdevās uzsākt glābšanas darbus kolonijas galvenā inspektora Mičela vadībā. Notikuma vietā ieradās policistu vienība ar virsnieku priekšgalā. Palīgā nāca arī skvoteri ar saviem strādniekiem. Vispirms glābēji dzēsa uguni, kas milzīgā ātrumā draudēja aprīt gruvešu kaudzi. Vairāki līdz nepazīšanai sakropļoti līķi tika nolikti dzelzceļa uzbēruma malā. Taču vajadzēja atteikties no domām izvilkt no šīs pekles kaut vienu dzīvu būtni. Uguns ātri paveica savu posta darbu. No visiem vilciena pasažieriem, kuru skaits nebija zināms, dzīvi bija palikuši tikai desmit, kas atradās pēdējā vagonā. Dzelzceļa administrācija bija atsūtījusi lokomotīvi, lai nogādātu viņus atpakaļ Kāslmenā.

Tikmēr lords Glenervens, stādījies priekšā inspektoram, sarunājās ar viņu un policijas virsnieku. Tas bija garš, kalsnējs, nesatricināmi aukstasinīgs vīrs; ja arī viņa sirds dziļumos slēpās kādas jūtas, tad viņa bezkaislīgajā sejā tās nebija manāmas. Pret uzbrukušo nelaimi viņš izturējās kā matemātiķis pret uzdevumu, kurš jāatrisina un kurā jāatrod nezināmais. Tāpēc pēc Glenervena vārdiem «Kāda briesmīga nelaime!» viņš mierīgi atbildēja:

—   Vēl vairāk nekā nelaime, milord.

—   Vairāk nekā nelaime! — Glenervens iesaucās. — Kas var būt vēl briesmīgāks par šādu nelaimi?

—   Noziegums! — policijas virsnieks mierīgi atbildēja.

Negaidītās atbildes pārsteigts, Glenervens jautājoši uzlūkoja inspektoru Mičelu.

—   Jā, milord, — galvenais inspektors atsaucās, — izdarītā izmeklēšana liecina, ka katastrofas cēlonis ir noziegums. Pēdējais vagons izlaupīts. Pasažieriem, kas bija palikuši dzīvi, uzbruka pieci vai seši ļaundari. Tilts acīmredzot atstāts izgriezts nevis nolaidības dēļ, bet gan ar iepriekšēju nolūku. Un, tā kā uzraugs nozudis, varam secināt, ka arī šis neģēlis bijis nozieguma līdzdalībnieks.

Policijas virsnieks noraidoši pašūpoja galvu.

—   Jūs, kā redzams, tā nedomājat? — Mičels viņam jautāja.

—   Nedomāju vis, ka uzraugs būtu piedalījies noziegumā.

—   Taču vienīgi ar viņa līdzdalību izskaidrojams pieņēmums, ka noziegumu izdarījuši mežoņi, kas klaiņo Marejas līdzenumos, — inspektors iebilda. — Bez uzrauga palīdzības iezemieši nebūtu varējuši izgriezt tiltu, kura mehānismu viņi nemaz nepazīst.

—   Pareizi, — policijas virsnieks piekrita.

—   Turklāt, — Mičels turpināja, — kā liecina kapteinis, kura kuģis izbrauca caur Kemdenas tiltu pulksten desmitos četrdesmit minūtēs vakarā, tilts saskaņā ar noteikumiem tika atkal aizvērts.

—   Pilnīgi pareizi.

—   Tāpēc tilta uzrauga līdzdalība, manuprāt, neapstrīdami pierādīta.

Taču policijas virsnieks atkal noraidoši pašūpoja galvu.

Tas bija jau atdzisušais tilta uzraugs.

—   Tātad jūs neuzskatāt, ka noziegumu izdarījuši mežoņi? — Glenervens viņam jautāja.

—   Nekādā ziņā.

—   Bet kas tad?

šai brīdī upes krastā kādu pusjūdzi augšpus tilta atskanēja satrauktas balsis. Kļūdams aizvien lielāks, pūlis nāca uz tilta pusi. Tā vidū divi vīri nesa līķi. Tas bija jau atdzisušais tilta uzraugs. Dunča dūriens bija trāpījis viņam tieši sirdī. Slepkavas bija aizvilkuši savu upuri tālāk prom no Kemdenas tilta, acīmredzot lai-sākumā novirzītu policiju uz nepareizām pēdām. Atrastais līķis pilnīgi apstiprināja policijas virsnieka pieņēmumu. Mežoņiem ar šo noziegumu nebija nekāda sakara.

—   Tie, kas nogalinājuši sargu, — policijas virsnieks teica, — acīmredzot labi pazīst šo nieciņu.

To teikdams, viņš parādīja rokudzelžus, kas sastāvēja no diviem kopā saslēgtiem gredzeniem.

—   Drīz vien, — viņš piebilda, — man būs patīkama izdevība pasniegt viņiem šo rokassprādzi kā Jaungada dāvanu.

—   Tātad jūs turat aizdomās …

—   … pasažierus, kas brauc bez maksas viņas majestātes kuģos.

—   Ko?! Katordzniekus! — iesaucās Paganels, kas pazina šo Austrālijas kolonijās lietoto metaforu.

—   Es domāju, ka izsūtītajiem nav tiesību uzturēties Viktorijas provincē, — Glenervens piebilda.

—   Tas neko nenozīmē, — policijas virsnieks attrauca. — Lai arī viņiem šo tiesību nav, viņi tomēr tās izmanto. Reizēm izsūtītajiem izdodas izbēgt, un diez vai būšu kļūdījies, sacīdams, ka šie ļaundari nākuši taisnā ceļā no Pērtas katorgas. Un varat man ticēt, ka viņi tur atgriezīsies.

Inspektors Mičels ar žestu apstiprināja policijas virsnieka vārdus. Sai brīdī pie dzelzceļa pārbrauktuves piestāja rati. Glenervens gribēja pasargāt pasažieres no briesmīgā skata. Viņš tūdaļ atvadījās no galvenā inspektora un aicināja ceļabiedrus sekot viņam.

—   Sīs katastrofas dēļ mēs nedrīkstam pārtraukt ceļojumu.

Piejājis pie ratiem, Glenervens izstāstīja lēdijai Helēnai par dzelzceļa katastrofu, noklusēdams, ka cēlonis tai bijis noziegums. Viņš neminēja ne vārda arī par izbēgušo katordznieku bandu. To viņš gribēja pateikt vienīgi Airtonam. Ceļinieku pulciņš pārbrauca pāri dzelzceļa stigai dažus simtus tuāžu augšpus tilta un turpināja aizsākto ceļu uz austrumiem.

## XIII nodaja pirmĀ godalga ĢeogrĀfijĀ

Apvāršņa malā pāris jūdžu no dzelzceļa stigas, noslēgdami līdzenumu, pacēlās iegareni pakalni. Pajūgs drīz vien iebrauca šaurās, līkumotās aizās, kas izveda ceļiniekus brīnum jaukā klajumā, kur nevis birzīs, bet atsevišķos puduros visā savā tropiskajā krāšņumā kuploja skaisti koki.

Iezemiešu puisēns gulēja.


Vislielāko apbrīnu izraisīja kazuarīni, kas, šķiet, bija patapinājuši no ozola vareno stumbru, no akācijas — smaržīgās pākstis, bet no priedes — tvirtās, zilganās skujas. Kazuarīnu zari sakļāvās kopā ar slaido, bezgala graciozo banksiju koniskajām galotnēm. Milzīgie krūmi ar nolīkušajiem zariem šai biezoknī atgādināja zajas ūdens šaltis, kas līst no pārpilniem baseiniem. Skatiens klīda starp šiem dabas brīnumiem, nevarēdams izšķirties, pie kā apstāties.

Ceļinieku pulciņš kādu brīdi šeit uzkavējās. Airtons pēc lēdijas Helēnas pavēles apturēja vēršus. Ratu riteņi pārstāja čirkstēt kvarca smiltīs. Zem koku skupsnām pletās gari, zaļi paklāji. Kaut kādi regulāri zemes paaugstinājumi sadalīja tos gluži labi samanāmos kvadrātos, kas veidoja itin kā šaha galdiņu.

Paganels nemaldījās, sazīmēdams poētiskajā, zaļajā laukā mūžīgās atdusas vietu. Gandrīz pilnīgi ar zāli aizaugušie četrstūri, ko ceļotāji tagad tik reti sastop Austrālijas zemē, bija kapu kopiņas.

—   Tās ir nāves birzis, — ģeogrāfs paskaidroja.

Patiesi ceļinieku priekšā atradās iezemiešu kapsēta, taču tā bija tik jauka, tik patīkami ēnaina, tik pilna līksmu putnu čalu, ka nemodināja nekādas skumīgas domas. Kapsētu varēja noturēt par Ēdenes dārzu tais laikos, kad nāvei uz Zemes nebija vietas. Sis dārzs šķita kā radīts dzīvajiem. Kapu kopiņas, kuras mežoņi kādreiz bija tik rūpīgi kopuši, sāka jau izgaist zem zaļās zāles uzplūdiem. Svešzemnieku iebrukums bija padzinis austrāliešus tālu no vietām, kur atdusējās viņu senči, un bija skaidrs, ka. kolonizācijai turpinoties, šais nāves laukos ganīsies lopu bari. Tāpēc šīs birzis sastopamas aizvien retāk un vienaldzīgs ceļotājs bieži vien mīda kājām zemi, kurā atdusas vēl necik sen aizgājusi paaudze.

Tikmēr Paganels un Roberts, apsteiguši ceļabiedrus, jāja pa ēnainajām alejām starp zaļajiem kapu uzkalniņiem. Viņi sarunājās, viens otru izglītodami, jo, kā ģeogrāfs apgalvoja, no sarunām ar jauno Grantu viņš daudz ko gūstot. Abi draugi vēl nebija nojājuši ne ceturtdaļu jūdzes, kad lords Glenervens ieraudzīja, ka viņi apstājas, pēc tam nokāpj no zirgiem un noliecas pie zemes. Spriežot pēc izteiksmīgajiem žestiem, viņi bija uzgājuši kaut ko gaužām interesantu.

Airtons paskubināja vēršus, un rati drīz vien panāca abus draugus. Tūdaļ arī pārējiem ceļiniekiem kļuva skaidrs, kas bija licis Paganelam un Robertam apstāties un tik ļoti brīnīties. Kuplas banksijas paēnā saldā miegā gulēja gadus astoņus vecs, eiropiešu drānās ģērbies iezemiešu puisēns. Uz to, ka zēns ir Austrālijas vidienes iedzimtais, nepārprotami norādīja visas viņa rasei raksturīgās pazīmes: sprogainie mati, turpat vai melnā āda, plakanais deguns, biezās lūpas un neparasti garās rokas. Taču puisēna saprātīgā seja liecināja, ka mazais mežonis izrauts no savas vides un ir jau baudījis civilizāciju.

Lēdija Helēna ieinteresēta izkāpa no ratiem, un drīz vien viss ceļinieku pulciņš ielenca mazo iezemieti, kas gulēja dziļā miegā.

—   Nabaga bērns! — Mērija Granta iesaucās. — Vai tiešām viņš būtu apmaldījies šajā tuksnesī?

—  Manuprāt, — lēdija Helēna sacīja, — viņš nācis no tālienes apmeklēt šīs nāves birzis. Šeit droši vien atdusas tie, kurus viņš mīlējis.

—   Vjņu nevar tā atstāt, — Roberts teica. — Viņš šeit ir gluži viens un …

Roberts nepaguva līdz galam izteikt līdzjūtības pilno teikumu, kad mazais austrālietis miegā pagriezās uz otriem sāniem, un pārsteigtie ceļinieki ieraudzīja viņam uz muguras plakātu, uz kura bija rakstīts:

TOLINE,

TO BE CONDUCTED TO ECHUCA CARE OF JEFERIES SMITH, RAILWAY PORTER. PRAIPED.[34]

—   Ak, šie angļi! — Paganels iesaucās. — Uz to spējīgi vienīgi angļi! Viņi pārsūta bērnu gluži kā pasta saini. Apraksta kā aploksni. Tiesa, man stāstīja, ka viņi tā darot, taču es negribēju tam ticēt.

—   Nabadziņš! — lēdija Helēna ierunājās. — Vai tik viņš nebrauca tai pašā vilcienā, kas nogāzās no Kemdenas tilta? Varbūt viņa vecāki aizgājuši bojā un viņš tagad viens pats pasaulē.

—   Nedomāju vis, kundze, — Džons Mengls sacīja. — Gluži otrādi, šis uzraksts liecina, ka viņš ceļojis viens.

—   Viņš mostas, — Mērija Granta pavēstīja.

Patiesi puisēns modās no miega. Viņa acis pavērās un, spožās dienas gaismas apžilbinātas, tūdaļ atkal aizvērās. Lēdija Helēna pieskārās viņa rokai. Zēns piecēlās un pavērās ceļiniekos izbrīnās pilnu skatienu. Pirmajā mirklī viņa sejā atplaiksnījās bailes, taču lēdijas Glenervenas klātbūtne viņu nomierināja.

—   Vai tu saproti angliski, mīļo puisīt? — jaunā sieviete viņu uzrunāja.

—   Es saprotu un runāju angliski, — puisēns atbildēja ceļinieku dzimtajā valodā, taču ar skaidri izteiktu akcentu.

Viņa izruna atgādināja akcentu, ar kādu Apvienotās Karalistes valodā parasti runā franči.

—   Kā tevi sauc? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Tolinē, — mazais austrālietis atbildēja.

—   A! Tolinē! — Paganels iesaucās. — Ja nemaldos, austrāliešu valodā tas nozīmē «Koka miza»?

Tolinē apstiprinoši pamāja un atkal pievērsa skatienu ceļiniecēm.

—   No kurienes tu esi, mīļo puisīt? — lēdija Helēna turpināja iztaujāšanu.

—   No Melburnas, braucu pa Sandhērstas dzelzceļu.

—   Vai tu atradies vilcienā, kas nogāzās no Kemdenas tilta? — Glenervens jautāja.

—   Jā, ser, — Tolinē atbildēja. — Taču bībeles dievs mani pasargāja.

—   Vai tu brauci viens pats?

—   Viens pats. Mācītājs Pekstons uzticēja mani Džefrijam Smitam. Par nelaimi, nabaga konduktors nositās.

—   Vai nevienu citu tu šai vilcienā nepazini?

—   Nevienu, ser, taču dievs tas kungs ir allaž nomodā par bērniem un nekad viņus nepamet.

Tolinē sacīja šos vārdus maigā balsī, kas nāca no sirds dziļumiem. Kad viņš runāja par dievu, viņa balss kļuva svinīgi nopietna, acis kvēloja un bija jūtams, kā laužas uz āru visa šai jaunajā dvēselē ietvertā dedzība.

Puisēna reliģiskais entuziasms bija viegli izskaidrojams. Viņš bija viens no tiem iezemiešu bērniem, kurus angļu misionāri kristījuši un audzinājuši stingrajās metodistu tradīcijās. Viņa nosvērtās atbildes, cienīgā izturēšanās, tumšās drānas darīja viņu līdzīgu mazam mācītājam.

Bet kurp viņš devās pa šo tuksnesīgo apvidu un kāpēc bija aizgājis no Kemdenas tilta? Lēdija Helēna to pavaicāja viņam.

—   Es eju pie savas cilts uz Laklanu, — Tolinē paskaidroja. — Gribu apmeklēt savus piederīgos.

—   Viņi ir austrālieši? — Džons Mengls jautāja.

—   Laklanas austrālieši.

—   Vai tēvs un māte tev ir? — Roberts Grants vaicāja.

—   Jā, mans brāli, — Tolinē atbildēja, sniegdams roku jaunajam Grantam, kuru dziļi aizkustināja vārdi «mans brāli». Viņš apkampa mazo iezemieti, un abi zēni tūdaļ kļuva draugi.

Mazā mežoņa atbildes ceļiniekus tik ļoti ieinteresēja, ka viņi pamazām nosēdās turpat zemē un uzmanīgi klausījās. Saule jau slīga aiz lielajiem kokiem. Tā kā vieta naktsguļai šķita piemērota un nebija lielas nozīmes nobraukt vēl pāris jūdžu līdz nakts tumsai, Glenervens deva rīkojumu iekārtot šeit nometni. Airtons izjūdza vēršus, Milredijam un Vilsonam piepalīdzot, sapina tos un palaida ganīties savā vaļā. Matroži uzslēja telti. Olbinets pagatavoja vakariņas. Lai gan Tolinē bija izsalcis, viņš bija ar mieru piedalīties vakariņās tikai pēc ilgākas lūgšanas. Abi zēni apsēdās pie galda viens otram blakus. Roberts jaunajam draugam izraudzījās .gardakos kumosus, un Tolinē tos pieņema ar kautru un aizkustinošu .grāciju.

Sarunas pie galda sprēgāt sprēgāja. Ikviens izrādīja dzīvu interesi par mazo austrālieti un nevarēja vien beigt viņu iztaujāt. Ceļinieki vēlējās jeināt viņa dzīves stāstu. Tas bija pagalam vienkāršs. Tolinē liktenis bija gluži tāds pats kā daudziem nabadzīgajiem iezemiešiem, kas agrā bērnībā tika nodoti tuvējo koloniju labdarības biedrību gādībā. Austrāliešiem ir maiga daba. Viņiem nav tāda neganta naida pret iekarotājiem kā jaunzēlandiešiem un, iespējams, dažām ciltīm Austrālijas ziemeļos. Iezemieši bieži vien apmeklē lielās pilsētas — Adelaidu, Sidneju un Melburnu —, kur viņi pastaigājas visai primitīvos apģērbos. Viņi tur tirgojas ar dažādiem mājamatniecības izstrādājumiem, medniecības un zvejniecības rīkiem, ieročiem. Daži cilšu virsaiši droši vien taupības nolūkos labprāt ļauj saviem bērniem baudīt angļu izglītības labumus.

Tā bija rīkojušies arī Tolinē vecāki, mežoņi no plašā Laklanas novada viņpus Marejas upes. Piecu gadu laikā, kopš puisēns dzīvoja Melburnā, viņš nebija redzējis nevienu no saviem tuviniekiem. Un tomēr Tolinē sirdī neapdzisa ilgas pēc ģimenes, un viņš uzņēmās šo nogurdinošo ceļu pa tuksnesi, lai atkal redzētu savu cilti, kura, iespējams, jau izklīdusi Austrālijas kontinenta plašumos, lai redzētu savu ģimeni, kura droši vien jau krietni sarukusi.

—   Vai pēc tam, kad būsi noskūpstījis vecākus, tu atkal atgriezīsies Melburnā, mīļo puisīt? — lēdija Glenervena jautāja.

—   Jā, kundze, — Tolinē atbildēja, uzlūkodams jauno sievieti ar patiesu maigumu.

—   Un ko tu darīsi, kad izaugsi liels?

—   Es gribu izraut savus brāļus no nabadzības un nezināšanas posta! Gribu mācīt viņiem pazīt un mīlēt dievu! Gribu kļūt misionārs!

Sie vārdi, kurus ar tādu aizgrābtību izrunāja astoņus gadus vecais bērns, vieglprātīgiem zobgaļiem varētu izraisīt smieklus, taču nopietnie skoti tos saprata. Viņi apbrīnoja jaunā mācekļa reliģisko modrību, viņa gatavību doties cīņā. Paganels bija aizkustināts līdz sirds dziļumiem un juta patiesas simpātijas pret mazo austrālieti.

Atklāti runājot, līdz šim eiropiešu drēbēs ģērbtais mežonis ģeogrāfam nebija pa prātam. Viņš taču nebija braucis uz Austrāliju, lai apbrīnotu austrāliešus uzvalkos. Viņš vēlējās, lai austrāliešus klātu vienīgi tetovējums. Sis «pieklājīgais» uzvalks sajauca visus viņa priekšstatus par iezemiešiem. Taču Tolinē dedzības pilnie vārdi lika ģeogrāfam mainīt uzskatus un izteikt savu apbrīnu. Šās sarunas beigas padarīja cienījamo zinātnieku par mazā austrālieša labāko draugu.

Atbildot uz lēdijas Helēnas jautājumu, Tolinē pastāstīja, ka viņš mācoties Melburnas normālskolā, kuru vada mācītājs Pekstona kungs.

—   Ko tu mācies šai skolā? — lēdija Glenervena vaicāja.

—   Man māca tur bībeli, matemātiku, ģeogrāfiju …

—   A, ģeogrāfiju! — Paganels iesaucās, dziji ieinteresēts.

—  Jā, ser, — Tolinē atbildēja. — Pirms janvāra brīvdienām es saņēmu pat pirmo godalgu ģeogrāfijā.

—   Tu saņēmi godalgu ģeogrāfijā, draudziņ?

—   Te tā ir, ser, — Tolinē sacīja, vilkdams laukā no kabatas grāmatu.

Tā bija skaisti iesieta mazformāta bībele. Pirmās lapas otrajā pusē bija

rakstīts: Melburnas normālskolā, pirmā godalga ģeogrāfijā Tolinē no Laklanas.

Paganels vairs nevarēja savaldīties. Zili brīnumi: austrālietis pārzina ģeogrāfiju! Un viņš noskūpstīja Tolinē uz abiem vaigiem gluži tāpat kā mācītājs Pekstons godalgu izdalīšanas dienā. Paganelam vajadzēja zināt, ka austrāliešu skolās tas nav nekas neparasts. Jaunie mežoņi ģeogrāfijā ir joti apdāvināti un labprāt mācās šo priekšmetu, turpretī rēķināšana viņiem, neveicas.

Tolinē lāgā nesaprata, kāpēc viņu pēkšņi skūpsta. Lēdija Helēna viņam paskaidroja, ka Paganels ir slavens ģeogrāfs, turklāt izcils ģeogrāfijas skolotājs.

—   Ģeogrāfijas skolotājs! — Tolinē iesaucās. — Lūdzu, pārbaudiet manas zināšanas, ser!

—   Pārbaudīt tavas zināšanas, draudziņ? — Paganels atkārtoja. — Tas man nemaz nav jālūdz. Es grasījos to darīt bez tavas atļaujas. Man nav nekas pretī uzzināt, kā māca ģeogrāfiju Melburnas normālskolā.

—   Ja nu Tolinē jūs pārspēj, Paganel? — Maknebs jautāja.

—   Blēņas! — ģeogrāfs iesaucās. — Pārspēt Francijas Ģeogrāfijas biedrības sekretāru!

Sakārtojis uz deguna acenes, Paganels izslējās visā savā garajā augumā. Cienīgi, kā jau profesoram pieklājas, viņš sāka eksāmenu:

—   Skolniek Tolinē, piecelieties!

Tolinē, kas jau tāpat stāvēja kājās, piecelties vēl augstāk nevarēja.. Viņš tikai pazemīgi gaidīja ģeogrāfa jautājumus.

—   Skolniek Tolinē, — Paganels turpināja, — nosauciet piecas pasaules daļas! i

— Skolniek Tolinē, piecelieties!


—   Okeānija, Āzija, Āfrika, Amerika un Eiropa.

—   Jauki. Sāksim ar Okeāniju, kurā mēs patlaban atrodamies. Kā tā iedalās?

—   Okeānija iedalās Polinēzijā, Melanēzijā, Mikronēzijā un Megalēzijā. Galvenās salas ir Austrālija, kas pieder angļiem, Jaunzēlande, kas pieder angļiem, Tasmānija, kas pieder angļiem, Cetema, Oklenda, Makārija, Kēr« madeka, Mekina, Marakija un citas salas, kas tāpat pieder angļiem.

—   Labi, — Paganels atsaucās. — Bet Jaunkaledonija, Sendviču salas, Mendena, Pomotu?

—   Šīs salas atrodas Lielbritānijas aizbildniecībā.

—   I<ā?! Lielbritānijas aizbildniecībā? — Paganels iekliedzās. — Manuprāt, gluži otrādi, tās atrodas Francijas …

—   Francijas? — Tolinē bija patiesi izbrīnījies.

—   Redz, redz! — Paganels iesaucās. — Un to jums māca Melburnas normālskolā?

—   Jā, skolotāja kungs. Vai tas nav pareizi?

—   Kā nu ne, kā nu ne! Brīnišķīgi! — Paganels attrauca. — Visa Okeānija pieder angļiem! Tas nu ir skaidrāks par skaidru! Turpināsim!

Paganels izskatījās samulsis un pikts, un tas majoru gaužām uzjautrināja.

Eksāmens turpinājās.

—   Tagad pievērsīsimies Āzijai, — ģeogrāfs teica.

—   Āzija ir milzīga zeme, — Tolinē atbildēja. — Tās galvaspilsēta ir Kalkuta. Lielākās pilsētas: Bombeja, Madrasa, Adena, Malaka, Singapūra, Pegu, Kolombo. Salas: Lekedivas, Maldivas, Čagosas un daudzas citas. Visas pieder angļiem.

—   Labi, labi, skolniek Tolinē. Un ko jūs varat teikt par Āfriku?

—   Āfrikā ir divas galvenās kolonijas: dienvidos Kapzeme ar galvaspilsētu Keiptaunu, bet rietumos — angļu īpašumi ar lielāko pilsētu Sjerra- leoni.

—   Lieliska atbilde! — Paganels sacīja, sākdams jau aprast ar šo fantastisko angļu ģeogrāfiju. — Ģeogrāfiju šai skolā māca labi. Tātad Alžīrija, Maroka, Ēģipte… šīs zemes svītrotas no Britu atlanta! Bet tagad man labpatiktos kaut ko dzirdēt par Ameriku.

—   Amerika iedalās Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā, — Tolinē iesāka. — Ziemeļamerikā angļiem pieder Kanāda, Jaunā Brunsvika, Jaunā Skotija un Savienotās Valstis, kuras pārvalda gubernators Džonsons.

—   Gubernators Džonsons! — Paganels iesaucās. — Un tā tiek dēvēts prezidents, kas nācis pēc dižā un cēlsirdīgā Linkolna, kuru nonāvēja apmāts verdzības fanātiķis? Brīnišķīgi! Kaut ko labāku domādams neizdomāsi. Bet Dienvidamerika ar Gviānu, Maluinām, Šetlendas arhipelāgu, Džordžiju, Jamaiku, Trinidadu un tā tālāk, un tā tālāk — vai arī visas šīs zemes pieder angļiem? Par to es nediskutēšu. Bet tagad, Tolinē, man gribētos zināt tavas domas vai, pareizāk sakot, tavu skolotāju domas par Eiropu.

—   Par Eiropu? — mazais austrālietis parjautaja, nesaprazdams, kāpēc ģeogrāfs tik ļoti skaišas.

—   Jā, par Eiropu. Kam pieder Eiropa?

—   Eiropa pieder angļiem, — puisēns atbildēja ar patiesu pārliecību.

—   Tā jau es domāju, — Paganels atsaucās. — Bet kā tas iespējams? To es gribētu zināt.

—   Angļiem pieder Anglija, Skotija, Īrija, Malta, Džersi un Gernsi salas, Jonijas salas, Hebridu, Setlendas, Orkadas …

—   Labi, Tolinē, — Paganels viņu pārtrauca. — Bet Eiropā ir vēl citas valstis, kuras tu aizmirsi pieminēt, draudziņ.

—   Kādas, ser? — zēns nesamulsis vaicāja.

—   Spānija, Krievija, Austrija, Prūsija, Francija.

—   Tās ir nevis valstis, bet provinces, — Tolinē atbildēja.

—   Tas ir par traku! — Paganels iesaucās, noraudams acenes.

—   Protams, provinces. Spānijas provinces galvaspilsēta ir Gibraltāra.

—   Lieliski! Burvīgi! Vienreizīgi! Bet Francija? Es esmu francūzis, un man gribētos zināt, kam es piederu.

—   Francija ir angļu province, — Tolinē mierīgi atbildēja. — Tās galvenā pilsēta — Kalē.

—   Kalē! — Paganels iesaucās. — Vai tiešām Kalē vēl līdz šim pieder Anglijai?

—   Protams.

—   Un tā ir Francijas galvenā pilsēta?

—   Jā, ser, un tajā dzīvo gubernators lords Napoleons …

Pēc šiem vārdiem Paganels sāka nevaldāmi smieties. Tolinē nezināja,, ko lai domā. Viņam jautāja, un viņš pūlējās atbildēt pēc labākās sirdsapziņas. Viņš nebija vainojams arī par savu atbilžu smieklīgumu. Viņam par to nebija ne jausmas. Tomēr mazais austrālietis neapmulsa un cienīgi gaidīja, kad beigsies šī neizprotamā smiešanās.

—   Redzat nu, — majors smiedamies sacīja Paganelam. — Vai man nebija taisnība, kad es teicu, ka skolnieks Tolinē jūs pamācīs?

—   Patiesi tā tas ir, dārgais major, — ģeogrāfs atsaucās. — Un tā māca ģeogrāfiju Melburnā! Normālskolas skolotāji zina, ko dara! Eiropa, Āzija, Āfrika, Amerika — visa pasaule pieder angļiem! Sasodīts! Baudījuši šādu audzināšanu, iezemieši, protams, pakļaujas angļiem! Bet Mēness,. Tolinē? Saki, draudziņ, -r- vai arī Mēness pieder angļiem?

—   Tas piederēs angļiem, — mazais mežonis nopietni atbildēja.

Paganels pietrūkās kājās. Viņš vairs nevarēja nosēdēt uz vietas. Smiekli viņu smacēja vai nost, un viņš aizgāja izsmieties pēc sirds patikas kādu ceturtdaļjūdzi ārpus nometnes.

Tikmēr Glenervens devās uzmeklēt savā ceļojuma bibliotēkā kādu grāmatu. Tas bija Semjuela Ričardsona «īsais ģeogrāfijas kurss». Sī grāmata Anglijā bija ļoti populāra un sniedza daudz precīzākas ģeogrāfiskās ziņas nekā Melburnas skolotāji.

— Ņem šo grāmatu, mīļais puisēn, un glabā to, — Glenervens sacīja mazajam austrālietim. — Tavas zināšanas ģeogrāfijā ir kļūdainas, tās derētu izlabot. Dāvinu tev šo grāmatu par piemiņu no mūsu tikšanās.

Tolinē klusēdams paņēma grāmatu un sāka to vērīgi aplūkot, neticīgi šūpodams galvu un neuzdrošinādamies bāzt dāvanu kabatā.

Tikmēr kļuva pavisam tumšs. Bija pulksten desmit vakarā. Vajadzēja doties pie miera, lai rīt varētu piecelties jau mazā gaismiņā. Roberts piedāvāja draugam Tolinē pusi guļvietas, un mazais mežonis apgūlās viņam blakus.

Lēdija Helēna un Mērija Granta aizgāja uz ratiem, bet vīrieši apgūlās teltī. Vienīgi Paganela smiekli joprojām jaucās kopā ar žagatu maigo un tīkamo tarkšķēšanu.

Nākamajā rītā, kad pulksten sešos saules stars atmodināja gulētājus, austrāliešu zēnu viņi vairs neatrada. Tolinē bija pazudis. Vai nu viņš steidzās ātrāk nokļūt Laklanā, vai arī viņu bija aizvainojuši Paganela smiekli. Tas palika noslēpums.

Taču, kad lēdija Helēna pamodās, viņa atrada sev uz krūtīm svaigu mimozu pušķīti, bet Paganels savu svārku kabatā — Semjuela Ričardsona «īso ģeogrāfijas kursu».

## XIV nodaļa ALEKSANDRA KALNA ATRADNES

1814. gadā sers Roderiks Impejs Mārčisons, tagadējais Londonas Karaliskās Ģeogrāfijas biedrības sekretārs, pēc rūpīga pētnieciska darba konstatēja, ka ir liela līdzība starp Urālu kalniem un kalnu grēdu, kas stiepjas 110 ziemeļiem uz dienvidiem netālu no Austrālijas dienvidu piekrastes.

Tā kā Urālu kalni ir bagāti ar zeltu, ģeologs secināja, ka šis dārgais metāls varētu būt atrodams arī Austrālijas kalnu grēdā. Un viņš nebija jnaldl j ies.

Patiesi pēc diviem gadiem Mārčisonam atsūtīja no Jaunās Dienvidvel- sas zelta paraugus, un ģeologs pamudināja lielāku skaitu Kornvelsas kalnraču doties uz Jaunās Holandes zelta laukiem.

Pirmais zelta tīrradņus Dienvidaustrālijā uzgāja Frānsiss Djūtons. Pirmos zelta laukus Jaunajā Velsā atklāja Forbss un Smits.

Tiklīdz vēsts par jaunajiem atklājumiem bija izplatījusies, zelta meklētāji plūda uz Austrāliju no visām zemeslodes malām. Gan angli, gan amerikāņi, gan itālieši, gan franči, gan vācieši, gan ķīnieši. Taču tikai 1851. gada 3. aprīlī Hārgreivs atklāja ārkārtīgi bagātas zelta atradnes un piedāvāja Sidnejas kolonijas gubernatoram seram C. Ficrojam uzrādīt šos zelta laukus par niecīgu atlīdzību — pieci simti sterliņu mārciņām.

Gubernators šo piedāvājumu nepieņēma, taču vēsts par Hārgreiva atklājumu jau bija izplatījusies. Zelta meklētāji plūda uz Somerhilu un Lenispondu. Seit tika nodibināta Ofiras pilsēta, kuras zelta atradņu bagātības drīz vien attaisnoja skanīgo bībelisko vārdu.

Līdz šim Viktorijas province tikpat kā nebija pazīstama, bet tagad bagātīgās zelta ieguves to padarīja par visievērojamāko Austrālijas provinci.

Pēc dažiem mēnešiem — 1851. gada augustā — Viktorijas provincē atrada pirmos zelta tīrradņus, un drīz vien zeltu raka jau četros apgabalos: Belaretā, Ovensā, Bendigo un Aleksandra kalna rajonā. Visi četri apgabali bija ļoti bagāti ar zeltu. Taču Ovensas upes krastos zelta ieguvi apgrūtināja augstais gruntsūdens; Belaretā zeltraču cerības bieži pievīla nevienmērīgais zelta dzīslu izvietojums; Bendigo apgabalā zeltraču prasībām neatbilda zeme. Vienīgi Aleksandra kalna rajonā visi apstākļi zelt- račiem bija labvēlīgi, un šeit iegūtais dārgais metāls, kas maksāja tūkstoš četri simti četrdesmit vienu franku mārciņā, deva pasaules tirgū vislielāko peļņu.

Tieši cauri šim apvidum, kur bija sadragātas tik daudzas cerības un gūta necerēta laime, trīsdesmit septītā paralēle veda kapteiņa Harija Granta meklētājus.

31. decembrī, augu dienu braukuši pa ārkārtīgi nelīdzenu ceļu, kas nogurdināja zirgus un vēršus, ekspedīcijas dalībnieki pievakarē beidzot ieraudzīja Aleksandra kalna apaļīgās virsotnes. Uz naktsguļu ceļinieki apmetās kādā šaurā nelielas kalnu grēdas aizā un, sapinuši zirgus un vēršus, palaida tos ganīties starp kvarca bluķiem, ar kuriem zeme bija kā sētin nosēta. Tas vēl nebija zelta ieguves rajons. Tikai nākamajā dienā,, jaunā — 1865. gada pirmajā dienā, smago-ratu riteņi iegrieza sliedes šīs pasakaini bagātās zemes ceļos.

Zaks Paganels un viņa biedri bija apmierināti, ka ceļā gadījies daudzi- nātais kalns, ko austrāliešu valodā sauc par Džeburu. Savā laikā uz šo kalnu veseliem bariem gāzās avantūristi, zagļi un godīgi cilvēki, gan tie, kuri kar, gan tie, kurus kar. Izplatoties pirmajām valodām par lielo atklājumu, zelta drudža pārņemtajā 1851. gadā pilsētnieki pameta pilsētas, skvoteri — laukus, jūrnieki — kuģus. Zelta drudzis ieguva epidēmijas raksturu, kļuva lipīgs kā mēris, un cik daudzi gan aizgāja bojā, domādami, ka laime viņiem jau gluži tuvu! Klīda valodas, ka izšķērdīgā daba izsējusi šai brīnumainajā Austrālijas zemē neskaitāmus miljonus vairāk nekā divdesmit piecu platuma grādu joslā. Bija pienācis pļaujas laiks, un pļāvēji steidzās uz druvu. Zeltrača amats aizēnoja visus pārējos, un, lai arī daudzi neizturēja smago darbu un aizgāja bojā, dažs labs tomēr kļuva bagāts ar vienu kapļa cirtienu. Neveiksmes tika noklusētas, bet veiksmes tālu daudzinātas. Laimīgie kapļa cirtieni atbalsojās visās piecās pasaules daļās. Drīz vien dēkaiņi no dažādiem sabiedrības slāņiem straumēm plūda uz Austrālijas piekrasti. 1852. gada pēdējos četros mēnešos Melburnā vien ieradās piecdesmit četri tūkstoši emigrantu. Tā bija vesela armija, taču armija bez vadoņa un disciplīnas, armija, kas alka uzvaras, bet vēl nebija to izcīnījusi. Vārdu sakot, piecdesmit četri tūkstoši viskaitīgākās sugas marodieru.

Pirmajos šā neprātīgā skurbuma gados visur valdīja neaprakstāma nekārtība. Tomēr angļi ar viņiem piemītošo enerģiju kļuva stāvokļa noteicēji. Policisti un vietējie žandarmi vairs nenostājās zagļu pusē, bet aizstāvēja godīgus ļaudis. Tas bija īsts apvērsums. Glenervens vairs neredzēja neko no 1852. gada nežēlīgajiem skatiem. Kopš tiem laikiem bija pagājuši trīspadsmit gadi. Tagad zelta laukus izmantoja metodiski, atbilstoši stingras organizācijas likumiem.

Atradnes sāka izsīkt. Vietumis vairs neko nevarēja atrast. Un kā lai šīs dabas bagātības neizsīktu, kad no 1852. līdz 1858. gadam zeltrači izcēla no Viktorijas provinces zemes dzīlēm sešdesmit trīs miljoni septiņi simti tūkstoši četri simti septiņdesmit astoņas sterliņu mārciņas! Emigrantu skaits krietni vien samazinājās, daudzi aizklīda uz vēl neskartām zemēm. Zelta laukus, kas nesen atklāti Jaunzēlandē pie Otago un Mārlboro, tagad urbina tūkstošiem divkājainu termītu bez spārniem.

Ap pulksten vienpadsmitiem ceļinieki sasniedza zelta atradņu centru. Te pacēlās vesela pilsēta ar rūpnīcām, bankas ēku, baznīcu, kazarmām, skolu, laikrakstu redakcijām, birojiem. Netrūka arī viesnīcu un villu. Šeit bija pat savs labi apmeklēts teātris, kur ieejas biļete maksāja desmit šiliņus. Pašreiz ar lieliem panākumiem izrādīja vietējo lugu «Frānsiss

Te pacēlās vesela pilsēta.

Obediags jeb Laimīgais zeltracis». Beigās lugas varonis, iedzīts galīgā izmisumā, pēdējo reizi cērt ar kapli un atrod neiedomājami lielu zelta gabalu.

Gribēdams apskatīt plašās Aleksandra kalna atradnes, Glenervens lika Airtonam un Milredijam braukt ar ratiem tālāk un apsolījās tos panākt pēc pāris stundām. Paganels par šo lēmumu bija gaužām priecīgs un, kā parasti, kļuva par mazā pulciņa gidu.

Sekojot Paganela padomam, ceļinieki vispirms devās uz banku. Ielas bija platas, rūpīgi bruģētas un laistītas. Skatienu saistīja gigantiskas izkārtnes: «Golden Companij (limited)», «Digger's General Office», «Nug- get's Union». Atsevišķu zeltraču vietā bija stājušās darbaroku un kapitāla apvienības. Visur dzirdēja strādājam mašīnas, kas skaloja smiltis, drupināja dārgo kvarcu.

Tūlīt aiz pilsētas sākās zelta lauki — plaša, zelta ieguvei atvēlēta teritorija. Seit strādāja ar kapļiem zeltrači, kurus bija nolīgušas un labi atalgoja zelta ieguves sabiedrības. Nemaz nebija iespējams saskatīt visapkārt melnējošās bedres. Dzelzs kapļi spīguļoja saulē, itin kā mezdami spožus zibeņus. Zeltraču vidū bija visdažādāko tautību pārstāvji. Viņi nenaidojās- savā starpā, bet klusi darīja darbu — algotu cilvēku darbu.

—   Tomēr būtu aplam domāt, — Paganels sacīja, — ka Austrālijas klajos vairs nebūtu sastopami laimes meklētāji, kas nav atmetuši cerības uziet paši kādu zelta dzīslu. Protams, lielais vairums pārdod savu spēku sabiedrībām, un ko citu šie cilvēki lai iesāktu, kad visas ar zeltu bagātās zemes valdība vai nu pārdevusi, vai iznomājusi! Un tomēr cilvēks, kam nekā nav, kas nevar zemi nedz iznomāt, nedz nopirkt, var kļūt bagāts.

—   Kādā veidā? — lēdija Helēna ievaicājās.

—   Izmantojot džampingu, — Paganels atbildēja. — Pat mēs, lai gan mums uz šiem zelta laukiem nav nekādu tiesību, — pat mēs, ja mums ļoti laimētos, varētu tikt pie bagātības.

—   Kā tas iespējams? — majors noprasīja.

—   Izmantojot džampingu, kā jau man bija gods jums paskaidrot.

—   Kas tas džampings tāds ir? — majors neatlaidās.

—   Tā ir zeltraču aprindās pastāvoša vienošanās, kas brīžam gan izraisa nekārtības un vardarbību, tomēr varas iestādēm nekad nav izdevies to atcelt.

—   Stāstiet ātrāk, Paganel, — Maknebs mudināja, — nekārdiniet mūs kā izslāpušos ar ūdeni!

—   Tad klausieties! Saskaņā ar šo vienošanos jebkurš zelta atradņu iecirknis, kurā divdesmit četras stundas nav notikuši darbi, izņemot lielo svētku dienas, kļūst par kopēju īpašumu. Ikviens, kas pirmais ieņem šādu iecirkni, var to izrakņāt un kļūt bagāts, ja vien debesu spēki viņam palīdz. Tātad, Robert, papūlies atrast kādu pamestu bedri — un tā būs tava!

—   Paganela kungs, — Mērija Granta aizrādīja, — nepaveainiet manu brāli uz tādām domām.

—   Es jokoju, dārgā mis, — Paganels sacīja, — un Roberts to labi zina. Lai viņš kļūtu par zeltraci! Nekad! Art zemi, apstrādāt un apsēt un pēc tam saņemt sava darba augļus — tā ir cilvēka cienīga nodarbošanās. Turpretī rakties pa zemi kā kurmim, tikpat akli kā kurmim, lai izdabūtu no turienes mazumiņu zelta, — tas ir nožēlojams amats, un, lai nodarbotos ar to, jābūt dieva un cilvēku pamestam!

Apskatījuši zelta atradņu centrālās būves un šķērsojuši lauku, ko klāja pārstrādāta kvarca, māla slānekļa un sadrupinātu klinšu smalkne, ceļinieki nonāca pie bankas.

Tā bija stalta ēka, pie kuras plīvoja nacionālais karogs. Lords Glenervens stādījās priekšā bankas ģenerālinspektoram, kas laipni piedāvājās ceļiniekiem izrādīt savu iestādi.

Sai bankā sabiedrības deponē pret parakstu no zemes dzīlēm iegūto zeltu. Jau sen pagājuši tie laiki, kad no pirmo zeltraču darba iedzīvojās kolonijas tirgotāji. Ieguves vietā viņi maksāja piecdesmit trīs šiliņus par unci zelta un pārdeva to Melburnā par sešdesmit pieciem šiliņiem. Tiesa, tirgotājiem bija jāgādā par transportu, un, tā kā lielceļa laupītāju kļuva aizvien vairāk, transportētais zelts ne vienmēr sasniedza mērķi.

Ģenerālinspektors parādīja apmeklētājiem interesantus zelta paraugus un saistoši pastāstīja par dažādiem šā metāla ieguves paņēmieniem.

Parasti zelts sastopams divos veidos: tīrradņos un zelta smiltīs. To atrod vai nu sajauktu ar sanesu smiltīm, vai arī ietvertu kvarca apvalkā. Tāpēc atkarībā no grunts rakstura zeltu iegūst zemes virskārtā vai arī dziļākos zemes slāņos.

Zelta iegulas visbiežāk sastopamas upju, ieleju un gravu dibenā. Zelts guļ kārtām: sīkākie graudiņi virspusē un lielākie apakšā.

Turpretī dzīslu zelts, lai arī tā kvarca apvalks atmosfēras ietekmē ir sadrupis, parasti atrodams vienā vietā lielākā daudzumā un veido veselas krātuves, kuras zeltrači sauc par «kabatiņām». Dažā labā «kabatiņā» ir vesela bagātība.

Aleksandra kalna apkaimē zelts lielāko tiesu sastopams māla slāņos un slānekļa klinšu plaisās, šeit reizēm gadās veselas tīrradņu ligzdas. Laimīgais zeltracis, kas uzgājis šādu ligzdu, izvelk lielo laimestu.

Aplūkojuši dažādos zelta paraugus, apmeklētāji devās uz bankas mineraloģijas muzeju. Te bija savākti un uzskatāmi izvietoti visi ieži, kādi vien atrodami Austrālijas zemē. Zelts nav vienīgā šīs zemes bagātība. Austrāliju ar pilnām tiesībām var nosaukt par milzīgu šķirstu, kurā daba glabā savus lielākos dārgumus. Aiz vitrīnu stikliem mirguļoja baltais topāzs, kas var sacensties ar Brazīlijas topāziem, granāts, zaļganais talits, koši .sarkani un sārti brīnum skaisti rubīni, gaišzili un tumšzili safīri, kurus vērtē tikpat augstu kā Malabaras un Tibetas safīrus, spoži mirgojoši rūti! i un, beidzot, sīks dimanta kristāls, kas atrasts Taronas krastos. Šai spožajā dārgakmeņu kolekcijā netrūka itin nekā, un arī zelts nebija tālu jāmeklē, lai dārgakmeņus iestrādātu. Ja visi šie dārgakmeņi atrastos zelta ietvaros, krāšņāku skatu būtu grūti iedomāties.

Glenervens atvadījās no bankas inspektora, pateikdamies par laipnību, kas viņam bija parādīta. Pēc tam ceļinieki turpināja zelta lauku apskati.

Lai cik vienaldzīgi Paganelam bija šās pasaules labumi, viņš tomēr neatrāva skatienu no zemes. Šim vilinājumam viņš nespēja pretoties, neko' nelīdzēja pat ceļabiedru zobgalības. Ģeogrāfs vai ik brīdi pieliecās, pacēla kādu akmeni, dzīslotu iezi vai kvarca gabalu. Vērīgi apskatījis atradumu, ģeogrāfs drīz vien to nicīgi aizmeta prom. Tā tas turpinājās visu pastaigas laiku.

—   Kas jums lēcies, Paganel? Vai esat ko pazaudējis? — majors viņam: vaicāja.

—   Protams, — Paganels atbildēja, — kas nav atrasts, tas allaž ir zaudēts un jo sevišķi šai zelta un dārgakmeņu zemē. Nez kāpēc man tomēr gribētos aizvest no šejienes vairākas unces vai pat divdesmit mārciņas smagu tīrradni.

—   Bet ko jūs ar to iesāktu, mans cēlais draugs? — Glenervens ieprasījās.

—  O, tas mani nemaz neapgrūtinātu, — Paganels atbildēja. — Es to dāvinātu savai dzimtenei. Es to noguldītu Francijas bankā.

—   Un to ņemtu pretī?

—   Bez šaubām, dzelzceļa obligāciju veidā.

Visi uzslavēja Paganelu par cildeno nodomu aplaimot ar vērtīgo atradumu savu dzimteni, un lēdija Helēna novēlēja viņam atrast lielāko zelta' gabalu pasaulē.

Tā, jautri tērzēdami, ceļinieki pārstaigāja lielāko zelta atradņu daļu. Visur darbi ritēja stingri pēc plāna, taču mehāniski un bez sajūsmas..

Pēc divu stundu ilgas pastaigas Paganels ieraudzīja kādu gluži pieklājīgu krogu un ieteica ceļabiedriem uzkavēties tur līdz brīdim, kad būs jādodas atpakaļ pie pajūga. Lēdija Helēna šim priekšlikumam piekrita, un, tā kā krogā bez atspirdzinājumiem nevarēja iztikt, Paganels palūdza krodziniekam atnest kādu šejienes dzērienu.

Krodzinieks atnesa katram glāzi noblera. Šis dzēriens nav nekas cits kā groks, taču ačgārns groks. Šeit nevis mazu glāzīti degvīna ielej lielā ūdens glāzē, bet gan mazu glāzīti ūdens — lielā degvīna glāzē, pēc tam

Paganels pacēla kādu akmeni.

pieliek klāt cukuru un dzer. Tas bija pārlieku austrālisks dzēriens, un tāpēc par lielu izbrīnu krodziniekam noblers tika atšķaidīts ar lielu karafi ūdens un pārvērsts par britu groku.

Pēc tam ceļinieki kavējās pārrunās par zeltraktūvēm un zeltračiem. Tagad šīs sarunas bija īstajā reizē. Lai gan Paganels ar visu redzēto bija apmierināts, viņš tomēr piebilda, ka būtu bijis daudz interesantāk uzkavēties Aleksandra kalna atradnēs pirmajos zelta drudža gados.

—   Zeme toreiz, — viņš stāstīja, — bija izrakņāta vienās bedrēs, kurās mudžēt mudžēja neskaitāms daudzums bezgala čaklu un rosīgu skudru? Emigrantiem gan piemita skudru darba degsme, taču trūka apdomības un piesardzības. Zelts aizgāja, kā nācis, visādās trakulībās, tas tika nodzerts, nospēlēts kārtīs, un šis pats krogs, kurā mēs tagad atrodamies, droši vien bija īsta pekle. Kauliņu metieniem sekoja dunču dūrieni. Policija nespēja neko izdarīt, un kolonijas gubernators vairākas reizes bija spiests sūtīt regulāro karaspēku, lai nomierinātu sadumpojušos zeltračus. Beigās viņam tomēr izdevās vest zeltračus pie prāta, un, lai arī nebija viegli, viņš piespieda katru zeltraci izņemt patentu un panāca, ka šais zelta laukos nekārtību bija daudz mazāk nekā Kalifornijā.

—   Tātad par zeltraci var kļūt katrs? — lēdija Helēna vaicāja.

—  Jā, kundze, tādēļ nav vajadzības beigt universitāti, pietiek ar divām spēcīgām rokām. Trūkuma dzītie avantūristi ieradās zelta laukos bez graša kabatā, bagātākie ar kapli, nabadzīgie tikai ar nazi. Taču viņi visi metās rakt zemi ar tādu neprātīgu dedzību, ar kādu viņi nekad nebūtu ķērušies pie godīga darba. Cik vienreizīgi toreiz izskatījās šie zelta lauki! Visur rēgojās teltis, brezenta pajumi, dēļu un zaru būdas. Apmetnes vidū pacēlās valdības telts, virs kuras plīvoja britu karogs. Tai apkārt bija izvietotas ierēdņu zilās tika auduma teltis, kā arī naudas mijēju, zelta tirgotāju un dažādu starpnieku veikali. Tur bija apmetušies visi tie, kas iedzīvojās šai bagātības un nabadzības jūklī. Šie kungi jau nu gan kļuva bagāti! Būtu vērts redzēt tolaiku zeltračus ar garām bārdām, sarkanos vilnas kreklos. Viņi dzīvoja mitrumā un netīrumos, gaisu tricināja nemitīgs kapļa cirtienu troksnis un pildīja smirdoši izgarojumi no dzīvnieku maitām, kas mētājās visapkārt. Nelaimīgos zeltračus ietina smacējošs putekļu mākonis, kas nāves pļaujai pavēra visplašākās iespējas, un jebkurā citā zemē, kur nav tik veselīgs klimats, zeltraču rindas būtu krietni izretinājis tīfs. Ja nu vēl visi šie laimes meklētāji būtu guvuši panākumus!,Taču ciešanas netika gandarītas, un var droši sacīt, ka uz vienu zeltraci, kas iedzīvojās bagātībā, simts, divi simti vai pat tūkstotis nomira nabadzībā un izmisumā.

—   Vai jūs, Paganel, nevarētu pastāstīt, kā toreiz ieguva zeltu? — Glenervens jautāja.

—   Tas notika gaužām vienkārši, — Paganels atbildēja. — Pirmie zeltraci skaloja dārgo cēlmetālu tāpat, kā vēl tagad to dara dažos apgabalos Francijā. Patlaban zelta ieguves sabiedrības rīkojas citādi: tās atrok pašas zelta iegulas, zelta dzīslas, kas satur tīrradņus, plāksnītes un graudiņus. Turpretī pirmie zeltrači skaloja tikai zeltu saturošas smiltis. Viņi raka zemi, nošķīra tās kārtas, kas, pēc viņu domām, saturēja visvairāk zelta,.

bet pēc tam ar skalošanu atdalīja dārgo metālu. Skalošanu izdarīja ar amerikāņu ierīci — tā dēvēto kreidlu jeb šūpuli. Tā bija piecas sešas pēdas gara koka kaste, kaut kas līdzīgs vaļējam, divās daļās sadalītam zārkam. Pirmajā nodalījumā atradās sieti, kas bija sakārtoti cits virs cita, turklāt apakšējie cits par citu smalkāki. Otrais nodalījums uz leju sašaurinājās. Pirmajā nodalījumā uz sieta bēra smiltis un lēja virsū ūdeni. Pēc tam visu ierīci šūpoja. Uz pirmā sieta palika akmentiņi, rūda un smiltis — uz nākamajiem, bet izšķīdinātā zeme aizplūda kopā ar ūdeni pa otro — uz leju sašaurināto nodalījumu. Tāda bija toreiz visbiežāk lietotā mašīna.

—   Bet arī pie šādas mašīnas vajadzēja tikt, — Džons Mengls ieminējās.

—   Parasti to nopirka no zeltračiem, kas bija kļuvuši bagāti vai arī izputējuši. Daudzi iztika arī bez tās.

—   Kas to aizstāja? — Mērija Granta pajautāja.

—   Plate, dārgā Mērij, vienkārša skārda plate. Ar tās palīdzību zemi vētīja gluži- tāpat, kā vētī labību, vienīgi kviešu graudu vietā reizēm trāpījās zelta graudi. Pirmajā gadā ne viens vien zeltracis tika pie bagātības, neizmantodams nekādas citas ietaises. Kā redzat, dārgie draugi, tas bija ienesīgs laiks, lai gan pāris zābaku maksāja simt piecdesmit frankus un glāze limonādes desmit šiliņus. Kas pasteidzas pirmais, tas vienmēr laimē. Zelts bija itin visur lielā daudzumā, pat zemes virspusē. Strauti tecēja dārgā metāla gultnēs. Zeltu varēja uziet pat Melburnas ielās. Ielu bruģēšanai izmantoja zeltu saturošas smiltis. Tādējādi laikā no 1852. gada 26. janvāra līdz 24. februārim no Aleksandra kalna uz Melburnu valdības karaspēka apsardzes pavadībā nogādāja dārgo metālu astoņi miljoni divi simti trīsdesmit astoņi tūkstoši septiņi simti piecdesmit franku vērtībā. Tātad caurmērā katru dienu simt sešdesmit četri tūkstoši septiņi simti divdesmit pieci franki.

—   Gandrīz vai Krievijas imperatora ienākumi, — Glenervens ieminējās.

—   Nabaga vīrs! — majors izsaucās.

—   Vai kādam laimējies pēkšņi iegūt lielu bagātību? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Daži gadījumi saglabājušies iedzīvotāju atmiņā, kundze.

—   Un jūs varat par tiem pastāstīt? — Glenervens ieminējās.

—   Protams, varu, — Paganels atbildēja. — 1852. gadā Belaretas apgabalā tika atrasts pieci simti septiņdesmit trīs unces smags tīrradnis, Džipslendā — septiņi simti astoņdesmit divas unces smags un turpat 1861. gadā — zelta gabals, kas svēra astoņi simti trīsdesmit četras unces. Belaretā kāds zeltracis atrada zelta gabalu, kas svēra sešdesmit piecus kilogramus, un, rēķinot, ka mārciņa zelta maksāja tūkstoš septiņi simti divdesmit divus frankus, šā atraduma vērtība bija divi simti divdesmit trīs tūkstoši astoņi simti sešdesmit franku! Viens kapļa cirtiens, kas ienes vienpadsmit tūkstošus franku rentes, — tas tiešām ir īsts laimes cirtiens!

—   Kā pasaulē palielinājusies zelta ieguve, kopš atklātas šīs atradnes? — Džons Mengls vaicāja.

—   Pieaugums ir milzīgs, dārgais Džon. Gadsimta sākumā ikgadējā zelta ieguve nepārsniedza četrdesmit septiņus miljonus franku, bet patlaban Austrālijas, Eiropas, Āzijas un Amerikas zeltraktuvēs iegūst zeltu par deviņi simti miljoniem franku, citiem vārdiem, zelta ieguve sasniedz turpat miljardu.

—   Tātad, Paganela kungs, — ierunājās Roberts, — šai pašā vietā, uz kuras mēs stāvam, zem mūsu kājām, iespējams, atrodas daudz zelta?

—  Jā, draudziņ, veseli miljoni. Mēs staigājam pa tiem! Bet, ja mēs staigājam pa tiem, tas nozīmē, ka mēs tos nicinām.

—   Tātad Austrālija ir laimīga zeme?

—   Nē, Robert, — ģeogrāfs atbildēja. — Ar zeltu bagātās zemes nekad nav bijušas laimīgas, tajās izaug sliņķi un slaisti, nevis spēcīgi un čakli ļaudis. Ņemsim kaut vai Brazīliju, Meksiku, Kaliforniju, Austrāliju! Ko sasniegušas šīs zemes deviņpadsmitajā gadu simtenī? Atceries, draudziņ, ka plaukst nevis zelta zemes, bet gan dzelzs zemes!

## XV nodaļa. «AUSTRĀLIJAS UN JAUNZĒLANDES AVĪZE»

2. janvārī, saulei lecot, ceļinieki atstāja aiz muguras zeltraktuvju rajonu un šķērsoja Talbotas grāfistes robežu. Viņu zirgu pakavi tagad mina Dolhouzijas grāfistes putekļainās takas. Pēc dažām stundām karavāna braslā pārbrida Kolbenas un Kempeisas upes uz austrumu garuma 144°35/ un 144°45'. Puse ceļa bija paveikta. Vēl tikai piecpadsmit tikpat laimīgas ceļojuma dienas — un mazais pulciņš būs sasniedzis Tufolda līča krastus.

Turklāt visi bija spirgti un veseli. Paganela paredzējumi par Austrālijas veselīgo klimatu pilnīgi attaisnojās. Mitrums nemaz nebija jūtams, un karstums bija gluži labi paciešams. Zirgi un vērši, tāpat kā cilvēki, gandrīz nejuta nogurumu.

Vienīgi pēc Kemdenas tilta tika mainīta gājiena kārtība. Kad Airtons uzzināja, ka dzelzceļa katastrofu izraisījis noziegums, viņš ierosināja veikt zināmus piesardzības pasākumus, pēc kuriem līdz šim nebija nekādas vajadzības. Tagad jātnieki neizlaida ratus no acīm un apmešanās vietās

Eikaliptu mežs.

viens no viņiem vienmēr palika sardzē. Rītos un vakaros ieroči tika rūpīgi pārbaudīti, jo bija zināms, ka apkārtnē klimst ļaundaru banda. Lai gan tiešas briesmas vēl nedraudēja, tomēr vajadzēja būt gataviem uz visādām varbūtībām.

Lieki būtu piebilst, ka visi šie piesardzības pasākumi tika veikti, lēdijai Helēnai un Mērijai Grantai nezinot, jo Glenervens negribēja viņas uztraukt.

Modrība bija nepieciešama. Nevērība vai parasta neuzmanība varēja dārgi maksāt. Starp citu, ne tikai Glenervens vien baidījās no laupītājiem. Arī vientuļu ciematu iedzīvotāji un skvoteri uz laukiem nodrošinājās pret uzbrukumiem un citiem pārsteigumiem. Jau mijkrēslī visas mājas tika cieši noslēgtas. Sētās vaļā palaistie suņi, tuvojoties svešiniekiem, neganti rēja. Ganiem, kas vakaros dzina milzīgos ganāmpulkus aplokos, pie seglu loka karājās karabīne. Sos piesardzības soļus bija izraisījusi vēsts par noziegumu uz Kemdenas "tilta, un daudzi kolonisti, kas līdz šim bija gulējuši pie vaļējām durvīm un logiem, aizbultēja visu ciet.

Arī provinces administrācija parādīja uzcītību un modrību. Uz visām pusēm tika izsūtītas vietējo žandarmu nodaļas. īpaši apsargāts tika telegrāfs. Līdz šim pasta rati bija braukuši pa lielceļiem bez konvoja, bet tai dienā, kad Glenervena karavāna šķērsoja Kilmoras—Hīthotas lielceļu, viņiem garām lielā ātrumā aizdrāzās pasta zirgi, saceldami veselu putekļu mākoni. Lai cik ātri tie izzuda skatienam, Glenervens tomēr paguva pamanīt abpus pasta ratiem aulekšojam policistus ar karabīnēm plecos. Itin kā vēl nebūtu beidzies tas drūmais laiks, kad tūlīt pēc zelta lauku atklāšanas Austrālijas kontinentā šurp gāzās Eiropas sabiedrības padibenes.

Vienu jūdzi no Kilmoras ceļa pajūgs iebrauca milzīgu koku mežā, Pirmo reizi kopš Bernuli zemesraga ceļinieki nokļuva mežā, kas stiepās simtiem kilometru.

Divi simti pēdas augstie eikalipti ar piecas collas biezo, poraino mizu izraisīja skaļus apbrīnas saucienus. So koku stumbri, divdesmit pēdas apkārtmērā, notecējuši smaržīgām sveķu urdziņām, slējās simt piecdesmit pēdu augstumā. To izskatu nebojāja neviens zars vai zariņš, neviena nejauša atvase vai izaugums. Gludākus stumbrus, šķiet, nevarētu izvirpot pat prasmīgs virpotājs. Visapkārt pacēlās simtiem gluži vienādu kolonnu. Milzīgā augstumā kolonnas vainagoja izliektu zaru kapiteli, kuru malas rotāja simetriski izkārtotas lapas un lieli ziedi, kas atgādināja apgāztas urnas. ,

Zem mūžam zaļajiem griestiem brīvi plūda gaisa strāvas, uzsūkdamas no zemes visu mitrumu. Koki auga labu gabalu cits no cita, tāpēc starp tiem, gluži kā caur izcirtumu, varēja svabadi tikt cauri zirgi, vērši un rati. Tas nebija ar dzelkšņainiem krūmiem pieaudzis biezoknis, nedz arī mūžamežs, kur ceļu aizšķērso krituši koki un mudžeklī savijušās liānas, kur cauri var izlauzties vienīgi ar cirvi un uguni. Zāļu paklājs koku pakājē, zaļais pajums koku galotnēs, garās, tālumā gaistošās stalto stumbru rindas, spirgtas paēnas trūkums, savāda gaisma, kas, likās, stīgoja cauri plānam audumam, skaidri iezīmētie gaismas atspulgi uz zemes — tas viss radīja dīvaini neparastu, negaidītiem efektiem bagātu skatu.. Austrālijas kontinenta meži itin nemaz nelīdzinās Jaunās pasaules mežiem. Eikalipts, kuru iezemieši sauc par taru, pieder pie neskaitāmajām miršu pasugām un ir viens no visizplatītākajiem kokiem Austrālijas florā.

Tas, ka zem eikaliptu zaļā juma nav īsta pakrēšļa, izskaidrojams ar šā koka lapu stāvokļa anomāliju. Ikviena lapa pavērsusi pret sauli nevis- virsmu, bet gan aso sānmalu, un acs šīs neparastās lapas redz vienīgi profilā. Tāpēc arī saules stari laužas caur lapotni gluži kā caur pavērtām žalūziju plāksnītēm.

Šī parādība visus ļoti pārsteidza. Kāpēc tik dīvaini izvietotas lapas?' Šis jautājums, protams, tika uzdots Paganelam, un viņš atbildēja kā cilvēks, kuru nekas nevar samulsināt.

—   Es nebrīnos par dabas dīvainībām, — viņš sacīja. — Daba vienmēr zina, ko dara, turpretī botāniķi ne vienmēr apzinās, ko saka. Daba nav kļūdījusies, dodama šiem kokiem tik savdabīgas lapas. Toties alojušies ir cilvēki, nosaukdami šos kokus par eikaliptiem.

—   Ko nozīmē šis vārds? — Mērija Granta jautāja.

—   Tas cēlies no grieķu vārdiem ev xaXt33xxco, kas nozīmē «es labi nosedzu». Botāniķi centušies paturēt grieķisko nosaukumu, lai kļūda nebūtu tik manāma, taču eikalipts nosedz gaužām slikti.

—   Mēs jums pilnīgi piekrītam, dārgais Paganel, — Glenervens atsaucās. — Bet tagad izskaidrojiet mums — kāpēc lapas aug šādā veidā?

—   Pilnīgi dabiska un viegli saprotama iemesla dēļ, dārgie draugi, — Paganels atbildēja. — Šai zemē, kur gaiss ir sauss, kur lietus līst ļoti reti, kur zeme ir izkaltusi, kokiem nav vajadzīgs nedz vējš, nedz saule. Ūdens trūkuma dēļ kokiem ir maz sulas. Tāpēc arī šaurās lapas, aizsargādamās- pret sauli un pārliecīgiem izgarojumiem pavērš pret saules stariem sānus, nevis virsmu. Nav nekā saprātīgāka par šādu lapu.

—   Un lielāka savtīguma, — majors piebilda. — Šīs lapas domā vienīgi pašas par sevi un neliekas ne zinis par ceļiniekiem.

Visi klusībā piekrita Maknebam, vienīgi Paganels, rausdams no pieres sviedrus, nevarēja beigt priecāties, ka liktenis viņam lēmis nokļūt zem kokiem, kuri nedod ēnu. Šādam lapu stāvoklim tomēr ir savas ļaunās puses. Pārgājieni pa eikaliptu mežiem bieži vien ir ļoti nogurdinoši, jo ceļinieku nekas neaizsargā pret svelmīgajiem saules stariem.

Augu dienu rati ripoja starp nebeidzamajām eikaliptu rindām. Ceļā nepagadījās neviens četrkājainis, neviens iezemietis. Eikaliptu galotnēs lidinājās kakadu, taču šādā augstumā tos varēja tik tikko saredzēt un putnu tērgas izklausījās kā neskaidra murmināšana. Reizēm kādā attālā alejā aizspurdza papagailīšu bariņš, priecēdams skatienu ar košajām spalvām. Taču vispār šai milzīgajā, zaļajā templī valdīja dziļš klusums, ko pārtrauca vienīgi zirgu soļu dipoņa, daži aprauti vārdi, kurus ceļinieki retumis pārmija, ratu riteņu čīkstoņa un reižu reizēm Airtona uzsaucieni kūtrajiem jūga vēršiem.

Pievakarē ceļinieki apmetās uz naktsguļu zem eikaliptiem, uz kuru stumbriem bija redzamas nesena ugunskura pēdas. Milzeņu stumbri šķita līdzīgi fabriku dūmeņiem, jo uguns bija izdedzinājusi to serdes līdz pašai virsotnei. Sie koki patiesībā balstījās vienīgi uz mizas, kas turēja tos gluži labi. Tomēr šis skvoteru un iezemiešu nelāgais paradums kurināt koku dobumos uguni pamazām iznīcina eikaliptus un tie var izzust gluži tāpat kā Libānas četrsimtgadīgie ciedri, kas sadega neuzmanīgi sakurtu nometņu ugunskuru liesmās.

Paklausīdams Paganela padomam, Olbinets sakūra ugunskuru vakariņu pagatavošanai vienā no šādiem caurajiem stumbriem. Tūdaļ radās spēcīga vilkme, un dūmi izgaisa krēslainajā lapotnē. Pirms naktsguļas tika veikti vajadzīgie piesardzības pasākumi, un Airtons, Milredijs, Vilsons un Džons Mengls pēc kārtas stāvēja sardzē līdz pat saullēktam.

3. janvārī ceļinieki visu dienu virzījās pa lielā meža garajām, simetriskajām alejām. Šķita, ka mežs nekad nebeigsies, taču pievakarē koku rindas kļuva retākas, un pēdīgi dažu jūdžu atstatumā nelielā līdzenumā skatienam pavērās regulāri izvietotu māju rindas.

—   Seimura! — Paganels iesaucās. — Tā ir pēdējā pilsēta mūsu ceļā pa Viktorijas provinci.

—   Vai tā ir ievērojama pilsēta? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Kundze, — Paganels atbildēja, — tas ir ciemats, kas tikai veidojas par pilsētu.

—   Vai mēs tur atradīsim pieklājīgu viesnīcu? — Glenervens jautāja.

—   Es ceru, ka atradīsim, — ģeogrāfs atbildēja.

—   Tad dosimies tieši uz pilsētu. Domāju, ka mūsu drosmīgās ceļotājas neatteiksies vienu nakti kārtīgi atpūsties.

—   Dārgais Edvard, mēs ar Mēriju atbalstām šo priekšlikumu, — lēdija Helēna sacīja, — taču vienīgi tajā gadījumā, ja tas nesagādās liekas rūpes un neaizkavēs ceļojumu.

—   Itin nemaz, — lords Glenervens atbildēja. — Turklāt mūsu vēršiem ir vajadzīga atpūta. Rīt no rīta ar gaismas svīdu mēs atkal dosimies ceļā.

Bija pulksten deviņi vakarā. Mēness noslīdēja pie paša apvāršņa, un tā slīpie stari izgaisa miglas dūmakā. Pamazām kļuva aizvien tumšāks. Ceļinieku pulciņš ar Paganelu priekšgalā iebrauca platajās Seimuras ielās.

Ģeogrāfs, kā vienmēr, pazina visu, ko nekad nebija redzējis. Itin kā instinkta vadīts, viņš nonāca tieši pie Kempbela viesnīcas «Ziemeļbritā- nija».

Zirgi un vērši tika novietoti stallī, rati — šķūnī, bet ceļiniekiem tika ierādītas gluži pieklājīgi iekārtotas istabas. Pulksten desmitos viesi apsēdās pie galda, kuru Olbinets nopētīja ar lietpratēja skatienu. Paganels kopā ar Robertu jau bija paguvis izstaigāt pilsētu, un savus iespaidus par nakts pastaigu viņš izteica ļoti lakoniski. Viņš nebija itin neko redzējis.

Mazāk izklaidīgs cilvēks būtu ievērojis Seimuras ielās zināmu satraukumu. Sur tur ļaudis pulcējās bariņos, kas pamazām kļuva lielāki. Iedzīvotāji sarunājās pie namu durvīm, ar skaidri samanāmu nemieru izvaicādami cits citu. Dažs skaļā balsī lasīja laikrakstus, pārsprieda izlasīto un strīdējās. To visu nevarēja nepamanīt pat visneuzmanīgākais vērotājs. Taču Paganels nekā nebija manījis.

Toties majors, pat neiziedams laukā no viesnīcas, bija paguvis uzzināt, kas satrauca mazpilsētas iedzīvotājus. Patērzējis desmit minūtes ar runīgo viesnīcas saimnieku misteru Diksonu, viņš bija uzzinājis visu. Taču viņš neteica nevienam ne vārda.

Tikai pēc tam, kad vakariņas bija paēstas, kad lēdija Glenervena, Mērija un Roberts Granti bija aizgājuši uz savām istabām, majors palūdza •ceļabiedrus brīdi uzkavēties un sacīja tiem:

—   Noziedznieki, kas izraisījuši vilciena katastrofu uz Sandhērstas •dzelzceļa, ir atklāti.

—   Vai viņi ir apcietināti? — Airtons steidzīgi noprasīja.

—   Nē, — Maknebs atbildēja, izlikdamies nemanām bocmaņa ieinteresētību, kas pašreizējos apstākļos bija pilnīgi saprotama.

—   Jo ļaunāk, — Airtons noteica.

—   Kam tad piedēvē šo noziegumu? — Glenervens vaicāja.

—   Lasiet, — majors sacīja, sniegdams Glenervenam «Austrālijas un Jaunzēlandes Avīzes» numuru, — un jūs pārliecināsities, ka policijas inspektors nav kļūdījies.

Glenervens skaļā balsī izlasīja:

—   «Sidneja, 1866. gada 3. janvārī. Mūsu lasītāji droši vien atceras, ka pagājušā gada naktī no 29. uz 30. decembri uz Melburnas—Sandhērstas dzelzceļa līnijas piecas jūdzes no Kāslmenas stacijas uz Kemdenas tilta notika vilciena katastrofa. Nakts ātrvilciens, kas atiet no Melburnas pulksten 11.45, braukdams pilnā gaitā, iegāzās Lūtonas upē.

Kemdenas tilts, vilcienam tuvojoties, bija atstāts vaļā.

Tūlīt pēc katastrofas notikušās laupīšanas, kā arī dzelzceļa sarga līķis, kas tika atrasts pusjūdzi no Kemdenas tilta, liecināja, ka šās katastrofas cēlonis ir noziegums.

Tālākā izmeklēšana pierādīja, ka šo noziegumu pastrādājusi katordz- nieku banda, kas pirms pusgada izbēgusi no Pērtas cietuma Rietumaustrā- lijā, kad ieslodzītos gatavojās pārvest uz Norfolkas salu.[35]

Sai katordznieku bandā ir divdesmit deviņi cilvēki. Tās vadonis Bens Džoiss, sevišķi bīstams noziedznieks, ieradies Austrālijā pirms dažiem mēnešiem, taču nav zināms, ar kādu kuģi, un policijas rokās vēl nekad nav nokļuvis.

Pilsētu iedzīvotāji, kolonisti un skvoteri uz laukiem tiek aicināti būt piesardzīgi, kā arī ziņot policijas ģenerālinspektoram par visu, kas varētu palīdzēt notvert noziedzniekus.

Dz. P. Mičels, ģenerālinspektors.»

Tiklīdz Glenervens bija beidzis lasīt šo rakstu, Maknebs pagriezās pret ģeogrāfu un sacīja:

—   Redzat nu, Paganel, arī Austrālijā var būt katordznieki.

—  Vienīgi izbēgušie — to nev^r noliegt! — Paganels atbildēja. — Sodu izcietušajiem katordzniekiem šeit nemaz nav tiesību dzīvot.

—   Tomēr viņi ir šeit, — Glenervens piebilda. — Taču viņu klātbūtne, manuprāt, nevar mainīt mūsu plānus un pārtraukt ceļojumu. Kādas ir jūsu domas, Džon?

Džons Mengls tūliņ neatbildēja. Viņš svārstījās, jo saprata, cik ļoti skumtu kapteiņa bērni, ja tiktu pārtraukti meklējumi, taču vienlaikus apzinājās ekspedīcijai draudošās briesmas.

—  Ja mums līdzi nebūtu lēdijas Glenervenas un mis Grantas, šī neliešu banda mani maz uztrauktu, — viņš beidzot sacīja.

Glenervens viņu saprata un piemetināja:

—   Pats par sevi saprotams, ka nevar būt ne runas par atteikšanos izpildīt līdz galam pienākumu, ko esam uzņēmušies, taču mūsu dāmu dēļ, iespējams, būtu prātīgāk braukt uz Melburnu un no turienes ar «Dunkanu»

doties uz austrumu piekrasti, lai tur uzmeklētu Harija Granta pēdas. Kādas ir jūsu domas, Makneb?

—   Iekams izsaku savas domas, — majors atbildēja, — es vēlētos dzirdēt Airtona viedokli.

Bocmanis paskatījās uz Glenervenu un atbildēja:

—   Mēs atrodamies divi simti jūdzes no Melburnas, un, manuprāt, briesmas, ja tādas patiesi ir, mums tiklab var draudēt gan uz dienvidu ceļa, gan arī uz austrumu ceļa: abi ceļi ir samērā vientuļi un abi ir viens otra vērti. Turklāt es nedomāju, ka trīsdesmit ļaundari varētu būt bīstami astoņiem labi apbruņotiem un drosmīgiem vīriem. Tādēļ, ja labāku priekšlikumu nav, es iesaku doties tālāk pa šo pašu ceļu.

•— Jums taisnība, Airton, — Paganels piekrita. — Turpinādami aizsākto ceļu, mēs varam uziet kapteiņa Granta pēdas. Turpretī, dodoties uz dienvidiem, mēs, gluži otrādi, attālināsimies no šīm pēdām. Tāpēc es pievienojos jūsu domām. No Pērtas cietuma izbēgušie katordznieki mani nebiedē, drošsirdīgam vīram nevajadzētu par tiem likties ne zinis.

Par priekšlikumu nemainīt ceļojuma plānu vajadzēja balsot, un šis .priekšlikums tika vienbalsīgi pieņemts.

—   Atļaujiet, milord, izteikt vēl kādu apsvērumu, — Airtons ierunājās, kad visi jau grasījās doties pie miera.

—   Runājiet, Airton!

—   Vai nebūtu laiks sūtīt «Dunkanam» ziņu, lai tas dodas uz austrumu piekrasti?

—   Kāpēc tas vajadzīgs? — Džons Mengls iebilda. — So rīkojumu mēs varēsim nosūtīt, kad būsim sasnieguši Tufolda līci. Turpretī, ja neparedzēti apstākļi piespiestu mūs doties uz Melburnu, būtu jānožēlo, ka «Dunkana» tur vairs nav. Turklāt kuģim nodarītie bojājumi droši vien vēl nav izlaboti. Ievērojot visus šos motīvus, manuprāt, būtu prātīgāk nogaidīt.

—   Labi, —- Airtons piekrita, vairs neaizstāvēdams savu priekšlikumu.

Nākamajā dienā ceļinieki, labi apbruņoti un sagatavojušies visādiem pārsteigumiem, atstāja Seimuru. Pēc pusstundas viņi atkal atradās eikaliptu mežā, pa kuru ceļš veda tālāk uz austrumiem. Glenervenam būtu labāk paticis ceļot pa atklātām vietām, jo līdzenumā nevar tik viegli paslēpties un negaidīti uzbrukt kā biezā mežā. Taču nekādas izvēles nebija, un rati augu dienu brauca starp vienveidīgiem milzu kokiem. Vakarā, virzīdamies gar Englēzijas. grāfistes ziemeļu robežu, ceļinieki šķērsoja simt četrdesmit sesto meridiānu un apmetās uz naktsguļu pie Marejas apgabala robežas.

## XVI nodaļa majors apgalvo, ka tie ir pĒrtiĶi

Nākamajā dienā, 5. janvārī, ekspedīcija iebrauca plašajā Marejas apgabala teritorijā. Sis neapgūtais un neapdzīvotais apgabals stiepjas līdz pat augstajai Austrālijas Alpu grēdai. Civilizācija vēl nav sadalījusi to atsevišķās grāfistēs. Šī provinces daļa vispār ir maz pazīstama un reti tiek apmeklēta. Šos mežus kādreiz nolīdīs mežinieka cirvis un prērijās ganīsies skvoteru ganāmpulki, taču patlaban tā ir pirmatnēja zeme tāpat kā tais laikos, kad tā iznira no Indijas okeāna dzīlēm.

Visās angļu kartēs šim apgabalam dots apzīmējums Reserve for the Blacks, tas ir, rezervāts melnādainajiem. Kolonisti šurp ar varu atspieduši iezemiešus. Tālos līdzenumos un necaurejamos mežos atstātas dažas noteiktas vietas, kur austrāliešu rase pamazām izmirst. Ikviens baltais cilvēks, lai kas viņš arī būtu — kolonists, emigrants, skvoters, mežinieks —„ drīkst pāriet šo rezervātu robežas. Vienīgi melnādainajam aizliegts tās jebkad atstāt.

Paganels, sarunādamies ar ceļabiedriem, pieskārās šim sāpīgajam jautājumam par iezemiešu rasi. Visi nonāca pie vienprātīga secinājuma, ka britu politika nolemj pakļautās ciltis iznīcībai, padzenot tās no apvidiem, kur dzīvojuši viņu senči. Šī postošā politika vērojama visur un Austrālijā jo sevišķi.

Pirmajos kolonizācijas gados izsūtītie un paši kolonisti raudzījās uz iezemiešiem kā uz meža zvēriem. Viņi medīja tos ar ieročiem rokās un slepkavoja masveidīgi, atsaukdamies uz juristu atzinumiem, ka austrālietis stāvot ārpus likuma un tāpēc nonāvēt šos nelaimīgos cilvēkus neesot nekāds noziegums. Sidnejas avīzes pat ieteica radikālu līdzekli, kā tikt vaļā no iezemiešu ciltīm Hantera ezera apkaimē, un proti — visus nozāļot.

Kā redzam, angļi, lai kolonizētu sagrābtās zemes, ķērās pie slepkavībām. Viņu nežēlība bija neaprakstāma. Austrālijā viņi rīkojās tāpat kā Indijā, kur iznīcināja piecus miljonus indiešu, un tāpat kā Kapzemē, kur hotentotu skaits no miljona saruka līdz simt tūkstošiem. Skaidrs, ka Austrālijas iezemiešus, kuru skaitu samazinājusi cietsirdīgā apiešanās un. žūpība, nežēlīgā civilizācija drīz vien pavisam noslaucīs no kontinenta. Tiesa, daži gubernatori bija izdevuši pret asinskārajiem mežiniekiem vērstus rīkojumus, saskaņā ar kuriem vairākus pletnes cirtienus izpelnās- baltie, kas nogriezuši melnajam degunu vai ausis vai arī nocirtuši mazo* pirkstiņu, lai pagatavotu no tā pīpes tīrāmo. Tukši draudi! Slepkavošana notika plašos apmēros, un veselas ciltis nozuda no zemes virsas; piemēram, Vandimena salā gadsimta sākumā dzīvoja pieci tūkstoši iezemiešu, bet 1863. gadā bija palikuši vairs tikai septiņi cilvēki! Un nupat «Merkū- rijs» pavēstīja, ka Hobartā ieradies pēdējais tasmānietis.

Nedz Glenervens, nedz-majors, nedz Džons Mengls nemēģināja Paganelu apstrīdēt. Pat tad, ja viņi būtu angļi, viņi nevarētu neko teikt savu tautiešu labā. Fakti bija acīm redzami un neapgāžami.

—   Pirms piecdesmit gadiem, — Paganels piebilda, — mēs būtu jau sastapuši ne vienu vien austrāliešu cilti, turpretī tagad mēs neesam vēl redzējuši nevienu iezemieti. Pēc simt gadiem melnā rase šai kontinentā būs pilnīgi izzudusi.

Patiešām, melnajiem ierādītais rezervāts likās pilnīgi pamests. Nemanīja nekādas apmetņu vai būdu pēdas. Līdzenumi mijās ar mežiem, un apkārtne pamazām kļuva aizvien mežonīgāka. Šķita, ka šai tālajā nostūri neiemaldās neviena dzīva būtne — nedz cilvēks, nedz zvērs. Pēkšņi Roberts apstājās pie kāda eikaliptu pudura un iesaucās:

—   Pērtiķis! Redz, kur pērtiķis!

Zēns norādīja uz kādu lielu, melnu radījumu, kas pārsteidzoši veikli slīdēja no zara uz zaru, pārmetās no vienas galotnes uz otru, itin kā gaisā to turētu lidplēves spārni. Vai tiešām šai brīnumainajā zemē pērtiķi lido tāpat kā dažas lapsu pasugas, kuras daba apveltījusi ar sikspārņu spārniem?

Tikmēr apstājās arī pajūgs, un visi ceļinieki sekoja ar skatienu dzīvniekam, kas pamazām nozuda eikaliptu lapotnē. Taču drīz vien tas nolaidās zibens ātrumā lejā un, daždažādi šķobīdamies un lēkādams, pieskrēja pie milzīgā gumijkoka un apņēma ar garajām rokām gludo stumbru. Bija grūti iedomāties, kā dzīvnieks uzrāpsies taisnajā un gludajā stumbrā, ko nevarēja pat lāgā aptvert. Tad pērtiķa rokā pazibēja kaut kas līdzīgs cirvim, ar kuru viņš iecirta stumbrā nelielus ierobus, un pa šiem vienādā attālumā iecirstajiem pakāpieniem viņš sasniedza gumijkoka vainagu. Vēl dažas sekundes — un pērtiķis nozuda lapotnes biezoknī.

—   Kas tas par pērtiķi? — majors vaicāja.

—   Sis pērtiķis ir tīrasiņu austrālietis, — Paganels atbildēja.

Ģeogrāfa ceļabiedri nepaguva ne plecus paraustīt, kad tuvumā atskanēja kliedzieni, kurus ortogrāfiski varētu attēlot šādi: «Ko-ē, ko-ē!» Airtons uzmundrināja vēršus, un pēc kādiem simt soļiem ceļinieki negaidot uzdūrās iezemiešu apmetnei.

Cik bēdīga aina! Uz kailas zemes pacēlās kāds desmits būdu. Sie gu- niosi, kas bija salikti no mizas gabaliem līdzīgi dakstiņiem uz jumta, aizsargāja savus nožēlojamos iemītniekus tikai no vienas puses. Nabadzības nomāktie radījumi izskatījās atbaidoši. Kādi trīsdesmit iezemieši, vīrieši, sievietes un bērni, bija tērpušies sadriskātās ķengurādās. Ieraudzījuši pajūgu, viņi grasījās bēgt prom, taču daži vārdi, ko Airtons pateica ceļiniekiem nesaprotamā vietējā izloksnē, viņus nomierināja. Viņi tuvojās pajūgam padevīgi un reizē piesardzīgi — gluži kā dzīvnieki, kuriem piesolīts gards kumoss.

Iezemieši bija piecas pēdas un četras collas līdz piecas pēdas un septiņas collas gari, un āda viņiem bija nevis melna, bet izbalējušu sodrēju krāsā, mati sprogaini, rokas garas, vēderi uz āru izspiedušies, spalvainie ķermeņi bija izraibināti ar tetovējumiem vai rētām no griezumiem, kurus viņi izdara apbedīšanas ceremoniju laikā. Nekas nevarēja būt atbaidošāks par viņu kroplīgajiem ķermeņiem, milzīgajām mutēm, plakanajiem, itin kā saspiestajiem deguniem, uz priekšu izvirzītajiem apakšžokļiem ar baltiem, bet šķībiem zobiem. Vēl nevienā cilvēciskā būtnē nebija ietverts tik daudz dzīvnieciskā.

—   Roberts nav kļūdījies, — majors sacīja, — tie ir pērtiķi. Tīrasiņu, ja jums labpatīk, tomēr pērtiķi.

—   Makneb, — lēdija Helēna ierunājās, — vai tiešām jūs piekrītat tiem, kas viņus medī kā meža zvērus! Šie nabaga radījumi tomēr ir cilvēki!

—   Cilvēki! — Maknebs iesaucās. — Labākajā gadījumā tā ir pārejas stadija no orangutana uz cilvēku. Ja izmērītu viņu sejas leņķi, tas droši vien būtu tikpat šaurs kā pērtiķim.

Maknebam šai ziņā bija taisnība. Austrālijas mežoņu sejas leņķis ir ļoti šaurs un daudz neatšķiras no orangutana sejas leņķa, tas līdzinās sešdesmit, sešdesmit diviem grādiem. Tāpēc Rienci pat ieteica šos nelaimīgos pieskaitīt pie īpašas rases — pitekomorfiem, tas ir, pērtiķveidīgajiem.

Taču lēdijai Helēnai bija vairāk taisnības nekā Maknebam, kad viņa atgādināja, ka šiem mežoņiem, kas atrodas uz cilvēka attīstības zemākās pakāpes, tomēr ir dvēsele. Dzīvnieku un austrālieti šķir nepārejama plaisa. Paskāls gluži pareizi sacījis, ka cilvēks nekādā gadījumā nav dzīvnieks. Tiesa, tikpat gudri viņš piebildis, ka cilvēks nav arī eņģelis.

Lēdija Helēna un Mērija Granta atspēkoja lielā domātāja apgalvojuma beigu daļu. Abas žēlsirdīgās sievietes, izkāpušas no ratiem, laipni tuvojās šiem nelaimīgajiem radījumiem un sniedza tiem ēdienu, ko mežoņi aprija pretīgā alkatībā. Lēdiju Helēnu iezemieši droši vien noturēja par dievību — jo vairāk tāpēc, ka pēc viņu reliģiskajiem ticējumiem baltie ir tie paši melnie, kas kļuvuši balti pēc nāves.

Te bija kādi trīsdesmit iezemieši.

īpašu žēlumu ceļiniecēs izraisīja iezemiešu sievietes. Nekas nevar būt briesmīgāks par austrālietes stāvokli. Skopā daba nav apveltījusi viņu pat ne ar vismazāko pievilcību. Tā ir verdzene, kuru rupjais vīrietis nolaupījis ar varu, kura nav saņēmusi nekādas citas kāzu dāvanas kā vienīgi rungas sitienus no sava kunga un pavēlnieka. Izgājusi pie vīra, austrāliete pāragri un apbrīnojami strauji noveco, jo uz viņas pleciem gulstas vissmagākie nomadu dzīves darbi. Klejojumos viņai jānes uz muguras ne vien bērni niedru pinuma šūpuļos, bet ari medību un zvejas rīki un phormium tenax krājumi, no kuriem viņa pin tīklus. Turklāt sievietei jāgādā par ģimenes uzturu. Viņa medī ķirzakas, oposumus un čūskas, brīžam vajādama tās līdz pat koku galotnēm. Viņa cērt malku pavardam un plēš koku mizas būdām. Gluži kā nodzīts nastu nesējs, viņa nezina, kas ir atpūta, un ēd vienīgi pretīgas ēdienu paliekas, kas viņas kungam un pavēlniekam nav bijušas pietiekami labas.

Patlaban dažas no šīm nelaimīgajām sievietēm, kuras, iespējams, jau ilgāku laiku nebija neko ēdušas, centās pievilināt putnus ar graudiem.

Viņas nekustīgi gulēja uz nokaitētas zemes gluži kā mirušas, stundām ilgi gaidīdamas, kamēr kāds naivāks putns pienāks pa tvērienam. Kā redzams, putnu gūstīšanas mākā viņas nebija tikušas nekur tālāk, un patiesi vajadzēja būt Austrālijas putnam, lai ļautu sevi šādā veidā notvert.

Tikmēr, laipnās apiešanās iedrošināti, iezemieši ieslēdza ceļiniekus ciešā lokā, un vajadzēja turēt acis vaļā, lai apvaldītu viņu laupīšanas tieksmes. Mežoņi runāja ar svelpjošu pieskaņu, stipri piesizdami mēli. Viņu valoda atgādināja dzīvnieku kliedzienus. Taču viņu balsis brīžam ieskanējās arī glāstoši un maigi. Sevišķi bieži bija dzirdami vārdi «noki, noki», kurus žesti darīja viegli saprotamus. Tas nozīmēja «dodiet, dodiet» un attiecās uz visām ceļinieku sīkajām lietām. Misteram Olbinetam bija krietni jānopūlas, lai nosargātu bagāžas nodalījumu un īpaši ekspedīcijas pārtikas krājumus. Bada izvārdzinātie cilvēki raudzījās uz ratiem ar šaušalīgiem skatieniem un rādīja asus zobus, kas droši vien bija nogaršojuši arī kādu cilvēka gaļas gabalu. Lielais vairums austrāliešu cilšu miera laikā nav cilvēkēdāji, taču nav daudz tādu mežoņu, kas atsacītos iebaudīt uzvarēta ienaidnieka gaļu.

Uzklausījis lēdijas Helēnas lūgumu, Glenervens deva rīkojumu izdalīt dažus pārtikas produktus. Sapratuši, ka viņi tiks apdāvināti, mežoņi sāka vētraini izrādīt sajūsmu, kas nevarēja neaizkustināt pat viscietāko sirdi. Turklāt viņi rēca līdzīgi plēsīgiem zvēriem, kad uzraugs atnes tiem barību. Kaut arī majora uzskatam nevar piekrist, tomēr nevar arī noliegt, ka šī rase nestāv pārāk tālu no dzīvniekiem.

Kā vienmēr, būdams galants, misters Olbinets vispirms gribēja pamielot sievietes. Taču šīs nelaimīgās būtnes neuzdrošinājās pieskarties ēdienam pirms saviem bargajiem pavēlniekiem, kas metās virsū sausiņiem un kaltētai gaļai gluži kā zvēri laupījumam.

Mērijas Grantas acis pildījās asarām, iedomājoties, ka tēvs varētu atrasties šādu mežoņu gūstā. Viņa iztēlojās visas mokas, kas jāizcieš klejotāju cilšu gūstā tādam cilvēkam kā Harijs Grants, un to, cik ļoti tēvu nomāc nabadzība, bads un nežēlīga apiešanās. Džons Mengls, kas vēroja jauno meiteni ar nemiera pilnu sirdi, atskārta, par ko viņa tik ļoti baijojas, un, uzminēdams viņas vēlēšanos, pats sāka iztaujāt «Britānijas» bocmani.

—   Airton, — viņš sacīja, — vai jūs aizbēgāt no šādiem pašiem mežoņiem?

—   Jā, kaptein, — Airtons atbildēja. — Visas klejojošās ciltis Austrālijas vidienē ir līdzīgas cita citai. Vienīgi šeit jūs redzat nožēlojamu mežoņu saujiņu, turpretī Dārlingas krastos klaiņo lielas ciltis, kuras vada bargi, ar neaprobežotu varu apveltīti virsaiši.

—   Bet ko var darīt eiropietis pie šiem mežoņiem? — Džons Mengls vaicāja.

—   To pašu, ko darīju es, — Airtons atbildēja. — Viņš iet medībās kopā ar iezemiešiem, zvejo zivis, piedalās cilšu karos. Ar viņu, kā jau teicu, apietas atkarībā no tā, cik noderīgs viņš ir ciltij. Saprātīgs un drosmīgs eiropietis ieņem ciltī redzamu vietu.

—   Bet viņš tomēr ir gūsteknis? — Mērija Granta jautāja.

—   Protams, — Airtons apstiprināja, — un viņu neizlaiž no acīm ne dienu, ne nakti.

—   Un tomēr jums, Airton, izdevās izbēgt, — sarunā iejaucās majors.

—   Jā, mister Makneb, jo izcēlās slaktiņš starp manējo cilti un kaimiņu cilti. Man laimējās, es izbēgu un, protams, to nenožēloju, bet, ja man būtu jābēg otrreiz, es laikam labāk paliktu mūžīgā verdzībā nekā vēlreiz izbaudītu mokas, kādas man bija jāizcieš, šķērsojot Austrālijas vidienes tuksnešus. Lai dievs pasargā kapteini no mēģinājuma glābties šādā veidā!

—   Protams, mis Mērija, būtu labāk, ja jūsu tēvs vēl atrastos iezemiešu cilts gūstā, — Džons Mengls sacīja. — Tad mēs vieglāk varētu uziet viņa pēdas nekā tai gadījumā, ja viņš maldītos kontinenta mežos.

—   Vai jūs vēl aizvien cerat? — jaunā meitene vaicāja.

—   Es ne mirkli neesmu zaudējis cerību, mis Mērija, ka reiz ar dieva palīgu redzēšu jūs laimīgu.

Mērijas Grantas valgo acu skatiens bija lielākais gandarījums jaunajam kapteinim.

Šās sarunas laikā iezemiešu vidū pēkšņi izcēlās neparasts satraukums. Viņi skaļi kliedza, skraidīja šurpu turpu, tvēra pēc ieročiem. Šķita, ka viņus pārņēmis negants niknums.

Glenervens nevarēja saprast, kas notiek ar mežoņiem, bet tad majors uzrunāja Airtonu:

—   Jūs esat ilgi dzīvojis pie austrāliešiem un droši vien saprotat arī viņu valodu.

— Saprotu tikai daļēji, — bocmanis atbildēja, — jo katrai ciltij ir sava izloksne. Cik cilšu, tik izlokšņu. Tomēr nojaušu, ka mežoņi aiz pateicības grib parādīt viņa augstībai karaspēks.

Tas arī bija satraukuma patiesais cēlonis. Bez liekas vilcināšanās iezemieši bruka cits citam virsū ar tik lieliski notēlotu niknumu un tik dabiski, ka-šo mazo karu varēja noturēt par īstu slaktiņu. Pēc daudzu ceļotāju liecībām, austrālieši ir lieliski aktieri, un arī šai gadījumā viņi parādīja apbrīnojamu talantu.

Iezemiešu vienīgie uzbrukuma un aizsargāšanās līdzekļi bija pamatīga vāle, ar kuru varēja pāršķelt viscietāko galvaskausu, un tomahaukam līdzīgs cirvis — ļoti ciets, noasināts akmens, kas ar gumiarābiku nostiprināts starp divām nūjām. Sis cirvis ar desmit pēdas garo kātu ir draudīgs ierocis kaujas laukā un noderīgs darbarīks miera laikā, atkarībā no apstākļiem ar to var tikpat labi cirst zarus, kā galvas, tikpat labi skaldīt cilvēku augumus, kā koku stumbrus.

Neganti vicinādami ieročus un izkliegdami kaujas saucienus, karotāji bruka cits citam virsū. Daži krita gar zemi kā beigti, citi raidīja uzvaras kliedzienus. Sievietes, īpaši vecenes, gluži kā nelabā apsēstas, uzkurināja vīrus un klupa virsū šķietamajiem līķiem, izlikdamās tos kropļojam ar tādu ārprāta niknumu, ka īstenībā to nevarētu izdarīt šaušalīgāk. Lēdija Helēna visu laiku baidījās, lai spēle nepārvērstos slaktiņā. Starp citu, bērni, kas arī piedalījās karaspēlēs, cīnījās gluži nopietni. Mazie zēni un meitenes, kas bija sevišķi niknas, apveltīja cits citu ar pamatīgām dunkām.

Kad karaspēlēs bija ilgušas kādas desmit minūtes, pēkšņi karotāji apstājās kā zemē iemieti. Ieroči izkrita viņiem no rokām. Kaujas troksni nomainīja dziļš klusums. Mežoņi sastinga savās pozās gluži kā aktieri dzīvajās bildēs. Šķita, ka viņi būtu pārakmeņojušies.

Kāds bija šīs pārvērtības cēlonis? Kāpēc uzreiz šī stingā nekustība? Drīz viss noskaidrojās.

Starp gumijkoku galotnēm parādījās kakadu bars. Putni piepildīja gaisu skaļām tērgām. Viņu spilgtās, daudzkrāsainās spalvas vērta baru līdzīgu lidojošai varavīksnei. Šī košā putnu mākoņa parādīšanās tad arī bija pārtraukusi kauju. Karaspēlēs tagad nomainīja lietderīgāka nodarbošanās — medības.

Kāds iezemietis, paķēris sarkanu dīvainas formas ieroci, pameta savus aizvien vēl sastingušos ciltsbrāļus un devās caur kokiem un krūmiem pretī kakadu baram. Viņš līda pilnīgi bez trokšņa, neaizskardams nevienu lapu, neizkustinādams nevienu akmentiņu. Šķita, ka slīdētu ēna.

Pielavījies putniem pietiekami tuvu, mežonis meta savu ieroci pa horizontālu līniju divu pēdu augstumā virs zemes. Nolidojis tā kādas četrdesmit pēdas, dīvainais ierocis, nepieskardamies zemei, pēkšņi pacēlās taisnā leņķī apmēram simt pēdas gaisā, notrieca kādu duci putnu un tad, apliecis parabolu, atgriezās atpakaļ un nokrita medniekam pie kājām. Glenervens un viņa ceļabiedri skatījās kā apstulboti — viņi neticēja paši savām acīm.

—   Tas ir bumerangs, — Airtons paskaidroja.

—   Bumerangs! — Paganels iesaucās. — Austrāliešu bumerangs!

Un, gluži kā bērns, viņš steidzās pacelt brīnišķīgo ieroci, «lai paskatītos, kas tur iekšā».

Patiesi, varēja domāt, ka bumerangā paslēpts kāds mehānisms, ka tā virzienu inaina kāda pēkšņi vaļā palaista atspere. Taču nekā tamlīdzīga nebija.

Bumerangs nebija nekas vairāk kā trīsdesmit četrdesmit collas garš, izliekts cieta koka gabals. Vidū šis koka gabals bija apmēram trīs collas biezs, bet abi tā gali bija nosmailināti. Izliekuma iekšmala bija par pus- collu plānāka, bet ārmalai bija divas asas šķautnes. Tas viss bija tikpat vienkārši, cik nesaprotami.

—   Tad tāds ir šis daudzinātais bumerangs! — Paganels sacīja, vērīgi aplūkodams dīvaino ieroci. — Koka gabals — un nekas vairāk. Bet kāpēc gan, virzīdamies pa horizontālu līniju, tas pēkšņi zināmā brīdī paceļas gaisā, lai pēc tam atgrieztos atpakaļ pie tā, kas to aizmetis? Nedz zinātnieki, nedz ceļotāji līdz šim nav varējuši izskaidrot šo parādību.

—  Vai bumerangs šai ziņā nav līdzīgs serso, kas, noteiktā veidā izmests, atgriežas savā izejas punktā? — Džons Mengls ieminējās.

—  Vai arī šai parādībai būtu līdzība ar biljarda bumbu, kas saņēmusi sitienu noteiktā punktā? — Glenervens piemetināja.

—   Nekādā ziņā, — Paganels atbildēja. — Sais abos gadījumos virziena maiņu nosaka kāds atbalsta punkts: serso — zeme, bet biljarda bumbai — galda virsma. Turpretī bumerangam šāda atbalsta punkta nav, ierocis nemaz nepieskaras zemei un tomēr paceļas ievērojamā augstumā.

—   Kā jūs to izskaidrojat, Paganela kungs? — lēdija Helēna vaicāja.

—   Es neizskaidroju, kundze, es tikai lieku reizi konstatēju faktu. Acīmredzot šeit viss atkarīgs no veida, kādā bumerangs tiek mests, kā arī no ieroča īpašās konstrukcijas. Bet tas, kā bumerangs jāsviež, vēl joprojām ir austrāliešu noslēpums.

—   Tas viss ir pārāk sarežģīti, lai to izgudrotu… pērtiķi, — lēdija Helēna piebilda, uzlūkodama majoru, kas šūpoja galvu, itin kā nebūtu vēl pilnīgi pārliecināts.

Tikmēr laiks ritēja, un Glenervens, uzskatīdams, ka šeit ilgāk nav ko kavēties, jau dzīrās lūgt dāmas kāpt ratos, kad pēkšņi atsteidzās kāds iezemietis un ļoti satraukts kaut ko sacīja.

—   Ā! — Airtons iesaucās. — Viņi pamanījuši kazuārus.

—   Ko, vai gaidāmas medības? — Glenervens painteresējās.

—   Tas noteikti jāredz! — Paganels iesaucās. — Tam vajag būt aizraujošam skatam! Varbūt atkal tiks laists darbā bumerangs.

—   Kādas ir jūsu domas, Airton?

—   Manuprāt, tas mūs pārāk neaizkavēs, milord, — bocmanis atbildēja.

Iezemieši nevilcinājās ne mirkli. Nomedīt dažus kazuārus viņiem ir

laimīgs ķēriens. Tas nozīmē, ka cilts būs apgādāta ar pārtiku vismaz vairākas dienas. Tāpēc kazuāru medībās austrālieši liek lietā visu savu māku. Bet kā viņi var panākt bez suņiem tik ātru putnu un nogalināt to bez šautenes? Tas bija tik interesanti, ka Paganelam to vajadzēja redzēt.

Emu jeb kazuārs, ko iezemieši dēvē par mureku, Austrālijas līdzenumos sastopams aizvien retāk. Sim lielajam putnam, kas sasniedz divarpus pēdu augstumu, ir balta gaļa, pēc garšas līdzīga tītara gaļai. Uz galvas kazuāram ir raga plēksnītes, acis gaiši brūnas un melns, līks knābis, kāju pirksti bruņoti ar spēcīgiem nagiem, spārni tam ir tik strupi, ka lidošanai nav derīgi, spalvas, kuras tikpat labi varētu saukt arī par vilnu, uz kakla un krūtīm ir tumšākas. Kazuārs gan nelido, toties skrien tik ātri, ka hipodromā viegli noskrietu vislabāko rikšotāju. Noķert kazuāru var vienīgi ar viltību, turklāt ļoti izsmalcinātu viltību.

Atsaucoties uz aicinājumu, kāds desmits austrāliešu tūdaļ izvērsās ķēdē kā strēlnieku nodaļa un izklīda brīnišķīgā līdzenumā, kas bija sētin nosēts ziliem savvaļas ziediem. Ceļinieki apmetās kādas mimozu birzs malā.

Iezemiešiem tuvojoties, apmēram pusducis kazuāru metās bēgt, taču drīz vien apstājās jūdzi tālāk. Kad cilts mednieks bija pārliecinājies, kur putni atrodas, viņš deva biedriem zīmi, lai tie paliek uz vietas. Mežoņi nogūlās zemē, bet mednieks izņēma no tīkla divas kopā sašūtas kazuāru ādas un uzvilka tās. Pēc tam viņš pacēla virs galvas labo roku un, kustinādams to, atdarināja kazuāru, kas meklē barību.

Mednieks tuvojās baram. Brīžam viņš apstājās, izlikdamies, ka knābā graudus, brīžam, kārpīdamies ar kājām, sacēla ap sevi veselus putekļu mākoņus. Tas viss tika izdarīts nevainojami. Labāk attēlot kazuāra izturē- sānos, šķiet, nemaz nebija iespējams. Turklāt mežonis tik precīzi atdarināja kazuāra dobjo gulgošanu, ka paši putni tai noticēja un pievīlās. Drīz vien mednieks atradās bezrūpīgo putnu barā. Pēkšņi viņa rokās pazibēja vāle, un pieci kazuāri no sešiem nogāzās gar zemi un palika guļam kā nopļauti.

Mednieks bija uzvarējis, un medības beidzās.

Pēc tam Glenervens, abas dāmas un pārējie ceļinieki atvadījās. Šķiršanās iezemiešus daudz neskumdināja. Varbūt veiksmīgās kazuāru medības bija likušas viņiem aizmirst nupat apmierināto neganto izsalkumu. Pateicību viņi vairāk izjuta ar vēderu, kas mežoņiem un zvēriem ir jūtīgāks nekā sirds.

Lai nu kā, tomēr vajadzēja atzīt, ka atsevišķos gadījumos viņu saprāts un veiklība ir apbrīnojama.

—   Vai tagad jūs atzīstat, dārgais Makneb, — lēdija Helēna ierunājās, — ka austrālieši nav pērtiķi?

—   Vai tāpēc, ka viņi tik dabiski atdarina dzīvniekus? — majors atteica. — Gluži otrādi, tas tikai apstiprina manu doktrīnu.

—   Joks nav nekāda atbilde, — lēdija Helēna sacīja. — Es vēlētos, major, ka jūs mainītu savus uzskatus.

—   Labi, mīļā māsīca, jā un tomēr nē. Austrālieši nav pērtiķi, bet pērtiķi ir austrālieši.

—   Kā to saprast?

—   Vai neatceraties, ko nēģeri domā par orangutāniem?

—   Ko viņi domā? — lēdija Helēna jautāja.

—   Viņi domā, — majors atbildēja, — ka pērtiķi ir tādi paši melnādainie kā viņi, tikai daudz viltīgāki. «Viņi nerunā tāpēc, lai nevajadzētu strādāt,» sacīja kāds nēģeris, apskauzdams pieradinātu orangutanu, ko viņa saimnieks baroja gluži par velti.

## XVII nodaļa. LOPKOPJI MILJONĀRI

Pavadījuši mierīgu nakti uz austrumu garuma 146°15', ceļinieki 6. janvāri pulksten septiņos no rīta atkal devās tālāk pa plašo Marejas apgabalu. Viņi gāja lecošās saules virzienā, un karavānas atstātās pēdas iezīmēja līdzenumā pilnīgi taisnu līniju. Divas reizes viņi šķērsoja skvoteru iemītās stigas, kas veda uz ziemeļiem, un visas šīs pēdas, bez šaubām,

būtu sajukušas, ja Glenervena zirga pakavs neatstātu putekļainajā zemē Blckpointas zīmi — divu āboliņa lapu nospiedumu.

Līdzenumā starp buksusiem apaugušiem krastiem aizlocījās nelieli krīki, kas bieži vien pavisam izžūst. Visas šīs upītes sākas Bufalo kalnu grēdas nogāzēs, ne visai augstos, gleznainos kalnos, kuru viļņotās kontūras iezīmējas apvāršņa malā.

Ceļinieki nolēma sasniegt kalnus jau tajā pašā vakarā. Airtons skubināja vēršus, un tie, nogājuši šai dienā trīsdesmit piecas jūdzes, lai arī mazliet noguruši, tomēr aizvilka ratus līdz kalnu grēdas piekājei. Kad ceļinieki zem lieliem kokiem uzslēja telti, jau bija iestājusies nakts. Vakariņas viņi paēda ātri, jo pēc nogurdinošā pārgājiena gribējās vairāk gulēt nekā ēst.

Pie miera neaizgāja vienīgi Paganels, kuram pirmajam vajadzēja stāties sardzē. Ar šauteni plecā viņš staigāja pa lauku šurpu turpu, gaiņādams prom miegu.

Lai gan mēness pie debesīm nespīdēja, spožās dienvidu zvaigznes darīja nakti gandrīz vai gaišu. Zinātnieks īsināja laiku, lasīdams lielo debesu grāmatu, kura vienmēr ir atvērta un saistoša tiem, kas to saprot. Dziļā miegā iegrimušās dabas klusumu brīžam pārtrauca vienīgi dzelzs pinekļu šķindoņa ap zirgu kājām.

Nodevies astronomiskām pārdomām, Paganels bija aizņemts vairāk ar debesu nekā ar zemes lietām, kad pēkšņi viņu iztraucēja no sapņiem kādas attālas skaņas.

Ģeogrāfs uzmanīgi ieklausījās un gaužām pārsteigts sadzirdēja klavieru mūziku. Līdz viņam atplūda daži liegi akordi. Vairs nevarēja būt lekādu šaubu.

— Klavieres tuksnesī! — Paganels nomurmināja. — Nekad tam leticētu.

Patiesi tas bija vairāk nekā savādi, un Paganels gandrīz jau domāja, <a vainīgais ir kāds nezināms Austrālijas putns, kas atdarina Pleijela vai Brāra klavieru skaņas, tāpat kā daži citi šejienes putni atdarina pulksteņa ikšķus vai tecīlas žvirkstoņu.

Te pēkšņi atskanēja maiga un skanīga balss. Pianistam pievienojās iziedātājs. Paganels klausījās, vēl aizvien neticēdams, taču pēc brīža r iņš bija spiests atzīt, ka dzird brīnišķīgo dona Zuāna āriju «7/ mio tesoro atiio».

«Sasodīts!» ģeogrāfs nodomāja. «Lai arī cik ērmīgi būtu Austrālijas uitni, tomēr pat vismuzikālākais papagailis pasaulē nevarētu nodziedāt Mocarta āriju.»

Pie miera neaizgaja vienīgi Paganels.

Viņš noklausījās valdzinošo āriju līdz galam. Iespaids, kādu radīja liegā melodija dzidrajā nakts klusumā, bija neaprakstāms. Paganels vēl ilgi palika burvības varā. Beidzot balss apklusa, un atkal iestājās dziļš klusums.

Vilsons, ieradies nomainīt sardzi, atrada zinātnieku, iegrimušu sapņainās pārdomās. Paganels matrozim nekā neteica. Nolēmis no rīta pastāstīt par savādo parādību Glenervenam, viņš devās uz telti, lai liktos gulēt.

Nākamajā rītā ceļiniekus uzmodināja negaidītas suņu rejas. Glenervens tūdaļ pietrūkās kājās. Birztalas malā draiskojās divi garkājaini poin- teri, divi pirmšķirīgi dzinējsuņi. Ceļiniekiem tuvojoties, viņi nozuda starp kokiem un sāka riet vēl negantāk.

—   Šai tuksnesī acīmredzot jābūt kādai mājvietai, — Glenervens ierunājās, — un noteikti arī medniekiem, jo ir medību suņi.

Paganels jau pavēra muti, lai pastāstītu par aizvadītajā naktī piedzīvoto, kad skaistos tīrasiņu zirgos parādījās divi jauni cilvēki, īsti hanteri[36].

Ieraudzījuši čigānu nometnei līdzīgo • ceļinieku apmetni, abi elegantos medību uzvalkos tērptie džentlmeņi apstājās. Viņi, šķiet, bija neziņā, kur šeit gadījušies apbruņoti vīri, bet tad pamanīja dāmas, kas kāpa laukā no ratiem.

Jātnieki tūlīt nolēca no zirgiem un "ar cepurēm rokās tuvojās dāmām.

Lords Glenervens devās viņiem pretī un, kā jau svešinieks, nosauca pirmais savu vārdu un titulu. Jaunie cilvēki. palocījās, un vecākais no viņiem sacīja:

—   Milord, vai dāmas un jūs 'ar saviem ceļabiedriem nepagodināsit mūs un neatpūtīsities mūsu mājās? , , ',

—   Ar ko man gods runāt? —- Glenervens vaicāja.

—   Ar Maiklu un Sendiju Petersoniem, Hotemas stansijas īpašniekiem. Jūs jau atrodaties uz mūsu zemes, yn no šejienes līdz mūsu mājai nav vairāk par ceturtdaļjūdzi.

—   Godātie kungi, atklāti sakot, es baidos ļaunprātīgi izmantot jūsu viesmīlību, — Glenervens iesāka.

—   Milord, — Maikls Petersons atbildēja, -^-pieņemdami mūsu ielūgumu, jūs iepriecināsit nabaga trimdiniekus, kas būs bezgala laimīgi uzņemt jūs savā namā šai vientulīgajā tuksnesī.

Glenervens piekrizdams pamāja ar galvu.

—   Ser, — Paganels griezās pie Maikla Petersona, — ceru, ka jūs neuzskatīsit mani par uzbāzīgu, ja vaicāšu: vai jūs vakar dziedājāt dievišķīgā Mocarta āriju?

—  Jā, ser, dziedātājs biju es, — džentlmenis atbildēja, — un klavieru pavadījumu spēlēja mans brālis Sendijs.

—   Tādā gadījumā, ser, — Paganels sacīja, — atļaujiet man, francūzim, dedzīgam Mocarta mūzikas cienītājam, izteikt jums vispatiesāko atzinību.

Menurs jeb lirastis.

Paganels sniedza jaunajam džentlmenim roku, kurš, dziļi aizkustināts, to paspieda. Pēc tam Maikls Petersons norādīja viesiem ceļu pa labi. Zirgi tika atstāti Airtona un matrožu gādībā. Tērzēdami un apbrīnodami apkārtni, ceļinieki jauno cilvēku pavadībā devās kājām uz Hotemas stansiju.

Tā bija lieliska saimniecība, kas tika turēta priekšzīmīgā kārtībā gluži kā angļu parks. Cik tālu vien skatiens sniedza, stiepās plašas, ar pelēku sētu iežogotas prērijas. Aplokos ganījās tūkstošiem vēršu un miljoniem aitu. Milzums ganu un vēl vairāk suņu uzraudzīja šo nemierīgo armiju. Maurošana un blēšana jaucās kopā ar suņu rejām un spalgiem pātagu pliukšķiem.

Austrumu pusē skatiens atdūrās pret akāciju un gumijkoku joslu, virs kuras septiņarpus tūkstošu pēdu augstumā slējās Hotema kalna majestātiskā virsotne. Uz visām pusēm starveidā aizstiepās garas mūžam zaļu koku alejas. Šur tur kuploja zāles koku puduri, desmit pēdas augsti, pun- durpalmām līdzīgi krūmi ar šauru un garu lapu cekuliem. Reibīgi smaržoja laurveida mētras, sētin nosētas baltiem, aromātiskiem ziedu čemuriem.

Starp gleznainajām vietējo koku skupsnām auga arī no Eiropas atvestās koku šķirnes. Ar skaļiem prieka saucieniem ceļinieki apsveica persikus, bumbieres, ābeles, vīģes kokus, apelsīnu kokus un pat ozolus. Iedami savas dzimtenes koku paēnā, ceļinieki nevarēja vien beigt brīnīties par putniem, kas lidinājās šo koku zaros, — par atlasa putniem ar zīdainām spalvām un vālodzēm, kas bija tērpušās zeltā un melnā samtā.

Šeit ceļinieki pirmo reizi ieraudzīja arī lirasti jeb menuru, kura aste atgādina smalko Orfeja instrumentu. Lirastis tekalēja starp kokveida papardēm, un, kad aste pieskārās pie zariem, šķita gandrīz dīvaini, ka neatskan harmoniski akordi, kuros Amfions smēlās iedvesmu, atjaunojot Tēbu mūrus. Paganelam tā vien kņudēja pirksti patrinkšķināt šīs liras stīgas.

Lords Glenervens ne vien apbrīnoja Austrālijas tuksneša vidū zaļojošās oāzes neparasto krāšņumu, bet arī klausījās jauno džentlmeņu dzīves stāstu. Anglijā atnācējs vispirms izstāstītu saimniekam, no kurienes viņš nāk un uz kurieni iet. Turpretī šeit, ievērodami sevišķu smalkjūtību, Maikls un Sendijs Petersoni uzskatīja par savu pienākumu pastāstīt par sevi ceļiniekiem, kuriem viņi tik laipni piedāvāja savu viesmīlību.

Viņu dzīves stāsts bija tāds pats kā visiem jauniem, izglītotiem un uzņēmīgiem angļiem, kuri nedomā, ka bagātība cilvēku atbrīvo no darba. Maikls un Sendijs Petersoni bija Londonas baņķiera dēli. Kad viņiem palika divdesmit gadi, ģimenes galva sacīja: «Te būs miljoni, jaunie cilvēki, ņemiet tos. Dodieties uz kādu tālu koloniju un ieguldiet šo naudu derīgā pasākumā. Darbā jūs iemantosit dzīves pieredzi un rūdījumu. Ja gūsit panākumus, jo labāk, ja cietīsit neveiksmi, nav nekāda lielā nelaime. Mēs nezūdīsimies par miljoniem, kas bija vajadzīgi, lai jūs kļūtu par cilvēkiem.» Abi jaunekļi darīja, kā bija vēlēts. Viņi izraudzījās Austrālijā Viktorijas koloniju, lai ieguldītu tur tēva banknotes, un viņiem tas nebija jānožēlo. Pēc trim gadiem viņu nodibinātā saimniecība bija plaukstošs uzņēmums.

Viktorijas provincē, Jaunajā Dienvidvelsā un Dienvidaustrālijā ir vairāk nekā trīs tūkstoši stansiju, vienu daju apsaimnieko skvoteri, kas audzē lopus, otru daļu — setleri, kas galvenokārt nodarbojas ar zemkopību. Pirms abu jauno angļu ierašanās visievērojamākā saimniecība piederēja Džeimsonam. Tās platība bija simt kvadrātkilometru, un tā stiepās divdesmit piecus kilometrus gar Paru upi, vienu no Dārlingas pietekām.

Turpretī tagad Hotemas stansija pārspēj Džeimsona īpašumu tiklab platības, kā ienesīguma ziņā. Abi jaunie cilvēki vienlaikus bija gan skvoteri, gan setleri, viņi vadīja savu milzīgo saimniecību ar izcilu prasmi un apbrīnojamu enerģiju.

Stansija atradās tālu no lielajām pilsētām, reti apdzīvotā Marejas tuksneša vidū. Tā aizņēma zemes starp austrumu garuma 146°48' un 147°, tas ir, piecus ljē garu un piecus ljē platu teritoriju starp Bufalo kalnu grēdu un Hotema kalnu, šā lielā četrstūra ziemeļu kreisajā stūrī pacēlās Aber- dina kalns un labajā stūrī Haibārvena virsotne. Šeit netrūka arī gleznainu un līkumotu kriku, jo pietekām bagātā Ovenas upe ziemeļos ieplūst Marejas gultnē. Stansijā vienlīdz labvēlīgi apstākļi bija tiklab lopkopībai, kā zemkopībai. Desmit tūkstoši akru priekšzīmīgi apstrādātas un apsaimniekotas aramzemes deva bagātīgas eksotisko augu ražas, bet leknajās ganībās barojās milzums mājlopu. Pēc Hotemas fermas produkcijas Kāslmenas un Melburnas tirgos bija liels pieprasījums.

Maikls un Sendijs Petersoni patlaban beidza iepazīstināt viesus ar savu saimniecību, kad kazurīnu alejas galā parādījās dzīvojamā māja.

Emerofilu zaļumā slēpās brīnum jauks, šveiciešu stilā celts nams no koka un ķieģeļiem. Visapkārt namam stiepās ar ķīniešu lukturīšiem rotāta veranda, līdzīga seno romiešu galerijai. Virs logiem daudzkrāsainās markīzes izskatījās kā milzīgi ziedi. Grūti bija iedomāties kaut ko rotaļīgāku,, burvīgāku un vienlaikus komfortablāku. Pļaviņās un birztalās visapkārt mājai bija novietoti bronzas kandelabri ar elegantiem kupoliem. Iestājoties vakara krēslai, viss parks tika apgaismots ar baltu gāzes gaismu no' gazometra, kas bija uzstādīts akāciju un kokveida paparžu biezoknī.

Dzīvojamās mājas tuvumā neredzēja nedz šķūņu, nedz citu saimniecības ēku, kas liecinātu par lauksaimniecību. Visas šīs ēkas — vesels ciemats — atradās ceturtdaļjūdzi no šejienes nelielas ielejas dziļumā. Telegrāfa vadi savienoja šo ciematu ar kungu māju, kas, atrazdamās tālu no visiem trokšņiem, šķiet, bija paslēpusies eksotisku koku mežā.

Drīz vien kazurīnu aleja beidzās. Pāri čalojošam strautam pārmests rotaļīgs dzelzs tiltiņš veda piemājas parkā. Kad ceļinieki kopā ar saimniekiem bija pārgājuši tam pāri, viņus sagaidīja cienīga izskata pārvaldnieks. Nama durvis atdarījās, un viesi iegāja lieliskos apartamentos, kurus no ārpuses atdalīja ķieģe]u un ziedu ietvars.

Ceļinieku skatienam pavērās modernas un izsmalcinātas dzīves luksuss. No priekšnama, kuru greznoja jāšanas un medību sporta piederumi, durvis veda uz plašu viesistabu ar pieciem logiem. Tur stāvēja ar senās un modernās mūzikas notīm apkrautas klavieres, molberti ar aizsāktām gleznām, marmora statujas uz pjedestāliem, pie sienām karājās dažas flāmu mākslinieku gleznas, kā arī gobelēni ar jautrām mitoloģiskām ainām. Kājas grima paklājos gluži kā mīkstā zālē. No griestiem nokarājās antīka lustra. Uz galdiņiem stāvēja dārgs porcelāns, grāmatas greznos iesējumos un tūkstošiem dažādu dārgu un skaistu nieciņu, kurus redzēt šeit, Austrālijā, bija gaužām dīvaini un kuri liecināja par ideālu mākslas un komforta saskaņu. Viss, kas varētu kliedēt brīvprātīgo trimdinieku skumjas, viss, kas varētu palīdzēt domās pārcelties uz Eiropu, šķiet, bija savākts šai pasakainajā salonā. Apmeklētāji šeit varēja justies gluži kā aristokrāta pili Francijā vai Anglijā.

Caur markīžu smalko audumu un aizēnoto verandu viesistabā iekļuva liega dienas gaisma. Lēdija Helēna, piegājusi pie viena no logiem, jutās aizgrābta. No dzīvojamās mājas pavērās skats uz ieleju, kas sniedzās līdz pat kalniem austrumu pamalē. Prērijas mijās ar mežiem, kurus vietumis pārtrauca plašas noras, bet tālumā bija redzami gleznaini pakalni ar apaļīgām virsotnēm. Tas viss veidoja neaprakstāmi krāšņu ainavu. Neviena cita vieta uz zemeslodes nevarētu līdzināties šai, pat slavenā Paradīzes ieleja Telemarkā pie Norvēģijas robežas. Sī milzīgā panorāma, kurā mijās lieli ēnas un gaismas laukumi, nemitīgi mainījās no saules untumiem. Pat visbagātākā fantāzija nevarētu uzburt neko krāšņāku par šo zemes stūrīti, kas sniedza baudu jebkuram skatītājam.

Pēc Sendija Petersona rīkojuma saimniecības pārzinis bija licis pagatavot viesiem brokastis, un pēc nepilna stundas ceturkšņa viņi tika aicināti pie bagātīgi klāta galda. Ēdieni un vīni bija sevišķi izcili, taču vislielāko gandarījumu viesiem sagādāja prieks, ar kādu abi jaunie skvoteri uzņēma viņus zem sava jumta.

Brāļi Petersoni iztaujāja viesus par ekspedīcijas mērķi un izrādīja lielu interesi par Glenervena uzsāktajiem meklējumiem. Viņi deva kapteiņa bērniem jaunas cerības.

— Harijs Grants, — Maikls teica, — droši vien nokļuvis iezemiešu gūstā, jo piekrastes apdzīvotajās vietās viņš nav redzēts. Spriežot pēc atrasta dokumenta, kapteinis precīzi zināja, kur atrodas, un angļu kolonijas

Emerofilu zaļumā slēpās brinum jauks nams.

nav sasniedzis vienīgi tāpēc, ka tūlīt pēc izkāpšanas krastā viņu sagūstījuši mežoņi.

—   Gluži tāds pats liktenis piemeklējis arī bocmani Airtonu, — Džons Mengls piemetināja.

—   Vai jums, kungi, nekad nav gadījies dzirdēt par «Britānijas» katastrofu? — lēdija Helēna jautāja brāļiem Petersoniem.

—   Nekad, kundze, — Maikls atbildēja.

—   Un kā, pēc jūsu domām, austrālieši varētu izturēties pret kapteini Grantu?

—   Austrālieši nav cietsirdīgi, kundze, — jaunais skvoters atbildēja.

—   Mis Granta šai ziņā var būt pilnīgi mierīga. Daudzi gadījumi liecina par šejienes mežoņu rāmo dabu, un vairāki eiropieši, kas ilgāku laiku dzīvojuši viņu vidū, nekad nav varējuši sūdzēties par rupju apiešanos.

—  Arī Kings, — Paganels sacīja, — vienīgais Bērka ekspedīcijas loceklis, kas palicis dzīvs.

—   Šis drosmīgais pētnieks nav izņēmums, — sarunā iejaucās Sendijs.

—  Angļu kareivis Baklijs, kas 1803. gadā dezertēja no Portfilipas, nokļuva pie iezemiešiem un nodzīvoja kopā ar viņiem trīsdesmit trīs gadus.

—  JBet vienā no pēdējiem «Austrālijas Avīzes» numuriem, — Maikls Petersons piebilda, — stāstīts par kādu Morillu, kas atgriezies dzimtenē pēc sešpadsmit verdzībā pavadītiem gadiem. Tāds pats liktenis, šķiet, piemeklējis arī kapteini Grantu, jo iezemieši Morillu sagūstīja un aizveda kontinenta iekšienē pēc «Peruānietes» avārijas 1846. gadā. Tāpēc, manuprāt, jums nav nekāda iemesla zaudēt cerības.

Jaunā skvotera vārdi ceļiniekus ārkārtīgi iepriecināja. Tie apstiprināja Paganela un Airtona pieņēmumus.

Kad dāmas bija atstājušas ēdamistabu, vīrieši uzsāka sarunu par ka- tordzniekiem. Skvoteri zināja par katastrofu uz Kemdenas tilta, taču izbēgušo katordznieku banda viņus neuztrauca. Noziedznieki nekad neuzdrošinātos uzbrukt stansijai, kurā strādā vairāk nekā simt vīriešu. Turklāt bija maz ticams, ka viņi dotos uz Marejas tuksnešiem, kur viņiem tikpat kā nebija ko laupīt, vai arī uz Jauno Velsu, kur ceļi tiek labi apsargāti.. Tādas bija arī Airtona domas.

Lords Glenervens nespēja noraidīt viesmīlīgo saimnieku ielūgumu pavadīt visu šo dienu Hotemas stansijā. Ceļinieki gan aizkavēsies divpadsmit stundas, taču arī atpūtīsies divpadsmit stundas. Tāpat jāatgūst spēki arī zirgiem un vēršiem, kas bija novietoti stansijas ērtajos staļļos.

Vārdu sakot, tika nolemts palikt līdz nākamajam rītam, un jaunie cilvēki ieteica viesiem dienas programmu, kas tika pieņemta ar lielāko» prieku.

Dienvidū septiņi stalti zirgi nepacietīgi mīņājās mājas lieveņa priekšā. Dāmām tika piebraukta eleganta vaļēja ekipāža, un kučieris no bukas augstumiem rādīja savu māku četrjūga vadīšanā. Jātnieki ar pirmšķirīgām medību bisēm pār plecu rikšoja abpus ekipāžai. Piķieri auļoja viņiem pa priekšu, bet suņu bars tricināja mežu ar līksmām rejām.

Četras stundas kavalkāde rikšoja pa milzīgo parku, kas nebija mazāks par dažu labu Vācijas valstiņu. Reisa-Šleica vai sakšu Koburga-Gota varētu pilnīgi ietilpt šai parkā. Šeit gan bija maz iedzīvotāju, toties aunu

Ķenguru medības.

atliku likām. Un medījumu bija tik daudz, ka pat vesela dzinēju armija nespētu izdzīt visus medniekiem pa šāvienam. Drīz vien cits pēc cita atskanēja šāvieni, izbiedēdami birztalu un līdzenumu mierīgos iemītniekus. Roberts blakus Maknebam darīja brīnumus. Drosmīgais zēns, par spīti māsas piekodinājumam, allaž bija visiem priekšā un šāva pirmais. Tad Džons Mengls apņēmās Robertu uzmanīt, un Mērija Granta mazliet nomierinājās.

Sais medībās tika nošauti vairāki Austrālijas dzīvnieki, kurus Paganels līdz šim bija pazinis tikai pēc nosaukumiem. Medījumu skaitā, starp citu» bija arī vombets un bendikuts.

Vombets ir zālēdājs, kas rok alas gluži kā āpsis. Sis dzīvnieks sasniedz auna lielumu, un viņa gaļa ir ļoti garšīga.

Bendikuts pieder pie somainajiem un viltībā pārspēj pat Eiropas lapsu, viņš varētu to pamācīt, kā aplaupīt vistu kūtis. Šo diezgan atbaidošo, pusotras pēdas garo dzīvnieku nošāva Paganels. Par savu veiksmi viņš- bija tik lepns, ka mednieka patmīlībā noteica: — Burvīgs dzīvnieks! i

Starp citiem izciliem medījumiem Roberts nošāva kādu kuplastainu, mazai lapsai līdzīgu dzīvnieku, kura melnais kažoks ar baltiem lāsumiem ir tikpat vērtīgs kā caunāda, un pāri oposumu, kas bija paslēpušies lielo koku biezajā lapotnē.

Taču no visiem piedzīvojumiem vissaistošākās, bez šaubām, bija ķenguru medības. Ap pulksten četriem suņi izcēla veselu baru šo interesanto somaiņu. Mazuļi acumirklī ielēca mātēm somās, un viss bars drāzās prom garā virtenē. Ļoti jokaini ir ķenguru milzīgie lēcieni. Viņu pakaļkājas ir divreiz garākas par priekškājām un darbojas gluži kā atsperes.

Bēgošā bara priekšgalā lēkšoja piecas pēdas garš tēviņš, lielisks mac- ropus giganteus eksemplārs, īsts «vecvīrs», kā mēdz teikt mežinieki.

Mednieki vajāja bēgļus četras piecas jūdzes. Ķenguri, šķiet, nemaz nepagura, bet suņi, kas pamatoti bijās no viņu varenajām kājām ar asajiem nagiem, nemaz nemēģināja skriet pārāk tuvu. Beigu beigās, zaudējis spēkus, bars apstājās, «vecvīrs» atspiedās pret koka stumbru un sagatavojās aizsardzībai. Viens no pointeriem vajāšanas karstumā pieskrēja pie ķengura, taču tai pašā mirklī nelaimīgais suns uzlidoja gaisā un nokrita zemē ar pārplēstu vēderu. Skaidrs, ka pat visai suņu varzai nebija pa spēkam tikt galā ar spēcīgo dzīvnieku. Medniekiem vajadzēja ķerties pie- šautenēm, jo vienīgi lodes spēja nogalināt milzīgo ķenguru.

Šai brīdī Roberts gandrīz vai kļuva par savas neuzmanības upuri. Gribēdams labāk nomērķēt, zēns piegāja tik tuvu ķenguram, ka tas ar lēcienu metās virsū. Roberts iekliedzās un novēlās gar zemi. Mērija Granta, kas sēdēja ekipāžā, aiz šausmām nejaudādama izteikt ne vārda, tikai pastiepa rokas pretī brālim. Neviens no medniekiem neuzdrošinājās šaut, jo baidījās trāpīt zēnam.

Tad Džons Mengls ar atvāztu mednieka nazi zibenīgi piesteidzās pie ķengura un, riskēdams ar dzīvību, ietrieca nazi dzīvniekam tieši sirdī. Ķengurs sabruka. Roberts pielēca kājās sveiks un vesels. Un vēl Ј>ēc mirkļa viņš jau atradās savas māsas apkampienos.

—   Paldies, mister Džon, paldies, — Mērija Granta sacīja, sniegdama roku jaunajam kapteinim.

—   Viņš bija manā aizgādībā, — Džons Mengls sacīja, satverdams meitenes drebošo roku.

Ar šo starpgadījumu medības beidzās. Pēc barveža nāves ķenguru bars izklīda, un nogalinātais dzīvnieks tika nogādāts uz stansiju. Bija pulksten seši vakarā. Medniekus gaidīja lieliskas pusdienas. Sevišķu piekrišanu guva iezemiešu gaumē pagatavotais ķengura astes buljons.

Pēc saldējuma un šerbeta viesi pārgāja uz salonu. Vakars tika veltīts mūzikai. Būdama laba pianiste, lēdija Helēna nodeva savu talantu skvo- teru rīcībā. Maikls un Sendijs Petersoni ar labu izjūtu dziedāja Guno, Viktora Masnē, Felisjēna Dāvida jaunākos skaņdarbus un pat neizprastā ģēnija Riharda Vāgnera operu ārijas.

Pulksten vienpadsmitos tika pasniegta tēja. Tā bija gatavota tik nepārspējami, kā to prot vienīgi angļi. Paganels tomēr palūdza, lai viņam atnes nogaršot austrāliešu tēju. Ģeogrāfam atnesa tintei līdzīgu šķidrumu, kas bija pagatavots, vārot litrā ūdens pusmārciņu tējas četras stundas. Paganels apgalvoja, ka dzēriens esot brīnišķīgs, lai gan viņa grimases liecināja pretējo.

Pulksten divpadsmitos viesi tika pavadīti uz vēsām, ērti iekārtotām guļamistabām, kur viņi vēl sapņos redzēja aizvadītās dienas jaukumus.

Nākamajā rītā ar gaismas svīdu ceļinieki atvadījās no abiem jaunajiem skvoteriem. Viņi sirsnīgi pateicās par visu un izteica cerību atkal tikties Eiropā Malkolmas pilī. Tad pajūgs devās ceļā, apbrauca ar līkumu Hotema kalnu, un drīz vien stansija izgaisa skatienam kā mānīga vīzija. Taču vēl veselas piecas jūdzes zirgu pakavi mina stansijas zemi.

Pulksten deviņos pajūgs pabrauca garām pēdējam aplokam, un ceļinieku pulciņš virzījās tālāk pa Viktorijas provinces nezināmajiem plašumiem.

## XVIII nodala austrĀlijas ALPI

Ceļu uz dienvidaustrumiem aizšķērsoja augsta siena. Tā bija milzu cietoksnim līdzīgā Austrālijas Alpu grēda, kuras līkumotie vaļņi stiepjas pusotra tūkstoša jūdžu garumā un aiztur mākoņu skrējienu četri tūkstoši pēdu augstumā.

Debesis bija apmākušās, un saules stari, izspraukušies cauri biezajam tvaiku audumam, vairs nebija tik sveloši. Karstums bija gluži labi panesams, taču virzīšanos uz priekšu apgrūtināja nelīdzenais reljefs. Līdzenums kļuva aizvien pauguraināks, šur tur pacēlās ar jauniem, zaļiem gu- mijkokiem apauguši pakalni. Tālāk pakalni jau pārgāja pirmajās Alpu grēdas terasēs. Tagad ceļš nemitīgi veda kalnup — tas bija skaidri redzams pēc vēršu piepūles un aizjūgu krakšķēšanas. Velkot smagos ratus, vērši skaļi dvašoja un viņu kāju muskuļi tik ļoti saspringa, ka šķita — tūlīt, tūlīt pārtrūks. Ratu dēļi brakšķēja negaidītos grūdienos, no kuriem izvairīties nejaudāja pat Airtons, lai arī cik veikli viņš vadīja pajūgu. Ceļotājas nekurnēdamas samierinājās ar likteni.

Džons Mengls un abi matroži, izlūkodami ceļu, jāja dažus simtus soļu pa priekšu. Viņi izraudzījās starp pakalniem labākās pārejas vai, pareizāk sakot, fārvateru, jo visi šie zemes izciļņi atgādināja rifu, starp kuriem pajūgs meklēja ērtāko ceļu. Tā patiesi bija īsta kuģošana sabangotā jūrā.

Izlūku uzdevums bija grūts un brīžam pat bīstams. Bieži vien Vilsona cirvis cirta ceļu cauri krūmu biežņai. Kājas grima mitrā, mālainā zemē. Neskaitāmas reizes vajadzēja apbraukt klinšu bluķus, dziļas aizas, aizdomīgas lagūnas. Tāpēc pa visu dienu ceļinieki bija nogājuši labi ja pusi garuma grāda. Uz naktsguļu viņi apmetās Alpu piekājē Kobongras krika krastā, nelielā ielejā, kur auga četras pēdas augsti krūmi ar acij tīkamām, sarkanīgām lapām.

—   Jā, nebūs viegli tikt pāri, — Glenervens ierunājās, lūkodamies uz kalnu grēdu, kuras apveidi sāka izgaist vakara krēslā. — Alpi! Sis vārds vien liek padomāt.

—   Nevajag pārspīlēt, dārgais Glenerven, — Paganels atsaucās. — Nedomājiet, ka jums būs jāiziet cauri veselai Šveicei. Tiesa, Austrālijā, tāpat kā Eiropā un Amerikā, ir Grampiani, Pireneji, Alpi un Zilie kalni, taču tie ir kalni miniatūrā. Šie nosaukumi pierāda vienīgi to, ka ģeogrāfu fantāzijai ir savas robežas un viņu īpašvārdu krājums diezgan nabadzīgs.

—   Tātad Austrālijas Alpi… — lēdija Helēna iesāka.

—   …ir rotaļlietiņa, nevis kalni, — Paganels atbildēja. — Mēs pat nepamanīsim, kad būsim tiem pāri.

—  Jūs runājat no sava viedokļa! — majors sacīja. — Vienīgi izklaidīgs cilvēks var šķērsot kalnu grēdu, to nemaz nepamanīdams.

—   Izklaidīgs! — Paganels iesaucās. — Es vairs neesmu izklaidīgs. Atļauju šo jautājumu izšķirt dāmām. Vai es neturu savu solījumu, kopš esmu spēris kāju uz šā kontinenta zemes? Vai esmu kaut reizi bijis izklaidīgs? Vai man var pārmest kādu aplamību?

—   Itin nevienu, Paganela kungs, — Mērija Granta apliecināja. — Tagad jūs esat ideāls cilvēks.

—   Pat pārāk ideāls! — lēdija Helēna smiedamās piemetināja. — Izklaidība jums gluži labi piestāvēja.

—   Jums taisnība, kundze, ja man vairs nebūs nevienas vājības, es kļūšu parasts, ne ar ko neievērojams cilvēks! — Paganels atsaucās. — Tāpēc tuvākajā laikā pacentīšos izdarīt kādu pamatīgu aplamību, par ko jūs varēsit krietni izsmieties. Redziet, kad man negadās nošaut greizi, man tā vien šķiet, ka es nesekoju savam aicinājumam.

Nākamajā dienā, 9. janvārī, par spīti pašpārliecinātā ģeogrāfa apgalvojumiem, ceļinieku pulciņš Alpu pārejās sadūrās ar lielām grūtībām. Pajūgs virzījās uz labu laimi pa šaurām un dziļām aizām, kuras varēja novest strupceļā.

Airtons, bez šaubām, būtu nonācis neapskaužamā stāvoklī, ja pēc stundu ilga pārgājiena ceļinieki vientuļas kalnu takas malā negaidot ne- uzdurtos kādam nožēlojamam krodziņam.

—  Nedomāju, ka kroģelis šādā vietā varētu padarīt tā saimnieku bagātu! — Paganels iesaucās. — Kāda velna pēc tas šeit atrodas?

—   Kaut vai tāpēc, lai mēs varētu pajautāt ceļu, — Glenervens atbildēja. — Ejam iekšā!

Glenervens Airtona pavadībā pārkāpa pār krodziņa slieksni. Dzertuvi sauca par Krūmu krogu. Tā īpašnieks bija drūma izskata vīrs ar atbaidošu seju, kas liecināja, ka viņš pats ir savas dzertuves džina, brendija un viskija galvenais patērētājs. Parasti viņa vienīgie apmeklētāji bija ceļojoši skvoteri un lopu baru dzinēji.

Uz jautājumiem, krodzinieks atbildēja negribīgi. Taču arī no skopajām atbildēm Airtonam izdevās uzzināt tālāko ceļu. Glenervens pasniedza krodziniekam par pūlēm dažas kronas un dzīrās jau atstāt dzertuvi, kad viņa skatienu saistīja kāds plakāts pie sienas.

Tas bija kolonijas policijas paziņojums, kas vēstīja par katordznieku izbēgšanu no Pērtas cietuma. Par katordznieku barveža Bena Džoisa galvu bija izsludināta atlīdzība — simt sterliņu mārciņas.

—   Sāds nelietis, bez šaubām, pelnījis karātavas, — Glenervens sacīja bocmanim.

—  Nebūtu slikti viņu notvert! — Airtons atsaucās. — Simt mārciņas ir liela nauda! Viņš nav tās vērts.

—   Arī pats krodzinieks, lai gan viņa iestādē pie sienas karājas policijas paziņojums, man liekas visai aizdomīgs, — Glenervens piemetināja.

—   Man tāpat, — Airtons nomurmināja.

Glenervens un bocmanis atgriezās pie pajūga. Laknovas ceļš drīz ielocījās šaurā pārejā, kas ieslīpi šķērsoja kalnu grēdu. Ekspedīcija devās kalnup.

Kāpšana bija grūta. Ne vienreiz vien braucējām vajadzēja atstāt ratu kulbu, bet viņu pavadoņiem nolēkt no zirgiem. Smagie rati bija jābalsta un jāstumj aiz riteņiem, bieži jāpietur bīstamos nobraucienos, jājūdz laukā vērši asos pagriezienos, jāliek zem riteņiem balsti, kad rati slīdēja atpakaļ, un ne vienreiz vien Airtonam vajadzēja ņemt palīgā zirgus, kas jau tāpat bija nomocījušies.

Vai nu aiz pārmērīgas piepūles, vai kāda cita iemesla dēļ šai dienā nobeidzās viens zirgs. Tas saļima, gluži negaidot, jo iepriekš nekādas slimības pazīmes nebija manāmas. Tas bija Milredija zirgs. Kad matrozis gribēja zirgu piecelt, tas bija jau beigts.

Pie zemē guļošā zirga pienāca Airtons, apskatīja to un, šķiet, bija pilnīgā nesaprašanā, kāpēc tik pēkšņi iestājusies nāve.

—   Droši vien pārtrūka kāds asinsvads, — Glenervens prātoja.

—   Acīmredzot, — Airtons atbildēja.

—   Kāp mugurā manam zirgam, Milredij, — Glenervens sacīja matrozim, — es braukšu ratos kopā ar lēdiju Helēnu.

Milredijs paklausīja, un ceļinieku pulciņš, atstājis beigto zirgu par barību kraukļiem, turpināja grūto kāpienu kalnup.

Austrālijas Alpu kalnu grēda nav plaša, tās platums pakājē nesasniedz ne astoņas jūdzes. Ja Airtona izraudzītā pāreja tieši ved uz austrumu nogāzi, pēc divām diennaktīm šī augstā barjera būs palikusi aiz muguras. Tālāk līdz pat jūrai vairs nebija gaidāmi nedz nepārvarami šķēršļi, nedz grūtības.

10. janvārī ceļinieki sasniedza visaugstāko kalnu pārejas punktu, kas pacēlās divi tūkstoši pēdu virs jūras līmeņa. Viņi atradās uz plakankalnes, no kurienes pavērās plašs skats uz visām pusēm. Ziemeļos mirguļoja Omeo ezera rāmie ūdeņi, kuros peldēja milzums ūdensputnu, bet tālāk pie apvāršņa pletās Marejas neaptveramie līdzenumi. Dienvidos savus zaļos paklājus bija izklājusi Džipslenda ar plašajiem zelta laukiem un pirmatnējiem mežiem. Seit daba vēl valdīja pār saviem īpašumiem, pār ūdeņu straumēm, pār milzīgajiem kokiem, kas nepazina mežinieka cirvi, un pagaidām reti sastopamie skvoteri neuzdrošinājās uzsākt divkauju ar dabu. Likās, šī Alpu grēda nošķir divus gluži dažādus novadus, no kuriem viens vēl saglabājis savu sākotnējo mežonību. Patlaban rietēja saule, un tās stari, lauzdamies caur sārtajiem mākoņiem, jo košās krāsās lika atmirdzēt Marejas ieplakai. Turpretī kalnu grēdas aizēnotā Džipslenda jau tinās neskaidrā dūmakā, pāri visai aizkalnei, šķiet, bija nogūlusies priekšlaicīga nakts. Uz ceļiniekiem, kas stāvēja starp šiem tik ļoti atšķirīgajiem novadiem, šis kontrasts atstāja spēcīgu iespaidu, un viņi ar saviļņojumu raudzījās uz tikpat kā nepazīstamo zemi, kurai bija jāiziet cauri līdz Viktorijas provinces robežai.

Nakti ekspedīcijas dalībnieki pārlaida turpat plakankalnē un nākamajā rītā devās lejup. Lejupiešana veicās raiti. Pēkšņi uznāca ār