# Divdesmit tūkstoš ljē pa jūras dzelmi

Žils Verns

Divdesmit tūkstoš ljē pa jūras dzelmi

Žils Verns

šis romāns ir stāsts par to cik varens un bezgala skaists ir  okeāns ar saviem neizmērojamajiem plašumiem. lai to parādītu rakstnieks liek zinātniekam Aronaksam doties ceļojumā ar noslēpumainu zemūdeni "Nautils", kuru vada ne mazāk noslēpumaina persona - kapteinis Nemo, kurš ir Indijas princis Dakars neatkarīgas valstiņas radža; Bundelkunda dēls un pazīstamā varoņa Tipo-Saiba brāļadēls. Nemo glābdamies no Anglijas kolonizatoru nežēlības un vajāšanas uzbūvējis zemūdens kuģi, kuru apgādājis ar pašu pēdējo zinātnes atklājumu tehniskajām ierīcēm un kļuvis par sava veida pasaules okeāna atriebības eņģeli. Šis kolorītais tēls vēlreiz parādās grāmatas "Noslēpumu sala" beigās  tādējādi sasaistot šos romānus.Savukārt Noslēpumu salu ar kapteiņa granta bērniem saista jūrnieks Airtons alias pirātu vadonis Ben-Džoiss

No franču valodas tulkojis Andrejs Upīts

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

Mākslinieku Nevīla un Riū zīmējumi

Induļa Zvagūža mākslinieciskā apdare

Otrais izdevums

Izdevniecība «Liesma» Rīga 1974

20000 tūkstoš ljē pa jūras dzelmi

ŽILS VERNS

OTRAIS IZDEVUMS

IZDEVNIECĪBA «LIESMA» RĪGA 1974

No franču valodas tulkojis Andrejs Upīts

Mākslinieku Nevīla un Riū zīmējumi

Induļa Zvagūža mākslinieciskā apdare

## PIRMĀ DAĻA

## PELDOŠAIS RIFS

1866. gadā atgadījās kāds neparasts un neizskaidrojams notikums, kas, bez šaubām, visiem vēl būs atmiņā. Valodas par šo notikumu stipri saviļņoja kā ostas pilsētu, tā arī kontinentu iedzīvotājus, bet it īpaši uztrauca jūrniekus. Visvairāk par to interesējās tirgotāji, Eiropas un Amerikas kuģu īpašnieki, kapteiņi un mašīnisti, visu zemju jūras virsnieki un tāpat abu kontinentu dažādu valstu valdības.

Tajā gadā daudzi kuģi jau labu laiku bij sastapuši jūrā «kaut ko milzīgu», kādu vārpstveidīgu, lāgiem tumsā spīdošu priekšmetu, kas ar savu apmēru un ātrumu pārspēja pat vali.

Visos kuģu žurnālos bij gandrīz pilnīgi vienādas atzīmes par šīs parādības vai būtnes izskatu, neiedomājamo ātrumu un kustības spēku, bet it sevišķi par to ārkārtīgi sīksto dzīvību, ar kādu viņš šķita apbalvots. Ja tas bij valim radniecisks dzīvnieks, tad savā apjomā pārspēja visus līdz šim pazīstamos šīs sugas pārstāvjus. Kivjē, Lase- peds, Dimerils un Katrfažs tikai tad ticētu šāda briesmoņa eksistencei, ja viņiem būtu gadījies to pašiem redzēt ar savām zinātņu vīra acīm.

Pēc apdomīgi ieturētiem aprēķiniem, noslēpumainais priekšmets nevarēja būt garāks par 200 pēdām, pēc pārspīlēta ieskata turpretim viņš bij, mazākais, trīs jūdzes garš un jūdzi plats. Bet, arī atmetot kā mērenos, tā pārspīlētos aprēķinus un pieturoties tikai pie vidējiem skaitļiem, bij jāpieņem, ka šis nepieredzētais dzīvnieks, ja viņš vispār eksistēja, lielumā ārkārtīgi pārsniedza visus līdz šim zinātnei pazīstamos dzīvniekus.

Bet, ka viņš patiesībā eksistēja, par to nevarēja būt ne mazāko šau6u. Un, tā Itā cilvēka prātam no dabas piemīt tieksme uz visu brīnumaino, tad viegli iedomāties, kādu uztraukumu visur sacēla tāda nepiedzīvota parādība. Bij ļaudis, kuri mēģināja visu to izskaidrot vienkārši kā pasaku, bet velti.

Un patiešām, 1866. gada 20. jūlijā sabiedrības «Kalkuta un Bornāža» tvaikonis «Gubernators Higinsons» bij sastapis šo peldošo masu piecas jūdzes uz austrumiem no Austrālijas krastiem. Pirmajā acumirklī kapteinim Bei- keram iešāvies prātā, ka kuģis uzdūries kādai nezināmai klintij, un viņš jau taisījies atzīmēt tās atrašanās vietu, bet tad piepeši no nepazīstamā priekšmeta izšāvušās divas ūdens strūklas un svilpdamas pacēlušās pusotra simta pēdu augstu. No tā varēja secināt: vai nu tur bij klints ar periodiski izverdošiem geizeriem, vai ari «Gubernators Higinsons» vienkārši uzdūries kādam līdz šim nepazīstamam jūras zīdītājam, kurš pa nāsīm izšļāca ar gaisu un tvaikiem jauktas ūdens strūklas.

Tādu pašu parādību Klusajā okeānā 1866. gada 23. jūlijā bij novērojuši sabiedrībai «Rietumindija un Klusais okeāns» piederošā tvaikoņa «Kristofors Kolumbs» ļaudis. Tātad šis apbrīnojamais dzīvnieks pārvietojās neticami ātri, jo triju dienu laikā «Gubernators Higinsons» un «Kristofors Kolumbs» viņu bij redzējuši divos zemeslodes punktos, attālums starp kuriem bij septiņi simti jūras jūdžu.

Pēc divām nedēļām Nacionālās sabiedrības tvaikonis «Helvēcijs» un Rojal-Meila sabiedrības tvaikonis «Še- nona», sastapušies Atlantijas okeānā starp Amerikas Savienotajām Valstīm un Eiropu divi tūkstoši jūdžu attālumā no iepriekš minētās vietas, ziņoja par briesmoni, kas atradās uz 42° 15' ziemeļu platuma un 60° 35' rietumu garuma no Griničas meridiāna. Pēc šī novērojuma arī bij iespējams aprēķināt, ka zīdītāja dzīvnieka garums ir vismaz trīs simti piecdesmit pēdu, jo «Šenona» un «Helvēcijs» likās stipri mazāki par to, lai gan abi bij trīs simti pēdu gari. Bet vislielākie vaļi pie Aleutu salu krastiem, Kilamokas un Imgililas apkārtnē reti kad pārsniedza astoņdesmit pēdu garumu.

Bez šīm ziņām cita pakaļ citai nāca jaunas. Transat- lantijas kuģa «Pereira» novērojumi, sadursme starp briesmoni un kuģi «Etna», tad franču fregates «Normandija» virsnieku sastādītais protokols un «Lorda Kloda» komo- dora Ficdžeimsa pārliecinošie pierādījumi. Visi šie notikumi saviļņoja sabiedrību. Vieglprātīgo ļaužu zemēs smējās par šo mīklaino parādību, bet nopietnākās un praktiskākās, kā Anglijā, Amerikā un Vācijā, par to interesējās jo dzīvi.

Visās lielākajās pilsētās briesmonis nāca modē. Par viņu dziedāja kafejnīcās, viņu izsmēja avīzēs, teātros viņam veltīja izrādes. Avīžu pīlēm radās neierobežota iespēja dēt visdažādāko krāsu olas. Patiesā attēla trūkuma dēļ avīzēs no jauna parādījās daždažādi fantastiski dzīvnieki, sākot ar balto vali, ziemeļu jūru šausmīgo «Mebiju Diku» un beidzot ar pasakaino krakenu, kas ar saviem taustekļiem spēj apvīt pieci simti tonnu lielu kuģi un noraut to okeāna dzelmē. Pat senatnes rokrakstus vilka ārā no arhīviem, atsaucās uz Aristoteli un Plīniju, kuri tādus nezvērus uzskatīja par iespējamiem, atgādināja norvēģu bīskapa Pontopidāna un Paula Egedes nostāstus. Pēdīgi neapšaubāmi patiesīgos Heringtona ziņojumus, kuros tas apgalvoja, ka 1857. gadā no «Kastilāna» klāja redzējis milzu čūsku, kura līdz šim mājojusi tikai senatnes ūdeņos.

Un tā mācītu vīru. sapulcēs un zinātniskos žurnālos sākās nebeidzami strīdiņi starp ticīgiem un neticīgiem. «Briesmoņa jautājumi» nodarbināja visu prātus. Zinātnes cienītāji žurnālisti šajā vērā liekamajā cīņā izlēja veselas tintes straumes pār saviem pretiniekiem, zinātnes izsmējējiem. Dažiem no šiem pēdējiem cīņa maksāja pat pāris pilienu asiņu, jo strīdi par jūras čūsku bieži vien izvērtās asos personiska rakstura apvainojumos.

Karš ilga sešus mēnešus ar mainīgu laimi gan vienā, gan otrā pusē. Nopietnus apcerējumus un secinājumus sniedza Brazīlijas Ģeogrāfijas institūts, Berlīnes Karaliskā Zinātņu akadēmija, Britānijas asociācija, Smita institūts Vašingtonā. Plaši rakstīja «The Indian Archipelago», abata Muanjo «Cosmos», Petermaņa «Mitteilungen». Bet uz franču un ārzemju lielo avīžu zinātniskajiem spriedumiem sīkie laikraksteļi atsaucās ar neizsīkstošām zobgalībām. Šie asprātīgie žurnālisti, pārfrāzēdami kādu Linneja izteicienu, ka «daba nerada muļķus», ko bij minējis kāds no briesmoņa pretiniekiem, centās pārliecināt savus laika biedrus, lai tie neapvaino dabu, piedēvēdami tai nez kādus, krakenus, jūras čūskas, Mebijus Dikus un tamlīdzīgus pārdzērušos jūrnieku murgus. Vispēdīgi kāda bīstama satīriska žurnāla populārais redaktors kā Hipolits uzbruka nezvēram un, vispārējiem smiekliem atskanot, deva tam beidzamo nāvīgo triecienu. Tādā kārtā asprātība uzvarēja zinātni.

1867. gada pirmajos mēnešos nezvēra jautājums likās izsmelts un nebij cerību, ka-to atjaunos. Bet tad piepeši atkal sāka izplatīties baumas par jauniem faktiem. Nu vairs nebij runas par vienkāršu zinātnisku problēmu, bet par patiesām nopietnām briesmām, kuras nepieciešams novērst. Jautājums guva citu apgaismojumu. Briesmonis bij atkal kļuvis par salu, klinti vai rifu — bet peldošu, neizprotamu, nenotveramu.

1867. gada 5. martā tvaikonis «Morāvija», kas piederēja Monreālas okeāna sabiedrībai, uz 27° 30' platuma un 72° 15' garuma naktī ar labo bortu uzdūrās klintij, kura nebij apzīmēta nevienā šā apgabala kartē. Ar izdevīgu ceļa vēju četri simti zirgspēku tvaika kuģis gāja 13 mezglus stundā. Ja «Morāvijas» korpuss nebūtu sevišķi stipri būvēts, tas no spēcīgā trieciena tiktu pārlauzts un kuģis noietu dibenā ar visiem simt trīsdesmit septiņiem pasažieriem, kas brauca no Kanādas.

Nelaime notika ap pulksten pieciem, gaismai austot. Sardzes virsnieki metās uz pakaļējo klāju. Tur viņi rūpīgi aplūkoja okeānu, bet nekā nevarēja ieraudzīt. Tikai triju kabeļtauvu [1] atstatumā bij saskatāms, ka kaut kas ātrā skrejā spēcīgi saviļņo jūras gludo līmeni. Kuģa vadība atzīmēja precīzas koordinātes, un «Morāvija» bez manāma bojājuma turpināja ceļu. Tomēr neviens nevarēja pateikt, kam īsti tvaikonis uzdūries. Varbūt tā bij zemūdens klints, varbūt jūras augšup izmests kuģa vraks? Tomēr, pārbaudot dokā kuģa apakšu, daļa ķīļa izrādījās nolauzta.

Šis par sevi visai svarīgais atgadījums varbūt ātri aizmirstos tāpat kā daudzi citi tamlīdzīgi, ja pēc trim nedēļām tas atkal neatkārtotos gluži tādā pašā veidā. Tā kā jaunajā katastrofā cietušais kuģis piederēja lielai tautai un ievērojamai sabiedrībai, tad šis notikums it visur sacēla lielu saviļņojumu.

Bez šaubām, visiem būs pazīstams ievērojamā angļu kuģa īpašnieka Kinara vārds. Šis gudrais uzņēmējs 1840. gadā ar trim koka dzenratu kuģiem 1162 tonnu tilpumā un četri simti zirgspēku mašīnām ierīkoja regulāru pasta satiksmi starp Liverpūli un Halifaksu.

Divdesmit sešu gadu laikā Kināra sabiedrības kuģi divi tūkstoši reižu šķērsoja Atlantijas okeānu un visā šajā laikā ne reizi nenokavēja, ne reizi neatcēla braucienu, neviena vēstule nepazuda, neviens cilvēks vai kuģis neaizgāja bojā. Neraugoties uz Francijas stipro konkurenci, pasažieri arī patlaban vēl visvairāk cieni Kinara sabiedrību, kā tas redzams no pēdējo gadu oficiālajiem pārskatiem. Visu to iegaumējot, būs viegli saprotams, kādu traci sacēla gadījums ar vienu no šīs sabiedrības labākajiem kuģiem.

1867. gada 13. aprīlī, kad jūra bij gluži rāma un pūta labvēlīgs ceļa vējš, «Skotija» atradās uz 45° 37' platuma un 15° 12' garuma. Tūkstoš zirgspēku tvaikonis gāj'a ar vairāk nekā trīspadsmit un četrdesmit trīs simtdaļu mezglu ātrumu, un dzenrati vienmērīgi kūla jūras viļņus. Kuģis peldēja seši metri un septiņdesmit centimetri dziļi, tā ūdens izspaids bij 6624 kubikmetri liels.

Pulksten četros un septiņpadsmit minūtēs pēc pusdienas, kad kajītē sapulcējušies pasažieri ieturēja maltīti, kaut kas piesitās kuģa korpusam, bet kaut cik manāmi to nesatricināja. Trieciens trāpīja kuģa pakaļējo daļu, mazliet aiz kreisajiem sāniem. «Skotija» pati nebij kaut kam uzskrējusi virsū, bet gan tai uzgrūdās kaut kas ass, pie tam drīzāk šķeļošs nekā triecošs. Sadursme likās tik niecīga, ka uz klāja neviens nepievērsa tai uzmanību. Bet tad piepeši no kravas telpām izskrēja matroži, kliegdami: «Mēs grimstam! Mēs grimstam!»

Pirmajā acumirklī pasažieri stipri uztraucās,_bet kapteinis Andersons pasteidzās viņus nomierināt. Ūdens necaurlaidīgās starpsienas sadalīja «Skotiju» atsevišķās nodaļās, tāpēc ielauzums acumirklī nebij tik bīstams.

Kapteinis Andersons nekavēdamies nokāpa kuģa kravas telpās. Tur viņš pārliecinājās, ka piektā nodaļa pieplūst ar ūdeni, un no tā, cik ātri ūdens cēlās, varēja spriest, ka lauzumam jābūt diezgan lielam. Par laimi, šajā nodaļā tvaika katlu nebij, jo citādi tie izdzistu.

Kapteinis Andersons pavēlēja apturēt kuģi, un viens matrozis ienira ūdenī, lai aplūkotu lauzumu. Pēc dažām minūtēm tika zināms, ka tvaikonim zem ūdens līnijas ielauzts ap divi metri plats caurums. Tik lielu sūci aizlāpīt nebij iespējams, un «Skotija» turpināja ceļu, lai gan tās dzenrati pa daļai bij iegrimuši ūdenī. Kuģis pašlaik atradās trīs simti jūdžu attālumā no Kliras raga un ar triju dienu novēlo jumu' sasniedza sabiedrības piestātni uztrauktajā Liverpūlē.

Inženieri ņēmās aplūkot sausajā dokā izvilkto «Skotiju» un negribēja- ticēt savām acīm. Divarpus metru zem ūdens līnijas rēgojās pareiza ģeometriska trijstūra caurums. Dzelzs plāksne bij ielauzta neticami taisni un gludi, tā ka ar mehānisku griezēju to diezin vai labāk varētu izdarīt. Acīm redzams, ka lauzums izdarīts ar kādu asu, ārkārtīgi cietu daiktu. Ar varenu triecienu izlauzis četri centimetri biezo dzelzs plāksni, tas, neapšaubāmi kāda neizskaidrojama spēka rauts, pats bij atbrīvojies no cauruma.

Tāds bij šis notikums, kas no jauna iekvēlināja sabiedrības ziņkāri. No šā brīža visus nenoskaidrotos nelaimes gadījumus uz jūras pierakstīja noslēpumainajam briesmonim. Šo fantastisko radījumu uzskatīja par vainīgu pie visām tām kuģu bojā ejām, kuru skaits diemžēl ir diezgan prāvs, jo no trīstūkstoš avarējušiem kuģiem, kuru bojā eju ik gadus reģistrē «Bureau Veritas», mazākais, divi simti skaitās pazuduši bez vēsts ar visu komandu un kravu.

Tātad pareizi vai nepareizi, bet par kuģu bojā ejas cēloni tagad uzskatīja nezināmo nezvēru, un tāpēc satiksme starp kontinentiem kļuva arvien bīstamāka un bīstamāka, un sabiedrība kategoriski pieprasīja, lai jūru beidzot par katru cenu atbrīvotu no šā šausmīgā dzīvnieka.

## II. PAR UN PRET

Aprakstīto notikumu laikā es atgriezos no kādas zinātniskas ekspedīcijas ceļojuma pa tuksnešaino Nebrasku Savienotajās Valstīs. Kā Parīzes Dabzinātņu. muzeja ad- junktprofesoru franču valdība mani bij piekomandējusi šai ekspedīcijai. Pēc sešiem Nebraskā pavadītiem mēnešiem es marta beigās ar vērtīgām kolekcijām pārbraucu Ņujorkā un biju nodomājis maija sākumā doties uz Parīzi. Pirms aizbraukšanas es nodarbojos ar savu mineraloģisko, botānisko un zooloģisko kolekciju kārtošanu. Tieši tajā laikā «Skotija» piedzīvoja šo nelaimes gadījumu.

Protams, es toreiz uzmanīgi sekoju šim plaši pārrunājamam jautājumam, lasīju un pārlasīju visas Amerikas un Eiropas avīzes, bet nekur neatradu atrisinājumu. Šī noslēpumainība vēl vairāk iekarsēja manu ziņkāri. Nespēdams tikt ,pie kāda noteikta secinājuma, metos no vienas galējības otrā. Par noslēpumainās būtnes eksistenci šaubīties vairs nebij iespējams, neticīgie paši varēja pārliecināties, apskatot «Skotijas» bojājumu. Kad atbraucu Ņujorkā, strīdi par šo jautājumu bij sasnieguši visaugstāko pakāpi. Ne visai kompetentu cilvēku agrākās hipotēzes par peldošu salu vai nenotveramu rifu tagad bij galīgi atmestas. Patiešām — kā gan šis peldošais rifs bez jebkādas mašīnu ierīces varētu kustēties ar tādu neaptveramu ātrumu?

Tāpat nedzirdēja vairs runājam par tvaikoņa peldošu korpusu, par kāda sadragāta kuģa milzīgām atliekām, jo tas viss bij nesavienojams ar tik milzīgu ātrumu.

Tādā kārtā atlika tikai divi minējumi, pēc kuriem arī visi interesenti sadalījās divās daļās: viena iedomājās milzīgu zemūdens dzīvnieku, otra — «zemūdeņs kuģi» ar neparasti stipru dzinēju.

Šī otrā — pirmajā acu uzmetienā visai ticamā teorija nekādi nevarēja atspēkot abās puslodēs izdarītos meklējumus un pētījumus. Grūti bij iedomāties, ka privāts cilvēks varētu iegūt lietošanai tādu kuģi. Kur un kā viņš to uzbūvētu, pie tam vēl pilnīgi slepeni?

Tikai kādai valdībai bij iespējams konstruēt tādu postošu mašīnu, un mūsu drūmajos laikos, kad cilvēki tā pūlas papildināt un izsmalcināt kara ieročus, viegli iespējams, ka kāda valsts, citām nezinot, uzbūvējusi un izmēģinājusi šo drausmīgo kuģi. Šaspo šautenēm sekoja torpēdas, torpēdām — zemūdens tarāni, bet pēc tam jānāk reakcijai. Mazākais, iespējams tas bij. Taču hipotēze par zemūdens kara kuģi sabruka, jo visas valdības sniedza noliedzošus paskaidrojumus. Tā kā runa bij par sabiedriskām interesēm, jo visvairāk cieta transatlantiskā satiksme, tad šo valdību paskaidrojumus nevarēja apšaubīt. Tāpat nav iespējams veikt tāda kuģa būvi slepeni; ja jau atsevišķam cilvēkam grūti to izdarīt slepus, tad valdībai tas nepavisam nebūtu pa spēkam, jo visus tās pasākumus rūpīgi uzmana varenās valstis — sāncenses.

Tādā kārtā pēc aptaujas Anglijā, Francijā, Vācijā, Krievijā, Spānijā, Itālijā, Amerikā un pat Turcijā iedoma par zemūdens kuģi galīgi tika atmesta. Par spīti bulvāru preses zobgalībām, no jauna uzpeldēja jautājums par briesmoni, un uztrauktā iztēle drīz vien radīja visfantastiskākās hipotēzes.

Kad atgriezos Ņujorkā, ļoti daudzi nāca izdibināt manus uzskatus šajā jautājumā. Francijā es biju izdevis grāmatu divos sējumos ar virsrakstu «Jūras dzīļu noslēpumi». Šī grāmata, ko zinātnieki uzņēma visai labvēlīgi, man piešķīra speciālista slavu šajā diezgan neizpētītajā dabzinātņu nozarē, un tāpēc neatlaidīgi gribēja uzzināt manās domas. Kamēr vien varēju, es noliedzu, ka tāda parādība vispār iespējama. Bet tad avīze «New York Herald» vērsās tieši pie «augstcienījamā Pjēra Aronaksa — Parīzes muzeja profesora» ar lūgumu izteikt savus uzskatus. Nu vairs nekā nevarēja darīt. Nebij iespējams klusēt. Es aplūkoju problēmu vispusīgi — ir no politiskās, ir zinātniskās puses — un tad 30. aprīļa numurā citēju šā plašā, motivējumiem bagātā raksta secinājumus.

«Tātad, citu pēc citas iztirzājis visas hipotēzes un atmetis visus pārējos minējumus, esmu spiests atzīt, ka eksistē kāds ārkārtīgi stiprs jūras dzīvnieks.

Okeāna dziļumus mēs nepavisam vēl nepazīstam. Zonde dibenu nekad nav aizsniegusi. Kas notiek tajos neizmērojamos bezdibeņos? Kādi dzīvnieki uzturas divpadsmit un piecpadsmit jūdzes zem jūras līmeņa? Kāds ir šo dzīvnieku organisms? Uz visiem šiem jautājumiem pat apmēram nav iespējams atbildēt.

Bet, tagadējo problēmu risinot, rodas šāda dilemma.

Vai mēs pazīstam mūsu planētas dzīvās būtnes vai ne?

Ja ne, ja ihtioloģijas nozarē daba paglabājusi mums dažādus noslēpumus, tad itin dabiski ir pieļaut, ka ir zivis vai vaļveidīgu sugu un pasugu dzīvnieki, vai pat mums nepazīstamas dziļūdens sugas, kuras mājo mērījumiem nepieejamās jūras dzīlēs un tikai aiz gadījuma, nejaušības vai vienkārši aiz iegribas šad un tad paceļas okeāna virspusē.

Turpretim, ja mums zināmas itin visas dzīvnieku sugas un pasugas, tad problemātiskais radījums meklējams mūsu katalogos atzīmētās jūras dzīvnieku klasifikācijās. Tādā gadījumā es no savas puses varu pieļaut milzīga narvaļa esamību.

Parastais narvalis jab vienradzis bieži vien sasniedz sešdesmit pēdu garumu. Pareiziniet šo skaitli ar pieci, ar desmit, piedomājiet šim vaļveidīgajam dzīvniekam viņa lielumam piemērotu spēku, samērā ar to palieliniet arī tā uzbrukšanas ieroci — un meklējamais dzīvnieks jums būs rokā. Apmēram tāds, kā to aprēķinājuši «Šenonas» virsnieki, ar tādu ilkni, kas varēja ielauzt «Skotijas» korpusu, un spēku, kurš nogremdē tvaikoņus.

Pēc dažu dabas pētnieku ziņām, jūras vienradzim jeb narvalim patiešām ir tāds kaula šķēps. Trieciena zobs ir ciets kā tērauds. Dažreiz tādus zobus atrod vaļu ķermenī; vaļus narvalis sadursmēs vienmēr pārspēj. Ir zināmi gadījumi, kad tāds zobs vali pilnīgi caururbis, kā svārpsts caururbj mucu. Parīzes Medicīnas fakultātes muzejā ir viens tāds zobs — divi metri divdesmit pieci centimetri garš un resnajā galā četrdesmit astoņi centimetri plats!

Un nu iedomājieties šādu desmitreiz lielāku dzīvnieku ar desmitreiz spēcīgāku ilkni, iedomājieties, ka viņš peld divdesmit jūras , jūdzes stundā, pareiziniet viņa lielumu un ātrumu, un jūs redzēsiet, ka ir iespējams tāds trieciens ar katastrofiskām sekām.

Kamēr mums trūkst plašāku pētījumu, es gribētu sacīt, ka šeit darīšana ar milzeni jūras vienradzi, kas apbruņots nevis ar āvu, bet ar īstu tarānu gluži kā bruņu fregates. Tam ir ārkārtīgs spēks un kustības ātrums.

Pēc manām domām, vienīgi tā izskaidrojama mīklainā parādība; protams, manam spriedumam tikai tad ir nozīme, ja šis dzīvnieks tiešām eksistē un nav dīku cilvēku vienkāršs izdomājums.»

Pēdējais teikums bij maza viltība, bet tā man likās nepieciešama profesora cieņas saglabāšanai un aizsardzībai pret amerikāņu avīžu viegli iespējamām zobgalībām. Viņi ir lieli meistari izzobot cilvēku! Tādam gadījumam es atstāju sev pakaļdurtiņas, bet patiesībā pilnīgi ticēju «briesmoņa» eksistencei.

Manu rakstu dedzīgi apsprieda, tas ātri kļuva populārs, ieguva diezgan daudz piekritēju. Tomēr tā secinājums ļāva vaļu visādām iedomām. Cilvēka prātam allaž ir tieksme izdomāt dažādus pārdabiskus radījumus. Un jūra jau ir vislabākā vieta, kur viņus ievietot, vienīgā vieta, kur var rasties un attīstīties šie milzeņi, pret kuriem sauszemes degunradži un ziloņi izskatās kā pundurīši. Lielajos ūdeņos dzīvo visi mums pazīstamie lielākie zīdītāji; vai tur nevar mājot arī kādi neredzēti, šausmīgi vēžveidīgi taustekļaini milzeņi, kā, piemēram, omāri — simtiem metru gari un vairākus simtus tonnu smagi? Kāpēc gan ne?

Aizvēsturiskos ģeoloģiskos laikos čfetrkāji, četrroči, rāpuļi un putni sasniedza milzīgus apmērus. Tikai pēc simtiem tūkstošiem gadu tie pamazām ieguvuši mūsdienu lielumu. Vai tad nav iespējams, ka jūra, kuras sastāvs palicis nemainīgs, kamēr zemes garoza nemitīgi mainās, savos neizmērojamos dziļumos uzglabājusi šīs pagājušo laikmetu dažādo sugu un pasugu atliekas? Kāpēc gan tā savās dzīlēs nevarētu saglabāt šos pēdējos pirmatnējos milzeņus, kam gadi līdzinās mūsu gadu simteņiem, bet gadu simteņi — tūkstoš gadiem?

Bet es ļaujos fantāzijām, kuras nepavisam nesaskan ar manu zinātnieka profesiju. Lai paliek šīs iedomas, kas ar laiku tomēr pārvērtās par drausmīgu patiesību. Vēlreiz atkārtoju, ka tāds uzskats toreiz nodibinājās sabiedrībā vispār, ļaudis ticēja, ka ir kāds milzīgs dzīvnieks, kurš nepavisam nav līdzīgs teiksmainajām jūras čūskām. Bet, ja dažus interesēja vienīgi jautājuma zinātniskā puse, tad praktiskākie cilvēki, it sevišķi Amerikā un Anglijā, noteikti prasīja atbrīvot jūru no šā nezvēra, lai netiktu traucēta kuģniecība. Rūpnieciskās un tirdznieciskās avīzes veltīja uzmanību vienīgi šim jautājumam. «Shipping and Mercantile Gazette», «Lloid», «Paquetbot», «Revue mari- time et coloniale» un citas apdrošināšanas biedrībām kalpojošās avīzes šajā ziņā bij pilnīgi vienis prātis un draudēja paaugstināt apdrošināšanas maksu.

Sabiedrības domai vispirms atsaucās Amerikas Savienotās Valstis. _Ņujorkā sāka rīkot ekspedīciju narvaļa iznīcināšanai. Atrbraucēja bruņu fregate «Ābrams Lin- kolns» gatavojās visdrīzākajā laikā doties jūrā. Kapteinim Faragutam bij pieejami visi arsenāli, un viņš no tiem apbruņoja savu kuģi.

Bet, kā tas dažkārt notiek, tieši ap to laiku, kad bij galīgi nolemts uzsākt nezvēra vajāšanu, tas vairs nerādījās. Divi mēneši viņš nebij ne redzēts, ne dzirdēts. Neviens kuģis viņu nebij sastapis. Likās, ka vienradzis uzzinājis par sazvērestību. Par viņu daudz tika ziņots arī pa transatlantisko telegrāfu; zobgaļi jokojās, ka šis blēdis būs ceļā notvēris kādu telegrammu un laikus pazudis.

Tādā kārtā, kad fregate bij gatava tālajam ceļojumam un apgādāta ar visbīstamākajām vaļu zvejas ierīcēm, radās jautājums — uz kurieni īsteni braukt? Sabiedrības

«Ābrams Linkolns».

nepacietība auga ar katru acumirkli, bet tad piepeši otrajā jūlijā pienāca ziņa, ka Sanfrancisko—Kalifornijas—Šan~ hajas līnijas tvaikonis «Tampiko» pirms trim nedēļām nezvēru sastapis Klusā okeāna ziemeļu daļas ūdeņos.

Šī vēsts atstāja ārkārtīgu iespaidu. Kapteinim Faragu- tam neatļāva vilcināties nevienu dienu! Visi vajadzīgie krājumi jau bij uz kuģa, tilpnes akmeņogļu pārpilnas, kuģa komanda kārtībā. Tikai jākurina krāsnis, jāuzdzen tvaiks un jādodas ceļā. Faragutam nepiedotu pat pusi dienas nokavējuma, bet viņš pats arī traucās pēc iespējas ātrāk izbraukt jūrā.

Trīs stundas pirms «Ābrama Linkolna» izbraukšanas jūrā es saņēmu šādu vēstuli:

«Aronaksa kungam, Parīzes muzeja profesoram.

Viesnīcā «Piektā avēnija», Ņujorkā.

Cienījamais kungs!

Ja Jūs esat nodomājis piedalīties «Ābrama Linkolna» ekspedīcijā, Amerikas Savienoto Valstu valdībai būs patīkami redzēt Francijas pārstāvi šajā pasākumā. Kapteinis Faraguts nodos Jūsu rīcībā atsevišķu kajīti.

Jūsu padevīgais J. B. Hobsons, Jūras pārvaldes sekretārs.»

## III. KĀ PROFESORA KUNGAM TĪK

Dažus mirkļus pirms J. B. Hobsona vēstules saņemšanas es par narvaļa gūstīšanu biju domājis tikpat maz kā par izbraukšanu pa Ziemeļrietumu jūras ceļu. Dažus mirkļus pēc cienījamā Jūras pārvaldes sekretāra vēstules izlasīšanas es sapratu, ka mans tiešais aicinājums, visas manas dzīves mērķis ir atrast bīstamo briesmoni un atbrīvot pasauli no viņa.

Tomēr es biju atgriezies no grūta ceļojuma, noguris un alku atpūtas. Vēlējos pēc iespējas drīzāk nokļūt dzim

tenē, pie saviem draugiem, savā mazajā dzīvoklī Botāniskā dārza apkaimē un palikt pie savām dārgajām un vērtīgajām kolekcijām. Bet nu nekas mani vairs nevarēja atturēt. Es aizmirsu visu — nogurumu, draugus, savas kolekcijas — un pieņēmu Amerikas valdības piedāvājumu.

«Turklāt,» es domāju, «visi ceļi ved uz Eiropu, un ari narvalis būs tik laipns, ka ar viņa palīdzību es nokļūšu tuvāk Francijai. Šis godājamais dzīvnieks, man par prieku, ļausies noķerties Eiropas ūdeņos, un es varēšu ievietot savā Dabzinātņu muzejā kādu pusmetru no tā kaula āvas.»

Bet pagaidām mums šis narvalis bij jāmeklē Klusā okeāna ziemeļu daļā un, lai nokļūtu Francijā, jāapbrauc visa zemeslode.

— Konse'l! — es nepacietīgi iesaucos.

Konsels bij mans sulainis. Uzticams kalps, kas mani pavadīja visos ceļojumos. Es šim flāmam biju ļoti pieķēries, un viņš man arī; no dabas flegmātisks, noteikts pēc pārliecības, uzcītīgs pēc paraduma, no likteņa kļūmēm neie- biedējams, izveicīgs, jebkura darba spējīgs un, par spīti savam vārdam[2], nekad nemēdza dot padomus, pat ja viņam tos prasīja.

Dzīvodams visu laiku mūsu mazajā Botāniskā dārze. zinātņu vīru sabiedrībā, Konsels arī pats šo to bij iemācījies. Viņš man noderēja kā drošs speciālists dabzinātņu klasifikācijā, ar akrobāta veiklību acumirklī prata pārskriet dažādu tipu, grupu, klašu, kārtu, dzimšu, ģinšu, sugu un pasugu pakāpēm. Ar to viņa zināšanas arī aprobežojās. Veikls klasifikācijas teorijā — praksē viņš bij gluži nevarīgs; šaubos, vai Konsels bezzobu vali atšķirtu no kašalota. Un tomēr viņš bija krietns un uzticams cilvēks.

Desmit gadus Konsels bij braukājis līdzi manos zinātniskajos ceļojumos. Nekad es nebiju dzirdējis viņu žēlojamies par ceļojuma ilgumu un grūtībām. Nekad viņš nebij atteicies no brauciena uz Ķīnu vai Kongo, lai cik tāls tas arī būtu. Nevaicājot nekā, viņš visur brauca man līdzi. Viņš bij ārkārtīgi veselīgs, spēcīgiem muskuļiem, lai arī diezgan jutīgs, tomēr spējīgs turēties pretī visādām slimībām un arī ļoti tikumisks.

Viņš bij trīsdesmit gadu vecs, un viņa vecuma samērs ar mani bij kā piecpadsmit pret divdesmit. Es atvainojos, ja še norādu uz saviem četrdesmit gadiem.

Bet viena vājība Konselam tomēr piemita. Būdams liels formālists, viņš mani allaž uzrunāja kā trešo personu, un tas mani bieži vien saniknoja.

—        Konsel! — es atkārtoju, strauji kārtodams savas lietas ceļojumam.

Protams, es biju pārliecināts par šā puiša padevību. Parasti, jaunu ceļojumu sākdams, es viņam nekad neapvaicājos, vai viņš vēlas braukt ar mani vai ne. Bet patlaban runa bij par ekspedīciju, kura varēja ieilgt uz nenoteiktu laiku, par pārdrošu pasākumu, par kāda dzīvnieka vajāšanu, kas bij spējīgs mūsu fregati kā rieksta čaulu nolaist dibenā. Te pat visaukstasinīgākajam cilvēkam bij mazliet jāpadomā. Ko par to sacīs Konsels?

—   Konsel! — es saucu trešo reizi.

Konsels atnāca.

—   Vai kungs mani sauca? — viņš teica ienākdams.

—        Jā, mīļais. Sakārto manas lietas un taisies arī pats. Pēc divām stundām mēs dosimies ceļā.

—   Kā kungs vēlas, — Konsels mierīgi atbildēja.

—        Nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Saliec čemodānā visus manus ceļa piederumus — uzvalkus, kreklus, zeķes, vārdu sakot, pēc iespējas vairāk, bet tikai labi drīz.

—   Bet kunga kolekcijas? — Konsels ievaicājās.

—   Par tām mēs runāsim vēlāk.

—        Un kur tad paliek mūsu arhiotēriji, hirakotēriji un citu dzīvnieku skeleti? …

—   Tie visi paliks tepat viesnīcā.

—   Bet kunga babirusa?

—        Gan viņu mūsu prombūtnē pabaros. Es parūpēšos, lai visus mūsu zvērus nogādā uz Franciju.

—   Tad uz Parīzi mēs nebraucam? — Konsels vaicāja.

—        Kā nu ne… — es izvairīgi atbildēju. — Mēs tikai brauksim ar līkumu.

—   Kā profesora kungs vēlas.

—        Tas būs tāds pavisam niecīgs līkumiņš! Mēs tikai mazliet novirzīsimies no taisnā ceļa. Brauksim ar «Ābramu Linkolnu».

—   Kā kungam tīk, — Konsels mierīgi atbildēja.

—        Tu zini, draudziņ, ka runa ir par nezvēru… par slaveno narvali… Mēs atbrīvosim jūru no viņa!… Divsē- jumu sacerējuma «Jūras dzīļu noslēpumi» autors nevar atteikties pavadīt kapteini Faragutu. Goda pilna misija… arī bīstama! Mēs nemaz nezinām, kurp īsti braucam. Šie

dzīvnieki palaikam ir ļoti kaprīzi. Un tomēr mēs brauksim. Uz kapteini varam paļauties.

—   Kurp brauks kungs, turp braukšu es, — Konsels atbildēja.

—   Apdomā labi! Es nekā negribu tev noslēpt. Tas ir ceļojums, no kura var arī neatgriezties.

—   Kā profesora kungam tīk.

Pēc ceturtdaļstundas mūsu čemodāni bij sakravāti. Konsels rīkojās ātri, es biju pārliecināts, ka viss būs pilnīgā kārtībā, jo kreklus un svārkus viņš klasificēja tikpat labi kā putnus un zīdītājus.

Viesnīcas kalpotājs novietoja mūsu mantas starpstāva plašajā vestibilā. Es nokāpu apakšstāvā un samaksāju rēķinu pie platās letes, kur allaž drūzmējās liels pūlis cilvēku. Norīkojis, lai manus saiņus ar preparētajiem dzīvniekiem un žāvētajiem augļiem nosūta uz Parīzi, un iemaksājis pienācīgu summu tropu cūkas — babirusas uzturam, es ar Konselu iesēdos ormanī.

Par divdesmit frankiem salīgtais ormanis brauca pa Brodveju līdz Uniona skvēram, no turienes pa Ceturto avēniju līdz Boveri ielas krustojumam, bet tur nogriezās Katrīnas ielā un pēdīgi pieturēja trīsdesmit ceturtajā kuģu piestātnē. No turienes mūs kopā ar zirgiem un ratiem ar prāmi nogādāja Ņujorkas lielajā priekšpilsētā Bruklinā, Istriveras kreisajā krastā, un pēc kāda brīža mēs jau bijām krastmalā, kur «Ābrams Linkolns» no saviem abiem skursteņiem vērpa gaisā veselas dūmu strūklas.

Tūliņ arī mūsu mantas tika sanestas uz kuģa klāja. Es steidzos pa trapu un vaicāju pēc kapteiņa. Kāds matrozis mani pavadīja uz tiltiņa; tur es sastapu laipnu virsnieku, kas sniedza man roku.

—   Pjērs Aronaksa kungs? — viņš vaicāja.

—   Tas es esmu, — es atbildēju. — Vai kapteinis Fara- guts?

—    Kā redzat. Esiet sveicināti, profesora kungs. Atsevišķa kajīte ir jūsu rīcībā.

Es palocījos un, negribēdams traucēt kapteini aizbraukšanas brīdī, lūdzu, lai mani pavada uz manu kajīti.

«Ābrams Linkolns» bij pilnīgi piemērots savam jaunajam uzdevumam. Atrbraucēja fregate, apgādāta ar sevišķi modernām mašīnām, kas darbojās ar tvaika spiedienu līdz septiņām atmosfērām. _

Ar tādu spiedienu «Ābrama Linkolna» ātrums sasniedza astoņdesmit un ceturtdaļ jūdzes[3] stundā. Ātrums gan bij ievērojams, bet diezin vai tā pietiktu cīņai ar narvali.

Fregates iekšējā iekārta pilnīgi atbilda tās ārējām spējām. Es biju ļoti apmierināts ar savu kajīti kuģa pa- kaļdaļā un tiešu ieeju virsnieku telpās.

—   Šeit mums būs ērti, — es teicu Konselam.

—   Ar kunga atļauju es teikšu — tikpat ērti kā vientuļniekam vēzim gliemežnīcā, — Konsels atbildēja.

Sulaini es pametu, izkravājot čemodānus, bet pats devos uz klāja novērot, kā gatavojas aizbraukšanai.

Kapteinis Faraguts patlaban deva pavēli atraisīt tauvas, ar kurām «Ābrams Linkolns» bij piesaistīts Bruklinas piestātnei. Tātad, aizkavējies ceturtdaļstundu vai vēl mazāk, es būtu zaudējis iespēju piedalīties šajā nepiedzīvotajā un nepieredzētajā ekspedīcijā, kuras patiess apraksts dažam tomēr liksies pilnīgi neticams.

Kapteinis Faraguts negribēja zaudēt nevienu dienu, nevienu stundu, bet traucās uz tiem jūras apvidiem, kur brīnišķais dzīvnieks vispēdējā laikā bij manīts. Viņš pasauca kuģa mehāniķi.

—   Vai dzinējs ir kārtībā? — viņš vaicāja.

—   Kārtībā, — tas atbildēja.

Pavēle tūliņ ar aparātu, ko iedarbināja saspiests gaiss, tika noraidīta mašīnu telpā. Mašīnas sāka strādāt, tvaiks šņākdams plūda pa pusatvērtajiem ventiļiem. Iestenējās garie horizontālie virzuļi, skrūves vārpsta sakustējās. Skrūves lāpstiņa sāka griezties arvien ātrāk un ātrāk, «Ābrams Linkolns» diženi izbrauca jūrā, neskaitāmu skatītāju pārpilnu laivu un velkoņu pavadīts.

Visa Bruklinas krastmala un Ņujorkas daļa gar Istri- veru bij ziņkāru ļaužu pārpildīta. Pieci simti tūkstoši cilvēku trīs reizes skaļi uzsauca mums «urā!». Tūkstošiem mutautiņu plīvoja gaisā pār blīvā pūļa galvām, atsveicinādamies no «Ābrama Linkolna», kamēr tas iebrauca Hudzonas jūras līča ūdeņos garām pussalai, kuras galā atrodas Ņujorka.

Tad fregate, vairāk turēdamās gar vasarnīcām apbūvēto Ņudžersijas krāšņo krastmalu, pabrauca garām cietoksnim, no kura salutēja ar lielākajiem lielgabaliem.

Laivu un velkoņu eskorts pavadīja lregati.

«Ābrams Linkolns» atsveicinādamies trīs reizes nolaida un atkal pacēla ar trīsdesmit deviņām zvaigznēm izraiboto Amerikas karogu, tad, mazliet samazinājis ātrumu, iegriezās ar bojām apzīmētajā kuģu ceļā, kurš izlocījās aiz Sen- dihuka zemes mēles, un nobrauca gar smilšu kāpu, kur to vēlreiz apsveica vairāki tūkstoši skatītāju.

Laivu un velkoņu eskorts fregati pavadīja līdz peldošajai bākai, kuras ugunis norāda kuģiem ieeju Ņujorkas ostā.

Pulkstenis nosita trīs. Locis iekāpa laiviņā un aizbrauca pie mazā šonera, kas to gaidīja ar uzvilktām burām. Mašīnu kurtuvēs sakūra lielāku uguni, skrūve sāka vēl straujāk kult ūdeni; fregate slīda gar Longailendas zemo, dzelteno krastu; ap astoņiem aiz apvāršņa ziemeļaustrumu pusē nogrima Fairailendas uguņi, un mēs ar pilnu jaudu devāmies pa Atlantijas okeāna tumšajiem ūdeņiem.

## IV. NEDS LENDS

Kapteinis Faraguts bij krietns jūrnieks, savas fregates pilnīgi cienīgs, ar to it kā kopā saaudzis, tās dvēsele. Par meklējamo nezvēru viņam nebij ne mazāko šaubu, viņš nepieļāva nekāda strīda par šā dzīvnieka eksistenci. Ne ar prātu, bet ar sirdi viņš tam ticēja, gluži kā vientiesīgas sievietes tic teiksmainajam Leviatānam. Briesmonis eksistēja, un kapteinis bij devis zvērestu, ka atbrīvos no tā jūru. Savā ziņā viņš atgādināja seno Rodas bruņinieku Djedonē de Gozonu, kas dodas cīņā pret savas dzimtās salas postītāju — pūķi. Vai nu kapteinis Faraguts uzveiks narvali, vai tas viņu. Vidusceļa te nebij.

Kuģa virsnieki bij tādos pašos ieskatos kā viņu priekšnieks. Vajadzēja tikai paklausīties, kā viņi apspriedās, strīdējās, apsvēra dažus iespējamos gadījumus sastapt nezvēru, kā viņi vēroja okeāna neaptveramo plašumu. Šad un tad viens otrs no viņiem labprātīgi uzņēmās sardzes dienestu, kamēr citkārt tāds uzdevums nebūt nebij pa prātam. Matroži augu dienu drūzmējās uz rājām, jo klāja sakarsusi grīda dedzināja kājas un viņi nevarēja nostāvēt uz vietas. Bet Klusā okeāna aizdomīgos ūdeņus «Ābrams Linkolns» tomēr vēl nebij sasniedzis.

Neds Lends bij apmēram četrdesmit gadu vecs.

Kuģa ļaudis no sirds vēlējās sastapt vienradzi, nonāvēt to ar harpūnu, uzvilkt uz kuģa klāja un sacirst gabalos. Itin visi ārkārtīgi uzmanīgi vēroja jūras dzīles. Bez tam kapteinis Faraguts bij apsolījis divi tūkstoši dolāru tam, kurš pirmais pamanīs nezvēru, — jungām vai matrozim, bocmanim vai virsniekam. Nav grūti iedomāties, ar kādu uzmanību «Ābrama Linkolna» ļaudis vēroja jūru.

Arī es nepaliku citiem iepakaļ un katru dienu ilgi lūkojos okeāna gludajā spogulī. Fregate tiešām bij līdzīga senlaiku Argusam. Vienīgi tikai Konsels palika vienaldzīgs, nemaz neinteresējās par jautājumu, kas mums visiem bij prātā, un nepievienojās vispārējai aizrautībai.

Es jau pieminēju, ka kapteinis Faraguts bij apgādājis itin visas liela vaļa medībām nepieciešamās ierīces. Laikam neviens vaļu medību kuģis nebij iekārtots labāk. Mums te bij visi rīki, sākot ar rokas harpūnu un beidzot ar zobainām bultām un sprāgstošām lodēm. Uz kvātera bij novietots visjaunākās konstrukcijas lielgabals ar biezu stobru un ārkārtīgi mazu caurumu; šā lielgabala modelis vēlāk bij apskatāms 1867. gada pasaules izstādē. Šis precīzais amerikāņu šaujamais rīks četrus kilogramus smagu lodi varēja aizraidīt sešpadsmit kilometrus tālu. Tātad «Ābramam Linkolnam» bij visi nepieciešamie iznīcināšanas līdzekļi. Un bez tam viņam līdzi brauca pats Neds Lends, harpūnistu karalis.

Neds Lends, dzimis kanādietis, bij nepārspēts harpūnas metējs. Izveicībā un aukstasinībā, drosmē un viltībā viņš bij sasniedzis augstāko pakāpi; tikai pats veiklākais valis vai viltīgākais kašalots varētu izvairīties no viņa harpūnas.

Neds Lends bij apmēram četrdesmit gadu vecs, slaidi noaudzis vīrs, vairāk nekā sešas pēdas garš, stiprs, skarbs, sevī noslēdzies, reizēm ass un nikns, ja viņam runāja pretim. Viņa izskats imponēja visiem, bet skaidrais skatiens visai viņa būtnei piešķīra sevišķu izteiksmību.

Man šķita, ka kapteinis Faraguts darījis saprātīgi, uzaicinādams šo cilvēku līdzi. Ar savu veiklo roku un aso skatienu viņš viens atsvēra visus pārējos kuģa ļaudis. Nedu Lendu varētu salīdzināt ar varenu teleskopu, savienotu ar vienmēr pielādētu lielgabalu.

Kanādietis ir tāds pats francūzis, un man jāatzīstas, ka Neds Lends, par spīti savai savrupībai, juta zināmas simpātijas pret mani. Droši vien viņu saistīja mana franču tautība. Viņam bij gadījusies iespēja izrunāties savā mātes valodā, un es ar patiku klausījos šo veco izloksni, kura kopš Rablē laikiem vēl uzglabājusies dažās Kanādas provincēs. Harpūnista dzimtā pilsēta bij Kvebeka; viņa piederīgie jau toreiz bijuši drošsirdīgākie zvejnieki, kad pilsēta vēl piederēja Francijai.

Pamazām Neds kļuva runīgāks, un es ar patiku klausījos viņa nostāstus par piedzīvojumiem polārajās jūras. Viņa stāsti par zivju zveju un cīņu ar vaļiem bij nemākslotas dzejiskas jūsmas apdvesti. Tie paši par sevi izvērtās episkā formā, un man šķita, ka es-klausos kāda jauna Homēra Ziemeļu jūru Iliādu.

Es aprakstu šo drošsirdīgo cilvēku tādu, kādu to esmu iepazinis. Mēs ar viņu tagad esam sirsnīgā draudzībā, kāda var rasties un nostiprināties tikai viskļūmīgākajos un grūtākajos dzīves brīžos. Jā, brašais Ned, es varētu nodzīvot vēl simts gadu un tomēr neaizmirstu tevi!

Ko domāja Neds Lends par jūras nezvēru? Jāatzīstas, ka viņš ne visai ticēja tam un viens vienīgais starp mums turējās pie sava atsevišķa ieskata. Viņš pat izvairījās runāt par to, par ko es visvairāk gribēju dzirdēt viņa domas.

Trīs nedēļas pēc izbraukšanas — 30. jūlija skaistā vakarā — fregate atradās netālu no Blankas raga, trīsdesmit jūdzes no Patagonijas krasta. Mēs tikko bijām pārbraukuši pāri Mežāža tropam, un nepilnas septiņi simti jūdzes priekšā mums bij Magelāna jūras šaurums. Pēc nedēļas «Ābramam Linkolnam» vajadzēja iebraukt Klusā okeāna ūdeņos.

Mēs ar Nedu Lendu sēdējām uz grīduma un, par šo to sarunādamies, lūkojāmies noslēpumainajā jūrā, kuras dzīles līdz šim vēl palikušas cilvēka acij nepieejamas. Es, protams, sāku runāt par milzeni vienradzi un prātoju par dažādiem apstākļiem, no kuriem bij atkarīgas mūsu ekspedīcijas sekmes vai neveiksme. Bet, nomanījis, ka Neds klusē un ļauj man vienam pašam prātot, es mēģināju piekļūt viņam tiešāk.

— Kā ir, Ned? — es jautāju. — Vai tiešām jūs neticat, ka eksistē dzīvnieks, kuru mēs lencam? Vai jūsu šaubām ir kāds nopietns pamats?

Harpūnists brīdi klusēdams skatījās manī, tad iesita pa savu plato pieri, it ka pardomadams aizvēra acis un beidzot teica:

—   Var jau būt, ka viņš patiešām ir, Aronaksa kungs.

—    Bet jūs, Ned, kā harpūnists pēc amata visvieglāk varat iedomāties tādus milzeņus jūras zīdītājus, visdrīzāk varat ticēt, ka dzīvo ārkārtīgi lieli vaļveidīgi dzīvnieki, un vismazāk varat šaubīties, ka tādas parādības iespējamas.

—   Tieši šajā ziņā jūs maldāties, profesora kungs, — Neds atbildēja. — Nav jau nekāds brīnums, ja vienkāršs cilvēks tic kādām neiespējamām komētām pasaules izplatījumā vai aizvēsturiskiem dzīvniekiem, kuri itin kā mājo zemes iekšienē, bet astronomi un ģeologi tādas pasakas noraida. Gluži tāpat izturas arī vaļu mednieks. Es esmu gūstījis neskaitāmus jūras dzīvniekus, daudzus vajājis ar savu harpūnu, daudzus nobeidzis, bet, lai cik stipri viņi bijuši, lai kādiem ieročiem bruņoti, — kuģa dzelzs plāksnes neviens nav varējis pārlauzt.

■— Un tomēr, Ned, stāsta, ka vienradzis taranējis arī kuģus.

—   Koka kuģus varbūt, — kanādietis atbildēja, — lai gan arī to man nekad nav nācies pieredzēt. Un, kamēr man negadīsies novērot ko citu, es palikšu pie ieskata, ka vaļi, kašaloti un narvaļi to vienkārši nespēj.

•— Bet klausieties, Ned …

—   Nē, profesora kungs, nē! Visu, ko vēlaties, tikai to es nevaru. Varbūt tas ir kāds milzīgs astoņkājis?

—   Tas vēl mazāk ticams, Ned. Astoņkājis ir molusks, jau viņa nosaukums pats par sevi apzīmē mīkstmiesi. Arī pieci simti pēdu garš astoņkājis ir un paliek bezmugurkaulnieks un nevar apdraudēt tādus kuģus kā «Skotija» vai «Ābrams Linkolns». Pilnīgi izdomāti ir visi nostāsti par krakenu un tamlīdzīgu nezvēru briesmu darbiem.

—    Tātad, dabzinātnieka kungs, — Neds Lends iebilda ar tikko manāmu ironiju, — jūs tomēr ticat šim neredzēti milzīgajam valim? …

—   Jā, Ned. Un vēlreiz uzsveru, ka mana pārliecība dibinās uz loģisku faktu sakarību. Es ticu, ka ir tāds zīdītājs, nepieredzēti stiprs, pieder pie mugurkaulniekiem, tāpat kā vaļi, kašaloti un delfīni, un apbruņots ar ārkārtīgi spēcīgu ragu vai ilkni.

—   Hm! — harpūnists noņurdēja un pašūpoja galvu ka cilvēks, kas nevēlas piekrist.

—   Lieciet vērā, cienījamais kanādieti, — es turpināju, — ja tāds dzīvnieks vispār ir, ja viņš mājo okeāna dzīlēs, vairāk jūdžu zem ūdens līmeņa, tad tam, dabiski, ir tik stiprs organisms, ar kuru itin nekas nevar mēroties.

—   Un kāpēc viņam vajadzīgs tāds organisms?

—   Tāpēc, ka nepieciešams ārkārtīgs spēks, lai dzīvotu okeāna dziļumā un izturētu ūdens masu spiedienu.

—   Vai tiešām? — Neds ievaicājās, piemiegtām acīm nolūkodamies manī.

—   Tiešām. Es jums to ar skaitļiem varu pierādīt.

—   Ak, šie skaitļi! — Neds atbildēja. — Ar skaitļiem var pierādīt visu, ko vien vēlas!

—   Tirdzniecības lietās, Ned, nevis matemātikā. Paklausieties! Iedomāsimies vienu atmosfēru lielu spiedienu trīsdesmit divas pēdas augsta ūdens staba spiediena veidā. Taisnību sakot, stabs var būt arī zemāks, jo runa ir par jūras ūdeni, kurš ir blīvāks nekā saldūdens. Tātad, ja jūs, Ned, nonirstat jūrā, ikreiz, kad virs jums ir trīsdesmit divas pēdas dziļš ūdens, jūsu ķermenim jāiztur vienas atmosfēras spiediens vai tikpat daudz kilogramu svara katram jūsu auguma virspuses kvadrātcentimetram. Iedomāsimies, ka jūs esat nolaidies trīs simti divdesmit pēdas dziļi, tad spiediens būs desmit atmosfēras; trīs tūkstoši divi simti pēdu dziļumā — simts atmosfēras, bet trīsdesmit divi tūkstoši pēdu, t. i., ap divarpus jūdžu dziļumā spiediens būs jau tūkstoš atmosfēru liels. Tātad, ja jums izdotos nokļūt šādās okeāna dzīlēs, katram jūsu auguma virspuses kvadrātcentimetram būtu jāiztur tūkstoš kilogramu liels spiediens. Un vai jūs, mīļais Ned, zināt arī, cik kvadrātcentimetru vispār ir jūsu ķermeņa virspusei?

—   Par to, Aronaksa kungs, man nav ne mazākās jēgas.

—   Apmēram septiņpadsmit tūkstoši.

—   Vai patiešām tik daudz?

—   Jā. Un, tā kā īstenībā atmosfēras spiediens ir mazliet lielāks nekā kilograms uz kvadrātcentimetru, tad jūsu septiņpadsmit tūkstošiem centimetru tādā gadījumā jāiztur septiņpadsmit tūkstoši pieci simti sešdesmit astoņi kilogrami liels svars.

—   Bet kā tad es nekā no tā nemanu?

—   Protams, jūs. nekā nemanāt. Tāpēc, ka gaiss jūsu ķermenī darbojas pretī ar tādu pašu spēku. Tā rodas pilnīgs līdzsvars starp ārējo un iekšējo spiedienu — tāpēc jūs arī no tā nekā nemanāt. Bet ūdenī tas ir pavisam citādi.

—    Jā, es saprotu, — Neds, ar vislielāko uzmanību klausījies, atbildēja. -— Ūdens man ir visapkārt, bet manā ķermenī tas neiespiežas.

—    Tā tas ir, Ned. Trīsdesmit divu pēdu dziļumā jums būs jāiztur septiņpadsmit tūkstoši pieci simti sešdesmit kilogramu liels svars; trīs simti divdesmit pēdu dziļi — desmit reizes vairāk, proti, simt septiņdesmit pieci tūkstoši seši simti astoņdesmit kilogramu; trīs tūkstoši divi simti pēdu dziļumā spiediens būs simtreiz lielāks — septiņi simti piecdesmit seši tūkstoši astoņi simti kilogramu. Un, beidzot, trīsdesmit divi tūkstoši pēdu dziļumā spiediens būs vēl tūkstoš reizes lielāks — septiņpadsmit miljoni pieci simti sešdesmit astoņi tūkstoši kilogramu. Vārdu sakot, jūs saspiedīs tā, it kā jūs būtu atradies zem hidrauliskās spiedes!

—   Nu, velns lai parauj! — Neds iesaucās.

—   Tātad, cienījamais harpūnist, ja jau tādā dziļumā dzīvo vairākus simtus metru gari un attiecīga resnuma mugurkaulnieki, kuru ķermeņa virspuse mērojama miljonos kvadrātcentimetru, tad viņiem izturamais spiediens aprēķināms miljardos kilogramu. Padomājiet tagad, cik lielam jābūt viņu kaulu sistēmas pretsvaram un vispār to organisma spēkam, lai izturētu tādu spiedienu.

—    Nu, tad jau viņiem, tāpat kā bruņu fregatēm, jābūt pagatavotiem no astoņas collas biezām dzelzs plāksnēm, — Neds atbildēja.

—   Pareizi, Ned. Bet nu iedomājieties, kādus postījumus spēj veikt tāds radījums, ja viņš ar ātrvilciena straujumu uzbrūk kādam tvaikonim.

—   Jā… to patiešām var iedomāties… — kanādietis noņurdēja, nevarēdams atspēkot manus skaitļus, bet vēl arvien nepiekāpdamies.

—   Vai es jūs beidzot pārliecināju?

—   Jūs, profesora kungs, pārliecinājāt mani par to, ka tādiem dzīvniekiem jābūt ārkārtīgi stipriem — ja viņi vispār mājo jūras dziļumos.

—   Bet, ja nu viņu tur nav, kā tad jūs, tiepīgais harpūnist, izskaidrojat notikumu ar «Skotiju»?

•— Tas varētu būt… — viņš stostījās.

—   Sakiet, sakiet!

—   Tas varētu būt… pilnīgi izdomāts! — kanādietis nobeidza.

Bet tāda atbilde tikai apliecināja vecā vaļu mednieka lielo stūrgalvību. Tajā dienā es viņam vairāk neuzplijos. Par uzbrukumu «Skotijai» nebij ne mazāko šaubu. Ielau- zums taču bij tik reāls, ka to nācās aizlāpīt, es nezinu, kāpēc vēl lai mēģinātu pierādīt, ka tāds tur patiešām ir. Pats no sevis tas tur nevarēja rasties, un, tā kā te nebij vainīga ne zemūdens klints, ne zemūdens mašīna, tad taču Vienīgais cēlonis, bez šaubām, bij kāda dzīvnieka svārpst- veidīgs ilknis.

Uz visu šo secinājumu pamata es biju pārliecināts, ka šis dzīvnieks piederēja mugurkaulniekiem un zīdītājiem, zivsveidīgo vai, beidzot, vaļu dzimtai. Pie kādas dzimtas viņš īsti skaitāms — pie vaļiem, kašalotiem vai delfīniem, pie kādas ģints un, beidzot, sugas — šī jautājuma noskaidrošana bij jāatstāj vēlākam laikam. Lai šo jautājumu izlemtu, nepieciešams uzšķērst šo nepazīstamo nezvēru; bet, lai uzšķērstu, tas vispirms jāsagūsta un, lai sagūstītu, jāharpunē, bet tas jau bij Neda Lenda. uzdevums. Lai viņš varētu veikt šo uzdevumu, dzīvnieks vispirms jāierauga, un tas bij kuģa ļaužu pienākums; lai ieraudzītu, viņš bij jāsastop, bet tas nu bij pilnīgi atkarīgs no gadījuma.

## v. UZ LABU LAIMI

«Ābrama Linkolna» brauciens ilga krietnu laiku bez kādiem sevišķiem notikumiem. Tikai reiz patrāpījās gadījums, kad Neds Lends varēja demonstrēt savu apbrīnojamo izveicību un pierādīt, ka uz viņu patiešām var pilnīgi paļauties.

30. jūnijā Malvinas salu apvidū fregate sastapa amerikāņu vaļu medniekus un mēs uzzinājām, ka narvali tie nekur nav manījuši. Bet viens no viņiem, tvaikoņa «Mon- roe» kapteinis, padzirdējis, ka Neds Lends atrodas uz mūsu kuģa, lūdza to palīdzēt nomedīt vali, kam viņi patlaban dzinās pakaļ. Kapteinis Faraguts, vēlēdamies novērot Nedu Lendu darbā, atļāva tam doties uz «Monroe». Mūsu kanādietim laimējās it sevišķi: viena vaļa vietā viņš nogalināja divus, vienam trāpīdams tieši sirdī un otru panākdams pēc visai neilgas vajāšanas.

Patiešām, slikti klāsies nezvēram, ja viņš reiz patrāpīsies Neda Lenda harpūnai pa metienam.

Fregate ātri pabrauca garām Amerikas dienvidaustrumu krastam. 3. jūlijā mēs atradāmies pie Magelāna jūras šauruma, Jaunavu raga tuvumā. Bet kapteinis Faraguts negribēja doties līkumainajā spraugā un lika braukt apkārt Horna ragam.

Kuģa ļaudis bij pilnīgi vienis prātis ar kapteini. Patiešām, nebij taču nekādu izredžu sastapt narvali šajā mazajā jūras šaurumā. Daži matroži pat apgalvoja, ka nezvērs esot par resnu, lai izpeldētu pa šo šauro spraugu.

6. jūlijā ap pulksten trim pēcpusdienā «Ābrams Lin- kolns» piecpadsmit jūdzes uz dienvidiem apbrauca apkārt tai vientuļajai saliņai, tai klintij Dienvidamerikas lejas- galā, ko holandiešu jūrnieki nosaukuši savas dzimtenes pilsētas vārdā par Hornu. Tur mēs uzņēmām kursu uz ziemeļrietumiem, un nākamajā rītā fregates skrūve beidzot sāka kult Klusā okeāna ūdeņus.

—   Tagad nu tikai skaties! Tagad skaties! — «Ābrama Linkolna» matroži uzsauca cits citam.

Un jāsaka taisnība: viņi lūkojās uzmanīgi. Divi tūkstoši dolāru lielā godalga kairināja visus, ne acis, ne tālskati ne mirkli nepalika mierā. Dienu un nakti visi vēroja okeāna līmeni, un niktalopiem, kas nakti redz daudz labāk nekā dienā, bij lielas cerības izpelnīties godalgu.

Lai gan mani naudas balva nekārdināja, tomēr arī es nepaliku citiem iepakaļ. Atskaitot dažas minūtes pusdienas laikam un pāris stundu nakts atpūtai, par spīti sau^ Ies svelmei vai lietum, es allaž biju uz kuģa klāja. Gan pārliecies pār kvātera reliņu, gan atspiedies pret grieztuvi kuģa pakaļgalā, es ar acīm urbos putotajās vagās, kas balsināja jūras līmeni līdz pašam apvārsnim. Un cik reižu man nenācās uztraukties kopā ar virsniekiem un kuģa ļaudīm, kad kāds niķīgs valis izslēja no ūdens savu melno muguru! Kuģa klājs acumirklī pārpildījās ļaudīm. No apakšējām kajītēm virsnieki un matroži bariņiem metās augšā. Apmiglotām acīm, elpu aizturējuši, visi sekoja dzīvnieka kustībām. Es skatījos tik uzmanīgi, ka riskēju sabojāt acis un kļūt akls, kamēr flegmātiskais Konsels teica man savā mierīgajā balsī:

—   Ja profesora kungs mazāk ieplestu acis, viņš redzētu daudz labāk!

Bet uztraukums ikreiz izrādījās velts. «Ābrams Linkolns» mainīja kursu un tuvojās pamanītajam dzīvniekam, taču

Par spīti saules svelmei vai lietum, es allaž biju uz kuģa klāja,

tas atkal bij parasts valis vai kašalots, kas, kuģa ļaužu lāstu pavadīts, tūliņ arī nozuda.

Laiks tomēr bij jauks, un brauciens turpinājās visizdevīgākajos apstākļos. Patiesībā šis bij lietains gadalaiks, jo dienvidu puslodē jūlijs sakrīt ar mūsu janvāri, tomēr debess bij skaidra, jūra rāma un pārskatāma visai tālu.

Neds Lends joprojām izrādīja stūrgalvīgu neticību: viņš pat negribēja skatīties jūrā,, ja pats nestāvēja sardzē vai arī neviens valis nebij redzams. Taču viņa ārkārtīgi asā redzes spēja te būtu bijusi visai noderīga. Bet no divpadsmit stundām astoņas šis iecirtīgais kanādietis pavadīja kajītē lasīdams vai gulēdams. Simtiem reižu es viņam pārmetu tādu vienaldzību.

— Ak ko, Aronaksa kungs! — viņš atsaucās. — Ja arī tāds dzīvnieks patiešām eksistē, kāpēc jūs domājat, ka mums viņš katrā ziņā jāsastop? Jūs paši zināt, ka mēs braucam uz labu laimi. Stāsta, ka šis nenotveramais zvērs manīts Klusā okeāna ziemeļu ūdeņos. Pieņemsim. Bet no tā laika pagājuši divi mēneši, un, spriežot pēc jūsu narvaļa rakstura, viņš nemīl ilgi uzkavēties vienā vietā! Viņš kustas ar neparastu ātrumu. Un jūs, profesora kungs, zināt labāk par mani, ka daba nekā nedara bez nolūka. Pēc iedabas lēnu kustoni tā neapveltītu ar tādu ātrumu, ja tas viņa eksistencei nebūtu nepieciešams. Tātad, ja arī šis narvalis tiešām eksistē, tagad viņš atrodas tālu no šejienes.

Es nezināju, ko uz to atbildēt. Tiešām, mēs te braukājām kā akli, — bet ko citu mums bij darīt? Mūsu izredzes sastapt nezvēru bij visai niecīgas. Tomēr līdz šim neviens vēl nešaubījās par izdošanos, neviens matrozis nederētu, ka narvaļa nav' un ka viņš drīzumā neparādīsies.

20. jūlijā mēs uz 105° garuma pārkļuvām pāri Mežāža tropam un tā paša mēneša 27. datumā pa 110. meridiānu pārbraucām pāri ekvatoram. Pēc šiem mērījumiem fregate pagriezās taisni uz rietumiem un devās Klusā okeāna vidusdaļas ūdeņos. Kapteinis Faraguts sprieda gluži pareizi, ka mums labāk jāturas klajā jūrā, tālāk no kontinentiem un lielām salām, no kurām kustonis, acīm redzot, vairījās, bez šaubām, tāpēc, ka tur viņam par seklu, kā paskaidroja bocmanis. Fregate uzņēma jaunu ogļu kravu, nobrauca garām Paumotu, Marķīza un Sandviča salām, pārbrauca pāri Vēža tropam uz 132° garuma un devās uz Ķīnas jūrām.

Nu mēs beidzot atradāmies briesmoņa pēdējo nedarbu apvidū! Jāatzīstas, ka uz kuģa visi bij ne dzīvi, ne miruši. Visiem sirdis pukstēja ārkārtīgi strauji, varēja pat rasties sirdskaites. Es negribu aprakstīt to uztraukumu, ko pārdzīvoja kuģa ļaudis. Tie lāgā vairs ne ēda, ne gulēja. Divdesmit reižu dienā mums visiem nācās pārdzīvot ārkārtīgu uzbudinājumu, neizsakāmas bailes vai nu aprēķinu kļūdas, vai optikas mirāžas dēļ, ko bij pamanījis pret kuģa reliņu atspiedies matrozis. Visi šie nerimtīgie uztraukumi mūs turēja pastāvīgā spraigumā, pēc kura drīz vajadzēja iestāties reakcijai.

Un tiešām, tā arī nekavējās. Trīs mēnešus, kuri mums likās kā gadu simteņi, «Ābrams Linkolns» klaiņoja pa Klusā okeāna ziemeļu ūdeņiem, izbraukādams to krustām šķērsām, vajādams ceļā satiktos vaļus, nemitīgi mainīdams virzienu, spēji apstādamies, te pastiprinādams, te pamazinādams tvaiku, un to visu darīja tik strauji, ka riskēja salauzt mašīnas. Cik vien iespējams uzmanīgi izpētīja visu apgabalu no Amerikas līdz Japānai. Bet velti! Visapkārt tikai bezgala plaši un tukši ūdens klajumi. Vairāk nekā! Itin nekā, kas būtu līdzīgs milzenim narvaiim, zemūdens saliņai, avarējušam kuģim vai peldošam rifam, vārdu sakot, nekā pārdabiska.

Tad iestājās reakcija. Ļaudis pārņēma izmisums, un modās neticība. Matrožos iekvēlojās jauna jūtoņa, tā pauda trīs desmitdaļas kauna un septiņas desmitdaļas niknuma. Bij nepatīkami kļūt par muļķiem, kas noticējuši nejēdzīgai izdomai, un sacēlās dusmas par tādu izmuļķošanu. Gada laikā sakrājušās pierādījumu kaudzes uzreiz sabruka; atpūtas vai ēdiena stundās katrs centās atgūt to, kas līdz šim velti bij nokavēts.

Ar cilvēka psihei iedzimtu pārmērību no vienas galējības metās otrā. Paši karstākie pasākuma piekritēji nu izvērtās par tā lielākajiem pretiniekiem. No kubrika, pamazām izplatīdamās, šī jūtoņa aizsniedza arī virsnieku kajītes, un fregate droši vien būtu devusies atpakaļ uz dienvidiem, ja kapteinis Faraguts šajā gadījumā neparādītu nesalaužamu ietiepību.

Tomēr nesekmīgos meklējumus turpināt vairs nebij iespējams. «Ābrama Linkolna» ļaudis nevarēja vainot par šo neveiksmi, tie bija darījuši visu, kas viņu spēkos.

Nekad vēl amerikāņu flotes matroži nebij izrādījuši tādu pacietību un izturību. Pasākuma neizdošanās nebij atkarīga no viņiem. Acīm redzot, atlika tikai griezties atpakaļ uz mājām.

Pie kapteiņa arī vērsās ar tādu prasību, bet tas palika pie sava. Matroži neslēpa nemieru un sāka izpildīt uzdevumus daudz nolaidīgāk. Līdz klajam dumpim gan neno- nāca, tomēr, neilgi pretojoties, kapteinis Faraguts, kā savā laikā Kolumbs, izkaulēja vēl trīs dienas. Ja arī šajās trijās dienās briesmonis neparādīsies, tad stūrmanis apgriezīs ratu trīs reizes un «Ābrams Linkolns» dosies uz Eiropas jūrām.

Solījums tika dots 2. novembrī, un tas uzreiz pacēla kuģa ļaužu saplakušo dūšu. Visu acis atkal vērās okeānā. Tālskati tika cilāti ar drudžainu nepacietību. Ikviens ar šo pēdējo skatienu ietvēra brauciena atmiņas. Tas bij pēdējais izaicinājums milzenim narvaiim, kam tagad vairs nebij nekāda iemesla izvairīties no cīņas.

Tā pagāja divas dienas. «Ābrams Linkolns» brauca palēnām. Matroži izlietoja visus iespējamos līdzekļus, lai piesaistītu dzīvnieka uzmanību vai iztrauktu viņu no slinkuma, ja viņš atrastos tuvumā. Haizivīm par lielu apmierinājumu, ūdenī meta prāvus speķa gabalus. Tad «Ābrams Linkolns» apstājās pavisam, bet ap to uz visām pusēm slīdēja laivas, katru vietu rūpīgi izlūkodamas. Pienāca 4. novembra vakars, taču noslēpums, kā bijis, palika noslēpums.

Nākamajā dienā, 5. novembrī, ap pusdienu izbeidzās noteiktais laiks. Ar pēdējo pulksteņa sitienu solījumam allaž uzticīgais kapteinis Faraguts dos pavēli griezt kuģi uz dienvidaustrumiem un atstāt Klusā okeāna ziemeļu ūdeņus.

Fregate atradās uz 31° 15' ziemeļu platuma un 136° 42' austrumu garuma. Japānas salas bij no mums pretvēja pusē ap divi simti jūdžu tāli. Tuvojās nakts. Pulkstenis nosita astoņi. Smagi mākoņi aizslēpa mēness pirmā ceturkšņa disku. Viļņi vienā laidā skalojās ap fregates sāniem.

Es tajā brīdī stāvēju kuģa priekšgala labajā pusē, atspiedies pret margām. Konsels, novietojies man līdzās, skatījās uz priekšu. Matroži bij sarāpušies uz rājām un vēroja apvārsni, kas pamazām saraucās un satumsa. Virsnieki ar saviem nakts tālskatiem pūlējās kaut ko saskatīt pieaugošajā tumsā. Laiku pa laikam mēness parādījās divu robotu mākoņu spraugā un iemeta zeltainu, gaišu plankumu jūras spoguli. Pēc tam atkal pats pēdējais stars apdzisa mākoņu vālos.

Novērodams Konsela seju, es pārliecinājos, ka arī tas pa daļai ļāvās vispārējai noskaņai. Mazākais, man tā likās. Var būt, ka pirmo reizi mūžā arī viņa nervi bij saspringuši vispārējās ziņkāres plūsmā.

—        Redzi, Konsel, — es ierunājos, — šis nu ir pēdējais gadījums iebāzt kabatā divus tūkstošus dolāru.

—        Atļaujiet teikt, kungs, — Konsels atbildēja, — es nekad neesmu rēķinājies ar šo godalgu. Sabiedrības valde būtu varējusi izsolīt simts tūkstošus un tāpat nezaudētu ne nieka.

—        Tev taisnība, Konsel. Iznāca pavisam muļķīgi, un mēs gluži velti iejaucāmies šajā pasākumā. Tik daudz lieki zaudēta laika un uztraukumu! Jau sešus mēnešus mēs varējām būt Francijā.

—        Kunga mazajā dzīvoklītī, — Konsels piebilda. — Es klasificētu profesora kunga minerālus. Profesora kunga babirusa būtu novietota krātiņā zooloģiskajā dārzā, un metropoles ziņkārīgie nāktu viņu aplūkot.

—        Tas viss taisnība, Konsel, nemaz neminot, ka par mums droši vien zobosies!

—        Jā, ■— Konsels mierīgi piebilda, — es domāju, ka par profesora kungu smiesies. Un tad —- es nezinu, vai teikt?…

—   Saki vien, Konsel!

—        Nu, tad es domāju, ka profesora kungs to arī ir pelnījis!

—   Vai tiešām?

—        Ja kādam laime būt tik augsti mācītam kā profesora kungs, tad nevajag ielaisties …

Konsels nepabeidza savu pamācību. Vispārējā klusumā piepeši atskanēja spalgs kliedziens. Kliedza Neds Lends.

—   Palūk! Mūsu meklējamais ir vēja pusē, tieši pretī!

## VI. AR PILNU TVAIKU

Pēc šā kliedziena visi metās pie vaļu mednieka: kapteinis, virsnieki, bocmanis, matroži, jungas, — pat mehāniķi pameta mašīnas un kurinātāj i krāsnis. Bij dota pavēle kuģi apturēt uz vietas, un fregate tikai aiz inerces vēl mazliet pagāja uz priekšu.

Mūs apņēma necaurredzama tumsa, un, lai gan kanādieša redzes spējas bij lieliskas, es tomēr vaicāju sev, kā viņš te varēja ieraudzīt un ko ieraudzījis. Sirds man pukstēja tā, itin kā taisītos pārplīst.

Bet Neds Lends nebij kļūdījies, mēs visi saskatījām parādību, uz kuru viņš rādīja ar roku^

Divu kabeļtauvu atstatumā no «Ābrama Linkolna» labo sānu pusē jūra likās apgaismota no apakšas. Šī gaisma nekādi nevarēja būt parastā fosforiskā parādība. Nezvērs gulēja dažas asis zem ūdens līmeņa un izplatīja to neizskaidrojamo, ārkārtīgi spilgto gaismu, par ko minēja daudzi kapteiņi savos ziņojumos. Šo lielisko gaismas izstarošanu laikam gan radīja kāds ļoti spēcīgs avots. Gaismas plankums bij milzīgs, visai garena ovāla veidā. Ovāla vidū izstarojums bij sevišķi spilgts, bet, jo tālāk no centra, jo blāvāks.

—   Tas ir tikai milzīgs fosforisku organismu kopums, vairāk nekas, — viens no virsniekiem sacīja.

—   Nē, — es atbildēju noteikti. — Salpas nekad nespēj attīstīt tik stipru spožumu. Tā ir elektriskā gaisma… Starp citu, skatieties, skatieties! Viņš sāk pārvietoties! Viņš kustas uz priekšu! Atpakaļ! Viņš tuvojas mums!

Kopīgs kliedziens noskanēja pa kuģa klāju.

—   Mierā! — kapteinis Faraguts komandēja. — Stūri pret vēju! Padot atpakaļ!

Matroži metās pie stūres, jnehāniķi — pie mašīnām. Uz kreiso pusi pagriezies, «Ābrams Linkolūs» apbrauca pusloku.

—   Stūri taisni! Uz priekšu! — kapteinis Faraguts pavēlēja.

Pavēlēs tika izpildītas, un «Ābrams Linkolns» strauji devās prom no spīdošā loka.

Es kļūdījos. Kuģis mēģināja aizbraukt, bet pārdabiskais dzīvnieks tuvojās ar divkāršu ātrumu.

Mēs stāvējām mēmi un nekustīgi — vairāk no pārsteiguma nekā no bailēm. Dzīvnieks it kā rotaļādamies mums tuvojās. Viņš aplieca loku apkārt fregatei, kura brauca ar čerpadsmit mezglu ātrumu, un ar saviem elektriskajiem stariem applūdināja to kā ar mirdzošiem putekļiem. Tad atvirzījās divi trīs jūdzes attālu, atstādams aiz sevis fosforisku sliedi, kas bij līdzīga ātrvilciena lokomotīves izmestiem tvaika mutuļiem. Un tad atkal no tumšā apvāršņa apmales, kur nezvērs bij atvirzījies, lai būtu atstatums ieskrieties, viņš piepeši 110 jauna ar šausmīgu ātrumu traucās uz «Ābramu Linkolnu», pēdu divdesmit atstatu negaidīti apstājās un pēkšņi izdzisa; briesmonis nebij ieniris ūdenī, jo tā starojums tad izdzistu pamazām, bet tas notika piepeši, it kā viņa staru avots pēkšņi iztukšotos. Tad viņš parādījās atkal kuģim otrā pusē — vai nu apmetis loku, vai izlīdis pa apakšu. Jebkuru acumirkli varēja notikt liktenīgā sadursme.

Mani pārsteidza fregates manevrēšana. Tā bēga un nemaz netaisījās uzbrukt. Fregates uzdevums bij vajāt, bet tagad turpretī izrādījās, ka tā pati tiek vajāta. Es to aizrādīju kapteinim. Viņa parasti mierīgajā sejā bij redzams dziļākais pārsteigums.

—    Aronaksa kungs, — viņš atbildēja, — es nezinu, ar kādu baismīgu dzīvnieku man darīšana, un tādā tumsā nevaru fregati pakļaut briesmām. Starp citu, kā lai uzbrūk tam, kuru nepazīst, pret kuru nespēj aizsargāties? Nogaidīsim rīta ausmu, tad lomas mainīsies.

—   Tagad jūs, kaptein, vairs nešaubāties par šā dzīvnieka sugu?

•— Nē, profesor, kā liekas, tas ir milzīgs narvalis, tikai elektrisks.

—   Varbūt, ■— es atteicu, — viņam, tāpat kā elektriskajam zutim, nav iespējams tuvoties?

—   Patiešām, — kapteinis atbildēja, — ja viņam ir vēl ari postošs spēks, tad tas ir visbīstamākais dzīvnieks pasaulē. Tāpēc man arī jāpiesargās.

Augu nakti uz kuģa visi bij_kājās. Par gulēšanu neviens nedomāja. Izrādījās, ka «Ābrams Linkolns» ātrumā nevar mēroties ar narvali, tāpēc palēnināja gaitu. Vienradzis no savas puses, it kā kariķēdams fregati, laiski šūpojās viļņos un nemaz nedomāja atstāt kaujas lauku.

Tomēr ap pusnakti viņš pazuda vai, pareizāk sakot, izdzisa kā milzīgs jāņtārps. Vai viņš aizmuka? Mēs nedrīkstējām to vēlēties. Bet bez septiņām minūtēm vienos piepeši atskanēja apdullinošs svilpiens, itin kā ūdens stabs ar ārkārtīgu spēku sāktu šļākt gaisā. Kapteinis Faraguts, Neds Lends un es tajā brīdī atradāmies uz klāja; mēs visi trīs ar ārkārtīgu uzmanību lūkojāmies melnajā nakts dzīlē.

—   Ned Lend, — kapteinis vaicāja, — vai jums bieži gadījies dzirdēt vaļu saceltu troksni?

—    Bieži, kaptein, bet vēl nekad es neesmu sastapis vali, kas parādoties vien ienestu man divus tūkstošus dolāru.

—   Jā, jums ir tiesības uz balvu. Bet sakiet — vai šis troksnis ir līdzīgs tam, kas rodas, kad valis izšļāc ūdeni pa nāsīm?

—   Ļoti līdzīgs, kaptein, tikai nesalīdzināmi stiprāks. Nav ne mazāko šaubu, ka mums darīšana ar vali. Ar jūsu atļauju, — Neds piebilda, — rīt ap saules lēktu parunāsim ar viņu pāris vārdu.

—   Ja vien viņš vēlēsies jūs uzklausīt, Ned, —- es nedroši ieminējos.

—   Ja tikai man izdotos piekļūt viņam četru harpūnu garuma tuvu, — kanādietis iesmējās, — tad viņam gribot negribot nāktos mani uzklausīt.

—   Tādā gadījumā man būs jādod jūsu rīcībā laiva?

—   Katrā ziņā.

—   Un jāriskē ar manu cilvēku dzīvībām?

—   Ar manu arī, — vaļu mednieks vienkārši atbildējā.

Divos no rīta piecas jūdzes no «Ābrama Linkolna» vēja

pusē atkal parādījās gaismas loks, tikpat spilgts kā pir- māk. Par spīti attālumam, skaidri bij dzirdami dzīvnieka drausmīgie astes kūlieni un pat aprautā elsošana. Likās, tajā brīdī, kad šis milzīgais narvalis paceļas virs ūdens " ievilkt elpu, gaiss viņa plaušās tā sabiezē kā tvaiks divi tūkstoši zirgspēku mašīnas resnajos cilindros.

«Hm,» es nodomāju. «Tas nu gan ir valis, kam vienam pašam vesela ka Valērijas pulka spēks!»

Visi līdz pašam rītam palika savās vietās un gatavojās kaujai. Gar kuģa sāniem tika nostādīti dažādi vaļu zvejas rīki. Kapteiņa palīgs lika pielādēt vaļu medību lielgabalus, kuri harpūnu aizmet jūdzi tālu, tāpat pielādēt garas šautenes ar sprāgstošām lodēm, kas nāvīgi ievaino pašus stiprākos dzīvniekus. Neds Lends tikai uztrina savu harpūnu, šo briesmīgo ieroci viņa rokās.

Sešos sāka aust gaisma, bet līdz ar pirmajiem saules stariem apdzisa narvaļa elektriskais spīdums. Septiņos bij jau pietiekami gaišs, bet bieza migla aizklāja apvārsni, un pret to paši labākie tālskati izrādījās nespēcīgi. Tas sacēla vilšanās sajūtu un dusmas.

Es uzrāpos bezānmastā. Daži virsnieki jau sēdēja mastu galos.

Ap astoņiem migla virs viļņiem lēni izklīda un platām strēlēm pamazām sāka - celties gaisā. Apvārsnis pletās plašāks un reizē ar to kļuva arī skaidrāks. Piepeši, tāpat kā vakar, atskanēja Neda Lenda balss.

—   Viņš guļ kreisajā pusē aiz kuģa pakaļējā gala! — vaļu mednieks kliedza.

Visu acis vērsās norādītajā virzienā.

Tur, pusotras jūdzes no fregates, garš, melns ķermenis gulēja metru virs jūras līmeņa. Viņa aste ātri kuļājās ūdenī, sagriezdama to mutulī. Nekad vēl nebij piedzīvots, ka dzīvnieka aste ar tādu spēku var sakult ūdeni. Milzīga, žilbinoši balta svītra apzīmēja dzīvnieka ceļu un izliecās slaidā puslokā.

Fregate piebrauca valim tuvāk, un es viņu varēju labi aplūkot. «Šenonas» .un «Helvēcija» ziņojumos tā apmēri bij mazliet pārspīlēti. Pēc mana aprēķina, viņa garums nepārsniedza divi simti piecdesmit pēdas. Resnumu bij grūti noteikt, tomēr man likās, ka visi tā samēri ir ārkārtīgi proporcionāli.

Tieši tajā brīdī, kad es to aplūkoju, no vaļa nāsīm izšāvās divi ūdens stabi un pacēlās četrdesmit metru augstu. Tagad man radās sajēga par viņa elpošanas veidu, un es nospriedu, ka šis dzīvnieks katrā ziņā pieder mugurkaulniekiem, zīdītāju klasei, zivsveidīgo grupai, vaļu kārtai, dzimtai… te man vēl trūka pietiekamas skaidrības. Vaļu kārta sadalās trijās dzimtās: vaļi, kašaloti un delfīni; šiem pēdējiem pieskaitāmi arī narvaļi. Katra no šīm dzimtām vēl sadalās ģintīs, katra ģints sugās un katra suga pasugās. Es vēl nevarēju spriest par šā dzīvnieka dzimtu, sugu un pasugu, bet šo robu cerēju aizpildīt ar Neda Lenda un kapteiņa Faraguta palīdzību.

Kuģa ļaudīs nepacietīgi gaidīja sava priekšnieka pavēles. Tas uzmanīgi vēroja dzīvnieku un beidzot lika atsaukt vecāko mehāniķi. Viņš tūlīt ieradās.

—   Vai katli kārtībā? — kapteinis jautāja.

—   Pilnīgi, — mehāniķis atbildēja.

—   Tad labi. Dodiet vislielāko tvaiku, un tad uz priekšu ar pilnu jaudu!

Trīskārtīgs «urā!» apsveica šo pavēli. Cīņas mirklis bij klāt. Pēc īsa brīža abi fregates skursteņi jau vēla laukā melnus dūmu vālus un klāju drebināja katlu guldzieni.

Varenā skrūve sāka strādāt, un «Ābrams Linkolns» devās dzīvniekam tieši virsū. Tas joprojām gulēja gluži mierīgi, un fregate piebrauca tam puskabeļtauvu tuvu; dzīvnieks, neienirdams ūdenī, sāka palēnām atvirzīties, allaž palikdams tajā pašā atstatumā no fregates.

Vajāšana ilga, mazākais, trīs ceturtdaļstundas, bet fregate ne par vienu asi nebij tikusi tuvāk. Acīm redzot, ar Jtādu ātrumu vien dzīvnieku nepanāks.

Ārkārtīgi saniknots, kapteinis Faraguts plūkāja savu biezo, skaisto bārdu.

—   Ned Lend! — viņš sauca.

Kanādietis tūliņ bij klāt.

—        Nu, Lenda kungs, — kapteinis vaicāja, — vai nebūtu laiks nolaist laivas?

—        Nē, kaptein, — Neds Lends atbildēja, — šo nezvēru mēs nepanāksim, ja viņš pats negrib laist mūs klāt.

—   Ko lai iesākam?

—        Ja iespējams, pastipriniet tvaiku, kaptein. Es ar jūsu atļauju novietošos kuģa priekšējā galā un, tiklīdz nokļūsim pietiekami tuvu, metīšu harpūnu.

—        Labi, Ned! — kapteinis Faraguts atbildēja. — Mehāniķa kungs, pastipriniet tvaika spiedienu!

Neds Lends aizgāja atpakaļ savā vietā. Uguns kurtuvēs tika vēl pastiprināta; skrūve sāka griezties četrdesmit trīs reizes minūtē; tvaiks pa vārstuļiem plūda laukā. Izmeta lagu [5] un pārliecinājās, ka fregate iet ar astoņpa- dsmitarpus jūdzes stundā.

Bet tūliņ izrādījās, ka arī tas nolādētais dzīvnieks tāpat iet astoņpadsmitarpus jūdzes stundā.

Veselu stundu fregate brauca ar tādu ātrumu un ne par asi netika tuvāk. Tas bij apvainojoši vienam no labākajiem amerikāņu flotes kuģiem. Kuģa ļaudis ārkārtīgi uzbudinājās. Matroži lamāja nezvēru, bet tas viņus pat neievēroja. Kapteinis Faraguts vairs neplucināja, bet kodīja savu bārdu.

Atkal pasauca mehāniķi.

—       Vai augstāks tvaika spiediens vairs nav iespējams? — kapteinis vaicāja.

Nē, — mehāniķis atbildēja.

Jusu vārstuļu slodze pastiprināta?

—   Līdz sešarpus atmosfēru spiedienam.

•— Kāpiniet līdz desmit atmosfērām!

Tā bij tīri amerikāniska pavēle. Pat Misisipi skriešanās sacīkstēs neviens nebūtu iedrošinājies vairāk.

—    Zini ko, Konsel, — es teicu savam blakus stāvošajam kalpotājam. — Mēs laikam gan drīz uzlidosim gaisā.

—   Kā profesora kungam labpatiks, — Konsels atbildēja.

Jaatzīstas, man šī riskanta spele sāka iepatikties.

Drošības vārstuļi tika noslēgti. Kurtuvēs no jauna uzmestas oglej. Ventilatori svieda veselas gaisa straumes kurtuvēs. «Ābrama Linkolna» ātrums pieauga. Masti drebēja līdz pašiem pamatiem, dūmu mutuļi tikko jaudāja izspraukties pa tievajiem skursteņiem.

Lagu izmeta vēlreiz.

—   Nu, stūrman? — kapteinis jautāja.

—   Deviņpadsmit un trīs desmitdaļas jūdzes.

—   Vēl pastipriniet uguni krāsnīs!

Mehāniķis paklausīja. Manometrs rādīja desmit atmosfēru spiedienu. Bet valis arī katrā ziņā bij «pastiprinājis spiedienu» un bez jebkādas piepūles tāpat brauca deviņpadsmit un trīs desmitdaļas jūdzes stundā.

Tā tik bij skriešanās! Es nevaru aprakstīt to uztraukumu, kas bij pārņēmis visu manu būtni. Neds Lends stāvēja savā vietā ar harpūnu rokā. Reižu reizēm dzīvnieks mūs pielaida tuvāk.

—   Noķersim! Noķersim! — kanādietis kliedza.

Bet tai pašā mirklī, kad viņš jau taisījās mest harpūnu, dzīvnieks attālinājās, mazākais, ar trīsdesmit jūdžu ātrumu stundā. Un arī tas vēl nebij viss. Kad fregate brauca ar pilnu tvaiku, valis, it kā ņirgādamies par mums, apbrauca vēl mūsu kuģim apkārt. Uz klāja no visām pusēm atskanēja nevaldāmu dusmu kliedzieni.

Pusdienas laikā mēs bijām tikpat tālu no nezvēra kā astoņos rītā. Kapteinis Faraguts beidzot bij apņēmies ķerties pie radikālākiem līdzekļiem.

—   Šis dzīvnieks, — viņš teica, — peld ātrāk par «Ābramu Linkolnu». Labi! Palūkosim, vai viņš var izbēgt arī no mūsu koniskajām lodēm. Bocman! Vīrus pie priekšējā lielgabala!

Lielgabalu, kas atradās uz kvātera, nekavējoties pielādēja un notēmēja. Norībēja šāviens, bet lode noskrēja dažas pēdas pāri valim, kas turējās pusjūdzi tālu.

—   Labāku tēmētājuī — kapteinis kliedza. - Un pieci simti dolāru tam, kurš sašaus šo velnišķo kustoni!

Tūliņ iznāca vecs kanonieris ar sirmu bārdu, rāmu skatienu un mierīgu seju. Piegāja pie lielgabala un ilgi tēmēja. Atskanēja apdullinošs, kuģa ļaužu kliedzienu pavadīts šāviens.

Lode bij trāpījusi mērķi. Tā ķēra dzīvnieku, tomēr bez panākumiem, noslīdēja pār viņa izdobto virspusi un pāris jūdžu attālumā iekrita jūrā.

—   Velns lai parauj! — ārkārtīgi saniknots, iekliedzās vecais kanonieris. — Tam nelietim ir sešcollīgas bruņas!

—   Nolādēts! — atsaucās kapteinis Faraguts.

Vajāšana sākās no jauna. Kapteinis, pieliecies man tuvāk, teica:

—    Es vajāšu, kamēr fregate uzlidos gaisā!

—   Pareizi! — es atbildēju.

Bij taču cerams, ka dzīvnieks nogurs, ka viņš būs jutīgāks nekā tvaika mašīnas. Bet iznāca pavisam otrādi. Pagāja stunda pēc stundas, bet nebij manāmas ne mazākās pazīmes, ka viņš nogurtu.

«Ābramam Linkolnam» par godu, tomēr jāatzīst, ka tas cīnījās ar neatlaidīgu izturību. Man šķiet, ka šajā kļūmīgajā 6. novembra dienā viņš nobrauca ne mazāk kā pieci simti septiņdesmit jūdzes. Bet tad atkal uznāca nakts un pārklāja tumsas segu saviļņotajam okeānam.

Tobrīd man likās, ka mūsu ekspedīcija pabeigta un ka mēs nekad vairs neredzēsim noslēpumaino dzīvnieku. Un tomēr es biju maldījies.

Desmitos un piecpadsmit minūtēs elektriskais spīdums, tikpat spilgts kā pagājušajā vakarā, atkal parādījās jūdzes trīs no fregates.

Tagad narvalis šķita nekustīgs. Varbūt, dienā noguris, viņš nu atdusējās, šūpodamies viļņos. Kapteinis Faraguts gribēja izmantot šo izdevīgo brīdi.

Viņš izdalīja _vajadzīgās pavēles. Neattīstīdams visai lielu ātrumu, «Ābrams Linkolns» tuvojās sevišķi uzmanīgi, lai neuzmodinātu ienaidnieku. Bieži gadās sastapt jūrā cieši aizmigušus vaļus, kuriem tad viegli uzbrukt. Dažu labu no viņiem ari Neds ta bij nodūris. Kanadietis atkal nostājās kuģa priekšgalā.

Fregate brauca klusi, divu kabeļtauvu attālumā apstājās un tikai aiz inerces slīdēja uz priekšu. Uz klāja neviens pat elpu neiedrošinājās atvilkt. Visapkārt bij dziļš

Tūliņ iznāca vecs kanonieris ar sirmu bardu,

klusums. Mēs bijām vairs tikai simts pēdu no spīdošā ovāla, kas kļuva arvien spilgtāks un žilbināja acis.

Pārliecies pār kvātera reliņu, es ieraudzīju Nedu Lendu, kas ar vienu roku turēja harpūnas tauvu, bet ar otru vicināja šausmīgo ieroci. Tikai divdesmit pēdu atstatums mūs vēl šķīra no nekustīgi guļošā dzīvnieka. Piepeši Neda Lenda roka spēji sakustējās un harpūna aizlidoja. Atskanēja spalgs troksnis, itin kā pret metālu atsistos lode.

Elektriskā gaisma pēkšņi apdzisa, divas milzīgas ūdens strūklas strauji pāršļāca fregates klāju, cilvēkus notriekdamas zemē, visu sagraudamas savā ceļā.

Kuģis drausmīgi sagrīļojās, un, nepaguvis laikā saturēties, es pārslīdu pāri malai un iegāzos jūrā.

## VII. NEPAZĪSTAMAS SUGAS VALIS .

Šis kritiens man nāca pilnīgi negaidīts, tomēr es visos sīkumos atceros savas izjūtas.

Vispirms es nogrimu pēdas divdesmit dziļi. Esmu labs peldētājs, lai gan negribu lielīties, ka šajā ziņā varu sacensties ar lordu Baironu vai Edgaru Po, bet apziņu es nezaudēju. Pāris reižu kājām spēcīgi atspēries, es atkal izniru virs ūdens.

Protams, vispirms es ar acīm meklēju fregati. Vai tie tur bij pamanījuši manu nozušanu? Vai «Ābrams Linkolns» ir mainījis virzienu? Vai kapteinis Faraguts licis nolaist laivu? Vai man ir cerība izglābties?

Visapkārt bij dziļa tumsa. Tomēr austrumu pusē es saskatīju melnu blīvu, kuras signālugunis pamazām nodzisa tālē. Tā bij fregate. Sapratu, ka bojā eja nenovēršama.

—   Palīgā! Palīgā! — es kliedzu un visiem spēkiem centos peldēt uz kuģa pusi.

Apģērbs mani stipri kavēja; pielipis miesai, tas traucēja locekļu kustības. Es jutu, ka grimstu. Elpa aizrāvās …

—   Palīgā!

Vairāk kliegt es nevarēju. Mute bij ūdens pilna. Sāku ķepuroties; es jutu, ka grimstu.

Piepeši stipra roka satvēra mani aiz svārkiem. Es manīju, ka mani izceļ virs ūdens, un tad pie auss izdzirdu šādus vārdus:

—        Profesora kungam būs vieglāk peldēt, ja viņš pieturēsies man pie pleca.

Es ar savu roku satvēru uzticamā Konsela roku.

—   Tas esi tu! — es iesaucos. — Tu!

—        Kas tad cits! — Konsels atbildēja. — Esmu profesora kunga rīcībā.

—   Vai tu līdz ar mani iekriti jūrā?

—        Nē, es neiekritu. Bet, tā kā kalpoju profesora kungam, tad sekoju viņam.

Šim lāga zēnam tas šķita pavisam dabiski.

—   Bet fregate? — es vaicāju.

—        Fregate? — Konsels atsaucās, atmezdamies uz muguras. — Es ieteiktu profesora kungam vairāk nedomāt par to.

—    Ko tu saki?

—        Tikai to, ka, ielēkdams jūrā, es dzirdēju sardzes matrozi kliedzam: «Skrūve un stūre ir salauztas!»

—   Salauztas? v

-— Jā, briesmoņa zoba salauztas. Man liekas, «Ābrams Linkolns» tika cauri ar šiem bojājumiem vien. Bet mums šis atgadījums ir ārkārtīgi nepatīkams. Fregate nevar vairs ieturēt virzienu.

, — Tad mēs esam pagalam!

—• Var jau būt, — Konsels mierīgi atbildēja. — Tomēr dažas stundas vēl ir mūsu rīcībā, un pa to laiku daudz ko var izdarīt.

Konsela nesatricināmā aukstasinība sadrošināja arī mani. Es sāku peldēt ar jaunu sparu, bet piemirkušās, svina smagās drēbes kavēja katru kustību, un es tikai ar lielām pūlēm turējos virs ūdens. Konsels to bij novērojis.

—        Varbūt profesora kungs atļaus man mazu griezumu? — viņš vaicāja.

Un, pabāzis atvāztu nazi zem mana uzvalka, viņš ar vienu rāvienu pārgrieza to no augšas līdz apakšai un steigšus norāva man nost, kamēr es viņu pašu turēju uz ūdens.

Es no savas puses izdarīju Konselam tādu pašu pakalpojumu, un tad abi peldējām tāpat blakus.

Tomēr stāvoklis bij tikpat briesmīgs. Varbūt mūsu nozušanu neviens nebij pamanījis, un, ja arī pamanītu, fregate bez stūres tik un tā nespēja pret vēju steigties mums palīgā. Tikai ar laivu bij vēl iespējams mūs glābt.

Konsels mierīgi apsvēra šīs iespējamības un sastādīja mūsu rīcības plānu. Apbrīnojams cilvēks! Viņš palika tikpat nosvērts kā ikdienišķā dzīvē.

Tā kā mūsu izglābšanās bij atkarīga vienīgi no «Ābrama Linkolna» laivas, tad jāmēģina noturēties pēc iespējas ilgāk virs ūdens. Lai abi nepatērētu spēkus reizē, mēs vienojāmies rīkoties šādā kārtā: kamēr viens mierīgi sakrustotām rokām un izstieptām kājām gulēja uz muguras, otrs peldēja un virzīja viņu uz priekšu. Tā mēs mainījāmies katras desmit minūtes un cerējām noturēties dažas stundas, varbūt pat līdz gaismai.

Vāja cerība! Un tomēr tā tik sīksti turas cilvēka sirdī! Mēs taču bijām divi. Turklāt varu apgalvot, ka pat gribēdams es nebūtu varējis atmest dzīvības instinktu un laisties dibenā.

Fregates sadursme ar narvali notika apmēram vienpadsmitos vakarā. Es aprēķināju, ka varēsim noturēties astoņas stundas — līdz saules lēktam. Ar dažiem atpūtas brīžiem tāds ceļojums varbūt bij iespējams. Jūra bij puslīdz rāma, un mēs pārāk nenomocījāmies. Laiku pa laikam es mēģināju ar skatieniem iespiesties dziļajā tumsā, kur tikai lāgu lāgiem atspīda mūsu saviļņotā ūdens fosfo- riskais mirdzums. Es raudzījos savu roku sakultajos, spīdīgajos viļņos, kuru virspuse vizuļoja zilganiem lāsumiem. Mēs it kā peldējām dzīvsudraba baseinā.

Ap vieniem naktī mani pārņēma ārkārtīgs nogurums. Viss mans augums sāka raustīties krampjos. Ķoņselam bij jātur mani un vienam jārūpējas par mūsu abu glābšanu. Bet drīz vien viņš sāka smagi elsot, acīm redzot, ari viņš ilgi vairs nespēs turēties.

—   Laid mani vaļā! Laid vaļā! — es viņam uzsaucu.

—   Pamest profesora kungu? Nekad! — viņš atbildēja — Es ceru, ka noslīkšu pirmais.

Tajā acumirklī skaraiņu mākoņu spraugā, kurus vējš dzina pret austrumiem, parādījās mēness. Jūras līmenis iezaigojās tā staros. Šis labdarīgais spīdums atjaunoja mūsu spēkus. Es pagriezu galvu atpakaļ. Mani skatieni noslīda visgarām apvārsnim. Un tad es pamanīju fregati. Tā atradās apmēram piecas jūdzes tālu un bija saskatāma tikai kā tumša, tikko saredzama masa. Bet nevienas glābšanas laivas!

Es gribēju kliegt. Taču kāda tam nozīme tādā atstatumā! Pār manām uzpampušajām lūpām nenāca neviena skaņa. Konsels vēl varēja izrunāt dažus vārdus, es dzirdēju viņu vairākkārt murminām:

—   Palīdziet! Šurp!

Mirkli palikuši mierā, mēs sākām klausīties. Var jau būt, ka manas pārkairinātās ausis maldījās, tomēr man likās, ka kaut kas atsaucas uz Konsela kliedzieniem.

—   Vai tu dzirdēji? — es čukstēju.

—   Jā! Jā!

Un Konsels izmisis kliedza atkal.

Šoreiz vairs nebij ko šaubīties. Kāda cilvēka balss atsaucās mūsējām.

Vai tas bij vēl kāds nelaimīgais, tāpat kā mēs, kuģa katastrofas izmests jūrā? Vai varbūt no fregates izsūtītas laivas mūs saukāja, meklēdamas tumsā?

Konsels saņēmās ar visu sparu; kamēr es vēl cīnījos beidzamajiem spēkiem, viņš atbalstījās pret manu plecu, pa pusei paslējās virs līmeņa un tūliņ atkal slīga atpakaļ.

—   Ko tu tur redzēji?

—   Es redzēju . . • — viņš čukstēja. — Es redzēju … Bet labāk nerunāsim … saudzēsim pēdējos spēkus! …

Ko gan viņš bij redzējis? Nezinu, kāpēc šajā acumirklī es pirmo reizi iedomājos nezvēru … Bet kur tad te varēja rasties cilvēka balss? . .. Nav taču vairs tie laiki, kad Jonass patvērās vaļa vēderā.

Tomēr Konsels turpināja joprojām virzīt mani uz priekšu. Laiku pa laikam viņš paslēja galvu, lūkoja kaut ko saskatīt savā priekšā un iekliedzās, bet otra balss atsaucās arvien tuvāk un tuvāk. Es to tikai pa pusei vairs dzirdēju. Mani spēki bij galā, pirksti sāka izplesties, rokas vairs nejaudāja turēt augumu virs ūdens, konvulsīvi atvērtā mute pieplūda ar sāļu ūdeni, aukstums stindzināja locekļus. Vēl pēdējo reizi es pacēlu galvu, tad sāku grimt…

Šajā acumirklī man uzgrūdās kāds ciets priekšmets. Es krampjaini pieķēros tam. Tad manīju, ka mani velk un paceļ virs ūdens, ka krūtis atkal atvelk elpu, un es zaudēju samaņu… Tiesa, es drīz vien atžirbu, tāpēc ka manu augumu spēcīgi berzēja. Pa pusei atvēru acis ..,

49

—   Konsel! — es čukstēju.

—        Vai profesora kungs mani sauca? — Konsels atbildēja.

Tajā brīdī norietošā mēness pēdējā spīdumā pamanīju kāda cilvēka augumu — Konsels tas nebij, bet es viņu tūliņ pazinu.

—   Ned! — es iesaucos.

—        Es pats tas esmu, profesora kungs. Es dzenos pēc savas godalgas, — kanādietis" atteica.

—   Vai jūs arī trieciens iemeta jūrā no fregates?

—        Jā, profesora kungs, tikai laimīgāk nekā jūs. Man gandrīz tūliņ laimējās patverties uz kādas peldošas saliņas.

—   Uz saliņas?

—   Jā, vai, labāk sakot, uz jūsu milzeņa narvaļa,

—   Paskaidrojiet tuvāk, Ned.

—        Es tūliņ sapratu, kāpēc mana harpūna nespēj to caururbt, bet atsitas pret tā ādu.

—   Kāpēc tad, Ned, kāpēc?

—        Tāpēc, profesora kungs, ka šis zvērs aizsargāts ar tērauda plāksnēm !

Nu man bij jāsaņem kopā visi prāti, jāatsvaidzina atmiņa un jākontrolē agrākie secinājumi.

Kanādieša pēdējie vārdi spēji saviļņoja manu prātu. Es steigšus pacēlos stāvus uz šās ūdenī pa pusei iegrimušās būtnes vai priekšmeta, kur mēs bijām patvērušies. Es tam piesitu ar kāju. Bez šaubām, tas bij ciets ķermenis, pilnīgi citāds nekā lielajiem jūras zīdītājiem.

Bet tās varēja būt arī kaula bruņas kā aizvēsturisko laikmetu dzīvniekiem, un tad man nāktos ierindot viņu zināmā rāpuļu amfībiju kārtā, pie bruņurupučiem vai aligatoriem.

Tomēr nē! Melnīgsnējā mugura, uz kuras es stāvēju, nebij zvīņaina, bet gludi pulēta. Ja tai piedauzīja, tā skanēja kā metāls, un, lai cik neticami tas arī izklausītos, likās — ko likās! — skaidri bij redzams, ka tā darināta no sakniedētām tērauda plāksnēm.

Šaubām te nebij vietas. Šis dzīvnieks, šis nezvērs un dabas fenomens, kas bij saviļņojis visas pasaules zinātniekus, uztraucis un izbiedējis abu pusložu jūrniekus, tas acīm redzamā un brīnišķā kārtā izrādījās par cilvēka rokas darinājumu.

Kāda teiksmaina, mitoloģiska dzīvnieka atradums mani nebūtu pārsteidzis vairāk. Ka daba spēj veidot brīnišķus

Mēs gulējām uz zemūdens kuģa muguras.

radījumus, tas viegli saprotams. Bet prāts apjūk, ja savām acīm redzat, ka cilvēks veidojis kaut ko pārdabisku un apbrīnojamu.

Taču nevarēja vairs šaubīties. Mēs gulējām uz zemūdens kuģa muguras, cik varēja spriest, uz milzīgas tērauda zivs. Neda Lenda ieskats par šo jautājumu jau bij pilnīgi noteikts. Mums ar Konselu atlika tikai pievienoties viņam.

—   Bet tādā gadījumā, — es teicu, — šim kuģim taču ir kāds dzinēja mehānisms un cilvēki, kas to vada.

—   Bez šaubām, — harpūnists atsaucās, — un tomēr visu to trīs stundu laikā, kamēr es atrodos uz šīs peldošās salas, neesmu manījis ne mazākās dzīvības zīmes.

—   Vai tad šis kuģis nemaz nav kustējies?

—   Nē, Aronaksa kungs. Viņš šūpojas viļņos, bet pats nekustas.

—   Mēs taču neapšaubāmi zinām, ka kuģis spēj kustēties ārkārtīgi atri. Un, ta ka ši atruma attīstīšanai tam ir mehānisms un mehāniķi mašīnu vadībai, tad man šķiet — mēs esam glābti.

—   Hm … — Neds Lends kā šaubīdamies noņurdēja.

Itin kā apstiprinot mūsu secinājumu, kaut kas sāka kult

ūdeni šā brīnišķā kuģa pakaļējā galā, kur droši vien tā dzinējam bij pierīkota skrūve, un tas sāka slīdēt uz priekšu. Mēs tikko paspējām uzrāpties tā augstākajā daļā, kura apmēram astoņdesmit centimetru pacēlās virs ūdens. Par laimi, kuģis nebrauca pārāk ātri.

—   Kamēr tas uzturas horizontāli, — Neds Lends murmināja, — man nav nekas pretī. Bet, ja viņš iedomājas nolaisties dziļāk, es pat divus dolārus nedodu par savu ādu.

Kanādietis varēja sacīt vēl mazāk. Skaidrs, ka bij nepieciešams mēģināt sazināties ar tām būtnēm, kuras mājoja šajā mašīnā. Es sāku meklēt tā virspusē kādu spraugu, kādu paceļamo lūku vai, zinātniskā valodā runājot, ieeju un izeju cilvēkam. Bet kniežu rindas gar apšuvuma plākšņu malām bij vienmuļas un cieti piestiprinātas.

Pa to laiku arī mēness bij norietējis, un mēs atradāmies pilnīgā tumsā. Atlika tikai nogaidīt rītu, lai aplūkotu, kā iespējams iekļūt šā zemūdens kuģa iekšienē.

Tātad mūsu glābiņš bij atkarīgs no šo noslēpumaino kuģotāju iedomām — ja viņiem ienāktu prātā nolaisties dzīlē, mēs būtu pazuduši! Izņemot šo gadījumu, es nešaubījos, ka mums izdosies stāties ar viņiem sakaros. Patiešām, ja viņi paši nepagatavoja sev nepieciešamo gaisu, reižu reizēm viņiem bij jāpaceļas virs ūdens, lai atjaunotu elpojamās vielas krājumus. Bet tad katrā ziņā nepieciešama kāda sprauga, lai ārienes atmosfēra iekļūtu kuģī.

Uz kapteiņa Faraguta palīdzību un glābiņu mums it nepavisam vairs nebij ko cerēt. Mēs braucām projām uz rietumiem, lai gan ne pārāk ātri, tomēr man šķita — jūdzes divpadsmit stundā. Skrūves lāpstiņas vienmērīgi, ar matemātisku precizitāti šķēla ūdeni, reizēm uzšļākdamas augstu gaisā fosforiski spīdošas šļakatas.

Ap četriem rītā mūsu kuģa ātrums manāmi pieņēmās. Mēs tikai ar mokām noturējāmies šajā straujajā skrejā, viļņu apskaloti. Par laimi, Neds bija sataustījis plākšņu mugurā iestiprinātu lielu riņķi, un mēs cieši turējāmies pie tā.

Beidzot šī garā nakts bij pagājusi. Manā atmiņā visi šie pārdzīvojumi uzglabājušies nepilnīgi. Tikai viens sīkums palicis prātā. Viļņu un vēja aprimas mirkļos man vairākkārt šķita, ka dzirdu itin kā vāju, tālumā skanošu izklaidu akordu harmoniju. Kādu noslēpumu gan glabāja šis zemūdens kuģis, kuram izskaidrojumu meklēja visa pasaule? Kādas būtnes mājoja tajā? Ar kāda brīnišķa mehānisma palīdzību tas tik ātri varēja pārvietoties no vienas vietas uz otru?

Atausa diena. Mūs vēl ietīstīja rīta migla, bet ari tā sāka izklīst. Es patlaban biju sācis pamatīgāk izpētīt kuģa korpusu, kura augšējā daļā bij ierīkota it kā horizontāla platforma, kad piepeši manīju, ka tas palēnām grimst.

— Velns un elle! — Neds Lends iekliedzās, pasperdams kāju pret. skanošo tērauda plāksni. — Atveriet taču, neviesmīlīgie kuģotāji!

Bet skrūves apdullinošo troksni pārkliegt bij grūti. Par laimi, kuģis mitējās grimt.

Piepeši kuģa iekšienē atskanēja spēcīgi klaudzieni, tika atgrūsti aizšaujamie. Kāda plāksne pacēlās, kāds vīrs pabāza galvu, savādi iekliedzās un atkal pazuda.

Mirkli vēlāk parādījās astoņi spēcīgi vīri maskētām sejām un, ne vārda nerunājuši, ievilka mūs sava drausmīgā kuģa iekštelpās.

MOBILIS IN MOBILE

Šī brutālā sagūstīšana notika zibeņātri, Es nepaguvu ar saviem biedriem ne vārda pārmainīt. Nezinu, ko īsti viņi sajuta, pēkšņi ieslodzīti šajā peldošajā cietumā, bet man auksti šermuļi pārskrēja pār kauliem. Kādos nagos mēs te bijām iekrituši? Bez šaubām, tie bij jūras laupītāji, kuri gluži jaunā veidā piekopa savu amatu.

Tikko šaurā lūka virs_mums bij aizvērusies, es atrados necaurredzamā tumsā. Ara gaišuma pieradušās acis nekā nespēja saskatīt. Tikai jutu, ka manas kailās kājas virzās pa dzelzs trapu. Neds Lends un Konsels man sekoja, cieši ielenkti. Trapa galā atvērās kādas durvis un tūliņ no jauna šķindēdamas aizvērās aiz mums.

Mēs atkal bijām vieni. Kur? Es to nevarēju pateikt, pat ne lāgā iedomāties. Visapkārt bij tik tumšs, ka acis nejaudāja uztvert visniecīgāko gaismas stariņu, kāds samanāms pat vistumšākajā naktī.

Bet Neds Lends, no tādas apiešanās saniknots, ļāva vaļu saVām dusmām.

—    Velns un elle! — viņš iekliedzās. — Tie ir cilvēki, kuri viesmīlību mācījušies kaut kur Kaledonijā! Trūkst tikai, ka viņi vēl būtu kanibāli! Arī par to nevarētu brīnīties, bet es saku skaidri, ka šādā gadījumā sīvi pretošos.

—    Apmierinieties, mīļais Ned, apmierinieties! — Konsels rāmi iebilda. — Neuztraucieties priekšlaikus! Patlaban jau mēs vēl netiekam cepti.

—    Cepti vēl ne! — kanādietis attrauca. — Bet pie krāsns jau esam, tas skaidrs! Te taču ir tumšs kā ellē. Labi, ka savu nazi neesmu pametis, ar to rīkoties man gaismas allaž pietiks. Pirmais bandīts, kurš mēģinās man piedurt roku …

—    Neuztraucieties, Ned, — es mierināju harpūnistu, — un ar savu pārsteidzību nepadariet mūsu stāvokli vēl ļaunāku. Kas zina, vai mūsu sarunu kāds nenoklausās! Labāk mēģināsim orientēties, kur īsti atrodamies!

Taustīdamies es sāku virzīties uz priekšu. Bet jau pēc soļiem pieciem atdūros pret sakniedētu plākšņu sienu. Tad atkāpdamies sataustīju koka galdu ar vairākiem ķebļiem. Šī cietuma grīda bija apsegta ar biezu mašu, kas noslāpēja soļu troksni. Gludajās sienās nebij nekādas durvju vai logu pazīmes. Apstaigājis telpu no pretējās puses, Konsels piestājās man blakus, un tad mēs abi atgriezāmies kajītes vidū, kura varēja būt divdesmit pēdu gara un apmēram desmit pēdu plata. Ar visu savu garo augumu telpas griestus Neds Lends tomēr nevarēja aizsniegt.

Kāda pusstunda pagāja bez kādām pārmaiņām, tad šajā dziļajā tumsā piepeši atspīda ārkārtīgi spilgta gaisma. Mūsu cietumu apgaismoja tik negaidīti, ka es sākumā nemaz nevarēju skatīties. No spilgtuma un spēka es tūliņ pazinu elektrisko gaismu, ko zemūdens kuģis it kā fosfo- rescējošā veidā izplatīja ap sevi. Attaisījis pret savu gribu aizvērtās acis, es redzēju, ka gaisma plūst no nespodras puslodes kajītes griestu augstākajā vietā.

—   Beidzot mēs te visu redzam skaidri! — Neds Lends iesaucās, pašaizsardzībai samiedzis saujā atvāztu nazi.

—   Jā! — es atbildēju, viņu itin kā piezobodams. — Bet savu stāvokli mēs vēl nevaram pārredzēt.

—   Nu, lai profesora kungs tikai mazliet paciešas! — piebilda mans nesatricināmais Konsels.

Spēji apgaismotajā kajītē es tagad varēju saredzēt pēdējos sīkumus. Bet vairāk te nebij kā tikai galds un pieci koka ķebļi. Neredzamās durvis droši vien bij hermētiski noslēgtas. Mēs nevarējām sadzirdēt ne tā vismazākā troksnīša. Šī kuģa iekšiene likās pilnīgi kā izmirusi. Nebij iespējams nojaust, Vai tas kustas vai izniris virs jūras līmeņa, vai nolaidies pašā dzīlē.

Bet gaišā puslode ne velti bij uzliesmojusi. Es biju pārliecināts, ka tūliņ ieradīsies kāds no kuģa ļaudīm. Ja jau gūstekņus nevēlas redzēt, kādēļ tad apgaismot viņu mītni?

Es nebiju alojies. Atskanēja aizšaujamo bultu troksnis, un pie mums ienāca divi. cilvēki.

Viens no tiem bij neliela auguma, spēcīgiem muskuļiem, platiem pleciem, robustiem locekļiem, lielu galvu, melniem, kupliem matiem, lielām ūsām, spriganu un caururbjošu skatienu. Visā viņa augumā bij manāms tas dien- vidnieciskais žirgtums, kas tik raksturīgs Francijas Pro- vansas iedzīvotājiem.

Didro pareizi teicis, ka cilvēka kustībās izpaužas viņa raksturs. Šis nelielais cilvēks bij tam skaidrs pierādījums. Varēja nojaust, ka viņa valodā būs dzirdami svešādu izlokšņu vārdi un salīdzinājumi. Starp citu, es tomēr neņemos to droši apgalvot, jo viņš runāja man pilnīgi nesaprotamā valodā.

Otrs ienācējs pelna sīkāku raksturojumu. Dižo fiziono- mistu Grasiolas vai Engela māceklis tā sejā lasītu kā atvērtā grāmatā. Es pirmajā acumirklī uztvēru viņa galvenās īpašības: pašpārliecību, jo galva pašapzinīgi slējās pāri plecu puslokam un melnās acis raudzījās ar saltu noteiktību un nosvērtību, ko pauda pabālās, lai gan iede- gušās ādas krāsa, enerģiju, kas bij redzama viņa acu plakstu straujajā kustībā, un, beidzot, drošsirdību, jo dziļie elpas vilcieni liecināja par lielu dzīvības spēku.

Piezīmēšu vēl, ka šis cilvēks bij lepns, ka viņa rāmajās, bet stingrajās acīs atstarojās dziļas domas un ka tas viss kopā, kā arī ievērojot sejas izteiksmes un kustību pilnīgu saskaņu, pēc zinātnieku fizionomistu atziņas, norādīja šā cilvēka rakstura dziļu patiesīgumu.

Viņa klātbūtnē es neviļus sāku justies drošāks un cerēju izmantot mūsu nejaušo satikšanos.

Skaidri nebij pasakāms, vai šim cilvēkam piecdesmit vai tikai trīsdesmit pieci gadi. Viņam bij slaids augums, plata piere, taisns deguns, pareizi veidota mute, lieliski zobi, smalkas, slaidas rokas, hiromantu valodā runājot, — nepārprotami psihiskas, cienīgas kalpot kvēlai dvēselei. Bez šaubām, tas bij vispilnīgākā tipa cilvēks, kādu man jebkad gadījies sastapt. Vēl viens raksturīgs sīkums: viņa patālu stāvošās acis ar vienu skatienu varēja aptvert gandrīz ceturtdaļu horizonta. Vēlāk es dabūju pārliecināties, ka šo īpašību pastiprināja redzes asums, vēl skad- rāks nekā Nedam Lendam. Kad šis nepazīstamais lūkojās uz kādu priekšmetu, viņa uzacis saraucās, platie acu plaksti it kā samiedzās un • tādā kārtā sašaurināja aptveramo redzes loku. Kas par skatienu! Kā tas palielināja attālumā šķietami sīkos priekšmetus! Kā tas ieurbās jūsu būtnē līdz pašai dvēselei! Kā izspiedās cauri mūsu acīm nepieejamiem ūdens slāņiem un aptvēra visdziļākās jūras dzīles!

Abiem nepazīstamajiem galvās bij jūras ūdra ādas cepures, kājās roņādas zābaki, mugurā neparasta auduma apģērbi, kuri izcēla auguma līnijas un ļāva kustībām pilnīgu brīvību.

Slaidākais no viņiem abiem, acīm redzami — kuģa pavēlnieks, ne vārda neteikdams, aplūkoja mūs ārkārtīgi uzmanīgi. Tad, pret savu pavadoni pagriezies, parunājās ar to man gluži svešā valodā. Tā bij kāda skanīga, harmoniska, lokana izloksne ar dažādi akcentētiem patskaņiem.

Otrs par atbildi palocīja galvu un atteica divi trīs pilnīgi nesaprotamus vārdus. Tad viņa jautājošais skatiens pavērsās tieši uz mani.

Skaidrā franču valodā es tam pateicu, ka viņu izloksne man pilnīgi sveša. Bet viņš, kā likās, nesaprata mani, un stāvoklis jau kļuva diezgan neērts.

—    Vai profesora kungs nepastāstītu viņiem mūsu piedzīvojumus? — Konsels man ieteica. — Varbūt šie kungi dažus vārdus no tiem sapratīs.

Es arī sāku stāstīt par mūsu kļūmainajiem piedzīvojumiem, katru balsienu skaidri uzsvērdams un neviena sīkuma neizlaizdams. Mūsu vārdus un amatus es viņiem nosaucu visos locījumos un svinīgi stādīju priekšā profesoru Aronasku, viņa sulaini Konselu un vaļu mednieku, harpūnistu Nedu Lendu.

Cilvēks ar rāmajām, maigajām acīm klausījās mierīgi, pat laipni, pie tam visai uzmanīgi. Bet neviens vaibsts viņa sejā nerādīja, ka viņš būtu ko sapratis. Kad es biju beidzis, viņš neteica ne vārda.

Atlika vēl pamēģināt angļu valodā. Varbūt viņi sapratīs to, jo angļu valoda pazīstama gandrīz visā pasaulē. Es tajā, tāpat kā vācu valodā, pratu gan pietiekami labi lasīt, nevis tekoši runāt. Lai saprastos, tas te bij nepieciešams.

—    Tagad jūsu kārta, — es teicu harpūnistam. — Kravājiet laukā savas valodas krājumus un runājiet labāk, nekā anglosakši jebkad runājuši, — papūlieties gūt labākas sekmes!

Neds nebij lūdzams un sāka no gala manu stāstu, ko es tikai pa daļai sapratu. Saturs gan bij tas pats, bet forma pavisam citāda. Kanādietis, būdams ļoti strauja rakstura, runādams stipri žestikulēja. Skarbiem teicieniem viņš žēlojās par to, ka te ieslodzīts, un atsaucās uz savām cilvēka tiesībām, vaicāja, uz kāda likuma pamata viņu šeit turot, pieminēja habeas corpus,1 piedraudēja saukt patvarīgos arestētājus pie atbildības, kliedza, žestikulēja un beidzot ar izteiksmīgu mājienu lika saprast, ka mēs mirstam aiz izsalkuma.

Tas bij pilnīgi pareizi, tikai mēs to bijām gandrīz pavisam piemirsuši.

Par lielu pārsteigumu, harpūnistam nebij vairāk panākumu kā man. Mūsu apmeklētājiem ne acu skropstas neparaustījās. Skaidri redzams — viņi nesaprata ne Arago, ne Faradeja[6] valodu.

Izsmēlis visu savu filoloģisko zināšanu avotus, es biju pavisam apmulsis un nezināju vairs ko iesākt, bet tad Konsels teica:

—   Ja profesora kungs man atļauj, es viņiem to pašu pastāstīšu vāciski.

—   Kā? — es iesaucos. -— Tu proti vāciski?

—   Kā ikviens flāms, ja profesora kungam nav iebildumu.

—   Gluži otrādi — tas man tieši pa prātam. Laid tik vaļā, mīļo zēn!

Un Konsels savā rāmajā balsī pa trešam lāgam pārstāstīja mūsu raibos un kļūmīgos piedzīvojumus. Bet, par spīti viņa elegantajai un skaisti akcentētajai valodai, stāstījumam nebij ne mazākā panākuma.

Tad pilnīgi bezizejas stāvoklī es mēģināju sakopot visu, kas man bij palicis atmiņā no skolas gadiem, un sāku mūsu stāstu latīņu valodā. Cicerons aizspiestu ausis un aizdzītu mani virtuvē. Bet patlaban es darīju, ko pratu. Iznākums atkal bij tas pats.

Pēc šī pēdējā neveiksmīgā mēģinājuma abi nepazīstamie apmainīja dažus vārdus savā neizprotamajā valodā un aizgāja projām, nenovēlējuši mums pat kādu uzmundrinošu žestu, kas saprotams visas pasaules tautām. Durvis atkal noslēdzās.

—   Tā ir nekaunība! — Neds Lends kliedza vai divdesmito reizi. — Iedomājieties! Ar viņiem runā franciski, angliski, vāciski un latīniski, bet šiem mūlāpiem nav ne tik daudz pieklājības kā atbildēt!

—   Apmierinieties, Ned, — es pierunāju sadusmoto har- pūnistu. — Ar niknumu nekas nav panākams.

—   Bet iedomājieties, profesora kungs, — atsaucās mūsu uztrauktais biedrs, — mēs taču šajā dzelzs būrī pavisam nomirsim badā!

—   Nu, — ieminējās Konsels, — ar filozofiju var turēties vēl labu laiku.

—    Mīļie draugi, — es teicu, — nevajag padoties izmisumam. Esam taču bijuši vēl ļaunākos apstākļos. Man par patiku, nespriediet pārsteidzīgi par šā kuģa kapteini un viņa ļaudīm.

—   Mans spriedums skaidrs, — atcirta Neds Lends. — Tie ir nelieši…

—   Nu, labi! Bet — no kādas zemes?

—   No neliešu zemes.

—   Labais Ned, tā zeme uz kartes vēl nav noteikti apzīmēta, un es galvoju, ka šo abu nepazīstamo tautība ir grūti nosakāma! Tie nav ne angļi, ne franči, ne vācieši — tas ir viss, ko te var sacīt. Tomēr tik daudz es varu liecināt, ka šis kapteinis un viņa palīgs dzimuši zemajos platuma grādos — viņiem piemīt kaut kas dienvidnie- cisks. Bet, vai viņi ir spānieši, turki, arābi vai indieši, to pēc viņu fizioloģiskā tipa nevar nosacīt. Par viņu valodu jāteic, ka tā ir pilnīgi nesaprotama.

—   Nelaime tā, ka nezinām visas valodas, — Konsels prātoja, — vai arī — ka visiem nav vienas kopējas valodas.

—   Tas viss te nekā nepalīdzētu! — Neds Lends atsaucās. — Vai tad jūs neredzat, ka šiem cilvēkiem izgudrota pašiem sava valoda, lai dzītu izmisumā tos, kas prasa ēst. Bet vai tad visas pasaules malās nav zināms un saprotams, ko nozīmē atvērt muti, kustināt žokļus, aplaizīt lūpas un paklabināt zobus? Vai Kvebekā, Paumotu salās,. Parīzē un pie antipodiem tādējādi neizteic vienu un to pašu — «Es esmu izsalcis! Dodiet man ēst!»?

—   Jā, — piebilda Konsels, — gadās jau arī tik neinteliģenti cilvēki!

Viņam šos vārdus runājot, durvis atkal atvērās. Kāds kuģa kalpotājs atnesa mums apģērbus — jūrnieku kamzoļus un bikses; es nevarēju pateikt, no kādas drēbes tās īsti šūtas. Pasteidzos apģērbties, biedri sekoja manam piemēram.

Pa to laiku kalpotājs — mēms, varbūt arī kurls — bij sakārtojis galdu un nolika tur traukus trim personām.

—   Tas ir prātīgi, ■— Konsels sprieda, — un sola mums labas izredzes.

—   Nu! — purpināja mūžam sapīkušais harpūnists.

— Nezin ar kādu velnu mūs te pacienās? Ar bruņurupuču aknām, haizivs filē vai roņa bifšteku!

— To mēs redzēsim! — Konsels atteica.

Sudraba vākiem apsegtās bļodas bij kārtīgi saliktas uz galdauta, un mēs sēdāmies klāt. Acīm redzot, mums te bij darīšana ar civilizētiem cilvēkiem. Ja pār mums neplūstu elektriskā gaisma, es iedomātos, ka atrodos Liverpūles «Ādolfi» viesnīcas vai Parīzes «Grand Hotel» ēdamistabā. Tomēr man jāaizrāda, ka uz galda pilnīgi trūka maizes un vīna. Ūdens bij tīrs un svaigs, bet tieši tas Nedam Lendam vismazāk gāja pie sirds. Starp pasniegtajiem ēdieniem bij dažādas labi pagatavotas zivis, bet citās bļodās saliktos gardos ēdienus es nevarētu vārdā saukt, ne arī noteikt, vai tie gatavoti no augu vai no dzīvnieku valsts produktiem. Galds vispār bij klāts eleganti un ar smalku gaumi. Ikkatram daiktam — karotei, nazim, dakšiņai, šķīvim — iegravēts burts un puslokā ap to šāda veida uzraksts:

Mobilis in mobile N

Kustošais kustošajā! Šī devīze droši vien raksturo pašu šo zemūdens laivu — ja «in» tulko ar «iekš», nevis ar «uz». Burts «N» katrā ziņā ir šīs mīklainās personas — jūras dzelmes valdītāja vārda iniciālis.

Neds ar Konselu neko daudz negudro ja. Viņi ēda bez žēlastības, un es arī nepaliku iepakaļ. Vispār es biju pārliecināts, ka par savu likteni mums nav ko baidīties un ka namatēvs mūs te nenomērdēs badā.

Tomēr visam šajā pasaulē pienāk beigas — pat piecpadsmit stundu neēdušu cilvēku izsalkumam. Ēstgribu apmierinājuši, mēs sajūtām nepārvaramu vēlēšanos gulēt. Tā bij dabiska reakcija pēc bezgalīgi garās nakts, kad mums nācās cīnīties ar nāvi.

—   Patiešām, es tagad labi izgulēšos, — Konsels ieminējās.

—   Bet es jau guļu, — Neds Lends atsaucās.

Abi mani biedri izstiepās uz kajītes grīdsegas un tūliņ aizmiga cietā miegā.

Es tikai pamazām ļāvos neatvairāmajai miega varai. Pārāk daudz domu drūzmējās manās smadzenēs, pārāk

Abi mani biedri tūliņ aizmiga ciešā miegā.

daudz neatrisināmu jautājumu, pārāk daudz iedomu un ainu labu laiku turēja manas acis pusviru. Kur īsti mēs atrodamies? Kāds svešs spēks mūs nes? Es jutu vai, mazākais, iedomājos sajūtam, ka mēs nonirstam visdziļākajās jūras dzīlēs. Mani apsēda mocoši rēgi. Es iedomājos šajos noslēpumainajos dziļumos redzam nepazīstamus dzīvniekus, bet pats šis zemūdens kuģis šķita piederam pie tās pašas dzimtas, tikpat dzīvs un kustīgs kā tie, tikpat drausmīgs … Tad pamazām uztrauktās smadzenes norima, manu iztēli pārmāca, snauda, līdz beidzot es iegrimu smagā miegā.

## IX. NEDS LENDS DUSMOJAS

Nezinu, cik ilgi mēs bijām gulējuši, bet laikam gan daudzas stundas, jo jutāmies pilnīgi atspirguši no sava noguruma. Es atmodos pirmais. Mani biedri vēl nebij pakustējušies, bet gluži kā miruši gulēja, kaktā izstiepusies.

Ar pūlēm piecēlies no diezgan cietās guļas vietas, es jutu, ka galva man skaidra un prāts možs. Tad es ņēmos pamatīgi aplūkot mūsu kajīti. Tajā nekas nebij mainījies. Cietums joprojām palika cietums un ieslodzītie — cietumnieki. Tikai kalpotājs, mums guļot, bij nokopis galdu. Bet nekas nerādīja, ka mūsu stāvoklis drīzumā varētu mainīties, un es sev nopietni vaicāju — vai patiešām mums nolemts uz visiem laikiem palikt šajā būrī?

Tādas izredzes mani nomāca jo vairāk tāpēc, ka smadzenes bij brīvas no vakarnakts apsēšņiem, bet krūtis jutu savādi sažņaugtas. Elpot nācās grūti. Tur bij vainīgs sasmakušais gaiss. Lai gan telpa bij diezgan prāva, tomēr mēs, acīm redzot, bijām patērējuši lielāko daļu skābekļa. Patiešām, katrs cilvēks stundas laikā izlieto tik daudz skābekļa, cik tā atrodas simts litros gaisa, un šis gaiss, piesātināts ar apmēram tikpat daudz izelpotās ogļskābes, kļūst pavisam nelietojams.

Bij nepieciešams atjaunot gaisu mūsu cietumā un, bez šaubām, arī visās pārējās zemūdens kuģa telpās.

Te man uzmācās viens jautājums. Kā šādā gadījumā rīkojas kuģa kapteinis? Vai viņš to izdara ķīmiskā ceļā, ar karsēšanas palīdzību piegādādams skābekli no Bertolē sāls un iznīcinādams ogļskābi ar kālija hlorīdu? Bet tādā kārtā viņam nepieciešams zināms sakars ar sauszemi, lai no turienes iegūtu šai operācijai nepieciešamās vielas. Vai varbūt viņš vienkārši zem liela spiediena uzkrāja gaisu rezervuāros un no turienes to pēc vajadzības izlietoja saviem ļaudīm? Varbūt. Bet var arī būt, ka viņš lietoja ērtāku, ekonomiskāku un, taisnību sakot, arī ticamāku līdzekli, likdams kuģim kā vaļveidīgam dzīvniekam pacelties virs ūdens un atjaunot gaisa krājumu divdesmit četru stundu vajadzībai. Lai nu kāda būtu viņa metode, bet man likās nepieciešams to bez vilcināšanās laist darbā.

Man nācās elpot arvien ātrāk un ātrāk, lai iesūktu šo pašu mazumiņu skābekļa, kas vēl palicis šajā kajītē. Bet tad piepeši mani atsvaidzināja tīra, pēc sāļainiem iz- tvaikojumiem smaržojoša gaisa strāva. Tas bij dzīvinošais joda piesātinātais gaiss! Plaši atvēru muti, plaušas kāri iesūca svaigo gaisa strāvu. Tai pašā mirklī es manīju kuģi it kā sagrīļojamies, it kā viegli, bet jūtami pašūpojamies. Kuģis, šis dzelzs plākšņu briesmonis, acīm redzot, pacēlās okeāna virspusē, lai līdzīgi valim atvilktu elpu. Tagad man bij pilnīgi skaidrs kuģa ventilācijas veids.

Pilnu krūti ieelpodams tīro gaisu, es acīm meklēju to spraugu, to «gaisa vadu», kas mums pieplūdināja šo glābēju strāvu. Man arī izdevās to saskatīt. Virs durvīm bij atvērts ventilatora caurums, un pa to ieplūda svaigā strāva, atjaunodama izsīkušo kajītes gaisu.

Tikko es biju galā ar savu novērojumu, kad Neds un Konsels gandrīz reizē pamodās no atsvaidzinošās pūsmas iespaida. Viņi izberzēja acis, izstaipīja rokas un acumirklī bij kājās.

—   Vai kungs labi izgulējās? — Konsels ar savu parasto pieklājību vaicāja.

—   Ļoti labi, mīļais, — es atbildēju. — Un jūs, meistar Ned Lend?

—   Pilnīgi, profesora kungs. Nezinu, vai nemaldos, bet man liekas, it kā es ieelpotu jūras gaisu.

Jūrnieks tur nevarēja maldīties, es pastāstīju kanādietim, kas bij noticis, kamēr viņš gulēja.

—    Labi! — viņš noteica. — Tagad pilnīgi saprotami tie svilpieni, kurus mēs dzirdējām, kad šķietamais nar- valis atradās «Ābrama Linkolna» tuvumā.

—   Jā, meistar Lend, tā ir viņa elpošana!

—   Tikai, Aronaksa kungs, man nav nekādas jēgas, cik tagad varētu būt pulkstenis un vai nav jau pusdienas laiks.

—   Pusdienas laiks, mans cienījamais harpūnist? Sakiet labāk — brokastlaiks, jo mēs esam gulējuši kopš vakardienas rīta.

—   Tātad izrādās, ~ Konsels iebilda, — ka esam nogulējuši divdesmit četras stundas no vietas.

—   Tā man šķiet, — es teicu.

—    Es nestrīdēšos ar jums, — Neds Lends sacīja. — Bet, vienalga, pusdienas vai brokastis, tikai apkalpotājam būtu laiks atkal ierasties un atnest mums vai nu brokastis, vai pusdienas,

—   Brokastis un pusdienas, — Konsels pārlaboja.

—   Pareizi, — kanādietis piekrita. — Mums ir tiesības uz diviem ēdieniem, un es no savas puses centīšos parādīt pienācīgu godu abiem.

—    Nu, pagaidīsim, Ned, — es teicu. — Pēc visām zīmēm spriežot, šiem svešajiem nav nodoma mērdēt mūs badā, jo pretējā gadījumā vakardienas mielasts būtu nevietā.

—  Ja tikai mūs pašus negrib uzbarot cepetim! — Neds attrauca.

—   Es tam nepiekrītu, — es atsaucos. — Mēs nebūt neesam krituši kanibālu nagos.

—   Vienai reizei nav nekādas nozīmes, — kanādietis nopietni atbildēja, — Kā lai zina, vai šiem cilvēkiem sen jau nav apsīkuši svaigas gaļas krājumi, un tādā gadījumā trīs tik labi noauguši un pilnīgi veselīgi cilvēki kā profesora kungs, viņa sulainis un es …

—    Atmetiet tādas iedomas, Lend, — es pārtraucu har- pūnistu, — un vispār sargieties sanīsties ar mūsu saimniekiem, jo tas mūsu stāvoklim var nākt tikai par ļaunu.

—    Lai nu šā vai tā, — harpūnists atcirta, — tomēr man velnišķi gribas ēst, bet brokastis un pusdienas, vēl nerādās.

—   Meistar Lend, — es pastāvēju uz savu, — lūkojiet piemēroties šejienes iekārtai. Man šķiet, mūsu vēderi aizsteigušies priekšā pavāra pulkstenim.

—   Tad saskaņosim tos ar pavāra pulksteni, — Konsels mierīgi piezīmēja.

—       Es jūs pazīstu, draugs Konsel, — kanādietis errīgi attrauca. — Jūs saudzējat savu žulti un nervus. Vienmēr tikai rāmi. Jūs būtu ar mieru ari neēdis sacīt paldies un drīzāk nomirt badā nekā sūdzēties!

—   Bet kāds labums sūdzēties? — Konsels vaicāja.

—   Tāds, ka tomēr dabū atvieglot sirdi! Arī tas jau ko nozīmē. Un, ja šie pirāti — es viņus godinu par pirātiem aiz pieklājības, negribēdams strīdēties ar profesora kungu, kas nevēlas, ka viņus sauc par kanibāliem, — ja šie pirāti iedomājas, ka es te sēdēšu un slāpšu nost šajā būri, kur viņi ieslodzījuši mani, un tie nedabūs dzirdēt, ar kādiem lāstiem es viņus pamielošu, tad viņi maldās! Vai jūs domājat, ka viņi mūs vēl ilgi turēs šajā dzelzs kastē?

—   Patiesību sakot, es zinu tikpat maz kā jūs, draugs Lend.

—   Nu, bet kā jums šķiet?

—    Man liekas, aiz nejauša gadījuma mēs esam atklājuši lielu noslēpumu. Un, ja šī kuģa ļaudīm no svara paglabāt šo noslēpumu un ja šīs intereses viņiem vairāk vērtas nekā triju cilvēku dzīvības, tad mūsu eksistence ir stipri apdraudēta. Pretējā gadījumā šis nezvērs, gluži tāpat kā viņš mūs norija, mūs atkal izmetīs pasaulē, ko apdzīvo tādi paši cilvēki kā mēs.

—    Kaut viņš tikai nepiedalītu mūs saviem pārējiem kalpotājiem, bet atstātu tāpat, — Konsels noteica.

—   Līdz tam laikam, — Neds Lends papildināja, — kamēr kāda fregate, ātrāka un stiprāka par «Ābramu Lin- kolnu», nesagūstīs šo slepkavu perēkli un visu bandu kopā ar mums nepavilks pie sava lielā masta pēdējo reizi ieelpot svaigu gaisu.

—    Labi teikts, meistar Lend, — es piebildu. — Bet, cik man zināms, līdz šim viņi vēl nav nākuši pie mums ar tādiem priekšlikumiem. Tāpēc velti gudrot, ko mēs darītu tādā gadījumā. Es atkārtoju: nogaidīsim, apsvērsim visus apstākļus, bet nesāksim nekā, jo nekas jau arī nav darāms.

—    Gluži otrādi, profesora kungs! — harpūnists tiepās. — Ja negribam ļaut, lai mūs nobendē, mums katrā ziņā kas jādara.

—   Nu, bet kas tad, meistar Lend?

—   Jāmēģina izglābties.

—   Grūti jau nākas, izbēgt no sauszemes cietuma, bet izglābties no zemūdens cietuma man liekas pavisam neiespējami.

—    Nu, Ned, — Konsels jautāja, — ko jūs varat atbildēt profesora kungam? Es negribu ticēt, ka amerikānim jebkādā, gadījumā pietrūktu padoma!

Redzami apjucis, harpūnists klusēja. Izbēgt tādos apstākļos, kādos atradāmies, bij pilnīgi neiedomājami. Bet kanādietis ir pa pusei francūzis, un Neds Lends to labi pierādīja ar savu atbildi.

—    Tātad, Aronaksa kungs, — viņš atsāka pēc brīža pārdomām, — jūs nevarat vis iedomāties, kas jādala cilvēkam, kurš nespēj izbēgt no sava cietuma?

—   Nē, mans draugs.

—   Bet tas taču ir visai vienkārši. Viņam jāierīkojas pēc iespējas ērtāk turpat.

—    Patiešām! — Konsels iesaucās. — Labāk tad palikt kuģī nekā atrasties zem tā vai virs tā.

—   Bet tikai pēc tam, kad izmests laukā cietuma priekšnieks, sargi un slēdzēji, — Neds Lends piebilda.

—   Kā, Ned? Jūs nopietni domājat sagrābt šo kuģi?

—   Ļoti nopietni, — kanādietis atteica.

—   Tas nav iespējams!

—    Kāpēc gan ne, kungs? Jāpalaižas tikai uz izdevīgu gadījumu, un tad es neredzu, kas mūs varētu aizkavēt veikt savu nodomu. Viņu šajā mašīnā nebūs vairāk par divdesmit cilvēkiem, un tie, es domāju, nespēs vis atsist divus frančus un vienu kanādieti.

Labāk jau bij harpūnista projektus pieļaut nekā strīdēties ar viņu. Un tāpēc es tikai iebildu:

—    Nogaidīsim to gadījumu, meistar Lend, un tad jau redzēsim. Bet līdz tam, es lūdzu, savaldiet savu nepacietību. Te jārīkojas tikai ar viltību, un ar savu pārsteidzību jūs nekā nevarat līdzēt. Apsolieties, ka, pārāk ne- skaizdamies, padosieties mūsu liktenim.

—    To es jums apsolos, profesora kungs, — Neds atteica ne visai pārliecinošā balsī. — Neviens lamu vārds nenāks pār manām lūpām, neviens rupjš žests nenodos mani, lai arī mūsu ēdināšana nenotiktu vēlamā kārtībā.

—   Neaizmirstiet savu solījumu, — es piezīmēju kanādietim.

Ar to mūsu diskusija tika nobeigta, un mēs katrs par sevi nodevāmies savām domām. Atzīstos, ka, par spīti visiem kanādieša apgalvojumiem, es šajā ziņā neloloju nekādas cerības. Es neticēju tādiem izdevīgiem gadījumiem, par ko Neds Lends bij runājis. Tik izveicīgi vadītam zemūdens kuģim bij vajadzīgs liels skaits ļaužu, un cīņas gadījumā mēs varējām būt vājākā puse. Bet vispirms tad jābūt brīviem, un mēs taču nebijām tādi. Es pat neredzēju nekāda ceļa, kā izkļūt no šīs hermētiski noslēgtās dzelzs kajītes. Jau tāpēc vien, ka šim dīvainajam kapteinim neapšaubāmi glabājams kāds noslēpums, viņš neļaus mums brīvi staigāt pa klāju. Un tad — vai viņš varmācīgā kārtā lūkos atsvabināties no mums vai arī kādu dienu izmetīs mūs kādā neapdzīvotā zemes stūrī? Tas nebij uzminams. Visas šīs hipotēzes bij pieņemamas, un tikai tā harpūnists varēja cerēt atgūt brīvību.

Es nomanīju — jo Neds Lends vairāk domāja, jo piktāks viņš kļuva. Bij dzirdams, ka. arvien skaļāki lāsti laužas pār viņa lūpām un žesti atkal sāka kļūt draudoši. Viņš pietrūkās kājās, skraidīja kā satraukts zvērs pa krātu, spārdīja sienu ar kāju un dauzīja ar dūri. Bet laiks aizritēja, izsalkums atkal lika sevi smagi just, apkalpotājs nerādījās. Ja viņiem bij labi nodomi ar mums, tad pārāk ilgi viņi aizmirsa, ko esam pārdzīvojuši slīkstot.

Sava tukšā, veselīgā vēdera krampju mocīts, Neds Lends uzbudinājās arvien vairāk un vairāk. Par spīti viņa dotajam vārdam, es sāku baidīties eksplozijas, ja viņam tagad gadītos sastapt kādu no kuģa ļaudīm.

Divu stundu laikā kanādieša dusmas vēl pieauga. Viņš sauca, viņš kliedza, bet velti. Dzelzs plākšņu durvis bij kurlas. Es nedzirdēju ne to vismazāko troksnīti šā kuģa iekšienē — tas likās pilnīgi izmiris. Viņš stāvēja uz vietas, citādi es būtu manījis, kā dreb kuģa korpuss, skrūvēm griežoties. Bez šaubām, ūdens bezdibeņos nogrimis, tas vairs nepiederēja zemei. Šausmas pārņēma šajā drūmajā klusumā.

Es nedrīkstēju domāt par to, cik ilgi mums nāksies palikt karcerī, vientuļi ieslodzītiem. Cerības, kas bij pamodušās, satiekoties ar kapteini, pamazām izgaisa. Šī cilvēka laipnais skatiens, viņa augstsirdīgā seja un cēlā izturēšanās — viss man zuda no atmiņas. Es iedomājos šo noslēpumaino personu tādu, kādai tai nenovēršami jābūt, — cietsirdīgu un nežēlīgu. Es jutu, ka šis cilvēks dzīvo ārpus cilvēces, nav pieejams nekādai līdzcietībai, nepielūdzams cilvēku ienaidnieks; pret cilvēkiem, šķiet, viņš jūt nesamierināmu naidu.

Bet vai šis cilvēks patiešām grib, lai mēs aizejam bojā šajā šaurajā cietumā ieslodzīti, pakļauti visiem bada trakuma radītajiem briesmīgajiem vilinājumiem? Šī šausmīgā doma uzmācās ar neatvairāmu spēku, iedomas varā es itin kā slīgu drausmīgā nebūtībā. Konsels palika mierīgs. Neds Lends rēca.

Šajā acumirklī ārā atskanēja troksnis. Soļi dunēja uz metāla platēm. Aizšaujamie tika atvilkti, atkal parādījās kalpotājs.

lekāms es paspēju aizkavēt, kanādietis pielēca nelaimīgajam klāt, nogāza to zemē un sagrāba aiz rīkles. Kalpotājs likās noslāpstam šajos briesmīgajos žņaugos.

Konsels piesteidzās un mēģināja atraut harpūnista rokas no gandrīz noslāpētā upura, es metos viņam palīdzēt, bet piepeši mani pienagloja uz vietas vārdi, izteikti franču valodā:

— Palieciet mierā, meistar Lend, un arī jūs, profesor, uzklausiet mani!

## x. JŪRAS CILVĒKS

Runāja kuģa kapteinis.

Izdzirdis šos vārdus, Neds Lends tūliņ pietrūkās kājās. Kalpotājs tikko dzīvs pēc kunga dotās zīmes grīļodamies aizgāja. Kapteiņa vara uz kuģa, acīm redzot, bij tik liela, ka šis cilvēks nekādi neizrādīja savas dusmas, ko, bez šaubām, juta pret kanādieti. Konsels — negribot ieinteresēts — un'es — apstulbis — abi klusi gaidījām, kā tas viss īsti beigsies.

Pret galda stūri atspiedies, rokas sakrustojis, kapteinis cieši mūs uzlūkoja. Vai viņš vilcinājās runāt? Varbūt viņš nožēloja franču valodā teiktos vārdus? Tas arī bij ticams.

Pēc klusuma brīža, ko traucēt mums nevienam nenāca ne prātā, viņš atkal ierunājās:

— Kungi, — viņš teica rāmā, bet pārliecinošā balsī, — es runāju tikpat labi franciski, angliski, vāciski un latīniski. Es būtu varējis atbildēt jums jau mūsu sastapšanās pirmajā brīdī, bet vispirms gribēju iepazīt jūs un sevī visu apsvērt. Jūsu četrkārtējais, saturā vienādais stāsts mani pārliecināja, ka jūs runājat patiesību. Tagad es zinu, ka gadījums savedis mani kopā ar Pjēru Aro- naksa kungu, Parīzes muzeja dabzinātņu profesoru, kas sūtīts uz ārzemēm zinātnisku pētījumu nolūkos. Ar viņa sulaini Konselu un kanādieti Nedu Lendu, Amerikas Savienoto Valstu flotes fregates «Ābrams Linkolns» har- pūnistu.

Es palocījos piekrizdams. Kapteinis man neuzstādīja nekādu jautājumu, tātad arī atbilde nebij vajadzīga. Viņš runāja pilnīgi brīvi un bez mazākās izloksnes. Viņa teikumi bij skaidri, atsevišķie vārdi pareizi un visa runa ārkārtīgi veikla. Tomēr es viņā nejutu tautieti.

Viņš atsāka atkal:

—   Jūs, kungi, droši vien domāsiet, ka es pārāk ilgi esmu vilcinājies jūs še otrreiz apmeklēt. Bet tas tāpēc, ka, pārliecinājies par jūsu stāstu patiesību, es tomēr gribēju visu rūpīgi apsvērt, lai zinātu, kā pret jums izturēties. Ilgu laiku es šaubījos. Visnepatīkamākais gadījums jūs savedis kopā ar cilvēku, kas pilnīgi aizgājis no pasaules. Jūs esat ieradušies traucēt manu parasto dzīvi…

—   Pašiem negribot, — es iebildu.

—  Negribot? — svešais atsaucās mazliet paceltā balsī. — Vai gan «Ābrams Linkolns» negribot meklēja mani pa visām jūrām? Vai gan negribot jūs braucāt uz šīs fregates? Vai gan negribot jūsu lodes trāpīja manu kuģi? Vai gan negribot Neds Lends meta uz mums savu harpūnu?

Šajos vārdos es sadzirdu aizturētas dusmas. Bet pret šiem apvainojumiem bij viegla atbilde.

—   Mans kungs, — es teicu, — jums droši vien nebūs zināms, kādi strīdi par jums notiek Amerikā un Eiropā. Jūs nezināt, kā sadursmes gadījumi ar jūsu zemūdens kuģi saviļņo visu prātus abās pasaules daļās. Es negribu jūs apgrūtināt ar tām neskaitāmajām hipotēzēm, ar kurām mēģina izskaidrot šo mīklaino noslēpumu, ko jūs vienīgais zināt. Bet to es jums varu teikt, ka, vajādams jūs līdz vistālākajām Klusā okeāna nomalēm, «Ābrams Linkolns» domājās vajājam kādu iznīcināmu jūras nezvēru.

Viegls smaids pārlidoja pār kapteiņa seju. Tad viņš teica rāmā balsī:

—   Aronaksa kungs, vai varat apgalvot, ka jūsu fregate nebūtu šāvusi uz zemūdens kuģi tāpat kā uz jūsu minēto nezvēru?

Šis jautājums mani apmulsināja,- jo es zināju labi, ka kapteinis Faraguts nebūtu vilcinājies šaut ari uz zemūdens kuģi. Viņš būtu turējis par savu pienākumu to iznīcināt tāpat kā bīstamo narvali.

—   Jūs sapratīsiet, kungi, — svešais turpināja, — ka man bij tiesības uzskatīt jūs par saviem ienaidniekiem.

Uz to es neko nevarēju atbildēt. Kāpēc lai strīdētos, ja viņš viegli varēja apgāzt visus manus apgalvojumus?

—    Es ilgi vilcinājos, — kapteinis atsāka. — Man nebij nekāda pienākuma dot jums patvērumu. Ja jau man jātiek vaļā no jums, kādēļ gan tad vēl apmeklēt un runāties? Es vienkārši varēju likt izvest jūs uz klāja, kur sākumā patvērāties. Ar savu kuģi es nolaistos dzelmē un aizmirstu, ka jūs arī reiz bijuši pasaulē. Vai man nebij tiesības uz to?

—   Tās varētu gan būt mežoņa, nevis kultūras cilvēka tiesības, — es atbildēju.

—    Profesora kungs, — kapteinis strauji atsaucās, — es neesmu tas, ko jūs saucat par kultūras cilvēku! Esmu pārtraucis visus sakarus ar sabiedrību man vienam, zināmu iemeslu pēc. Es nerēķinos vairs ar tās likumiem un lūdzu tos man nekad neatgādināt.

Tas bij teikts pietiekami skaidri. Naids un nicinājums paplaiksnījās svešā acīs, un es no jaudu, ka šim cilvēkam pagātnē ir bijuši drausmīgi pārdzīvojumi. Viņš ne tik vien kā nerēķinājās ar cilvēku sabiedrības likumiem, bet bij pratis nodrošināt savu patstāvību un neatkarību visplašākajā nozīmē. Kas gan mēģinātu sekot viņam jūras dzelmēs, ja jau virspusē visi uzbrukumi piedzīvoja pilnīgu neveiksmi? Kāds kuģis varētu turēties pretī viņa zemūdens triecienam? Kādas bruņas varētu izturēt tās ilkņa cirtienus? Nevienam viņš neatbildēja par saviem darbiem. Tikai dievs, ja viņš ticēja tam, un paša sirdsapziņa, ja viņam tāda bij, vienīgie varēja tiesāt viņu. Tādas domas strauji rosījās manā galvā, kamēr svešais klusēja it kā aizmirsies. Ieinteresēts un sabiedēts es vēroju viņu tā, kā Edips savā laikā bij vērojis sfinksu. Pēc ilgāka klusuma brīža kapteinis atkal atsāka.

—   Es tātad vilcinājos, — viņš teica, — līdz beidzot nācu pie secinājuma., ka manas intereses tomēr savienojamas ar to žēlsirdību, uz kādu ir tiesības ikvienam cilvēkam. Es paturēšu jūs uz šā kuģa, kur liktenis jūs atvedis. Jūs būsiet brīvi, varbūt mazliet citādi nekā līdz šim, bet tikai ar vienu noteikumu. Man pietiek, ja jūs apsolāties padoties šim noteikumam.

—        Runājiet, — es atbildēju, — man liekas, šis noteikums ir tāds, kam godīgs cilvēks var padoties.

—        Jā, kungs, un noteikums ir šāds: var notikt, ka neparedzētu iemeslu dēļ būšu spiests ieslēgt jūs kajītē uz dažām stundām vai pat uz dienām. Es vēlētos, lai man tad nebūtu jālieto vara kā šajā, tā visos citos gadījumos, un es prasu no jums labprātīgu paklausību. Tā rīkodamies, es noņemu no jums visu atbildību, jo jūs neredzēsiet to, kas jums nav jāredz. Vai pieņemat šo noteikumu?

Tātad še notiek vairāk vai mazāk dīvaini gadījumi, ko nedrīkst redzēt cilvēki, kas nav pārtraukuši sakarus ar pārējo cilvēci! Šis nebij mazākais starp tiem pārsteigumiem, ko liktenis man nodomājis nākotnei.

—        Mēs pieņemam, — es atteicu, — tikai atļaujiet vēl vienu jautājumu — vienu pašu.

—   Runājiet, profesora kungs!

—   Jūs teicāt, ka mēs uz šā kuģa būsim brīvi?

—   Pilnīgi brīvi.

—  Bet es gribu zināt, kā jūs domājat šo brīvību.

—        Gluži vienkārši — staigāt pēc patikas, redzēt visu, kas še notiek, atskaitot dažus atsevišķus gadījumus, vārdu sakot, jums būs tāda pati brīvība kā mums visiem.

Bij skaidri redzams, ka mēs viens otru nesaprotam.

—        Atvainojiet, kungs, — es teicu, — bet šī brīvība nozīmē tikai cietumnieka brīvību pastaigāties pa savu cietumu. Ar to mēs nevaram būt mierā.

—   Un tomēr jums ar to būs jāpietiek!

—        Jūs gribat teikt, ka mums uz visiem laikiem jāatsakās no cerībām redzēt savu tēvzemi, draugus un radus?

—        Jā gan, profesora kungs. Bet nemaz nav tik grūti, kā jūs domājat, atmest šo nepatīkamo jūgu, ko jūs saucat par brīvību!

•— Tā tikai vēl trūka! — Neds Lends iekliedzās. — Es nekad jums nedošu solījumu, ka nemēģināšu izglābties!

—        Jūsu solījumu es nemaz neprasu, — kapteinis vēsi atbildēja.

—        Kapteiņa kungs, — es iebildu, — jūs aplam izlietojat savu varu pret mums. Tā ir cietsirdība!

—       Gluži otrādi, profesora kungs, tā ir žēlsirdība! Jūs pēc cīņas esat kļuvuši mani cietumnieki. Es saudzēju jūs, lai gan mana pirksta mājiena pietiktu nogremdēt jūs okeāna dzelmē! Jūs man uzbrukāt! Jūs gribējāt atklāt noslēpumu, ko neviens cilvēks pasaulē nedrīkst zināt, — manas eksistences noslēpumu! Un tad vēl jūs cerat, ka es jūs izcelšu malā uz zemes, kurai par mani nekas nav jāzina! Nekad! Jūs aizturēdams, es nedomāju tik daudz par jums, cik pats par sevi!

Šajos vārdos bij dzirdama tāda noteiktība, pret kuru strīdēties būtu gluži velti.

—  Tātad, kapteiņa kungs, — es iebildu, — jūs pavisam vienkārši ļaujat mums izvēlēties dzīvību vai nāvi.

—   Pavisam vienkārši.

—    Mani draugi, — es teicu, — uz tādu jautājumu nav vērts pat atbildēt. Bet arī nekādu solījumu mēs šā kuģa kapteinim neesam devuši.

—   Nekādu, — svešais atbildēja.

Tad vēl piebilda mazliet maigākā balsī:

—    Atļaujiet man pabeigt to, ko es gribēju jums teikt. Es pazīstu jūs, Aronaksa kungs. Ja nebūtu jūsu biedru, jūs personiski nevarētu žēloties, ka esat kļuvis mana likteņa dalībnieks. Starp manām mīļākajām grāmatām ir arī tā, ko jūs esat sarakstījis par jūras dzelmes noslēpumiem. Es to bieži lasu. Jūs tur esat attēlojis visu tiktāl, cik to atļauj jūsu sauszemes zinātne. Bet jūs nezināt visu, visu jūs neesat redzējis. Atļaujiet man teikt, profesora kungs, ka jūs nenožēlosiet uz mana kuģa pavadīto laiku. Jūs izceļosiet brīnišķus apvidus. Droši vien jūs vienmēr jutīsieties dziļi pārsteigts un sajūsmināts. Tik drīz jums nemaz neapniks ainas, kas nemitīgi pavērsies jūsu acīm. Kas to lai zina, varbūt es pēdējo reizi tagad apbraukāšu tik daudzkārt jau izceļoto zem jūras pasauli, un jūs būsiet mans pavadonis. Ar šo dienu jūs pārcelsieties citā pasaulē un redzēsiet to, ko vēl neviens cilvēks nav redzējis, jo es un mani ļaudis nav skaitāmi. Ar manu starpniecību mūsu zemeslode atklās jums savus pēdējos noslēpumus.

Es neliegšos, kapteiņa vārdi atstāja uz mani dziļu iespaidu. Es biju paļāvies savai vājībai un uz mirkli aizmirsis, ka visbrīnišķīgāko ainu pieredze taču neatsver pazaudēto brīvību. Bet šā smagā jautājuma atrisināšanu es atstāju nākotnei. Pagaidām es tikai atteicu:

—   Kapteiņa kungs, ja arī jūs esat sarāvis sakarus ar cilvēci, es tomēr ceru, ka visas cilvēciskās jūtas nebūsiet atmetis. Mēs neaizmirsīsim, ka esam slīcēji, kurus jūs

žēlsirdīgi paglābāt uz sava kuģa. Par sevi pašu varu teikt tikai to — ja zinātniskās intereses var atsvērt brīvības zaudējumu, tad mūsu sastapšanās man ir liels ieguvums.

Biju gaidījis, ka kapteinis spiedīs man roku par mūsu norunas apstiprinājuma zīmi. Bet viņš to nemaz nedomāja darīt. Es to nožēloju viņa vietā.

—        Atļaujiet man vēl beidzamo jautājumu, — es teicu, redzēdams, ka šis noslēpumainais cilvēks grasās aiziet.

—   Runājiet, profesora kungs!

—   Kā lai es jūs saucu?

—        Jums es esmu tikai kapteinis Nēmo — viņš atbildēja. — Un man jūs un jūsu biedri esat tikai «Nautila» pasažieri.

Kapteinis Nēmo sauca. Ieradās kalpotājs. Kapteinis deva viņam kādu pavēli tajā svešajā valodā, kuru es nesapratu. Un tad piebilda, pagriezies pret kanādieti un Konselu:

—   Jūs varat brokastot savā kajītē. Sekojiet šim vīram.

—   Pret to man nav ko iebilst, — harpūnists atsaucās.

Viņš un Konsels atstāja šo kameru, kur bij ieslēgti

kopš trīsdesmit stundām.

—        Un tagad, Aronaksa kungs, arī mēs iesim brokastīs. Atļaujiet man jūs pavadīt.

—   Esmu jūsu rīcībā, kaptein.

Es sekoju kapteinim Nēmo un vispirms atrados elektriski apgaismotā gaitenī, kas bij līdzīgs visiem kuģa gaiteņiem. Pēc metriem desmit atkal kādas durvis atvērās manā priekšā.

Es iegāju noteiktā stilā iekārtotā ēdamistabā. Augsti, melnkoka inkrustācijām greznoti ozolkoka skapji pacēlās abos telpas galos, to izloku plauktos mirdzēja neaprēķināmi dārgi fajansa, porcelāna un kristāla trauki. Sudraba galda rīki vizēja izgleznoto griestu blāvajā gaismā.

Telpas vidū bij bagātīgi klāts galds. Kapteinis Nēmo norādīja man vietu.

—        Apsēdieties un ēdiet. Jūs droši vien nomocījis izsalkums.

Brokastīs bij jūras ēdieni un bez tam vēl daži man pavisam sveši un nenoteicami. Garšīgi tie bij, bet es tikai pamazām varēju pierast pie tiem. Es noģidu tajos stipru

1 Nemo — neviens (lat.).

Es iegāju noteiktā stilā iekārtotā ēdamistabā.

fosfora garšu un biju pārliecināts, ka arī tie zvejoti tepat jūrā.

Kapteinis Nēmo vēroja mani. Es viņam nekā nevaicāju, bet viņš uzminēja manas domas un pats atbildēja uz tiem jautājumiem, kas man nedeva miera.

—   Lielākā daļa manu ēdienu jums ir sveši, — viņš teica. — Tomēr jūs tos varat ēst bez bažām. Tie ir veselīgi un barojoši. Jau ilgāku laiku esmu atmetis visu sauszemes pārtiku un nemaz nejūtos slikti. Visi mani ļaudis lieto tos pašus ēdienus un tomēr ir spēcīgi un braši.

—   Tātad, — es teicu, — visa šī pārtika ir tepat no jūras?

—  Jā, profesora kungs, jūra man piegādā visu, kas vien vajadzīgs. Dažkārt es izmetu tīklus un tūliņ tos ievelku pārpilnus. Dažkārt atkal nolaižos savās — cilvēkam šķietami nepieejamās dzīlēs un lencu medījumu savos zemūdens mežos. Kā vecā gana Neptūna ganāmie pulki, manējie bez bailēm klejo okeāna bezgalīgajās prērijās. Manā rīcībā ir plaši apvidi, kurus es izmantoju.

Izbrīnījies es skatījos kapteinī Nēmo un teicu:

—   Es saprotu, kapteiņa kungs, ka jūsu tīklos ieķeras tās visugaršīgākās zivis, grūtāk man saprast, kā jūs pie- kļūstat savam ūdens medījumam šajos zemūdens mežos, bet pagalam nesaprotami man, kā jel tā vismazākā kripatiņa lopu gaļas var nokļūt uz jūsu galda.

—   Profesora kungs, — kapteinis Nēmo atsaucās, — jums jāzina, ka es nekad neēdu sauszemes dzīvnieku gaļu.

—   Bet kas tad tas?… — es ieminējos, noradīdams uz trauku ar kādām cepeša paliekām.

—   Tas, ko jūs, profesora kungs, domājat esam gaļu, ir tikai jūras bruņurupuča cepetis. Un, ko jūs ēdat kā cūkas ragū, ir delfīna aknas. Mans pavārs ārkārtīgi labi prot pagatavot ēdienus no dažādiem okeāna produktiem. Nobaudiet visu, kas te uz galda. Šos holotūriju konservus mans malajietis uzskata par vislabākajiem pasaulē. Šis krēms ir no vaļu piena, bet cukurs no Vidusjūras lielajām aļģēm. Un vispēdīgi atļaujiet man piedāvāt jums jūras anemoņu ievārījumu, kas atsver pašus sulīgākos sauszemes augļus.

Un es baudīju no visa vairāk aiz ziņkārības nekā aiz ēstgribas, kamēr kapteinis Nēmo valdzināja mani ar saviem brīnišķajiem stāstiem.

—   Aronaksa kungs, — viņš teica, — jūra mani ne tikai pārpilnam baro, tā mani ari apģērbj. Drēbes, kuras jums patlaban mugurā, austas no dažu gliemežu pavedieniem — bisusiem, tās krāsotas vecpurpura krāsā un atmirdz arī violetā, kuru es dabūju no Vidusjūras moluskiem — jūras zaķiem. Smaržas, ko jūs atradīsiet uz savas kajītes tualetes galda, ir jūras augu destilācijas produkts. Jūsu gultas matracis ir darināts no vismīkstākajām okeāna zālēm. Spalva jums būs taisīta no vaļa bārdas, bet tinte — no tintes zivs dziedzeru sekrēta. Visu, kas vajadzīgs, man sniedz jūra, un visu tā savā laikā paņems atpakaļ.

—  Jūs mīlat jūru, kaptein?

—   Jā, es mīlu jūru! Jūra — tā man ir viss! Jūra aizņem septiņas desmitdaļas no visas zemeslodes. Tās elpa ir tīra un veselīga. Tas ir bezgalīgs tuksnesis, kur cilvēks nekad nav atstāts, tāpēc ka jūt sev apkārt virmojam nerimtīgu dzīvību. Jūra slēpj sevī pārdabiskas, neiedomājamas būtnes; mūžam tā kustas, mūžam tajā rosās mīlestība, tā ir mūžīgā dzīvība, kā to teicis kāds no jūsu dzejniekiem. Jo galu galā, profesora kungs, daba tajā izpaužas trijos veidos: minerālos, augos un dzīvniekos. Šie pēdējie šeit plaši pārstāvēti ar četrām zoofītu grupām, trim posmkāju, piecām molusku, trim mugurkaulnieku klasēm, zīdītājiem, rāpuļiem un neskaitāmiem zivju bariem; šajā bezgalīgajā dzīvnieku kārtā skaitās kādas trīspadsmittūkstoš sugas, no kurām tikai desmitā daļa dzīvo saldūdeņos. Jūra ir visplašākā dabas krātuve. Var teikt, ka zemeslode cēlusies no jūras, un, kas zina, vai jūrā tā arī neaizies bojā. Jūrā slēpjas vislielākais miers. Jūra nepieder despotiem. Tās virspusē viņi vēl var izlietot savus netaisnos likumus, savstarpēji cīnīties, iznīcināt cits citu, veikt visas sauszemes šausmas. Bet trīsdesmit pēdu zem līmeņa viņu vara beidzas, viņu iespaids izdziest, viņu spēks zūd! Ak, profesora kungs, dzīvojiet, dzīvojiet jūras klēpī! Vienīgi tur rodama īstā neatkarība! Tikai šeit nav neviena kaklakunga! Tikai šeit ir pilnīga brīvība!

Kapteinis Nēmo spēji pārtrauca savu pārāk jūsmīgo runu. Vai viņš bij pārkāpis savu parasto savaldības robežu? Varbūt pateicis par daudz? Brīdi viņš staigāja ļoti uzbudināts. Bet pamazām atkal nomierinājās, tā seja kļuva salta kā vienmēr. Man pievērsies, viņš sacīja:

—   Ja jūs, profesora kungs, vēlētos tagad aplūkot «Nau- tilu», esmu jūsu rīcībā.

## XI. «NAUTILS»

Kapteinis Nēmo piecēlās. Es sekoju viņam. Atvērās otras durvis istabas dibenā, un es iegāju tikpat lielā telpā kā tā, ko biju pametis.

Tā bij bibliotēka. Augstos, vara inkrustācijām greznotos palisandra koka plauktos bij sakrautas vienādi iesietas grāmatas. Plaukti izliecās līdzi telpas apveidiem, bet spraugās bija ievietoti ar brūnu ādu apsisti, ērti dīvāni. Tuvāk pievirzāmi un tālāk atbīdāmi galdiņi grāmatu novietošanai visur bij pie rokas. Pašā vidū bij liels galds, apkrauts žurnāliem, starp kuriem daudzi jau stipri veci. Visu šo saskanīgo iekārtu apgaismoja četras blāvas elektriskās lampas, līdz pusei iegremdētas griestu greznojumos. Ar neviltotu sajūsmu es aplūkoju visu šo mākslinieciski iekārtoto telpu un negribēju ticēt pats savām acīm.

—   Kapteini Nēmo, — es teicu namatēvam, kas bij atlaidies uz dīvāna, — es šeit redzu bibliotēku, ar kādu varētu lepoties jebkura sauszemes pils, un esmu patiešām pārsteigts, ka jūs ar to nolaižaties pat visdziļākajās jūras dzīlēs.

—   Bet kur tad jūs atradīsiet lielāku vientulību un ifiieru, profesora kungs? — kapteinis Nēmo man atbildēja. — Vai jūsu muzeja kabinets jums sniedz lielākas ērtības?

—   Nebūt ne, kapteiņa kungs. Pēc tā, ko šeit esmu redzējis, tas man šķiet pavisam nabadzīgs. Jums būs savi seši vai septiņi tūkstoši sējumu____________________

—   Divpadsmit tūkstoši, Aronaksa kungs. Tas ir vēl vienīgais pavediens, kas mani saista pie zemes. Pasaule man ir zudusi ar to acumirkli, kad «Nautils» pirmo reizi nolaidās zem ūdens. Tajā dienā es nopirku pēdējos grāmatu sējumus, pēdējās brošūras un pēdējās avīzes — gribu pieņemt, ka kopš tā laika cilvēce nav nekā vairāk ne domājusi, ne rakstījusi. Šīs grāmatas, profesora kungs, ir jūsu rīcībā, jūs varat lietot tās pēc patikas.

Es pateicos kapteinim Nēmo un sāku aplūkot bibliotēkas plauktus. Tur pārpilnam bija raksti visādās valodās par zinātni, morāli un literatūru, tikai par politisko ekonomiju es tur neatradu neviena darba — tie likās pilnīgi atmesti uz šā kuģa. Interesanti atzīmēt, ka visas grāmatas bija sakārtotas neatkarīgi no valodas, kādā tās

TĀ bij bibliotēka

rakstītas, — acīm redzot, «Nautila» kapteinis tās brīvi lasīja, vienalga kāda grāmata pagadījās pa rokai.

Starp šīm grāmatām es atradu senatnes un jaunlaiku lielāko rakstnieku darbus, visu to ievērojamāko, ko cilvēka gars atstājis vēsturē, dzejā, romānā un zinātnē, sākot no Homēra līdz Viktoram Igo, no Ksenofonta līdz Mišlē, no Rablē līdz Žoržai Sandai. Tomēr zinātne šajā bibliotēkā bij pārsvarā. Grāmatas par mehāniku, ballistiku, hidrogrāfiju, meteoroloģiju, ģeogrāfiju un ģeoloģiju atradās līdzās dabzinātņu vēsturei, un no tā es sapratu, kas «Nautila» kapteini interesē visvairāk. Es tur redzēju labi sakārtotus visus Humbolta un Arago darbus, Fuko, tālāk Anrī Senklēra Devila, Šaslē, Milna Edvarda, Katrfaža, Tindāla, Faradeja, Bertlo, abata Seki, Petermaņa, kapteiņa Mori, Agesiza u. c. darbus, Zinātņu akadēmijas rakstus, dažādu ģeogrāfijas biedrību krājumus utt. un bez tam vēl divus manas grāmatas sējumus, kuriem man laikam gan jāpateicas par kapteiņa Nēmo viesmīlību. Žozefa Ber- trāna grāmata «Astronomijas pamati» šķita liecinām, ka «Nautils» nav sācis savas gaitas pirms 1865. gada, jo šī grāmata iznāca minētajā gadā.

Tātad kapteiņa Nēmo zemūdens kuģis te braukāja, visilgākais, gadus trīs. Tomēr es cerēju, ka jaunākie raksti man dos iespēju šo datumu uzzināt noteiktāk, bet tam man laika bija diezgan, un pagaidām es negribēju atlikt brīnišķā «Nautila» tālāko apskati.

—   Kapteiņa kungs, — es teicu, — pateicos par jūsu bibliotēkas nodošanu manā rīcībā. Redzu, ka tur ir visi zinātnes dārgumi, un labprāt tos izmantošu.

—   Šī telpa nav tikai bibliotēka vien, — kapteinis Nēmo sacīja, — bet arī smēķējamā istaba.

—   Smēķējamā istaba! — es iesaucos. — Vai tad uz šā kuģa smēķē arī?

—   Bez šaubām!

—   Tad jau man jātic, ka jums ir vēl kādi sakari ar Havannu.

—    Ar to man nav nekādu sakaru, — kapteinis atteica. — Tomēr pamēģiniet šo cigāru, Aronaksa kungs; lai gan tas nav no Havannas, esmu pārliecināts, jūs būsiet apmierināts ar to, ja esat lietpratējs.

Es paņēmu piedāvāto parasta izskata cigāru, bet tas likās tīts no zelta lapiņām. Aizpīpēju pie mazas lampiņas, kas stāvēja uz elegantas bronzas pakājes, un ievilku pirmos dūmus ar baudu, kā jau kaislīgs smēķētājs, kas divas dienas nav dabūjis nekā aizkūpināt.

—    Tas garšo lieliski, — es teicu, — bet tabaka tā nu gan nav.

—   Nē, — kapteinis atbildēja, — šī nav ne Havannas, ne Austrumu tabaka. Tas ir kāds ar nikotīnu bagāts jūras augs, kuru man diezgan grūti nākas ievākt. Vai jūs savus sauszemes cigārus uzskatāt par labākiem?

—  No šī brīža tie man liekas sliktāki, kapteiņa kungs.

—    Smēķējiet, lūdzu, un neprātojiet, kā šie cigāri pagatavoti. Nekāda valsts iestāde tos nav kontrolējusi, bet man liekas, ka tāpēc tie nebūs sliktāki.

—  Nē, pavisam otrādi.

Tad kapteinis Nēmo atvēra kādas durvis tieši pretim tām, pa kurām es biju ienācis bibliotēkā, un mēs iekļuvām ārkārtīgi lielā, spilgti apgaismotā telpā.

Tā bij plaša istaba noapaļotiem stūriem, apmēram desmit metru gara, seši plata un pieci augsta. Spīdošie, ar vieglām arabeskām greznotie griesti meta maigu, tomēr pietiekami dzidru gaismu pār visiem šajā muzejā sakopotajiem priekšmetiem. Tas patiešām bij muzejs, kur lietpratēja roka ar īstu māksliniecisku gaumi sakopojusi visas dabas un mākslas bagātības.

Ap trīsdesmit lielāko meistaru gleznas vienādos rāmjos greznoja sienas, kas bij apsistas ar stingriem zīmējumiem rotātiem audumiem. Starp gleznām karājās dārgi, mirdzoši ieroči. Es tūliņ saskatīju visdārgākās gleznas, kuras biju jau apbrīnojis Eiropas privātajās kolekcijās un gleznu izstādēs. No veco meistaru gleznām šeit bij Rafaela «Madonna», Leonardo da Vinči «Svētā jaunava», Korredžo «Nimfa», Ticiāna «Sieviete», Veronēzes «Pielūgšana», Muriljo «Debessbraukšana», kāds Holbeina portrets, Veļas- kesa «Mūks», Ribeiras «Moceklis», Rubensa «Ražas novākšanas svētki», Tehīra flāmu ainavas, trīs nelielas Že- rāra Dou, Metsi un Pola Potera žanra gleznas, divas 2e~ riko un Pridona ainavas un vairāki Bakuzēna un Vernē jūras skati. Starp moderno mākslinieku darbiem es ievēroju Delakruā, Engra, Dekampa, Troijona, Mesonjē, Do- binjī un citu gleznas un vairākas brīnišķas marmora un bronzas antīko skulptūru kopijas, kas, novietotas uz augstiem postamentiem, greznoja šā krāšņā muzeja stūrus, Patiešām, mani sāka pārņemt tā izbrīna un pārsteigums, par ko «Nautila» kapteinis jau bij ieminējies.

Tā bij plaša istaba noapaļotiem stūriem.

—   Profesora kungs, — šis dīvainais cilvēks iebilda, — jūs atvainosiet to vienkāršību, ar kādu es jūs šeit ievedu, un arī to nekārtību, ko redzat.

—   Kapteiņa kungs, — es atbildēju, — es nezinu, kas jūs īsti esat, bet redzu, ka man darīšana ar mākslinieku!

—   Tikai ar mākslas cienītāju, profesora kungs! Kādreiz man patika savākt un kopot šos skaistos cilvēka rokas darinājumus. Es biju kaislīgs meklētājs, nenogurdināms vācējs un tāpēc ari esmu sakopojis tik daudz vērtīgu mākslas darbu. Tā ir pēdējā piemiņa no zemes, kura man mirusi. Pēc manas sajūtas, jūsu modernie rakstnieki arī jau pieder senatnei; viņu mūžs ir divi vai trīs tūkstoši gadu, un manā atmiņā viņi visi sajūk kopā. Ģēniji nenoveco.

—   Bet šie mūziķi, — es teicu, norādīdams uz Vēbera, Rosmi, Mocarta, Bēthovena, Haidna, Meijerbēra, Herolta, Vāgnera, Obēra, Guno un daudzu citu partitūrām, kuras atradās uz lielām pianīno — ērģelēm, kas aizņēma veselu istabas sienu.

—   Šie mūziķi, — kapteinis Nēmo atbildēja, — ir Gr- feja laika biedri, jo hronoloģiskā starpība izdziest mirušo atmiņā, un es, profesora kungs, esmu miris gluži tāpat kā tie jūsu bijušie paziņas, kuri patlaban atrodas sešas pēdas apakš zemes.

Kapteinis Nēmo apklusa, it kā nogrimdams dziļās atmiņās. Stipri satraukts, es lūkojos viņā un klusēdams mēģināju uzminēt to, kas atspoguļojas viņa sejā. Ar elkoni atspiedies pret dārgu mozaīkas galdu, viņš mani vairs neredzēja, šķita pilnīgi aizmirsis.

Es netraucēju viņa pārdomas, bet turpināju aplūkot visu, kas šajā brīnišķīgajā istabā vēl bij sakopots.

Līdzās mākslas priekšmetiem te bij ari bagāta retu dabas produktu kolekcija. Galvenām kārtām kapteiņa Nēmo paša savākto augu, gliemežu un tamlīdzīgu okeāna iemītnieku izlase. Telpas vidū, elektriskās gaismas apmirdzēta, šļāca ūdens strūkla un izlija atpakaļ baseinā, kas bij darināts 110 milzīgas gliemežnīcas — tridaknas. Šim skaisti izrotātajam moluska apvalkam bij, mazākais, savi seši metri, tātad tas apmērā pārsniedza pat tās krāšņās tridaknas, kuras Venēcijas republika savā laikā dāvināja Fransuā I un no kurām Parīzes Sv. Silpicija baznīcai pagatavoti divi milzīgi kvēpināmie trauki.

Apkārt šim baseinam skaistās, vara skrūvēm piestiprinātās vitrīnās bij sakārtoti un novietoti jūras retumi, kādus jebkad redzējusi dabzinātnieka acs. Viegli iedomāties, ar kādu speciālista līksmi es tos aplūkoju.

Zoofītu nodalījumā bij redzami divu šādu grupu interesantākie pārstāvji: polipi un adatādainie. Pirmajā grupā bij redzamas tubiporas, vēdekļveidīgās gorgonijas, maigie Sīrijas sūkļi, Moluku salu koraļļi, jūras spalvas, Norvēģijas jūras brīnišķīgie augi, dažādas ombelilērijas, alcio- nārijas, vesela sērija madreporu, kuras mans skolotājs Milns Edvards tik gudri sadalījis nodalījumos un kuru vidū es ievēroju brīnišķīgās flabelīnas, Burboņu salas okulīnas, Antiļu salu «Neptūna ratus», visdažādākās koraļļu sugas un, visbeidzot, dīvainos polipus, kuru kolonijas veido veselas salas, kas kādā jaukā dienā kļūs par kontinentiem. Adatādainos, ko klāja bruņas, šeit pārstāvēja dažādas jūras zvaigznes, pantakrinas, komatulas, asterofonas, jūras eži, holotūrijas utt. Tā bij vesela šās grupas indivīdu kolekcija.

Mazliet nervozāks konhiologs[7] nudien apmulstu pie vitrīnām, kurās bij izstādīti neskaitāmi molusku paraugi. Es tur saskatīju nesamaksājami vērtīgas kolekcijas, kuru sīkākam aprakstam man tomēr pietrūkst laika. Pēc atmiņas pieminēšu tikai krāšņo «karaļmēteli» no Indijas okeāna; tā simetriskie, baltie plankumi spilgti atplaiksnījās uz sarkanbrūnā fona. Eiropas muzejos reti sastopamo karalisko, adatām apaugušo, spilgti krāsaino spondili, kuras vērtība, pēc manas saprašanas, sniedzas līdz divdesmit tūkstošiem franku. «Amūriņu» no Jaunholandes ūdeņiem, kurš arī visai reti sastopams. Senegalas sirdsveidīgos, eksotiskos dzīvniekus, baltās, trauslās divvāku gliemenes, kuras vislēnākā vēja pūsma var iznīcināt kā ziepju burbuli, Javas daudzējādās «laistītājas», lapu pārakmeņojumiem izrotātas dabzinātnieku augsti vērtējamās kaļķakmens caurules, veselu rindu pumpaiņu, gan Amerikas piekrastēs zvejotu dzeltenzaļganu, gan tumši brūnu no Austrālijas apvidiem, gan atrastu Meksikas jūras līcī, ievērojamu ar zvīņveidīgiem apvalkiem, un atkal dienvid- jūrās mājojošos un it sevišķi reti satopamos Jaunzēlandes apkaimes «piešus». Tālāk vēl varu minēt brīnišķās tel- linas, ārkārtīgi vērtīgās citeras un venusas, Trankbara

krastu režģainās kadranas, marmorētus «zābaciņus» ar plaiksnojošām perlamutra zvīņām, Ķīnas jūras zaļos papa- gailīšus, tikpat kā nepazīstamo koenduli sugas konusu un dažādo^ pasugu porcelānveidīgas gliemenes, kuras Indijā un Āfrikā tiek lietotas mūsu metāla naudas vietā. Un tad Austrumindijas vērtīgo gliemezi — «jūras lepnumu», litorinas, dofinilas, turitelas, jantinas, ovilas, voli- tas, olīvas, mitras, arfas, ķiveres, purpurgliemjus, lūpaiņus, tritonus, ceritas, vārpstas, strombus, pteroceras, patellas, hialas, kleodoras un visas pārējās ārkārtīgi trauslās gliemežu sugas, ko zinātne nosauc visglaimīgākajiem vārdiem.

Atsevišķā nodalījumā virknēs vijās visskaistākās elektriskās ugunīs mirdzošās pērles: rožainas, Sarkanajā jūrā izzvejotas, zaļas, dzeltenas, zilas, melnas — visbrīnišķīgākās visu jūru pērles, starp tām arī daža ziemeļu upju pērle, vārdu sakot, visretākie eksemplāri. Dažas no šīm pērlēm bija lielākas par baloža olu un dārgākas par to, ko ceļotājs Tavernjē pārdeva Pērsijas šaham, bet skaistuma ziņā pārspēja pat Maskatas imama pērli, ko es uzskatīju par visskaistāko pasaulē.

Vispār šīs kolekcijas vērtība nemaz nebij aprēķināma. Kapteinim Nēmo vajadzēja izdot miljonus, lai iegūtu šādu krājumu, un es sāku domāt, no kurienes viņam rodas nauda, lai apmierinātu savas kolekcionāra iegribas, bet tajā acumirklī viņš man sacīja:

—   Jūs aplūkojat manas gliemežnīcas, profesora kungs. Patiešām, tās var interesēt dabzinātnieku, bet man personiski tām ir vēl kāda cita — valdzinošāka nozīme. Es tās esmu izzvejojis pats ar savu roku, un nav nevienas jūras, kuru es nebūtu pārmeklējis.

—   Es saprotu, kapteiņa kungs, saprotu, kāds prieks atrasties starp šādām bagātībām. Jūs esat no tiem, kuri paša spēkiem ieguvuši savus dārgumus. Nevienam Eiropas muzejam nav tādas jūras retumu kolekcijas. Bet, ja nu es izšķiežu savas uzslavas tai, kas tad man vēl atliks kuģim, kurš to nes? Es nebūt negribu ielauzties jūsu noslēpumos. Un tomēr man jāatzīstas, ka «Nautils» ar savu dzinējspēku, ar mašīnām, kas to virza, ar visām tā ierīcēm visaugstākajā mērā kairina manu ziņkāri. Es redzu pie šīs telpas sienām sakārtus pilnīgi nepazīstamus instrumentus. Vai drīkstu vaicāt? …

—   Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja, — es jau jums teicu, ka uz šā kuģa esat pilnīgi brīvs, neviena

Es iegāju kopteiņa kajītē.

«Nautila» nodaļa jums nav aizliegta. Ja gribat, varat aplūkot to sīki jo sīki, un man būs patīkami jūs pavadīt.

—   Nezinu, kā jums pateikties, kapteiņa kungs, bet es nevēlos jūsu laipnību velti izlietot. Es tikai gribētu zināt, kādiem nolūkiem domāti šie fizikas instrumenti.

—   Profesora kungs, gluži tādi paši instrumenti atrodas manā istabā — un tur es gribu jums pastāstīt par to lietošanas veidu. Bet vispirms nāciet aplūkot kajīti, kura jums ierīkota. Jums taču jāzina, kādos apstākļos dzīvosiet uz «Nautila».

Pa vienām no visos ieapaļajos stūros ierīkotajām durvīm es kopā ar kapteini Nēmo izgāju šaurā gaitenī. Kapteinis mani aizvadīja kuģa priekšgalā, un tur es atradu nevis kajīti, bet eleganti iekārtotu istabu ar gultu, tualetes galdu un citām mēbelēm.

Man tikai atlika pateikties namatēvam.

—  Jūsu kajīte ir līdzās manējai, — viņš teica, kādas durvis atvērdams, — bet no manas kajītes nokļūst tieši tajā, kuru nupat atstājām.

Es iegāju kapteiņa kajītē. Tā bij ārkārtīgi vienkārši ierīkota un gandrīz atgādināja mūka celli. Tur bij vienīgi dzelzs gultiņa, rakstāmgalds un nedaudzi tualetes piederumi. Telpa bij tikai pa pusei apgaismota. Nekāda greznumā nemanīja, te atradās pats nepieciešamākais.

Kapteinis Nēmo norādīja man uz kādu sēdekli.

—  Sēstieties, lūdzu, — viņš teica.

Es apsēdos, un kapteinis iesāka stāstīt.

## XII. VISS TIKAI AR ELEKTRĪBU

— Profesora kungs, — kapteinis Nēmo teica, rādīdams pie sienām novietotos instrumentus,— te ir visi «Nautila» vadīšanai nepieciešamie rīki. Te, tāpat kā salonā, tie ir pastāvīgi manu acu priekšā, un no tiem es ik mirkli redzu mūsu atrašanās vietu un virzienu. Daži no tiem jums būs pazīstami, piemēram, šis termometrs, kas rāda «Nautila» iekšējo telpu temperatūru; barometrs, kas rāda gaisa spiedienu un gaidāmās laika pārmaiņas; higro- metrs — gaisa mitruma noteikšanai; šī stikla caurule, kuras saturs sadalīdamies ziņo par vētras tuvošanos; kompass, kurš norāda kuģa virzienu; sekstants, ar kuru pēc saules augstuma noteic platuma grādu; hronometri, ar kuru palīdzību mēs nosakām garuma grādu, un, vispēdīgi, dienas un nakts tālskati, ar kuriem es izlūkoju katru vietu apvārsnī, kad «Nautils» paceļas virs ūdens.

—    Tie visi ir jūras braucēju parastie instrumenti, — es atteicu, — tos es visus pazīstu. Bet te, bez šaubām, ir arī vēl citi, kas speciāli kalpo «Nautila» vajadzībām. Vai šī ciparotā plāksne ar kustīgo adatu nav manometrs?

—   Tas patiešām ir manometrs. Saskardamies ar ūdeni, tas rāda ūdens spiedienu un līdz ar to dziļumu, kādā mans kuģis patlaban atrodas.

—    Un šīs savādās zondes?

—   Tās ir termometriskās zondes, kuras rāda dažādo ūdens slāņu temperatūru.

—   Un tie instrumenti, kuru nozīme man gluži sveša?

—   Te man jums, profesora kungs, jāsniedz plašāks paskaidrojums. Uzklausieties, lūdzu, — kapteinis Nēmo sacīja.

Kādu brīdi viņš klusēja, tad atsāka:

—   Dabā ir lielisks, paklausīgs, ātrs un viegli rīkojams spēks, kas pilnīgi pārvalda manu kuģi. Viss te notiek tikai ar tā palīdzību. Sis spēks dod man gaismu, siltumu, ir visas manas mehāniskās ierīces dvēsele. Un šis spēks ir elektrība.

—  Elektrība! — es iesaucos pārsteigts.

—  Jā, profesora kungs.

—   Tomēr, kapteiņa kungs, jūsu kuģa gaitas ātrums grūti savienojams ar elektrības pazīstamo spēku. Līdz šim tās dinamiskās iespējas bij diezgan aprobežotas un to lietoja tikai atsevišķos sīkākos gadījumos,

—   Profesora kungs, — kapteinis Nēmo atsaucās, — mani elektrības izmantošanas līdzekļi ir neparasti — tas ir viss, ko es jums varu teikt.

—    Es negribu uzmākties, kapteiņa kungs, tomēr esmu ārkārtīgi pārsteigts par jūsu sasniegumiem. Atļausiet vēl vienu jautājumu, uz kuru jūs varat arī neatbildēt, ja tas jums liekas nevietā. Elementi, kurus jūs lietojat šī brīnišķā dzinējspēka ražošanai, taču ātri nolietojas. Piemēram — kā jūs papildināt savus cinka krājumus, ja jums nav nekādu sakaru ar sauszemi?

—   Uz jūsu jautājumu viegli atbildēt, — kapteinis Nēmo tūliņ atteica. — Vispirms man jums jāaizrāda, ka jūras dzelmē ir tādi cinka, dzelzs, sudraba un zelta slāņi, kurus derētu gan izmantot. Bet no zemes metāliem es neņemu nekā, vienīgi jūra man sniedz visu, kas nepieciešams manas elektrības radīšanai.

—   Vienīgi jūra?

—   Jā, profesora kungs. Un līdzekļu tās iegūšanai man arī netrūkst. Savienodams vadus, kuri nogremdēti dažādos dziļumos, es varētu dabūt elektrisko strāvu no ūdens slāņu nevienādās temperatūras, tomēr es izlietoju citu — praktiskāku sistēmu. ^

—   Kādu?

—   Jums būs zināms jūras ūdens sastāvs. Katrā tūkstotī gramu atrodas deviņdesmit seši ar pusi procenta ūdens un apmēram divi ar trešdaļu procenta hlora nātrija. Bez tam tas nelielos daudzumos satur hlora kalciju, hlora magniju un kāliju, broma magniju, sulfāta magniju un karbonāta kaļķus; jūs redzat, ka hlora nātrijs tur atrodams pietiekamā daudzumā. Un to tad es arī atdalu no jūras ūdens un izlietoju nepieciešamo elementu pagatavošanai.

—  Nātriju?

—   Jā gan, profesora kungs. Nātriju ar dzīvsudrabu sajaucot, rodas maisījums, kurš atvieto cinku Bunzena elementu kopā. Dzīvsudrabs nekad nenolietojas. Nātrijs gan ar laiku izsīkst, bet jūra man to piegādā pietiekamā daudzumā. Man jums jāsaka, ka nātrija baterijas uzskatāmas par visstiprākajām un ka to spēks ir divkārt lielāks par cinka bateriju spēku.

—   Es saprotu labi, kapteiņa kungs, cik liela nozīme nātrijam tajos apstākļos, kuros jūs dzīvojat. Jūrā tas ir atrodams. Labi. Bet vispirms tas jādabū rokā, pareizāk sakot, jādestilē. Kā jūs to darāt? Šķiet gan, ka jūsu baterijas pašas arī varētu jums pakalpot šajā ekstrahēšanas procesā, bet, ja gluži nemaldos, mašīnu patērējamais nātrija daudzums ekstrahēšanas procesā pārsniedz to, ko tās tai pašā laikā spēj ražot. Iznāk, ka nātrija ekstrahēšanai jūs patērējat vairāk, nekā saņemat pretī!

—   Tāpēc, profesora kungs, es nātriju neiegūstu ar baterijām, bet tam nolūkam vienkārši lietoju akmeņogles, ko izrok no zemes.

—   No zemes? — es iesaucos pārsteigts.

—   Ja jums patīk, sacīsim — no jūras, — kapteinis Nēmo atbildēja.

—   Tātad jūs esat ierīkojis zemūdens ogļraktuves?

—    Aronaksa kungs, jums būs gadījums tās redzēt. Lūdzu tikai mazliet paciesties, un tam jums laika diezgan. Tikai vienu iegaumējiet: jūra man sniedz itin visu. Tā man dod elektrību, elektrība savukārt «Nautilam» sniedz siltumu, gaismu un dzinējspēku, vārdu sakot, dzīvību.

—   Izņemot gaisu, ko jūs elpojat.

—   Ai! Es varētu ražot arī elpošanai nepieciešamo gaisu, bet tas man nav vajadzīgs, jo es taču varu pēc patikas pacelties virs ūdens līmeņa. Bet, ja elektrība man arī neražo elpojamo gaisu, tad, mazākais, tā iedarbina milzīgos sūkņus, ar kuriem gaisu sadzen speciālos rezervuāros, un tas man dod iespēju uzturēties okeāna dziļumos tik ilgi, cik tas vajadzīgs.

—   Kapteiņa kungs, — es teicu, — man atliek tikai izbrīnīties. Acīm redzot, jūs esat atklājis to, ko cilvēki, bez šaubām, kādreiz atklās, proti, elektrības īsto dinamisko spēku.

—  Es nezinu, vai viņi atklās to, — kapteinis dzedri atteica. — Lai nu būtu kā būdams, jūs zināt, kur es vispirmāk pielietoju šo neatsveramo spēku. Tas mūs apgaismo vienmērīgāk un ilgāk nekā pati saule. Bet tagad aplūkojiet šo pulksteni; tas arī ir elektrisks un iet precīzāk nekā vislabākie hronometri. Es to pēc itāļu pulksteņu parauga esmu iedalījis divdesmit četrās stundās, jo man neeksistē ne diena, ne nakts, ne saule, ne mēness, bet vienīgi šī mākslīgā gaisma, ko es ņemu līdzi jūras dzīlēs. Paskatieties, patlaban ir desmit no rīta.

—   Jā, tieši desmit.

—   Un te būs vēl viens elektrības lietošanas veids. Šī ciparotā plāksne, kas te pie sienas jūsu priekšā, norāda «Nautila» gaitas ātrumu. Elektrisks vads savieno to ar lagas skrūvi, un tās rādītāja adata man pilnīgi pasaka, cik ātri kuģis katrreiz brauc. Paraugieties, patlaban mēs braucam ar mērenu ātrumu — piecpadsmit jūdzes stundā.

—   Tas ir tik brīnišķīgi! — es izsaucos. — Saprotu labi, ka esat rīkojies pareizi, izlietodams elektrības spēku, kas savā laikā izskaudīs vēju, ūdeni un tvaika dzinējspēku.

—   Mēs vēl neesam galā, — kapteinis Nēmo ieminējās,

celdamies kājās. — Ja jums patiktu man sekot, mēs varētu iet aplūkot «Nautila» pakaļējo daļu.

Patiešām, es biju jau iepazinis visu zemūdens kuģa priekšējo daļu, kurai no centra līdz priekšgala tarānam bij šāda iekārta: piecus metrus gara ēdamistaba, ar ūdens necaurlaidēju sienu nošķirta no bibliotēkas, arī piecus metrus garas; tad lielais, desmit metru garais salons, ar tādu pašu starpsienu nošķirts no piecus metrus garās kapteiņa kajītes; tālāk — man ierādītā divarpus metrus garā kajīte un, beidzot, gaisa rezervuāra telpa, septiņar- pus metrus gara, kura sniedzās līdz pašam kuģa priekš- n vadnim. Tātad šīs daļas garums bij trīsdesmit pieci metri. Ūdens necaurlaidējās sienās bij ierīkotas ar kaučuka aizšaujamiem hermētiski noslēdzamas durvis gadījumam, ja «Nautils» dabūtu sūci.

Es sekoju kapteinim Nēmo pa kuģa sānu gaiteņiem, un tā mēs nokļuvām vidustelpās. Tur ūdens necaurlaidēju sienu spraugā bij redzams kaut kas līdzīgs akai. Sienai piestiprināts dzelzs traps veda augšup. Es apvaicājos kapteinim, kādam nolūkam domāts šis traps.

—   Pa to var nokļūt pie laivas, — viņš atbildēja.

—   Kā? — es iesaucos izbrīnījies. — Vai tad jums ir arī laiva?

—  Bez šaubām. Priekšzīmīga laiva, viegla un negrimstoša, ar kuru var vizināties un zvejot.

—  Bet, ja to gribat lietot, jums katrā ziņā jāpaceļas virs jūras līmeņa.

—    Nebūt ne. Laiva novietota speciālā iedobumā «Nautila» kurpusa augšējā malā ārpusē. Tā ir hermētiski noslēdzama, nelaiž cauri ūdeni un piestiprināta ar stiprām skrūvēm. Šis traps noved pie kuģa virsā ierīkotas lūkas cilvēka resnumā, kurai tieši pretī ir tāda pati lūka laivas sānos. Pa šīm divkāršajām lūkām es iekļūstu laivā. Aiz manis aizslēdz sienu, proti, «Nautila» lūku, es pats ar skrūves palīdzību atslēdzu laivu, atsvabinos no kuģa, un tā ārkārtīgi strauji uzšaujas augšup virs jūras līmeņa Tur es atveru līdz tam rūpīgi noslēgto lūku izejai uz laivas klāja, uzvelku buras vai ņemu rokās airus un sāku vizināties.

—   Bet, kā tad jūs nokļūstat atpakaļ kuģī?

—   Es neatgriežos, profesora kungs, tas pats paceļas pie manis.

—   Pēc jūsu pavēles?

Ši spilgti apgaismotā mašīnu telpa bij, mazākais, divdesmit metru gara.

—    Pēc manas pavēles. Elektrības kabelis savieno mani ar kuģi. Es nosūtu telegrammu, un ar to pietiek.

—   Patiešām! — es iesaucos, gluži apdullis no visiem šiem brīnumiem. — Tas taču ir tik vienkārši!

Izgājis cauri priekšiņai, kur atradās traps, kas veda uz klāju, es nokļuvu divus metrus garā kajītē, kur Kon- sels ar Nedu Lendu patlaban ņēmās notiesāt lieliskās brokastis. Tad atvērās kādas durvis — un es ieraudzīju trīs metrus garu virtuves telpu — kambīzi, kas atrādās starp kuģa plašajām pārtikas produktu krātuvēm.

Tur elektrība, spēcīgāka un paklausīgāka nekā gāze, izpildīja visus nepieciešamos darbus. Metāla vadi zem pavardiem novadīja platīna ierīcē karstumu, ko varēja lietot un regulēt pēc patikas. Ar elektrību karsēja arī destilācijas mašīnas, un tās iztvaikošanas ceļā sagādāja lielisku dzeramo ūdeni. Aiz virtuves atradās vannas istaba, kur krāni pēc vēlēšanās piegādāja siltu vai aukstu ūdeni.

Tālāk bij kuģa ļaužu telpa, piecus metrus gara. Bet tur durvis bij noslēgtas, un es nedabūju aplūkot tās iekārtu, pēc kuras varētu spriest par šā kuģa apkalpei nepieciešamo cilvēku skaitu.

Gaiteņa galā bij redzama parasta siena, kas kuģa ļaužu kajīti atdalīja no mašīnu telpām. Durvis atvērās, un es atrados telpā, kur kapteinis Nēmo, acīm redzot, pirmās šķiras inženieris, bij novietojis kuģa dzinējus.

Šī spilgti apgaismotā mašīnu telpa bij, mazākais, divdesmit metru gara. Tā bij sadalīta divās daļās — pirmajā ievietota elektrības ražotāja ierīce, bet otrajā — mehānisms, kas dzina kuģa skrūvi.

Vispirms mani pārsteidza sui generis[8] smarža šajā telpā. Kapteinis tūliņ ievēroja manu izbrīnu.

—   Tās ir gāzes, ko atdala izlietojamais nātrijs, tomēr tā tikai nesvarīga neērtība. Katru rītu mēs brīvā gaisā pamatīgi izvēdinām savu kuģi.

Es ar viegli saprotamu interesi aplūkoju «Nautila» mašīnas.

—   Jūs redzat, es lietoju nevis Rumkorfa, bet gan Bun- zena elementus, — kapteinis Nēmo paskaidroja. — Pirmie man būtu par vājiem, Bunzena elementu ir mazāk, bet tie spēcīgāki, un izmēģinājumi pierādījuši, ka tas vissvarīgākais. Ražotā elektrība ar milzu elektromagnētu palīdzību tiek novadīta uz telpu, kur atrodas sevišķas sistēmas virzuļi un zobrati, kas griež skrūves vārpstu. Skrūve ir seši metri diametrā, garums — astoņarpus metri, bet apgriezieni sasniedz simts divdesmit sekundē.

—   Un brauciena ātrums?

—   Piecdesmit jūdzes stundā.

Šeit bij kāds noslēpums, bet es nepūlējos to uzminēt. Kā elektrība varēja iedarboties ar tādu neticamu spēku? No kurienes īsti cēlās šī gandrīz neierobežojamā vara? Vai gan šis spēks slēpās sevišķās spoļu ierīcēs? Vai varbūt kādā nepazīstamā transmisiju veidā, kas virzuļus varēja kustināt neiedomājami ātri? To es nespēju izprast.

—   Kapteini Nēmo, — es ieminējos, — esmu redzējis rezultātus un nemēģinu tos izskaidrot. Es redzēju «Nau- tilu» manevrējam ap «Ābramu Linkolnu» un zinu tā ātrumu. Bet nepietiek braukt vien, jāzina taču — uz kurieni braukt! Nepieciešama iespēja virzīt kuģi uz labo un uz kreiso pusi, uz augšu un uz leju. Kā jūs iespējat nolaisties dziļumā, kur sastopaties ar simt atmosfēru spiediena pretspēku? Kā jūs atkal paceļaties virs jūras līmeņa? Un, pēdīgi, — kā jūs noturaties tajā dziļumā, kāds jums nepieciešams? Varbūt es esmu uzmācīgs, jums visu to jautādams?

—   Nemaz ne, profesora kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja pēc nelielas vilcināšanās, — jo jūs jau nekad netiksiet prom no šā zemūdens kuģa. Nāciet salonā! Tur ir mana īstā darbistaba, un tur jūs uzzināsiet par «Nautilu» visu, kas jums vajadzīgs.

## XIII. DAŽI SKAITĻI

Pēc dažiem acumirkļiem mēs jau sēdējām salonā uz dīvāna un smēķējām cigāru. Kapteinis izplēta man priekšā kādu zīmējumu. Tas bij «Nautila» šķērsgriezuma plāns. Un tad viņš iesāka savu paskaidrojumu:

— Redziet, Aronaksa kungs, tādi ir tā kuģa būves samēri, uz kura patlaban braucat. Tā korpuss ir stipri slaids, galos konusveidīgi asināts cilindrs. Forma ir līdzīga cigāram; ari Londonā jau būvē šāda veida kuģus. Šā cilindra garums no viena gala līdz otram ir tieši septiņdesmit metru, lielākais platums — astoņi metri. Tā konstrukcijā garuma attiecības pret platumu nav desmit pret vienu, kā tas pieņemts jūsu ātrbraucēju kuģu būvē, bet tā līnijas ir pietiekami slaidas un izliekums mērens, lai izspiestais ūdens viegli slīdētu garām un nekādi netraucētu kuģa gaitu.

Pēc šiem samēriem jūs viegli aprēķināsiet «Nautila» virspuses un tilpuma lielumu. Virspusei ir tūkstoš vienpadsmit un četrdesmit piecas simtdaļas kvadrātmetra, bet tilpums — tūkstoš pieci simti un divas desmitdaļas kubikmetra; tas nozīmē, ka, ūdenī pilnīgi iegrimis, tas izspiež tūkstoš pieci simti un divas desmitdaļas kubikmetra jeb tonnas ūdens.

Strādādams pie šā zemūdens kuģa plāniem, es gribēju, lai līdzsvara stāvoklī tas par deviņām desmitdaļām iegrimtu ūdenī un tikai viena desmitā paliktu laukā. Tad,, saprotams, tam būtu arī jāizspiež tikai deviņas desmitdaļas sava tilpuma, proti, tūkstoš trīs simti piecdesmit seši un četrdesmit astoņas simtdaļas kubikmetra un ari pašam jāsver tikpat daudz tonnu. Kuģi būvējot, man vajadzēja paturēt aprēķinā šo svaru.

«Nautilam» ir divkāršs korpuss — iekšējais un ārējais; tie savienoti ar T veida dzelzs stieņiem, tāpēc tas ir ārkārtīgi izturīgs. Patiesībā, pateicoties šai uzbūvei, tas iztur triecienu, it kā būtu masīvs dzelzs klucis. Sienas nemaz nevar ieliekties, tās turas pašas par sevi, nevis ar kniežu palīdzību. Rūpīgā materiāla izvēle un pilnīgi viengabalainā konstrukcija to nodrošina pret jebkurām jūras bangām.

Abi korpusi pagatavoti no cieta tērauda plāksnēm, tā blīvums attiecībā pret ūdeni ir septiņi un astoņas desmitdaļas. Iekšējais korpuss ir piecus centimetrus biezs un sver trīs simti deviņdesmit četras un deviņdesmit sešas simtdaļas tonnas. Ārējais korpuss — piecdesmit centimetrus augstais un divdesmit piecus centimetrus platais, un sešdesmit divas tonnas smagais ķīlis, mašīnas, balasts, dažādi citi piederumi un ierīces, starpsienas un iekšējie balsti kopā sver deviņi simti sešdesmit un sešdesmit divas simtdaļas tonnas, bet kopā ar agrāk minētajām trīs simti deviņdesmit četrām un deviņdesmit sešām simtdaļām tonnas iznāk tūkstoš trīs simti piecdesmit un četrdesmit astoņas simtdaļas tonnas. Vai jums tas skaidrs?

—   Pilnīgi, — es atbildēju.

—   Tātad, — kapteinis atsāka, — tādos apstākļos «Nau- tils» ar vienu- desmito daļu paliek virs ūdens. Bet, ja man būtu tā tilpuma desmitdaļas lieli rezervuāri, proti, ja tie uzņemtu simt piecdesmit un septiņdesmit divas simtdaļas tonnas lielu svaru un ja es tos piepildītu ar ūdeni, tad mans kuģis izspiestu tūkstoš pieci simti septiņas tonnas ūdens, tas ir, tikpat daudz, cik sver pats, un pilnīgi iegrimtu ūdenī. Tā tas arī patiesībā notiek, profesora kungs. Šādi rezervuāri ir ierīkoti «Nautila» iekšējo telpu apakšdaļā. Kad es atveru krānus, tvertnes piepildās ar ūdeni un kuģis nogrimst līdz jūras līmenim.

—   Labi, kapteiņa kungs, bet man liekas, nu tikai vēl sākas pats grūtākais jautājums. Es vēl saprotu, ka tā jūs varat nogremdēt kuģi līdz jūras līmenim. Bet vai zem šā līmeņa jūsu zemūdens kuģim nav jāiztur pretspiediens 110 apakšas uz augšu, kura lielumu var rēķināt vienu atmosfēru uz katrām trīsdesmit pēdām ūdens jeb apmēram kilogramu uz katru kvadrātcentimetru?

-— Pilnīgi, pareizi, profesora kungs.

—  Un, tā kā jūs visu savu «Nautilu» nepiepildāt ar ūdeni, es nesaprotu, kā jūs varat nolaisties pavisam jūras dibenā?

•— Profesora, kungs, — kapteinis Nēmo uz to atbildēja, — nevajag sajaukt statiku ar dinamiku, jo tad nokļūst dziļos maldos. Nemaz nevajag lielu pūļu, lai nolaistos okeāna dibenā, jo katram ķermenim ir, tā sakot, tieksme šķelt pretestību. Vai jūs sekojat maniem apsvērumiem?

—  Es klausos, kapteiņa kungs.

—  Lai noteiktu, par cik jāpavairo «Nautila» svars, lai kuģis varētu iegrimt dzelmē, man jāpatur prātā tikai tas pakāpeniskais ūdens tilpuma samazinājums, kāds rodas no augšējo slāņu spiediena dažādos dziļumos.

—   Tas viegli saprotams, — es atbildēju.

—   Jāņem vērā — lai gan ūdens ir saspiežams, taču šī ūdens īpašība stipri ierobežota. Un tiešām, pēc visjaunākajiem pētījumiem, šo spiedienu rēķina četri simti trīsdesmit sešas desmitm'iljondaļas uz katru atmosfēru vai katrām trīsdesmit pēdām dziļuma. Tātad tūkstoš metru dziļumā jāņem vērā tilpuma samazināšanās zem tūkstoš metru augsta ūdens staba vai simt atmosfēru spiediena.

Šī samazināšanās tādā kārtā aprēķināma četri simti trīsdesmit sešās simttūkstošdaļās. Tātad man kuģa izspiestais ūdens — tūkstoš pieci simti septiņas un divas desmitdaļas tonnas — jāpavairo līdz tūkstoš pieci simti trīspadsmit un septiņdesmit septiņām simtdaļām tonnas. Balasta svars tātad pavairojams ne vairāk par sešām un piecdesmit septiņām simtdaļām tonnas,

—   Tikai?

—   Tikai, Aronaksa kungs, un šī aprēķina pareizību viegli var pārbaudīt. Man ir papildu rezervuāri ar simt tonnu lielu tilpumu. Es tātad varu nolaisties ievērojamā dziļumā. Ja nu es gribu pacelties virs līmeņa, man tikai jāizsūknē šis ūdens un pilnīgi jāiztukšo visi rezervuāri, lai «Nautils» ar vienu desmitdaļu sava apjoma paceltos virs jūras līmeņa,

Pret šiem skaitļu apstiprinātajiem secinājumiem man nebij nekā, ko iebilst.

—   Es piekritu jūsu aprēķiniem, kapteiņa kungs, — es teicu, — un būtu ari gluži aplam mēģināt tos apstrīdēt, jo katra diena apliecina to pareizību. Bet man tomēr radās vēl kāds grūti paveicams kavēklis.

—   Kāds, profesora kungs?

—   Tūkstoš metru dziļumā «Nautila» sienām taču jāiztur simt atmosfēru liels spiediens. Ja nu jūs gribat iztukšot savus papildu rezervuārus, lai samazinātu kuģa svaru un paceltos virspusē, tad jūsu sūkņiem jāpārvar šis simt atmosfēru spiediens, tas ir, simt kilogramu uz ikvienu kvadrātcentimetru… Un tas prasīs tādu spēku …

—   Kādu tikai elektrība man var dot, — kapteinis Nēmo pārtrauca mani. —- Es atkārtoju, profesora kungs, ka manu mašīnu dinamiskas iespējas ir gandrīz vai neaprobežojamas. «Nautila» sūkņiem ir milzīgs spēks, par to jūs paši varējāt pārliecināties^ kad to ūdens strūklas kā spēcīga straume gāzās pret «Ābramu Linkolnu». Tomēr savus papildu rezervuārus es lietoju, tikai lai sasniegtu vidējo —• tūkstoš pieci simti līdz divi tūkstoši metru dziļumu. Es taupu savas mašīnas. Ja man rodas iedoma apmeklēt okeāna dzīles divas vai trīs ljē[9] zem okeāna līmeņa, es lietoju citādus — mazliet sarežģītākus, tomēr tikpat drošus manevrus.

—   Kādus, kapteiņa kungs?

—   Tad man jums jāpastāsta, kādā kārtā «Nautils» vispār tiek vadīts.

—   Es ļoti vēlētos to dzirdēt.

—    Lai pagrieztu šo kuģi uz labo vai kreiso pusi, lai virzītu taisni uz priekšu, vārdu sakot, lai vadītu to horizontālā virzienā, es lietoju parastu stūri, piestiprinātu ķīļa galā pie resnas sijas. Šo stūri virza stūres rats un stūres troses. Bet es varu «Nautilu» virzīt arī no augšas lejup un no lejas augšup, proti, vertikālā virzienā; šai vajadzībai es lietoju divas sānos piestiprinātas, kustināmas, dažādi izliecamas ieslīpas plātnes; tās var ieņemt jebkuru stāvokli, un tās iedarbina no iekšējām telpām stipri virzuļi. Ja plātnes nostādītas paralēli kuģim, tad tas iet horizontālā virzienā. Ja tās pagriež slīpi, kuģis, skrūves dzīts, saskaņā ar slīpnes leņķi vai nu grimst pa manis izvēlēto diagonāles garumu, vai arī paceļas augšup, tāpat sekodams šai diagonālei. Bet, ja man iepatīkas pacelties augšup sevišķi ātri, es apturu skrūvi, un kuģis no ūdens spiediena pa vertikāli šaujas tikpat ātri, kā ūdeņraža piepildīts balons uzlido gaisā.

—    Bravo, kapteini. — es iesaucos. — Bet kā gan stūrmanis var ieturēt to ceļu pa ūdeņiem, ko jūs viņam norādāt?

—   Stūrmanis atrodas stikla kabīnes iedobumā «Nautila» korpusa augstākajā vietā. Šā iedobuma iluminatora stikli ir ļoti biezi un lēcveidīgi.

•— Vai tie spēj izturēt tik lielu spiedienu?

—   Pilnīgi. Pret triecienu vārīgajam kristālam tomēr piemīt ievērojama pretestības spēja. Zvejas mēģinājumos elektrības gaismā Ziemeļjūrā 1864. gadā šādas matērijas plāksnes bij tikai septiņus milimetrus biezas; izrādījās, ka tās iztur sešpadsmit atmosfēru spiedienu, pie tam laiz- damas cauri spēcīgos, siltos starus. Turpretī mani stikli ir divdesmit vienu centimetru biezi, tātad trīsdesmit reizes biezāki par nupat minētajiem.

—   Saprotu, kapteiņa kungs. Bet galu galā, lai varētu redzēt, gaismai nepieciešams lauzt tumsas varu; es nevaru iedomāties, kā jūras bezdibeņa naktī…

—   Stūrmanim aiz muguras ierīkots milzīgs elektrisks reflektors, kas apstaro jūru pusjūdzes tālumā.

—   Aļ Bravo, trīskārt bravo, kapteini Nu es saprotu to iedomātā narvaļa fosforisko spīdumu, par kuru zinātnieki tik daudz lauzījuši galvas! Pie tās pašas reizes man jājautā —: vai «Nautila» un «Skotijas» sadursme, kas sacēla tik lielu uztraukumu, notika nejauši?

—    Pilnīgi nejauši, profesora kungs. Trieciena brīdī es braucu tikai divus metrus zem ūdens līmeņa. Es tomēr tūliņ redzēju, ka sadursmei nebūs nekādu bīstamu seku.

■— It nekādu, kapteiņa kungs. Bet kas attiecas uz jūsu sastapšanos ar «Ābramu Linkolnu» …

—   Profesora kungs, man ir žēl šā viena no labākajiem amerikāņu flotes kuģiem, bet tas uzbruka, un man taču bij jāaizstāvas! Es tomēr apmierinājos tikai ar to, ka padarīju fregati nekaitīgu. Kurā katrā tuvākajā ostā tā savus bojājumus viegli varēs izlabot.

—   Ak, kaptein! — es iesaucos īsti sajūsmināts. — Jūsu «Nautils» patiešām ir brīnišķīgs kuģis!

—   Jā, profesora kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja, patiesi aizkustināts, — un es to mīlu kā kaulu 110 mana kaula! Jūsu kuģiem patvaļīgā okeānā draud briesmas no visām pusēm; jūras ūdeņos jūs vispirms it kā apņem bezdibenis, kā to teicis holandietis Jensens, turpretim uz «Nautila» cilvēka sirds paliek gluži mierīga, jo nav ko bīties. Nav jābaidās ielauzuma, jo kuģa divkāršais korpuss ir izturīgs kā masīvs dzelzs klucis; nav nekādas takelāžas, ko svārstīšanās un gāzelēšan^ varētu sapostīt; nav buru, ko vējam saplosīt; nav katlu, ko apdraudētu tvaika eksplozija; nevar izcelties ugunsgrēks, jo šis kuģis nav būvēts no koka, bet no tērauda platēm; nav vajadzīgs og|u, jo tā mehāniskais dzinējspēks ir elektrība; nav nekādu sadursmes briesmu, jo kuģis viens pats peld pa ūdens dziļumiem; ari vētru nav jābaidās, jo dažus metrus zem ūdens līmeņa tas atrodas absolūtā klusumā! Redzat, profesora kungs, tas ir kuģis vārda īstajā nozīmē! Un, ja taisnība, ka izgudrotājs uzticas savam kuģim vairāk nekā inženieris konstruktors, bet konstruktors vairāk nekā kapteinis, tad jūs sapratīsiet, kādā mērā es paļaujos uz savu «Nautilu», jo es pats esmu reizē kapteinis, konstruktors un inženieris!

Kapteinis Nēmo visu to teica ar aizraujošu daiļrunību. Dzirkstošās acis un kaisles pilnie žesti to bij gluži pārvērtuši. Jā, viņš mīlēja savu kuģi, kā tēvs mīl bērnu!

Man uzmācās vēl viens — varbūt nekautrīgs jautājums, bet es nekādi nevarēju noturēties.

—  Tātad jūs esat inženieris, kaptein Nēmo?

—   Jā gan, profesora kungs, — viņš atbildēja. — Esmu studējis Londonā, Parīzē, Ņujorkā — tajā laikā, kad es vēl skaitījos pie zemes apdzīvotājiem.

—   Bet kā jūs tik slepeni varējāt uzbūvēt savu «Nau-

tilu»?

—    Ikvienu tā sastāvdaļu, Aronaksa kungs, izgatavoja dažādās vietās uz zemeslodes, pie tam fabrikām tika norādīts izdomāts uzdevums. Kuģa ķīli man pagatavoja Krezo fabrikas Francijā, skrūves vārpstu — Pens un Ko Londonā, tērauda plates korpusam — Lerds Liverpūlē, skrūvi — Skots Glazgovā. Rezervuārus man gatavoja Kails un Ko Parīzē, mašīnas — Krups Vācijā, tarānu — Mutala darbnīcas Zviedrijā, precīzijas instrumentus — brāļi Harti Ņujprkā un tā joprojām. Katrs no maniem piegādātājiem saņēma manus plānus, parakstītus ar citu vārdu.

—   Bet visas šīs atsevišķi pagatavotās daļas jums taču nācās pārbaudīt un savienot?

—    Profesora kungs, es savas darbnīcas biju uzcēlis kādā tuksnešainā salā okeāna vidū. Tur es un mani strādnieki, labāk sakot, manis izmācītie un vadītie krietnie biedri, paveicām mūsu «Nautila» būvi. Bet pēc pabeigtā darba uguns iznīcināja katru mūsu pēdu šajā salā — ja varējis, es to būtu pavisam uzspridzinājis gaisā.

—   Tādā kārtā man atļauts domāt, ka izdevumi šā kuģa būvei ir milzīgi.

—    Aronaksa kungs, dzelzs kuģa būve parasti izmaksā tūkstoš vienu simtu divdesmit piecus frankus par tonnu. «Nautila» svars ir tūkstoš pieci simti tonnu. Tātad tas maksā vienu miljonu vienu simtu astoņdesmit septiņus tūkstošus franku; ja tur pieskaita divus miljonus par dažādām ierīcēm, tad kopā sanāks četri vai pieci miljoni, ierēķinot šajā summā arī manas mākslas un zinātniskās kolekcijas.

—   Vēl beidzamo jautājumu, kapteini Nēmo.

—   Lūdzu, profesora kungs.

—   Jūs esat ļoti bagāts?

—   Manām bagātībām nav robežu, profesora kungs, — bez vilcināšanās es varētu samaksāt visus divpadsmit miljardus Francijas valsts parādu.

Es uzmanīgi paskatījos cilvēkā, kas man visu to stāstīja. Vai viņš tikai neizsmēja manu lētticību? To man rādīs nākotne.

## XIV. MELNĀ UPE

Ūdeņiem klātais zemeslodes plašums, pēc aprēķiniem, aizņem trīs miljoni astoņi simti trīsdesmit divi tūkstoši pieci simti piecdesmit astoņus kvadrātmiriametrusVisu ūdens masu rēķina uz divi miljardi divi simti piecdesmit miljoni kubikjūdžu; bumbas veidā šai masai būtu sešdesmit ljē diametrā, bet svarā — trīs kvintiljoni tonnu. Lai saprastu šos skaitļus, jāaizrāda, ka kvintiljons pret miljardu ir tas pats, kas miljards pret vienu, proti, kvin- tiljonā ir tikpat miljardu, cik miljardā vieninieku. Visa šķidrā masa ir apmēram tas ūdens daudzums, ko visas pasaules upes aizplūdinātu četrdesmittūkstoš gados.

Ģeoloģisko laikmetu gaitā uguns periodam sekoja ūdens periods. Tad okeāns apklāja visu zemeslodi. Bet silūra periodā kalnu virsotnes pamazām sāka parādīties virs ūdens, pacēlās salas, vietējos uzplūdos tās pazuda, bet pēc laika iznira atkal, savienojās savstarpēji — tā radās kontinenti, un tā beigu beigās sauszeme pieņēma to ģeogrāfisko veidu, kādā mēs to patlaban redzam. Cietā masa ir atkarojusi šķidrajai trīsdesmit septiņi miljoni seši simti piecdesmit septiņas kvadrātjūdzes, proti, divpadsmit miljardus deviņi simti sešpadsmit miljonus hektāru.

Pēc kontinentu apveida visi pasaules ūdeņi sadalās piecās lielās daļās: Ziemeļu Ledus okeāns, Dienvidu Ledus okeāns, Indijas okeāns, Atlantijas okeāns un Klusais okeāns.

Klusais okeāns atrodas starp abiem polārajiem lokiem, bet no rietumiem uz austrumiem, starp Āziju un Ameriku, tas stiepjas simt četrdesmit piecu grādu garumā. Tas ir rāmākais no visiem okeāniem; tā straumes ir platas un lēnas, paisumi un bēgumi mēreni, lieti pārbagāti. Tāds ir šis okeāns, kuru liktenis man bij lēmis šķērsot visdīvainākajos apstākļos.

— Profesora kungs, — kapteinis Nēmo man sacīja, — ja jums patīk, mēs tūliņ varam noteikti aprēķināt mūsu tagadējo atrašanās vietu un apzīmēt sava ceļojuma sākuma punktu. Patlaban ir bez ceturkšņa divpadsmit. Mēs tūliņ pacelsimies virs ūdens līmeņa.

' Miriametrs — desmittūkstoš metri.

Kapteinis trīs reizes paspieda elektriskā zvana pogu. Sūkņi sāka izspiest ūdeni no rezervuāriem; manometra adata rādīja mainīgo spiedienu .«Nautila» pacelšanās gaitā, tad apstājās pavisam.

—   Mēs esam pie mērķa, — kapteinis sacīja.

Es gāju uz kuģa vidustelpas trapu, kurš sniedzās uz klāja. Devos augšup pa dzelzs kāpieniem un pa atvērto lūku izgāju uz «Nautila» klāja. Tas pacēlās no ūdens tikai astoņdesmit centimetru. «Nautila» priekšējā un pakaļējā daļa bij it kā noasināta, un kuģis patiešām bij līdzīgs milzu cigāram. Es ievēroju, ka kuģa korpuss ar salaidenām tērauda plāksnēm bij mazliet līdzīgs lielajiem, zvīņotajiem sauszemes rāpuļiem. Tagad es viegli sapratu, kāpēc kuģis, pat ar vislabākajiem tālskatiem aplūkots, vienmēr bij noturēts par jūras dzīvnieku.

Pašā klāja vidū laiva, novietota speciālā kuģa korpusa nišā, pacēlās kā neliels iedobums. Abos klāja galos bij redzami tādi kā vidēja augstuma būri ar slīpām sienām un bieziem, lēcveidīgiem stikliem: viens kalpoja «Nautila» vadītājam — stūrmanim, pa otru spēcīgais elektriskais prožektors viņam apgaismoja ceļu.

Jūra bij krāšņa, debess skaidra, kuģis tikko manāmi šūpojās plašajos okeāna viļņos. Viegls austrumu vējiņš grurn- boja jūras līmeni. No miglas brīvais apvārsnis izdevīgi pletās aplūkotāja acu priekšā, bet nekā mēs nevarējām saskatīt. Nevienas klints, nevienas salas. Ne zīmes no «Ābrama Linkolna», tikai bezgalīgs, tukšs klajums visapkārt.

Kapteinis Nēmo ar savu sekstantu izmērīja saules augstumu, pēc kura bij nosakāms šīs vietas platuma grāds. Viņš kādu bridi pagaidīja, lai saule sevišķi spilgti iekvēlina apvāršņa loku. Pa vērojuma laiku neviens muskulis ueparaustījās — marmora statujas rokā instruments nestāvēja mierīgāk.

—   Dienas vidus, — viņš teica. — Profesora kungs, vai varu lūgt?…

Vēl beidzamo reizi es pārlaidu acis šiem dzeltenajiem Japānas tuvienes ūdeņiem un atkal nokāpu lejā lielajā salonā.

Tur kapteinis atzīmēja vietu, ar hronometra palīdzību aprēķināja tās garuma grādu, pārbaudīdams to ar iepriekšējiem leņķa mērījumiem. Tad viņš sacīja:

—   Aronaksa kungs, mēs atrodamies uz 137° 15' rietumu garuma.

Kapteinis Nēmo izmērīja saules augstumu.

—   Bet pēc kāda meridiāna? — es aši iejautājos, cerēdams no kapteiņa atbildes uzzināt tā tautību.

—   Profesora kungs, — viņš atbildēja, — man ir dažādi hronometri, noskaņoti gan pēc Parīzes, gan Griničas, gan Vašingtonas meridiāniem. Bet jums par godu es patlaban lietoju Parīzes hronometru.

No šīs atbildes es tomēr nekā nevarēju izprast. Es tikai palocījos, bet kapteinis atsāka:

—    137° 15' uz rietumiem no Parīzes meridiāna un uz 30° T ziemeļu platuma, proti, apmēram trīs simti jūdžu no Japānas krastiem. Un tātad šodien — 8. novembra pusdienā — sākas mūsu zinātniskais zemūdens brauciens.

—   Ar dieva palīgu! — es atsaucos.

—    Un tagad, profesora kungs, — kapteinis piemetināja, — es jūs atlaižu pie jūsu zinātniskā darba. Esmu norādījis kursu uz austrumiem — ziemeļaustrumiem piecdesmit metru dziļumā. Te būs kartes ar svarīgāko vietu apzīmējumiem, pēc tām jūs varēsiet sekot ceļojumam. Salons paliek jūsu rīcībā, bet es lūgšu atļauju atstāt jūs vienu.

Kapteinis Nēmo atsveicinājās un izgāja. Es paliku viens un nogrimu domās. Tās rosījās tikai ap «Nautila» īpašnieku. Vai es jel kādreiz uzzināšu, kādas tautības ir šis cilvēks, kurš teicās nepiederam ne pie vienas? Kāds cēlonis viņa naidam pret cilvēci, naidam, kas varbūt tīkoja briesmīgu atriebšanos? Vai viņš bij neatzīts zinātnieks? Varbūt viens no tiem ģēnijiem, kuri, pēc Kon- sela izteiciena, darījuši daudz ļauna? Kāds moderns Ga- lilejs? To es vēl nevarēju pateikt. Es biju nokļuvis uz viņa kuģa nejauši, viņš uzņēma mani vēsi, tomēr viesmīlīgi, un mana dzīvība bij viņa rokās. Ne reizes viņš nebij satvēris manu pastiepto roku. Ne reizes savu roku nebij sniedzis man.

Veselu stundu es paliku savu pārdomu varā, nopūlēdamies iespiesties šajā tik interesantajā noslēpumā. Bet tad mani skatieni uztvēra uz galda izklātu abu pusložu karti, un es piedūru pirkstu tai vietai, kur krustojās mūsu novērotais platuma un garuma grāds.

Jūrai ir savas upes tāpat kā sauszemei. Tās ir sevišķas straumes, pazīstamas pēc to temperatūras un ūdens krāsas. Visievērojamākā no tām ir pazīstama ar vārdu Golfa straume. Bet zinātne uz zemeslodes ir noteikusi un atzīmējusi piecu galveno straumju virzienu: vienu Atlantijas okeāna ziemeļu daļā, otru dienvidu daļā, trešo Klusā okeāna ziemeļos, ceturto tā dienvidos, bet piekto — Indijas okeāna dienvidos. Iespējams, ka reiz bijusi vēl sestā straume Indijas okeāna ziemeļos, jo Kaspijas jūra kopā ar Arālu un Āzijas lielajiem ezeriem tad bijusi viens vienots ūdens plašums.

Kartē manā priekšā bij apzīmēta vieta, kur tecēja viena no šīm straumēm — Japānas Kurosio jeb Melnā upe. Atdalījusies no Bengālijas straumes, kur to karsēja tropiskās saules taisni krītošie stari, tā plūst cauri Malakas jūras šaurumam, novirzās gar Āzijas krastiem, Klusā okeāna ziemeļu daļā pamet līkumu līdz Aleutu salām; allaž tā nes sev līdzi kamparkoka stumbrus un citus apskalojamo piekrastu augus un krasi atšķiras ar savu silto ūdeņu koši zilo krāsu. Pa šīs straumes virzienu bij apzīmēts arī «Nautila» ceļš. Ar acīm es sekoju tam un jutos aizrauts un it kā pazudis Klusā okeāna bezgalībā, kad durvīs parādījās Neds Lends un Konsels.

Ieraudzījuši visus še savāktos brīnumus, mani brašie pavadoņi apstulbuši apstājās.

—   Kur mēs esam? Kur mēs esam? — kanādietis iesaucās. — Vai patiešām Kvebekas muzejā?

—   Ja profesora kungam nekas nav pretī, — Konsels piezīmēja, — tad drīzāk jau Somerāras viesnīcā.

—   Mani draugi, — es atsaucos, pamādams, lai viņi nāk iekšā, — jūs neesat ne Kanādā, ne Francijā, bet gluži vienkārši «Nautila» telpās un piecdesmit metru zem jūras līmeņa.

—   Būs jau jātic, ja profesora kungs tā apgalvo, — Konsels attrauca. — Bet patiešām šis salons ir ierīkots tikai tāpēc, lai pārsteigtu pat tādu flāmu kā mani.

—   Brīnies vien, draugs, un iegaumē labi, ka tādam klasifikatoram kā tu te būtu ko pastrādāt.

Man nemaz nevajadzēja skubināt Konselu. Brašais zēns, pār vitrīnām noliecies, jau murmināja dabzinātnieku valodā: vēderkāju klase, molusku tips, Cyprae madagasca- riensis un tā joprojām.

■ Pa to laiku konhioloģijā ne visai spējīgais Neds Lends izprašņāja mani par sarunu ar kapteini Nēmo. Vai es esot izdibinājis, kas viņš tāds, no kurienes nāk un kurp dodas, uz kādiem bezdibeņiem viņš mūs ved? Un bez tam vēl tūkstoš jautājumu, uz kuriem atbildēt es nemaz nepaguvu.

Es viņam pastāstīju visu, ko zināju, vai, labāk sakot, to, ko nezināju, un no savas puses izvaicāju, ko viņš dzirdējis vai novērojis.

—   Nekā es neesmu redzējis, nekā neesmu dzirdējis, — kanādietis atteica. — Pat neviena no kuģa ļaudīm neesmu manījis. Vai galu galā arī tie nebūs elektriski?

—   Elektriski!

—   Patiešām! Te drīz var sākt arī tam ticēt. Bet jums, Aronaksa kungs, allaž savi ieskati; sakiet — cik vīru, pēc jūsu domām, varētu būt uz šā kuģa: desmit, divdesmit, piecdesmit, simt?

—   To es jums nevaru pasacīt, meistar Lend. Bet vienu gan varu jums teikt: šimbrīžam atmetiet katru iedomu sacelties pret «Nautilu» vai mēģināt bēgt. Šis kuģis ir modernās tehnikas augstākais sasniegums, un es nožēlotu, ja man nebūtu laimējies to redzēt! Daudzi citi labprāt būtu mierā ar to likteni, kāds mums piešķirts, jau tāpēc vien, lai dabūtu redzēt visus tos brīnumus, kas mums paveras. Tātad palieciet mierā un mēģiniet ievērot visu, kas ap mums notiek.

—   Ievērot! — harpūnists izsaucās. — Bet ko te lai ievēro? Te taču bez šā dzelzs cietuma vairāk nekas nav redzams! Kā akli mēs te ejam un tāpat arī braucam…

Nedam Lendam tā runājot, piepeši iestājās absolūta tumsa. Spožie griesti apdzisa tik spēji, ka man acīs palika tāda pati sāpīga sajūta, kāda samanāma arī pretējā gadījumā — dziļas tumsas un visspilgtākās gaismas pēkšņā maiņā.

Mēs kļuvām kā mēmi un nedrīkstējām pakustēties neziņā, kāds patīkams vai nepatīkams pārsteigums mūs sagaida. Bet tad sadzirdām kādu skrapstoņu. Šķita, ka «Nautila» sienas sāk izplesties.

—   Tas nu ir gala gals, — Neds Lends čukstēja..

—   Kā hidromedūzas! — Konsels purpināja.

Piepeši atkal abos telpas galos pa ovāliem caurumiem atspīda uguns. Mēs redzējām elektrisku lampu tāli apgaismotu jūru. Tikai divas kristāla rūtis atšķīra mūs no ūdens. Pirmajā mirklī es nodrebēju, iedomādamies, ka šī trauslā siena var ielūzt, bet vara balsti stiklu turēja stipri un piešķīra tam nepārvaramu pretsparu.

Jūra bij pārredzama jūdzi tālu visapkārt «Nautilam».

Kas tas bij par skatu! Kāda spalva spētu to aprakstīt! Kas jaudātu attēlot gaismas staru krāšņo mirdzumu caurspīdīgajā ūdens jomā un tā pamazītēju apdzismi apgaismotā klajuma un melnā apvāršņa saplūsmes lokā!

Katram zināms, cik caurspīdīgs ir jūras ūdens. Zināms, ka tas ir dzidrāks par kalnavotu ūdeni. Izšķīdušās minerālu un augu vielas to padara tikai vēl dzidrāku. Dažās vietās, piemēram, ap Antiļu salām, Klusā okeāna ūdens ir tik caurspīdīgs, ka simt četrdesmit piecu metru dziļumā skaidri saskatāms smilšainais dibens, bet saules stari tur iespiežas pat trīssimt metru dziļi. Tajā ūdens lokā, kur patlaban atradās «Nautils», elektriskie stari viļņus vērta nebeidzamā vizmā. Tas vairs nebij tikai apgaismots ūdens, bet tā bij šķidras gaismas plūsma.

Ja atzīst Ēremberga hipotēzi, ka dzelmju ūdeņiem ir fosforisks mirdzums, tad jūra saviem iemītniekiem tiešām sniedz brīnišķīgu ainavu, es to patlaban ari varēju apliecināt, vērodams šī spīduma tūkstošējādo zaigojumu. Abās pusēs man bij atvērts logs uz šiem neviena neizpētītajiem bezdibeņiem. Salona tumsa vēl vairāk pastiprināja ārienes gaismu, un mēs skatījāmies tā, it kā šis tīrais kristāls būtu bezgalīga akvārija vitrīna.

«Nautils» likās stāvam uz vietas. Bet tas tikai tāpēc, ka ārpusē nebij neviena pieturas punkta. Tomēr lāgu lāgiem kuģa priekšvadņa šķeltās ūdens svītras ārkārtīgi ātri noņirbēja gar mūsu acīm.

It kā apburti mēs ar elkoņiem bijām atmetušies pret šīm vitrīnām, neviens no mums nebij pārtraucis izbrīnās klusumu. Tad Konsels ierunājās:

—   Jūs vēlējāties redzēt, draugs Ned, — skatieties nu!

—  Brīnišķi! Brīnišķi! — kanādietis attrauca, gluži aizmirsis savas dusmas un bēgšanas plānus un paļāvies nepārvaramai ziņkārei. — No nezin kāda tāluma varētu nākt šurp, lai redzētu tādas ainas!

—   Ak! — es iesaucos. — Tagad es saprotu tā cilvēka dzīvi. Viņš ir atradis pats savu pasauli, kura paglabājusi tam vispārsteidzošākos brīnumus.

—   Bet zivis? — ieminējās kanādietis. — Es te neredzu nevienas zivs.

—  Kam jums zivis, draugs Ned? — Konsels atsaucās. — Jūs jau viņas tik un tā nepazīstat.

—   Nepazīstu? — iekliedzās kanādietis. — Es — profesionāls zvejnieks!

Par šo jautājumu izcēlās strīds abu draugu starpā; abi viņi gan pazina zivis, tikai katrs pavisam citādi.

Katram zināms, ka zivis pieskaitāmas ceturtajai un līdz ar to pēdējai mugurkaulnieku klasei. Zivju zinātniskais raksturojums ir ļoti precīzs: «Mugurkaulnieki ar aukstām asinīm un divkāršu asinsriņķošanu, elpo ar žaunām un dzīvo tikai ūdenī.» Zivis sadala divās atsevišķās grupās: kaula zivis, kurām mugurkauls sastāv no kaula skriemeļiem, un skrimšļa zivis, kurām mugurkauls ir no skrimšļa skriemeļiem.

Varbūt arī kanādietim nebij gluži svešs šis sadalījums, bet Konsels to, bez šaubām, zināja daudz labāk un tagad, sadraudzējies ar Nedu, nevarēja pieļaut, ka būtu mazāk mācīts nekā tas. Viņš teica:

—    Draugs Ned, jūs esat zivju nāvētājs, ļoti izveicīgs zvejnieks. Jūs esat sagūstījis daudz šo interesanto dzīvnieku. Bet deru, ka jūs nezināsiet, kādās grupās viņi sadalāmi.

—    Kā tad es nezinu, — harpūnists atsaucās nopietni. —- Zivis sadala divās grupās — vienā tās, kuras var ēst, un otrā tās, kuras nevar ēst.

—   Tas ir īsts gardēža sadalījums, — Konsels zobojās. — Bet pasakiet man — vai jūs zināt, kāda starpība starp kaula zivīm un skrimšļa zivīm?

—   Tīri labi zinu, Konsel.

—   Un abu šo lielo grupu sadalījumu kārtas?

—   To varbūt gan ne tik labi, — kanādietis atbildēja.

—    Nu labi, draugs Ned, tad klausieties un iegaumējiet! Kaula zivis sadalās sešās kārtās. Pirmā — cietspurainās ar pilnīgi kustīgu virsējo žokli un ķemmēm līdzīgām žaunām. Pie šīs kārtas pieder piecpadsmit dažādas dzimtas un līdz ar to trīs ceturtdaļas no visām pazīstamajām zivīm. Kā pārstāvi var uzskatīt parasto asari.

—   Tā ir diezgan garšīga zivs, — Neds Lends piezīmēja.

—    Otrā, -— Konsels turpināja, — vēderspurainās; tām vēdera spuras apakšā, aiz krūšu spurām un nav savienotas ar plecu kauliem. Šī kārta sadalās piecās dzimtās, kuras pa lielākajai daļai mājo saldūdeņos. Pārstāvji — karpa un līdaka.

—   Pēl — kanādietis nicinoši iesaucās. — Saldūdeņu zivis!

—- Trešā, — Konsels teica, — mīkstspurainās, kam vēdera spuras zem krūšu spurām un pie tam tieši savienotas

ar plecu kauliem. Šai kārtai ir trīs dzimtas. Pārstāvis — bute.

—   Lieliska! Lieliska! — iejaucās harpūnists, kas neatzina cita zivju sadalījuma kā tikai pēc noderības ēšanai.

—   Ceturtā, — Konsels pārtrauca, nevērodams Neda atestāciju, — kailvēderainās ar slaidu rumpi, bez vēdera spurām, ar biezu, parasti glumu ādu — visas vienas dzimtas. Pārstāvis — zutis.

—   Nu, tas nav nekas sevišķs, — Neds Lends piezīmēja.

—  Piektā, -— Konsels turpināja, — pušķžaunu zivis ar pilnīgi kustīgiem žokļiem; žaunas tām sastāv it kā no pāros savienotām, izlokus piestiprinātām sarenītēm. Arī šai kārtai tikai viena pati dzimta. Pārstāvis — jūras zirdziņš.

—   Neder ne velnam! — harpūnists atkal iejaucās.

—    Un pēdīgi sestā, — Konsels nobeidza, — kopžokļa zivis. Tām žokļu kauli stipri saauguši ar starpžokļiem, bet apakšžokļa izdobumu sevišķa šuve savieno ar galvaskausu, tāpēc žoklis ir nekustīgs. Šai kārtai trūkst īstu vēderspuru, un tajā skaitās divas dzimtas. Pārstāvji — adatvēderis un mēness zivs. .

—   Ar tiem tikai katlu var piegānīt! — kanādietis sprieda.

—   Nu, vai sapratāt, draugs Ned? — mācītais Konsels vaicāja.

■— Itin nekā, draugs Konsel, — harpūnists attrauca. — Bet turpiniet vien, ļoti interesanti klausīties, kad jūs runājat.

—   Zīmējoties uz skrimšļa zivīm, — Konsels turpināja, kā sācis, — jāsaka, ka tās sadalās tikai trijās kārtās.

—   Jo labāk,— Neds ieminējās.

—   Pirmā — apaļmutes, kurām žokļi izliekti kustīgā gredzenā, bet žaunas veras daudzām spraugām. Šai kārtai ir tikai viena dzimta. Pārstāvis — nēģis.

—   Ne šāds, ne tāds, — Neds Lends iebilda.

—   Otrā — ar apaļmutēm līdzīgām žaunām, tikai apakšējais žoklis viņām kustīgs. Šī ir pati galvenā skrimšļa zivju kārta ar divām dzimtām. Pārstāvji — raja un haizivs

—   Ko? — Neds iekliedzās. — Rajas un haizivis vienā un tajā pašā kārtā! Klausieties, Konsel, raju labā es jūs lūdzu — nelieciet viņas abas vienā traukā!

—   Trešā, — Konsels turpināja savu, — ir storveidīgās.

Žaunas tām, kā parasts, atveras tikai ar vienu spraugu, kurai vēl pieaudzis aizsarga vāciņš. Šai kārtai pavisam četras dzimtas. Pārstāvis — store.

—   Ai, draugs Konsel! To labāko jūs esat pataupījis beigām. Mazākais, tāds ir mans ieskats. Un tas ir viss?

—   Jā, brašo Ned, — Konsels atbildēja. — Bet iegaumējiet vēl to, ka tas, kas zina šo, nezina vēl nekā, jo dzimtas savukārt atkal sadalās ģintīs, apakšģintīs, sugās un pasugās .. .[10]

—   Labi, labi, draugs Konsel, — harpūnists atteica, noliekdamies pie loga rūts. — Palūkojiet, te jums būs visas tās pasugas.

—   Jā, patiešām zivis! — Konsels iesaucās. — Tas izskatās gluži pēc akvārija!

—   Nē, — es iebildu, — akvārijs ir tikai būris; tās zivis tur ir brīvas kā putni gaisā.

—  Nu, draugs Konsel, nosauciet man viņas! Nosauciet! — Neds Lends mudināja.

—    To es nespēju, — Konsels vairījās. — Tas ir tikai manam kungam pa spēkam!

Tiešām, labais zēns bij gan kaislīgs klasifikators, bei dabzinātnieks turpretī nepavisam ne, un es negalvoju, vai viņš varētu tunci atšķirt no makreles. Vārdu sakot, pilnīgs pretstats kanādietim, kas bez vilcināšanās nosauca katru zivi.

—   Mugurradzis, — es norādīju uz kādu zivi.

—   Ķīnas jūras mugurradzis, — Neds Lends papildināja.

—   Balistu dzimtas, cietādaiņu ģints, stipržokļaino kārtas, — Konsels murmināja.

Bez šaubām, no Neda un Konsela — no viņiem abiem kopā — iznāktu viens labs dabzinātnieks.

Kanādietis nebij vīlies. Vesels bars mugurradžu ar plakaniem rumpjiem, lāsumainu ādu, ragu uz muguras, spu- rinādami četras rindas dzeloņu abās pusēs, ņirbēja ap «Nautilu». Tiešām brīnišķs šo dzīvnieku ietērps — mugurpusē pelēks, ap vēderu balts, krēslaino viļņu virpulī ar zibošiem plankumiem nosēts. Starp tiem neskaitāmu raju pulks plīvoja kā vējā izkārts galdauts, un es ar lielu prieku tur pamanīju arī Ķīnas jūras raju ar dzeltenu rumpja virsdaļu un sārtenu vēderu, ar trim adatām virs acīm. Tā bij retas kārtas zivs, gandrīz neticama Lasepeda laikā, kurš to bij redzējis tikai kādā japāņu zīmējumu

krājumā.

Divas stundas no vietas vesela jūras iemītnieku armija pavadīja «Nautilu». Viņiem tā rotaļājoties un šaudoties it kā sacenšoties. straujumā, skaistumā un mirdzumā, es tur saskatīju zaļās lūpzivis, sarkanās mulles ar divām melnām svītrām, jūras grunduļus ar ieapaļu asti, baltu muguru un mēļiem plankumiem uz tās, Japānas skumbrijas, šīs jūras apbrīnojamās makreles ar zilu ķermeni un sudrabainu galvu, tad mirdzošas debess ziluma zivis, kuru skaistumu grūti pat aprakstīt, svītrotās jūras karūsas gan ar dzeltenām, gan zilām un melnām spurām un it kā ar lentu apvilktām astes malām, ko sešas «jostiņas» it kā iežņaudza korsetē, jūras slokas — aulestonas, kuru sevišķi eksemplāri sasniedz viena metra garumu, Japānas salamandras, dzeloņainās murenas, sešas pēdas garas čūskas ar mazām, spridzīgām acīm un plati atplestām zobu pilnām mutēm.

Mūsu sajūsma un apbrīna pieauga arvien vairāk. Pārsteiguma izsaucieni nerima. Neds nosauca zivis, Konsels tās klasificēja, es jūsmoju par viņu žiglajām kustībām un skaistumu. Nekur citur es šīs zivis nebiju redzējis dzīvas savvaļā.

Nesākšu uzskaitīt visas tās dzīvnieku sugas un pasugas, kuras noslīdēja gar mūsu apstulbušajām acīm, visus šos Japānas un Ķīnas jūru iemītniekus. Zivju te bij daudz vairāk nekā dažkārt putnu gaisā — bez šaubām, tās savaldzināja elektrisko uguņu žilbinošais spīdums.

Piepeši telpā kļuva gaišs. Dzelzs plāksnes atkal noslēdzās. Burvīgā aina apdzisa. Bet es vēl ilgi grimu sapņos, līdz paskatījos uz instrumentiem pie sienas. Kompass vienmēr vēl rādīja virzienu uz ziemeļaustrumiem, manometrs — piecu atmosfēru spiedienu un līdz ar to piecdesmit metru dziļumu, bet elektriskā laga — piecpadsmit jūdzes stundā.

Es gaidīju kapteini Nēmo, taču viņš nenāca. Pulkstenis rādīja pieci pēcpusdienā.

Neds Lends un Konsels bij atgriezušies savā kajītē. Ari es devos uz savu istabu. Pusdienas man tur bij jau priekšā. Bruņurupuča zupa no vislabākajiem šās sugas eksemplāriem ar baltu, mazliet šķiedrainu gaļu, lielisks

Divas stundas no vietas vesela jūras iemītnieku armija pavadīja «NautiLu».

cepetis no atsevišķi pagatavotām viņu aknām un, beidzot, ķēnišķīgā jūras asara fileja, kas man likās labāka par laša gaļu.

Vakaru es pavadīju lasīdams, rakstīdams un pārdomādams. Miegs sāka mani mākt, es izstiepos jūras zāļu guļas vietā un iemigu cieši, kamēr «Nautils» turpināja savu ceļu pa straujo Melno upi.

## XV. IELŪGUMS AR VĒSTULI

Otrā rītā, 9. novembrī, es pamodos tikai pēc divpadsmit stundu ilga miega. Konsels pa paradumam ieradās apvaicāties, vai kungs labi gulējis, un piesolīt savus pakalpojumus. Savu draugu kanādieti viņš bija pametis guļam tik saldi, it kā tam visu mūžu cita darba nemaz nebūtu bijis.

Es ļāvu, lai šis jaukais puisis izpļāpājas pēc patikas, bet pats neklausījos, jo man bij diezgan ko domāt par kapteiņa Nēmo atturību; nebiju viņu redzējis kopš mūsu vakarējās sastapšanās un cerēju, ka šodien viņš katrā ziņā ieradīsies pie manis.

Drīz es biju uzvilcis savu bisusu apģērbu. Tas atkal pavedināja Konselu uz dažādiem prātojumiem. Es viņam paskaidroju, ka drēbe austa no zīdam līdzīgiem, spīdīgiem gļotu pavedieniem — bisusiem, ar kādiem Vidusjūras molusku pasuga piestiprinās pie klintīm. Agrāk no tiem darināja skaistus audumus, cimdus un zeķes, tāpēc ka tie ir ļoti mīksti un silti. Tātad arī «Nautila» ļaudis varēja apģērbties lēti un labi, nerēķinoties ne ar sauszemes kokvilnu, ne aitām, ne zīdtārpiņiem.

Apģērbies es devos tūliņ lielajā salonā. Tas bij tukšs.

Es sāku aplūkot vitrīnās novietotos konhioloģijas retumus. Šķirstīju arī biezos herbārijus, pilnus retiem jūras augiem, kuri arī izžāvēti bij saglabājuši savas brīnišķās krāsas. Šo hidrofītu vidū es vēroju vertikālās kladostefas, pāvveidīgās padinas, kaulerpas ar vīnogāju lapām, grau- dainās kalitamas, smalkās, purpursārtās cerami)as, vēdekļveidīgās acetabulas, kas bij līdzīgas ļoti saspiestiem šampinjoniem un ko ilgu laiku uzskatīja par zoofītiem un tikai beidzot pieskaitīja jūras augiem.

Tā pagāja diena, bet kapteinis Nēmo tomēr nerādījās.

Salona iluminatori neatvērās. Varbūt viņš baidījās, ka mums šis skaistums var apnikt.

«Nautils» vēl arvien brauca tai pašā austrumu-ziemeļ- austrumu virzienā; tā ātrums bij divpadsmit jūdzes stundā, bet dziļums starp piecdesmit un sešdesmit metriem.

Nākošajā dienā, 10. novembrī, tā pati atstātība, tā pati vientulība. Es nedabūju redzēt neviena no kuģa ļaudīm. Neds un Konsels lielāko dienas tiesu pavadīja pie manis. Arī viņi brīnījās par kapteiņa nesaprotamo atturību. Vai šis dīvainais cilvēks tikai nebij saslimis? Varbūt viņš mainījis savus nodomus pret mums?

Bet galu galā Konsela aizrādījums bij pareizs: mums ļauta pilnīga brīvība, mēs tikām ēdināti uz to labāko. Mūsu namatēvs stingri turējās sava solījuma robežās. Mēs nevarējām sūdzēties, un vispār mūsu dīvainais, kļūmīgais liktenis mums sniedza tik skaistu gandarījumu, tā ka vēl nebij tiesību gausties par to.

11. novembrī agri no rīta svaigs gaiss «Nautila» telpās lika man noprast, ka esam atkal pacēlušies virs jūras līmeņa, lai atjaunotu savus skābekļa krājumus. Es steidzos pa galveno dzelzs trapu un iznācu uz klāja.

Pulkstenis bij seši. Laiks apmācies, jūra pelēka, bet rāma. Tikai viegla viļņu ņirba bij samanāma tās līmenī. Vai kapteinis Nēmo, ko es gaidīju, ieradīsies šeit? Es redzēju vienīgi stūrmani, ieslodzītu stikla kabīnē. Uz laivas iedobuma atsēdies, es ar patiku ieelpoju jūras sā- ļaino gaisu.

Bet pamazām migla izklīda, saules staru sasildīta. Mirdzošais spīdeklis pacēlās pār austrumu apvārsni. Jūras spogulis no tā kvēlā skatiena uzliesmoja kā pulveris. Augšā klīstošie mākoņi atmirdza brīnišķās krāsu nospul- gās, bet garie, robotie padebešu vāli vēstīja drīzu vētru.

Bet ko nozīmē vētra «Nautilam», kuru pat orkāns nespēj iebiedēt!

Es jūsmoju par spožo, līksmo saules lēktu, kad izdzirdu aiz muguras soļus. Kāds devās augšup uz klāja.

Sagatavojos apsveikt kapteini Nēmo, bet tas bij tikai viņa palīgs. Viņš iznāca uz klāja un likās mani nemaz nepamanām. Pielicis spēcīgu tālskati pie acīm, viņš ārkārtīgi uzmanīgi pētīja visu apvārsni. Tad, atgriezies pie lūkas, izrunāja kādu teikumu. Tas man palicis atmiņā, tāpēc ka ik rītu šādos gadījumos dzirdēju to atkārtojam.

Tas skan šādi: «Nautron respoc lorni ,virch.» Ko tas nozīmēja, to es nevaru pateikt.

Šos vārdus izrunājis, kapteiņa palīgs nokāpa lejā. Es nodomāju, ka «Nautils» dosies atkal savā zemūdens ceļā, tāpēc arī steigšus devos lejā pa šauro trapu un pēc dažiem acumirkļiem jau biju savā kajītē.

Tā pagāja piecas dienas, bet viss palika pa vecam. Katru rītu es izgāju uz klāja un dzirdēju, ka tas pats vīrs sauc to pašu teikumu. Kapteinis Nēmo nerādījās.

Es biju jau apmierinājies un pārliecināts, ka vairāk neredzēšu viņu. Bet 16. novembrī, kopā ar Nedu un Kon- selu ienācis kajītē, es ieraudzīju uz galda man adresētu zīmīti.

Steigšus es to atlocīju. Rokraksts bij stingrs un skaidrs, bet burtu tips mazliet gotisks un atgādināja vācu alfabētu.

Zīmītei bij šāds saturs:

«Profesoram Aronaksa kungam uz kuģa «Nautils» 1867. gada 16. novembrī.

Kapteinis Nēmo ielūdz profesoru Aronaksa kungu uz nelielām medībām, kas notiks rīt no rīta Krespo salas mežos. Viņš ir pārliecināts, ka nekas nekavēs profesora kungu un arī viņa biedrus piedalīties šajā ekskursijā.

«Nautila» komandieris kapteinis Nēmo.»

—   Medības! — Neds iekliedzās.

—     Un pie tam Krespo salas mežos! — Konsels piebilda.

—    Tātad šis savādnieks izkāps uz sauszemes? — Neds Lends prātoja.

—    Man liekas, tas ir diezgan skaidri teikts, — es sacīju, zīmīti vēlreiz pārlasījis.

—• Labs ir, tāds aicinājums mums jāpieņem, — kanādietis noteica. — Nokļuvuši uz sauszemes, mēs redzēsim, kas tur iesākams. Bez tam man nebūtu arī nekas pretī nobaudīt svaiga meža medījuma cepeti.

Nemēģinādams izprast pretrunu starp kapteiņa Nēmo naidu pret sauszemi un salām un šo aicinājumu uz medībām Krespo mežā, es tikai piezīmēju:

—   Vispirms palūkosim, kāda tā Krespo sala īsti ir.

Es sāku izpētīt pusložu karti un uz 32° 40' ziemeļu platuma un 167° 51' rietumu garuma atradu šo saliņu, kuru 1801. gadā bij atklājis kapteinis Krespo un kura vecās spāniešu kartēs apzīmēta kā Rocca de la Plata, kas nozīmē «Sudraba klints». Tātad no ceļojuma sākuma vietas bijām jau nobraukuši aptuveni tūkstoš astoņi simti jūdzes, pie tam «Nautils» bij mazliet mainījis kursu un nu brauca uz dienvidaustrumiem.

Es parādīju biedriem šo klints nieciņu Klusā okeāna ziemeļu daļas vidū.

—   Ja kapteinis Nēmo kādu ved uz sauszemi, — es teicu, — tad viņš tomēr izvēlas no pasaules pilnīgi nošķirtas salas.

Neds Lends tikai galvu pašūpoja, tad abi ar Konselu atstāja mani vienu. Pēc vakariņām, kuras man atnesa mēmais un nejūtīgais kalpotājs, es, mazliet norūpējies, likos gulēt.

17. novembra rītā pamodies, es tūliņ samanīju, ka «Nautils» stāv pilnīgi nekustīgi. Atri apģērbies, steidzos lielajā salonā.

Kapteinis Nēmo jau bija tur un gaidīja mani. Piecēlies sveicināja un vaicāja, vai es esot ar mieru pavadīt viņu.

Tā kā viņš ne vārda nerunāja par to, kādēļ astoņas dienas netika rādījies, arī es atturējos izvaicāt, tikai vienkārši atteicu, ka es un mani draugi esam gatavi viņam sekot.

—   Tikai, kapteiņa kungs, atļaujiet man vienu vaicājumu, — es vēl piebildu.

—   Vaicājiet, Aronaksa kungs. Ja būs iespējams, es atbildēšu.

—    Kā tas nākas, kapteiņa kungs, ka jums, kas esat sarāvis visas attiecības ar sauszemi, tomēr vēl ir savi meži uz Krespo salas?

—    Profesora kungs, — kapteinis atbildēja, — mežiem, kas ir manā īpašumā, nevajag ne saules, ne tās gaismas, ne siltuma. Tajos nemājo ne lauvas, ne tīģeri, ne leopardi, ne citi kādi četrkāji. Šie meži aug tikai man vienam. Tie ir nevis sauszemes, bet gan zemūdens meži.

—   Zemūdens meži! — es iesaucos.

—   Jā gan, profesora kungs.

—   Un jūs aicināt mani tos aplūkot?

—   Katrā ziņā.

—   Kājām?

—   Un pie tam vēl sausām.

—   Un medīt?

—   Medīt.

—   Ar šauteni rokās?

—   Ar šauteni rokās.

Es skatījos «Nautila» kapteini tādām acīm, kurās gan nebij nekā glaimojoša.

«Tiešām,» es domāju, «viņa galva nav kārtībā. Viņam uznākusi kāda lēkme un, acīm redzot, arī tagad vēl nav pārgājusi. Ir gan nelaime! Labāk taču, lai viņš būtu savādnieks nekā traks.»

Šādas domas skaidri bij lasāmas arī manā sejā, bet kapteinis Nēmo turēja par vajadzīgu tikai aicināt mani viņam sekot. Es gāju līdzi kā cilvēks, kas gatavs uz visu. Tā mēs nonācām ēdamistabā, kur brokastgalds jau bij klāts.

—   Aronaksa kungs, — kapteinis teica, — lūdzu jūs bez kādām ceremonijām pabrokastot kopā ar mani. Ēzdami varēsim patērzēt. Es jūs apsolīju izvadāt pa mežiem, bet nevaru apsolīt, ka pacienāšu jūs tur kādā restorānā. Tāpēc ieteiktu jums ēst, rēķinoties ar to, ka tikai stipri vēlu tiksiet atkal pie galda!

Es arī nelikos daudz skubināties. Ēdiens sastāvēja no dažādu sugu zivīm un lieliskiem zoofītiem ar gremošanu veicinošu dažādu jūras aļģu — kā porphyria laciniata un laurentia primafetida piedevām. Dzērām vienīgi skaidru ūdeni, kuram arī es pēc kapteiņa parauga piepilināju klāt mazliet liķiera, ko kamčatkiešu veidā dabū no aļģes ar nosaukumu rodomena palmata.

Kapteinis Nēmo brīdi ēda un tikai tad ierunājās:

—   Profesora kungs, saņēmis uzaicinājumu uz medībām manos mežos Krespo salā, jūs droši vien nodomājāt, ka es esmu atmetis savus pamatprincipus. Bet, kad es paskaidroju, ka runa ir par zemūdens mežiem, jūs noturējāt mani par traku. Profesora kungs, nekad nevajag uz ātru roku spriest par cilvēkiem.

—   Bet, kapteiņa kungs, ticiet, ka es …

—   Lūdzu, uzklausiet vispirms mani un tad spriediet, vai es esmu traks vai rīkojos pret saviem principiem.

—   Es klausos.

—  Profesora kungs, jūs zināt tikpat labi kā es, ka cilvēkam iespējams uzturēties zem ūdens, ja tikai var pāņemt līdzi elpošanai nepieciešamo krājumu gaisa. Zemūdens darbos strādniekam ūdensnecaurlaidīgā apģērbā, ar metāla cepuri galvā elpojamo gaisu piegādā sevišķs sūknis, bet izelpoto regulatori aizgādā prom.

—   Šo aparātu sauc par skafandru, — es teicu.

—   Jā. Bet ar to cilvēks nevar brīvi kustēties. Viņš nevar tikt vaļā no sūkņa, kurš piegādā gaisu pa kaučuka cauruli, un tā ir īsta ķēde, kas to sien pie zemes. Ja ari mēs šeit, uz «Nautila» būtu tāpat atkarīgi no zemes, tad nekur tālu vis netiktu.

—   Un kāds līdzeklis ir kļūt brīvam?

—  Tas ir Rukveirola-Daneirūza aparāts, divu jūsu tautiešu izgudrots, bet es to esmu pārlabojis un pielāgojis savām vajadzībām, tā ka tagad jūs ar to varat riskēt ari jaunajos fizioloģiskajos apstākļos un pie tam nemaz nekaitēt savam organismam. Šis aparāts ir biezas dzelzs plāksnes rezervuārs, kurā es ar piecdesmit atmosfēru lielu spiedienu iesūknēju gaisu. Aparātu kā kareivja somu ar siksnām piesien uz muguras. Tā virsējā daļa ir kastei līdzīga, kur plēšveidīga ierīce gādā, lai gaiss aizplūstu tikai normāla spiediena pakāpē. Parastajam Ruk- veirola aparātam divas kaučuka caurules sniedzas no šās kastes līdz nesēja degunam un mutei; viena no tām kalpo ieelpojamā, otra izelpojamā gaisa novadīšanai, bet elpotājs tās pēc vajadzības ar mēli aiztaisa vai atdara. Tā kā man jārēķinās ar lielu spiedienu jūras dibenā, es, tāpat kā ūdenslīdēji, galvu ietērpju vara čaulas bumbā un tai tad arī pievienoju ieelpojamā un izelpojamā gaisa caurules.

—   Tas ir labi izdomāts, kapteini Nēmo. Tomēr gaiss, ko paņemsiet līdzi, drīz sabojāsies un būs elpošanai nederīgs, jo tajā paliks tikai piecpadsmit procentu skābekļa.

—   Bez šaubām. Bet es jums jau teicu, Aronaksa kungs, ka «Nautila» sūkņi to iepilda ar ārkārtīgi lielu spiedienu un tāpēc aparāta rezervuāros elpošanai noderīga gaisa ietilpst tik daudz, cik nepieciešams deviņām vai desmit stundām.

—   Vairāk man nav ko jautāt, — es teicu. — Tikai pasakiet man vēl — kā jūs apgaismojat sev ceļu pa okeāna dzelmi?

—   Ar Rumkorfa aparāta palīdzību, Aronaksa kungs. Pir- māk minēto es nesu uz muguras, bet šo piestiprinu pie jostas. Tam es atkal lietoju Bunzena elementu, ko piepildu nevis ar kālija bihromātu, bet gan ar jūrā bagātīgi atrodamo nātriju. Induktīvā spole uztver radīto elektrību un novada to sevišķi ierīkotā lukturī. Šajā lukturī ievietota spirālveidīga stikla caurule, pildīta ar ogļskābo gāzi. Kad aparātu palaiž, gāze sāk spilgti un vienmērīgi kvēlot. Tādā kārtā es elpoju un redzu.

—   Kapteini Nēmo! Uz visiem maniem jautājumiem jūs devāt tik izsmeļošas atbildes, ka es gandrīz nedrīkstu jūs vairāk izvaicāt. Par Rukveirola un Rumkorfa aparātiem jūs mani esat pārliecinājis. Bet tad beigās vēl lūdzu paskaidrot — kas tā par šauteni, ar ko jūs gribat mani apbruņot?

—   Tā nebūt nav ar pulveri lādējama, — kapteinis atteica.

—   Tātad ar saspiestu gaisu?

—   Bez šaubām. Kā lai es te izgatavotu pulveri, ja man kuģī nav ne salpetra, ne sēra, ne ogļu?

—   Bet apkārtējā vide še ir astoņi simti piecdesmit piecas reizes blīvāka par gaisu; lai labi trāpītu, lodei jāpārvar stipra pretestība.

—   Tam nav nekādas nozīmes. Ir ieroči, kurus pēc Ful- tona vēl pārlabojuši angļi Filips Kolts un Berlijs, francūzis Fursī un itālietis Landi, un tie, apgādāti ar sevišķu aizslēgu, var šaut arī šādos apstākļos. Bet es atkārtoju: pulvera vietā es lietpju ārkārtīgi saspiestu gaisu, kuru «Nautila» sūkņi piegādā pārpilnām.

—  Tāds gaiss taču drīz vien tiek iztērēts.

—   Nu, bet kam tad man Rukveirola rezervuārs, no kura es pēc patikas varu paņemt, cik vajadzīgs? Te tikai nepieciešams pagriezt krānu. Bet jūs, Aronaksa kungs, redzēsiet pats, ka zemūdens medībās nav jātērē ne pārāk daudz gaisa, ne ložu.

—   Tomēr man liekas, ka tajā puskrēslā un no atmosfēras spiediena tik smagā ūdenī lode nesniegs diez cik tālu un dzēliens nebūs nāvīgs.

—   Profesora kungs, gluži otrādi — katrs šīs lodes dzēliens ir nāvīgs; lai cik viegli tā arī skartu medījamo dzīvnieku, tas krīt kā zibens ķerts.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka šī šautene neraida parastās lodes, bet austriešu ķīmiķa Lenibroka izgudrotas mazas stikla kapsulas, kuru man liels krājums. Šajās kapsulās ar tērauda apvalku un svina smagumu, kuras īstenībā ir mazas Lei- denas pudeles, elektriskā enerģija izpaužas visspēclgāk. No vieglākā pieskāriena kapsulas pārsprāgst, un visstiprākais, dzīvnieks krīt nonāvēts. Varu vēl piezīmēt, ka kapsulas nav lielākas par ceturtā numura skrotīm un ka parastās šautenes aptvere var uzņemt, mazākais, desmit.

— Man vairāk nav ko teikt, — es iebildu un piecēlos no galda. — Atliek tikai saņemt savu šauteni. Jūsu ceļi ir mani ceļi.

Kapteinis pavadīja mani uz «Nautila» pakaļējo galu; iedams garām savu draugu kajītei, es pasaucu Nedu un Konselu. Tie uz pēdām mums sekoja.

Visi četri mēs nonācām pie kādas kabīnes, kas atradās pie uzejas līdzās mašīnu telpai, kur mums bij jāpārģērbjas zemūdens tērpos.

## XVI. GĀJIENS PA JŪRAS DIBENU

Taisnību sakot, šī kabīne bij «Nautila» ģērbistaba un arī tā arsenāls. Vairāk nekā ducis ūdenslīdēju apģērbu — skafandru karājās pie sienām, gaidīdami lietotājus.

Neds Lends, tos aplūkojis, neparko negribēja vilkt mugurā.

—        Bet, krietnais Ned, — es mēģināju viņu pārliecināt, — citādi nevar, Krespo salas meži atrodas zem ūdens.

—        Tas ir gan jauki! — harpūnists atņurdēja, noprazdams, ka viņa cerības uz meža putnu cepeti vējā. — Un jūs, Aronaksa kungs, līdīsiet tajā maisā?

—   Jālien vien būs, meistar Ned.

—   Kā gribat, profesora kungs, — harpūnists atbildēja.

—        Es gan tur nelīdīšu iekšā, kamēr mani nepiespiedīs ar varu.

—        Neviens jūs nespiedīs, meistar Ned, — kapteinis Nēmo viņu mierināja.

—   Vai Konsels ari riskēs? — Neds apvaicājās.

—        Es allaž esmu tur, kur mans kungs, — Konsels atbildēja.

Uz kapteiņa saucienu ieradās divi matroži palīdzēt mums uzvilkt šos platos, ūdensnecaurlaidīgos kaučuka apģērbus bez šuvēm, kuri bij pagatavoti tā, ka varēja izturēt ievērojamu spiedienu. Tie bij kaut kas līdzīgs lokanām un atsperīgām bruņām. Skafandrs sastāvēja no ķiveres, vestes un biksēm. Bikšu galos — biezi zābaki ar smagām svina zolēm. Vestes audumu uz krūtīm saturēja izliektas vara stīpas, lai atturētu ūdens spiedienu un plaušām ļautu brīvi darboties. Piedurkņu galos bij lokani cimdi, tā ka nekas netraucēja pirkstu kustību.

Acīm redzot, šie pārlabotie skafandri bij nesalīdzināmi pārāki par vecajiem, slavenajiem astoņpadsmitajā gadu simtenī izgudrotajiem — ar korķa apvalku, bezpiedurkņu vesti, svārkiem un tā joprojām.

Kapteinis Nēmo un viens no viņa ļaudīm, no izskata īsts Herkuless, acīm redzot, ārkārtīgi spēcīgs, Konsels un es bijām ieģērbti skafandros. Atlika vēl tikai iebāzt galvu metāla čaulas bumbā. Bet pirms šīs operācijas es vēl palūdzu kapteinim atļauju aplūkot mums nodomātās šautenes.

Viens no «Nautila» kalpotājiem man atnesa pēc izskata vienkāršu šauteni; laide tai bij tērauda, tvertne tukšu vidu un diezgan prāva. Te bij uzkrāts saspiestais gaiss, bet ar vārstuļa kustināmās mēlītes palīdzību to pēc patikas varēja ievadīt metāla caurulē. Aptverē bij ievietota kārba ar divdesmit elektriskām lodēm; ar sevišķu atsperi tās pārvietojās šautenes stobrā. Tikko viens šāviens bij izšauts, šautene acumirklī automātiski pielādējās no jauna.

—   Kaptein Nēmo, — es teicu, — šis ierocis ir lielisks, un ar to viegli rīkoties. Es tikai vēlos drīzāk to izmēģināt. Bet kā īsti mēs nokļūsim jūras dibenā?

—   Profesora kungs, patlaban «Nautils» nostājies dibenā, desmit metru dziļumā, mēs tūliņ varam sākt gājienu.

—   Kā mēs izkļūsim no kuģa laukā?

—  To jūs tūliņ redtēsiet.

Kapteinis Nēmo iebāza galvu bumbveidīgajā cepurē, Mēs ar Konselu darījām to pašu, pie tam kanādietis mums ironiski novēlēja laimīgas medības. Uzvalka augšgals nobeidzās ar vītņotu vara apkakli, kurai tika pieskrūvēta metāla kaska. Pa trim ar biezu stiklu aizsegtiem caurumiem, galvu tikai pagriežot šīs bumbas iekšienē, bij iespējams pārredzēt visu apkārtni. Uz mūsu mugurām piestiprinātie Rukveirola aparāti sāka darboties, un es tūliņ pamanīju, ka varu elpot pilnīgi brīvi.

Ar Rumkorfa lampu pie jostas, šauteni rokās — es gribēju iet. Bet, platajā uzvalkā ieslodzīts, ar svina zābakiem grīdai pienaglots, nevarēju pakustēties no vietas.

Tomēr arī tas jau bij paredzēts. Es jutu, ka no ģērb- istabas mani iebīda mazajā blakus telpā. Biedri, kurus tāpat virzīja, man sekoja. Es dzirdēju, ka ar segumu apsistās durvis aizvērās, un mēs atradāmies dziļā tumsā.

Pēc kāda brīža ass svilpiens ieskanējās man ausīs. Es sajutu itin kā savādu aukstumu paceļamies no kājām līdz pašām krūtīm. Acīm redzot, pa kādu krānu no ārienes tika ielaists ūdens, un tas patlaban piepildīja telpu. Tad atvērās kādas citas durvis «Nautila» sānos. Mūs apņēma puskrēsla. Acumirkli vēlāk mūsu kājas jau skāra jūras dibenu.

Un nu — kā lai es attēloju visus iespaidus un piedzīvojumus šajā zemūdens gājienā? Ar vārdiem nav iespējams pārstāstīt visus tos brīnumus! Ja jau otas nejaudā atgleznot ūdeņu neskaitāmās nokrāsas — kā to lai mēģinātu spalva?

Kapteinis Nēmo gāja pa priekšu, bet viņa biedrs sekoja dažus soļus mums iepakaļ. Mēs ar Konselu turējāmies blakus, it kā caur savām metāla kaskām varētu arī sarunāties. Es vairs nesajutu ne savu uzvalku, ne zābakus, ne gaisa rezervuāru, ne gaisu, ne tās biezās bumbas svaru, kurā mana galva kuļājās kā rieksts savā čaulā. Visi priekšmeti ūdenī zaudēja tik daudz no sava svara, cik liels bij izspiežamā ūdens svars, un es nodomāju, ka šis Arhimeda atrastais fizikas likums ir visai patīkams. Es vairs nebiju nekāda nekustīga masa, un manu kustību brīvība bij diezgan plaša.

Augšzemes gaisma trīsdesmit pēdu dziļi jūras dibenā pārsteidza mani ar savu spilgtumu. Saules stari viegli izspiedās cauri šai ūdens blīvai un izdzēsa tā tumšo krāsu. Simt metru attālumā es skaidri varēju saskatīt visus priekšmetus. Tālāk jūras dzīle plaiksnījās gaišzilas atmirdzas nokrāsās, vēl tālāk blāvi zilsnīja, līdz beidzot sabiezēja necaurredzami melna. Patiešām, ūdens, kas mani apņēma, bij tikai blīvāks nekā gaiss tur augšā, bet tikpat caurspīdīgs. Virs galvas es samanīju jūras rāmo līmeni.

Mēs droši gājām pa smalkas, cieti nogūlušas smilkts gludo paklāju; tas nebij rievains kā slīdošo viļņu izskalotais liedags. Kā īsts reflektors tas ārkārtīgi spilgti at- plaiksnīja saules starus. Šī atspulga arī bij tā, kas caur- staroja katru ūdens molekulu. Vai es to jebkad biju

Mes droši gājām pa smalkas, cieti nogulušas smilkls gludo paklāju,

iedomājies, ka trīsdesmit pēdas dziļi zem ūdens varēšu redzēt tikpat skaidri kā augšā gaišā dienas laikā?

Ceturtdaļstundu mēs tā gājām pa kvēli mirdzošo, ne- jūtamiem gliemežnīcu putekļiem pārklāto smilkti. Slai- ( dais, zemūdens klintij līdzīgais «Nautila» korpuss pamazām izzuda, bet tā prožektoru tālu mestie stari apgaismoja ceļu atpakaļ, ja mums šajos ūdeņos uznāktu nakts. Par šo ierīci grūti spriest tam, kas uz sauszemes nekad nedabū redzēt tādas varenas elektriskās gaismas svītras. Tur putekļu pilnajā gaisā redzama tikai nespodra, miglaina atspulga, kamēr uz jūras, tāpat kā zem ūdens, elektrisko staru spožums parādās visā pilnībā.

Visu laiku mēs gājām bez apstājas, un smilkšu klajums visapkārt likās bezgalīgs. Ar izstieptām rokām es šķēlu ūdens aizkaru, kurš aiz manis tūliņ atkal noslēdzās, bet manas pēdas acumirklī izgludināja ūdens spiediens.

Drīz kaut kādi iztālēm tikai neskaidri saskatāmi priekšmeti sāka aptverami izveidoties manu acu priekšā. Es ieraudzīju pirmās krāšņo klinšu masas, visskaistākā veida zoofītiem izraibotas, un biju dziļi pārsteigts par šā apvida īpatnējo pievilcību.

Bij ap desmitiem no rīta. Saules stari diezgan slīpā leņķī skāra jūras līmeni un, ūdens lauzti, it kā prizmā apmirdzēja augus, klintis, aļģes, gliemežnīcas un polipus gar klints malām, kas laistījās visās septiņās spektra krāsās. Tas bij īsts brīnums, krāšņums acīm, it visu krāsu nianses, īsts kaleidoskops, kurā jaucās zaļais ar dzelteno, oranžais ar mēļo, gaiši zilais ar tumši zilo, vārdu sakot, satrauksmēta gleznotāja paletes neaptveramās krāsas. Cik žēl, ka es nevarēju dalīties ar Konselu sajūsmā, kas manī strāvoja, un sacensties ar viņu izbrīnās saucienos! Cik žēl, ka nespēju kapteinim Nēmo un viņa pavadonim ar saprotamiem žestiem parādīt, ko pārdzīvoju un domāju! Cita nevarēdams, es runājos pats ar sevi, es kliedzu tajā vara kārbā, kas apņēma manu galvu, varbūt tā nevajadzīgi patērēdams vairāk gaisa, nekā tas bij atļauts.

Šīs spulgojošās ainavas priekšā Konsels bij tāpat apstājies kā es. Acīm redzot, brašais puisis atkal jau klasificēja šīs dažādās zoofītu un molusku sugas. Jūras dibens te bij pārklāts polipiem un adatādaiņiem, izīdām, izklaidu dzīvojošām kornulārijām, skarainām okulinām, kuras agrāk sauca par «baltajiem koraļļiem», sarainām, sēņ- veidīgām fungijām. puķes ziedam līdzīgajām jūras

anemonēm, jūras zvaigznēm un astrofitonām, šīm nāru austām mežģīnēm, kuras plīvoja no visvārīgākā ūdens saviļņojuma.

Patiešām žēl bij mīt virsū spīguļojošiem moluskiem, kuri tūkstošiem klāja smilkti, jūras sekstītēm, «āmuriņiem», donācijām, šiem veiklajiem lēkātājiem, strombu- siem ar eņģeļa spārniem, jūras zaķiem un neskaitāmiem citiem šā neiztukšojamā okeāna iemītniekiem. Bet jāiet vien bij, un mēs gājām uz priekšu, kamēr pār mūsu galvām plīvoja fizāliju gaišzilie taustekļi; opālveidīgās maigi rozā medūzas ar debess ziluma svītrotām apmalām it kā saulessargi mūs aizslēpa no spilgtiem stariem, un pelagejas ar savu fosforisko spīdumu varētu mums apgaismot ceļu, ja mēs ietu naktī.

Visi šie brīnumi mani aizturēja tikai uz nelielu brīdi, es tūliņ atkal sekoju kapteinim Nēmo, kas mani ar žestu aicināja līdzi. Drīz arī jūras dibens kļuva citāds. Aiz smilkšu klajuma sākās kramainu un kaļķainu gliemju dumbrājs. Tālāk gājām pāri aļģu laukam, kas bij noaudzis ar ūdens nenopostītiem, ārkārtīgi spēcīgiem jūras augiem. Šīs biezi noaugušās, maigās pļaviņas varēja sacensties ar vismīkstākajiem cilvēka rokas austiem paklājiem. Kājas mina jūras zaļumu, un arī pār galvām mums šūpojās ūdensaugu seģene. Vairāk nekā divi tūkstoši aļģu dzimtas, vītnēs savijušās, līgojās ūdens līmeņa virspusē. Es tur redzēju šūpojamies lentām līdzīgos fu- kusus, kā,bumbas vai cauruļveidīgās laurencijas, klados- tefijas ar' šaurām lapām un kaktusiem līdzīgās, vēdekļveidīgās rodimenas. Es novēroju, ka zaļie augi visvairāk turējās ūdens virspusē, kamēr sarkanie meklēja nelielu dziļumu, melnajiem un brūnajiem hidrofītiem atstādami pašas dziļākās okeāna dzīles.

Aļģes patiešām ir pats brīnišķīgākais augs pasaules florā. Tur sastopami vislielākie un arī vismazākie zemeslodes augi. Ir tādi, kurus var saskaitīt četrdesmit tūkstošus uz pieciem kvadrātmilimetriem, un atkal tādi, kuri vieni paši aizsniedz pieci simti metru lielu garumu.

Mēs bijām atstājuši «Nautilu» apmēram pirms pusotrām stundām. Tuvojās dienvidus. To es nopratu no taisni krītošajiem saules stariem, kuriem ūdenī nemanīja vairs nekāda lūzuma. Krāsu rotaļas maģija pamazām izgaisa, smaragda un safīra atblāzmas nodzisa virs mūsu galvām. Mēs gājām pa smilkšu klajumu, un mūsu soļi atbalsojās ārkārtīgi dobji. Pats mazākais troksnītis dzirdams tik spalgi, kā auss to uz sauszemes nebij pieradusi. Patiesībā ūdens ir četrreiz jutīgāks skaņu novadītājs nekā gaiss.

Tagad jūras dibens sāka spēji sliekties lejup. Gaisma kļuva vienmuļīga. Mēs bijām nonākuši simt metru lielā dziļumā un pakļuvuši zem desmit atmosfēru spiediena. Bet mans skafandrs bij tā ierīkots, ka es nesajutu ne mazākās neērtības. Tikai pirkstu locītavās samanīju tā kā stīvumu, bet arī tas drīz vien izzuda. Ari nogurums nebij nekāds lielais šajā man gļuži nepierastajā uzvalkā un divu stundu ilgajā gājienā. Ūdens virzīts, es kustējos ārkārtīgi viegli un veikli.

Trīs simti pēdu dziļumā nokļuvis, es gan vēl saskatīju saules starus, tomēr visai vāji. Nesenajam spilgtumam sekoja sarkanēja krēsla, kaut kas vidējs starp dienu un nakti. Tomēr saskatīt visu mēs varējām vēl pietiekami skaidri, un Rumkorfa aparātu darbā laist vēl nebij vajadzīgs.

Kapteinis Nēmo piepeši apstājās un pagaidīja, kamēr es pieeju viņam klāt. Ar pirkstu viņš man norādīja uz kādu tumšu masu, kas netālu no mums rēgojās krēslā.

«Tie būs Krespo meži,» es nodomāju — un nebiju maldījies.

## XVII. ZEMŪDENS MEŽĀ

Beidzot mēs bijām nonākuši pie šā meža, kurš, bez šaubām, bij viens no kapteiņa Nēmo bezgalīgo īpašumu visskaistākajiem apgabaliem. Viņš to uzskatīja par savu īpašumu ar tādām pašām tiesībām kā pirmie cilvēki radīšanas pirmajās dienās. Un vispār kas gan apstrīdētu viņa tiesības uz šiem zemūdens īpašumiem? Kur gan vēl ir tāds pionieris, kas ar cirvi rokās iedrošinātos nākt. un ielauzties šajos krēslainajos biezokņos?

Mežā bij redzami lieli kokveidīgi augi. Kad bijām nonākuši tā plašajās velvēs, mani tūliņ pārsteidza koku zaru savādais saaugums, kādu es vēl līdz šim nekur nebiju redzējis.

Neviena zālīte nesliecās pa zemi, neviens krūma zariņš neizliecās un nestiepās horizontālā virzienā. Itin viss tiecās pretim jūras virspusei. Vistievākie stiebri, vissīkākās šķiedras stāvēja taisni kā dzelzs klūgas. Fukusi un laminārijas taisni perpendikulāri stiepās augšup, piemērodamies apkārtējai raženajai auglībai. Visi šie augi stāvēja nekustīgi, un, kad es tos ar rokām noliecu, tie acumirklī atkal atliecās savā parastajā stāvoklī. Te bij vertikalitātes valstība.

Bet es drīz vien iedzīvojos šajos dīvainajos apstākļos, tāpat pieradu pie še valdošās pustumsas. Smilkts mežā bij nosēta asām, grūti apejamām akmeņu šķautnēm. Zemūdens augu valsts man likās bagātāka un sarežģītāka nekā arktiskajā un tropiskajā joslā, kur tomēr nav tādas dažādības. Pēc kāda brīža es negribot biju sācis sajaukt to sadalījumu — zoofitus noturējis par hidrofītiem, dzīvniekus — par augiem. Bet kas gan še nebūtu maldījies? Zemūdens pasaulē augi un dzīvnieki bieži vien ir tik līdzīgi.

Es ievēroju, ka visi šie augi tikai vieglītiņām saistīti pie zemes. Prāva auguma un bez saknēm — tie smil- ktājā, oļos vai gliemežnīcu slāņos nemeklē barības sulas, bet tikai pieturu. Šie augi eksistē paši, vienīgi ūdens tos tur un baro. Lielākajai daļai no tiem lapu vietā ir dīvaini veidotas, nelielas plāksnītes dažādās, tomēr pa lielākajai daļai jauktās krāsās; tur bij samanāma sārtā, karmīna, zaļā, olīvu, sarkanējā un brūnā krāsa. Dzīva veidā es te ieraudzīju jau «Nautila» herbārijos redzētās vēdeklim līdzīgās podiasas, kuras šķita gaidām lēna vēja pūsmu, šarlaksarkanās cerāmijas, laminārijas ar ēšanai noderīgiem jauniem asniem, lokanās, cīpslveidīgās nereocistejas, kas izplaukst piecpadsmit metru augstumā, acetobulas ar resnām virsotnēm un neskaitāmus citus jūras augus bez ziediem. «Dīvaina, ačgārna pasaule,» kāds asprātīgs dab- zinātnieks reiz bij teicis, «kur zied dzīvnieki, nevis augi.»

Starp kokveidīgiem augiem mūsu mēreno joslu koku lielumā un to miklajā ēnā biezoja koraļļu kolonijas, īsti dzīvu puķu krūmāji: zoofītu strēles, kurām pa virsu plauka svītrainās meandrīnas ar līkumainām rievām, dzeltenīgās kariofīlijas ar caurspīdīgiem taustekļiem un it kā ar velēnām klātie zoanteru puduri; lai ilūzija būtu jo pilnīgāka, zivtiņas-mušas laidelējās no zara uz zaru līdzīgi mazajiem kolibrijiem, bet dzeltenās lepisakantas ar asu zobu pilnu muti un tikpat asām zvīņām, tāpat kā dak- tilopteras un monocentras, bariem vien gluži kā slokas cēlās augšup, mūsu kāju iztraucētas.

Ap pulksten vieniem kapteinis Nēmo deva zirni apstāties. Es no savas puses paklausīju labprāt, un mēs izlai- dāmiēs guļus zem kāda alāriju pudura, kuru garie, smalkie stumbri kā bultas tiecās' augšup.

Šis atpūtas brīdis man likās brīnum jauks. Tikai sarunas baudas mums te vēl trūka. Nebij iespējams ne vaicāt, ne atbildēt. Es tikai piesliecu savu lielo galvu Konsela galvai. Redzēju brašā puiša acis jūsmīgi spulgojam, un par apmierinājuma zīmi viņš savā ķiverē vissmieklīgākajā veidā grozīja galvu.

Man bij brīnums, ka pēc četru stundu gājiena nesa jutu ne mazākās ēstgribas. Es nevaru pateikt, no kurienes vēderam radās tāds apmierinājums. Bet toties kā visiem ūdenslīdējiem miegs neatturami mācās virsū! Drīz vien acis man aizvērās, es ļāvos nepārvaramam miegam, ko tikai gājiens līdz šim bij varējis atvairīt. Kapteinis Nēmo un viņa spēcīgais pavadonis, šajā šķidrajā kristālā izstiepusies, rādīja mums labu piemēru.

Nezinu, cik ilgi tā bijām nogulējuši, bet, kad es pamodos, likās, ka saule jau slīgst uz apvāršņa pusi. Arī kapteinis Nēmo bij uzcēlies; es tikko sāku staipīt locekļus, kad kāda negaidīta parādība mani piepeši uztrauca kājās.

Pāris soļu atstatu milzīgs krabis, ap metru augsts, skatījās manī savām šķībajām acīm, gatavs mesties man virsū. Lai arī skafandrs mani pietiekoši sargāja pret šā zvēra spīlēm, es tomēr izbailēs notrīsēju. Šajā acumirklī pamodās arī Konsels un «Nautila» matrozis. Kapteinis Nēmo parādīja savam pavadonim uz riebīgo posmkāji, un matrozis viņu nogalināja ar vienu šautenes lai- des sitienu, un es redzēju, ka nezvēra kājas noraustījās šausmīgās konvulsijās.

Šis atgadījums ierosināja man domu, ka šajos krēslajos biezokņos var mājot arī vēl bīstamāki dzīvnieki, no kuru uzbrukuma pat skafandrs mani nespētu pasargāt. Līdz šim es to nebiju iedomājis, bet nu apņēmos uzmanīties. Man likās, ka šī atpūta nozīmē mūsu gājiena beigas, bet biju vīlies. Kapteinis Nēmo negriezās vis atpakaļ uz «Nau- tilu», bet turpināja vien tālāk savu pārdrošo ekskursiju.

Jūras dibens arvien vairāk un stāvāk sliecās lejup, arvien dziļākā dzelmē. Varēja būt ap trim, kad mēs sasniedzām kādu ieleju spraugā starp divām augstām, stāvām klinšu sienām, kas atradās simt piecdesmit metru dziļi. Tātad, pateicoties lieliskajiem aparātiem, mēs par deviņdesmit metriem bijām pārsnieguši to robežu, kuru daba līdz "šim šķita novilkusi cilvēka zemūdens ekskursijām.

Es saku simt piecdesmit metru, lai gan man nebij nekāda instrumenta, ar ko šeit izmērīt dziļumu. Bet es zināju, ka pat jūrās ar visdzidrāko ūdeni saules stari nespēj iespiesties dziļāk. Te nu mūs sāka apņemt melna tumsa. Desmit soļu atstatumā neviens priekšmets vairs nebij saskatāms. Es virzījos uz priekšu taustīdamies, bet tad piepeši atspīda spilgta un diezgan spēcīga gaisma. Kapteinis Nēmo bij laidis darbā savu elektrisko aparātu. Viņa pavadonis tūliņ sekoja kunga paraugam, un es ar Konselu atkal viņiem abiem. Pagriežot skrūvīti, stikla vītenes caurule aizkvēlojās, un jūra, mūsu četru lukturu apgaismota, bij pārredzama divdesmit piecus metrus visapkārt.

Kapteinis Nēmo devās tālāk un tālāk meža melnajā biezoknī, kur krūmāji kļuva arvien retāki. Es ievēroju, ka augu apvidus izbeidzās drīzāk nekā dzīvnieku. Ūdensaugi vairs nebij manāmi neauglīgajā zemē, bet neskaitāmi dzīvnieciņi, zoofīti, posmkāji, moluski un zivis bariem ņudzēja mums apkārt.

Ejot man ienāca prātā, ka mūsu Rumkorfa aparāti katrā ziņā pievilinās dažus šo drūmo dziļumu iemītniekus. Bet, ja arī viņi tuvojās, tomēr, medniekam par lielu nožēlošanu, palika pienācīgā attālumā. Vairāk reižu es redzēju kapteini Nēmo apstājamies un ceļam šauteni pie vaiga; bet, pāra acumirkļu vērojis, viņš to atkal nolaida un turpināja gājienu.

Pēdīgi ap četriem šis brīnišķīgais gājiens izbeidzās. Mūsu priekšā pacēlās stāva klinšu siena, milzīgu granīt- bluķu krava ar tumšām alām, kurām tomēr nebij iespējams piekļūt.

Tā bij Krespo salas pakāje. Tā bij zeme.

Kapteinis Nēmo piepeši apstājās. Ar žestu viņš apstādināja arī mūs, lai gan man būtu paticis uzrāpties pa šo mūri. Te beidzās kapteiņa Nēmo valstība. Robežai pāri viņš negribēja iet. Aiz tās sākās tā zemeslodes daļa, ko viņš vairs negribēja skart ar savu kāju.

Sākās gājiens atpakaļ. Kapteinis Nēmo bij novietojies sava mazā pulciņa priekšgalā un vadīja mūs nešaubīdamies. Man gan likās, ka mēs nebūt neejam pa to pašu ceļu atpakaļ uz «Nautilu». Šis jaunais ceļš, ļoti stāvs un grūts, manāmi tuvināja mūs jūras līmenim. Tomēr šī atgriešanās augstākajos ūdens slāņos nebij tik spēja, ka gaisa spiediens samazinātos pārlieku strauji un radītu mūsu organismā tās bīstamās pārmaiņas, kuras parasti apdraud ūdenslīdējus. Drīz vien atkal atsvīda un pieauga dienas gaisma, saule bij viešama tuvu apvārsnim, tās staru prizma no jauna ar spektra gredzenu apvieda dažādus priekšmetus.

Desmit metru dziļumā mēs bridām pa ūdeni, kurā ņudzēja mazas zivtiņas; to te bij neskaitāmas sugas, vairāk nekā putnu gaisā, — arī žiglākas viņas bij. Tikai neviens šāviena cienīgs jūras medījums mums nebij vēl rādījies.

Šajā acumirklī es pamanīju, ka kapteiņa roka paceļas un viņš vēro kādu kustošu priekšmetu krūmājā. Viņš izšāva, un es dzirdēju paklusu svilpienu; kāds dzīvnieks kā- zibens ķerts pakrita dažus soļus atstatu. Tas bij lielisks jūras ūdrs, vienīgais jūras četrkājis. Šādam pusotra metra garam dzīvniekam bij ārkārtīgi liela vērtība. Viņa augšdaļā tumšbrūnā, lejāk sudrabotā āda krievu un ķīniešu tirgos tiek ar zeltu atsvērta. Pēc spalvas smalkuma un spīduma spriežot, dzīvnieks bij, mazākais, divi tūkstoši franku vērts. Es ar interesi aplūkoju šo reto zīdītāju ar plakanu galvu, īsām ausīm, apaļām acīm, baltām kaķa ūsām, stipri attīstītu plēvi starp ķetnām un kuplu asti. Šī zvejnieku vajātā vērtīgā plēsīgo dzīvnieku suga sastopama arvien retāk un tagad galvenokārt mīt Klusā okeāna ziemeļu daļā, un, bez šaubām, drīzā laikā iznīks pavisam.

Kapteiņa Nēmo pavadonis paņēma medījumu, pārmeta pār plecu, un mēs no jauna devāmies ceļā.

Veselu stundas gājienu vienīgi līdzens smilkšu klajš bij mums zem kājām. Reizēm tas pacēlās tik augstu, ka mums tikai divi metri dziļš ūdens bij pār galvām. Es redzēju mūsu atēnas asi atspoguļotas — virs mums virzījās tādu pašu gājēju grupa, tā kustējās un žestikulēja tāpat kā mēs un arī citādi bij mums gluži līdzīga, starpība tikai tā, ka tā gāja ar galvu lejup un kājām gaisā.

Un vēl viena interesanta parādība. Pār mums slīdēja it kā biezi, ātri uznākoši un tikpat ātri zūdoši mākoņi. Bet pārdomājis es nācu pie secinājuma, ka tie nav nekādi mākoņi, bet gan pāri slīdoši dažāda lieluma viļņu vāli; es pat saskatīju to putās sakultās muguras plīstam un virmojam ūdens mutulī. Pat ātri pāri skrejošu putnu ēnas es varēju saskatīt ūdens līmenī virs mūsu galvām.

Sakarā ar to es pieredzēju laikam to vislabāko šāvienu, kāds jebkad licis nodrebēt kaisla mednieka rokai. Kāds liels putns ar plaši izplestiem spārniem laidelēdamies tuvojās mums. Kapteiņa Nēmo pavadonis pielika šauteni pie vaiga un izšāva, kad putns bij tikai pāra metrus virs ūdens. Trāpīts spārnainis acumirklī nokrita un ar kritiena sparu ienira ūdenī tik dziļi, ka veiklais šāvējs varēja to satvert. Tas bij albatross, jūras putnu visskaistākais pārstāvis.

Mūsu gājienu šis gadījums tikai uz acumirkli aizkavēja. Divu stundu laikā mēs gājām pa smilkšu klajumiem un jūras zāļu klāņiem, kurus izbrist nācās visai grūti. Atklāti sakot, es vairs nejaudāju, kad piepeši ieraudzīju kādu pus jūdzi attālu nespodru spīdumu ūdens melnumā. Tas bij «Nautila» prožektors. Vēl divdesmit minūtes, tad mēs būsim uz kuģa, un tur es atkal varēšu brīvi atelpot, jo manīju, ka manā rezervuārā skābekļa atlicis visai maz. Bet es nebiju paredzējis kādu sastapšanos, kas mazliet aizkavēja mūsu atgriešanos mājās.

Es biju palicis soļu divdesmit citiem iepakaļ, kad ieraudzīju kapteini Nēmo spēji pagriežamies pret mani. Viņa spēcīgā roka nospieda mani zemē, kamēr tā pavadonis to pašu darīja ar Konselu. Pirmajā acumirklī nevarēju apjaust, ko tas nozīmē, bet apmierinājos, redzēdams, ka kapteinis nogulstas man līdzās un paliek nekustēdamies.

Es biju izstiepies zemē zem kāda zāļaugu pudura, bet tad, galvu pacēlis, piepeši ieraudzīju kaut kādas smagas masas ar troksni un fosforisku spīdumu skrējām mums pāri.

Asinis man sastinga dzīslās! Es saskatīju, ka tās ir briesmīgās haizivis, kuras mūs apdraudēja. Tas bij visbīstamāko cilvēkrijēju haizivju sugu pāris ar milzīgām astēm, nespodrām, stiklainām acīm un purna caurumiem, pa kuriem plūda fosforiska gaisma. Milzīgas uguns mušas, kuras spēja samalt cilvēku savos dzelzs žokļos! Es nezinu, vai Konsels patlaban atkal ņēmās klasificēt tās attiecīgā rubrikā, bet es gan redzēju tikai viņu sudrabotos vēderus un šausmīgās, atplestās, zobu pilnās rīkles; es aplūkoju visu to vairāk kā apdraudēts upuris, nevis kā dabzināt- nieks.

Par laimi, šie rijīgie nezvēri ļoti vāji redz. Haizivis pārsllda pāri, mazliet aizskardamas mūs ar savām brūnganajām spurām, un tā mēs, kā par brīnumu, izglābāmies no daudz lielākām briesmām nekā sastapšanās ar tīģeri kaut kur sauszemes mežos.

Elektrisko uguņu svītras vadīti, mēs pēc pusstundas aizsniedzām «Nautilu». Ārsienas lūka bij tāpat vaļā; kapteinis Nēmo noslēdza to, līdzko mēs bijām iegājuši mazajā telpā. Tad viņš piespieda kādu atsperi. Un tūliņ es manīju, ka sūkņi kuģa iekšienē sāk strādāt, jo redzēju, ka ūdens ap mani noplok, un pēc īsa brīža telpa jau bij pilnīgi tukša. Atvērās otras durvis, un mēs iegājām ģērb- istabā.

Tur mums ar pūlēm novilka skafandrus; es pavisam nomocījies, ar nogurumu un miegu cīnīdamies, iegāju savā kajītē, bezgala sajūsmināts par visu, kas piedzīvots šajā brīnišķīgajā gājienā pa jūras dibenu.

## XVIII. ČETRI tŪkstoŠi ljĒ pa KLUSĀ OKEĀNA DZELMI

Nākošajā rītā, 18. novembrī, es piecēlos, pilnīgi atpūties no iepriekšējās dienas noguruma, un izkāpu uz «Nautila» klāja tieši tajā brīdī, kad kapteiņa palīgs izsauca savu parasto frāzi. Man ienāca prātā, ka viņš vēsta par jūras stāvokli vai ka viņš saka: «Itin nekas nav redzams.»

Jūra patiešām bij gluži klaja, Neviena bura nekur pie apvāršņa nebij redzama. Krespo salas augstienes pa nakti bij nozudušas; jūra uzsūca visas pārējās spektra krāsas, atskaitot zilo, un, to tad visapkārt atplaiksnīdama, laistījās brīnišķā, tumši zilā tērpā. Sīkiem vilnīšiem grumbo- tais jūras līmenis atgādināja muarē audumu.

Es biju nogrimis krāšņās okeāna ainavas apbrīnošanā, kad uznāca kapteinis Nēmo. Viņš nelikās mani redzam, bet iesāka savus astronomiskos novērojumus. Darbu pabeidzis, viņš atmetās ar elkoni pret prožektora ietveri, un viņa skatieni klīda pār okeāna spoguli.

Pa to laiku kādi divdesmit «Nautila» matroži, visi spēcīgi un slaidi noauguši vīri, sanāca uz kuģa klāja. Tie ņēmās izvilkt tīklus, kas pa nakti bij izmesti jūrā. Likās, ka šie cilvēki pieder pie dažādām tautībām, lai gan eiropeiska tipa pazīmes bij itin visiem. Es neapšaubāmi sazīmēju starp viņiem īrus, frančus, dažus slāvus un grieķus un kādu Krētas salas iedzimto. Visi šie vīri bij mazrunīgi, apmainīja tikai pāris vārdu tajā nesaprotamajā valodā, kurai es pat celmu nevarēju uzzināt. Tāpēc tos izvaicāt nebij iespējams.

Tīkli bij uzvilkti uz kuģa klāja. Tie atgādināja Normaņ- dijas zvejnieku tīklus — līdzīgi lieliem maisiem, ko pei- doša kārts un apakšējām cilpām izvērta ķēde tur pusatvērtus. Dzelzs trosēm piestiprināti, šie maisi velkas kuģim iepakaļ pa jūras dibenu un sasmeļ visu, kas tur pagadās ceļā. Šodien tur bij bagātīgs krājums visdažādāko zivju sugu. Jūras velni, kurus to komiskās lēkāšanas dēļ sauc arī par klauniem. Melnās ūsainās komersānijas, apaļās, sarkani svītrotās balistas, ārkārtīgi indīgie adat- vēderi, olīvdzeltenie nēģi, makrorinki ar sudrabotām zvīņām, trihiāras, kurām tikpat spēcīga elektrība kā lodes zivīm un elektriskajiem zušiem, zvīņainās notopieras ar brūnām šķērssvītrām, iezaļganās mencas, jūras grunduļi utt. Bez tām tur bij arī dažas lielo sugu zivis: bastardmak- reles ar lielām, metru garām galvām, vairākas skaistas skumbriju sugas bonitas ar ziliem un sudrabotiem raibumiem un trīs lieliski tunči, kuri ar visu nepārspējami ātro skrēju nebij varējuši izvairīties no «Nautila» tīkliem.

Man šķita, ka vienā pašā šajā lomā bij ap tūkstoš mārciņu zivju. Zveja bij izdevīga, bet kas tur arī ko brīnīties! Šādi tīkli vairāk stundu slīd pa jūras dibenu un uzņem savā auklu cietumā visu jūras dzīvnieku pasauli. Uz «Nautila» mums nekad netrūks vislabākās pārtikas krājumu, ko, pateicoties kuģa ātrajai gaitai un tā elektrisko uguņu pievilkšanas spēkam, pēc patikas varējām atjaunot.

Šis dažādīgais loms nekavējoties tiks nogādāts pa lūku krātuvēs, no kurām viena noderēja svaigās, otra — konservētās pārtikas uzglabāšanai.

Zveja bij nobeigta, gaisa krājumi papildināti; man likās, ka «Nautils» tūliņ dosies atkal tālāk zemūdens ceļojumā, un tāpēc es grasījos iet atpakaļ savā kajītē, bet tad kapteinis Nēmo pagriezās pret mani un teica bez kāda ievada:

— Paraugieties uz okeānu, profesora kungs, — vai tam nav sava īpatnēja dzīvība? Vai tam nav tāpat savs maigums un savs piktums? Vakar vakarā tas aizmiga tāpat kā mēs, bet šorīt atkal pamodies pēc mierīgi pārgulētas nakts,

Ne labrīta, ne labvakara! Gluži tā, it kā šis savādais cilvēks tikai turpinātu jau agrāk iesāktu sarunu.

—   Palūkojieties, — viņš turpināja, — kā tas pamazām mostas no saules glāstiem! Viņš atsāk savu dienas dzīvi! Interesanti novērot, kas norisinās tā organismā. Viņam ir savs pulss, savas artērijas, savas lēkmes; es pilnīgi piekrītu zinātniekam Mori, kas konstatējis okeānā gluži tādu pašu asinsriņķošanu kā dzīvnieku organismā.

Acīm redzot, kapteinis Nēmo negaidīja no manis nekādu atbildi, tāpēc arī es nejaucos viņa sarunā ar piezīmēm: «tā liekas gan», «bez šaubām» vai «jums taisnība». Viņš arī runāja vairāk pats sev un ar lieliem starpbrīžiem starp atsevišķiem teikumiem. Patiesībā tā bij skaļa domāšana.

—   Jā, — viņš turpināja, — okeānam ir visas asinsriņķošanas spējas, ko ierosina temperatūras maiņas, sāļu piemaisījums un mikroorganismi. Temperatūras maiņas rada nevienādu ūdens blīvumu, un no tā savukārt rodas straumes un pretstraumes. Ūdens iztvaikošana, kas polārajos apgabalos ir visai niecīga un ekvatoriālajā zonā ļoti liela, nemitīgi rada tropisko un polāro ūdeņu apmaiņu. Un, no otras puses, atkal es ar pārsteigumu esmu novērojis ūdens strāvojumus no apakšas uz augšu un no augšas lejup — to pilnīgi pamatoti var saukt par okeāna elpošanu. Okeāna ūdeņi, sasiluši silto zonu augšējos slāņos, aizplūst uz aukstajām zonām, kur atdziest un top blīvāki un tātad smagāki, un grimst lejup, piepildīdami okeāna dzelmes. Ekvatoriālajā zonā tie ceļas uz augšu un sasilst, un no jauna plūst uz polārajiem apgabaliem. Polārajos apgabalos jūs redzat šīs parādības sekas un sapratīsiet, kāpēc saskaņā ar dabas paredzēto likumu ūdens sasalst tikai virspusē.

Kamēr kapteinis Nēmo pabeidza savu teikumu, es nodomāju pie sevis: «Polārajos apgabalos! Vai tiešām šis pārdrošais cilvēks grasās mūs novest arī tur?»

Tad kapteinis apklusa, vērodams savu tik nemitīgi un pamatīgi izpētīto jūru. Pēc tam viņš atsāka:

—- Sāļu jūras ūdenī ir liels daudzums, profesora kungs, un, ja jūs atdalīsiet visus, kas ūdenī atrodami izšķīdušā veidā, tad dabūsiet četrarpus miljonus kubikljē tilpumu. Ar to visu zemeslodi var pārklāt desmit metru biezā slānī. Un nedomājiet, ka šis sāļu piemaisījums jūrai ir tikai dabas untums! Nē! Sāļi aizkavē ūdeni pārāk spēcīgi iztvaikot un vējiem aiznest pārāk daudz garaiņu un tādā kārtā aizsargā mērenās joslas no pārliecīga lietus. Sāļiem ir bezgalīgi liela nozīme, lai līdzsvarotu stihiju darbību uz zemeslodes.

Kapteinis Nēmo no jauna apklusa, paspēra dažus soļus pa klāju, atkal pagriezās pret mani.

—   Kas attiecas uz infuzorijām, — viņš atsāka, — miljardi mikroorganismu — miljoniem ikkatrā ūdens pilienā, astoņi simti tūkstoši šādu organismu sver tikai vienu miligramu — arī tam ārkārtīgi liela nozīme. Tās uzsūc sevī jūras sāļus, uzsūc ūdens cietās sastāvdaļas, tās rada polipus un koraļļus, no kuriem veidojas kaļķakmens rifi! Un tā ūdens piliens, atbrīvots no minerālvielu piejaukuma, kļuvis vieglāks, paceļas ūdens līmeņa virspusē, bet tur, uzsūcis iztvaiko juma pamestos sāļus, atkal kļūst smags, nogrimst dibenā, piegādādams mikroorganismiem jaunu barību. Tā rodas divatnējā strāvošana augšup un lejup, mūžīgā dzīvības kustība. Šā okeāna, kurš lielākajai daļai cilvēku šķiet nedzīvs, vismazākajā daļiņā norisinās daudz intensīvāka nerimtīga dzīvība nekā uz sauszemes; tas sniedz dzīvību miriādēm dzīvnieku — un arī man!

Šā runādams, kapteinis Nēmo bij pavisam pārvērties, viņa izskats un valoda atstāja uz mani ārkārtīgu iespaidu.

—  Vienīgi šeit ir īstā dzīve! — viņš piebilda. — Es ticu jūras pilsētu un zemūdens namu būves projektiem, mums vajadzīgi tādi nami kā «Nautils», kuri katru rītu paceļas virs ūdens ieelpot svaigu gaisu, brīvas pilsētas un neatkarīgas valstis! Un kas zina, ja kādreiz kāds despots…

Kapteinis Nēmo ar enerģisku žestu pārtrauca savu teikumu. Un tad, it kā lai aizdzītu pārāk drūmu domu, vērsās tieši pie manis.

—   Aronaksa kungs, — viņš man vaicāja, — vai jūs arī zināt, cik dziļš ir okeāns?

—   Es, kaptein, zinu, mazākais, visu to, ko mums rāda līdzšinējie mērījumi.

—   Vai jūs varētu nosaukt dažus skaitļus, lai es vajadzības gadījumā tos pārbaudītu?

—   Te jums būs daži, — es teicu, — cik tos atminos. Ja nemaldos, Atlantijas okeāna ziemeļu daļas vidējais dziļums ir aprēķināts astoņi tūkstoši divi simti metru, bet

Vidusjūras — divi tūkstoši pieci simti metru. Visievērojamākie mērījumi izdarīti Atlantijas okeāna dienvidu daļā uz 35° platuma, dziļums šeit bijis divpadsmit tūkstoši metru, četrpadsmit tūkstoši deviņdesmit viens metrs un piecpadsmit tūkstoši simt četrdesmit deviņi metri. Pēc vispārējā ieskata, ja jūras dibenu nolīdzinātu, tās vidējais dziļums būtu apmēram septiņi kilometri.

— Labi, — kapteinis Nēmo atbildēja. — Bet es ceru, ka mēs dabūsim redzēt ko citu. Par Klusā okeāna vidējo dziļumu es jums varu teikt tikai to, ka tas nepārsniedz četri tūkstoši metru.

Pēc tam kapteinis Nēmo devās pie lūkas un pazuda trapa spraugā. Es sekoju tam un atgriezos lielajā salonā. Tūliņ arī skrūve atkal sāka strādāt, un laga rādīja, ka mēs braucam divdesmit jūdžu stundā.

Pagāja dienas, pagāja nedēļas, bet es tikai nejauši sastapos ar kapteini Nēmo. Redzēju viņu pa lielākiem starplaikiem. Viņa palīgs kārtīgi atzīmēja uz kartes katru vietu, un pēc tās es noteikti varēju sekot «Nautila» ceļojuma virzienam.

Konsels un Neds Lends dienas lielāko daļu pavadīja kopā ar mani. Konsels bija atstāstījis savam draugam mūsu gājiena brīnišķīgos piedzīvojumus, un kanādietis ļoti nožēloja, ka nebij nācis līdzi. Bet es cerēju, ka vēl būs gadījums pastaigāties pa okeāna zemūdens mežiem. Gandrīz ik dienu uz dažām stundām atvērās iluminatori salona sānos, un mūsu acis nenogura, lūkojoties noslēpumainajā zemūdens pasaulē.

«Nautils» arvien vēl ieturēja kursu uz dienvidaustrumiem un pie tam brauca simt un simt piecdesmit metru dziļumā. Bet kādu dienu, nezinu, aiz kādas iedomas, tas ar savām ieslīpajām plātnēm piepeši nonira divi tūkstoši metru lielā dzīlē. Simtgrādu termometrs rādīja 4,25 grādi; tāda temperatūra šķiet dabiska šajā dziļumā itin visos platumos.

26. novembrī trijos no rīta «Nautils» pārbrauca Vēža tropu uz 170° garuma. 27. novembrī tas pabrauca garām Sandviča salām, kur slavenais Kuks 1779. gada 14. februārī gāja bojā.

Tātad mēs kopš sava ceļojuma sākuma bijām nobraukuši jau četri tūkstoši astoņi simti sešdesmit ljē. No rīta, izgājis uz klāja, es vēja pusē divas jūdzes attālu ieraudzīju Havaju, lielāko no arhipelāga septiņām salām. Skaidri varēja saskatīt tās iekopto krastmalas joslu, vairākas kalnu grēdas līdzteku krastam un vulkānus ar Maunakea virsotni, kura paceļas pieci tūkstoši metru virs jūras līmeņa. Starp citiem šā apvidus paraugiem «Nautila» izmestie tīkli šeit izzvejoja arī sevišķi skaisti veidotus pa- vonīna polipus, kas šajā jūras daļā reti sastopami.

«Nautils» arvien vēl turējās dienvidaustrumu virzienā. 1. decembrī tas pārbrauca ekvatoram uz 142° garuma, bet 4. decembrī, braucot bez kādiem sevišķiem starpgadījumiem, mēs iztālēm redzējām Marķīza salu grupu. Uz 8° 57' platuma un 139° 32' garuma es saskatīju Martina ragu Nukahivā, šīs grupas galvenajā Francijai piederošajā salā. Iztālēm gar apvārsni varēju saskatīt tikai mežiem apaugušus kalnus, jo kapteinis Nēmo vairījās piebraukt tuvāk zemei. Šajā apvidū atkal tīklos bij ieķērušās vispievilcīgākās zivis: horiferas ar zilām spurām, zeltainām astēm un visgaršīgāko gaļu pasaulē, hologimnozas — tikpat kā bez zvīņām, bet ēšanai visai noderīgas, ostovhinas ar kaula žokļiem, dzeltenīgās vēja zivis, kas nebij sliktākas par bonitām, un vēl daudzas citas kuģa pārtikas krājumu cienīgas zivis.

Pabraucis garām šīm skaistajām Francijas protektorāta salām, «Nautils» no 4. līdz 11. decembrim nobrauca vēl apmēram divi tūkstoši jūdžu. Šis ceļa gabals ievērojams ar to, ka te mēs sastapām bezgalīgu drūzmu kalmāru, visai interesantus moluskus, radniecīgus tintes zivīm, — tie pieder galvkāju klasei un divžaunu dzimtai. Šos dzīvniekus sevišķi pētījuši senatnes dabzinātnieki, agoras runātājiem tie sagādājuši bagātīgus metaforu materiālus, bet bagātajiem pilsoņiem atkal sevišķu gardumu — mazākais, tā stāsta Galēna priekštecis — grieķu mediķis Atenejs.

Tas bij naktī no 9. uz 10. decembri, kad «Nautils» satika šo molusku armiju, kura galvenokārt parādās tikai naktī. To bij neskaitāmi miljoni. Patlaban viņi, sekodami siļķēm un sardīnēm, no mērenās joslas devās uz dienvidiem. Pa biezajiem kuģa kristāla logiem mēs vērojām, kā viņi, peldēdami atpakaļiski, neiedomājami ātri traucās uz priekšu, vajāja zivis un sīkākos moluskus, rija gan mazākus, gan lielākus, nemitīgi un neaprakstāmā kārtā ņir- bodami ar saviem pneimatiskām čūskām līdzīgiem desmit taustekļiem virs galvas. Ar visu savu ātrumu «Nautils» vairākas stundas brauca pa šo dzīvnieku baru; tīkli tos sasmēla bezgala daudz; es tur uzgāju visas tās deviņas sugas, kādas Orbiņī atradis Klusajā okeānā.

No visa stāstītā redzams, ka jūra nemitīgi atklāja mums allaž jaunas un brīnišķas ainas. To dažādība bij neizsmeļama.

Jūra nemitīgi mainīja ārējo veidu, lai ielīksmotu mūsu acis, vilināja mūs jo vairāk iepazīties ar to un tās iemītniekiem, bet rosināja arī iespiesties pašos okeāna noslēpumainajos dziļumos.

11. decembrī es sēdēju lielajā salonā un lasīju. Neds Lends un Konsels pa atvērtajiem iluminatoriem skatījās gaišajos ūdeņos, «Nautils» nekustējās. Piepildījis savus rezervuārus, tas bij iegrimis tūkstoš metru dziļi vismazāk apdzīvotā okeāna joslā, kur lielas zivis tikai reti atgadās.

Man rokā bija Žana Masē pievilcīgā grāmata «Vēdera kalpi», es biju pilnīgi nogrimis lasīšanā un baudīju autora asprātības, kad Konsels iztraucēja mani.

—   Vai profesora kungs nevarētu panākt šurp? — viņš teica pavisam savādā balsī.

—   Kas noticis, Konsel?

—   Paskatieties pats, profesora kungs.

Es piecēlos, piegāju pie loga, piespiedos pie rūtīm un skatījos.

Spilgtajā elektriskās gaismas svītrā es ieraudzīju kādu milzīgu, melnu masīvu — nekustīgu, ūdenī iegrimušu priekšmetu. Raudzījos ļoti uzmanīgi, lai izdibinātu, kas varētu būt šis milzīgajam valim līdzīgais melnums. Piepeši savāda doma iešāvās man prātā.

—   Tas ir kuģis! — es iekliedzos.

—   Jā, — kanādietis piemetināja. — Kuģis ar sadragātu takelāžu.

Neds Lends nebij maldījies. Mēs bijām piebraukuši pie kāda kuģa, kam apcirstās tauvas vēl karājās pie dzelzs turekļiem. Kuģa korpuss likās pilnīgā kārtībā; kuģis bij nogrimis tikai pirms nedaudzām stundām. Divu pēdu augstumā nocirsto trīsmastu paliekas liecināja, ka tas bijis spiests upurēt visu savu takelāžu. Ar ūdeni pieplūdis, tas gulēja, uz kreisajiem sāniem sazvēlies. Skumji bij redzēt pašu avarējušo kuģi, bet vēl skumjāk saskatīt uz tā klāja dažus virvēs sapinušos līķus. Es saredzēju četrus vīriešus, viens no tiem vēl turēja stūri, un bez tam vienu sievieti, kura ar bērnu rokās pa pusei bij izlīdusi pa virsbūves atveri. Tā bij vēl gluži jauna sieviete. «Nautila» spilgtajā apgaismojumā es labi saredzēju viņas ūdens vēl neizvērstos vaibstus. Ar vislielāko piepūli viņa bij pacēlusi pār galvu savu bērnu, mazo nabaga būtni, kas ar rociņām aptvēra mātes kaklu, Šausmīgas izskatījās šo četru cilvēku sejas, kuri bij sastinguši beidzamajās konvulsijās, mēģinādami atraisīties no savām saitēm. Tikai stūrmanis ar sirmajiem, pierei pielipušajiem matiem un stūres ratam piekrampētām rokām vēl vienmēr likās vadām savu trij- mastnieku okeāna dzīlēs.

Kas par šausmīgu skatu! Mēs stāvējām klusu, lūkojāmies šajā bojā ejas ainā, kura likās nofotografēta katastrofas pēdējā mirklī. Un iedomā es jau redzēju milzīgas haizivis ar ugunīgām acīm, kuras traucās turp, cilvēku gaļas pievilinātas.

Bet «Nautils» apmeta līkumu nogrimušajam kuģim, es tikai vēl paspēju izlasīt tā pakaļējā daļā: «Florida, San- derland.»

## XIX. VANIKORO

Ar šo šausmīgo skatu iesākās vesela virkne jūras katastrofu, kuras «Nautilam» bij jāpieredz. Iebraukuši visbiežāk kuģojamās jūrās, mēs dzelmē redzējām trūdošus kuģu korpusus, bet dziļāk — pašā dibenā — lielgabalus, lodes, enkurus, ķēdes un vēl tūkstošiem citu dzelzs priekšmetu, kurus rūsa pamazām saēda.

Mēs vēl vienmēr dzīvojām «Nautilā» ieslodzīti un pilnīgi izolēti. 11. decembrī mēs pabraucām garām Paumotu arhipelāgam, kas stiepjas pieci simti ljē no austrumu - dienvidaustrumiem līdz rietumu-ziemeļrietumiem starp 13° 30—23° 50' dienvidu platuma un 125° 30—151° 30' rietumu garuma no Disī līdz Lazareva salai. Šis arhipe- lāgs aizņem trīs simti septiņdesmit kvadrātljē lielu apgabalu ar sešdesmit salu grupām, no kurām var minēt Francijas okupēto Cambjē. Visas šīs ir tā sauktās koraļļu salas. Koraļļu lēnā, bet nemitīgā darbība salas paceļ arvien augstāk, un kādā dienā tās savienosies. Vēlāk šī apvienotā sala satieksies ar kaimiņu arhipelāgiem, un tad no Jaunzēlandes un Jaunkaledonijas līdz pat tagadējām Marķīza salām radīsies jauns kontinents.

Kādā dienā, kad es šo savu teoriju sāku izklāstīt kapteinim Nēmo, viņš man vēsi atbildēja:

—   Jauns kontinents mums nav vajadzīgs, bet gan jauns cilvēks!

«Nautils» savā ceļojumā nejauši bij piebraucis Kler- montonnera salai, vienai no interesantākajām tajā grupā, ko 1822. gadā atklāja «Minervas» kapteinis Bells. Tur man bij izdevība novērot madreporas, no kurām cēlušās visas šā okeāna salas. Madreporas nevajag sajaukt ar citiem koraļļiem; tās sastāv no kaļķa skeleta, un tā dažādais veids ir pamudinājis manu cienījamo skolotāju Milnu Edvardu iedalīt tās piecās grupās. Sīkie dzīvnieciņi polipi miljardiem mājo savos apvalkos. No to kaļķa skeletiem rodas rifi, klintis, saliņas un salas. Vispirms tie izveido apaļu loku — atolu, kas ieslēdz lagūnu jeb mazu ezeriņu, kuram tikai pa nelielām spraugām vēl sakars ar jūru. Un tur koraļļi tad sāk būvēt barjeru rifus, līdzīgus tiem, kas apjož Jaunkaledonijas krastus un vairākas Paumotu salas. Citos apvidos, kā, piemēram, pie Sabiedrības un Mau- ricija salām, madreporas uzceļ augstas, stāvas rifu klintis pat jūras visdziļākajā vietā.

Mēs braucām tikai dažas kabeļtauvas attālu no Kler- montonnera salām, un man bij izdevība novērot šo mikroskopisko dzīvnieciņu milzu darbu. Visas šīs kraujas bij izveidojušas madreporas, tāpat arī koraļļi, kas pazīstami ar nosaukumu milleporas, poritas, zvaigznītes un mean- drinas.

Mērīklis te rādīja trīs simti metru lielu dziļumu, bet mūsu elektriskie reflektori spilgti apgaismoja visas šīs kaļķakmens sienas, kas mirdzēja un laistījās.

Reiz Konsels man apvaicājās, cik ilgā laikā šie dzīvnieciņi paspējuši uzcelt tādas milzīgas sienas. Viņš bij ārkārtīgi pārsteigts, kad es atbildēju, ka, pēc zinātņu vīru domām, tie paveic ne vairāk kā astotdaļcollas gadu simtenī.

—   Tātad, — viņš iesaucās, — lai uzceltu šīs sienas, viņiem vajag…

—    Simt deviņdesmit divi tūkstoši gadu, mīļais Kon- sel, — es teicu. — Bet tas vēl ir ārkārtīgi maz, salīdzinot ar to laiku, kāds bij vajadzīgs, lai no ūdens plūdu apslīcinātiem mežiem rastos akmeņogles un lai atdzistu sakaitētas bazalta klintis.

Tātad bij vajadzīgi veseli laikmeti, nevis dienas, nevis tas īsais laika sprīdis starp diviem saules lēktiem, kā teikts bībelē.

Kad «Nautils» pacēlās virs ūdens līmeņa, es varēju aplūkot Klermontonnera salas zemo un mežiem apaugušo līdzenumu. Acīm redzot, viesuļi un vētras koraļļklintis ir padarījuši auglīgas. No tuvākās sauszemes vējš pacēlis kādu graudu, atnesis un nometis kaļķainajā zivju un jūras augu palieku pārklātajā klajumā. Viļņu izskalots kokospalmas rieksts tāpat varēja nokļūt šajā jaunajā sauszemes gabaliņā, tur uzdīgt un iesakņoties. Izaugdami koki aizturēja ūdens tvaikus, un tā radās pirmie strauti. Pamazām vairojās veģetācija. Ar vēja dzītiem koka stumbriem atceļoja arī dažādi zemāko sugu dzīvnieki, tārpi un insekti. Bruņurupuči te sāka dēt savas olas. Putni vija ligzdas jaunajos kokos, Tādā kārtā attīstījās augu un dzīvnieku pasaule, kamēr beidzot, zaļuma un audzelības savaldzināts, ieradās arī cilvēks. Tā cēlušās šīs mikroskopisku dzīvnieciņu radītās salas.

Pret vakaru Klermontonnera pazuda tālumā, bet «Nautils» manāmi mainīja kursu. Aizsniedzis uz 135° garuma Mežāža tropu, tas pagriezās uz rietumu-ziemeļrietumu pusi un devās pāri visai tropiskajai joslai. Lai gan tropu saule izlēja pār mums visu savu karstumu, mēs no tā necietām, jo trīsdesmit vai četrdesmit metru dziļumā ūdens temperatūra nepacēlās pāri desmit vai divpadsmit grādiem.

15. decembrī mēs aizbraucām garām vilinošajai Sabiedrības salu grupai un skaistajai Klusā okeāna valdniecei Taiti. No rīta dažas jūdzes vēja pusē es ieraudzīju šās salas kalnu virsotnes. Kuģa tīkli šajā apvidū bij sazvejojuši vislabākās zivis — makreles, bonitas, albikoras — un dažās murenas, kas līdzīgas jūras čūskām.

«Nautils» bij jau nobraucis astoņi tūkstoši jūdžu. Braucot starp Tonga-Tabu arhipelāgu, kur bojā gājuši kuģi «Argo», «Prinča osta» un «Portlandes hercogs», un Jūrasbraucēju arhipelāgu, kur dabūja galu Laperūza draugs kapteinis Delangls, laga rādīja deviņi tūkstoši septiņi simti divdesmit jūdzes. Pēc tam nobraucām gar Fidži arhipelāgu, kur mežoņi nogalināja «Uniona» matrožus un Nantes kuģa «Piemīlīgā Žozefina» kapteini Biro.

Šis arhipelāgs atrodas starp 6° un 2° dienvidu platuma un 174° un 179° rietumu garuma un aizņem simt ljē no ziemeļiem uz dienvidiem un deviņdesmit ljē no austrumiem uz rietumiem. Tajā ir vairākas salas, saliņas un vienkāršas klintis, no kurām minamas Viti-Levu, Vanu- Levu un Kandibona.

Šo salu grupu atklāja Tasmans 1643. gadā — tajā pašā gadā, kad Toričelli izgudroja barometru un Luijs XIV uzkāpa tronī. Es atstāju lasītājam izšķirt, kurš no šiem trim notikumiem cilvēcei ir svarīgākais. Pēc tam šīs salas apmeklēja Kuks 1774. gadā, Dantrkasto 1793. gadā un, beidzot, Dimons Dirvils, kas 1827. gadā izpētīja visu sarežģītā arhipelāga ģeogrāfiju.

«Nautils» piebrauca Vailija līcim, kapteiņa Diloņa šausmīgo piedzīvojumu vietai. Kā zināms, šim kapteinim pirmajam izdevās noskaidrot Laperūza bojā ejas noslēpumu.

Šajā jūras līcī mēs zvejojām vairāk reižu un bagātīgi ieguvām lieliskas austeres. Edām tās ar lielu kāri pēc Senekas receptes, turpat pie galda attaisījuši vaļā. Šie moluski pieskaitāmi Ostrea lamellosa sugai, kas sevišķi pazīstama Korsikas apkaimē. Vailija austeru sēklis katrā ziņā ir krietni liels, un, ja jūras zvaigznes un krabji neiznīcinātu jaunās austeres milzīgos daudzumos, tās, bez šaubām, pilnīgi aizšķērsotu ieeju līcī, jo viens pats molusks rada līdz divi miljoni pēcnācēju.

Un, ja Nedam Lendam šajos apstākļos nenācās nožēlot savu ēdelību, tad tikai tāpēc, ka austeres nekad nesabojā vēderu. Bet patiesībā arī jāapēd ne mazāk kā sešpadsmit duču šo molusku, lai dabūtu tos trīs simti piecpadsmit gramus slāpekļa vielas, kas nepieciešamas cilvēka dienas pārtikai.

25. decembrī «Nautils» iebrauca Jaunhebridu arhi- pelāgā, ko Kviross atklāja 1606. gadā, Bugenvils izpētīja 1768. gadā un Kuks 1773. gadā nosauca tagadējā vārdā. Šajā grupā galvenokārt skaitāmas deviņas lielas salas, kuras stiepjas simt divdesmit ljē garā virknē no ziemeļu- ziemeļrietumiem uz dienvidu-dienvidaustrumiem uz 15°— 2° dienvidu platuma un 164°—168° garuma. Mēs nobraucām tuvu gar Oru salu, kura man iztālēm šķita pēc zaļu koku pudura ar ļoti augstu kalnu šķautni. Tajā dienā bij ziemsvētki, un man likās, ka Neds Lends stipri skumst pēc protestantu iecienītajām svinībām savas ģimenes vidū.

Kapteini Nēmo es jau astoņas dienas nebiju redzējis, bet tad 27. decembra rītā viņš piepeši ienāca lielajā salonā tā, it kā būtu šķīries pirms piecām minūtēm.

Es patlaban nopūlējos kartē sazīmēt «Nautila» ceļa virzienu. Kapteinis pienāca klāt, piedūra pirkstu kādam punktam kartē un pateica tikai vienu vārdu:

—   Vanikoro.

Tā bij tā mazo saliņu grupa, pie kuras aizgāja bojā Laperūza kuģi. Es strauji piecēlos kājās.

—   Vai «Nautils» dodas uz Vanikoro? — es vaicāju.

—   Jā gan, profesora kungs, — kapteinis atbildēja.

—        Un man būs izdevība aplūkot tās slavenās salas, kur nogrima «Busolē» un «Astrolabs»?

—   Ja jūs to vēlaties, profesora kungs,

—   Kad mēs būsim pie Vanikoro?

•— Mēs jau esam klāt, profesora kungs.

Sekodams kapteinim Nēmo, es izgāju uz klāja un kārām acīm aplūkoju visu apvārsni.

Ziemeļaustrumos pacēlās divas vulkāniskas nevienāda lieluma salas, četrdesmit jūdžu plata koraļļu rifu gredzena ieslēgtas. Mēs patlaban bijām pie Vanikoro salas, kuru Dimons Dirvils savā laikā nosauca par «Meklētāja» salu, tieši pretī mazajai Vanu ostai uz 16° 4' dienvidu platuma un 164° 32' garuma. Sala likās apaugusi ar zāli ņo liedaga līdz kalnu augstienēm, kur Kapogo virsotne pacēlās četri simti septiņdesmit sešu tuāžu [11] augstumā.

«Nautils» pa šauru spraugu izbrauca cauri ārējai klinšu joslai un tad iekļuva aiz bangu joslas līcī, kur jūras dziļums bij trīsdesmit vai četrdesmit jūras asis. Zaļojošu tropu augu ēnā es pamanīju kādu duci mežoņu, kuri likās ārkārtīgi pārsteigti par mūsu negaidīto ierašanos. Viņi droši vien šo gareno, melno ķermeni uzskatīja par kādu briesmīgu vali, pret kuru jāaizsargājas.

Bet tai pašā brīdī kapteinis Nēmo apvaicājās, ko es zinot par Laperūza kuģu bojā eju.

—   To pašu, ko zina visi; — es atbildēju,

—        Bet varbūt jūs varat man pastāstīt, ko tad visi zina? — viņš jautāja mazliet ironiski.

—   Labprāt.

Es viņam stāstīju visu, kas man bij zināms no Dimona Dirvila pēdējiem darbiem, kuru saturu lūkošu īsumā attēlot.

Laperūzu un viņa palīgu Delanglu Luijs XIV 1785. gadā

VaniKoro sala.

aizsūtīja ceļojumā apkārt pasaulei. Viņi izbrauca ar kor- vetēm «Busole» un «Astrolabs» un vairs neatgriezās.

1791. gadā Francijas valdība, norūpējusies par šo abu korvetu likteni, sarīkoja divus lielus kuģus «Meklētāju» un «Cerību». Tie izbrauca no Brestas 28. septembrī Brūni Dantrkasto vadībā.

Divus mēnešus vēlāk pēc Bovēna — «Albermala» kapteiņa ziņojuma kuģu paliekas bij manītas Jaungeorgijas krastu tuvumā. Bet Dantrkasto, nekā nezinādams par šīm, taisnību sakot, stipri apšaubāmajām ziņām, devās tieši uz Admiralitātes salām, kuras kapteinis Hanters bij norādījis kā Laperūza bojā ejas vietu.

Viņa meklējumi bij gluži veltīgi. «Meklētājs» un «Cerība», nemaz neapstādamies, nobrauca garām Vanikoro. Viss šis brauciens bij ļoti nelaimīgs, jo kapteinis Dantrkasto, divi viņa palīgi un daudzi matroži dabūja galu.

Kapteinis Dilons, piedzīvojis jūrnieks, labs Klusā okeāna pazinējs, pirmais sazīmēja nogrimušo kuģu vietu. 1824. gada 15. maijā viņa kuģis «Svētais Patriks» nobrauca garām Tikopijai, vienai no Jaunhebridu grupas salām. Tur, laiviņā piebraucis, kāds iedzimtais viņam pārdeva sudraba zobena rokturi, kurā neskaidri bij samanāmi iegra vēti burti. Šis iedzimtais vēl apgalvoja, ka pirms sešiem gadiem, aizbraucis uz Vanikoro, viņš tur redzējis divus eiropiešus, kuri izglābušies no salas zemūdens rifu sadragātā kuģa.

Dilons tad noskārta, ka tie paši bij Laperūza kuģi, kuru pazušana savā laikā uztrauca visu pasauli. Viņš gribēja piebraukt pie Vanikoro, kur, pēc mežoņa nostāstiem, esot atrodamas kuģa paliekas, bet vētras un jūras straumes to aizkavēja.

Dilons atgriezās Kalkutā. Tur viņš ar savu atradumu ieinteresēja Āzijas Sabiedrību un Ostindijas Kompāniju. Viņa rīcībā nodeva kuģi, kuru arī nosauca par «Meklētāju», un 1827. gada 23. janvārī franču pārstāvja pa- A^adībā viņš devās ceļā.

Pēc vairākām pieturām Klusajā okeānā «Meklētājs» 1827. gada 7. jūlijā izmeta enkuru pretim Vanikoro, tajā pašā Vanu līcī, kur patlaban bij iebraucis «Nautils».

Dilons tur atrada daudzas sadragātu kuģu paliekas — dzelzs instrumentus, enkurus, salauztus trīšus, akmeņme- tēju mortīru, astoņpadsmit mārciņu smagu lielgabala lodi, astronomisku instrumentu drazas, kuģa augšdaļas gabalus

un bronzas zvanu ar uzrakstu «Mani izlēja Bazens» un 1785. gada Brestas fabrikas zirni. Nu vairs nebij nekādu šaubu.

Ievācot sīkākas izziņas, Dilons palika katastrofas vietā līdz oktobrim. Pēc tam viņš atstāja Vanikoro, aizbrauca uz Jaunzēlandi un 1828. gada 7. aprīlī izmeta enkuru Kalkutā. Pēc atgriešanās Francijā viņu laipni pieņēma Kārlis X.

Tai pašā laikā Dimons Dirvils, nekā nezinādams par Diloņa meklējumiem, brauca pavisam uz otru pusi meklēt katastrofas vietu. Pēc kāda vaļu mednieka nostāstiem, Lui- ziādas un Jaunkaledonijas mežoņiem esot Sv. Ludviķa krusts un medaļas.

Un tā «Astrolaba» kapteinis Dimons Dirvils izmeta enkuru pie Hobertaunas divus mēnešus pēc tam, kad Dilons bij aizbraucis no Vanikoro. Te viņš dabūja zināt par Diloņa atradumiem un arī par to, ka kāds Džems Hobs, «Uniona» kapteiņa palīgs no Kalkutas, izkāpis vienā no šejienes salām, kas atrodas uz 8° 18' dienvidu platuma un 1156° 30' austrumu garuma, redzējis iedzimto rokās dzelzs stieņus un sarkanas drēbes gabalus, ar ko iedzimtie greznojušies.

Dimons Dirvils, atrazdamies neziņā un neuzticēdamies visai apšaubāmajiem avīžu rakstiem, nolēma braukt pa Diloņa pēdām.

1828. gada 10. februārī «Astrolabs» apstājās pie Tiko- pijas, uzņēma tur par vadoni un tulku salā nometušos dezertieri un devās uz Vanikoro, 12. februārī nokļuva tur, 14, apbrauca tās rifus un tikai 20., visus šķēršļus pārvarējis, izmeta enkuru Vanu ostā.

23. februāri vairāki «Astrolaba» virsnieki apstaigāja salu un pārnesa dažas nenozīmīgas kuģa drazas. Iedzimtie, lietodami noliegšanas un izlocīšanās sistēmu, liedzās viņiem parādīt katastrofas vietu. No aizdomīgās izturēšanās bij noprotams, ka tie apgājušies slikti ar avarējušā kuģa ļaudīm un tagad domāja, ka Dimons Dirvils ieradies atriebties par Laperūzu un tā nelaimīgajiem pavadoņiem.

Dabūjuši dāvanas un pārliecinājušies, ka nedraud ne- kāda izrēķināšanās, viņi 26. februārī aizvadīja kapteiņa I palīgu Zakino bojā ejas vietā.

Triju četru jūras asu dziļumā tur starp Paku un Vanu rifiem gulēja enkuri, lielgabali, kaļķu nosēžņu pārklāti dzelzs un svina stieņi. «Astrolaba» laiviņa un vaļu medībām domātā laiva nobrauca tajā vietā un ar lielām pūlēm izvilka tūkstoš astoņi simti mārciņas smagu enkuru, lielgabalu, kas šāva ar astoņas mārciņas smagām lodēm, svina stieni un divas vara akmeņmetējas mortīras.

Iztaujādams iedzimtos, Dimons Dirvils uzzināja, ka pēc abu kuģu bojā ejas salas apkaimes rifos Laperūzs uzbūvējis no avarējušo kuģu paliekām mazāku kuģi, devies ar to tālākā ceļā un atkal avarējis. Bet, kur īsti, to viņam neviens nevarēja pateikt.

Tad «Astrolaba» kapteinis kādā mangru birzē lika uzcelt pieminekli slavenajam jūrasbraucējam un viņa biedriem — vienkāršu četrstūru piramīdu uz koraļļu pamata. Tur nebij nekādu metāla apkalu, kas varētu iekairināt iedzimtos.

Dimons Dirvils gribēja tūliņ doties tālāk, bet lielākā daļa viņa kuģa ļaužu bij saslimuši ar šajos apvidos tik parasto drudzi, un arī viņš pats jutās grūti slims. Tikai 17. martā bij iespējams aizbraukt.

Bet Francijas valdība, baidīdamās, ka Dimonam Dirvi- lam nebūs zināmi Diloņa atradumi, pa to laiku bij izsūtījusi uz Vanikoro korveti «Bajonete» Legorāna de Tro- melina vadībā, kurš patlaban atradās Amerikas rietumu piekrastē. Divus mēnešus pēc «Astrolaba» aizbraukšanas «Bajonete» piestāja pie Vanikoro, neatrada tur vairs nekādu zīmju no iepriekšējiem kuģiem, tomēr konstatēja, ka piemineklis palicis neskarts.

To visu es pastāstīju kapteinim Nēmo.

—   Tātad vēl nemaz nav zināms, kur nogrimis trešais —■ pie Vanikoro salas būvētais kuģis? — viņš vaicāja.

—   Nē, nav zināms.

Kapteinis Nēmo neatbildēja nekā, tikai deva man zīmi sekot viņam lielajā salonā. «Nautils» atkal bij' ieniris dažus metrus zem ūdens līmeņa, un iluminatoru aizvari atvērās.

Es steidzos pie iluminatora un tur koraļļu spraugās ieraudzīju neskaitāmus sifonoforu, alcionāriju, korofilgu, glifizidonu, pomferidu, diakopu un holocentru barus virpuļojam kopā ar dažādām zivju sugām, un zem visas šās drūzmas es redzēju dzelzs daļas, enkurus, lielgabalus, lodes, ceļamās ķēdes, priekšvadni; visi šie priekšmeti bij apauguši ar zoofītiem.

Kamēr es aplūkoju visas šīs bēdīgās paliekas, kapteinis Nēmo nopietni sacīja:

Es ieraudzīju nodzeltējušu, tomēr vēl labi salasāmu rokrakstu žūksni,

—   Kapteinis Laperūzs ar saviem kuģiem «Busole» un «Astrolabs» izbrauca 1785. gada 7. decembrī. Vispirms viņš izkāpa malā Botani-Beijā, apmeklēja Sabiedrības salas un Jaunkaledoniju, tad devās uz Santakrusu un apstājās pie Naomkas Havaju salu grupā. Pēc tam viņa kuģi piebrauca pie nepazīstama Vanikoro salas rifa. «Busole» brauca pirmā un uzskrēja sēklī salas dienvidu pusē. «Astrolabs» steidzās palīgā un tāpat uzskrēja sēklī, Pirmais kuģis turpat vai tai pašā brīdī tika sadragāts. Turpretim otrais, nosēdies uz sēkļa aizvēja pusē, vairākas dienas noturējās virs ūdens. Iedzimtie avarējušo kuģu ļaudis uzņēma diezgan labi. Tie nometās salā un no abu kuģu paliekām uzbūvēja nelielu kuģīti. Daži matroži labprātīgi palika Vanikoro salā. Pārējie, pa lielākajai daļai slimi un vārgi, aizbrauca Laperūzam līdzi. Viņi devās uz Zālamana salām un visi aizgāja bojā šās grupas galvenās salas apkaimē starp Maldu un Mierinājuma klinšu ragiem,

—   Kā jūs visu to zināt? — es iesaucos.

—   Redzat, to es atradu beidzamajā katastrofas vietā.

Kapteinis Nēmo parādīja man skārda kastīti ar franču

ģerboni. Kastīte sālsūdenī bij gluži saēsta. Viņš atvēra to, un es ieraudzīju nodzeltējušu, tomēr "vēl labi salasāmu rokrakstu žūksni.

Tur bij jūrlietu ministra rīkojumi kapteinim Laperūzam ar Luija XVI atzīmēm uz malām!

—   Jūrniekam tā ir skaista nāve! — izsaucās kapteinis Nēmo. — Koraļļu kaps ir visklusākais, kādu vien var vēlēties. Kaut liktenis man un maniem biedriem arī novēlētu tādu pašu!

## XX. TORRESA JŪRAS ŠAURUMS

Naktī no 27. uz 28. decembri «Nautils» atstāja Vanikoro un ārkārtīgi ātri devās projām dienvidrietumu virzienā. Trijās dienās kuģis nobrauca septiņi simti piecdesmit ljē lielu atstatumu starp Laperūza salu grupu un Jaungvinejas dienvidaustrumu krastu.

1868. gada 1. janvāra rītā Konsels iznāca pie manis uz klāja.

«— Vai profesora kungs atļaus, — brašais puisis teica,

—   novēlēt viņam laimīgu Jaungadu?

—    Protams, Konsel! Tikai gluži tāpat, it kā es patlaban būtu Parīzē, savā Botāniskā dārza kabinetā. Pieņemu tavu apsveikumu un pateicos. Es gan gribētu vaicāt — ko tu saproti ar vārdiem «laimīgu Jaungadu» tajos apstākļos, kādos mēs atrodamies? Vai tu šo laimi saskati mūsu gūstniecības nobeigumā vai šā dīvainā ceļojuma turpinājumā?

—    Patiešām, — Konsels atbildēja, — es nezinu, ko profesora kungam sacīt. Tiesa, mēs šeit pieredzam brīnišķas lietas, un divu mēnešu laikā par garlaicību sūdzēties mums nav bijis iemesla. Bet pēdējais brīnums vienmēr vispārsteidzošākais, un, ja tā turpināsies, es nezinu, kā tas viss beigsies! Man šķiet, ka tāda izdevība mums nekad vairs negadīsies.

—   Nekad, Konsel.

—   Turklāt kapteinis Nēmo pilnīgi attaisno savu latīņu vārdu. Viņš mūs nemaz neapgrūtina, liekas, ka viņa nepavisam nebūtu pasaulē.

—   Pilnīgi pareizi, Konsel!

—   Tāpēc domāju, ka profesora kungam nebūs nepatīkami, ja teikšu, ka šis gads būs laimīgs tad, ja varēsim dabūt redzēt itin visu …

—   Itin visu redzēt, Konsel! Tas gan laikam būs pārāk ilgi. Un ko domā Neds Lends?

—   Neds Lends domā gluži pretēji, — Konsels atteica.

—    Viņam ir prozaisks saprāts un valdonīgs vēders. Viņam apnicis ik dienas aplūkot zivis un ēst tās. Kā īsts anglosaksis viņš nevar iztikt bez vīna, maizes un gaļas; Neds Lends pieradis pie bifšteka un nebaidās mērenas degvīna vai džina devas.

—   Par sevi es varu teikt, Konsel, ka šajā ziņā nemaz nejūtos slikti un esmu gluži labi pielāgojies šā kuģa režīmam.

—    Es arī, — Konsels atbildēja. — Tāpēc tikpat cieši esmu noņēmies palikt kā meistars Lends bēgt. Tātad, ja šis jaunais gads nebūs laimīgs man, tad tāds būs Nedam Lendam, un otrādi. Tādā kārtā viens no mums katrā ziņā būs apmierināts. Un es beidzot profesora kungam novēlu tieši to, ko profesora kungs vēlas.

—       Paldies, Konsel! Tikai par dāvanām gan ieminies kādreiz vēlāk, bet šimbrīžam apmierinies ar sirsnīgu rokas spiedienu. Patlaban man vairāk nav iespējams.

— Profesora kungs vēl nekad nav bijis tik devīgs, — Konsels atteica.

Pēc tam krietnais puisis aizgāja.

2. janvārī mēs jau bijām nobraukuši vienpadsmit tūkstoši trīs simti četrdesmit jūdzes jeb pieci tūkstoši divi simti piecdesmit ljē pēc izbraukšanas no Japānas jūras. «Nautila» priekšā tagad bij bīstamie Koraļļu jūras ūdeņi iepretim Austrālijas ziemeļaustrumu krastiem. Mūsu kuģis dažu jūdžu atstatumā nobrauca garām nodevīgajam sēklim, uz kura Kuka kuģi 1770. gada 10. jūnijā tikko neaizgāja bojā. Kuka kuģis uzdūrās kādai klintij un nenogrima tikai tāpēc, ka koraļļu gabals, kas to ielauza, bij atlūzis un palicis turpat caurumā.

Es ļoti vēlējos aplūkot šo trīs simti sešdesmit ljē garo zemūdens rifu, pret kuru nemitīgi putās sakultā jūra gāzās ar šausmīgu spēku un pērkona dārdu. Bet tajā brīdī «Nautils» ar slīpu stūres pagriezienu mūs aizrāva lielā dziļumā, un man nelaimējās aplūkot šīs augstās koraļļu sienas. Bij jāapmierinās ar dažādām mūsu tīklu izzvejotām zivju sugām. Starp tām bij kāda skumbriju pasuga tunču lielumā, ar šķērssvītrām gar zilganajiem sāniem, kuras nozūd, tiklīdz zivs nobeidzas. Šīs zivis bariem sekoja kuģim un piegādāja mums lielisku pārtiku. Tiklos gadījās arī jūras karūsas, ne garākas par pieciem centimetriem, tās garšoja kā doradas; bij arī lidojošās zivis, īstas jūras bezdelīgas, kas tumšās naktīs ar savu fosfora spīdumu apgaismoja ūdeni un gaisu. Starp moluskiem un zoofītiem es tīkla acīs atradu ieķērušās arī alcionārijas, «āmuriņus», kadranus, ceritas, hialas. No augiem te bij sastopamas krāšņas peldošās aļģes, laminārijas un makro- cistas ar gļotainām porām; es ievācu arī brīnišķīgo Ne- mastoma gelirtiaroide, kura jāpieskaita vislielākajiem muzeju retumiem.

Pēc četru dienu brauciena pa Koraļļu jūru 4. janvārī mēs ieraudzījām Jaungvinejas krastus. Kapteinis Nēmo pastāstīja, ka viņš esot nodomājis pa Torresa jūras šaurumu iekļūt Indijas okeānā. Tas arī bij viss, ko es dabūju zināt. Nedam bij liels prieks, jo mēs tuvojāmies Eiropas jūrām.

Torresa šaurumu uzskata par tikpat bīstamu kā Koraļ]u jūru, jo tajā atrodas daudz rifu un gar tā krastmalām dzīvo mežonīgās papuasu ciltis. Šis šaurums atdala Austrāliju no Jaungviņējas.

Jaungvineja ir četri simti ljē gara un simt trīsdesmit ljē plata, bet tās platību rēķina uz četrdesmit tūkstošiem ģeogrāfisko ljē. Tā atrodas uz 0° 19' un 10° 2' dienvidu platuma un 128° 23' un 146° 15' garuma. Ap pusdienas laiku, kad kapteiņa palīgs mērīja saules augstumu, es saskatīju salas līdzenumam pāri paceļamies Arfalksa kalnāju, kas slējās augšup pa terasēm un nobeidzās ar smailām virsotnēm.

Šo jūras šaurumu atklāja portugālis Fransisko Serrāno 1511. gadā, pēc tam to apmeklējuši daudzi pasaules apbraucēji: dons Hosē de Menezess 1526., Grihalva 1527., spāniešu ģenrālis Aivars de Saavedra 1528., Hugo Ortess 1545., holandietis Sautens 1616., Nikolā Sruiks 1753. gadā; pēc tam Tasmans Darmjē, Fimels, Karterē, Edvardss, Bu- genvils, Kuks, Forests, Maklūrs un Dantrkasto 1792., Dip- reijs 1823. un Dimons Dirvils 1827. gadā. «Te ir visu Me- lanēzijas melnādaino šūpulis,» bij teicis Rienci, un tāpēc es nebrīnītos, ja šajā ceļojumā gadījums man atļautu iepazīties ar bīstamajiem andamaniešiem.

Tātad «Nautils» bij nokļuvis pie viena no visbīstamākajiem jūras šaurumiem, kurā paši drosmīgākie jūrnieki tikko uzdrošinās iebraukt, pie šauruma, pa kuru izbrauca Luijs Torress, atgriezdamies no ceļojuma pa dienvidu jūrām Melanēzijā, un kur Dimona Dirvila korvetes 1840. gadā uzskrēja sēklī, pie tam tikko neaizgāja bojā ar visu kravu un ļaudīm. Pat «Nautilam», tik drošam pret visām jūras briesmām, nācās sargāties no koraļļu rifiem.

Torresa šaurums ir aptuveni trīsdesmit četras ljē plats, piesēts neskaitāmām salām, saliņām, rifiem un klintīm, tāpēc gandrīz nav iespējams izbraukt tam cauri. To ievērojot, arī kapteinis Nēmo visai rūpīgi gatavojās šim braucienam. Viļņu virspusē šūpodamies, «Nautils» palēnām slīda uz priekšu.

Izlietodami gadījumu, mēs ar abiem saviem biedriem bijām novietojušies uz allaž tukšā klāja. Mums priekšā bij stūrmaņa kabīne, un, ja nemaldos, arī pats kapteinis Nēmo atradās tur un personiski vadīja «Nautilu».

Man priekšā bij vislabākās jūras šauruma kartes, kuras zīmējuši inženieris hidrogrāfs Vengandons Dimulēris un mičmanis Kupvāns-Dibuā, tagadējais admirālis, majora Dimona Dirvila.pēdējā pasaules apceļojuma dalībnieks. Līdz ar kapteiņa Kinga zīmētajām tās bij vissīkākās kartes, pēc kurām orientēties šīs šaurās spraugas jūklī, un es tās pētīju ar vislielāko uzmanību.

Jūra nikni mutuļoja ap «Nautilu». No dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem straume skrēja ar divarpus jūdzes lielu ātrumu, un viļņi plīsa pret koraļļu rifiem, kas nemitīgi rēgojās virs ūdens.

—   Kas par negantu jūru! — Neds Lends teica.

—   Patiešām nejauka, — es atsaucos, — un nepiemērota pat tādam kuģim kā «Nautils».

—   Jādomā, ka šis nolādētais kapteinis labi zina savu ceļu, — kanādietis piemetināja. — Es redzu koraļļu šķautnes, kurām pieduroties vien kuģis sadruptu gabalu gabalos!

Stāvoklis tiešām bij bīstams, tomēr «Nautils» it kā ar burvības izmaņu slīdēja pa šo drausmīgo klinšu spraugām. Viņš nebūt neturējās pa Dimona Dirvila «Astrolaba» un «Centības» avārijas ceļu, bet virzījās vairāk pret ziemeļiem, nobrauca ap Mereja salu un pagriezās uz dienvidrietumiem pret Kumberlenda šaurumu. Man jau šķita, ka tas dosies tieši uz šaurumu, bet tad kuģis spēji pavērsās atpakaļ uz ziemeļrietumiem, izslīda pa neskaitāmu nepazīstamu salu un saliņu spraugām un izbrauca pretim Taunda salai un Bīstamajam kanālam.

Es atkal jautāju sev, vai kapteinis Nēmo, būdams pārdrošs līdz neprātam, tiešām dosies tajā spraugā, kur Dimona Dirvila korvetes uzskrēja sēklī, kad kuģis otrreiz mainīja virzienu, pavērsās tieši pret rietumiem un brauca uz Gveboroaras salu.

Bij ap trim pēcpusdienā. Viļņi bij aprimušies un jūras paisums sasniedzis gandrīz visaugstāko pakāpi. «Nautils» tuvojās šai salai, kuru ar tās pandāniem apaugušo krastmalu es vēl tagad tikpat kā redzu. Mēs no tās bijām ap divi jūdzes attālu. Piepeši spējš trieciens nogāza mani zemē. «Nautils» bij atdūries pret kādu zemūdens klinti un palika stāvam, mazliet uz kreiso pusi sašķiebies.

Atkal kājās piecēlies, es uz klāja ieraudzīju kapteini Nēmo ar tā palīgu. Viņi aplūkoja kuģa stāvokli un pārmija pāris vārdu savā nesaprotamajā valodā.

Tāds nu bij stāvoklis. Divi jūdzes attālu pāri kuģa labajiem sāniem bij redzama Gveboroaras sala, izstiepusies no ziemeļiem uz rietumiem kā milzeņa roka. Dienvidaustrumu pusē jau parādījās vairākas bēguma atsegtas

«Nautils» bij atduries pret kādu zemūdens klinti.

koraļļu rifu šķautnes. Mēs bijām pilnīgi uz sēkļa jūrā, kur paisumi nav lieli, un tāpēc izredzes «Nautila» pacelšanai bij visai mazas. Stipri būvētais kuģa korpuss gan nemaz nebij iedragāts. Bet, ja arī tam nebij ne lauzuma, ne sūces, tomēr kapteiņa Nēmo zemūdens kuģim draudēja liktenis uz visiem laikiem palikt pienaglotam uz šās klints.

Kamēr man tādas domas jaucās pa galvu, kapteinis Nēmo, allaž nosvērts, nerādījās ne uztraukts, ne saniknots.

—     Nelaimes gadījums? — es iejautājos.

—   Nē, tikai gadījums, — viņš atbildēja.

—   Bet gadījums, — es piebildu, — kura dēļ jums varbūt būs jāpaliek par ienīstās zemes iemītnieku.

Kapteinis Nēmo ar savādu skatienu pavērās manī, tad atraidoši pakratīja galvu. Viņš man lika saprast pietiekami skaidri, ka nekas to nepiespiedīs spert kāju uz sauszemes. Pēc acumirkļa viņš teica:

—    Un vispār, Aronaksa kungs, «Nautils» nemaz nav apdraudēts. Vēl viņš jūs aizvizinās visbrīnišķīgākajos okeāna apvidos. Mūsu ceļojums tikko sācies, un es nevēlos tik drīz atteikties no jūsu pavadonības goda.

—   Tomēr, kaptein Nēmo, — es atbildēju, nereaģēdams uz zobgalību viņa pēdējā teikumā, — «Nautils» uzskrēja sēklī klajā jūrā paisuma laikā, bet paisums Klusajā okeānā parasti nav diez cik liels. Un, ja nu jūs negribēsiet izmest visu balastu — man tas liekas pavisam neiespējami —, tad nesaprotu, kā jūs kuģi dabūsiet nost no klints.

—   Jums taisnība, profesora kungs, paisums Klusajā okeānā nav liels, — kapteinis Nēmo man atbildēja, — bet Torresa šaurumā starpība starp uzplūdu un atplūdu līmeņiem tomēr ir pusotra metra. Šodien mums ir 4. janvāris, tātad pēc piecām dienām būs pilns mēness. Man būtu liels brīnums, ja šis patīkamais pilnais spīdeklis ūdens līmeni nepaceltu pietiekami augstu un tā neizdarītu man pakalpojumu, kādu es tikai 110 viņa vienīgā varu pieņemt.

To teicis, kapteinis Nēmo sekoja savam palīgam un devās pa trapu lejā «Nautila» telpā. Kuģis joprojām palika stāvam, itin kā koraļļu polipi būtu to jau iemūrējuši savā nesadragājamā cementā.

—   Nu, profesora kungs? — Neds Lends apvaicājās, pēc kapteiņa aiziešanas uzkāpis pie manis.

—       Labi, draugs Ned, mēs nogaidīsim 9. janvāra paisumu, Jo, izrādās, mēness būs tik laipns un nocels mūs no sēkja.

—   Tik vienkārši?

—   Tik vienkārši.

—   Un kapteinis nemaz nedomā izmest attālāk enkurus, laist darbā mašīnas un ar ķēžu palīdzību lūkot nokļūt no klints?

—   Kāpēc, ja pietiek ar paisumu? — Konsels vientiesīgi piezīmēja.

Kanādietis paskatījās Konselā un paraustīja plecus. Vecs jūrnieks tādu metodi nevarēja atzīt.

—   Profesora kungs, — viņš teica, — varat man ticēt, ka šī dzelzs mučele vairāk nebrauks ne pa ūdens virsu, ne zem ūdens. Tā der vairs tikai nojaukšanai. Man šķiet, ka patlaban pienācis laiks izbeigt mūsu savienību ar kapteini Nēmo.

—   Draugs Ned, — es atbildēju, — es nebūt vēl neesmu atmetis visas cerības kā jūs par «Nautila» iespējām; pēc četrām dienām mēs dabūsim redzēt, ko spēj Klusā okeāna paisums. Pie tam jūsu bēgšanas priekšlikums būtu pieņemams kaut kur Anglijas vai Provansas krastu tuvumā. Jaungvinejas apkaimē tas ir pavisam kas cits, un šim pēļdējam līdzeklim laika būs allaž pietiekami, ja «Nautils» tiešām paliks uz sēkļa, ko es ieskatu par visai nepatīkamu gadījumu.

—   Bet tad vismaz noderētu palūkot šo zemi? — Neds Lends tielējās. — Tur ir sala. Uz šās salas aug koki. Zem šiem kokiem droši vien ir sauszemes dzīvnieki, kas noder kotletēm un bifštekam, ko es tagad labprāt nobaudītu.

—    Šajā ziņā draugam Nedam taisnība, — iejaucās Konsels, — un es pievienojos viņa domām. Vai profesora kungs nevarētu pierunāt kapteini Nēmo izcelt mūs malā — ja ne vairāk, tad lai mēs pavisam neaizmirstu soļot pa mūsu planētas cietākajām vietām?

—   Palūgt varu, — es atteicu, — bet viņš droši vien nepiekritīs.

—   Ja profesora kungs pamēģinātu, — Konsels neatlaidās, — vismaz dabūtu zināt, cik daudz mēs varam rēķināties ar kapteiņa laipnību.

Par lielu pārsteigumu, kapteinis atļāva, ko es viņam lūdzu. Viņš to darīja ļoti laipni un labvēlīgi, neprasījis no manis pat solījumu griezties atpakaļ. Bet gājiens pa Jaungvinejas salām ir briesmu pilns — es nevaru Nedam

Lendam ieteikt izkāpt malā. Labāk tad palikt par cietumnieku uz «Nautila» nekā krist papuasu nagos.

Laiva bij apsolīta mūsu rīcībā rīt no rīta. Es nemēģināju uzzināt, vai kapteinis Nēmo pats arī piebiedrosies mums. Man bij prātā, ka pat neviens no kuģa ļaudīm mūs nepavadīs, bet Nedam Lendam vienam pašam būs jātiek galā ar šo braucienu. Tomēr zeme nebij daudz tālāk par divām jūdzēm, un kanādietim tā bij vienkārši rotaļa — izvadīt vieglo laivu pa lielajiem kuģiem tik bīstamām rifu spraugām.

5. janvāra rītā laivu izcēla no tās nišas un pāri klājam nolaida jūrā. Divu cilvēku pietika šim darbam. Airi jau bij duļļos, mums atlika tikai sēsties savās vietās.

Ap astoņiem mēs, elektriskām šautenēm un cirvjiem apbruņojušies, aizbraucām no «Nautila». Jūra bij diezgan rāma. No zemes pūta lēns vējiņš. Konsels un es airējām dūšīgi, kamēr Neds Lends stūrēja laivu pa šaurajām spraugām starp rifiem un akmeņiem. Laiva bij viegli vadāma un ātri slīdēja uz priekšu.

Neds Lends nevarēja apvaldīt savu prieku. Tas bij cietumam izbēdzis arestants, kuram prātā nenāca vairs griezties atpakaļ.

—   Gaļu! — viņš izsaucās. — Mēs atkal dabūsim ēst gaļu un kādu vēl! īstu meža medījumu gaļu! Protams, bez maizes. Es nesaku, ka zivis sliktas, bet nevar taču no tām vien pārtikt. Svaiga, uz karstām oglēm cepta medījuma gaļa mums būs tik patīkama pārmaiņa.

—   Gardēdis! — Konsels atsaucās. — No viņa pļāpām man siekalas satek mutē.

—   Vēl būtu jāzina, — es teicu, — vai šajos mežos vispār sastopams medījums vai arī tas ir tik liels, ka pats mednieks tam viegli var kļūt par laupījumu.

—   Ak ko, Aronaksa kungs! — kanādietis atsaucās, pie tam paspīda cirvja asmenim līdzīgie zobi. — Ja cita četrkāja tajā salā nebūs, es ēdīšu tīģeri — tīģera fileju.

—   Draugs Neds ir bīstams, — Konsels piezīmēja.

—   Lai 11u kā, — Neds Lends atsaucās, — vai nu tas ir četrkājis bez spalvām, vai spalvains divkājis — pirmais šāviens piekrīt man!

—   Nu, — es atteicu, — meistars Lends atkal ar savām pārmērībām!

—   Nebaidieties nekā, Aronaksa kungs, — kanādietis atsaucās, — airējiet droši! Nepaies ne divdesmit piecas minūtes, un es jums pasniegšu paša pagatavotu ēdienu.

Pusdeviņos «Nautila» laiva, laimīgi tikusi pāri Gveboroaras salas koraļļu gredzenam, viegli izbrauca un apstājās smilkšu sēklī.

## XXI. DAŽAS DIENAS UZ SAUSZEMES

Es diezgan asi sajutu, ka pieskaros sauszemei. Neds Lends ar kāju pamīņāja zemi, it kā gatavodamies paņemt to savā īpašumā. Bet bij pagājuši tikai divi mēneši, kopš mēs, pēc kapteiņa Nēmo izteiciena, kļuvuši «Nautila» pasažieri, patiesību sakot, — viņa cietumnieki.

Pēc dažām minūtēm mēs bijām jau šautenes šāviena attālu no krasta. Zeme gandrīz pilnīgi sastāvēja no koraļļu kaļķa, bet dažu izsusējušu upju gultnēs bij redzamas granītakmeņu šķeltnes, kas norādīja, ka šī sala pieder pie senas ģeoloģiskas formācijas.

Visu apvārsni aizēnoja brīnišķīgu mežu loks. Milzīgus kokus, pat ar divi simti pēdu gariem stumbriem, sapīņoja kopā liānu vītnes, kuras vieglajā vējiņā līgojās kā īstens, dzīvs šūpuļtīkls. Tur bij cieši sapinušās mimozas, gumij- koki, kazuarinas, tīkkoki, hibiski, pandāni un palmas; zem to zaļajām velvēm milzeņu stumbru pakājē auga orhidejas, tauriņzieži un papardes.

Bet kanādietis maz vēroja šo Jaungvinejas skaisto augu dažādību, derīgo viņš allaž stādīja augstāk par skaisto. Ieraudzījis kokospalmu, viņš notrauca dažus augļus, pāršķēla čaulu, un mēs dzērām augļu pienu un ēdām kodolu ar tādu baudu, it kā spītētu «Nautila» režīmam.

—   Lielisks! — Neds Lends iesaucās.

—   Patiešām labs! — Konsels piekrita.

—   Es domāju, — kanādietis prātoja, — kapteinim Nēmo nekas nebūs pretī, ja mēs kokosriekstu krājumu aizvedam arī uz kuģa.

—   Es arī domāju tāpat, — es atbildēju, — tikai neticu, vai viņš tos ēdīs.

—   Jo ļaunāk priekš viņa! — Konsels piebilda.

—   Un jo labāk priekš mums! — kanādietis atsaucās. — Mums paliks toties vairāk.

—   Vienu vārdu, meistar Lend, — es ieminējos, kad har- pūnists grasījās apstrādāt otru palmu. — Kokosrieksti ir laba lieta, bet, pirms ar tiem piepildām laivu, derētu palūkot, vai ceļā nav vēl citi tikpat noderīgi produkti. Svaigi sakņaugi būtu patīkama piedeva «Nautila» pusdienām.

—   Profesora kungam taisnība, — Konsels piekrita. — Es ieteicu sadalīt laivā trīs vietas: vienu augļiem, otru sakņaugiem un trešo medījumam, lai gan dzīvniekus es vēl neesmu manījis.

—   Konsel, — kanādietis atbildēja, — nevajag izsamist!

•— Turpināsim ekskursiju, — es vedināju, — bet acis

paturēsim vaļā. Lai gan sala liekas neapdzīvota, tomēr — kas zina, vai šeit neslēpjas kādi cilvēki, kuri medījuma ziņā mazāk izvēlīgi nekā mēs.

—   Ha! Ha! — Neds Lends smējās, zīmīgi klabinādams zobus.

—   Nu, nu, Ned! — Konsels iesaucās.

—   Patiešām, — kanādietis attrauca, — es sāku saprast kanibālisma jaukumus.

—    Ko jūs te pļāpājat, Ned? — Konsels errīgi atsaucās. — Jūs esat kanibāls! Turpmāk es ar jums kajītē vairs nevarēšu būt drošs! Kādā rītā es tur varu pamosties, pusē apēsts.

—   Draugs Konsel, es jūs mīlu ļoti, tomēr ne tik stipri, lai bez vajadzības apēstu.

—   Tam es negribu ticēt, — Konsels atbildēja. — Dosimies medībās! Mums katrā ziņā nepieciešams nošaut dažus dzīvniekus, lai apmierinātu šito kanibālu. Citādi profesora kungs kādā rītā atradīs tikai apskrubinātus kauliņus, kas palikuši pāri no viņa sulaiņa.

Tā mēļodami, mēs bijām jau iegājuši meža velvju ēnā un divu stundu laikā izstaigājām to krustām šķērsām.

Barības augus meklējot, mums nejauši laimējās uziet vienu no svarīgākajiem tropu joslas augiem, kādu līdz šim trūka uz mūsu kuģa.

Es še runāju par Gveboroaras salā bagātīgi sastopamo maizes koku. Galvenokārt šeit auga pasuga bez kauliņiem, ko malajiešu valodā sauc par «rimu».

No citiem šis koks atšķiras ar savu slaido, četrdesmit pēdas garo stumbru. Tā skaisti apaļais vainags ar lielām, šķelsnainām lapām dabzinātniekam tūliņ norādīja, ka tas ir maizes koks, ko izdevīgi kultivē arī Maskareņa salās. No zaļās lapotnes raudzījās lieli, decimetru garš bumbveidīgi aug|i ar sešstūrveidīgām šņīpām. Tas ir neatsverami noderīgs augs, ko daba dāvinājusi apgabaliem, kur nav labības, un kas bez jebkādas kopšanas astoņus mēnešus gadā sniedz cilvēkam savus augļus.

Neds Lends labi pazina šos augļus. Savos neskaitāmajos ceļojumos viņš tos jau bij ēdis un labi prata pagatavot no tiem gardus ēdienus. Tagad, ieraudzījis augļus, viņš juta lielu kāri un nespēja savaldīties.

—    Profesora kungs, — viņš teica, — es nomiršu, ja nedabūšu nobaudīt maizes koka mīklu!

—    Nobaudiet vien, draugs Ned, nobaudiet, cik jums tīk. Mēs jau esam šeit, lai taisītu mēģinājumus. Izmēģināsim!

—   Tas neprasīs daudz laika, — kanādietis piezīmēja.

Ar lēcas palīdzību viņš aizdedzināja sausas malkas

sārtu, un tas uzliesmoja žirgti. Pa to laiku mēs ar Kon- selu izmeklējām labākos maizes koka augļus. Daži starp tiem vēl nebij pilnīgi nogatavojušies — bieza miza apklāja to balto, cīpslaino mīkstumu. Bet daudzi bij jau dzelteni un gaļīgi un, likās, gaidīja tikai novācēju.

Šajos augļos kauliņu nebij. Kādu duci 110 tiem Konsels aiznesa Nedam Lendam. Viņš sagrieza tos biezās šķēlēs un salika uz kvēlojošām oglēm. Tā rīkodamies, viņš sacīja:

—    Jūs redzēsiet, profesora kungs, cik šī maize ir garšīga.

—   It sevišķi kad tik ilgu laiku bij jāiztiek bez tās.

—    Tā vairs nav tikai maize, — kanādietis papildināja, — tas ir sevišķs, smalks cepums. Vai jūs, profesora kungs, to nekad neesat ēdis?

—   Nē, Ned.

—    Nu, tad sagatavojieties nobaudīt kaut ko pavisam sevišķu. Lai es tad vairs neesmu harpūnistu karalis, ja jūs nepalūgsiet vēl!

Pēc kāda brīža ugunī novietotie augļi bij jau gluži apogļojušies. Vidū varēja redzēt maizes mīkstumam līdzīgu un pēc artišokiem smaržojošu mīklu.

Jāatzīstas, šī maize patiešām bij lieliska un es to ēdu ar ārkārtīgu baudu.

—    Par nelaimi, — es teicu, — šāda mīkla nav uzglabājama svaiga, un tāpēc man liekas gluži velti vest kādu krājumu uz kuģi.

—    Ko jūs runājat, profesora kungs! — Neds Lends iesaucās. — Jūs runājat tikai kā dabzinātnieks, kamēr es rīkojos kā maiznieks. Konsel, savāciet vēl šos augļus, atpakaļ nākdami, mēs tos paņemsim līdzi.

—        Un kā jūs domājat tos konservēt? — es kanādietim vaicāju.

—        No to mīkstuma es pagatavošu mīklu, kas nebojājas un ko tāpēc var uzglabāt, cik ilgi vajadzīgs. Kad vajadzēs, es izcepšu to kuģa plītī, un, neskatoties uz diezgan sīvo skābumu, jūs teiksiet, ka tā tomēr ir visai garšīga maize.

—        Tagad es redzu, meistar Ned, ka šai maizei netrūkst nevienas labas īpašības!…

—   Tomēr, profesora kungs, — kanādietis atbildēja,

—   tai vēl jāpieliek daži augļi vai, mazākais, daži sakņaugi.

—   Nu, tad meklēsim tos augļus un sakņaugus.

Kad maizes koka augļi bij savākti, mēs devāmies tālāk meklēt papildinājumus savām «sauszemes» pusdienām.

Mūsu meklējumi nebij velti, un ap pusdienas laiku mēs bijām jau savākuši prāvu krājumu banānu. Šie smalkie tropisko apvidu augļi nogatavojas cauru gadu; malajieši tos sauc par «pizangiem» un ēd tāpat neceptus. Līdz ar banāniem mēs vēl salasījām garšīgos mango un neredzēti lielus ananasus. Šis darbs aizņēma lielo daļu mūsu laika, bet to mums tomēr nenācās nožēlot…

Konsels visu laiku vēroja Nedu. Harpūnists soļoja pa priekšu un, pa mežu iedams, ar drošu roku rāva nost augļus, kuriem vajadzēja papildināt mūsu pārtikas krājumus.

—        Nu beidzot taču mums vairs nekā netrūkst, draugs Ned, — Konsels ieminējās.

—   Hm… — kanādietis noņurdēja.

—   Ko? Vai jums vēl nepietiek?

•— No visiem šiem augiem neiznāk nekāds ēdiens, — Neds atbildēja. — Tas ir deserts, ēdiena piedevas. Bet kur tad zupa? Kur cepetis?

—        Patiešām, — es ieminējos, —■ Neds apsolīja mums kotletes, bet par tām gan stipri jāšaubās.

—        Profesora kungs, — harpūnists atteica, — medības ne tikai nav nobeigtas — tās vēl nav sākušās. Pacietību! Gan jau mēs galu galā sastapsim kādu spārnoto vai četrkājaino dzīvnieku — ja ne šeit, tad droši vien kādā citā vietā …

—   Un, ja ne šodien, tad rīt, — Konsels piemetināja,

—   jo pārāk tālu aiziet mēs nedrīkstam. Es pat ieteicu atgriezties pie laivas.

—   Ko? Jau tagad! — Neds iesaucās.

—   Mums jau pirms nakts jābūt atpakaļ, — es atbalstīju Konselu.

—   Bet cik tagad ir pulkstenis? — kanādietis jautāja.

—   Mazākais, divi pēc pusdienas, -— Konsels atteica.

—   Cik ātri laiks aizskrien uz sauszemes! — meistars Neds Lends iesaucās, skumji nopūzdamies.

—   Uz priekšu! — Konsels skubināja.

Mēs gājām atpakaļ pa mežu, pa ceļam papildinādami savus krāj umus ar kāpostu palmu lapām, pēc kurām bij jārāpjas pašās koku galotnēs, un sīkām pupām, ko malajieši sauc par «abru».

Pārpārēm apkrāvušies, mēs nonācām pie laivas. Neds Lends tomēr vēl nebij apmierināts. Taču liktenis viņam bij labvēlīgs. Laivā iekravādamies, viņš ieraudzīja vairākas sāgo palmas, divdesmit piecas līdz trīsdesmit pēdas augstas. Tikpat derīgas kā maizes koki — tās skaitāmas pie visvērtīgākajiem Malajas floras pārstāvjiem.

Sāgo palmas aug savvaļā un, tāpat kā zīda koki, vairojas no sēklām un atvasēm.

Neds Lends zināja, kā ar tām apieties. Cirvi paņēmis, viņš sāka spēcīgi cirst, un drīz vien divas vai trīs sāgo palmas gulēja zemē. Tās bij jau pietiekami nobriedušas, par ko varēja spriest 110 baltu putekļu klātām lapām.

Es vēroju kanādieti vairāk kā dabzinātnieks, mazāk kā izsalcis cilvēks. Viņš vispirms atšķēla katram stumbram vienu sloksni pirksta platumā — zem tās slēpās vesels tīkls neatraisāmā mezglā satinušos šķiedru ar lipīgiem miltiem. Šie milti bij sāgo — barojoša ēdamviela, no kuras galvenokārt pārtiek melanēziešu ciltis.

Neds Lends pagaidām sacirta šos stumbrus gabalos, it kā sagatavotu tos malkai, atstādams miltu ievākšanu vēlākam laikam. Milti pēc tam vēl bij sijājami, lai atšķirtu nost šķiedru piemaisījumus, saulē žāvējami un tad traukos sacietināmi.

Pēdīgi ap pieciem pēcpusdienā, laivu ar visām savām bagātībām piekrāvuši, mēs pametām krastu un pēc pusstundas bijām uz «Nautila». Neviens nerādījās mūs saņemt. Milzīgais tērauda cilindrs likās pilnīgi pamests. Kad bijām novietojuši kravu, es devos savā kajītē. Tur vakariņas man jau bij galdā. Paēdis likos gulēt.

Nākamajā rītā, 6. janvārī, uz kuģa neatgadījās nekas jauns. Iekštelpās nedzirdēja ne mazākā troksnīša,

Neds Lends sāka cirst.

nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes. Laiva šūpojās «Nau- tilam» blakus — turpat, kur mēs to bijām pametuši. Tad mēs norunājām braukt vēlreiz uz Gveboroaras salu. Neds Lends cerēja, ka medību ziņā laimēsies labāk nekā vakar, un vēlējās aplūkot kādu citu meža daļu.

Ar saules lēktu mēs bijām ceļā. Viļņu nesta, laiva pēc īsa brīža bij jau pie salas.

Mēs izkāpām malā un, nodomājuši, ka vislabāk ir ■ paļauties uz kanādieša instinktu, sekojām viņam, lai gan viņa garajām kājām tikt līdzi bij visai grūti.

Neds Lends kāpa krastā vairāk uz rietumu pusi, tad, pār- bridis braslā vairākas upes, aizsniedza augsto līdzenumu, kuru no visām pusēm ieslēdza brīnišķi meži. Daži zivju dzeņi laidelējās pa upmalēm, bet nelaidās tuvu. Pēc to uzmanības es spriedu, ka tie zina, kas sagaidāms no šādas sugas divkājiem, — ja sala arī nebij apdzīvota, tomēr cilvēciskas būtnes to bieži apmeklēja.

Pārgājuši pāri diezgan plašam zālājam, mēs aizsniedzām nelielu mežiņu, kas likās visai pievilcīgs ar neskaitāmu putnu laidelēšanos un dziesmām.

—   Te ir tikai putni, — Konsels teica.

—   Bet ari ēdami, — harpūnists atbildēja.

—   Neviena, draugs Ned, — Konsels tiepās. — Es te redzu tikai parastos papagaiļus.

—   Draugs Konsel, — Neds lepni atbildēja, — papagailis ir fazāna vietā tiem, kam nav cita, ko ēst.

-— Un es vēl varu piebilst, — es ieteicos,, — ka, labi pagatavots, šā putna cepetis nemaz nav peļams.

Patiešām, koku biezajā lapotnē neskaitāmi papagaiļi lēkāja no zara uz zaru, itin kā gaidīdami tikai rūpīgāku audzināšanu, lai saktu runāt cilvēku mēlē. Patlaban viņi kvakstēja barā ar daždažādas krāsas papagaiļiem. Tur bij cienīgie kakadu, kuri likās pārdomājam kādu svarīgu filozofisku problēmu, purpursarkanie lori laidelējās kā vēja nestas etamīna skaras, arara laidās, spārniem spurkšķi- nādami, papuā greznojās vismaigākajām debeszilas krāsas spalvām. Tur bij vēl daudz dažādu spārnaiņu dažādu > krāsu spalvām, bet ne visai noderīgi ēšanai.

Trūka te tikai viena putna, kas dzīvo šajos apvidos un līdz šim vēl nekad nav atstājis Aru un Jaungvinejas salu robežas. Liktenis bij labvēlīgs, un mazliet vēlāk es dabūju apbrīnot šo putnu.

Izbridusi cauri nelielam, diezgan biezam smalksnājam, mēs nokļuvām krūmiem apaugušā klajumā. Te redzējām paceļamies gaisā krāšņus putnus, kuru garās spalvas tā iekārtotas, ka viņi var ērti lidot pret vēju. Tie saistīja mūsu uzmanību ar savu šūpojošos skrēju, ar graciozā lidojiena lokiem un zalgojošu krāsu tērpu. Man nenācās grūti tos sazīmēt.

—   Paradīzes putni! — es iesaucos.

—   Zvirbuļveidīgo kārtas, — Konsels paskaidroja.

—   Irbju dzimtas? — Neds Lends vaicāja.

—   Nedomāju vis, meistar Lend. Tomēr es ceru, ka ar jūsu palīdzību notversim šo krāšņāko tropu putnu.

—   Pamēģināšu, profesora kungs, lai gan vairāk esmu pieradis rīkoties ar harpūnu nekā ar šauteni.

Malajiešiem, kuri lielos apmēros pārdod šos putnus ķīniešiem, ir dažādi — mums nelietojami veidi viņu sagūstīšanai. Tie izliek cilpas slaidu koku galotnēs — tur paradīzes putni visvairāk apmetas — vai arī sagūsta viņus, noziežot zarus ar kādu lipīgu šķīdumu, kas putniem laupa lidošanas spēju. Dažkārt tie nekautrējas pat saindēt avotus, pie kuriem putni laižas dzert. Mums atlika vienīgi mēģināt šaut uz viņiem, bet lielas cerības trāpīt nebij. Un patiešām, mēs tikai velti iztērējām prāvu munīcijas krājumu.

Ap vienpadsmitiem mēs jau atradāmies viņpus salas centra kalnāju pirmās grēdas, bet vēl nekā nebijām nomedījuši. Mūs sāka mocīt izsalkums. Mednieki bij cerējuši pārtikt no sava pašu medījuma, bet jutās vīlušies. Par laimi, Konsels, pašam par lielu pārsteigumu, ar vienu šāvienu trāpīja reizē divus putnus un nodrošināja mums pusdienas. Viņš nošāva vienu baltu balodi un vienu ūbeli. Mēs tūliņ ņēmāmies tos noplūkt un tad, iesmā uzdurtus, cepām sausu zaru ugunskurā. Kamēr putni cepās, Neds sagatavoja arī dažus maizes koka augļus. Tad abi putni tika apēsti līdz pēdējam kauliņam un lieliski uzslavēti. Tie smaržoja pēc muskatriekstiem, ko tie parasti lieto pārtikai, un jau pēc šīs smaržas varēja spriest, ka cepetis būs sevišķi izsmalcināts.

—   Gluži kā ar trifeļiem baroti cāļi, — Konsels teica.

—   Nu, kā nu jums vēl tagad trūkst? — es vaicāju kanādietim.

—   Četrkāju medījuma, Aronaksa kungs, — Neds Lends atbildēja. — Visi šādi putneļi noder tikai uzkodai un ēstgribas iekairināšanai. Es nerimšos, iekams nebūšu nošāvis kādu kustoni, no kura var pagatavot kotletes.

—   Tāpat es, Ned, — kamēr nebūšu notvēris paradīzes putnu.

—   Turpināsim medības, — Konsels piemetināja, — bet tikai uz jūras pusi. Mēs esam nokļuvuši pie pirmajām kalnu nogāzēm, un man šķiet, ka gudrāk atgriezties mežainos apvidos.

Tas bij prātīgs padoms, un mēs tam paklausījām. Pēc stundas gājiena aizsniedzām īstu sāgo palmu mežu. Dažas nekaitīgas čūskas aizlocījās, mūsu kāju izbiedētas. Mums tuvojoties, paradīzes putni aizlaidās projām, un es jau patiešām sāku zaudēt cerību kādu no tiem dabūt rokā. Bet tad Konsels, kas gāja pirmais, piepeši noliecās, līksmi iekliedzās un atgriezies pasniedza man krāšņu paradīzes putnu._

—   A! Bravo, Konsel! — es izsaucos.

—   Profesora kungs ir pārāk laipns, — viņš atteica.

—   Nebūt ne, mīļais. Tu esi izdarījis meistara ķērienu. Noķert vienu no šiem putniem dzīvu un pie tam ar kailām rokām!

—   Ja profesora kungam patiktu aplūkot tuvāk., viņš redzētu, ka man tur nav liela nopelna.

—   Kāpēc, Konsel?

—   Tāpēc, ka šis putns ir piedzēries kā lūks.

—   Piedzēries?

—   Jā, profesora kungs. Noreibis no tiem muskatriekstiem, ko tas knābāja zem kāda muskatkoka, kad es to ķēru. Redzat nu, draugs Ned, redzat nu lielas negausības augļus!

—   Velns lai parauj! — kanādietis norūca. — Es domāju, man nevarēs pārmest, ka es pa šiem diviem mēnešiem būtu izdzēris daudz džina.

Es pa to laiku vēroju apbrīnojamo putnu. Konsels nebij maldījies. Reibinošās sulas apdullināts, paradīzes putns bij pilnīgi nevarīgs. Spārnos pacelties viņš vairs nespēja un tikai ar pūlēm vilkās kājām. Bet par to es neraizējos un ļāvu, lai viņš izguļ savu reibumu.

Šis putns piederēja pie skaistākās no tām astoņām paradīzes putnu sugām, kuras dzīvo Jaungvinejā un kaimiņu salās. Šis paradīzes putns — tā sauktais «lielais smaragds» — ir visretāk sastopams. Garumā tam varēja būt trīs decimetri. Galva bij samērā maza, acis arī nelielas

Šis paradīzes putns — tā sauktais «lielais smaragds» ir visretāk sastopams.

un tuvu knābim. Bet visā tā augumā bij saskatāms brīnišķīgs nokrāsu sakopojums: knābis dzeltens, kājas brūnas, nagi brūni, spārni riekstu krāsā ar iesārtiem galiem, galva un cekuliņš bāli dzelteni, kakls smaragda zaļš, krūtis un vēderiņš kastaņbrūni. Tā asti greznoja divas krāšņas, pūkainas, izliektas spalvas, apbrīnojami maigas, — tās papildināja putna jau tā brīnišķīgo skaistumu, tāpēc arī iedzimtie šo putnu nosaukuši par «saules putnu»,

Es karsti vēlējos nogādāt pēc iespējas drīzāk šo reti sastopamās paradīzes putnu sugas eksemplāru uz Parīzi un uzdāvināt Botāniskajam dārzam, kuram dzīva tāda nebij neviena.

—    Laikam gan tas ir rets radījums? — apvaicājās arī kanādietis tādā balsī kā jau mednieks, kas medījuma skaistumu vērtē ļoti zemu.

—    Pavisam rets, krietnais biedri, un vēl retāk laimējas viņu sagūstīt dzīvu. Pat nogalināti šie putni noder kā ievērojams tirdzniecības priekšmets. Tāpēc arī iedzimtie iemanījušies viltot tos tāpat, kā vilto pērles un dimantus.

—    Kā! —Konsels iesaucās. — Viņi taisa viltotus paradīzes putnus?

—   Jā, Konsel!

—    Un profesora kungam ir zināms, kā iedzimtie to dara?

—    Pilnīgi. Austrumu musona laikā paradīzes putni pazaudē astes krāšņās malējās spalvas, ko dabzinātnieki sauc par «subatcaires» spalvām. Šīs spalvas putnu viltotāji uzlasa un veikli pielipina kādai nabaga papagaiļa mātītei, protams, vispirms izplūkuši viņas pašas rotu, Pēc tam viņi nokrāso šuves, pašu putnu nolako un tad šo savu dīvaino produktu sūta uz muzejiem un Eiropas retumu cienītājiem.

—    Labi! — Neds Lends piezīmēja. — Ja tas arī ņav īsts putns, taču spalvas ir īstas. Un, tā kā tāds priekšmets nav domāts ēšanai, tad lielu nelaimi es tur neredzu.

Mana vēlēšanās ar šā paradīzes putna ieguvumu gan bij apmierināta, bet kanādiešu mednieka — vēl nebūt ne. Par laimi, ap pulksten diviem Nedam Lendam laimējās nošaut lielu meža cūku, ko zoologi sauc par «bari-utangu». Dzīvnieks nāca kā saukts, lai sniegtu mums īsta četrkāja gaļu, un tika ar pateicību saņemts. Neds Lends bij ārkārtīgi lepns uz savu meistara šāvienu — elektriskās lodes ķerta, meža cūka uz vietas bij beigta.

Kanādietis to nodīrāja, uzšķērdis rūpīgi iztīrīja un vakariņu mielastā paredzētām kotletēm nogrieza sevišķu gabalu. Tad medības sākās no jauna, un kā Neds Lends, tā Konsels parādīja savu izmaņu. Un tiešām, pa krūmājiem ložņādami, abi draugi uzgāja baru ķenguru, kas laidās bēgt, atsperdamies uz savām elastīgajām pakaļkājām. Tomēr tik ātri šie dzīvnieki nevarēja paskriet, lai elektriskā lode viņus nepanāktu.

— Ak, profesora kungs! — Neds Lends iekliedzās īstā mednieka sajūsmā. — Kas par lielisku medījumu, it sevišķi ja to izsautē! Kas par ieguvumu «Nautila» pārtikas krājumam! Divi! Trīs! Veseli pieci! Un, ja es vēl iedomājos, kā mēs vieni paši notiesāsim visu šo gaļu, bet tie plānprātiņi tur uz kuģa nedabūs ne kripatiņas . . .

Man liekas, ja runas plūdi to neaizkavētu, kanādietis sajūsmas ekstāzē apšautu vai visu ķenguru baru. Bet viņam pietika ar kādu duci šo somaiņu, kas, pēc Konsela klasifikācijas, pieskaitāmi somaino zīdītāju dzimtai. Šie ķenguri nebij lieli, tā bij ķenguru — zaķu suga, kas parasti mājo kādā koka dobumā un lec ārkārtīgi ātri. Bet, lai arī paši mazi, gaļa tiem apbrīnojami garda.

Mēs bijām ļoti apmierināti ar savu medību panākumiem. Sajūsminātais Neds ieteica rīt atkal atgriezties šajā brīnišķīgajā salā, kur viņš bij gatavs iznīcināt visus ēšanai noderīgos četrkājus. Bet viņš nebij rēķinājies ar varbūtējiem atgadījumiem.

Ap sešiem vakarā bijām atkal krastmalā. Mūsu laiva stāvēja uz sēkļa parastajā vietā. Un divas jūdzes no krasta «Nautils» kā garens klints bluķis rēgojās virs ūdens.

Nevilcinādamies Neds Lends ķērās pie svarīgā vakariņu sagatavošanas darba. Viņš bij īsts meistars pavāra mākslā. Uz oglēm ceptās «bari-utanga» kotletes drīz vien tīkami piesmaržoja visu gaisu.

Tad es samanīju, ka sāku iet kanādieša pēdās. Arī es jūsmoju par ceptas cūkgaļas gabalu! Lai piedod man, tāpat kā es piedevu meistaram Lendam, un to pašu motīvu dēļ!

Ēdiens tiešām bij lielisks. Divas ūbeles papildināja šo svētku mielastu. Sāgo mīkla, maizes koka augļi, daži mango, pusducis ananasu un norūgusi kokosriekstu sula mūs padarīja pavisam līksmus. Man pat šķiet, ka manu cienījamo biedru galvas nebij vairs gluži skaidras.

Mēs bijām ļoti apmierināti ar savu medību panākumiem.

—        Ja nu mēs šovakar neatgrieztos uz «Nautila»? — ieminējās Konsels.

—        Bet ja mēs pavisam neatgrieztos? — Neds Lencls piebilda.

Šajā acumirklī kāds akmens nolidoja pie mūsu kājām un spēji pārtrauca harpūnista priekšlikumu.

## XXII. KAPTEIŅA NĒMO ZIBENS

Mēs visi trīs nepieceldamies paskatījāmies uz meža pusi — es, apturēdams roku pusceļā uz muti, Neds Lends, nobeigdams savus virēja pienākumus.

—        Akmeņi nekrīt no debesīm, — Konsels teica, — vai arī tādā gadījumā tos sauc par meteorītiem.

Otrs rūpīgi nogludināts akmens izsita Konselam garšīgu putna kājiņu no rokas un ar to pievērsa vēl vairāk uzmanības viņa piezīmei.

Visi trīs, pietrūkušies kājās, piespieduši šautenes pie pleca, mēs bijām gatavi atvairīt katru uzbrukumu.

—   Vai tie varētu būt pērtiķi? — Neds Lends iesaucās.

—        Gandrīz, — Konsels mierīgi atteica. — Tie ir mežoņi.

—   Uz laivu! — es saucu, pats virzīdamies turp.

Mums tiešām neatlika nekas cits kā atkāpties: pāra desmit iedzimtie, ar lokiem un lingām bruņojušies, parādījās kāda mežiņa malā, kurš aizslēpa apvārsni labajā pusē tikko simt soju attālu.

Mūsu laiva bij asis desmit no mums.

Mežoņi netuvojās skriešus, bet no viņu izturēšanās bij sagaidāms tas ļaunākais. Bultas un akmeņi lidoja uz mums.

Neds Lends neparko negribēja pamest savākto pārtiku. Par spīti draudošajām briesmām, viņš pamiedza cūku vienā un ķengurus otrā padusē, bet ar visu to tomēr vēl diezgan ātri tika uz priekšu.

Pēc divām minūtēm mēs jau bijām krastmalā. Vienā acumirklī medījums bij novietots laivā, tā ūdenī un abi airi rokās. Mēs nepaguvām pabraukt divas kabeļtauvas tālu, kad kāds simts mežoņu žestikulēdami un kaukdami metās līdz viducim ūdenī. Es palūkojos, vai viņu aurošana neizvilinās kādu cilvēku uz «Nautila» klāja. Nē, neviens nebij redzams. Klajā jūrā iegūlis, lielais kuģis palika tukšs, kā bijis.

Brīdi vēlāk mēs jau kāpām uz «Nautila». Ieejas lūka bij vaļā. Laivu piesējuši, mēs nokāpām kuģa iekšienē.

Es iesteidzos salonā, no kurienes atskanēja daži akordi. Kapteinis Nēmo, pār savu instrumentu noliecies, likās pavisam aizmirsies mūzikas ekstāzē.

—   Kapteini — es viņam uzsaucu.

Viņš nedzirdēja.

—   Kapteini — es atkārtoju, pieskardamies viņa rokai.

Viņš notrīsēja un pagriezās.

—        Ak tas esat jūs, profesora kungs! — viņš teica. — Nu, vai jums bij izdevīgas medības? Daudz ievācāt saviem botāniskajiem pētījumiem?

—        Jā gan, kapteiņa kungs, — es atbildēju. — Tikai nelaimīgā kārtā mēs esam atveduši līdzi barļi divkāju, un viņu klātbūtne man liekas bīstama.

—   Kas tie par divkājiem?

—   Mežoņi.

—        Mežoņi! — kapteinis Nēmo ironiski atsaucās. — Un jūs vēl brīnāties, profesora kungs, ka, spēruši kāju uz jebkura no mūsu zemeslodes apvidiem, sastopat mežoņus? Starp citu, vai tie, kurus jūs saucat par mežoņiem, ir sliktāki par tiem pārējiem?

•— Bet, kapteiņa kungs …

—   Es, profesora kungs, mežoņus esmu sastapis it visur.

—        Lai arī tā būtu, — es atbildēju. — Bet, ja negribat viņus sagaidīt šeit uz «Nautila», jūs darītu labi, gādādami par kādu aizsardzību.

—        Apmierinieties, profesora kungs, te nekas nav jāgādā.

—   Bet iedzimto ir daudz.

—   Cik daudz jūs viņus rēķināt?

—   Mazākais, vienu simtu.

—        Aronaksa kungs, — kapteinis atbildēja, rokas no instrumenta taustiņiem nenoņēmis, — ja arī visi Jaun- gvinejas iedzimtie sapulcētos uz šā krasta, «Nautilam» tomēr nebūtu jābaidās no viņu uzbrukuma.

Kapteiņa pirksti atkalslīda pār instrumenta klaviatūru; es ievēroju, kā tie skāra tikai melnos taustiņus, kas melodijai piešķīra reizē graciozu un vienaldzīgu noskaņu. Drīz vien viņš šķita pavisam aizmirsis manu klātbūtni un no jauna nogrima savos sapņos^ kurus traucēt es negribēju.

Es atkal devos uz klāja. Arā jau bij pilnīgi tumšs, jo šajos zemajos platuma grādos nakts uznāk spēji un bez mijkrēšļa. Gveboroara rēgojās tikai kā izplūdusi masa. Bet daudzie krastmalā sakurtie ugunskuri liecināja, ka mežoņi nedomā iet projām.

Vairākas stundas es paliku te augšā, domādams par šiem iedzimtajiem, lai gan no viņiem vairs nebaidījos, jo kapteiņa nesatricināmā pašpaļaušanās arī mani bij nomierinājusi. Tad atkal pilnīgi tos aizmirsu, apbrīnodams tropiskās nakts krāšņumu. Manas atmiņas traucās uz Franciju līdzi zodiaka zvaigznājiem, kuri pēc dažām stundām to apmirdzēs. Mēness spīdēja zenītā starp zvaigznāju grupām. Un tad es iedomāju, ka šis uzticamākais un labvēlīgākais pavadonis parīt atkal atnāks šajā pašā vietā pacelt ūdeni un nocelt «Nautilu» no tā koraļļu sēdekļa. Ap pusnakti, pārliecinājies, ka virs satumsušajiem ūdeņiem, tāpat kā zem krastmalas kokiem, viss klusu, es nokāpu savā kajītē un mierīgi iemigu.

Nakts pagāja bez kādiem ļauniem starpgadījumiem. Mežoņi droši vien bij nobijušies no jūras šaurumā guļošā nezvēra, jo lūka visu nakti palika atvērta un viņi viegli varētu iebrukt «Nautila» iekšējās telpās.

8. janvāra rītā ap sešiem es atkal izgāju uz klāja. Rīta krēsla patlaban klīda. Tūliņ arī pret atskaidroto apvārsni bij saredzama sala — vispirms lēzenās krastmalas, tad kalnāju virsotnes.

Iedzimtie bij turpat, tikai daudz lielākā skaitā nekā vakar — ap pieci vai seši simti. Daži no tiem, izlietodami zemo ūdens līmeni, bij atbriduši un sarāpušies uz koraļļu klinšu augstākajiem pauguriem, tepat vai tikai divu kabeļtauvu attālumā no «Nautila». Es viņus labi varēju saskatīt. Tie katrā ziņā bij īsti papuasi, skaistas rases piederīgi, milzeņu auguma, ar augstām un platām pierēm, lieliem, tomēr nesaspiestiem deguniem un baltiem zobiem. Viņu kuplie, sarkani izkrāsotie mati spilgti atplaiksnījās pret nūbiešiem līdzīgo, melni spīdīgo augumu. Pārgriezto un izstiepto ausu apakšā bij ievērtas kaula krelles. Lielāko tiesu šie mežoņi bij kaili. Starp tiem es saskatīju arī dažas sievietes ar īstam krinolīnam līdzīgu, no zālēm pagatavotu, augu jostas saturētu apģērbu no vidukļa līdz ceļiem. Dažu virsaišu kaklus greznoja pusmēness rota un sarkanu un baltu stikla kreļļu virknes. Gandrīz visi bij bruņojušies ar loku, bultām un vairogiem, bet plecos katram karājās tīkla soma ar apaļiem akmeņiem, kurus tie veikli met ar savām lingām.

Viens no virsaišiem, pienācis diezgan tuvu «Nautilam», uzmanīgi to' aplūkoja. Viņš likās kādas augstākas šķiras «mado», tāpēc ka bij apsedzies ar malās izrotātu, dažādām spilgtām krāsām austu banānu lapu pinumu.

Es viegli būtu varējis nošaut šo mežoni, jo viņš slaistījās tikai pusšāviena attālumā, bet nospriedu, ka labāk nogaidīt tiešu uzbrukumu no viņa puses. Eiropiešu un mežoņu sadursmē eiropietim katrreiz jāaizstāvas, nevis jāuzbrūk.

Visu bēguma laiku iedzimtie klaiņoja ap «Nautilu», bet neko daudz netrokšņoja. Es bieži dzirdēju saucienu «assai» un no viņu mājieniem nopratu, ka tie aicina mani malā, tomēr man šķita, ka prātīgāk šo laipno ielūgumu noraidīt.

Tajā dienā laiva palika turpat pie kuģa — meistaram Lendam par lielām sirdssāpēm, kurš tā kāroja vēl papildināt savus pārtikas krājumus. Izveicīgais kanādietis izlietoja šo laiku, konservēdams gaļu un sagatavodams miltus, ko bij pārvedis no Gveboroaras salas. Mežoņi ap pulksten vienpadsmitiem devās atpakaļ krastā, jo koraļļu virsotnes lēnām augošā paisumā sāka pazust zem ūdens. Es tomēr novēroju, ka salas krastmalā viņu skaits ievērojami pieauga. Bij iespējams, ka viņi te saradās no kaimiņu salām vai, pareizāk sakot, no īstās Jaungvinejas. Bet laivas es nevienas nekur nevarēju ieraudzīt.

Nezinādams nekā labāka, es iedomāju pazvejot šajā ]auki dzidrajā ūdenī, kur lielā daudzumā bij redzami gliemeži, zoofīti un jūras augi. Tā arī bij beidzamā diena, kad «Nautils» vēl kavējās šajā jūras šaurumā, jo rīt, pēc kapteiņa Nēmo solījuma, tam bij jau jādodas klajā jūrā.

Es pasaucu Konselu un liku atnest mazu, vieglu ķeseli, līdzīgu tām, kuras lieto austeru zvejai.

—   Bet šie mežoņi? — Konsels ievaicājās. — Lai profesora kungs neņem ļaunā, taču man viņi neliekas nemaz tik bīstami.

—   Tomēr tie ir cilvēkēdāji, mīļais.

—   Var būt arī cilvēkēdājs un tomēr lāga cilvēks, —

Visu bēguma laiku iedzimtie klaiņoja ap «Nautilu»,

Konsels atbildēja, — tāpat kā var būt gardēdis un pie tam godīgs. Viena īpašība nemaz neizslēdz otru.

—   Labi, Konsel. Lai arī būtu tā, kā tu saki, — ka tie ir godīgi cilvēkēdāji un godīgā kārtā notiesā savus gūstekņus. Tomēr, tā kā es nevēlos tikt apēsts, ari godīgi ne, tad atzīstu par vajadzīgu uzmanīties pats, jo «Nau- tila» kapteinis negādā ne par kādu aizsardzību. Un nu pie darba!

Mūsu zveja ilga stundas divas, bet nekādu sevišķu retumu mēs nesagūstījām. Ķesele pildījās ar gliemjiem, kurus sauc par «Mīdasa austiņām», arfām un melanijām, un it sevišķi ar visskaistākajiem «āmuriņiem», kādus es līdz šai dienai nebiju redzējis. Mēs izzvejojām arī dažas holptūrijas, pērlenes un kādu pusduci mazu bruņurupuču, kurus nodomājām atdot kuģa virtuvē.

Bet tajā acumirklī, kad es vismazāk biju gaidījis, man rokās nokļuva īsts brīnums, es gribētu teikt, dabas kroplums, kādus sastop gaužām reti. Konsels bij izmetis ķeseli un izcēla to atkal laukā pilnu dažādiem diezgan parastiem gliemežiem. Bet tad viņš piepeši pamanīja, ka es iegrūžu roku tīkliņā, izvelku kādu gliemezi un iekliedzos konhiologa sajūsmā tik skaļi, cik cilvēkam vispār iespējams.

—   Kas tad nu, profesora kungs? — Konsels iesaucās pārsteigts. — Vai profesora kungam kas iedzēla?

—   Nē, mīļais, bet es esmu gatavs labprātīgi atdot vienu pirkstu par šo atradumu.

—   Par kādu atradumu?

—   Par šo gliemezi, — es teicu, parādīdams viņam savas sajūsmas priekšmetu.

—   Bet tā taču ir vienkāršā, purpurotā olīva — olīvu ģinfs, skaraini žaunaino kārtas, vēderkāju klases, molusku tipa .. .

—   Jā gan, Konsel. Bet gliemežnīca ir nevis saritināta no labās uz kreiso kā citiem, bet no kreisās uz labo pusi.

•— Vai tas ir iespējams? — Konsels iesaucās.

—   Jā gan, mīļais. Tas ir ķeira gliemezis!

—   Ķeira gliemezis! … — Konsels pukstošu sirdi atkārtoja.

—   Palūko viņa spirāli.

—       Aķ, profesora kungs var man ticēt, — Konsels čukstēja, paņemdams gliemezi drebošā rokā, — vēl ne'kad savā mūžā neesmu piedzīvojis tādu uztraukumu!

Bet te arī bij ko uztraukties. Pēc dabas pētnieku novērojumiem, kustība dabā no labās puses uz kreiso ir vispārīgs dabas likums. Zvaigznes ar saviem pavadoņiem griežas no labās uz kreiso pusi. Cilvēks daudz vairāk lieto savu labo nekā kreiso roku, un saskaņā ar to visas ierīces un instrumenti, kāpnes, atslēgas, pulksteņu atsperes utt. iekārtotas lietošanai no labās uz kreiso pusi. Šo pašu likumu daba vispār pielāgojusi arī gliemežnīcu vītnēm. Tikai retumis kā nejaušs izņēmums gadās kāds ķeiris, ko cienītāji vērtē zelta svarā.

Mēs abi ar Konselu bijām nogrimuši sava dārguma aplūkošanā. Es patlaban domāju, ka uzdāvināšu šo retumu muzejam, kad piepeši kāds iedzimtā mests akmens sašķaidīja nesamaksājamo dzīvnieku Konsela saujā.

Izmisuma kliedziens izlauzās man pār lūpām. Konsels paķēra manu šauteni un tēmēja uz mežoni, kas desmit soļu atstatu vicināja pret viņu savu lingu. Es mēģināju aizturēt viņu, bet Konsels jau izšāva, un lode sadragāja amuletu aproci uz iedzimtā rokas.

—   Konsel! — es saucu. — Konsel!

—   Ak ko! Vai tad profesora kungs neredz, ka šis kanibāls uzbruka pirmais?

—   Gliemezis neatsver cilvēka dzīvību! — es teicu.

—   Ak, nelietis tāds! — Konsels lādējās. — Vai tad būtu labāk, ja viņš būtu sadragājis man plecu?

Konsels runāja neliekuļoti, bet es nevarēju viņam piekrist. Tomēr situācija pēdējā brīdī bij mainījusies, tikai mēs to nebijām pamanījuši. Kādas divdesmit laivas jau riņķoja ap «Nautilu». No izdobta koka stumbra pagatavotas, garas un šauras, labi piemērotas braukšanai — šīs laivas balansēja ar divkāršu ūdenī peldošu bambusu svār- stekļu palīdzību. Ar lielām bažām es vēroju, kā tās tuvojas, izveicīgu, puskailu airētāju virzītas.

Skaidri noprotams, ka šiem papuasiem jau bijušas darīšanas ar eiropiešiem un ka tie pazīst viņu kuģus. Bet ko gan tie lai domā par šo garo dzelzs cilindru bez mastiem un skursteņa viņu jūras līcī? Katrā ziņā nekā laba, jo visu laiku viņi bij turējušies pienācīgā atstatumā. Bet, redzēdami to visu laiku nekustīgi guļam, pamazām bij sadūšojušies un nu mēģināja to aplūkot mazliet tuvāk. Tieši tas nu bij jāaizkavē. Mūsu klusās šautenes uz

Konsels paķēra manu šauteni.

iedzimtajiem nevarēja atstāt pietiekami lielu iespaidu — tie baidās tikai dārdošus ieročus. Zibeni bez pērkona cilvēki baidās maz, lai gan patiesībā nāvējošs ir zibens, nevis dārdiens.

Šajā acumirklī laivas jau bij gluži tuvu «Nautilam». Vesels bultu mākonis atdūrās tā sānos.

—        Velns lai parauj! — Konsels iekliedzās. — Krusa sāk birt — un varbūt vēl saindēta!

—        Jābrīdina kapteinis Nēmo, — es teicu un metos pa lūku lejā.

Es iesteidzos salonā. Tur nebij neviena paša. Tad steidzos un pieklauvēju pie durvīm, kuras veda kapteiņa kajītē.

Dzirdēju, ka aicina mani iekšā. Es iegāju un ieraudzīju kapteini nogrimušu aprēķinos ar sarežģītām algebriskām formulām.

—   Vai es jūs traucēju? — es atvainodamies vaicāju.

—        Jā gan, Aronaksa kungs, ■— kapteinis atteica, — bet es ticu, ka jums bij nopietns iemesls mani traucēt.

—        Ļoti nopietns! Iedzimto laivas ir mums visapkārt, un pēc dažām minūtēm mums droši vien uzbruks vairāki simti mežoņu.

—        Ak tā, — kapteinis Nēmo mierīgi atbildēja. — Viņi atbraukuši savās laivās?

—   Jā, kapteiņa kungs.

—   Labi. Tad pietiek tikai noslēgt lūku.

—   Katrā ziņā, un tieši tāpēc es ierados pie jums …

—   Nekas jau nav vieglāk, — kapteinis Nēmo atteica.

Un, piespiezdams kādu pogu, viņš deva pavēli kuģa

dežurējošiem ļaudīm.

—        Tā, profesora kungs, tas nu ir padarīts, — viņš pēc kāda brīža teica. — Laiva ir savā vietā un lūka noslēgta. Jeb vai jūs baidāties, ka šie kungi nesalauž «Nautila» sienas, kuras jūs ar savas fregates lielgabalu lodēm nespējāt sašaut?

■— To ne, kapteiņa kungs. Bet ir vēl citas briesmas.

—   Kādas, profesora kungs?

—       Rīt lūkas tik un tā atkal jāver vaļā, lai piegādātu «Nautilam» svaigu gaisu .. .

—        Bez šaubām, profesora kungs, jo mūsu kuģis elpo līdzīgi valim.

—        Bet, ja nu papuasi tajā brīdī ieņem kuģa klāju, es nesaprotu, kas viņus aizturēs salīst iekšā?

—   Tātad jūs domājat, ka viņi rāpsies arī uz kuģa?

—   Par to es esmu pārliecināts.

—   Labi, profesora kungs, lai viņi kāpj. Man nav nekāda iemesla viņiem to liegt. Šie papuasi taču ir nožēlojami cilvēciņi, un es nevēlos, ka mans Gveboroaras salas apciemojums maksā jel viena vienīga nelaimīgā radījuma dzīvību!

To noklausījies, es devos projām. Bet kapteinis Nēmo pasauca mani atpakaļ un aicināja nosēsties viņam blakus. Ar redzamu interesi viņš izvaicāja mani par mūsu ekskursiju pa sauszemi un medībām, bet, man likās, nemaz nesaprata kanādieša neapvaldāmo gaļas kāri. Pēc tam mūsu saruna novērsās uz dažādiem citiem jautājumiem, pie tam kapteinis Nēmo gan nepalika atklātāks, bet vismaz laipnāks.

Starp citu, mēs pārrunājām arī «Nautila» avāriju tieši tai pašā jūras šaurumā, kur Dimons DirVils tikko neaizgāja bojā. Sakarā ar to kapteinis teica:

—    Dimons Dirvils bij viens no jūsu izcilākajiem jūrniekiem, viens no inteliģentākajiem jūrasbraucējiem! Viņš bija franču Kuks. Nelaimīgais zinātnieks! Apbraukājis dienvidpola ledus jūras un Okeānijas koraļļu salas, izvairījies no Klusā okeāna kanibāliem un nožēlojamā kārtā dabūjis galu dzelzceļa katastrofā! Ja šis enerģiskais vīrs savas dzīvības pēdējos acumirkļos vēl būtu varējis pārdomāt, vai jūs varat nojaust, kāda būtu bijusi viņa doma?

Tā runādams, kapteinis Nēmo šķita stipri satraukts, un šis satraukums viņu darīja vērtīgāku manās acīs.

Tad, izklājuši karti uz galda, mēs izsekojām lielā franču jūrasbraucēja ceļus, visus viņa ceļojumus apkārt pasaulei, viņa divus mēģinājumus aizsniegt dienvidpolu un Adelijas un Luija Filipa zemju atklāšanu, un, beidzot, viņa Okeānijas galveno salu hidrogrāfiskos aprakstus un kartes.

—   To, ko jūsu Dirvils darījis jūras virspusē, — kapteinis Nēmo teica, — es esmu paveicis okeāna dzīlēs, pie tam daudz vieglāk un pilnīgāk par viņu. Mūžam vētru svaidītais «Astrolabs» un «Centība» nevarēja mēroties ar «Nautilu», mierīga darba kabinetu, īstu māju ūdeņu dzīlēs!

—   Tomēr, kapteiņa kungs, — es ieminējos, — ir ari vienādība starp Dimona Dirvila korvetēm un «Nautilu».

—   Kāda, profesora kungs?

—   Tā, ka «Nautils» patlaban sēž uz sēkļa tāpat kā tās savā laikā.

—    «Nautils» nav uzskrējis sēklī, profesora kungs, — kapteinis Nēmo vēsi atbildēja. — «Nautils» ir tā būvēts, ka var atpūsties jūras dibenā. Es nekad neķeršos pie tik smaga darba un manevrēšanas, kāda bij jālieto Dirvilam, lai nodabūtu savas korvetes no sēkļa. «Astrolabs» un «Centība» varēja arī aiziet bojā, kamēr manam «Nautilam» nedraud ne mazākās briesmas. Rīt noteiktā dienā un noteiktā stundā paisums to viegli pacels un kuģis atkal atsāks savu ceļojumu pa jūrām.

—   Kapteiņa kungs, — es iebildu, — es nešaubos…

—   Rīt, — kapteinis Nēmo turpināja pieceldamies, — divos četrdesmit minūtēs pēcpusdienā «Nautils» pacelsies un bez mazākā bojājuma atstās Torresa jūras šaurumu.

Pēc šiem strupi teiktajiem vārdiem kapteinis Nēmo viegli palocījās. Tas nozīmēja, ka saruna pabeigta, un es atgriezos savā kajītē.

Tur mani gaidīja Konsels, vēlēdamies zināt, kāds rezultāts manai sarunai ar kapteini.

—   Draudziņ, — es viņam atbildēju, — izdzirdis, ka es domājos «Nautilu» mežoņu apdraudētu, kapteinis man atbildēja ironiski. Es tev tikai vienu varu teikt: paļaujies uz viņu un ej mierīgi gulēt!

—   Vai profesora kungam mani pakalpojumi nebūs vajadzīgi?

—   Nē, mīļais. Ko dara Neds Lends?

—   Lai profesora kungs atvaino mani, — Konsels atbildēja, — bet draugs Neds patlaban cep ķengura pastēti, kas būs tīrais pavāra mākslas brīnums.

Palicis viens, es likos gulēt, bet aizmigt lāgā nevarēju. Es dzirdēju, kā mežoņi dauzīja kājas pa kuģa virsu, apdullinoši kliegdami. Tā pagāja nakts, bet kuģa ļaudis, kā parasts, nemanīja. Tie nemaz neuztraucās par kanibālu klātbūtni, gluži tāpat kā cietokšņa kareivji neuztraucas par skudrām, kas rāpuļo pa cietokšņa tērauda platēm.

Pulksten sešos es piecēlos. Lūka vēl nebij atvērta. Tātad arī gaiss iekšpusē vēl nav atjaunots, bet katram gadījumam piepildītie avārijas rezervuāri darbojās un ieplūdi- nāja vairākus kubikmetrus skābekļa «Nautila» izsīkušajā gaisā.

Līdz pusdienai es nostrādāju savā kajītē, bet kapteini

Nēmo ne mirkli nedabūju redzēt. Visā kuģī nemanīja nekādu sagatavošanos uz aizbraukšanu.

Es nogaidīju vēl brīdi, tad dy evos lielajā salonā. Pulkstenis rādīja pustrīs. Pēc desmit minūtēm paisums būs aizsniedzis augstāko pakāpi, un, ja kapteiņa Nēmo solījums nav bijis tikai lielība, tad «Nautilam» tūliņ jātiek brīvam. Pretējā gadījumā nāksies vēl dažu labu mēnesi nogaidīt, kamēr kuģis iespēs pamest savu koraļļu gultni.

Bet tai pašā acumirklī kuģa korpuss it kā mozdamies sadrebēja. Es izdzirdu, ka tā dibens šņirkst pa koraļļu klints muguras kaļķotajām grambām.

Divos trīsdesmit piecās minūtēs kapteinis Nēmo ienāca salonā.

—   Mēs tūliņ dodamies ceļā, — viņš paziņoja.

—   Ak tā! — es iesaucos.

—   Es tikko devu pavēli attaisīt lūku.

—   Bet papuasi?

—        Papuasi? — plecus mazliet paraustīdams, kapteinis Nēmo atjautāja pretī.

—   Viņi taču iekļūs «Nautila» iekšienē.

—   Kā viņi te iekļūs?

—   Pa lūku, kuru jūs esat licis atvērt.

—        Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo mierīgi atbildēja, — ne ikreiz var iekļūt pa «Nautila» lūku — pat tad, ja tā vaļā.

Es noraudzījos kapteinī.

—   Jūs nesaprotat mani? — viņš vaicāja,

—- Nepavisam ne.

—   Labi, tad nāciet un paskatieties.

Es devos uz centrālo trapu. Neds Lends un Konsels ziņkārīgi vēroja dažus kuģa ļaudis, kas vēra vaļā lūku, kamēr no augšas atskanēja satrakoto mežoņu bļāvieni un kaukšana.

Lūkas abas puses tika paceltas katra uz savu pusi. Parādījās kādi desmit briesmīgi cilvēku augumi. Bet pirmo iedzimto, kurš pielika roku trapa margām, kāds neredzams spēks atsvieda atpakaļ, un mežonis aizbēga, augstu lēkdams un nejauki bļaudams.

Desmit viņa biedru mēģināja darīt tāpat kā viņš un aizbrāzās arī tāpat.

Konsels kļuva vai negudrs aiz sajūsmas. Neds Lends, sava kareiviskā instinkta dzīts, gribēja mesties pa trapu

Mežonis aizbēga, augstu lēkdams un nejauki bjaudams.

augšā. Bet, līdzko viņš ar abām rokām pieskārās margām, ari viņu savukārt atsvieda atpakaļ.

— Velns un elle! — viņš iekliedzās. — Vai mani zibens ķēris?

Šis sauciens izskaidroja visu. Tās nebij nekādas margas, bet kuģa elektrības pielādēti metāla kabeļi, kuri sniedzās līdz pašam klājam. Katrs, kas tiem pieskārās, dabūja šausmīgu triecienu —tas varētu būt pat nāvīgs, ja kapteinis Nēmo būtu ielaidis šajos vados visu savu aparātu radīto strāvu. Tiešām, var teikt, ka viņš starp kuģi un iebrucējiem bij novilcis elektrisku barjeru, kurai neviens nesodīts nevarēja tikt garām.

Tā šausmu pārņemtie papuasi nu bij atsisti. Mēs, smieklus valdīdami, berzējām un mierinājām nelaimīgo Nedu Lendu, kas lādējās kā apsēsts.

Bet šajā acumirklī, labāk sakot, kapteiņa precīzi noteiktajā četrdesmitajā minūtē, pēdējo uzplūdu viļņu pacelts, «Nautils» noslīda no savas koraļļu gultnes. Tā skrūve majestātiski lēnām kūla ūdeni. Pamazām tā sāka griezties arvien ātrāk un ātrāk; slīdēdams pa ūdens līmeni, «Nautils» neiedragāts un neaizskarts pameta aiz sevis bīstamo Torresa jūras šaurumu.

## XXIII. AEGRI SOMNIA

10. janvāri «Nautils» turpināja savu zemūdens braucienu, paveikdams caurmērā trīsdesmit piecas jūdzes stundā. Tā skrūves apgriezienu ātrums bij tik liels, ka es nevarēju ne aptvert, ne aprēķināt.

Kad es domāju par šo elektrisko spēku, kas «Nautilā» tika izlietots kā dzinējs, apsildītājs un apgaismotājā un bez tam vēl kā aizsargs pret ārējiem uzbrukumiem, kuri mūsu kuģi padarīja par zibeņotu un nezinātājam pilnīgi neaizskaramu, tad manai apbrīnai nebij robežu un vēl jo vairāk es apbrīnoju šā kuģa radītāju — inženieri.

Mēs turējām kursu tieši uz rietumiem un 11. janvārī bijām jau garām Vesela ragam, kas atrodas 135° garuma un 10° ziemeļu platuma Karpentārija jūras līča austrumu galā. Zemūdens rifu ari te vēl bij daudz, bet vairāk izklaidus un uz kartēm noteikti apzīmēti. «Nautils» bez kavēkļiem pabrauca garām Minēja klintīm labajā un Viktorijas rifiem kreisajā pusē uz 130° garuma un desmitās paralēles.

13. janvārī kapteinis Nēmo nokļuva Timoras jūrā un pie salas ar tādu pašu nosaukumu uz 122° garuma. Šo tūkstoš seši simti divdesmit piecas kvadrātijē lielo salu pārvalda radžas. Tie dēvē sevi par krokodilu dēliem — tas ir visaristokrātiskākais dzimums, kādu vien cilvēks var iedomāties. Viņu zvīņainie priekšteči mājo turienes upēs un tiek ārkārtīgi cienīti. Tos saudzē, lutina, glabā un baro, mielastam tiem met jaunas meitenes; lai piesargās katrs svešzemnieks, kas gribētu piedurt roku šīm svētajām ķirzakām!

Bet «Nautilam» tomēr negadījās sastapties ar šiem dzīvniekiem. Timoru mēs tikai pusdienā nelielu bridi dabūjām redzēt, kamēr kapteiņa palīgs novēroja un atzīmēja tās vietu kartē. Tāpat garām mums paslīdēja tās pašas grupas nelielā Roti sala, kuras sievietes sava skaistuma dēļ sevišķi iecienītas malajiešu sieviešu tirgos.

No šejienes «Nautils» pavērsās dienvidrietumu virzienā uz Indijas okeānu. Kurp gan mūs veda kapteiņa Nēmo fantāzija? Vai mēs brauksim uz Āziju? Varbūt tuvosimies Eiropas krastiem? Uz to cerēt nebij nekāda iemesla, jo šis cilvēks taču vairījās no apdzīvotās zemes. Varbūt viņš dosies dienvidu virzienā? Varbūt viņš brauks garām Labās Cerības un Horna ragam? Vai viņš uzdrošināsies doties uz dienvidpolu? Varbūt viņš griezīsies atpakaļ Klusajā okeānā, kur «Nautils» varēja braukāt mierīgs un netraucēts? To rādīs nākotne.

Nobraukuši garām Kartjē, Hibernijas, Seringapatama un Skota rifiem, kur sauszeme ar pēdējiem spēkiem vēl cīnījās pret jūru, 14. janvārī mēs atradāmies pilnīgi klajos okeāna ūdeņos. «Nautils» brauca pavisam lēnām, itin kā rotaļādamies, reizēm pa ūdens līmeni, reizēm ienirdams dzelmē.

Šajā ceļojuma laikā kapteinis Nēmo izdarīja interesantus temperatūras pētījumus dažādos ūdens slāņos. Parastos apstākļos šos mērījumus izdara ar diezgan sarežģītiem instrumentiem, uz kuriem tomēr nedroši paļauties — tās ir termometriskas zondes, kam stikls bieži vien plīst no lielā ūdens spiediena, vai arī sevišķi elektriski aparāti, kuru darbība pielāgota dažu metālu nevienādai elektrības vadītspējai. Šādā kārtā iegūtos novērojumus pienācīgi kontrolēt nav nemaz iespējams. Turpretim kapteinis Nēmo pats nolaidās okeāna dziļumos tieši pārbaudīt temperatūru, un viņa termometrs, iegremdēts dažādos ūdens slāņos, nemaldīgi un neapšaubāmi rādīja patieso temperatūru.

Un tā «Nautils», piepildījis rezervuārus, ar savu slīpo plātņu palīdzību ienira trīs, četri, pieci, septiņi un deviņi tūkstoši metru dziļumā un pārliecinājās, ka tūkstoš metru dziļumā visos platuma grādos ūdens temperatūra noslīd līdz četrarpus grādiem.

Es ar vislielāko interesi sekoju šiem mērījumiem. Kapteinis Nēmo tos izdarīja ar īstu kaislību. Es bieži domāju — kādam nolūkam gan viņam tie īsti vajadzīgi? Lai pakalpotu citiem cilvēkiem? Tas nebij ticams, jo vienā dienā viņš ar visiem saviem skaitļiem varēja pazust kādā nezināmā jūras nomalē! Jeb varbūt viņš bij nodomājis uzticēt man savu pētījumu rezultātus? Tad jau manam dīvainajam ceļojumam vajadzēja kādreiz beigties, bet beigas acumirklī vēl nebij paredzamas.

Lai nu kā, bet kapteinis tomēr iepazīstināja mani ar skaitļiem, no kuriem redzams ūdens blīvums dažādo pasaules daļu jūrās. No tiem es taisīju personiskus secinājumus, kuriem nebij nekā kopēja ar zinātniskajiem.

Tas notika 15. janvāra rītā. Mēs ar kapteini atradāmies uz klāja, un viņš apvaicājās, vai man esot zināms dažādo jūras ūdeņu blīvums. Es atbildēju, ka ne, un vēl piebildu, ka zinātnei šajā jautājumā vēl nav pietiekamu novērojumu.

—   Es pats tos esmu izdarījis, — viņš atbildēja, — es jums tos varu pateikt pilnīgi noteikti.

—   Labi, — es atbildēju, -— bet ko tas līdz? «Nautils» mūžam braukā, un viņa zinātnieku pētījumi nekad neaizsniegs zemi.

—   Jums taisnība, profesora kungs, — kapteinis atbildēja, brīdi klusējis. — «Nautils» ir pasaule par sevi. Zemei tas ir tikpat svešs kā tās planētas, kas pavada mūsu zemeslodes ceļojumu ap sauli. Nekad mēs nedabūsim zināt, ko pastrādājuši Saturna vai Jupitera zinātņu vīri. Bet, tā kā gadījums savedis mūs kopā, es gribu jums pastāstīt savu novērojumu rezultātus.

—   Es klausos, kapteiņa kungs.

— Jūs zināt, profesora kungs,, ka jūras ūdens ir blīvāks par saldūdeni, bet šis blīvums nav visur vienāds. Patiešām, ja es saldūdens blīvumu apzīmēju ar vienu, tad Atlantijas okeānā šis blīvums būs viens vesels un divdesmit astoņas tūkstošdaļas, Klusajā okeānā — viens vesels un divdesmit sešas tūkstošdaļas, bet Vidusjūrā — viens vesels un trīsdesmit tūkstošdaļas.

«Ak tā!» es nodomāju. «Viņš apciemo arī Vidusjūru!»

•— Jonijas jūrā viens vesels un astoņpadsmit tūkstošdaļas, bet Adrijas ūdeņos viens vesels un divdesmit deviņas tūkstošdaļas.

Acīm redzot, «Nautils» nevairījās no Eiropas piekrastu jūrām, un es secināju, ka agrāk vai vēlāk tās aizvedīs mūs atpakaļ uz civilizētu cilvēku apdzīvotiem kontinentiem. Man ienāca prātā, ka Neds Lends šo jauno ziņu uzņems ar labi saprotamu apmierinājumu.

Pēc tam vairākas dienas no vietas mēs pavadījām, mērīdami ūdens sāļumu dažādā dziļumā, krāsu un caurspī- dību. Visos šajos pētījumos kapteinis Nēmo izrādīja tādu apķērību, ar kuru sacensties vēl varēja tikai viņa laipnība pret mani. Bet tad atkal dažas dienas viņš nemaz nerādījās, un es no jauna paliku uz kuģa gluži vientuļš.

16. janvārī «Nautils» likās iesnaudies dažu metru dziļumā zem ūdens līmeņa. Tā elektriskās mašīnas nestrādāja, skrūve stāvēja mierā, kuģis vienkārši ļāvās zemūdens straumei. Man šķita, ka kuģa ļaudis strādā pie kādiem labojumiem, kas varēja būt nepieciešami sakarā ar mašīnu mehānisma darbināšanu lielā ātrumā.

Es ar saviem biedriem atkal piedzīvoju kādu interesantu skatu. Logi salona sienās bij vaļā, un, tā kā «Nautila» prožektors nedarbojās, ūdenī valdīja diezgan liela tumsa. Bieziem negaisa mākoņiem klātās debesis tikai blāvi apgaismoja ūdens virsējo kārtu.

Es vēroju jūru šādos apstākļos; vislielākās zivis man likās tikai kā tumši atēnas plankumi ar neskaidriem apveidiem. Bet tad «Nautils» atkal piepeši tika spilgti apgaismots. Pirmajā acumirklī man likās, ka prožektors no jauna iededzies un met savu elektrisko spulgu tumšajās ūdens masās. Bet biju maldījies un ātri vien noskārtu savu kļūdu.

«Nautils» vienkārši bij iepeldējis fosforiskā ūdens slāni, un pret apkārtējo tumsu tas likās žilbinoši spulgs. Šī mirdzēšana cēlās no miriādēm mikroskopisku dzīvnieciņu.

kuru spožums kļuva vēl lielāks, pieskaroties kuģa metāla sienām. Un tad es šajā spīdīgajā plīvā pamanīju atsevišķas zibošas lāses, itin kā krāsns svelmē izkausētus alvas pilienus vai balti nokaitēta metāla dzirkstis; šā pēkšņā uzliesmojuma dēļ dažas svītras šajā spīdumā likās gluži ēnainas, lai gan bij jādomā, ka nekādiem tumšiem plankumiem te nevajadzēja būt vietai. Nē! Tas nebij mūsu kuģa parastais, rāmais spožums! Pārāk spilgts un ņirbīgs! Skaidri redzams — tas bij dzīvs mirdzums!

Patiešām, tur spīguļoja neskaitāmas jūras infuzorijas, līdzīgas mazām, caurspīdīgām recekļa lodītēm ar dieg- veidīgu taustekli; tās varēja rēķināt ap divdesmit pieci tūkstoši katros trīsdesmit kubikcentimetros ūdens. Spīdumu vēl pavairoja sevišķi spilgti mirdzošās medūzas, jūras zvaigznes, aurēlijas, salpas un fosforescējoši zoofīti, kas piesūkušies ar jūrā sairušām, organiskām, taukainām vielām, tāpat arī zivju gļotas.

Vairākas stundas no vietas «Nautils» slīdēja pa šiem mirdzošajiem ūdeņiem; mūsu izbrīnu vēl pavairoja lieli jūras dzīvnieki, kuri tur rotaļājās kā salamandras. Šajās nededzinošās uguns plīvās es redzēju slaidos un veiklos delfīnus, nenogurstošos jūras klaunus, zobenzivis triju metru garumā, nemaldīgos vētras vēstnešus, kuru šausmīgie pīķi reižu reizēm atdūrās salona iluminatoros. Bez tam tur vēl bij dažādas mazākas zivis — balistas, skumbrijas, degunzivis —, kuras ņirbēja pa visu šo spīdošo ūdens klajumu.

Tā bij apžilbinoši burvīga aina! Varbūt kaut kādi atmosfēras apstākļi pastiprināja šīs parādības spilgtumu. Varbūt jūras virspusē plosījās vētra? Bet «Nautils» dažu metru dziļumā no tās nemanīja nekā — tas rāmi šūpojās pilnīgi mierīgajos ūdeņos.

Un tā mēs braucām arvien tālāk, allaž jaunus brīnumus vērodami.

Konsels pētīja un klasificēja savus zoofītus, posmkājus, moluskus un zivis. Diena pēc dienas pagāja ātri, uņ es tās nemaz vairs neskaitīju. Neds pēc savas paražas nopūlējās sagādāt dažādību parastajos kuģa ēdienos. Kā gliemeži mēs tupējām savos apvalkos, un es gribēju apgalvot, ka nemaz nav grūti pārvērsties par īstu gliemezi.

Mēs bijām jau pavisam pieraduši pie šādas dzīves un aizmirsuši, ka ir vēl cita — zemeslodes virspusē, kad atkal kāds sevišķs notikums spieda mūs atcerēties sava stāvokļa dīvainību.

18. janvārī «Nautils» atradās uz 105° garuma un 15° dienvidu platuma. Laiks bij draudošs, jūra bangoja. Pūta spēcīgs austrumu vējš. Vairākas dienas jau krities, barometrs nepārprotami vēstīja vētras tuvošanos,

Es biju izgājis uz klāja tieši tajā brīdī, kad kapteiņa palīgs vēroja apvārsni. Pa paradumam es gaidīju atkal atskanam zināmo teikumu. Bet šodien tā vietā es izdzirdu citu — tikpat nesaprotamu. Un tūliņ pēc tam iznāca kapteinis Nēmo un sāka ar tālskati lūkoties kaut kur apvārsnī.

Labu brīdi viņš palika nekustīgi stāvam, nenovērsda- mies no sava novērojuma punkta. Tad viņš nolaida tālskati un parunāja pāris desmit vārdu ar savu palīgu. Tas likās uztraukts un velti pūlējās savaldīties. Kapteinis Nēmo turpretī bij aukstasinīgs un mierīgs kā vienmēr. Likās, viņš kaut ko iebilda, bet palīgs kaut ko apgalvoja. Vismaz es to tā sapratu no viņu balsīm un žestiem.

Pats es arī ar vislielāko uzmanību skatījos kapteiņa izlūkotajā virzienā, bet itin nekā nevarēju ieraudzīt. Ūdens ar debesīm apvāršņa lokā šķita pilnīgi saplūstam kopā.

Pa to laiku kapteinis Nēmo bij sācis staigāt pa klāju no viena gala uz otru, mani nemaz neuzlūkodams, varbūt pat nepamanījis. Viņa gaita bij stingra, tomēr ne tik nosvērta kā parasti. Reizēm viņš apstājās un, rokas uz krūtīm sakrustojis, lūkojās jūrā. Ko gan viņš vēroja šajā bezgalīgajā ūdens klajumā? «Nautils» taču atradās vairākus simtus jūdžu tālu no tuvākā krasta!

Palīgs atkal bij paņēmis savu tālskati, ilgi un cieši vēroja apvārsni, šurp un turp staigādams, piespēra kāju un vispār ar savu nervozitāti bij pilnīgs pretstats kapteinim Nēmo.

Tajā acumirklī palīgs atkal vērsa priekšnieka uzmanību uz kaut ko jūrā. Tas mitējās staigāt un pagrieza savu tālskati pret norādīto punktu. Labu laiku viņš tā skatījās. Nopietni ieinteresēts, arī es nokāpu salonā un paņēmu savu parasti lietojamo, labo tālskati. Tad, atbalstījies pret prožektora iedobumu klāja priekšgalā, gatavojos aplūkot visu ūdens un debess saskarsmes loku apvārsnī.

Bet vēl es nebiju piespiedis tālskati pie acīm, kad instruments man tika spēji izrauts no rokām.

Ar vislielāko uzmanību skatījos kapteiņa izlūkotajā virzienā,

Es apgriezos. Kapteinis Nēmo stāvēja manā priekšā, bet es viņu tikko vairs varēju pazīt. Viņa seja bij pilnīgi pārvērtusies. Acis draudoši spulgoja zem sarauktām uzacīm. Zobi spīdēja aiz pusatvērtām lūpām. No sasprindzinātā auguma, savilktajām dūrēm un plecos ierautās galvas bij redzams, ka visu viņa būtni pārņēmis svešāds niknums. Viņš stāvēja nekustēdamies. No rokām izkritis, mans tālskatis gulēja pie viņa kājām.

Vai patiešām es negribēdams biju viņu tā aizkaitinājis? Vai šis nesaprotamais cilvēks iedomājās, ka es esmu atklājis kādu «Nautila» viesiem aizliegtu noslēpumu?

Nē! Tomēr es nebiju šo dusmu cēlonis, jo kapteinis nemaz neskatījās manī; viņa acis bij pievērstas kādam man nesamanāmam punktam pie apvāršņa.

Pēdīgi kapteinis Nēmo atkal savaldījās. Viņa galīgi pārvērstā seja atdabūja parasto mierīgumu. Viņš pateica savam palīgam dažus vārdus svešajā valodā, tad pagriezās pret mani.

—   Aronaksa kungs, — viņš teica diezgan pavēlošā balsī, — es prasu, lai jūs ievērojat vienu noteikumu, kas jūs saista ar mani.

—   Kāds tas būtu, kapteiņa kungs?

—   Jums un jūsu biedriem jāļaujas ieslēgties tik ilgi, kamēr es jūs atkal palaidīšu brīvē.

—   Jūs te esat pavēlnieks, — es atbildēju, cieši lūkodamies viņā. — Bet pirms atļaujiet man vienu jautājumu.

—   Nevienu, profesora kungs!

Uz to man vairs nebij ko teikt — atlika tikai paklausīt, jo katra pretestība te būtu bijusi velta.

Es nokāpu kajītē pie Neda Lenda un Konsela un pastāstīju tiem par kapteiņa rīkojumu. Jūs varat iedomāties, kā kanādietis uzņēma šo ziņu. Bet patlaban nebij laika nekādiem paskaidrojumiem. Četri vīri jau gaidīja pie durvīm un aizveda mūs tajā pašā telpā, kurā bijām pavadījuši pirmo nakti uz «Nautila».

Neds Lends vēl gribēja pretoties, bet durvis vienkārši aizslēdzās, un neviens viņam neatbildēja.

—   Profesora kungs, — Konsels jautāja, — sakiet taču — ko tas nozīmē?

Es pastāstīju saviem biedriem, ko augšā biju piedzīvojis. Viņi bij tāpat pārsteigti kā es, bet izskaidrojumu zināja tikpat maz.

Pēc tam es nogrimu dziļās domās, kapteiņa Nēmo dīvaina izturēšanās man vienmēr vēl bij prātā. Ne pie kāda loģiska secinājuma es nevarēju tikt, visādas pretrunīgas hipotēzes šaudījās manā galvā, bet tad manas pārdomas iztrauca Neds Lends.

—   Skat, brokastis galdā!

Patiešām, ēdiens jau bij galdā. Acīm redzot, kapteinis Nēmo licis to mums pasniegt reizē ar pavēli paātrināt «Nautila» gaitu.

—   Vai profesora kungs atļaus viņam kaut ko ieteikt? — Konsels vaicāja.

—   Jā, mīļais, — es atbildēju.

—   Vai profesora kungs tomēr neēstu brokastis? Man liekas, ka tas būs tas prātīgākais, jo mēs jau nemaz nezinām, kas te vēl var notikt.

—   Tev taisnība, Konsel.

—   Diemžēl, — Neds Lends piebilda, — mums pasnieguši tikai parastos kuģa ēdienus.

—   Draugs Ned, — Konsels atsaucās, — bet ko jūs teiktu, ja mums itin nekā nebūtu pagatavojuši?

Šī iebilduma pietika, lai harpūnists mitētos pukoties.

Mēs apsēdāmies pie galda. Ēdām, tikpat kā nemaz nesarunādamies. Es tomēr iebaudīju visai maz. Konsels aiz pieklājības pūlējās, cik spēja, tikai Neds Lends nelikās skubināties. Paēduši mēs nolīdām katrs savā kaktā.

Bet tad izdzisa kajītes apaļā lampa, un mēs palikām pilnīgā tumsā. Neds Lends tūliņ likās uz auss, un arī Konsels, man par lielu brīnumu, iemiga cieši. Es vēl domāju par šā nejaušā miega cēloņiem, bet sajutu arī, ka manas paša smadzenes apņem itin kā smags gurdums. Ar visu varu es pūlējos acis noturēt vaļā, bet velti. Mani nomāca mocošas halucinācijas. Acīm redzot, mūsu ēdienam bij piejauktas kādas iemidzinošas vielas. Kapteinim Nēmo nepietika ar mūsu ieslodzīšanu vien, arī iemidzināt viņam vajadzēja mūs!

Es vēl dzirdēju, ka lūkas tika noslēgtas. Viļņu šūpotā kuģa līgošanās arī mitējās. Vai «Nautils» atkal bij ieni- ris jūras dzīlēs? Varbūt atkal nolaidies nekustīgos jūras slāņos?

Es ar varu mēģināju turēties miegam pretī. Bet tas nebij iespējams, elpa kļuva arvien vārgāka. Es jutu, ka aukstums pamazām sastindzina manus smaguma pielijušos un itin kā paralizētos locekļus. It kā svina svara pilni acu plaksti vērās ciet. Es vairs nejaudāju piecelties kājās. Rēgu pilns miegs pārmāca visu manu būtni. Vēlāk ari murgi izbeidzās un es iegrimu pilnīgā neapziņā.

## XXIV. KORAĻĻU VALSTĪBĀ

Otrā rītā es pamodos ar dīvaini tukšu galvu. Par lielu pārsteigumu, es atrados pats savā kajītē. Bez šaubām, mani biedri tāpat bij aizvesti savā kajītē gluži kā es. Tāpat kā es, arī viņi nezināja nekā, kas šajā naktī noticis; šā noslēpuma atrisinājums bij iespējams tikai nākotnē.

Es iedomājos iziet laukā no savas kajītes. Bet vai es patlaban biju brīvs vai vēl cietumnieks? Izrādījās, ka esmu pilnīgi brīvs. Es atvēru durvis, izgāju pa šauro gaiteni un devos augšup pa centrālo trapu. Vakar noslēgtā lūka tagad bij vaļā. Es izgāju uz klāja.

Neds Lends un Konsels tur bij jau priekšā. Es sāku viņus izvaicāt. Viņi nezināja itin nekā. Vakarā smagā miegā iemiguši, viņi šorīt ar pārsteigumu atmodušies paši savā kajītē.

«Nautils» mums likās tikpat mierīgs un noslēpumains kā vienmēr. Mērenā ātrumā tas slīda pa ūdens līmeni. Nekas te nelikās mainījies.

Neds Lends ar savām asajām acīm vēroja jūru. Tā bij gluži klaja. Kanādietis apvārsnī nevarēja saskatīt nekā jauna — ne kādu buru, ne sauszemi. Pūta spēcīgs rietumu vējš, slaidi viļņu vāli manāmi šūpoja kuģi.

Papildinājis gaisa krājumus, «Nautils» ienira metru piecpadsmit dziļi, lai kuru katru brīdi atkal varētu pacelties ūdens virspusē, — tas bija neparasts paņēmiens, pie kura pieturējāmies, sākot no viņējās —• 19. janvāra dienas. Kapteiņa palīgs katru reizi ieradās uz klāja, un atkal atskanēja parastais sauciens.

Kapteinis Nēmo nerādījās. No kuģa ļaudīm es dabūju redzēt tikai veco stjuartu, kurš mani apkalpoja pie galda tikpat uzmanīgi un klusi kā vienmēr.

Ap pulksten diviem, kad es salonā kārtoju savas piezīmes, durvis atvērās un parādījās kapteinis Nēmo. Es sveicināju, bet viņš tikko manāmi atbildēja un neteica neviena vārda. Es atkal ķēros pie darba, cerēdams, ka viņš man pastāstīs kaut ko par- pagājušās nakts notikumiem. Bet arī par to viņš nerunāja ne vārda. Es palūkojos viņā. Viņš izskatījās saguris, apsarkušām acīm, negulējis un dziļi noskumis. Viņš pastaigājās šurp un turp, apsēdās un no jauna cēlās, neviļus paņēma kādu grāmatu un tūliņ atkal nometa, uzmeta acis saviem instrumentiem, bet netaisīja parastās atzīmes — vispār likās, ka viņš ne mirkli nevarēja palikt mierā.

Beidzot viņš pienāca man klāt un teica:

•— Vai jūs neesat ārsts, Aronaksa kungs?

Tādu jautājumu es nepavisam nebiju gaidījis un labu brīdi lūkojos viņā, nekā neatbildēdams.

—     Vai jūs neesat ārsts? — viņš atkārtoja. — Vairāki no jūsu kolēģiem ir studējuši medicīnu: Gresiolē, Mo- kens-Tandons un arī citi.

—     Patiešām, — es atteicu, — es esmu ārsts un mēdzu apmeklēt slimnīcas. Dažus gadus pirms iestāšanās Botāniskajā muzejā esmu praktizējis kā ārsts.

—   Tad ir labi, profesora kungs.

Kā redzams, mana atbilde apmierināja kapteini Nēmo. Bet, nezinādams, ko īsti viņš vēlas, es pataupīju tuvākus paskaidrojumus nākotnei un jauniem apstākļiem.

—     Aronaksa kungs, — kapteinis ierunājās atkal, — vai jūs būtu ar mieru palīdzēt kādam no mana kuģa ļaudīm?

—   Vai kāds saslimis?

—   Jā.

—- Es esmu gatavs pakalpot.

—   Tad nāciet līdzi.

Atzīstos, ka sirds man pukstēja stipri. Es nezinu, kāpēc, bet man likās, ka šī kuģa cilvēka slimība stāv kādā sakarā ar vakarējiem notikumiem, un šis noslēpums mani uztrauca tikpat daudz kā šī slimība.

Kapteinis Nēmo aizvadīja mani uz kuģa pakaļējo galu un ieveda kādā telpā līdzās matrožu kajītei.

Tur gulēja kāds apmēram četrdesmit gadu vecs, spēcīgs anglosakšu tipa vīrs.

Es noliecos pār to. Tas nebij vienkārši slims, bet gan ievainots. Apsējiem aptītā galva gulēja uz diviem spilveniem. Es atraisīju apsējus, bet ievainotais platām acīm, neievaidēdamies vērās manī,

Ievainojums bij bīstams. Galvaskauss bij pāršķelts ar

Tur gulēja apmēram četrdesmit gadu vecs, spēcīgs vīrs.

neasu ieroci, nāca redzamas vaļējās un dziļi iedragātās smadzenes. Asiņu recekļi izplūdušajā masā izskatījās kā vīna traipi. Slimais vienā un tai pašā laikā bij dabūjis kontūziju un smadzeņu satricinājumu. Viņš elpoja pavisam lēni. Seja reižu reizēm noraustījās krampjos. Smadzeņu paralīzei pievienojās sajūtu un kustību trieka.

Es paraudzīju ievainotā pulsu. Tas bij nevienāds. Kājas un rokas sāka jau sastingt, un es redzēju, ka nāve tuvojas, un nekā tur nevarēju līdzēt. Sakārtojis šim nelaimīgajam galvas apsējus, es pavēros kapteinī Nēmo.

—   No kurienes viņam tāds ievainojums? — es vaicāju.

—   Vai nav vienalga? — kapteinis izvairīdamies atbildēja, — «Nautils» atdūrās pret klinti, un pārlūzušās sviras gals ķēra šo cilvēku. Mans palīgs stāvēja turpat līdzās, un šis vīrs metās to aizsargāt… Brālis uzupurējās brāļa un draugs drauga labā — nekas nav vienkāršāk. Tāds mums uz «Nautila» likums! Bet ko domājat jūs par šo gadījumu?

Es acumirklī nevarēju attapties, ko atbildēt. '

—   Jūs varat runāt droši, — kapteinis teica. — Šis cilvēks nesaprot franciski.

—   Pēc stundām divām viņš būs miris.

—   Un nekas viņu nevar glābt?

—   Itin nekas.

Kapteinis Nēmo sažņaudza rokas. Pāris asaru noritēja pār viņa vaigiem, lai gan es nekad nebiju iedomājies, ka viņš ir spējīgs raudāt.

Vēl kādu brīdi es vēroju mirēju, kura dzīvība neatturami aizritēja mirkli pēc mirkļa. Elektrības gaismā viņa bālums izcēlās vēl vairāk. Es skatījos tā nelaikā grumbām izvagotajā, inteliģentajā sejā, kurai nelaime vai nabadzība jau sen bij uzspiedusi savu zīmogu, un mēģināju izdibināt viņa dzīves noslēpumu pēdējos vārdos, kas vēl spiedās pār viņa lūpām.

—   Tagad jūs varat iet, Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo teica.

Es pametu kapteini Nēmo mirēja kajītē un ārkārtīgi uztraukts atgriezos savā istabā. Visu dienu es netiku vaļā no drūmiem paredzējumiem. Nakti lāgā nevarēju gulēt, bieži vien uzmozdamies, — es dzirdēju itin kā attālu sēru mūziku un nopūtas. Varbūt tā bij man nesaprotamā valodā skaitīta aizlūgšana par mirušiem? .. .

Otrā rītā es atkal izgāju uz klāja. Kapteinis Nēmo tur bij jau priekšā. Mani ieraudzījis, viņš tūliņ pienāca klāt.

—   Vai jūs, profesora kungs, nevēlaties atkal izdarīt kādu zemūdens ekskursiju?

—   Kopā ar saviem biedriem? — es jautāju,

—   Ja jūs to vēlaties.

—   Mēs esam jūsu rīcībā, kapteiņa kungs.

—   Tad esiet tik laipni, uzvelciet savu skafandru.

Par mirstošo vai mirušo ne vārds netika minēts. Es uzmeklēju Nedu Lendu un Konselu un paziņoju tiem kapteiņa Nēmo aicinājumu. Konsels tam piekrita bez vārda runas, un-arī kanādietis šoreiz bij gatavs mūs pavadīt,

Bij ap astoņiem no rīta. Pusdeviņos mēs jau bijām pienācīgi apģērbušies jaunajai ekskursijai un apgādājušies ar abiem apgaismojuma un elpošanas aparātiem. Divkāršās durvis bij vaļā, mēs kapteiņa Nēmo un kādu divpadsmit kuģa ļaužu pavadībā izgājām jūras dibenā apmēram desmit metru zem ūdens, kur patlaban atradās mūsu «Nautils».

Pa nelielu slīpumu mēs gājām apmēram divdesmit jūras asu lielā dziļumā. Šī dzīle tomēr bij pavisam citāda, nekā es to biju iepazinis savā pirmajā ekskursijā Klusajā okeānā. Te vairs nebij nekāda smalka smilkšu paklāja, ne zemūdens zālāju, ne zemūdens mežu. Es tūliņ nomanīju, .ka šodien kapteinis Nēmo mūs novadījis pavisam citos brīnišķos apvidos. Tā te bij koraļļu valstība.

Zoofītu tipā, aicionāriju klasē ievērojama ir gorgoniju kārta, kura savukārt sadalās trijās grupās: gorgonijās, izīdijās un koraļļos. Pie pēdējās arī skaitāms raga korallis, savāds radījums, ko pieskaitīja tiklab minerālu, kā augu un dzīvnieku valstij. Senatnes tautas to uzskatīja par ārstniecības līdzekli, modernie cilvēki par rotaslietu, bet tikai 1694. gadā Marseļas zinātnieks Peizonels noteikti konstatēja, ka tas pieder dzīvnieku valstij.

Koraļļi — tā ir vesela sīciņu dzīvnieku kolonija, kura nometusies uz trausla un akmeņota pamata. Kolonijai ir viens kopīgs radītājs polips, kas piestiprinās pie kāda priekšmeta. Kolonija izveidojas vairošanās rezultātā, vienam polipam pumpurojoties. Polipi, iekļaudamies kolonijas sastāvā, dzīvo katrs par sevi, tomēr arī nešķiramā, savstarpējā sakarā. Te novērojam kaut ko līdzīgu dabas sociālismam, dabisku komūnu. Man zināmi dabas zinātnieku visjaunākie pētījūmi par šo dīvaino zoofītu dzīvi, kuri sazarojas pārakmeņotu koku veidā, un tāpēc bij bezgala interesanti aplūkot šos akmeņotos mežus jūras dibenā.

Iedarbinājuši Rumkorfa aparātus, mēs gājām pa kādu koraļļu rifu, kas atradās veidošanās stadijā un kam turpmākos laikos būs lemts izveidot barjeru rifu šajā Indijas okeāna daļā. Gar abām pusēm stiepās necaurejami, kokveidīgi. koraļļu krūmāji ar sīkām, baltām sešstaru zvaigznītēm. Vienīgā atšķirība no sauszemes augiem bij tā, ka šie krūmāji auga no augšas lejup, piestiprinājušies klints pakājē.

Mūsu lukturu ugunis ar tūkstoškārtējām nospulgām at- mirdza šajos spilgti krāsainajos zemūdens augos. Man visi šie cauruļveidīgie un cilindriskie augi likās līgojamies viļņu šūpotnēs. Es tā kāroju ievākt svaigos, maigi taus- tekļainos koraļļus, starp kuriem daži bij tikko izplaukuši un citi tikko radušies, un ap tiem, spurām viegli pieskardamās, kā putni bariem laidelējās zivis. Bet, tikko mana roka grasījās pieskarties šīm dzīvajām puķēm, šīm jutīgajām mimozām, visā kolonijā tūliņ bij samanāms uztraukums. Baltie vainadziņi acumirklī ierāvās savos sarkanajos apvalkos, ziedi acumirklī savīta, un viss dzīvais krūmājs pārvērtās akmeņotā paugurājā.

Gadījums man sniedza izdevību novērot šo zoofītu visinteresantākās pasugas.

Šie koraļļi bij pilnīgi līdzvērtīgi tiem, kurus zvejo Vidusjūrā pie Francijas, Itālijas un Āfrikas krastiem. Ar savām spilgtajām krāsām tie pilnīgi attaisno savus pārdevēju izdomātos «asins ziedu» un «asins putu» nosaukumus. Koraļļus vispār var pārdot par pieci simti franku kilogramā, bet šo apvidu ūdeņos to bij ārkārtīga bagātība. Šos vērtīgos atradumus bieži vien samaina ar citiem — līdzīgiem polipiem, kurus dēvē par «macciota», un tā rada tikai jucekli. Starp tiem es saskatīju arī brīnišķos rozā koraļļus.

Bet drīz vien krūmājs kļuva biezāks un koki lielāki. Mūsu priekšā izpletās visbrīnišķīgākās fantāzijas radītas birzes ar slaidām spraugām pa starpām.

Kapteinis Nēmo nogriezās kādā tumšā galerijā, kur pa slīpo eju mēs nokļuvām savus simt metrus lielā dziļumā. Mūsu lukturu gaisma brīnišķi spoguļojās rievainajās, dabiskajās velvēs un atkarās, kuras spīdēja kā prizmaini lukturi. Starp koraļļu kokiem es novēroju arī citus — tikpat pievilcīgus polipu darinājumus — melitus un īrisus ar posmainiem zariem, zaļas un sarkanas koralīnas, ar kaļķiem pārklātas aļģes, kuras dabas pētnieki pēc ilgiem strīdiem beidzot pieskaitījuši augu valstij. Pēc kāda dabzinātnieka izteiciena «te dzīvība itin kā raisās vaļā no savas ieakmeņojušās snaudas, bet vēl nav paspējusi pilnīgi atraisīties».

Pēc kādu divu stundu gājiena mēs bijām nokļuvuši aptuveni trīs simti metru lielā dziļumā, kur sākās pirmās koraļļu formācijas. Tur nu vairs nebij atsevišķi krūmāji vai birzes ar īsstumbru augiem, bet bezgalīgs mežs, lieliska minerālkoku audze, neskaitāmu krāsu un nokrāsu eleganto plumāriju — jūras liānu vītnēm sapīņota. Mēs ērti staigājām zem šīm augstajām velvēm, it kā maldīdamies viļņu nokrēslī pa tubiporu, meandrīnu, jūras zvaigznīšu, fungiju un kariofīliju ziedaino, ar dārgiem akmeņiem nokaisīto paklāju.

Tā bij neaprakstāma aina! Kā lai es pasaku, ko toreiz izjutu un pārdzīvoju? Kādēļ gan mēs bijām ieslodzīti šajā metāla un stikla cietumā? Kāpēc mums bij liegts saprotami sarunāties savā starpā? Kāpēc mēs nespējām būt kā tās zivis vai amfībijas, kuras te visu laiku varēja pēc patikas rotaļāties un dzīvot vai nu ūdenī, vai uz sauszemes!

Tad kapteinis Nēmo bij apstājies. Apstājos arī es ar saviem biedriem un, pagriezies atpakaļ, redzēju, ka kuģa ļaudis puslokā ieslēdza savu pavēlnieku. Tuvāk palūkojot, es ievēroju, ka četri -no viņa cilvēkiem uz muguras nes kaut kādu garenu priekšmetu.

Mēs patlaban atradāmies spilgti apgaismotā, augstu koraļļu koku apjoztā klajumā. Mūsu laternas meta blāvu gaismu, kas izveidoja garas ēnas. Klajumu apņēma dziļa tumsa, un tikai atsevišķu koraļļu šķautnes vēl spilgti mirdzēja.

Neds Lends un Konsels atradās man blakus. Mēs saskatījāmies, un man bij tāda sajūta, ka mēs patlaban pieredzam kaut ko dīvainu. Aplūkodams zemi, es ievēroju ne visai augstus, ar kaļķu nosēžņiem pārklātus paugurus, kuri likās it kā cilvēka rokas darināti.

Apgaismotā lokā uz augstas klints pakājes es saskatīju paceļamies koraļļu krustu, kura šķēršļi stiepās itin kā sastingušas, asiņainas rokas.

Uz kapteiņa Nēmo mājienu kāds no viņa kuģa ļaudīm pagājās uz priekšu tuvāk krustam un, atraisījis no jostas kapli, sāka cirst bedri.

Tagad es visu sapratu! Šis klajums te bij kapsēta, šī bedre — kaps, bet garenais priekšmets — naktī mirušais cilvēks! Kapteinis Nēmo ar savējiem bij atnācis guldīt biedru brāļu kapenēs okeāna nepieejamos dziļumos.

Nē! Nekad es vēl nebiju pārdzīvojis tādu dvēseles saviļņojumu! Nekad vēl tik spēcīgas izjūtas nebij satricinājušas manu būtni! Es negribēju redzēt to, ko manas acis skatīja!

Kaps tikai pamazām tika dziļāks. Izbiedētās zivis bēga uz visām pusēm. Es dzirdēju, kā kaplis skan, kaļķainā plienā cirzdamies, reižu reizēm tas izšķīla pa dzirkstelei, trāpījis kādu jūras dibenā nogrimušu krama gabalu. Bedre kļuva arvien garāka, platāka un dziļāka, nu jau tā bij tik liela, ka cilvēka augums tur ērti ietilpa.

Tad tuvojās nesēji. Baltā bisusa audumā ietītais ķer- "menis lēnām nogrima savā slapjajā kapā. Rokas uz krūtīm sakrustojis, kapteinis Nēmo līdz ar visiem, kas nelaiķi bij mīlējuši, it kā lūgšanu skaitīdami, nometās ceļos. Arī es ar saviem abiem biedriem zemu noliecāmies.

Kapu aizbēra ar izrakto zemi, kas izveidoja nelielu pauguru.

Kad tas bij paveikts, kapteinis Nēmo kopā ar saviem vīriem piecēlās kājās; tad, kapam tuvāk piegājuši, visi vēlreiz nometās ceļos un izstiepa rokas par sirsnīgu atvadīšanās zīmi.

Pēc tam bērinieku pulciņš griezās atpakaļ uz «Nau- tilu» — pa meža velvēm, gar koraļļu birzēm un krūmājiem, vienmēr augšup pa slīpo jūras dibenu.

Pēdīgi atspīda kuģa ugunis. Pa spilgtās gaismas svītru mēs nokļuvām pie «Nautila». Ap vieniem mēs jau bijām mājā.

Apģērbies parastajās drēbēs, smagu domu nomākts, es izgāju uz klāja un nosēdos pie prožektora iedobuma.

Kapteinis Nēmo pienāca man klāt. Es piecēlos un teicu:

—   Tātad, kā es jau paredzēju, šis vīrs pagājušo nakti nomira?

—   Jā, Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja.

—   Un tagad viņš atdusas pie saviem biedriem koraļļu

kapsētā?

—        Jā, visu aizmirsts, atskaitot mūs! Mēs izrokam kapu, bet polipi gādā par to, lai tas mūžam neiznīktu.

Un, seju ar rokām aizslēpis, kapteinis Nēmo velti mēģināja apspiest raudas. Tad viņš piebilda:

—        Tā ir mūsu klusā kapsēta — vairākus simtus pēdu zem ūdens līmeņa!

—   Jūsu mirušie tur dus mierā, haizivju netraucēti!

—       Jā, profesora kungs, — kapteinis Nēmo lēnām atbildēja. — Haizivju un cilvēku netraucēti!

## OTRĀ DAĻA

## INDIJAS OKEĀNĀ

Šeit sākās mūsu zemūdens ceļojuma otrā daļa. Pirmā nobeidzās ar aizkustinošu notikumu koraļļu kapsētā, kas uz mani atstāja neizdzēšamu iespaidu. Tātad visa kapteiņa Nēmo dzīve norisinās vienīgi šajā bezgalīgajā jūrā, pat kapsēta viņam ierīkota neaizsniedzamos dziļumos. Nekāds jūras nezvērs netraucēs «Nautila» iemītnieku pēdējo dusu, nāvē viņi paliek tāpat vienoti kā dzīvē. «Arī cilvēku netraucēti,» kapteinis Nēmo teica.

Vienmēr un visur šī bargā un nelokāmā neuzticība pret cilvēku sabiedrību!

Es vairs nevarēju piekrist Konsela hipotēzēm. Šis krietnais puisis bij pārliecināts, ka «Nautila» kapteinis ir neatzīts zinātņu vīrs, kas ienīst cilvēkus tikai tāpēc, ka tie nav pratuši viņu cienīt; ka šis cilvēks ir nesaprasts ģēnijs, kas noguris un vīlies paslēpies jūrā, lai tur savām tieksmēm ļautu brīvu vaļu. Pēc manām domām, šī hipotēze tikai pa daļai izskaidroja kapteiņa Nēmo rīcību.

Pēdējās nakts piedzīvojumi, kad mēs tikām ieslodzīti kajītē un iemidzināti, kapteiņa bargā pavēle un man spēji atņemtais tālskatis, kad es gribēju aplūkot apvārsni, neizskaidrojamā triecienā, ko bij dabūjis «Nautils», nāvīgi ievainotais vīrs — tas viss manī modināja citus minējumus. Nē! Tā nebij vienkārši bēgšana no cilvēkiem! Viņa drausmīgais kuģis bij domāts ne tikai personiskas brīvības dziņas apmierināšanai, bet arī kādai man nezināmai, baigai atriebībai.

Šajā brīdī viss man vēl ir tumsā, es tajā pamanu tikai atsevišķus gaismas plankumiņus un esmu spiests atzīmēt vienīgi to, ko patlaban pārdzīvoju.

Bet vispār mūs nekas nesaista ar kapteini. Viņš zina, ka no «Nautila» aizbēgt nav iespējams. Viņš mums pat neprasīja goda vārdu, ka nebēgsim. Nekāds solījums mūs te nesaista. Mēs esam tikai cietumnieki, gūstekņi, kurus vienīgi aiz pieklājības sauc par viesiem. Tomēr Neds Lends vēl nebūt nav atmetis cerības reiz izkļūt brīvībā. Bez šaubām, viņš izlietos pirmo izdevīgo gadījumu. Protams, es darīšu gluži to pašu. Tomēr ar zināmu sirdsapziņas pārmetumu es paņemšu līdzi «Nautila» noslēpumu, kurā esam ieskatījušies, tikai pateicoties kapteiņa augstsirdībai. Beigu beigās — vai lai šo cilvēku ienīst vai arī apbrīno? Vai viņš pats ir upuris vai bende? Un tad, iekāms pametu šo kuģi uz visiem laikiem un tieku brīvībā, es tomēr vēlētos nobeigt tik lieliski iesākto zemūdens ceļojumu ap zemeslodi. Es gribētu līdz galam redzēt visus brīnumus, kas slēpjas pasaules jūru dziļumos. Redzēt to, ko vēl neviens cilvēks nav redzējis, lai arī šī ziņkāre būtu jāsamaksā ar dzīvību! Ko tad es līdz šim esmu atklājis? Nekā vai tiklab kā nekā, jo mēs neesam nobraukuši vairāk kā seši tūkstoši ljē pa Kluso okeānu!

Tomēr es zinu labi, ka «Nautils» tuvojas apdzīvotām zemēm un, ja gadīsies iespēja izglābties, būtu nežēlīgi upurēt biedrus savai izziņas kaislībai. Man jāseko viņiem vai pat jāvada tie. Bet vai tāda iespēja vispār atgadīsies? Cilvēks, kam varmācīgi laupīta brīvība, to allaž vēlas, bet zinātnieks, izziņas kārais cilvēks, no šādas iespējas baidās.

Todien, 1868. gada 21. janvārī, dienas vidū kapteiņa palīgs iznāca uz klāja izmērīt saules augstumu. Cigāru aizpīpojis, es novēroju viņa pētījumus. Es nešaubījos, ka šis cilvēks neprot franciski, jo vairākkārt skaļā balsī izteicu dažas piezīmes, kurām vajadzēja izvilināt nejaušu uzmanību, ja viņš tās saprastu, bet viņš izturējās vienaldzīgi un klusi.

Kamēr viņš ar sekstantu izdarīja savus novērojumus, kāds «Nautila» matrozis iznāca nospodrināt prožektora stiklus — tas pats milzis, kurš mūs pavadīja pirmajā ekskursijā uz Krespo salu. Es aplūkoju tuvāk šo aparātu, kura spēku simtkārtīgi pavairoja lēcveidīgi stikla gredzeni, kas gaismu koncentrē vajadzīgā virzienā. Elektriskā lampa bij tā ierīkota, ka no tās spožuma nekas negāja zudumā. Voltas loks dega telpā, kas bij atbrīvota no gaisa, un šis apstāklis nodrošināja ir tā kvēles vienmē- rību, ir intensitāti. Šis tukšums ari saudzēja grafīta stieņu galus, starp kuriem liecās spīdošais pusloks. Tāds ietaupījums kapteinim Nēmo bij sevišķi no svara, jo viņam

Mēs sastapām lielus ūdens putnu barus.

nebūtu viegli atjaunot grafīta krājumus. Tādā iekārtojumā grafīta stieņu nolietošanās gandrīz nebij manāma.

Kad «Nautils» gatavojās uzsākt savu zemūdens braucienu, es nokāpu atkal kuģa iekštelpā. Lūka noslēdzās, un mēs devāmies ceļā tieši uz rietumiem.

Mēs braucām pa Indijas okeānu. «Nautils» pa lielākajai daļai turējās simts un divi simti metru dziļumā. Tā tas ilga vairāk dienas no vietas. Katram citam, kurš nebūtu iemīlējis jūru tā kā es, brauciens liktos ilgs un garlaicīgs. Turpretim man nenācās ne garlaikoties, ne dzīvot bezdarbībā: katru dienu es devos uz klāja ieelpot spirgto okeāna gaisu, novērodams brīnumainās ainas, lūkojos pa salona iluminatoriem, bibliotēkā lasīju grāmatas vai arī nodarbojos, kārtodams savas ceļojuma piezīmes.

Visu laiku mēs jutāmies gluži veseli. Pārtikas uz kuģa bij pilnīgi pietiekoši; es būtu bijis pavisam apmierināts arī bez tām piedevām, par kurām Neds Lends gādāja aiz tīrās spītības. Šajā vienmērīgajā temperatūrā pat no iesnām nebij jābaidās. Bez tam uz kuģa bij prāvs krājums dendrofīliju, kuras Provansā sauc par «jūras dillēm», un to polipu sulīgais mīkstums ir labākais līdzeklis pret saaukstēšanos.

Vairāk dienu no vietas mēs sastapām lielus ūdens putnu barus, galvenokārt kaijas un kurlikus. Dažus nošāvām, un, sevišķā veidā pagatavots, mums tur iznāca garšīgs jūras putnu cepetis.

«Nautila» tīkli izzvejoja vairākas pasugas jūras bruņurupuču ar izliektām mugurām, tā sauktās «karetes», kuru čaula tiek ļoti augstu vērtēta. Šie rāpuļi viegli ienirst ūdenī un, aizdarījuši gaļīgo vārstuli, kas atrodas pie nāsu kanāla ārējās atveres, var ļoti ilgi uzturēties zem ūdens. Daži no šīs pasugas dzīvniekiem, rokās paņemti, mierīgi guļ savās bruņās. Šo bruņurupuču gaļa nav sevišķi garda, toties vērtīgas viņu dētās olas.

Zivis arvien vairāk modināja mūsu sajūsmu, jo ilgāk mēs novērojām viņu dzīvi pa salona logiem. Es pamanīju vairākas sugas, kādas līdz šim vēl nekur nebiju redzējis.

Vispirms minēšu koferzivis, kuras dzīvo it sevišķi Sarkanajā jūrā, Indijas okeānā un ap Centrālamerikas krastiem. Šīs zivis, tāpat kā bruņurupuči, bruņneši, jūras eži un vēžveidīgie, aizsargātas ar bruņām, kuras ir nevis no krama vai kaļķiem, bet no īsta kaula. Dažkārt tās ir kā cieti trijstūri, bet dažreiz kvadrātveidīgas.

Es izmantošu arī Konsela piezīmes, ko viņš ik dienas mēdza rakstīt par šo jūras zivju sugām, un minēšu: sfen- glerijas ar sarkanām mugurām, baltām krūtīm — šīs zivis atšķiras ar to, ka nervu stiegras tām vijas trijās garenās sloksnēs; tālāk: elektriskās rajas ļoti spilgtās krāsās — šo zivju garums ir septiņas collas. Tālāk vēl citas ģintis: bumbu zivis, pilnīgi līdzīgas tumši brūnai, gandrīz vai melnai olai, izraibinātas ar baltām svītrām un bez astes; ežu zivis, apbruņotas ar adatām, — viņas var piepūsties un izveidot adatainu kamolu; jūras zirdziņi, kas pazīstami visos okeānos; lidojošās zivis ■— pegazi ar ļoti garu snuķi —, to krūšu spuras ir visai platas un izveido it kā spārnus, tāpēc šīs zivis var laisties vai vismaz pacelties virs ūdens līmeņa; lāpstainās bezdelīgas, kuru astes pārklātas ar vamagveidīgām zvīņām; makronates ar garām žaunām, lieliskas divdesmit četrus centimetrus garas zivis, kuras zaigo vispievilcīgākajās krāsās; zilganās kaliomores ar iesarkanām galvām; gļotainās lēkātājas ar melnām svītrām, garām krūšu spurām — šīs zivis apbrīnojami žigli slīd pa ūdens virsu; brīnišķās krokburu zivis, kas spēj pacelt spuras gluži kā izplestus spārnus jebkurā vēlamā virzienā; mirdzošās kurtes, kuras daba apveltījusi ar dzeltenām, debess ziluma, sudraba un zelta krāsām; triho- petras, kam spuras veidotas kā šķiedras; kotēs, vienmēr notriepušās ar dūņām un trokšņainas; bruņaces, kuru acis aizsegtas ar kustīgiem plakstiem, un, beidzot, šļācējzivis — ar garu, cauruļveidīgu snuķi, īstās jūras muš- ķērājas, kas nogalina insektus ar vienu vienīgu ūdens lāsi.

Lasepeda izdalītajā deviņdesmit devītajā zivju dzimtā, kura pieder kaula zivju otrajai apakškārtai un raksturīga ar žaunu vāku un bronhāio membrānu, es ievēroju skor- pēnu, kuras galva greznota ar adatām un kurai ir tikai viena muguras spura; saskaņā ar to apakškārtu, kādai šīs zivis pieder, tām trūkst sīko asaku. Otrā apakškārta mums sniedz sinanseīdas, trīs līdz četri decimetri garas, dzelteni svītrotas, ar ļoti fantastisku galvu. Turpretī pirmajai apakškārtai pieskaitāmas vairākas ērmīgu zivju sugas, piemēram, tā sauktais «jūras bullis», dzīvnieks ar lielu galvu, gan šķērsots ar dziļām rievām, gan izraibināts ar puniem, apklāts ar adatām, — viņam ir nevienādi un atbaidoši ragi, adatu dūrieni rada bīstamas brūces; šis dzīvnieks ir riebīgs un briesmīgs.

No 21. janvāra līdz 23. janvārim «Nautils» nobrauca divi simti piecpadsmit ljē katrās divdesmit četrās stundās vai divdesmit divas jūras jūdzes stundā. Ja mēs varējām iepazīties ar tik daudzām un dažādām zivju sugām, tad tāpēc, ka, kuģa elektriskās gaismas pievilinātas, viņas mums sekoja lielos baros. Lielākā daļa nevarēja turēt līdzi mūsu ātrumam un palika iepakaļ. Tomēr dažas ilgāku laiku peldēja «Nautila» apgaismoto ūdeņu lokā.

24, janvārī uz 1.2° 5' dienvidu platuma un 94° 33' garuma mēs pabraucām garām krāšņām kokospalmām apaugušai koraļļu madreporu — Kilinga salai, kuru jau apmeklējis Čārlzs Darvins un kapteinis Ficrojs. «Nautils» nobrauca tuvu garām šīs neapdzīvotās salas krastam. Viņa tīklos ieķērās dažādi interesantu polipu un adatādaiņu sugu dzīvnieki un molusku čaulas.

Tad Kilinga sala pazuda aiz apvāršņa, un mēs pavēr- sāmies dienvidaustrumu virzienā uz Indijas pussalas galējo punktu.

—   Civilizēto cilvēku apdzīvotās zemes, — Neds Lends man todien teica, — tomēr ir patīkamākas par tādu Pa- puasiju, kur tu sastop vairāk mežoņu nekā stirnu! Šajā indiešu zemē, profesora kungs, atrodas šosejas, dzelzceļi, angļu, franču un indiešu pilsētas. Piecas jūdzes nogājuši, jūs katrā ziņā sastapsiet kādu tautieti. Man šķiet, ir pienācis brīdis teikt ardievas kapteiņa Nēmo viesmīlībai.

—   Vēl ne, Ned, — es viņam atbildēju ļoti noteikti. — Lai iet vien tālāk — kā jūs, jūrnieki, sakāt. «Nautils» tuvojas apdzīvotai sauszemei. Tas atgriežas uz Eiropu un ved mūs turp. Nokļuvuši mūsu jūrās, redzēsim, ko saprāts atļaus darīt. Tomēr es neticu, ka kapteinis Nēmo ļaus mums iet medīt Malabaras vai Koromandelas krastā tāpat kā Jaungvinejā.

—   Nu, profesora kungs, varbūt mēs iztiksim arī bez viņa atļaujas.

Es kanādietim neatbildēju, jo negribēju strīdēties ar viņu. Bet īstenībā slepeni vēlējos pieredzēt visus tos piedzīvojumus, ko liktenis novēlējis, novezdams mani uz «Nautila».

Pametuši Kilinga salu aiz muguras, mēs turpinājām braucienu manāmi lēnāk. Kuģis kļuva untumains un bieži vien nonira ļoti dziļi. Vairāk reižu darbā tika laistas

slīpās plātnes, kuras ar iekšējo sviru palīdzību bij iespējams nostādīt pilnīgi šķērsām ūdens līnijai. Tā mēs lāgiem braucām divu un trīs kilometru dziļumā, bet ne reizi neizdevās izmērīt lielāko dziļumu — pat trīspadsmit tūk- stoši metru garas zondes neaizsniedza okeāna dibenu. Temperatūra dzīlē visur bij četri grādi virs nulles.

25. janvārī okeāns bij pilnīgi klajš. «Nautils» visu dienu brauca pa virspusi, ar savu skrūvi spēcīgi kuldams ūdeni un augstu sviezdams šļakatas. Kā gan lai viņu šādā stāvoklī nenoturētu par milzu vali? Trīs ceturtdaļas dienas es pavadīju uz klāja, izlūkodams jūru. Itin nekas nebij mānāms pie apvāršņa, atskaitot kādu tvaikoni, kas aizbrauca i šķērsām rietumu virzienā. Vienu mirkli pavīdēja tā masti, I bet «Nautiļu» no kuģa droši vien nesaskatīja, jo tas tikai I mazliet pacēlās virs ūdens. Man šķita, ka šis tvaikonis ļ, pieder Austrumu kuģu sabiedrībai, kura uztur satiksmi I starp Ceilonu. un Sidneju, pa ceļam šis tvaikonis aizsniedza ļi karaļa Georga ragu un Melburnu.

i Ap pieciem novakarē, ātri tumstošā krēslā, kas tropiskajos apvidos parasti šķir dienu no nakts, mēs ar Konsoļu pieredzējām interesantu skatu.

Ir kāds pievilcīgs dzīvnieks, kuru sastapt nozīmējot laimi. Aristotelis, Plīnijs un Apiāns to ir novērojuši ar Hvisām viņa savādībām un aprakstījuši ar Grieķijas un | Itālijas zinātņu vīriem piemītošo dzejisko sajūsmu. Tie Iviņu nosaukuši par «Nautilu» un «Pompiliju». Tomēr modernā zinātne vecos nosaukumus nav atzinusi un dēvē šo dzīvnieku par argonautu.

Mēs tad ari novērojām šo argonautu baru peldam pa ūdens virspusi. Viņu skaits bij rēķināms vairākos simtos. Tie bij no Indijas okeānā parastās Argonauta tuberculata pasugas.

Sie graciozie moluski peldēja ar savādas dzinēj piltuves palīdzību, no kurienes viņi virda laukā ierīto ūdeni. Seši no to astoņiem taustekļiem, slaidi un tievi, bij izplesti pa ūdens virsu, bet pārējie divi, apaļi un žuburoti, kā vieglas buras pacelti gaisā un pakļauti vēja varai. Es labi saskatīju viņu ovālos, spirālveidīgos vākus, kurus Kivjē pielīdzina elegantām laiviņām. Patiešām, šī laiviņa nes dzīvnieku, kurš pats to radījis, bet nebūt nepieaug pie tās.

— Argonautam iespējams pēc patikas pamest savas

Mēs novēlojām šo argonautu baru peldam pa ūdens virspusi.

gliemežnīcas, — es teicu Konselam, — bet viņš to nekad nedara.

— Gluži tāpat kā kapteinis Nēmor — Konsels prātnie- ciški atbildēja. — Tāpēc viņam labāk savu kuģi vajadzēja nosaukt par «Argonautu».

Apmēram stundu «Nautils» brauca pa šo molusku baru. Bet tad viņus kaut kas piepeši sabiedēja. It kā pēc signāla savilkās izceltās buras, taustekļi sarāvās, ķermeņi sakļāvās, līdzsvaru pazaudējušas, gliemežnīcas apvēlās riņķī, un visa flotile pazuda zem ūdens. Tas viss notika acumirklī — nekad neviena kuģu eskadra nav manevrējusi tik saskanīgi.

Tai pašā mirklī spēji satumsa nakts. Viegla vēja saceltie, rāmie viļņi tikko manāmi šļakstījās gar «Nautila» sāniem.

Otrā dienā, 26. janvārī, mēs pa astoņdesmit otro meridiānu pārbraucām pāri ekvatoram un turpinājām ceļojumu ziemeļu puslodes ūdeņos.

Visu dienu mūs pavadīja drausmīgs haizivju bars. Briesmīgi dzīvnieki, kuri mudžēt mudž šejienes jūrās un padara tās sevišķi bīstamas. Tās bij tā saucamās Filipa haizivis, brūnām mugurām, bālganiem vēderiem un vienpadsmit zobu rindām, uz kakla viņām ar baltu gredzenu apvilkts, liels, melns plankums atgādina milzīgu aci; bez tam tur vēl bij otra haizivju pasuga ar apaļiem purniem un tumši raibotu ķermeni. Bieži vien šie spēcīgie dzīvnieki ar lielu niknumu triecās pret salona iluminatoriem. Neds Lends nepavisam vairs nevarēja rimties. Viņš traucās tikt virs ūdens līmeņa un uzbrukt ar savu harpūnu šiem nezvēriem, šīm gludenajām haizivīm, kuru zobiem piesētā rīkle šķita it kā izlikta ar mozaīku, tāpat arī lielajām, piecu metru garajām tīģera haizivīm, kas viņu it sevišķi kairināja. Bet tad «Nautils» paātrināja savu gaitu, tā ka paši ātrākie no šiem nezvēriem vairs nevarēja tikt līdzi.

27. janvārī, iebraucot Bengālijas jūras līcī, mēs vairākkārt dabūjām redzēt šausmīgas ainas — ūdenī peldošus līķus. Tie bij Gangas ieskalotie Indijas pilsētu miroņi, kurus turienes vienīgie kaprači — ērgļi nebij paspējuši iznīcināt. Bet haizivis, bez šaubām, neliegsies nākt viņiem talkā šajā apbedīšanas darbā.

Ap septiņiem vakarā, līdz pusei iegrimis, «Nautils» iebrauca piena krāsas ūdeņos. Cik tālu acs sniedza, viss

S* 2i i okeāns likās kā piena pieliets. Vai tā bij mēness atspulga ūdenī? Nēr jo tikai divas dienas vecais mēness vēl slēpās aiz apvāršņa saules norieta pēdējā atblāzmā. Zvaigžņu mirdzas apstarotā debess likās gluži melna pret šo ūdens baltumu.

Konsels negribēja ticēt savām acīm un izvaicāja mani par šīs dīvainās parādības cēloņiem. Par laimi, man bij iespējams viņam to paskaidrot.

—   Tā ir tā sauktā «piena jūra», — es teicu, — šādus plašus, baltus plankumus bieži dabū redzēt Amboinas krastu un šejienes platuma grādos.

—   Bet varbūt profesora kungs varētu man pasacīt šīs parādības cēloni, jo man šķiet, ka ūdens taču tiešām nebūs pārvērties pienā.

—   Nē, Konsel, šis baltums rodas no miriādēm recekļ- veidīgu un bezkrāsainu, spīdīgu infuzoriju mata resnumā un piektdaļas milimetra garumā. Šie dzīvnieciņi pieķeras cits citam, un tādā kārtā šī virtene izstiepjas vairāku ljē garumā.

—   Vairāku ljē! — Konsels iesaucās.

—   Jā, mīļais. Un nemaz nemēģini aprēķināt šo infuzoriju skaitu. Tas tev tik un tā" nebūs iespējams, jo, ja gluži nemaldos, daži jūrnieki ir vairāk nekā četrdesmit jūdžu braukuši pa šādu «piena jūru».

Vairāk stundu no vietas «Nautils» ar savu priekšvadni šķēla baltos viļņus; es novēroju, ka tas slīd gluži bez trokšņa pa šiem ūdeņiem, it kā te būtu putām piekults atvars kā dažos jūras līčos, kur straumes saduras ar pret- straumēm.

Ap pusnakti ūdens piepeši atkal atguva savu parasto krāsu, bet aiz mums līdz pat apvāršņa malai debess at- plaiksnīja jūras spilgto baltumu un likās laistāmies ziemeļblāzmas nospulgā.

## II. KAPTEIŅA NĒMO JAUNAIS PRIEKŠLIKUMS

28. februārī, kad «Nautils» uz 9° 4' ziemeļu platuma ap pusdienas laiku pacēlās virs ūdens, astoņas jūdzes uz rietumiem bij saredzama sauszeme. Vispirms es ieraudzīju dīvaini sablīvētas kalnu grēdas apmēram divi tūkstoši pēdu augstumā. Novērojis šo apvidu, es nokāpu lejā salonā un, kartē uzmeklējis šo vietu, tūliņ nopratu, ka mēs atrodamies pie Ceilonas salas — šīs Indijas pērles.

Es tūliņ steidzos bibliotēkā uzmeklēt kādu darbu par šo auglīgāko zemeslodes salu. Tur es arī patiešām atradu H. K. Sira grāmatu ar virsrakstu: «Ceilona un singalieši». Salonā atgriezies, sāku izrakstīt visus datus par Ceilonu. . Šajā acumirklī ienāca kapteinis Nēmo ar savu palīgu.

Kapteinis pameta skatienu uz karti, tad pievērsās man.

—.Ceilonas sala ir ievērojama kā pērļu zvejas vieta. Vai jums, Aronaksa kungs, nepatiktu apmeklēt šādu zvejas vietu?

—   Bez šaubām, kapteiņa kungs.

—   Labi. Tas viegli izdarāms. Tikai mēs gan redzēsim zvejas vietas, bet neredzēsim pašus zvejniekus. Zvejas sezona vēl nav sākusies. Tomēr tas nav svarīgi. Došu pavēli braukt uz Manaras līci. Mēs tur nokļūsim naktī.

Kapteinis kaut ko pasacīja savam palīgam, un tas tūliņ izgāja. Drīz pēc tam «Nautils» iegrima ūdenī, kā manometrs rādīja, trīsdesmit pēdas dziļi.

Karti priekšā izklājis, es meklēju Manaras līci. Izrādījās, ka tas atrodas uz devītās paralēles Ceilonas ziemeļrietumu pusē. Līci ieslēdz nelielās Manaras saliņas lokā izliektais krasts. Lai to aizsniegtu, mums bij jānobrauc gar visu Ceilonas rietumu krastu.

—    Profesora kungs, — kapteinis Nēmo teica, — pērles zvejo Bengālijas jūras līcī, Indijas jūrā, Ķīnas un Japānas jūrās, Dienvidamerikas jūrās, Panamas un Kalifornijas jūras līčos. Bet pie Ceilonas zveja tomēr ir visizdevīgākā. Bez šaubām, mēs esam ieradušies par agru, jo pērļu zvejnieki Manaras jūras līcī parasti pulcējas tikai martā: tur viņu trīs simti laivas trīsdesmit dienas no vietas nodarbojas ar visienesīgāko jūras dārgumu zveju. Katrā laivā ir pa desmit airētāju un desmit zvejnieku. Šie pēdējie sadalās divās grupās un pēc kārtas ienirst ūdenī divpadsmit metru dziļumā ar kājās iemiegta, laivai ar virvi piesieta smaga akmens palīdzību.

—   Tātad, — es iebildu, — vēl vienmēr tiek piekopts tas pats primitīvais zvejas veids?

—   Vienmēr, — kapteinis Nēmo atbildēja, — lai gan šīs zvejas tiesības pieder angļiem — tautai ar visattīstītāko rūpniecību pasaulē; viņi šīs tiesības ieguvuši ar Amjēnas līgumu 1802. gadā.

—   Man tomēr liekas, ka skafandrs, kādu jūs lietojat, būtu visai noderīgs šādā darbā.

—   Jā gan, jo citādi nabaga zvejnieki necik ilgi nespēj palikt zem ūdens. Angļu ceļotājs Persivals gan stāsta par kādu kaferu, kas varējis piecas minūtes noturēties jūras dibenā, bet man tas liekas neticami. Es zinu, ka daži nirēji var izturēt piecdesmit septiņas, bet paši izveicīgākie astoņdesmit septiņas sekundes. Tomēr tādi atgadās visai reti, un, iznirušiem virspusē, šiem nelaimīgajiem cilvēkiem pa degunu un ausīm tek ar asinīm sajaukts ūdens. Esmu pārliecināts, ka nirēji caurmērā var izturēt zem ūdens trīsdesmit sekundes; pa to laiku viņi cenšas ievākt mazajos tīkliņos visus to pērleņu gliemežus, ko vien var sagrābt. Bet vispār šie zvejnieki nenodzīvo ilgu mūžu: redzes spēja viņiem paliek vāja, acis sāk pūžņot, miesa pārklājas ar brūcēm, un nereti, triekas ķerti, viņi mirst turpat jūras dibenā.

—   Jā, — es piebildu, — tas ir grūts amats, pie tam vajadzīgs tikai bagātnieku modes iedomu apmierināšanai. Bet sakiet, kapteiņa kungs, — cik pērleņu dienā paspēj sazvejot viena tāda laiva?

—   Apmēram četrdesmit līdz piecdesmit tūkstošu. Stāsta pat, ka 1814. gadā, kad angļu valdība zveju rīkoja uz sava rēķina, nirēji divdesmit dienās sazvejojuši septiņdesmit seši miljoni pērleņu.

—   Vai vismaz, — es vaicāju, — šie zvejnieki dabū pienācīgu atlīdzību par savu darbu?

—   Nebūt ne, profesora kungs. Panamā viņus salīgst par dolāru algas nedēļā. Pa lielākajai daļai viņiem maksā vienu sū par katru gliemežnīcu, kurā atrodas pērle. Bet cik viņiem nenākas savākt pilnīgi tukšu!

—   Vienu sū šiem nabaga cilvēkiem, kuri savus izmantotājus padara bagātus! Tas ir riebīgi!

—   Tātad, profesora kungs, — kapteinis Nēmo turpināja, — jūs ar saviem biedriem apmeklēsiet Manaras sēkli un, ja tur nejauši gadīsies kāds agrīns pērļu zvejnieks, varēsiet novērot viņu darbā.

—   Esmu ar mieru, kapteiņa kungs.

—   Vēl kas, Aronaksa kungs. Vai jums nav bail no haizivīm?

—   No haizivīm? — es iesaucos.

Kapteiņa jautājums man likās, maigi runājot, pavisam nevietā un nelaikā.

—   Nu, ko jus uz to sakat? — kapteinis Nemo atkārtoja.

—   Atzīstos, kapteiņa kungs, ka ar šīs sugas zivīm vel neesmu paguvis tuvāk iepazīties.

—   Mēs, pārējie, — kapteinis Nēmo teica, — gan esam pieraduši pie viņām, esmu pārliecināts, ka arī jūs ar laiku pieradīsiet. Bez tam mēs būsim apbruņoti un pa ceļam varbūt varēsim nomedīt kādu no šiem nezvēriem. Tās būs interesantas medības. Tātad līdz rītam, profesora kungs, — pašā rīta agrumā!

To bezrūpīgā balsī pasacījis, kapteinis Nēmo aizgāja.

«Pārdomāsim labi,» es pats sev teicu, «un pārāk nesteigsimies. Medīt ūdrus zemūdens mežos, kā mēs to darījām pie Krespo salas, -— tas vēl nebij nekas. Pavisam kas cits klejot pa jūras dibenu, kur gandrīz neizbēgami jāsastop haizivs! Es zinu labi, ka dažos apvidos, sevišķi Andamanu salu apkaimē, nēģeri nebūt nevilcinās uzbrukt haizivij ar dunci vienā un cilpu otrā rokā, tāpat zinu arī to, ka lielākā daļa šo uzbrucēju dzīvi vairs neatgriežas. Bet es taču neesmu nekāds nēģeris, un, ja es būtu nēģeris, arī tad, man šķiet, maza vilcināšanās nebūtu nevietā.»

Acu priekšā man rēgojās haizivs ar tās platajiem, vairāku zobu rindu pilnajiem žokļiem, kuri spējīgi cilvēku ar vienu cirtienu pāršķelt pušu. Pat nejauku sāpi jau sajutu krustos. Nevarēju saprast, kā kapteinis tādu aicinājumu pateica tik vienaldzīgā balsī. Itin kā runa būtu par kādas nekaitīgas lapsas dzenāšanu mežā!

«Labi!» es nodomāju. «Konsels nekādā ziņā negribēs nākt līdzi, un tad arī man būs iespēja atteikties pavadīt kapteini.»

Atzīstos, ka šajā gadījumā ar Neda Lenda gudrību un apdomību es daudz nerēķinājos. Briesmas, lai cik lielas, viņa cīnītāja dabai allaž likās vilinošas.

. Es gribēju turpināt Ceilonas apraksta lasīšanu, bet roka tikai mehāniski šķirstīja lapas. No rindu starpām man rēgojās pretī drausmīgi, vaļā atvērti žokļi.

Tajā acumirklī ienāca Konsels ar kanādieti, abi mierīgi, pat smaidoši. Tie laikam vēl nezināja, kas viņus gaida.

—   Patiešām, profesora kungs, — Neds Lends teica, — kapteinis Nēmo — velns viņu lai parauj! — beidzot nāk ar visai patīkamu priekšlikumu.

—   Ko! — es izsaucos. — Tātad jūs jau zināt?

—   Ar profesora kunga atļauju, — iebilda Konsels,

—    «Nautila» kapteinis mūs uzaicināja rīt līdz ar profesora kungu apskatīt Ceilonas lielisko pērļu zveju. To viņš izdarīja sevišķi smalkā veidā un vispār izturējās kā īsts džentlmenis.

—   Un vairāk nekā viņš jums nesacīja?

—        Nekā, profesora kungs, — kanādietis atteica, — atskaitot to, ka arī ar jums viņš jau esot runājis par šo mazo gājienu.

—        Jā, mēs runājām par to, — es atbildēju. — Bet vai viņš jums nekā neminēja par…

—        Vairāk nekā, profesora kungs. Jūs taču nāksiet līdzi, vai ne?

—        Es?… Bez šaubām! Liekas, jūs, meistar Lend, esat tīri vai sajūsmināts?

—   Jā, tas ir tik pievilcīgi! Ārkārtīgi pievilcīgi!

—   Bet varbūt arī bīstami! — es piebildu brīdinoši.

—        Bīstami? — Neds Lends atsaucās. — Bet tas taču būs tikai vienkāršs gājiens uz pērleņu sēkli.

Redzams, ka kapteinis Nēmo nebij turējis par vajadzīgu biedēt manus biedrus ar haizivju briesmām. Es skumjām acīm skatījos viņos tā, it kā tiem jau trūktu kāda locekļa. Vai man vajadzētu viņus brīdināt? Jā, bez šaubām, bet es nevarēju aptvert, kā to iesākt.

—        Profesora kungs, — Konsels atsāka. — Vai profesora kungs negribētu mums pastāstīt kaut ko tuvāk par pērļu zveju?

—        Par pašu zveju, — es jautāju, — vai par tiem dažādajiem starpgadījumiem…

—   Tikai par pašu zveju! — kanādietis atsaucās.

—   Iekams noejam svešā apvidū, noderīgi zināt, kas īsti tur gaidāms.

—        Nu, labi. Apsēdieties, mani draugi, es jums pastāstīšu visu, ko pats esmu izlasījis angļu rakstnieka Sira grāmatā.

Neds ar Konselu apsēdās uz dīvāna, bet kanādietis vispirms vēl iejautājās:

—   Profesora kungs, kas tā pērle īsti tāda ir?

—        Mīļo Ned, — es atbildēju, — dzejnieki pērli sauc par jūras asaru; austrumniekiem tā ir sacietējusi rasas lāse; dāmām — iegarena, perlamutram līdzīga, caurspīdīga, dārga rotas lieta, ko viņas nēsā uz pirksta, ap kaklu un ausīs; ķīmiķim — fosfāta un ogļskābes kālija maisījums ar želatīna piejaukumu un, beidzot, dabzinātniekam — vienkārši saslimuša orgāna perlamutra atdalījums, kāds novērojams pie dažām divvāku molusku pasugām. Bet galvenokārt, — es turpināju, — pērles attīsta sevišķa pērļu gliemene — nesamaksājamā pērlene. Pērle ir tikai bumbiņas veidā nogulsnējusies perlamutra viela. Pērle vai nu atrodama gliemeža vāka iekšpusē, vai arī ievietojusies kādā tā ķermeņa ielokā. Pie vāka tā allaž turas cieti, turpretim ķermenī gluži vaļīgi. Bet tās kodolā vienmēr ir kāds ciets, sīciņš priekšmets — vai nu neauglīga oliņa, vai smilšu graudiņš, ap kuru tad perlamutra viela pamazām vairākos gados nogulsnējas sīkās, koncentriskās kārtiņās.

—   Vai kādreiz vienā gliemežnīcā atrodamas arī vairākas pērles? — Konsels apvaicājās.

—   Jā gan, mīļais. Ir izzvejotas gliemežnīcas, kurās atrodams vesels dārgumu krājumiņš. Es gan neticu, bet stāsta, ka esot atrastas pērlenes ar simt piecdesmit haizivīm iekšā.

—   Simt piecdesmit haizivīm! — Neds Lends iekliedzās.

—   Vai tad es teicu «haizivīm»? — es atsaucos. — Es gribēju sacīt — simt piecdesmit pērlēm. Haizivīm tur nav nekādas nozīmes.

—   Pilnīgi pareizi, — Konsels apliecināja. — Bet varbūt profesora kungs mums vēl pastāstītu, kā tiek pie pērlēm?

—   Ir dažādi veidi. Ja pērle pieaugusi pie vāka, tad zvejnieki to vienkārši atlauž ar knaibļu palīdzību. Bet visbiežāk pērlenes izber uz krastā paklātiem lūka pīte- ņiem. Tādā kārtā viņas nobeidzas un desmit dienās sapūst. Tad viņas saber lielos, ar jūras ūdeni pilnos toveros, vēlāk attaisa vaļā un skalo. Šeit nu iesākas šķirotāju divkāršais darbs. Vispirms atlauž perlamutra plāksnītes, ko tirdzniecībā apzīmē ar nosaukumiem: franche argeritee, bātarde blanche un bdtarde noire, to pārdod simt divdesmit pieci un simt piecdesmit kilogramu smagu kastu iesaiņojumos. Tad izņem gliemenes gaļu, vāra un izkāš, lai dabūtu laukā pašas sīkākās pērles.

—   Vai pērļu cena ir atkarīga no to lieluma? — Konsels jautāja.

—   Ne tikai no lieluma, — es atbildēju, — bet arī no to formas, sastāva un krāsas, no to zaigainās, acīm tik tīkamās daudzkrāsu nospulgas. Visskaistākās pērles sauc par pērļu jaunavām vai neskartām, tās atrodamas vienīgi tikai gliemeņu ķermeņos, pa lielākajai daļai baltas, necaurspīdīgas vai opāla mirdzumā, apaļas vai iegareni apaļas. Šīs pērles ir visvērtīgākās, un tās pārdod atsevišķi — pa gabalam. Pārējās — vākiem pieaugušās pērles ir nenoteiktas formas, tāpēc tās tiek pārdotas pēc svara. Un, beidzot, iekšējās, sīkās pērlītes, kuras parasti sauc par zīlītēm, — arī tās pārdod pēc svara.

—        Bet vai pērļu zveja ir arī bīstama? — Konsels vaicāja.

—        Nē, — es atsaucos, — taču uzmanība nekad nav par ļaunu.

—        No kā tad tādā darbā jābaidās? — Neds Lends prātoja. — Ka neierauj pāris malku jūras ūdens?

—        Jums taisnība, Ned. Bet uzklausieties, — es turpināju, mēģinādams atdarināt kapteiņa Nēmo vienaldzīgo balsi, — vai jums ir bail no haizivīm, drosmīgais Ned?

—        Man! — kanādietis iesaucās. — Profesionālam har- pūnistam! Mans amats pats jau prasa tās izjokot!

—        Te nav runa par to, ka viņas jāizzvejo ar makšķeres palīdzību, — es piezīmēju, — jāuzvelk uz kuģa, ar cirvi jānocērt aste, jāuzšķērž vēders, jāizņem sirds un pēc tam jāiemet jūrā.

—   Tātad runa ir par…

—   Jā tieši par to.

—   Ūdenī?

—   Ūdenī.

—        Vienalga, ja tikai rokā laba harpūna! Jūs zināt, profesora kungs, ka šīs haizivis ir diezgan neveikli kustoņi. Viņām jāapveļas uz vēdera, lai jūs sakamptu, bet pa to laiku …

Vārdu «sakamptu» Neds Lends izrunāja tādā balsī, kuru dzirdot šermuļi pārskrēja pār muguru.

—   Nu, labi. Bet ko tu, Konsel, domā par haizivīm?

—        Es, — Konsels atbildēja, — būšu vaļsirdīgs, profesora kungs.

«īstā laikā,» es nodomāju.

—        Ja profesora kungs gatavs iet pie haizivīm, — Konsels turpināja, — nezinu, kāpēc viņa uzticamais sulainis lai neietu līdzi?

## III. DESMIT MILJONU DĀRGA PĒRLE

Iestājās nakts. Es apgūlos, tomēr lāgā nevarēju aizmigt. Visu laiku es sapņoju par haizivīm un vārdu «requin» un «reguiem»[13] etimoloģiju gan atzinu par pareizu, gan atkal par nepareizu.

Otrā rītā ap pulksten četriem mani uzmodināja kalpotājs, ko kapteinis Nēmo speciāli bij nodevis manā rīcībā. Es piecēlos, ātri apģērbos un devos salonā.

Kapteinis Nēmo tur jau gaidīja mani.

—   Aronaksa kungs, — viņš mani uzrunāja, — vai jūs esat gatavs doties ceļā?

—   Jā, kapteiņa kungs.

—   Tad sekojiet man.

—   Un mani biedri, kapteiņa kungs?

—   Tiem jau ir ziņots, un viņi mūs gaida.

—   Vai mēs iesim uzvilkt skafandrus? — es vaicāju.

—   Vēl ne. Es nevēlos, ka «Nautils» piebrauc pārāk tuvu šim krastam, — mēs atrodamies vēl puslīdz tālu no Manaras sēkļa. Bet es esmu licis sagatavot laivu — tā mūs novedīs tieši vajadzīgajā vietā, un tā mēs aiztaupīsim sev diezgan tālu gājienu. Mūsu ūdenslīdēju tērpi arī jau laivā — mēs tos apģērbsim, sākdami savu zemūdens ekskursiju.

Kapteinis Nēmo aizvadīja mani pie trapa, kurš sniedzās augšup līdz klājam. Neds un Konsels tur jau bij priekšā, abi līksmi par gaidāmo izpriecu. Pieci «Nautila» matroži ar airiem rokās mūs gaidīja pie kuģa sāniem nolaistajā laivā.

Nakts vēl bij tumša. Mākoņu vāli aizsedza debesis, un tikai kāda reta zvaigznīte pasilda starp tiem. Es pievērsu skatienu zemei, bet saskatīju vienīgi tumšo loku, kas aizņēma trīs ceturtdaļas apvāršņa no dienvidrietumiem līdz ziemeļrietumiem. «Nautils» pa nakti bij izniris pret Ceilonas rietumu krastu un patlaban atradās pie jūras līča vai līcī, ko izveidoja Ceilonas un Manaras salas krasti. Tur zem tumšajiem ūdeņiem mūs gaidīja vairāk nekā divdesmit jūdžu garais sēklis —• neizsmeļamais pērleņu lauks.

Kapteinis Nēmo, Konsels, Neds Lends un es novietojāmies laivas pakaļējā galā. Viens matrozis satvēra stūri, viņa četri biedri laida airus darbā, mēs atstūmāmies no kuģa un devāmies ceļā.

Laiva virzījās uz dienvidiem. Airētāji neko daudz nesteidzās. Es novēroju, ka viņu spēcīgi virzītie airi pēc kara flotes paražas tikai ik pa katrām desmit sekundēm iešķēlās ūdenī. Kamēr laiva slīdēja pēc inerces, lielas lāses no airiem kā izkausētas alvas pilieni lija melnajā viļņu gultnē; laiva tikko manāmi šūpojās viegli virmotajā ūdenī, bet gar tās priekšgalu šļakstījās mazi, roboti vilnīši.

Mēs nerunājām ne vārda. Ko gan domāja kapteinis Nēmo? Varbūt par to zemi, kurai viņš tuvojās un kura, pēc viņa domām, bij pārāk tuvu — gluži pretēji kanādieša uzskatam, kam tā likās vēl pārāk tālu. Konsels lūkojās apkārt tikai ar vienkāršu ziņkāri.

Ap pussešiem pirmie rītausmas stari skaidrāk iezīmēja kalnus apvāršņa līnijā. Diezgan līdzena austrumos — sala manāmi sliecās augstāk pret dienvidiem. Sala vēl bij piecas jūdzes tālu, tās krastmala vietām saplūda ar dūmakaino ūdens klaju. Starp to un mums jūra bij pilnīgi tukša. Neredzēju nevienas laivas, neviena ūdenslīdēja. Dziļš klusums valdīja šajā pērļu zvejnieku sapulcēšanās vietā. Kapteinis Nēmo man jau bij aizrādījis, ka mēs šajā apvidū esam atbraukuši veselu mēnesi par agru.

Ap sešiem piepeši kļuva pilnīgi gaišs, kā jau parasts tropu joslā, kur nepazīst ne rīta ausmas, ne vakara nokrēslas. Saules stari izšķēlās cauri austrumu pusē sablīvētajiem mākoņiem, un mirdzošais spīdeklis ātri cēlās augšup.

Nu es skaidri saskatīju zemi ar dažiem izklaidus augošiem kokiem.

Laiva pavērsās pret Manaras salu, kura apaļiski izliecās dienvidos. Kapteinis Nēmo bij piecēlies no sava sola un vēroja jūru.

Pēc viņa dotās zīmes izmeta enkuru, bet ķēde tikko pastiepās, jo ūdens te bij — ja daudz, tad metru dziļš. Mēs bijām atbraukuši pērleņu sēkļa visseklākajā vietā. Bēguma virzīta, laiva tūliņ aplieca loku enkuram apkārt un paslīda uz klajās jūras pusi.

-— Mēs esam pie mērķa, Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo teica. — Jūs redzat šo šauro jūras līci? Te pēc viena mēneša pulcēsies daudzas zvejnieku laivas un drošsirdīgi nirēji pārmeklēs šos ūdeņus. Šis jūras līcis laimīgā kārtā tādai zvejai ir sevišķi piemērots. Līcis aizsargāts pret visiem stiprākiem vējiem, un šī jūra nav pārāk vētraina un netraucē nirējus darbā. Mēs tūliņ apģērbsim skafandrus un uzsāksim savu gājienu.

Es nekā neatbildēju, tikai noraudzījos šajos aizdomīgajos ūdeņos un ar matrožu palīdzību sāku apģērbt smago tērpu. Arī kapteinis Nēmo un abi mani biedri ģērbās tāpat. Neviens cits no «Nautila» ļaudīm mūs nepavadīs šajā jaunajā ekskursijā.

Drīz jau mēs līdz kaklam bijām iesprostoti kaučuka apģērbos, bet gaisa aparātus mums piesēja uz muguras. Rumkorfa aparātu nebij. Iekāms iebāzu galvu metāla čaulā, es par to ieminējos kapteinim.

Šoreiz šie aparāti mums nebūs vajadzīgi, — viņš man atbildēja. — Mēs neiesim visai dziļi, saules gaismas mums pietiks, lai saredzētu ceļu. Vispār nav ieteicams šajos ūdeņos rādīties ar elektrisku laternu. Gaisma var pievilināt kāda bīstama šo apvidu apdzīvotāja uzmanību.

Kapteinim Nēmo tā runājot, es pagriezos pret Nedu Lendu un Konselu, bet abiem maniem draugiem galvas jau bij metāla čaulā — tie nevarēja ne dzirdēt, ne arī atbildēt.

Man atlika tikai vēl viens jautājums kapteinim Nēmo.

—   Un mūsu ieroči? — es vaicāju. — Mūsu šautenes?

—   Šautenes? Kam mums tās? Vai jūsu kalnieši neuzbrūk lācim ar dunci rokā, un vai tērauds nav drošāks nekā svins? Te jums būs krietns asmenis. Aizbāziet to aiz jostas, un tad iesim.

Es palūkojos uz saviem biedriem. Tie bij apbruņoti tāpat kā mēs, bez tam Nedam Lendam bij rokā vēl milzīga harpūna, kuru viņš bij paspējis novietot laivā pirms ^izbraukšanas no «Nautila».

Tad, sekodams kapteiņa paraugam, es ļāvu uzmaukt galvā smago vara ķiveri. Mūsu saspiestā gaisa rezervuāri tūliņ sāka darboties.

Pēc acumirkļa matroži mūs citu pēc cita izcēla no laivas, un pusotra metra zem ūdens mēs ar kājām sataustījām gludu smilkšu dibenu. Kapteinis Nēmo deva ar roku zīmi, mēs sekojām viņam un pa slaidu slīpumu pamazām nogājām zem ūdens.

. Tur izgaisa manas moku pilnās iedomas. Es jutos

Nedam Lendarn bij rokā milzīga harpūna.

brīnišķīgi mierīgs. Vieglā kustēšanās iespēja radīja drosmi, bet svešādās apkārtnes ainas saistīja iztēli.

Saule jau pietiekami sniedza zem ūdens savu gaismu. Vissīkākie priekšmeti bij saredzami pietiekami labi. Pēc desmit minūtēm mēs bijām jau piecu metru dziļumā, un jūras dibens kļuva gandrīz gluži līdzens.

Mūsu soļu iztraucētas, kā slokas no kāda purva bariem vien cēlās augšup vienspuraiņu sugas zivis, kurām nav citu spuru kā tikai aste. Es tur pamanīju Javas čūsk- veidīgo zivi — tiešām īstu čūsku astoņu decimetru garumā; ja viņai nebūtu zeltītā svītra sānos, to tās zilganā vēdera pēc viegli varētu samainīt ar jūras zuti. No stro- mateīdu sugas ar saspiestajiem ovālajiem ķermeņiem te bij tā sauktās «buru zivis» spilgtās krāsās, ar izkaptij līdzīgām muguras spurām; barībai īsti noderīgas zivis, kuras var žāvēt un marinēt un kuras sagatavotā veidā pazīstamas ar nosaukumu «karavade». Bez tam vēl traņķve- baras no apsiforoīdu sugas, kam ķermenis apklāts ar bruņveidīgām zvīņām astoņās garenās joslās.

Augšup kāpjošā saule arvien skaidrāk apgaismoja ūdens dzīles. Jūras dibens pamazām mainījās. Aiz gludās smilkts sākās ar apaļiem akmens graudiem noklāts, moluskiem un zoofītiem pārsegts klajums. No šīm abām pēdējām sugām te bij plaeenas ar plāniem un nevienādiem vākiem; tās ir austeru dzimtas un mājo galvenokārt Indijas okeānā un i Sarkanajā jūrā; oranždzeltenās lūciņas ar gredzen- veidīgiem vākiem; Persijas purpurgliemeži, no kuriem «Nautils» dabūja brīnišķu krāsu; vienpadsmit centimetru garie, ragainie klinteņi, kas vērpās kā rokas ar izplestiem, tvarstošiem pirkstiem; dzeloņainām adatām pārklātā Tur- binnella cornigera; lingulas, anatinas, ēdamie gliemji, ko pārdod Indostānas tirgos; liegi vizošās pelagijas un, beidzot, šo jūru viskrāšņākie, vēdekļveidīgiem augiem līdzīgie, gliemji — okulinas.

Pa šiem dzīvajiem augiem zem hidrofītu velvēm ņirbēja neskaitāmi posmkāji, galvenokārt .vēžveidīgie ar čaulām apaļa trijstūra veidā, šim jūras šaurumam raksturīgie krabji un riebīgā partenopa. Vairākkārt man te gadījās redzēt arī kādu citu — tikpat riebīgu dzīvnieku. Darvina aprakstīto milzīgo vēzi, kuru daba apveltījusi ar instinktu un spēju baroties ar kokosriekstiem: dzīvnieks uzrāpjas krastmalas kokos, noplūc un nomet zemē riekstu, tas ieplīst, un vēzis to atver ar savām stiprajām spīlēm. Te gaišajā jūras dzīlē krabji skraidīja apbrīnojami veikli, kamēr īstie jūras bruņurupuči Malabaras krastu apvidos tikai lēnītiņām rāpuļo starp zoofītu apklātām klintīm.

Beidzot, ap pulksten septiņiem, mēs aizsniedzām sēkli, kur mājo miljoniem pērleņu.

Šie dārgie moluski ar saviem brūno gļotu izdalījumiem pieaug tik cieši klintij, ka nevar vairs brīvi kustēties; šajā ziņā tie stāv zemāk par parastajiem gliemjiem, kuriem daba gluži nav laupījusi kustēšanās spēju.

Pērlenei meleagrina — «pērļu mātei» — abi vāki ir gandrīz vienāda lieluma, ieapaļi, biezi un ārpusē stipri grubuļaini. Dažām gliemežnīcas lapotas un rievotas, zaļganām, augšmalā spīdošām svītrām. Tās ir jaunākās paaudzes.

Pārējās, no ārpuses cietas un melnas, desmit un vairāk gadu vecas, ir piecpadsmit centimetru platas.

Kapteinis Nēmo man ar roku norādīja šo pērleņu milzīgo daudzumu, un es sapratu, ka to krājums te patiešām neizsmeļams: radošais dabas spēks sīksti pretojas cilvēka iznīcināšanas tieksmei. Neds Lends, allaž uzticīgs savam mednieka instinktam, nekavējās uzlasīt skaistākos moluskus un sabāzt tīkla somā, kura viņam karājās pie sāniem.

Bet šeit mēs nevarējām uzkavēties. Bij jāseko kapteinim, kas, likās, vadīja mūs pa viņam vienīgajam zināmām ejām. Jūras dibens manāmi sliecās augšup, un reizēm, paceldams roku, es manīju, ka tā izlien ūdens virspusē. Bet tad zeme zem mūsu kājām atkal sāka slīgt lejup. Mums bieži nācās mest līkumu ap augstām klinšu šķautnēm. No to tumši ēnotiem iedobumiem it kā kara rīki mums pretim slējās lielie jūras vēži un skatījās savām nekustīgajām acīm, bet ap kājām ložņāja mirianas, gliceras, arīcijas, annelidas un citi posmkāji, izstiepuši taustekļus.

Tajā acumirklī dīvaini sablīvētu klinšu grēdā mūsu priekšā pavērās kāda plata ala, izklāta ar visdažādāku gleznainu zemūdens augu gobelēniem. Pirmajā mirklī šī ala man likās pilnīgi tumša. Saules stari, šķita, šeit zaudēja savu spožumu. Blāvā gaisma bij tikai vājš atspīdums.

Kapteinis Nēmo iegāja iekšā. Mēs viņam sekojām. Drīz manas acis aprada ar samērā ne visai tumšo krēslu. Es labi saskatīju dīvaini izliekto velvju spraišļus, kuri balstījās uz dabiskām granīta kolonnām, resnām pie pamat-

Es piegāju tuvāk šim fenomenālajam moluskam.

nes; tās atgādināja smagnējo Toskanas arhitektūru. Kādēļ mūsu neizprotamais vadonis mūs veda šīs zemūdens alas dziļumos? To es dabūju zināt mazliet vēlāk.

Nogājuši pa diezgan stāvu slīpumu, mēs atradāmies it kā apaļā akā. Tur kapteinis Nēmo apstājās un ar roku norādīja mums uz kādu priekšmetu, kuru es līdz šim vēl nebiju pamanījis.

Tas bij ārkārtīgi liels gliemezis — milzeņa tridakna. Ja viņas vāku izlietotu baznīcas vajadzībām, tajā varētu saliet Veselu ezeru svētītā ūdens; tas bij vesels baseins, vairāk nekā divi metri plats un tātad lielāks par to, kurš greznoja «Nautila» salonu.

Es piegāju tuvāk šim fenomenālajam moluskam. Ar savu bisusu tas bij pielipinājies kādai granīta plāksnei un tur alas rāmajos ūdeņos vientulīgi attīstījās. Es rēķināju šīs tridaknas svaru uz trīs simti kilogramiem. Gaļas vien šādai «austerei» ir ap piecdesmit kilogramu, un būtu vajadzīgs patiešām Gargantijas vēders, lai norītu kādu duci šādu austeru.

Kapteinim Nēmo katrā ziņā jau agrāk bij zināma šū tridakna. Droši vien viņš to neapmeklēja pirmo reizi, un man šķita, ka tieši tāpēc viņš atvedis mūs šurp, lai parādītu šādu dabas brīnumu. Bet es maldījos. Kapteinis Nēmo bij atnācis tikai tāpēc, lai pats pārliecinātos, kādā stāvoklī patlaban atrodas tridakna.

Abi gliemežnīcas vāki bij pusviru. Kapteinis piegāja klāt un iebāza savu dunci spraugā, lai neļautu tai aizvērties, tad ar roku pacēla plēvaino, gar malām izroboto mantiju, kas kā mētelis pārklāja dzīvnieku.

Tur gliemenes kroku starpā es ieraudzīju pilnīgi vaļēji guļam pērli kokosrieksta lielumā. Ar savu apaļo formu, ar savu ideālo dzidrumu un apbrīnojami zaigano nokrāsu tas bij nenovērtējams dārgums. Nevaldāmas ziņkāres dzīts es pastiepu roku, lai to saņemtu, pasvērtu saujā, aptaustītu! Bet kapteinis Nēmo satvēra manu roku, noraidoši pamāja, ātri izvilka savu dunci no spraugas un ļāva vākiem spēji aizvērties.

Tad es sapratu kapteiņa Nēmo nodomu. Pamezdams šo pērli turpat tridaknas mantijas krokās, viņš tai ļāva pieaugt vēl lielākai. Katru gadu gliemeža atdalījumi veidoja jaunu koncentrisku kārtiņu. Tikai vienam pašam kapteinim bij zināma šī ala, kur «nogatavojās» tāds brīnišķīgs dabas auglis; tikai viņš pats to savā laikā «noraus» un ievietos savu dārgumu krājumos. Bij iespējams, ka viņš pēc ķīniešu un indiešu parauga bij mākslīgi ieaudzējis šo pērli, iemezdams gliemeža krokās kādu metāla vai stikla gabaliņu, kas tad palēnām sāka apaugt ar perlamutra kārtām. Lai nu kā, bet, salīdzinādams šo pērli ar visām līdz šim redzētām, arī ar tām, kas mirdzēja kapteiņa paša kolekcijā, es to novērtēju uz desmit miljoniem franku. Tas' bij lielisks dabas brīnums, ne vairs greznuma un rotas lieta, jo nezinu, kuras sievietes auss to varētu panest.

Milzīgās tridaknas apskate bij beigusies. Kapteinis Nēmo griezās atpakaļ uz alas izeju, mēs izgājām augšā pērleņu sēklī, skaidro ūdeņu apvidū, ko nirēji vēl nebij paspējuši saduļķot.

Kā īstā pastaigā mēs gājām izklaidus, ikviens pēc patikas apstājās vai aizklīda sāņus. Mani vairs it nemaz nemocīja bailes, kas iepriekš tik smieklīgā kārtā saviļņoja manu iztēli. Jūras uzkalns manāmi sliecās augšup un tuvināja mūs līmenim, līdz viena metra dziļumā mana galva izcēlās klajā gaisā. Konsels piebiedrojās man un, piebāzis savu lielo metāla galvas čaulu manējai, ar acīm draudzīgi mani pasveicināja. Bet šis plakanais paugurs te bij tikai dažas asis garš — tūliņ mums atkal bij jāatgriežas «savā elementā». Šķiet, ka tagad man tiesības to tā nosaukt.

Pēc minūtēm desmit kapteinis Nēmo piepeši apstājās. Man likās, ka viņš grib griezties atpakaļ. Nē! Ar žestu viņš pavēlēja mums saspiesties aiz viņa kādā platā klints dobumā. Viņa roka izstiepās pret kādu vietu ūdens masā, un es ar lielāko uzmanību skatījos turp.

Pieci metri atstatu no manis parādījās kāda tumša ēna un nolaidās līdz pašam dibenam. Manī pavīdēja šalkainas domas par haizivīm, bet es maldījos — šoreiz mums vēl nebij darīšanas ar okeāna nezvēru.

Tas bij cilvēks, dzīvs cilvēks, melnīgsnējs indietis, zvejnieks, bez šaubām, kāds nabaga puisis, kurš pasteidzās uzlasīt vārpas, pirms pļauja vēl sākusies. Es saskatīju arī viņa laivas dibenu — laiva bij noenkurota dažas pēdas virs tā galvas. Viņš te nonira, te atkal cēlās augšup. Cukurgalvas veidā apcirstu akmeni kājās iemiedzis, viņš ātri nonira dibenā, pēc tam, laivā uzpeldējis, to ar virvi vilka augšā. Tā bij visa viņa zvejas ierīce. Nokļuvis apmēram piecu metru dziļumā, viņš rāpās uz ceļiem un pildīja savu somu ar gliemežiem,. kas pagadījās pie rokas.

Tad viņš iznira augšā, izbēra savu lomu laivā, uzvilka akmeni un laidās atkal lejā turpināt zveju, kura neilga vairāk par trīsdesmit sekundēm.

Šis zvejnieks mūs neredzēja. Klints ēna mūs aizslēpa no viņa acīm. Un vispār — kā gan šis nabaga indietis lai iedomātos, ka cilvēki, viņam pašam radniecīgas būtnes, slēpjas turpat zem ūdens un novēro katru viņa kustību? Vairāk reižu viņš tā pacēlās augšup un atkal nonira dibenā. Ikreiz viņš salasīja ne vairāk par kādu duci gliemežu, atplēšot tos no klints, kur tie ar saviem bisusa pavedieniem bij cieši pielipinājušies. Un cik daudziem no šiem gliemjiem nemaz nebūs pērļu, kuru dēļ viņš riskēja ar dzīvību!

Es viņu vēroju ar dziļu uzmanību. Viņš kārtīgi peldēja augšup un atkal nonira lejā, un pusstundas laikā viņam nekādas briesmas nedraudēja. Biju pavisam nogrimis šā pievilcīgā skata vērošanā, kad piepeši, indietim ceļos nometoties, es ieraudzīju viņu izbailēs saraujamies, pielecam kājās un mēģinām aizsniegt ūdens virspusi.

Tūliņ es arī sapratu viņa izbaiļu cēloni. Pāri nelaimīgajam nirējam parādījās melna ēna. Tā bij milzīga haizivs, kura ugunīgi spīdošām acīm un atplestām žaunām pa diagonāli šāvās lejup.

Es kļuvu mēms no šausmām un nespēju pakustināt ne locekļa.

Spēcīgu spuru vēzieniem rijīgais kustonis traucās virsū indietim, kurš metās sāņus un tā izvairījās gan no haizivs zobiem, bet ne no viņas astes: stiprs sitiens trāpīja viņa krūtis un nogāza zemē.

Šis skats ilga tikai dažas sekundes. Haizivs griezās atpakaļ, apvēlās uz muguras un taisījās pāršķelt indieti pušu. Šajā acumirklī es samanīju, ka man blakus stāvošais kapteinis Nēmo spēji piecēlās. Tad dunci rokā viņš gāja tieši nezvēram pretī, gatavs cīnīties ar to krūti pret krūti.

Haizivs, kura patlaban grasījās sakampt indieti, pamanīja jauno pretinieku, apsviedās uz vēdera un ātri traucās tam pretī.

Vēl šodien es redzu kapteiņa Nēmo pozu. Visus gribas spēkus saņēmis, viņš ar apbrīnojamu aukstasinību gaidīja briesmīgo haizivi, kad tā viņam tuvojās, ar strauju lēcienu sāņus izvairījās no tās trieciena un iecirta savu dunci haizivs vēderā. Bet ar to vēl nebij gana. Iesākās drausmīga cīņa.

Haizivs, figurāli sakot, ierēcās. Asinis aumaļām plūda no tās ievainojuma. Ūdens visapkārt kļuva sarkans, un cauri šim blāvajam šķidrumam es vairs nekā skaidri nevarēju saskatīt.

Līdz tam mirklim, kad kādā skaidrākā plankumā es atkal ieraudzīju kapteini Nēmo, pieķērušos kādai dzīvnieka spurai, augumu pret augumu cīnāmies ar šo nezvēru, dūrienu pēc dūriena raidot tā vēderā, tomēr nespējot trāpīt pašā sirdī. Haizivs cīnīdamās tik spēcīgi sakūla ūdeni, ka tā mutulis draudēja aizskalot mani.

Es gribēju steigties kapteinim palīgā, bet šausmas bij mani pavisam sastindzinājušas.

Stulbām acīm es skatījos, kas tur notiek. Vēroju, ka cīņas paņēmieni mainās. Smagā ķermeņa spiests, kapteinis nokrita zemē. Tad haizivs žokļi atplētās plati vaļā kā milzīgas dzirkles, un šoreiz kapteiņa pēdējais mirklis droši būtu klāt, ja palīgā nepiesteigtos Neds Lends, ietriekdams savu šausmīgo ieroci nezvēra ķermenī.

Veseli asiņu mutuļi izšļācās ūdenī. Ar neaprakstāmu niknumu haizivs to sakūla milzīgos viļņos. Neds Lends bij labi trāpījis. Nezvērs mocījās nāves konvulsijās. Sirdī ķerts, tas tik drausmīgi raustījās, ka ūdens mutulis Kon- selu pagāza zemē.

Pa to laiku Neds Lends, atbrīvoja kapteini. Tas piecēlās neievainots un tūliņ steidzās pie indieša, ātri pārgrieza virvi, ar ko tas bij piesējies akmenim, paņēma viņu uz rokām un ar spēcīgu kājas atspērienu pacēlās virs ūdens.

Mēs pārējie trīs viņam sekojām un pēc dažiem mirkļiem sasniedzām pērļu zvejnieka laivu.

Kapteiņa Nēmo pirmās rūpes bij atdzīvināt nelaimīgo. Es nezināju, vai tas viņam izdosies, tomēr cerēju, jo nabaga vīrs visai ilgi nebij ūdenī. Bet haizivs astes trieciens varēja būt nāvīgs.

Konsels un kapteinis enerģiski to berzēja, un slīkonis, par laimi, atguva samaņu. Viņš atvēra acis. Kāds gan bij viņa pārsteigums, varbūt pat izbailes, kad viņš ieraudzīja, ka pār to noliekušās četras lielas vara galvas!

Un bez tam vēl — ko gan viņš varēja domāt, kad kapteinis Nēmo izvilka no savas kabatas maisiņu ar pērlēm un iespieda to viņam saujā? Nabaga Ceilonas indietis ar drebošu roku saņēma šo ūdens valdnieka ķēnišķīgo dāvanu. Viņa pārbijušās acis nepārprotami liecināja, ka viņam nav ne jausmas, kādām pārcilvēciskām būtnēm jāpateicas reizē par savu bagātību un dzīvību.

Pēc kapteiņa Nēmo dotās zīmes mēs gājām atpakaļ uz pērleņu sēkli un tad pa pirmāk jau ieto ceļu pēc pusstundas aizsniedzām noenkuroto «Nautila» laivu.

Tajā sakāpuši, mēs ar matrožu palīdzību atkal atbrīvojāmies no savām smagajām vara ķiverēm.

Kapteiņa Nēmo pirmais teikums bij domāts Nedam Lendam:

—   Pateicos, meistar Ned Lend, — viņš teica.

—   Tas bij tikai vienkāršs revanšs, kapteiņa kungs, — Neds Lends atbildēja. — Es nolīdzināju savu parādu.

Viegls smaids pārslīda pār kapteiņa Nēmo lūpām, un ar to šī lieta bij izbeigta.

—   LJz «Nautilu»! — viņš sacīja.

Laiva atkal viegli slīdēja pa viļņiem. Pēc maza brīža mēs sastapām peldošo haizivs ķermeni.

Pēc viņas spuru melnajiem galiem es sazīmēju šo bīstamāko Indijas jūras laupītāju — īsto haizivju sugas pārstāvi. Tā bij vairāk nekā divdesmit piecu pēdu gara, žokļi aizņēma trešo daļu rumpja. Tā bij veca haizivs, spriežot pēc sešām trijstūros savirknētām zobu rindām.

Kamēr mēs aplūkojām nedzīvo zvēru, ap laivu saradās kāds ducis šo plēsoņu. Bet mums tās nepiegrieza nekādas vērības, cenzdamās saplosīt haizivi un cita citai izraut gabalu no mutes.

Pusdeviņos mēs jau atkal bijām uz «Nautila».

Tur es nogrimu atcerēs par piedzīvojumiem uz Manaras sēkļa. No visiem šiem novērojumiem es biju skaidrībā par to, ka kapteinis Nēmo ir nepārspējami drošsirdīgs un ka viņam tomēr ir ārkārtīga līdzjūtība pret dzīvu būtni no sauszemes, pret kādu no tās rases, no kuras vairīdamies viņš slēpās zem ūdens. Redzams, ka šis cilvēks tomēr vēl nebij paspējis nonāvēt sevī visas simpātijas pret sauszemes apdzīvotājiem.

Kad es viņam par to ieminējos, viņš atbildēja mazliet uztraukts:

—    Šis indietis ir apspiestas zemes iemītnieks, bet es līdz pēdējam, elpas vilcienam aizstāvēšu visus apspiestos.

SARKANĀ JŪRA

29. janvāri Ceilonas sala pazuda no mūsu apvāršņa un «Nautils» ar divdesmit jūdžu ātrumu stundā iebrauca šaurumu labirintā, kas šķir Maldivu salas no Lakadivu salām. Vistuvāk tas nobrauca garām Kitana koraļļu salai, vienai no galvenajām Lakadivu arhipelāga deviņpadsmit salām, ko Vasko da Gama atklāja 1493. gadā; šīs salas atrodas starp 10° un 14° 30' ziemeļu platuma un 69° un 50° 72' austrumu garuma.

Tātad mēs bijām jau nobraukuši sešpadsmit tūkstoši divi simti divdesmit jūdzes, kopš izbraucām no Japānas jūras.

Otrā dienā, 30. janvārī, kad «Nautils» atkal pacēlās jūras virspusē, sauszeme nekur vairs nebij redzama. Mēs braucām ziemeļu — ziemeļrietumu virzienā uz Omānas līci starp Arābiju un Indijas pussalu, kas noder par ieeju Pērsijas jūras līcī. Likās, ka tas ir jūras apvidus bez kādas izejas. Kur gan kapteinis Nēmo mūs veda? Es to nevarēju pateikt. Protams, kanādietis, mani to dienu izvaicādams, bij pavisam neapmierināts.

—    Meistar Ned, mēs braucam turp, kur kapteinis iedomājas.

—   Tālu mūs viņa iedoma neaizvedīs, — kanādietis atbildēja. — Persijas jūras līcim nav izejas, — tur iebraukuši, mēs drīz vien būsim spiesti griezties atpakaļ.

—    Kas par to, meistar Lend, — ja ari griezīsimies atpakaļ, tad «Nautilam» tomēr vēl priekšā Sarkanā jūra un no turienes tālāks ceļš pa Babelmandebas šaurumu.

—    Vai man jums, profesora kungs, būtu vēl jāpaskaidro, — Neds Lends atbildēja, — ka Sarkanā jūra ir tāpat noslēgta un bez izejas kā Persijas jūras līcis? Suecas kanāls vēl nav izrakts, un tāds mistisks kuģis kā mūsējais neuzdrošināsies doties tā aizsprostiem nožogotajā kanālā. Tātad pa Sarkano jūru mēs nenokļūsim līdz Eiropai.

—   Vai tad es saku, ka mēs braucam uz Eiropu?

—   Bet ko tad jūs domājat?

—    Manliekas, ka, izbraukājis pa interesantajiem Arā- bijas un Ēģiptes apvidiem, «Nautils» griezīsies atpakaļ Indijas okeānā varbūt pat pa Možambikas kanālu, varbūt gar Maskarena salām, lai tā sasniegtu Labās Cerības ragu.

—   Un sasniedzis Labās Cerības ragu? — kanādietis vaicāja ar sevišķu uzmanību.

—   Tad mēs, bez šaubām, iekļūsim Atlantijas okeānā, kuru vēl nepazīstam. Bet vai tad, draugs Ned, šis zemūdens ceļojums jūs garlaiko? Vai tad jūs nemaz nevaldzina šie nemitīgi mainošies zemūdens brīnumi? Es no savas puses gan ārkārtīgi nožēlotu, ja šis ceļojums, kāds atgadījies tikai retam cilvēkam, beigtos.

—   Aronaksa kungs, — kanādietis atbildēja, — liekas, jūs zināt, ka pagājuši trīs mēneši, kopš mēs esam ieslodzīti šajā «Nautilā».

—   Nē, Ned, to es nezinu un negribu zināt, es neskaitu ne dienas, ne stundas.

—   Bet kā tas viss beigsies?

—   Beigas nāks savā laikā. Vispār mēs te nespējam nekā un strīdamies velti. Ja jūs, mīļais Ned, reiz atnāktu un teiktu: «Tagad mums ir izdevība bēgt,» — es apspriestos ar jums. Bet patlaban tāda gadījuma nav, un, vaļsirdīgi runājot, es neticu, ka kapteinis Nēmo jel kad dosies uz Eiropas jūrām.

Četras dienas, līdz 3. februārim, «Nautils» brauca pa Omānas līci ar dažādu ātrumu un dažādā dziļumā. Likās, itin kā kuģis brauktu uz labu laimi, itin kā vilcinoties izvēlēties īsto ceļu. Bet Vēža tropam pāri tas nedevās.

Izbraukdami no šā līča, mēs uz kādu laiciņu dabūjām redzēt Omānas galveno pilsētu Maskatu. Bet tā bij tikai mirkļa aina, un «Nautils» no jauna nogrima šo drūmo apvidu ūdeņos.

Tad viņš sešu jūdžu atstatumā nobrauca gar Arābijas Mahras un Hadramautas kalnainajiem krastiem ar vairākām senatnes celtņu drupām. Beidzot 5. februārī mēs iegriezāmies Adenas jūras līcī, kas piltuvei līdzīgi ievada Babelmandebas šaurumā, pa kuru Indijas okeāna ūdeņi ieplūst Sarkanajā jūrā.

6. februārī «Nautils» brauca garām Adenai, kura atrodas uz sauszemes raga, ko tikai šaura josla savieno ar kontinentu.

Es cerēju, ka, līdz šejienei nokļuvis, kapteinis Nēmo griezīsies atpakaļ, bet biju maldījies: man par lielu pārsteigumu, viņš to nedarīja.

Otrā dienā, 7. februārī, mēs iebraucām Babelmandebas jūras šaurumā, kura nosaukums arābu valodā nozīmē «Asaru vārti». Šis šaurums ir piecas jūdzes plats un tikai piecdesmit divus kilometrus garš; «Nautila» ātrumam tur bij tikko stundas brauciens, bet es neredzēju nekā, pat ne Perimas salu, no kuras angļi aizsargā Adenu. Pārāk daudz angļu un franču tvaikoņu šķērso šo līniju no Suecas uz Bombeju, Kalkutu, Melburnu, Burbornu un Maurīciju, tāpēc «Nautils» nedrīkstēja tur rādīties. Visu laiku tas apdomīgi turējās zem ūdens.

Pēdīgi ap pusdienas laiku mēs jau šķēlām Sarkanās jūras ūdeņus.

Sarkanā jūra ir bībeles teiku ezers, kuru neviens lietus neatsvaidzina, kurā neieplūst neviena upe un kurš katru gadu aiz ārkārtīga izgarojumu daudzuma noplok veselus pusotra metrus. Dīvains jūras līcis, kas, noslēgts kā ezers, patiešām varētu pilnīgi izžūt.

Es pat nemēģināju uzminēt, aiz kādām dīvainām iedomām kapteinis Nēmo mūs ievadīja šajā jūras līcī, tomēr biju pilnīgi apmierināts, ka «Nautils» brauca pa to. Kuģis turējās vidējā ātrumā, gan paceldamies ūdens virspusē, gan atkal nonirdams dzīlē, lai izvairītos no kāda pretimbraucēja kuģa, un es varēju novērot kā šās interesantās jūras virspusi, tā dziļumus.

Pēc tam «Nautils» pievērsās tuvāk Āfrikas krastiem, kur jūra ievērojami dziļāka. Tur pa atvērtajiem iluminatoriem divu straumju kristāldzidrajā ūdenī mēs varējām aplūkot brīnišķos, spilgtos koraļļu krūmājus un veselus zaļām aļģu vītnēm apaugušus klinšu klajus. Kāds neaprakstāmi pievilcīgs un mainīgs skats atvērās uz šīm vulkāniskajām klintīm un salām Lībijas piekrastē, bet viskrāšņākā audzelība tomēr bij saskatāma austrumu krastā, kuram «Nautils» piebrauca tuvāk. Veseli zoofītu slāņi Tehama pusē ne tikvien ziedēja jūras dzelmē, bet, krāšņās vītnēs sapinušies, gleznaini sniecās arī augšup virs ūdens līmeņa; tie bij brīnišķīgāk veidoti, bet krāsā mazāk spilgti nekā tie, kurus ūdens dzīle uztur allaž svaigus.

Cik skaistas stundas es tā pavadīju pie salona iluminatoriem! Cik daudzas jaunas zemūdens augu un dzīvnieku sugas dabūju novērot prožektora spožumā! Šampin- jonveidīgās fungijas, šīfera krāsas aktīnijas, starp citu, Thalassianthus aster un tubiporas fleites veidā, itin kā radītas lielā Pana stabulēm; neskaitāmas šai jūrai īpatnējas gliemežu pasugas koraļļu sazarojumos ar spirālveidīgiem apakšgaliem un, beidzot, tūkstošiem vēl līdz šim neredzētu parasto sūkļu. -

Pirmā polipu grupa, proti, sūklis, ir interesants un neapstrīdami derīgs dabas produkts. Tas nebūt nav augs, kā to vēl domā daudzi dabzinātnieki, bet gan zemākās kārtas dzīvnieks, pat zemāks par koralli. Neapšaubāmi, ka tas pieder pie dzīvnieku valsts, nevar pat piekrist senatnes zinātniekiem, ka tā ir pārejas būtne starp augu un dzīvnieku. Man jāpiezīmē, ka zinātnieki paši vēl nav skaidrībā un vienis prātis par sūkļa uzbūvi. Daži domā, ka tas ir vesela polipu kolonija, citi atkal, kā, piemēram, Milns Edvards, — ka tas ir atsevišķs indivīds.

Sūkļu klase aptver ap trīs simti dažādu sugu; tās lielā daudzumā sastopamas vairākās jūrās, citas pat zināmās upēs, tā saucamās iluviatilis, bet to īstā dzimtene ir Sarkanā jūra un Grieķijas arhipelāgs Vidusjūrā pret Sīrijas krastu. Tur aug un attīstās vislabākās un smalkākās sūkļu sugas, kuru vērtība dažkārt aizsniedz_ simt piecdesmit franku gabalā, baltais Sīrijas sūklis, Āfrikas asais utt. Bet, necerēdams šos zoofītus izpētīt Tuvo Austrumu ūdeņos, no kuriem mūs šķīra necaurejamais Suecas jūras šaurums, es apmierinājos, novērodams tos Sarkanās jūras ūdeņos.

Tur auga visdažādāko veidu sūkļi — gan kā stiebri, gan kā ķepiņas, lapas, bumbas, pirksti. Tie patiešām attaisnoja savus nosaukumus — kurvīši, tasītes, ratiņi, briežragi, lauvas ķetnas, pāvu astes, Neptūna cimdi —, kādus tiem veltījuši zvejnieki, dzejiskāki par zinātņu vīriem. No viņu šķiedrainā, pusšķidras recekļa vielas piesātinātā ķermeņa nemitīgi sīkām strūkliņām plūst laukā ūdens, kas ticis uzņemts, lai pienestu barību pašai mazākajai poriņai. Ūdens kustību rada īpašas kustīgas šūnu viciņas. Šī viela, sūklim nobeidzoties, sadalās un pūdama ož pēc amonjaka. Tad paliek pāri tikai cietais vai šūnainais raga skelets rūsainā krāsā, parastais sūklis, ko lieto visdažādākajām vajadzībām, skatoties pēc tā elastības, sūceklības un izturības spējām.

Šie sūkļi aug pie klintīm, gliemju vākiem un pat pie ūdensaugu stiebriem, Tie aizpilda vismazāko iedobumu. Daži guļ izstiepušies, citi vērpjas augšup, citi atkal nokarājas lejup līdzīgi koraļļu zariem. Es pastāstīju Konselam, ka sūkļus zvejo divējādā veidā — vai nu ar tīkliem, , vai vienkārši ar rokām. Visvairāk iecienīts .pēdējais. veids, kam nepieciešami ūdenslīdēji, jo tā iespējams dabūt sūkli nesaplosītā veidā, un tā vērtība tad sevišķi augsta.

Starp daudziem citiem zoofītiem, kas ņudzēja starp sūkļiem, galvenokārt bij redzamas sevišķi pievilcīga izskata medūzas; no moluskiem — dažādu paraugu kalmāri, kuri pēc d'Orbiņī domām, raksturīgi tieši Sarkanajai jūrai, bet 110 rāpuļiem — bruņurupuči virgata, kuri mums uz kuģa sniedza garšīgu un veselīgu barību.

Zivju bij ārkārtīgi daudz, pie tam daudzas ļoti ievērojamas. «Nautila» tīkli visbiežāk izvilka uz klāja šādas zivis: gludo raju ar ovālu formu ķieģeļu krāsā, zilganiem plankumiem pārklātu ķermeni un asu, divkāršu dzeloni; arnakus ar sudrabotām mugurām; pastenakus ar sašķeltām astēm; bokatus, kas it kā plati, divus metrus gari mēteļi plandīja pa ūdeni; pilnīgi bezzobainos dižzvīņu dzimtas jūras asarus; savrupniekus — jūras kamieļus, kuru kupris nobeidzas ar līku dzeloni, pusotras pēdas garus; murenas ar zilganām mugurām un sudrabainām astēm, brūnām krūšu spurām ai pelēku maliņu; stromateīdu sugas fiatolas ar šaurām zeltainām svītriņām, greznotas ar Francijas trim krāsām; četri decimetri garās blemijas — garamitas; skaistās bastardmakreles, rotātas ar septiņām melnām šķērssvītrām, zili dzeltenām spurām un zeltaini sudrabotām zvīņām; koraļļu zivis un sarkanās mulles ar dzeltenu galvu; lēverzivis, lūpzivis, balistas, grunduļus un tūkstošiem citas «Nautila» ceļojumā redzētas zivis.

9. februārī «Nautils» iebrauca jūras visplatākajā vietā, kura starp Suakinu rietumu un Konfondu austrumu krastiem ir simt deviņdesmit jūdžu plata.

Todien ap pusdienas laiku kapteinis Nēmo iznāca uz klāja, kur es jau biju priekšā. Es tūliņ apņēmos nelaist viņu lejā, iekāms aptuveni nebūšu izdibinājis viņa turpmākos nodomus. Ieraudzījis mani, viņš pienāca klāt, laipni piedāvāja cigāru un teica:

—   Nu, profesora kungs? Vai jums patīk Sarkanā jūra? Vai jūs uzmanīgi esat aplūkojis noslēpumus, kurus tā glabā, — zivis, zoofītus, sūkļus un koraļļu mežus? Vai redzējāt pilsētas tās krastos?

—   Jā, kapteiņa kungs, — es atbildēju. — «Nautils» ir ārkārtīgi labi pielāgots tādiem novērojumiem. Tiešām, tas ir saprātīgs kuģis!

-^-'Jā-gan, profesora - kungs, saprātīgs, • drosmīgs un neievainojams. Tas nebaidās ne Sarkanās jūras briesmīgās vētras, ne straumes, ne zemūdens klinšu.

—   Patiešām, — es teicu, •— šo jūru uzskata par vienu no visbīstamākajām, un, ja nemaldos, senajos laikos tai bij vissliktākā slava.

—   Vissliktākā, Aronaksa kungs. Grieķu un romiešu vēsturnieki nestāsta nekā laba par to, un Strabons saka, sevišķi bīstama tā esot pastāvīgo vēju un lietus laikos. Arābs Edrisi, kas to dēvē par Kolzuma līci, stāsta, ka daudzi kuģi gājuši bojā uz tā smilkšu sēkļiem un naktīs neviens neuzdrošinājies braukt pa to. Tā, viņš saka, ir jūra, kur nemitīgi plosās briesmīgas vētras, neviesmīlīgām salām piekaisīta, tajā nav atrodams nekas labs ne virspusē, ne dziļumos.

—   Tūliņ redzams, — es piebildu, — ka šie vēsturnieki nav braukuši uz «Nautila».

—   Bez šaubām, — kapteinis atbildēja pasmaidīdams, — un šajā ziņā modernie cilvēki nav tikuši tālāk par senajiem. Gadu simteņiem vajadzēja paiet, iekāms atklāja tvaika mehānisko dzinējspēku. Kas zina, vai simt gadu laikā vēl radīsies otrs «Nautils»! Progresa gaita ir ļoti lēna, Aronaksa kungs.

—   Protams, — es atteicu, — jūsu kuģis par vienu vai pat vairākiem gadu simteņiem aizsteidzies savam laikam priekšā. Cik žēl, ka tāds atklājums aizies kapā līdz ar tā izgudrotāju.

Uz to kapteinis Nēmo neko neatbildēja. Brīdi klusējis, viņš atsāka:

—   Liekas, Sarkanās jūras nosaukums būs cēlies no ebreju vārda «edron» tulkojuma un senatnes cilvēki to tā nosaukuši pēc tās ūdens īpatnējās krāsas.

—   Es līdz šim esmu redzējis tikai pilnīgi dzidru ūdeni, bez kādas sevišķas nokrāsas.

—   Bez šaubām. Bet, tālāk braucot, jūs novērosiet šo savādo parādību. Es atceros Tora līcī redzējis ūdeni gluži sarkanu, asins ezeram līdzīgu.

—   Un jūs domājat, ka šī krāsa rodas no kāda mikroskopiska ūdensauga piemaisījuma?

—    Jā, 110 kādas gļotainas vielas, ko atdala sīciņi augi ar nosaukumu trihodesmijas. Vienā kvadrātmilimetrā to rēķina uz četrdesmit tūkstošiem. Varbūt arī jums izdosies to novērot, kad nokļūsim Tora līcī.

—   Acīm redzot, kapteiņa kungs, šī nav pirmā reize, kad jūs braucat pa Sarkano jūru?

—   Nē, profesora kungs.

—   Bet Suecas kanāls, manuprāt, «Nautila» braucienam ir nelietojams?

—   Taisnība, — kapteinis Nēmo teica. — Tomēr noderīgs visai pasaulei. Jau senlaiku cilvēki labi sapratuši, kāda nozīme tirdzniecībai ierīkot satiksmi starp Sarkano un Vidusjūru. Tikai tie nedomāja pašu spēkiem izrakt kanālu, bet lūdza Nīlu talkā. Ja ticētu senajiem nostāstiem, tad kanālu, kas Nīlu savienotu ar Sarkano jūru, iesākuši rakt Sezoftrisa laikā. Noteikti zināms tikai tas, ka 615. gadā pirms mūsu ēras Neho iesācis kanāla rakšanas darbus; kanāls pildījies ar Nīlas ūdeni un stiepies pāri Ēģiptes līdzenumam, kas pavērsts pret Arābiju. Pa šo kanālu varējuši braukt četras dienas, un tas bijis tik plats, ka divas trirēmas pa to varējušas braukt blakus. Rakšanas darbus turpinājis Dārijs, Histapa dēls, un laikam nobeidzis Pto- lemajs II. Starbons sakās redzējis to jau izlietojam kuģošanai, bet tā gultnes slīpums no sākuma punkta pie Bubastes līdz Sarkanajai jūrai bijis tik niecīgs, ka kuģot pa to varējuši tikai dažus mēnešus gadā. Šis kanāls kalpojis tirdzniecības vajadzībām līdz Antoninu laikiem. Pamests, aizsērējis tas pēc kalifa Omara pavēles atkal atrakts, bet ticis pilnīgi aizbērts 761. vai 762. gadā, kalifa Almanzora laikā, lai pārtrauktu pārtikas produktu piegādāšanu dumpiniekam Muhamedam-ben-Abdalam.

—   Jā, kapteiņa kungs, senatnes cilvēki nebij iedrošinājušies mēģināt, savienot divas jūras, lai par deviņi tūkstoši kilometriem saīsinātu ceļu no Kadiksas līdz Indijai. To paveiks inženieris Leseps, kas drīz vien Āfriku pārvērtīs par milzīgu salu.

—    Diemžēl, — viņš atsāka, — es nevaru parādīt jums Suecas kanālu. Bet jūs varēsiet novērot Portsaīdas garos 'dambjus parīt, kad mēs būsim Vidusjūrā.

—   Vidusjūrā? — es iekliedzos.

—   Jā gan, profesora kungs. Jums par to brīnums?

—   Mani pārsteidz tas, ka mēs tur būsim jau parīt.

—   Patiešām?

' — Jā, kapteiņa kungs, lai gan še, uz jūsu kuģa dzīvodams, esmu atradis vispār par kaut ko brīnīties.

—   Bet kas tad jūs tā īsti pārsteidz?

—       Tas šausmīgais ātrums, kāds jāattīsta «Nautilam», lai ļldz parītam apbrauktu apkārt Āfrikai un Labās Cerības ragam un aizsniegtu Vidusjūru.

—        Bet kas jums, profesora kungs, teic, ka «Nautils» brauks apkārt Āfrikai un Labās Cerības ragam?

—        Tomēr ja «Nautils» nebrauc pa sauszemi un nedodas pāri Suecas šaurumam …

—   Vai pa apakšu šim šaurumam, Aronaksa kungs!

—   Pa apakšu?

—        Bez šaubām, — kapteinis Nēmo mierīgi atbildēja. — Kopš seniem laikiem daba pazemē veikusi to, ko cilvēks patlaban mēģina tās virspusē.

—   Kā! Vai tad tur ir kāda izeja?

—        Jā, apakšzemes tunelis, kuru es esmu nosaucis par Arābijas tuneli-. Tas sākas pie Suecas un nobeidzas Pelū- zijas jūras līcī.

—   Bet zemes šaurums taču sastāv tikai no plūstošās

smilkts?

—        Līdz zināmam dziļumam. Bet piecdesmit metru dziļumā sākas nesagraujams klinšu slānis.

—        Vai jūs šo tuneli atradāt nejauši? — es vaicāju, arvien vairāk un vairāk pārsteigts.

—        Nejauši un ar saprātu, profesora kungs, pie tam vairāk ar saprātu nekā nejauši.

—        Kapteiņa kungs, es dzirdu, ko jūs stāstāt, bet manas ausis liedzas tam ticēt.

—        Ak, profesora kungs, aurēs habent et non audient tā tas bijis visos laikos. Tāds tunelis tur ir, es to jau vairākkārt esmu izlietojis. Ja tā nebūtu, es vis nebrauktu šajā noslēgtajā Sarkanajā jūrā.

—        Un vai atļauts jautāt, kapteiņa kungs, kā jūs to atradāt?

—        Profesora kungs, starp cilvēkiem, kuriem nolemts visu mūžu palikt kopā, nedrīkst būt noslēpumu.

Uz šo zīmīgo aizrādījumu es neatbildēju nekā, tikai klausījos kapteiņa stāstu.

—        Profesora kungs, — viņš teica,, — vienīgi ar dabas pētnieka domu esmu atradis to zemūdens ceļu, kurš tikai man vienīgajam zināms. Es novēroju, ka Sarkanajā jūrā un Vidusjūrā ir dažas pilnīgi vienādas zivju sugas — kā ofidas, fiatolas, lidojošās zivis u. c. Pārliecinājies par šī fakta pareizību, es vaicāju sev, vai starp abām šīm jūrām

1 Ausis ir, bet nedzird (lai ).

nav kāds sakars. Ja tāds būtu, tad abu jūru nevienādā līmeņa dēļ straumei no Sarkanās jūras spēcīgi jāplūst uz Vidusjūru. Es sazvejoju Sarkanajā jūrā, Suecas kanāla tuvumā, lielu daudzumu zivju. Uzmaucu tām uz astēm vara gredzenus un salaidu atpakaļ jūrā. Dažus mēnešus vēlāk es pie Sīrijas krastiem atkal izzvejoju zivis ar maniem gredzeniem. Jūru sakaru pierādījums man nu bij rokā. Es ar savu «Nautilu» braucu meklēt to, atradu un riskēju tajā iebraukt. Drīz arī jūs, profesora kungs, brauksiet pa manu Arābijas tuneli!

## V. ARĀBIJAS TUNELĪ

Tai pašā dienā es arī Konselam un Nedam Lendam pastāstīju to mūsu sarunas daļu, kura tos tieši varēja interesēt. Kad es viņiem pateicu, ka pēc divām dienām mēs būsim Vidusjūrā, Konsels sasita rokas, bet kanādietis raustīja plecus.,

—   Apakšzemes tunelis! — viņš iesaucās. — Divu jūru savienojums! Kas jums sastāstījis tādus niekus?

—   Draugs Ned, — Konsels atsaucās. — Vai jūs kādreiz esat dzirdējis stāstām par «Nautilu»? Nē! Un tomēr tas eksistē. Tādēļ neraustiet tik viegli plecus un nenoliedziet nekā tikai tāpēc, ka jūs par to līdz šim nekā neesat dzirdējis.

Tai pašā vakarā uz 21° 30' ziemeļu platuma «Nautils», turēdamies virs ūdens, tuvojās Arābijas krastam. Es ieraudzīju Džidu, ostas_ pilsētu, kurai bij liela nozīme tirdzniecības sakaros ar Ēģipti, Sīriju, Turciju un Indiju.

Bet drīz vien Džida nogrima vakara krēslā, un «Nautils» ienira viegli fosforescējošā ūdenī.

Otrā rītā, 10. janvārī, mēs ieraudzījām vairākus pretimbraucošus kuģus. «Nautils» atkal nolaidās zem ūdens; tieši ap pusdienas laiku jūra bij gluži klaja un kuģis no jauna pacēlās līdz savai peldlīnijai.

Neda Lenda un Konsela pavadīts, es izgāju uz klāja. Krasts austrumu pusē tikko bij saskatāms biezajā, miklajā miglā.

Pret laivas sienām atspiedušies, mēs runājām par šo un to, bet Neds Lends, ar roku rādīdams, iesaucās:

—   Vai jūs tur kaut ko redzat, profesora kungs?

Vai jūs tur kaut ko redzat, profesora kungs?

—        Nē, Ned,— es atbildēju. — Bet jūs jau zināt, ka manas acis nav tik skaidras kā jūsējās.

—        Paskatieties labi, — Neds Lends turpināja, — tur priekšā, vairāk pa labi, gandrīz prožektora augstumā. Vai jūs nepamanāt kādu kustīgu masu?

—        Patiešām, — es atbildēju, ciešāk ieskatījies. — Es redzu tādu kā tumšu, garu priekšmetu kustamies ūdenī.

—   Vai tas būtu otrs «Nautils»? — Konsels vaicāja.

—        Nē, — kanādietis teica, — bet es ne visai maldītos, ja teiktu, ka tas ir kāds jūras dzīvnieks.

—   Vai Sarkanajā jūrā ir arī vaļi? — Konsels jautāja,

—   Jā, mīļais, •— es paskaidroju, — dažkārt pagadās.

—        Tas nav valis, — Neds Lends teica, acu no pamanītā priekšmeta nenovērsdams. — Ar vaļiem mēs esam veci paziņas, viņu gaita man labi pazīstama.

—        Pagaidīsim, — Konsels sacīja, — mēs virzāmies uz to pusi un drīz vien zināsim, ar ko mums darīšana.

Tumšais priekšmets patiesi nebij tālāk par jūdzi no mums. Tas likās it kā klajā jūras vidū pacēlusies klints. Kas tas varēja būt? Es to nevarēju vēl noteikt.

—        Raug! — Neds Lends iesaucās. — Viņš peld! Viņš ienirst ūdenī! Kas tas gan varētu būt par dzīvnieku? Viņam nav šķeltas astes kā valim vai kašalotam, bet tā spuras ir līdzīgas nocirstām ekstremitātēm.

—   Bet tādā gadījumā… — es ieminējos.

—. Paskat! — Neds Lends sauca. — Viņš peld uz muguras, krūtis izriezis augšup. '

—        Tā ir sirēna, — Konsels paskaidroja. — īsta sirēna, ja profesora kungam nav iebildumu.

Šis vārds man piepeši atgādināja, ka mūsu priekšā ir viens no tiem jūras dzīvniekiem, par kuriem radusies leģenda, ka tie esot pa pusei zivs, pa pusei sieviete.

—        Nē, — es atbildēju Konselam, — sirēna tā nav, bet gan viens no tiem interesantajiem dzīvniekiem, kuru dažas pasugas vēl uzglabājušās Sarkanajā jūrā. Tas ir dugongs.

—        Sirēnu kārta, zivveidīgo grupa, monodelfīnu apakšklase, zīdītāju klase, mugurkaulnieku nodalījums, — Konsels paskaidroja.

Vairāk tur nebij ko teikt.

Neds Lends vēl vienmēr vēroja. Dzīvnieku pamanījušas, viņa acis iedegās iekārē. Roka jau likās gatava mest harpūnu. Varētu domāt, ka viņš tikai gaida izdevīgu brīdi, lai mestos jūrā uzbrukt dzīvniekam.

—     Ak, profesora kungs, — viņš teica no uztraukuma drebošā balsī. — Nekad man nav vēl gadījies nonāvēt kaut ko tādu.

Šajā vienā teikumā izpaudās visa harpūnista daba.

Tobrīd uz klāja parādījās kapteinis Nēmo. Viņš tūliņ pamanīja dugongu. Kapteinis saprata kanādieša uztraukumu un vērsās tieši pie tā:

—     Ja jums tagad būtu harpūna, meistar Lend, es domāju, tā svilinātu jums roku.

—   Tiešām tā, kapteiņa kungs.

—     Un jums nekas nebūtu pretī vēlreiz izmēģināt savu amatu un arī šo dzīvnieku pievienot savu trofeju sarakstam?

—   Nepatīkami tas nebūtu.

—   Labi, tad varat pamēģināt.

—     Paldies, kapteiņa kungs, — Neds Lends atsaucās, un viņa acis aizliesmojās vēl vairāk.

—     Tikai, — kapteinis vēl piebilda, — jūsu pašu labā ieteicu neaizsviest harpūnu garām šim dzīvniekam.

—        Vai dugongu medīt tik bīstami? — es apjautājos. — Dažreiz jā, — kapteinis Nēmo atbildēja. — Šis dzīvnieks uzbrūk saviem vajātājiem un apgāž viņu laivu. Bet meistaram Lendam no tā nav jābaidās. Viņa skatiens ir ass un roka droša. Ja es jums ieteicu neaizsviest garām, tad tikai tāpēc, ka dugongs tiešām ir lielisks medījums. Un es zinu, ka meistars Lends labprāt bauda gardu kumosu.

—     Ko! — kanādietis izsaucās. — Šis kustonis ir vēl arī tik laipns, ka sniedz mums gardu cepeti?

—     Protams, meistar Lend. Viņam ir īsta četrkāju dzīvnieka gaļa, un tā visā Melanēzijā grezno valdnieku galdu. Tāpēc ari viņu medī tik uzcītīgi, ka šās dzimtas dzīvnieki, tāpat tiem radniecīgie lamantīni kļūst arvien retāki.

—     Tādā gadījumā, kapteiņa kungs, — Konsels iebilda, — ja nu šis ir savas rases pēdējais pārstāvis, vai tad nevajadzētu to saudzēt — zinātnes labā?

—     Tas var gan būt, — kanādietis atteica, — bet virtuves labā viņš jādabū rokā.

—     Ķerieties pie darba, meistar Lend! — kapteinis Nēmo mudināja.

Šajā acumirklī uz klāja izkāpa septiņi no kuģa ļaudīm, mierīgi un klusi kā vienmēr. Viens no tiem nesa harpūnu un tievu virvi, . kādas parasti lieto vaļu zvejai. Laiva tika atskrūvēta, izcelta no nišas un nolaista jūrā. Seši vīri sēdās pie airiem, stūrmanis ieņēma savu vietu. Neds, Konsels un es novietojāmies priekšgalā.

—   Vai jūs nebrauksiet līdzi, kapteiņa kungs? — es vaicāju.

—   Nē, profesora kungs, bet jums es novēlu laimīgas

medības.

Laivu atstūma no kuģa, un, sešu airu dzīta, tā ātri peldēja uz dugonga pusi. Tas atradās apmēram divas jūdzes attālu no «Nautila».

Dažu kabeļtauvu atstatumā no dzīvnieka laivas gaita kļuva lēnāka, airi bez trokšņa grima rāmajā ūdenī. Ar harpūnu rokā Neds Lends aizgāja un ieņēma vietu laivas priekšgalā. Vaļu harpūnu parasti piesien ļoti garā virvē, kura atritinās, kad trāpītais dzīvnieks ātri šaujas projām. Turpretī šī virve bij tikai pāri desmit metru gara, tās otrā galā bij piesieta maza muciņa, kas, peldēdama virs ūdens, norādīja dugonga gaitu zem ūdens.

Es biju pacēlies kājās un uzmanīgi aplūkoju kanādieša pretinieku. Šo dzīvnieku sauc arī par halikoru, un viņš stipri līdzinās lamantīnam. Tā iegarenais ķermenis nobeidzas ar ļoti garu asti, bet sānspuras — ar īstiem pirkstiem.

No lamantīna viņš atšķiras ar diviem gariem, asiem zobiem, kuri kā ilkņi liecas laukā no augšžokļa.

Dugongs, kam Neds Lends grasījās uzbrukt, bij ļoti liels, mazākais, septiņi metri garš. Tas nemaz nekustējās, kā iesnaudies šūpojās viļņos un tādā kārtā uzbrukumu padarīja vieglāku. Laiva uzmanīgi piebrauca dzīvniekam piecus sešus metrus tuvu. Airi nekustīgi karājās duļļos. Es atkal pa pusei pacēlos kājās. Atliecies mazliet atpakaļ, Neds Lends ar ievingrinātu roku meta savu harpūnu. Piepeši atskanēja svilpiens un dugongs pazuda. Ar milzu spēku mestā harpūna droši vien bija ķērusi tikai ūdeni.

—   Velns un elle! — kanādietis iekliedzās satracināts. — Vai tad es nebūtu trāpījis?

—   Tomēr, — es teicu, — dzīvnieks ir ievainots, redzat — ūdenī asinis. Tikai jūsu ierocis iekritis ūdenī.

—   Mana harpūna! Mana harpūna! — Neds Lends. izmisis sauca.

Matroži atkal sāka airēt, stūrmanis stūrēja laivu uz to pusi, kur muciņa peldeja pa ūdeni. Izzvejojuši harpūnu, sākām meklēt dzīvnieku.

Tas lāgu lāgiem iznira no ūdens atvilkt elpu. Ievainojums to nebij manāmi vājinājis, jo viņš peldēja ārkārtīgi ātri. Spēcīgu roku dzīta, laiva lidoja pa viņa sliedi. Vairāk reižu atstatums bij tikai nedaudz metru, un kanādietis atkal grasījās mest, bet dugongs acumirklī noslēpās zem ūdens, un viņu aizsniegt vairs nebij iespējams.

Jūs varat iedomāties, kādas dusmas bij pārņēmušas nepacietīgo Lendu. Angļu valodā viņš ar visstiprākajiem vārdiem lamāja šo sasodīto kustoni. Es biju sašutis tikai par to, ka dugongs pratis izvairīties no visām mūsu viltībām.

Veselu stundu mēs viņu vajājām bez apstājas. Man jau sāka likties, ka būs visai grūti piekļūt tam klāt, kad dzīvniekam piepeši ienāca prātā ļauna doma atriebties vajātājiem, un to viņam nācās nožēlot. Dugongs tuvojās laivai ar nolūku uzbrukt.

Kanādietis to tūliņ pamanīja.

— Uzmanību! — viņš uzsauca.

Stūrmanis pateica airētājiem dažus vārdus savā nesaprotamajā valodā — bez šaubām viņš brīdināja tos uzmanīties.

Pēdu divdesmit no mums dugongs apstājās, šņācoši ievilka elpu caur savām platajām nāsīm, kuras rēgojās nevis purna lejasgalā, bet augšgalā, tad ar visu sparu gāzās mums virsū.

Laivai vairs nebij iespējams izvairīties no trieciena; pa pusei sagāztajā iaivā ieplūda viena vai divas tonnas ūdens, kas bij jāizsmeļ, bet, pateicoties stūrmaņa izveicībai, trieciens nāca iesāņus, ne taisni, un tāpēc laiva neapgāzās. Priekšgalā uzmeties, Neds Lends zibeņātriem harpūnas dūrieniem apstrādāja milzīgo dzīvnieku, kurš, ar ilkņiem laivas malā iekodies, pacēla to no ūdens kā lauva kazlēnu. Mēs bijām sakrituši vienā čupā, un es nezinu, kā tas viss beigtos, ja saniknotais kanādietis beidzot netrāpītu kustoni pašā sirdī.

Es dzirdēju zobus nošņirkstam gar laivas malu, un kustonis pazuda, aizraudams sev līdzi harpūnu. Bet muciņa drīz vien atkal izpeldēja virs ūdens, un tūliņ pēc tam parādījās arī dugonga ķermenis, uz muguras apvēlies. Laiva piebrauca dzīvniekam klāt, piesēja viņu virvē un griezās atpakaļ uz «Nautilu». Bij vajadzīgas stipras tauvas un

Milzīgais dzīvnieks pacēla laivu no ūdens.

daudz pūļu, kamēr dugongu dabūjām uz klāja. Viņš svēra pieci tūkstoši kilogramu. To sacirta gabalos kanādieša klātbūtnē, kurš sekoja visas šīs operācijas sīkumiem. Tai pašā vakarā kalpotājs atnesa man dažus kuģa pavāra prasmīgi pagatavotus jaunā medījuma gabalus. Cepetis bij patiešām garšīgs — man tas likās labāks par teļa vai pat liellopa gaļu.

Otrā dienā, 11. februārī, «Nautila» pārtikas krājumi palielinājās vēl par vienu smalku medījumu. Sauszemes bezdelīgu bars sametās uz «Nautila» virsas. Tās bij Ēģiptē dzīvojošo sterna nilotica sugas, ar melniem knābjiem, pelēkraibu galvu, baltiem plankumiem ap acīm, pelēk- snēju muguru, spārniem un asti, baltu vēderu un kaklu un sarkanām kājām. Nošāvām arī vairākus dučus Nīlas pīļu — meža putnus ar balti un melni punktētu kaklu un pakausi un ārkārtīgi gardu gaļu.

«Nautils» atkal brauca palēnām — it kā klaiņodams. Es novēroju, ka, Suecai tuvojoties, Sarkanās jūras ūdens top mazāk sāļš.

Ap pieciem vakarā mēs ziemeļos ieraudzījām Ras-Mu- hameda ragu. Tas atradās Akmeņainās Arābijas lejasgalā starp Suecas un Akabas jūras līčiem.

«Nautils» iebrauca Jubala šaurumā, pa kuru nokļūst Suecas līcī. Es skaidri saskatīju kādu augstu kalnu pāri Ras-Muhamedam starp abiem jūras līčiem.

Ap sešiem «Nautils», te nonirdams, te virspusē paceldamies, nobrauca garām Torai, kas atradās pašā līča galā; ūdens tur patiešām likās sarkans, kā to kapteinis Nēmo jau agrāk bij novērojis. Uznāca nakts. Dziļo klusumu iztrauca tikai kāds pelikānu un dažu naktsputnu brēciens, viļņu čala pret klintīm vai kāds tvaikoņa šalciens, braucot tālu no mums, ar saviem ratiem kuldams līča ūdeni.

No astoņiem līdz deviņiem «Nautils» palika dažus metrus zem ūdens. Pēc mana aprēķina, mums nu vajadzēja būt jau pavisam tuvu Suecai. Pa salona vaļējiem iluminatoriem es redzēju klinšu pakājes, mūsu elektriskās gaismas spoži apspīdētas. Man likās, ka jūras šaurums saraucas arvien vairāk un vairāk.

Ceturksni uz desmitiem kuģis bij atkal pacēlies virs ūdens. Es izgāju uz klāja. Man pēc iespējas ātrāk gribējās tikt cauri kapteiņa Nēmo tunelim, es nevarēju norimties iekštelpās un tāpēc steidzos augšā ieelpot svaigu nakts gaisu. Drīz vien es saskatīju kādu blāvu, miglas apmāktu spīdumu apmēram jūdzi attālu no kuģa.

—   Tā ir peldošā bāka, — kāds ierunājās manā tuvumā.

Es apgriezos un ieraudzīju kapteini.

—   Tā ir Suecas peldošā uguns, — viņš atsāka. — Mēs drīzā laikā dosimies tunelī iekšā.

—   Iebraukšana laikam nebūs viegla?

—   Nē, profesora kungs. Tāpēc jau es arī parasti novietojos stūrmaņa kabīnē un pats vadu kuģi. Un tagad jums būs jādodas lejā — «Nautils» tūliņ nonirs zem ūdens un nepacelsies, iekams nebūs ticis cauri Arābijas tunelim.

Es sekoju kapteinim Nēmo. Lūka aizslēdzās, ūdens rezervuāri tika pieplūdināti, kuģis nogrima divpadsmit metru dziļi.

Tajā acumirklī, kad es grasījos ieiet savā kajītē, kapteinis mani aizturēja.

—    Profesora kungs, vai jums patiktos palikt pie manis stūrmaņa telpā?

—   Es neuzdrošinājos to jums lūgt.

—    Nāciet vien. Tur jūs redzēsiet visu, kas iespējams šajā reizē zemūdens un arī apakšzemes braucienā.

Kapteinis aizvadīja mani atkal atpakaļ pie centrālā trapa. Pa daļai pa to nokāpis, viņš atvēra kādas durvis, iegāja augšējā gaitenī un tad stūrmaņa kabīnē, kura, kā zināms, atrodas kuģa priekšgalā.

Tā bij sešas pēdas gara un tikpat plata telpa, mazliet līdzīga Misisipi un Hudzonas tvaikoņu stūres mājai. Pašā vidū bij vertikāli grozāms rats, ko troses savienoja ar stūri līdz pašai kuģa pakaļējai daļai. Pa četriem lēcveidī- giem, kabīnes sienās ierīkotiem stikla iluminatoriem stūrmanis varēj a redzēt uz visām pusēm. Kabīne bij tumša. Bet drīz manas acis pierada šajā tumsā, un es ieraudzīju stūrmani — spēcīgi noaugušu vīru, kas stāvēja, ar rokām ratu aptvēris. Arā jūru spilgti apgaismoja kabīnes aizmugurē klāja pakaļējā galā ierīkotais prožektors.

—   Un tagad, — kapteinis Nēmo teica, — pameklēsim mūsu braucamo ceļu.

Elektriskie vadi savienoja stūrmaņa kabīni ar mašīnu telpām — no šejienes kapteinis varēja reizē vadīt «Nautila» ātrumu un arī virzienu. Viņš paspieda kādu metāla pogu, un tūliņ skrūves griešanās kļuva daudz lēnāka.

Es klusi aplūkoju augsto un ļoti stāvo klints sienu, krasta smilkšu slāņu nesatricināmo balstu, gar kuru patlaban braucām. Tikai dažu metru atstatumā tā mums kādu stundu slida garām. Kapteinis Nēmo nenovērsa acu no kabīnē divos gredzenos pakārtā kompasa. Pēc vienkārša viņa mājiena stūrmanis katru mirkli mainīja kuģa virzienu.

Es novietojos pie iluminatora labajā pusē un redzēju krāšņus kora|ļu veidojumus, zoofītus, aļģes un vēžveidīgos, kuri savas milzīgās ķetnas staipīja laukā no klinšu plaisām.

Ceturksni uz vienpadsmitiem kapteinis Nēmo pats stājās pie stūres rata. Plata galerija, melna un dziļa, atvērās mūsu priekšā. «Nautils» droši devās tajā iekšā. Neparasts troksnis sāka skaloties ap viņa sāniem. Tur Sarkanās jūras ūdens pa tuneļa slīpumu devās uz Vidusjūru. «Nautils», peldēdams pa straumi, ar bultas ātrumu traucās uz priekšu, lai gan tā mašīnas, palēninādamas kuģa gaitu, visā spēkā dzina skrūvi atpakaļvirzienā.

Uz šaurās spraugas sienām es redzēju tikai spilgtas un taisnas svītras, ugunīgas stīgas, ko elektriskie aparāti kuģa skrejā nostiepa gar klinti. Sirds man strauji pukstēja — roku piespiezdams, es lūkoju to apvaldīt.

Desmitos un divdesmit piecās minūtēs kapteinis atdeva stūres ratu stūrmaņa ziņā un pagriezās pret mani.

— Vidusjūra, — viņš teica.

Straumes nests, «Nautils» nepilnās divdesmit minūtēs bij izbraucis cauri Suecas jūras šaurumam.

## VI. GRIEĶIJAS ARHIPELĀGS

Olrā rītā, 12. februārī, ap saules lēktu «Nautils» pacēlās virs ūdens. Es tūliņ steidzos uz klāja. Trīs jūdzes pret dienvidiem bij redzams neskaidrs Pelūzijas siluets. Straume mūs bij atnesusi no vienas jūras otrā. 5ajā tunelī gan bij viegli nolaisties, bet, kā redzams, daudz grūtāk atgriezties pret straumi.

Ap septiņiem Neds un Konsels iznāca pie manis. Abi nešķiramie draugi visu nakti bij mierīgi gulējuši, nepavisam neinteresēdamies par «Nautila» drosmi.

— Nu, zinātnieka kungs, — kanādietis apvaicājās mazliet zobgalīgi, — kur tad nu jums ir tā Vidusjūra?

—   Patlaban mēs braucam pa tās virspusi.

—   Ko! — Konsels izsaucās. — Tātad naktī…

—    Jā, šai pašā naktī dažās minūtēs mēs esam tikuši cauri šim necaurejamam zemes šaurumam.

—   Es tam neticu! — kanādietis iesaucās.

—   Velti neticat, meistar Lend, — es teicu. — Tas ir Ēģiptes krasts, kas izliecas pret dienvidiem.

—   Stāstiet to citam! — kanādietis tiepās.

—   Bet, ja profesora kungs tā saka, — Konsels nāca man palīgā, — tad profesora kungam var gan ticēt.

—    Un pie tam, Ned, kapteinis Nēmo mani pagodināja, parādīdams tuneli. Es biju turpat līdzās ;viņam stūrmaņa kabīnē, kad viņš vadīja «Nautilu» pa šauro spraugu.

—   Jūs dzirdējāt, Ned? — Konsels sacīja.

—    Un jūs, Ned, — es piebildu, — ar savām asajām acīm droši vien varat saredzēt Portsaīdas dambjus iestiepjamies jūrā.

Kanādietis sāka uzmanīgi skatīties,

—    Patiešām, profesora kungs! — viņš iesaucās. — Jums taisnība! Un jūsu kapteinis ir lielisks cilvēks. Jā, mēs esam Vidusjūrā. Labi. Tad parunāsim mazliet par savām pašu sīkajām lietām, bet tikai tā, lai neviens mūs nenoklausās.

Es sapratu labi, kas kanādietim padomā. Man šķita tas prātīgākais — parunāties arī, ja jau viņš to tā vēlējās. Visi trīs mēs nosēdāmies pie prožektora, kur vairāk bijām pasargāti no viļņu šļakatām.

—    Tagad, Ned, mēs klausāmies, — es teicu. —- Ko jūs gribat pastāstīt?

—    Ko es jums gribu pastāstīt, tas ir visai vienkārši, — kanādietis atbildēja. — Tagad mēs esam Eiropas tuvumā, mums jātiek prom no «Nautila», iekams kapteinis Nēmo nav aizvizinājis mūs polārjūrā un no turienes atpakaļ Klusajā okeānā.

Atzīstos, ka tādas sarunas ar Nedu Lendu man allaž bij nepatīkamas. Man nebij ne mazākās vēlēšanās liegt saviem biedriem atgūt brīvību, bet reizē ar to pašam neparko negribējās atstāt kapteini Nēmo. Pateicoties viņam, pateicoties tā kuģim, es katru dienu no jauna papildināju savas zināšanas par zemūdens valsti; savu grāmatu par jūras dzīļu noslēpumiem es varēju pārbaudīt pēc reāliem pieredzējumiem uz vietas. Vai vēl kādreiz man gadīsies tāda izdevība novērot okeāna dziļumu brīnumus? Protams, ne! Es nevarēju ne iedomāties pamest «Nautilu», iekams manu pētījumu loks nav noslēgts.

—    Draugs Ned, — es teicu, — atbildiet man vaļsirdīgi. Vai jums te uz kuģa ir garlaicīgi? Vai nožēlojat, ka' liktenis jūs nodevis kapteiņa Nēmo rokās?

Kādu brīdi kanādietis neatbildēja. Tad sakrustoja rokas uz krūtīm.

—    Vaļsirdīgi sakot, es nenožēloju šo zemūdens ceļojumu. Es būšu apmierināts, ka esmu tajā piedalījies, bet, lai tajā būtu piedalījies, nepieciešams, lai tas reiz arī beidzas. Tāds ir mans ieskats.

—    Un reiz tas arī beigsies, Ned.

—   Kur un kad?

—    Kur? To es nezinu. Kad? To nevaru pasacīt, vismaz es domāju — tas beigsies tad, kad jūra mums būs visu atklājusi. Visam, kas reiz iesācies, šajā pasaulē pienāk arī beigas.

—    Es pilnīgi piekrītu profesora kungam, — Konsels teica. — Ļoti iespējams, ka, izvadājis pa visām pasaules jūrām, kapteinis mūs visus trīs izmetīs malā.

—    Malā! — kanādietis iesaucās. — Izmetīs malā, jūs sakāt!

—    Nepārspīlēsim, meistar Lend, — es viņu mierināju. — No kapteiņa mums nav jābaidās, bet arī Konsela ieskatam es nevaru piekrist. Mēs zinām «Nautila» noslēpumu, un es neticu, ka kapteinis, palaizdams mūs brīvībā, gribēs, lai šis noslēpums klīst pa pasauli.

—    Nu, uz ko tad jūs vēl cerat? — Neds Lends vaicāja,

—    Uz to, ka apstākļi tā sagadīsies, ka mēs varēsim vai mums pat vajadzēs tos izmantot — tikpat labi sešos mēnešos, kā šajā brīdī.

—    Tiešām? — Neds Lends iesaucās. — Bet, kur tad mēs būsim pēc sešiem mēnešiem, — pasakiet, lūdzu, to man, profesora kungs!

—    Varbūt šepat, varbūt Ķīnā. Jūs zināt, cik ātri brauc «Nautils». Viņš skrej pa jūru tāpat kā bezdelīga pa gaisu vai ātrvilciens pa sauszemes dzelzceļu. Viņš nebūt nebaidās bieži apkuģojamās jūras. Kas mums var pasacīt, vai kuģis neaizbrauc arī pie Francijas, Anglijas Vai Amerikas krastiem, kur bēgšana būs tikpat izdevīga kā šeit?

—   Aronaksa kungs, — kanādietis atbildēja, — jūsu argumenti balstās uz smilktīm. Jūs runājat par nākotni: mēs būsim tur, mēs būsim šeit! Es turpretī runāju par tagadni: mēs nu reiz esam šeit, un to mums vajag izmantot.

Neda Lenda loģika nebij apstrīdama, un es jutos pārspēts. Nezināju vairs, ar kādiem pierādījumiem lai vēl mēģinātu apstrīdēt viņu.

—   Profesora kungs, — Neds atsāka no jauna, — pieņemsim neiespējamo, ka kapteinis Nēmo mums šodien pat piesolītu brīvību. Ko jūs tad darītu?

—   Nezinu, — es nomurmināju.

—   Un ja viņš vēl piebilstu, ka šīsdienas priekšlikumu nekad vairs neatkārtos? Jūs pieņemtu šo priekšlikumu?

Es viņam nekā neatbildēju.

—   Un ko domā draugs Konsels? — Neds Lends jautāja.

—    Draugam Konselam, — mierīgi atbildēja šis godīgais puisis, — draugam Konselam. te nekas nav ko teikt. Viņam gar šo jautājumu nav absolūti nekādas daļas. Viņš ir neprecējies, tāpat kā viņa kungs, tāpat kā biedrs Neds. Ne sieva, ne bērni, ne vecāki viņu negaida malā. Viņš ir profesora kunga dienestā, viņš domā tāpat kā viņa kungs, runā tāpat kā kungs, un, par lielu nožēlošanu, ar viņu nevar rēķināties, lai dabūtu balsu vairākumu. No svara te tik divas personas: profesora kungs vienā un Neds Lends otrā pusē. To teicis, Konsels tikai noklausīsies tālāk un atzīmēs abu ieskatus.

Es nevarēju atturēt smaidu, dzirdēdams Konselu tik absolūti noliedzam savu personību. Kanādietim galu galā vajadzēja būt apmierinātam, ka arī tas nav pret viņu.

—   Tātad, profesora kungs, — Neds Lends teica, — tā kā Konsels neeksistē, tad turpināsim sarunu divi vien. Es savu esmu teicis, jūs klausījāties. Ko jūs uz to varat atbildēt?

Vajadzēja tikt pie skaidra lēmuma, izlocīšanās man bij pretīga.

—   Draugs Ned, — es teicu, — te būs mana atbilde. Jums ir vairāk taisnības nekā man, mani argumenti jūsu iebildumus nespēj apgāzt. Uz kapteiņa Nēmo piekāpšanos nav ko cerēt. Visvienkāršākā piesardzība viņam liedz palaist mūs brīvē. Bet tā pati vienkāršā piesardzība prasa no mums, lai izlietojam pirmo gadījumu tikt prom no «Nautila».

—   Labi, Aronaksa kungs, tagad jūs runājat prātīgi.

—   Tikai vēl vienu piezīmi, — es piebildu, —'vienu pašu. Nepieciešams, lai šis gadījums patiešām būtu nopietns. Pirmajam mūsu mēģinājumam katrā ziņā jāizdo- das( jo, ja tas neizdosies, otrreiz mēģināt mēs vairs nespēsim un kapteinis Nēmo to mums nepiedos.

—        Viss pareizi, — kanādietis piezīmēja. Bet jūsu sacītais zīmējas uz itin visiem bēgšanas mēģinājumiem, kuri notiktu vai nu divu gadu, vai divu dienu laikā. Tātad jautājums ir un ^pajiek tāds: līdzko gadās laba izdevība, tā jāizmanto.

—        Es piekrītu. Bet tagad sakiet man, Ned, — kā jūs iedomājaties šo labo izdevību?

—        Tā, ka kādā tumšā naktī «Nautils» piebrauks tuvu Eiropas krastam.

—   Un jūs mēģinātu glābties peldus?

—        Jā, ja tikai mēs esam pietiekami tuvu krastam un kuģis brauc virs ūdens. Bet, ja atrodamies jūrā un «Nautils» zem ūdens, tad citādi.

—   Un tādā gadījumā?

—        Tādā gadījumā es lūkošu piesavināties laivu. Esmu novērojis, kā ar to rīkojas. Mēs iekāpsim tajā, atgriezīsim skrūves un pacelsimies virs ūdens tā, ka pat stūrmanis kuģa priekšgalā nepamanīs mūsu bēgšanu.

—        Labi, Ned, tātad uzmaniet šādu izdevību, bet tikai neaizmirstiet, ka neizdošanās gadījumā mēs esam pazuduši.

•— Es to neaizmirsīšu, profesora kungs.

—        Bet nu, Ned, vai gribat zināt manas domas par visiem šiem jūsu projektiem?

—   Labprāt, Aronaksa kungs.

—        Nu, labi — es domāju, es nesaku — ceru, es domāju, ka tāds izdevīgs brīdis mums nekad negadīsies.

—   Kāpēc?

—        Tāpēc, ka kapteinis Nēmo nebūt nepaļaujas uz to, ka mēs uz visiem laikiem esam atmetuši cerību izkļūt brīvībā; viņš tāpēc uzmanīsies — it sevišķi Eiropas krastu tuvumā.

—        Esmu vienis prātis ar profesora kungu, — Konsels ieminējās.

—        To mēs vēl redzēsim, — Neds Lends atteica, ar noteiktu apņēmību papurinādams galvu.

—        Un nu, Ned Lend, — es piemetināju, — paliksim pie tā. Vairs neviena vārda par visu to. Tajā brīdī, kad būsiet gatavi, ziņojiet — un mēs sekosim. Es pilnīgi paļaujos uz jums.

Ar to arī nobeidzās šī saruna, kurai vēlāk bij tik svarīgas sekas. Man jāatzīstas, ka, kanādietim par lielām sirdssāpēm, manas aizdomas izrādījās pareizas. Kapteinis Nēmo vai nu neuzticējās mums, vai arī tikai centās izvairīties no daudzajiem dažādu valstu kuģiem, kuri krustām šķērsām braukāja pa Vidusjūru. To es nevaru pasacīt, bet viņš lielāko tiesu turējās zem ūdens un tālu no krasta. Vai nu «Nautils» ienira tā, ka tikai stūrmaņa kabīne palika virs ūdens, vai atkal nolaidās ārkārtīgi dziļi, jo starp Grieķijas arhipelāgu un Mazāziju mēs divi tūkstoši metru dziļumā vēl nevarējām aizsniegt dibenu.

Es nebūtu uzzinājis Karpatosa salu Sporādu salu grupā, ja kapteinis, pirkstu kartei piedūris, nenoskan- dētu Vergīlija pantu:

— «Est in Carpathio Neptuni gurgite vates coeruleus Proteus . . .»

Patiešām Neptūna ganāmo pulku sargam vecajam Prote- jam bij cienīgs mājoklis šajā salā, ko tagad sauc par Skar- panto un kas atrodas starp Rodu un Krētu. Pa salona iluminatoru es, garām braucot, redzēju tikai tās granītklinšu pakājes.

14. februārī es gribēju izlietot dažas stundas arhipelāga zivju pētījumiem, bet nezin aiz kāda iemesla salona iluminatori palika aizslēģoti. Pārbaudīdams «Nautila» gaitu, es aprēķināju, ka tas brauc Kandijas — senās Krētas salas virzienā. Tajā laikā, kad devos uz «Ābramu Linkolnu», visa šī sala bij sacēlusies pret turku jūgu. Bet es nezināju, kā šī sacelšanās beigsies; protams, arī kapteinis Nēmo, kam nebij it nekādu sakaru ar sauszemi, man par to nekā nevarēja pastāstīt.

Vakarā, ar viņu salonā sastapdamies, es ne vārda neieminējos par šo notikumu. Pie tam kapteinis man likās drūms un norūpējies. Bet tad pret savām paražām pavēlēja atvērt salona iluminatoru aizvirtņus un, no viena pie otra iedams, uzmanīgi vēroja ūdeni. Ar kādu nolūku? To es nevarēju uzminēt, tāpēc izmantoju laiku, novērodams zivis aiz stikla.

Tur bij jūras grunduļi, kurus piemin Aristotelis un kurus mēdz saukt par «jūras mērīkļiem», tie visvairāk dzīvo Nīlas tuvumā sālsūdeņos, viegli fosforiscējošās jūras karūsas, kuras ēģiptieši skaitīja par svētiem dzīvniekiem un kuru parādīšanās upju ūdeņos vēstīja auglībai nepieciešamos plūdus, tāpēc tās sagaidīja ar reliģiskām ceremonijām. Ievēroju arī trīs decimetrus garās heilinas; putnu zivis ar caurspīdīgām zvīņām, sarkani plankumotā iezilganā krāsā.

Ari citi dzīvnieki saistīja manu uzmanību un modināja atmiņā dažādas senās Romas leģendas. Zivs — locis, kas ceļo, pieķērusies haizivs vēderam; ja ticēt veciem nostāstiem, kuģa dibenam pielipusi, šī sīkā zivs var noturēt to uz vietas, un tā viena no tām, kaujā apstādinādama Antonija kuģi, sekmējusi Augusta uzvaru, Kas gan dažkārt neizšķir tautu likteņus! Tāpat es vēroju antijas, seno grieķu svētās zivis, kurām tie pierakstīja brīnišķīgās spējas aizdzīt plēsoņas no viņu apkuģojamām jūrām; to nosaukums anthias — nozīmē «puķe», un tiešām viņas arī šo nosaukumu attaisno ar savām zaigainām krāsu niansēm, sākot no bāli rozā līdz rubīnsarkanām, tāpat ar zibošām nospulgām muguras spurās. Acis es nevarēju atraut no šiem jūras brīnumiem, kad piepeši tās uztrauca pavisam negaidīta parādība.

Ūdenī parādījās cilvēks — nirējs ar ādas somu pie jostas. Tas nebūt nebij viļņu varai pamests slīkonis. Ar spēcīgām rokām viņš īrās pa viļņiem, reizēm pazuda, paceldamies virspusē atvilkt elpu, pēc tam tūliņ atkal atgriezās.

Es apgriezos pret kapteini un uztraukts iesaucos:

—   Tur ir kāds cilvēks! Slīcējs! Katrā ziņā vajag viņu glābt!

Kapteinis man neatbildēja, tikai pienāca un atspiedās pret logu.

Cilvēks piepeldēja klāt. Seju stiklam piespiedis, viņš lūkojās uz mums.

Man par lielu pārsteigumu, kapteinis Nēmo deva tam kādu zīmi. Peldētājs viņam atbildēja tāpat ar rokas mājienu, tūliņ atgriezās atpakaļ ūdens virspusē un vairs nerādījās.

—   Neuztraucieties! — kapteinis man teica. — Tas ir Niklass no Matapana raga, viņu dēvē par «zivi». Visās Kiklādu salās viņš labi pazīstams. Apbrīnojams peldētājs! Ūdens ir viņa elements, tajā viņš pavada vairāk laika nekā uz sauszemes, nemitīgi ceļodams no vienas salas uz otru un reizēm nonākdams līdz pat Krētai.

—   Jūs viņu pazīstat, kapteiņa kungs?

—   Kāpēc gan ne, Aronaksa kungs?

To sacījis, kapteinis Nēmo aizgāja pie kāda skapja

Kapteinis atvēra skapi.

līdzās kreisās puses logam. Blakus skapim es ieraudzīju ar dzelzs stīpām apkaltu lādi, kurai uz vāka bij vara plāksne ar «Nautila» iniciāļiem un devīzi Mobilis in mo~ bile.

Nevērodams manu klātbūtni, kapteinis atvēra skapi, un es ieraudzīju, ka tas pilns ar metāla stieņiem.

Tie bija kausēta zelta stieņi. No kurienes gan viņam šie dārgmetāla stieņi? Kur kapteinis šo zeltu ievācis, un ko viņš ar to darīs?

Es neteicu ne vārda. Es redzēju, ka kapteinis ņēma šos stieņus citu pēc cita un piepildīja ar tiem lādi līdz malām. Es rēķināju, ka tur vajag būt vairāk nekā tūkstoš kilogramu zelta — tātad apmēram pieci miljoni franku.

Lāde tika rūpīgi noslēgta, kapteinis uz vāka uzrakstīja adresi ar modernās grieķu valodas burtiem.

To padarījis, kapteinis Nēmo piespieda kādu pogu, no kuras vads aizsniedzās kuģa ļaužu kajītē. Ienāca četri vīri un ar pūlēm izvilka lādi no salona. Tad es dzirdēju, ka tie ar ceļamās ierīces palīdzību uzvilka to pa dzelzs trapu.

Šajā acumirklī kapteinis Nēmo pievērsās man.

—   Jūs kaut ko gribējāt teikt, profesora kungs? — viņš jautāja.

—   Es nekā negribēju teikt, kapteiņa kungs.

—   Tad atļaujiet novēlēt jums labu nakti.

Pēc tam kapteinis atstāja salonu.

Saprotams, ka es atgriezos savā kajītē ārkārtīgi ieinteresēts. Velti mēģināju aizmigt. Meklēju kādu sakaru starp peldētāju un šo ar zeltu pildīto lādi. Pēc kuģa šūpošanās es sapratu, ka «Nautils» atstāj jūras dzīli un paceļas virspusē. Tad izdzirdu soļus uz kuģa klāja. Es' sapratu, ka izceļ laivu un nolaiž jūrā. Tā atsitās pret kuģa sāniem, un pēc tam viss apklusa.

Pēc divām stundām atkal atskanēja tas pats troksnis un šurpu turpu staigāšana. Augšā uzvilktā laiva tika novietota savā dobumā, un «Nautils» atkal iegrima ūdenī.

Tātad šie miljoni bij nosūtīti pēc apzīmētās adreses. Uz kādu sauszemes vietu? Kas bij kapteiņa Nēmo sūtījuma saņēmējs?

Otrā rītā es pārstāstīju Konselam un kanādietim nakts piedzīvojumus, kuri manu ziņkāri bij uzbudinājuši visaugstākajā mērā. Mani biedri nebij mazāk pārsteigti kā es.

—        Bet kur viņš ņem šos miljonus? — Neds Lends jautāja.

Uz to atbildēt nebij iespejams. Brokastis paēdis, es atgriezos salonā un ķēros pie darba. Līdz pat pieciem vakarē es rediģēju savas piezīmes. Šajā acumirklī es varbūt aiz personiskās jūtoņas samanīju karstumu, tā ka man nācās novilkt uzvalku. Tā bij neizskaidrojama parādība, jo «Nautils» taču vairs neatradās tropiskajos apvidos, pie tam jūras dziļumā tas nevarēja sajust nekādu temperatūras paaugstinājumu. Es palūkojos manometrā; tas rādīja sešdesmit pēdu lielu dziļumu, atmosfēras karstums nevarēja to aizsniegt.

Es turpināju savu darbu, bet arvien vēl pieaugošais karstums beidzot darīja to neiespējamu.

«Vai kuģī būtu izcēlies ugunsgrēks?» es sev jautāju.

Es gribēju doties laukā no salona, kad kapteinis Nēmo nāca man pretī. Viņš piegāja pie termometra, aplūkoja to, tad pagriezās pret mani.

—   Četrdesmit divi grādi, — viņš teica.

—        Es to jau samanīju, kapteiņa kungs, un, ja karstums vēl pieņemsies, mēs nevarēsim to vairs izturēt.

—        Ak, profesora kungs, šis karstums pieņemas tikai tad, ja mēs paši to vēlamies.

—   Jūs to varat iekārtot pēc savas gribas?

—        Nē, bet es varu aizbraukt no ugunskura, no kurienes tas ceļas.

—   Tātad tas nāk no ārienes?

—   Bez šaubām. Mēs braucam pa verdoša ūdens straumi.

—   Vai tas var būt! — es iesaucos.

—    Paskatieties pats!

Iluminatoru aizvirtņi atvērās, un es ieraudzīju, ka jūra visapkārt «Nautilam» ir gluži balta. Sēra tvaiku strūklas vijās ūdens mutuļos, kuri virmoja kā verdošā katlā. Es pieliku roku stiklam, bet tas bij tā sakarsis, ka nācās roku atkal atvilkt.

—    Kur mēs atrodamies? — es vaicāju.

—        Santorinas salas tuvumā, profesora kungs, — kapteinis atbildēja, — kanālā, kas atdala Nea-Kamennu no Pa- lea-Kamennas. Es gribēju parādīt jums interesantu zemūdens izvirduma skatu.

—        Es biju tajā pārliecībā, ka šo jauno salu izveidošanās jau beigusies.

—    Vulkāniskajos apvidos nekad nekas nav pilnīgi izveidojies, — kapteinis Nēmo atbildēja, — un zemeslode nemitīgi maina savu veidu pazemes uguņu darbības iespaidā. Pēc Kasiodora lin Plīnija ziņām, jau deviņdesmitajā gadā pirms mūsu ēras kāda jauna sala — Dievišķā Teija pacēlusies no ūdens tajā vietā, kur tagad atrodas šīs saliņas. Vēlāk tā nogrimusi, lai atkal paceltos sešdesmit devītajā gadā un pazustu vēlreiz. No tā laika līdz mūsu dienām Plutons savu darbu bij pārtraucis. Bet 1866. gada 3. februārī pie Nea-Kamennas sēra tvaiku mutuļos izcēlās sala, ko nosauca par Georga salu, un tā paša mēneša sestajā dienā savienojās ar Nea-Kamennu. Septiņas dienas vēlāk, 13. februārī, parādījās Afroesas saliņa, atstādama starp sevi un Nea-Kamennu desmit metru platu kanālu. Šo parādību laikā es biju šajā jūrā un varēju novērot to visos pārveidos. Afroesas saliņa ir ieapaļa, trīsdesmit pēdu plata un trīsdesmit augsta. Tā sastāv no melnas un stiklainas lavas ar laukšpata drumslu piemaisījumiem. Beidzot, 10. martā, Nea-Kamennai līdzās izcēlās vēl viena saliņa, ko nosauca par Reku, un no tā laika visas šīs trīs saliņas izveido vienu pašu salu.

—   Bet kanāls, pa kuru mēs patlaban braucam? — es vaicāju.

—   Tas ir še, — kapteinis Nēmo atbildēja, norādīdams kādu vietu arhipelāga kartē. — Jūs redzat, ka es te esmu iezīmējis arī šīs jaunās salas.

—   Vai kādā dienā šā kanāla gultne arī nepacelsies?

—   Tas ir iespējams, Aronaksa kungs, jo, sākot ar 1886. gadu, pretim Sennikolas ostai Palea-Kamennas salā ir jau pacēlušās astoņas mazas lavas saliņas. Skaidri redzams, ka Nea un Palea vēsturiskā nākotnē savienosies.

Es atkal piegāju pie loga. «Nautils» vairs nebrauca. Karstums bij kļuvis neizturams. Pirmāk balta — jūra nu bij sarkana no dzelzs sāļu piemaisījuma. Neraugoties uz hermētiski noslēgtajiem logiem, iekšā spiedās nepanesama sēra smaka, plīvoja sarkana liesma, kuras spilgtumā aptumsa kuģa elektriskās ugunis.

Es biju ar sviedriem noplūdis, slāpu nost, jutos kā karstā speltē. Patiešām kā speltē!

—   Ilgāk vairs nav iespējams palikt šajā verdošajā ūdenī, — es teicu kapteinim Nēmo.

—   Jā, tas nebūtu prātīgi, — Nēmo atbildēja vienaldzīgi.

Tad viņš deva pavēli. «Nautils» pagriezās sāņus un brauca prom no šās pekles, kurai nesodīts neviens nevar tuvoties. Ceturtdaļstundu vēlāk mēs virs ūdens ieelpojām svaigu gaisu.

Man ienāca prātā — ja Neds Lends būtu izvēlējies šo vietu mūsu bēgšanai, dzīvi mēs neizkļūtu no šīs ugunsjūras.

Otrā dienā, 16. februārī, mēs atstājām apvidu starp Rodu un Aleksandriju, kur jūra vietām ir trīs tūkstoši metru dziļa, un «Nautils», pabraukdams garām Cerigo un apkārt Matapana ragam, aizbrauca prom no Grieķijas ar- hipelāga.

## VII. ČETRDESMIT ASTOŅAS STUNDĀS PĀRI VIDUSJŪRAI

Vidusjūru varētu saukt arī par zilo; ebreju «lielā jūra», grieķu «jūra», romiešu «mare nostrum»; tās krasti apauguši ar apelsīnu kokiem, alojēm, kaktusiem, jūras priedēm un smaržojošām mirtēm, pati jūra — augstu kalnu grēdu ieslēgta; tās gaiss ir tīrs un dzidrs, bet ar savām pazemes ugunīm tā ir kā nebeidzams kaujas lauks, kur Neptūns un Plutons vēl vienmēr cīnās par pasaules valdību. Pēc Mišlē izteiciena, Vidusjūrā un tās krastmalā cilvēks elpo vislabāko gaisu pasaulē.

Bet, lai cik tā skaista, es tikai pavirši paguvu pavērot šo divi miljoni kvadrātkilometru plašo ūdens klajumu. Ari personiski apvaicāties kapteinim Nēmo man neizdevās, jo pa šā ārkārtīgi ātrā brauciena laiku šis noslēpumainais cilvēks ne reizes nerādījās. Es rēķinu, ka apmēram seši simti ljē šajā ceļa gabalā «Nautils» nobrauca zem ūdens un visu ceļojumu paveica divreiz divdesmit četrās stundās. 16. februāri aizbraukuši no Grieķijas krastiem, 18. februārī, saulei lecot, mēs jau bijām cauri Gibraltāra šaurumam.

Man bij skaidrs, ka šī Vidusjūra, viņa nīstamo zemju apjozta, kapteinim Nēmo nebij pa prātam. Šejienes vēji un viļņi modināja'viņā par daudz atmiņu, varbūt pat nožēlu. Te viņam trūka tās brīvības un neatkarības kā okeānos, viņa «Nautils» starp Eiropas un Āfrikas krastiem jutās kā šaurā spraugā. Mēs braucām ar divdesmit piecu jūdžu vai četrdesmit astoņu kilometru ātrumu stundā.

Velti aizrādīt, ka Nedam Lendam, par lielu nožēlošanu, bij jāatsakās no sava bēgšanas mēģinājuma. Viņš nevarēja atskrūvēt laivu, kad kuģis šāvās uz priekšu ar divpadsmit trīspadsmit metru lielu ātrumu sekundē. Tas būtu tikpat neprātīgi kā lēkt laukā no tādā pašā ātrumā skrejoša dzelzceļa vilciena. Turklāt mūsu kuģis tikai naktīs pacēlās virs ūdens, lai uz brīdi ieņemtu svaigu gaisu, un virzienu vēroja vienīgi pēc kompasa un lagas.

Vidusjūru es dabūju novērot tikai tik daudz, cik ātrvilciena pasažieris pa vagona logu uztver apkārtnes ainavas, proti, tikai tālāko apvārsni, kamēr tuvākais kā zibens pavīda garām. Tomēr mēs ar Konselu paguvām novērot dažas Vidusjūras zivis, kuras ar savām spēcīgajām spurām pāra mirkļus turējās «Nautilam» līdzi. Mēs vērojām pie salona vaļējiem iluminatoriem, un manas toreizējās atzīmes dod man iespēju nedaudzos vilcienos raksturot šīs jūras ihtioloģiju.

Elektrisko uguņu apspīdētā jūras klajā locījās dažas nēģu pasugas, kuras atrodamas visās jūrās, — šeit tie bi j metru gari. Piecu pēdu garas rajas ar baltiem vēderiem un plankumainām pelnu krāsas mugurām plīvoja kā straumes nesti lakati. Citu pasugu rajas šāvās tik ātri, ka es nedabūju pārliecināties, vai viņas attaisno grieķu doto «ērgļu» nosaukumu vai drīzāk mūslaiku zvejnieku palamas — «žurkas», «krupji» un «sikspārņi». Divpadsmit pēdu garās, ūdenslīdējiem īpaši bīstamās haizivis sacentās savā starpā skriešanā. Ar ārkārtīgu osmes spēju apveltītās, astoņas pēdas garās jūras lapsas paslīda garām kā zilganas ēnas. Līdz trīspadsmit decimetru garās jūras karūsu dzimtas dorādas šūpojās savos sudrabzilajos uzvalkos ar svītrām gar apmalām, kas spilgti izcēlās pret viņu tumšajām spurām; ap acīm šīm Venērai novēlētajām zivīm ir zeltītas skropstas. Krāšņas, deviņi līdz desmit metru garas stores, ātrskrējēji dzīvnieki, ar spēcīgām astēm sita pret mūsu iluminatoriem, rādīdami savas zilganās muguras ar sīkiem, brūniem plankumiem; tās mazliet līdzinās haizivīm, tikai nav tik stipras un mājo itin visās jūrās; pavasaros viņas mēdz aizpeldēt visu lielo upju ietekās. No visiem Vidusjūras iemītniekiem, kurus es vislabāk dabūju novērot, kad «Nautils» palēnināja gaitu, bij sešdesmit trešajai ģintij pieskaitāmās kaula zivis. Tās bij saucamie tunči ar zilganmelnu muguru, sudrabotu vēderu un zelt- starotām muguras spurām. Stāsta, ka tie sekojot kuģim, lai tā ēnā patvertos no tropu saules svelmes, un, it kā šo nostāstu attaisnodami, viņi sekoja arī «Nautilam», kā savā laikā bij sekojuši Laperūza korvetēm. Vairāk stundu no vietas viņi sacentās ātrumā ar mūsu kuģi. Es nevarēju vien nobrīnīties par šiem patiešām it kā skriešanās sacensībai radītajiem dzīvniekiem ar mazu galvu, gludu, vārpst- veidīgu, līdz trim metriem garu ķermeni; viņu krūšu spuras ir sevišķi stipras, bet astes spuras šķeltas. Viņi skrien trijstūra leņķim līdzīgā barā kā putni, ar kuriem var mēroties ātrumā, tāpēc arī sentautas apgalvo, ka viņiem neesot sveša stratēģija un ģeometrija.

Minēšu pēc atmiņas tikai tās Vidusjūras zivis, ko mēs ar Konselu pavirši saskatījām. Tās bij bālganās lodeszi- vis, kas pazibēja kā visžiglākie tvaikoņi; jūras zuši, trīs līdz četrus metrus garas murenas — čūskas zivis, rotātas ar zaļām, zilām un dzeltenām krāsām; trīs pēdas garās merlanas, kuru aknas sevišķi iecienītas; triglas, ko dzejnieki nosaukuši par liru zivīm, bet jūrnieki — par zivīm svilpotājām, — to purni greznoti ar divām trīsstūra svītrām un zobi it kā izveido senā Homēra liru; jūras bezdelīgas, kas peld tik žigli, ka pilnīgi atbilst savam nosaukumam; bolocentras ar sarkanām galvām un šķiedrainām muguras spurām; lapreņģes, izraibinātas ar melniem, pelēkiem, brūniem, ziliem, dzelteniem un zaļiem plankumiem, — šīs zivis visai jutīgas pret sudrabainām zvaniņu skaņām; lieliskās ātes, šie jūras fazāni dzeltenīgām rombveida astēm ar brūniem raibumiem, — šīs zivs augšējā puse ir it kā brūngani dzeltens marmors; visbeidzot, brīnišķīgās sarkanās mulles, īstenie okeāna paradīzes putni.

No zīdītāju dzīvniekiem, Adrijas jūrai garām braucot, man gadījās pamanīt divus vai trīs kašalotus ar muguras spurām, dažus Vidusjūras delfīnus ar sīki svītrotu galvas priekšpusi, tāpat kādus desmit roņus ar baltiem vēderiem un melnu spalvu, tos sauc par «mūkiem», un patiešām viņi ar savu trīs metrus garo augumu ļoti atgādina dominikāņus.

Konsels no savas puses apgalvoja redzējis ap sešas pēdas platu bruņurupuci ar trim garumā izdobtiem pauguriem pār muguru.

No zoofītiem es dažus mirkļus varēju apbrīnot loga ārpusei pielipušu orandždzeltenu galeolāriju — tā bij tieva, slaida stīga ar šķeltnēm; tās brīnišķās bārkstis un smalkie tīmekļi varēja sacensties ar slavenajām Flandrijas mežģīnēm. Par nožēlošanu, es nevarēju notvert šo retās sugas eksemplāru un, bez šaubām, neredzētu vairs nevienu Vidusjūras zoofītu, ja 16. februāra vakarā «Nautils» piepeši nepalēninātu gaitu. Lūk, kā tas viss notika.

Mēs patlaban braucām starp Sicīlijas un Tunisijas krastu. Mesīnas jūras šaurumā jūras dibens spēji ceļas augšup. Tur atrodas īsta zemūdens klints, virs kuras ūdens tikai septiņpadsmit metru dziļš, kamēr vienā un otrā pusē ir simt septiņdesmit metru liels dziļums. «Nautilam» negribot bij jābrauc uzmanīgi, lai neuzdurtos šai zemūdens barjerai.

Es parādīju Konselam uz kartes šā garā rifa atrašanās vietu.

—   Lai profesora kungs neņem ļaunā, — Konsels prātoja, — bet tas ir gluži kā zemes šaurums, kas savieno Eiropu ar Āfriku.

—   Jā, mīļais, — es atbildēju. — Tas pilnīgi aizslēdz Lībijas jūras līci, un Smita pētījumi ir pierādījuši, ka šīs divas zemes daļas starp Bona un Farina ragu reiz bijušas apvienotas vienā.

—   Tam es gribu ticēt, — Konsels teica.

—    Vēl gribu piebilst, — es turpināju, — ka tāda pati barjera atrodas starp Gibraltāru un Seutu un ģeoloģiskajos laikmetos tā pilnīgi noslēdza Vidusjūru.

Konsels atkal pievērsās logam, lai pētītu zemūdens klinti, gar kuru «Nautils» brauca mēreni ātri.

Tur, vulkāniskas klints dibenā, mēs redzējām bagātīgu dzīvo augu paklāju: sūkļus, holotūrijas, caurspīdīgas viegli fosforescējošās cipīdijas ar sarkanām svītriņām, berojas, kuras vienkāršu ļaužu valodā sauc par «jūras gurķiem» un kuras plaiksnās visās septiņās spektra krāsās, metru garās ceļojošās amatulas, no kurām ūdens izskatās sarkans, kokveidīgās eirālijas< brīnišķi skaistās pavonijas ar slaidu rumpi, neskaitāmus ēdamos jūras ežus un zaļās aktīnijas ar pelēku rumpi un brūnu diskveidīgu muti, ko no visām pusēm apņem olīvzaļi taustekļi.

Konsels bij sevišķi nodevies molusku un posmkāju novērojumiem, un, kaut arī viņa saraksts ir ne visai precīzs, es tomēr dažus gribu šeit minēt, lai neapvainotu šo lāga puiši.

Molusku nodalījumā viņš min daudzus ķemmveida pec- tunculu dzimtas gliemjus: spondilas, trīsstūrainās donā- cijas un hialas ar dzeltenām spurām un caurspīdīgiem vākiem, ar zaļganiem punktiem izraibinātās «olas», tā sauktos jūras zaķus, gaļīgās acerijas, īpašos Vidusjūras «saul- sargus», jūras austiņas, kuru gliemežnīcu perlamutrs visai iecienīts, viļņainās petonklijas, anomijas, kuras Lange- dokas iedzīvotāji, stāsta, cienot vairāk nekā austeres, klovijas, ko tik ļoti cieni marseļieši, divkāršās preirijas, baltas un treknas, dažus klamus, kuri met ikrus Ziemeļ- āfrikas krastmalā un kurus Ņujorkā vērtē visai augstu, žaunainās jūras «ķemmītes» dažādās krāsās, savos apvalkos noslēpušās litodoncijas, kas stipri garšo pēc pipariem, viļņainās venikardas, kuru gliemežnīcu augšdaļa izveido bumbu, bet malas ir izliektas, cintijas, izraibinātas ar purpurkrāsas tuberkulām, karniārijas, augšgalā uzliektas un līdzīgas vieglām gondolām, vainagotās ferolijas, atļautas ar spirālveida gliemežnīcām, baltraibotās, it kā bārkstainu mantiju apsegušās tetijas, kavolinas, kas rāpjas atmuguriski, aurikulas, starp citu, neaizmirstulīšu aurikulas ar ovālām gliemežnīcām, skaleras, litorinas, jan- turas, cinerārijas, petrikolas, lamelārijas, kabušonas, pandoras u. c.

Kas attiecas uz posmkājiem, tad Konselam pilnīgi taisnība, ja viņš tos sadala sešās klasēs, no kurām trīs mājo jūrās. Tie ir vēžveidīgie, jūras zirnekļi un posmainie

tārpi.

Vēžveidīgie savukārt sadalās deviņās kārtās, un pirmajā ieskaitāmi desmitkāji, proti, dzīvnieki, kuru galva un rumpis lielāko daļu slēpti īpašā dobumā, šā dzīvnieka mutes aparāts apbruņots ar vairākiem taustekļiem, viņam ir arī seši vai pieci pāri kustīgu kājiņu. Konsels bij sekojis mūsu skolotāja Milna Edvarda metodei, kurš desmitkājus iedala trijās grupās: īsastainajos, garastainajos un bezastainajos. Starp garastainajiem Konsels min amatijas, kuru piere bruņota ar diviem lieliem, attāliem puniem, skorpijus, lambrijus — masena, lambrijus — spinima- nus, laikam gan ūdens uzmestus šajās augstajās vietās, jo parasti tie mājo ļoti lielos dziļumos, ksantes, pilumnes, romboīdus, graudainās kalapjenas, bezzobainās koristes, ebalijas, cimopolijas, pienainās doripas utt. Starp garastainajiem, kas sadalīti piecās dzimtās, viņš min langustus, kuru gaļu visai cienī, tālāk —- jūras sienāžus, garneles un visāda veida ēdamos vēžus, bet viņš ne vārda nemin par bruņu vēžu dzimtu, pie kuriem pieskaita omārus, jo iangusti ir vienīgie Vidusjūras omāri.

Te arī nobeidzās Konsela darbs. Viņam pietrūka laika atzīmēt vēl citu vēžveidīgo dzimtas. «Nautils» pāri Lībi- jas šauruma sēklim bij nokļuvis dziļākā ūdenī un turpi-* nāja ceļu savā parastajā ātrumā. Tad vairs nebij runa par moluskiem, posmkājiem vai zoofītiem. Tikai retumis kāda zivs kā ēna noslīdēja garām.

Naktī no 16. uz 17. februāri mēs iebraucām Vidusjūras otrajā .daļā, kur lielākais dziļums ir trīs tūkstoši metru, «Nautils» ar savu saliekto sānu plātņu palīdzību ienira gandrīz līdz pašam dibenam.

Tur gan nebij nekādu dabas krāšņumu, bet pašas ūdens masas atklāja man satricinošas un drausmīgas ainas. Patiešām, mēs patlaban braucām pa nelaimju tik bieži piemeklēto Vidusjūras daļu. Cik kuģu nebij aizgājuši bojā ceļā starp Alžīrijas un Provansas krastiem!

Un tā šajā ātrajā braucienā pa lieliem dziļumiem es redzēju daudzus sadragātus kuģus jūras dibenā, dažus jau ar koraļļiem apaugušus, citus vēl tikai ar rūsas kārtu pārklātus. Enkurus, lielgabalus, lielgabalu lodes, dzelzs apkalumus, nolauztus skrūvju spārnus, mašīnu daļas, saplēstus cilindrus, katlus bez dibena; pa starpām veseli kuģu vraki stāvus vai apgāzti peldēja pa straumi.

No šiem kuģiem citi bij nogrimuši saduroties, citi uzskrējuši uz granīta klints. Daži bij nogāzti dibenā taisni, ar tāpat augšup stāvošiem mastiem. Šķita, it kā tie stāvētu milzīgā, atklātā reidā un tikai gaidītu izbraukšanas brīdi. Kad «Nautils» brauca tiem cauri un apspīda tos ar savām elektriskajām ugunīm, likās, ka šie kuģi gatavi sveicināt to ar flagām un apmainīties ar signāliem! Bet nē — tikai nāve un klusums valdīja šajā katastrofu laukā.

Es vēroju — jo tuvāk Gibraltāra šaurumam, jo vairāk šo drūmo palieku gulēja jūras dibenā. Jo tuvāk nāk Āfrikas un Eiropas krasti, jo biežāk notiek kuģu katastrofas. Es tur saskatīju daudzus dzelzs korpusus, fantastiskus tvaikoņu vrakus — citus guļus, citus stāvus, šausmīgiem dzīvniekiem līdzīgus. It sevišķi baismīgs izskatījās viens kuģis ar izlauztiem sāniem, saliektu dūmeni, ar riteņiem, no kuriem tikai apkalas vien palikušas pāri, ar atrautu, vēl tikai ķēdes saturētu stūri un jūras sāļu saēstu pakaļējo daļu. Cik daudz cilvēku dzīvību līdz ar to aizgājušas bojā! Cik upuru aprakts jūras dzīlē! Vai izglābies jel viens matrozis, lai nestu ziņu par šo drausmīgo katastrofu, jeb vai jūra līdz pat šim glabā drūmo noslēpumu?

Bet «Nautils», vienaldzīgs un steidzīgs, pilnā jaudā traucās garām šīm drupām. 18. februārī ap trim rītā tas jau bij pie Gibraltāra jūras šauruma ieejas.

Tajā ir divas straumes: augšējā, kopš seniem laikiem pazīstama, kura Atlantijas okeāna ūdeņus novada Vidusjūrā, un apakšējā pretstraume, kuras esamība jaunākā laikā teorētiski pierādīta. Patiešām, no okeāna ūdens un visu upju nemitīgā pieplūda Vidusjūras līmenim ar katru gadu vajadzētu celties, jo ar iztvaikošanu vien tas nevarētu noturēties līdzsvarā. Bet, tā kā patiesībā tas nenotiek, tad, dabiski, bij jāatzīst, ka ir vēl otra — apakšējā straume, kurā Vidusjūras ūdens pārpilnumu pa Gibraltāra šaurumu novada atpakaļ Atlantijas okeānā.

Tas ir pierādīts fakts. «Nautils», protams, izlietoja šo otro straumi. Kuģis šāvās ātri pa šauro spraugu. Acumirkli es paspēju aplūkot Herkulesa tempļa brīnišķīgās drupas •— pēc Plīnija un Avicennas ziņām, templis nogrimis līdz ar zemo saliņu, uz kuras atradies, — tad mēs tam bijām jau garām un braucām pa Atlantijas okeāna ūdeņiem.

## VIII. VIGO JŪRAS LICIS

Atlantijas okeāns! Nepārredzams ūdens klajums, divdesmit pieci miljoni kvadrātjūdžu apmētā, deviņi tūkstoši jūdžu garumā un divi tūkstoši septiņi simti jūdžu caurmēra platumā. Ievērojama jūra, senatnē tiklab kā nepazīta, atskaitot kartāgiešus, šos antīkās pasaules holandiešus, kuri savos tirdzniecības ceļojumos apbraukāja Eiropas un Āfrikas rietumu krastus. Grandiozais plašums, ko nemitīgi šķērso visu tautu kuģi ar visdažādākajiem karogiem, ieslēgts starp jūrniekiem tik bīstamiem diviem punktiem — Horna ragu un Vētru ragu.

Trīsarpus mēnešos nobraucis gandrīz desmittūkstoš ljē, tas ir, vairāk nekā vienu no lielākajiem zemeslodes lokiem, «Nautils» ar savu priekšvadni tagad šķēla Atlantijas okeāna ūdeņus. Kurp mēs devāmies tagad, un kas mūs gaida nākotnē?

Gibraltāra šaurumam cauri izbraucis, «Nautils» devās plašajā jūras klajā. Kuģis bij izniris virspusē, un tāpēc mūsu parastās ikdienas pastaigas pa klāju sākās no jauna.

Neda Lenda un Konsela pavadībā es tūliņ devos augšā. Jūdžu divpadsmit attālu neskaidri bij saredzams Sv. Vin- sēnta rags Spānijas pussalas galējā dienvidrietumu stūri. Pūta diezgan spēcīgs dienvidu vējš. Jūra bij stipri nemierīga, bangaina, «Nautils» spēcīgi šūpojās. Gandrīz neiespējami bij noturēties uz klāja, pār kuru ik mirkli šļā- cās lieli viļņi. Tāpēc mēs nokāpām lejā, tikai brīdi paelpojuši svaigu gaisu.

Es iegāju atpakaļ savā kajītē. Konsels devās uz_savu, bet kanādietis ar rūpju pilnu seju sekoja man. Ātrajā braucienā pa Vidusjūru viņš nebij paspējis paveikt savu nodomu un nevarēja apspiest vilšanās sajūtu.

Kad kajītes durvis bij aizvērušās, viņš apsēdās un, ne vārda neteikdams, skatījās manī.

—    Draugs Ned, — es teicu, — es jūs saprotu, bet jums nevajag sev nekā pārmest. Ārprāts būtu domāt par bēgšanu tādos apstākļos, kādos atradāmies ^Nautila» pēdējā braucienā!

Neds Lends nekā-neatbildēja. Viņa sakniebtās lūpas un sarauktās uzacis liecināja, ka šī pati iedoma viņu vēl vienmēr turēja savā varā.

—    Nogaidīsim, — es teicu, — padoties izmisumam vēl nav nekāda iemesla. Mēs brauksim gar Portugāles krastiem. Tālu nav arī Anglija un Francija, kur viegli atradīsim patvērumu. Ja «Nautils», izbraucis cauri Gibraltāra šaurumam, būtu pagriezies uz dienvidiem un aizvedis mūs tādos apvidos, kur sauszemes nemaz vairs nav, tad arī es dalītos jūsu uztraukumā. Bet nu mēs zinām, ka kapteinis Nēmo nevairās civilizētās pasaules jūru, un es ceru, ka pēc dažām dienām varēsiet mēģināt rīkoties bez pārāk liela riska.

Neds Lends vēl ciešāk paskatījās manī; beidzot viņa lūpas pavērās.

—   Tas notiks šovakar, — viņš teica.

Es spēji apgriezos. Atzīstos, ka tādu paziņojumu nepavisam nebiju gaidījis. Es gribēju atbildēt kanādietim, bet vārdi nenāca pār lūpām.

—   Mēs norunājām nogaidīt izdevīgu gadījumu, — Neds Lends atsāka. — Tāds gadījums tagad ir. Šovakar mēs būsim tikai dažas jūdzes atstatu 110 Spānijas krastiem. Naktis tagad tumšas. Vējš no jūras. Jūs devāt man vārdu, Aronaksa kungs, un es paļaujos uz jums.

Kad es vēl arvien klusēju, kanādietis piecēlās un pienāca man klāt.

—   Šovakar pulksten deviņos, — viņš teica. — Konselam es jau pasacīju. Ap to laiku kapteinis Nēmo būs ieslēdzies savā kajītē, varbūt pat jau nolicies gulēt. Ne mehāniķis, ne kuģa ļaudis mūs nevar redzēt. Mēs ar Konselu dosimies pa vidus trapu. Jūs, Aronaksa kungs, paliksiet bibliotēkā, turpat pāra soļus aiz mums, un gaidīsiet signālu. Airi, masti un bura ir turpat laivā. Pat mazliet pārtikas esmu paspējis tur novietot. Man ir angļu atslēga, ar ko atskrūvēsim uzgriežņus, kas laivu tur pie «Nautila» korpusa. Tātad viss sagatavots. Šovakar!

—   Jūra ir nemierīga, — es iebildu.

—   Tas taisnība, — Neds Lends atbildēja, — bet jāriskē taču! Brīvība ir tik daudz vērta, lai par to ari kaut ko samaksātu. Laiva ir stipri būvēta, un pāris jūdžu ar ceļa vēju ir tīrā nieka lieta. Kas to zina, vai rīt mēs nebūsim jau simt jūdžu klajā jūrā? Ja laimējas, ap desmitiem vai vienpadsmitiem mēs kaut kur izcelsimies malā vai arī būsim beigti. Tātad — ar dieva palīgu šovakar!

To teicis, kanādietis aizgāja, atstādams mani gluži apstulbušu. Es biju cerējis — ja pienāks izdevīgs brīdis, es vēl paspēšu apdomāt un pastrīdēties. Mans stūrgalvīgais biedrs pat to man neatļāva..Ko arī es pēc visa tā viņam lai vēl sacītu? Nedam Lendam bij simtreiz taisnība. Te bij gandrīz neapstrīdami izdevīgs gadījums, un viņš izmantoja to. Vai es varēju atteikties no dotā vārda un tīri personisko interešu labā uzņemties atbildību par savu biedru nākotni? Vai rīt kapteinis Nēmo nevarēja atkal aizvest mūs tālu prom no jebkuras sauszemes?

Šajā acumirklī pastiprs svilpiens vēstīja man, ka rezervuāri pieplūst ar ūdeni un «Nautils» nogrimst Atlantijas dziļumā.

Es paliku savā kajītē. Gribēju izvairīties no kapteiņa un noslēpt viņa acīm savu uztraukumu. Tā pagāja skumja diena ilgās atgūt brīvību un nožēlā, ka jāatstāj šis brīnišķais «Nautils» un jāpamet nepabeigti mani jūras dzelmju pētījumi. Jāpamet šis okeāns, «mana Atlantija», kā es to pa jokam saucu, jāpamet neizlūkoti tā lielākie dziļumi ar noslēpumiem, kurus man tik bagātīgi atklāja Indijas okeāns un Klusais okeāns! Mans romāns ar pirmo sējumu izsilda man no rokām, manas fantāzijas pavediens pārtrūka pašā interesantākajā vietā! Tā aizritēja stundas pretišķās domās un jūtu saviļņojumos: te es redzēju sevi ar biedriem drošībā uz sauszemes, te atkal pret katru loģiku vēlējos, lai kāds neparedzēts apstāklis aizkavē Neda Lenda nodoma paveikšanu. Divas reizes es iegāju salonā. Es gribēju aplūkot kompasu, pārliecināties, vai «Nautils» mūs ved krastam tuvāk vai tālāk jūrā. Nē — kuģis vienmēr vēl turējās Portugāles ūdeņos. Tas brauca taisni uz ziemeļiem gar sauszemes krastu.

Tātad bij jāpadodas liktenim un jātaisās uz bēgšanu. Mana bagāža nebij smaga. Tikai ceļojuma piezīmes — vairāk nekas. Es jautāju sev, ko gan domās kapteinis Nēmo par mūsu bēgšanu, kādu nemieru un varbūt pat ciešanas tā viņam sagādās, ko viņš darīs vienā vai otrā gadījumā — kad bēgšana izdosies vai kad tā neizdosies. Bez šaubām, man nebij iemesla žēloties par viņu — pavisam otrādi. Viņš man bij parādījis to vislielāko viesmīlību. Tomēr man nevarētu pārmest nepateicību, ja es to pametīšu. Mūs nesaistīja nekāds zvērests. Viņš paļāvās tikai uz nepārveicamiem apstākļiem, kas mūs uz visiem laikiem saistītu pie viņa, nevis uz mūsu solījumu. Bet šis tieši pateiktais nodoms paturēt mūs par mūžīgiem gūstekņiem uz kuģa attaisnoja mūsu bēgšanas mēģinājumu.

Es nebiju redzējis kapteini kopš mūsu tikšanās pie San- torinas salas. Vai pirms bēgšanas gadījums mani savedīs kopā ar viņu? Es to reizē vēlējos un arī baidījos. Es klausījos, vai nedzirdēšu viņu staigājam pa savu istabu līdzās manējai. Ne mazākā troksnīša nevarēju sadzirdēt. Kajīte laikam bij pavisam tukša.

Un tad man radās jautājums — vai šis noslēpumainais cilvēks maz ir uz kuģa? Kopš tās nakts, kad laiva atstāja «Nautilu», lai izpildītu noslēpumaino uzdevumu, mans ieskats par kapteini bij mazliet mainījies. Man šķita, ka, par spīti viņa apgalvojumam, kapteinim Nēmo tomēr vēl ir zināmi sakari ar sauszemi. Vai tiešām viņš nekad neatstāja «Nautilu»? Veselām nedēļām es viņu nebiju sastapis. Ko gan viņš darīja pa to laiku? Es viņu uzskatīju par cilvēku ienaidnieku, bet varbūt viņam bij savi uzdevumi, par kuriem es līdz šim nekā nezināju?

Tādas un vēl tūkstoš citas domas nomāca mani. Mūsu dīvainajos apstākļos visādiem minējumiem nebij robežu.

Mani bij pārņēmis neizturams nemiers. Šī gaidu pilnā diena man likās bezgalīga. Manā nepacietībā stundas šķita aizritam pārāk gausi.

Pusdienas pa paradumam bij noliktas manā kajītē. Savu rūpju aizņemts, es ēdu maz. Septiņos es piecēlos no galda. Aprēķināju, ka simt divdesmit minūtes vēl paliek līdz tam acumirklim, kad es pievienošos Nedam Lendam. Mans uztraukums pieņēmās divkāršā mērā. Pulss sita strauji. Es nespēju palikt mierā. Es staigāju šurp un turp,, mēģinādams tā remdināt savu uztraukumu. Mazāk mani nomocīja doma, ka bēgšanā varam dabūt galu, bet sirds man trīsēja, iedomājoties, ka tiekam pārsteigti, iekams esam paspējuši atstāt «Nautilu», un novesti saniknotā vai, vēl ļaunāk, manas atkrišanas saskumdinātā kapteiņa Nēmo priekšā.

Man gribējās vēl pēdējo reizi aplūkot salonu. Es iegriezos gaitenī un no turienes muzejā, kur biju pavadījis tik daudz neaizmirstamu un lietderīgu stundu. Aplūkoju visas tās bagātības un visus dārgumus kā cilvēks, ko sagaida mūžīga trimda un kas vairs neatgriezīsies. Uz visiem laikiem man nu jāpamet šie dabas brīnumi un mākslas darbi, starp kuriem mana dzīve bij ritējusi jau tik daudz dienu. Es vēlējos pa iluminatoru uzmest acis Atlantijas okeāna ūdeņiem, bet aizvirtņi bij hermētiski noslēgti, dzelzs aizkars šķīra mani no jūras, kuru es vēl nepavisam nebiju paguvis iepazīt.

Tā, pa salonu staigādams, es nejauši biju nonācis pie durvīm sienā, pa kurām varēja iekļūt kapteiņa kajītē. Par lielu brīnumu, šīs durvis izrādījās pusviru. Negribot es atkāpos. Ja kapteinis Nēmo bij istabā, viņš varēja ieraudzīt mani. Tomēr, ne mazākā trokšņa nesadzirdis, es atkal piegāju tuvāk. Kajīte bij tukša. Es atvēru durvis vaļā un paspēru dažus soļus. Istaba bij tāpat kā agrāk vienkārša un atgādināja mūka mājokli. Tajā acumirklī manu uzmanību saistīja daži pie sienas pakārti oforti, kurus es agrāk nebiju pamanījis. Tās bij to lielo vīru portretu kopijas, kuri visu savu mūžu ziedojuši cēlai cilvēcības idejai. Tur bija Kostjuško, kurš krita ar saucienu «Finis Poloniae!»; Bocariss — mūsdienu Grieķijas Leonīds; O'Konels — cīnītājs par Īrijas patstāvību; Amerikas Savienoto Valstu nodibinātājs Vašingtons; no vergturu lodes kritušais Linkolns un, beidzot, baigs zīmējums — pie karātavām uzvilktais moceklis Džons Brauns, kas cīnījās

par melnas rases atbrīvošanu un ko spilgti attēlojis Viktors īgo.

Kādas saites gan saistīja šo varoņu un kapteiņa Nēmo dvēseles? Vai no šiem portretiem beidzot nebij iespējams izdibināt viņa dzīves noslēpumu? Vai viņš bij cīnītājs par apspiesto tautu tiesībām, verdzināto rasu atbrīvotājs? Vai viņam bij kāda līdzdalība šā gadu simteņa pēdējos politiskajos un sociālajos notikumos? Vai viņš bij nožēlojamā un tomēr mūžam slavenā amerikāņu pilsoņu kara dalībnieks — šā kara starp ziemeļu un dienvidu štatiem?

Pulkstenis nosita astoņi. Pirmais veserīša sitiens pret skanošo atsperi iztrauca mani no dziļajām pārdomām. Es notrīsēju tā, it kā kāda neredzama acs būtu ieskatījusies manās nosleptākajās domās, un steidzos laukā no kajītes. Salonā mani skatieni apstājās pie kompasa. Mēs arvien vēl braucām uz ziemeļiem. Laga rādīja vidējo ātrumu, manometrs — apmēram sešdesmit pēdas lielu dziļumu, Apstākļi tātad likās kanādietim labvēlīgi.

Es atgriezos savā istabā. Apģērbos silti: uzvilku jūras, zābakus un ar roņādu oderētus bisusa svārkus un uzliku ūdrādas cepuri galvā. Es biju gatavs. Es gaidīju. Tikai skrūves apgriezieni vienīgie traucēja dziļo klusumu uz kuģa. Es klausījos visai uzmanīgi. Vai kāds spējš sauciens nevēstīs man, ka Neds Lends pārsteigts savā bēgšanas mēģinājumā? Neizturams nemiers bij pārņēmis mani. Es velti pūlējos atgūt savu aukstasinību.

Dažas minūtes pirms deviņiem es piespiedu ausi pie kapteiņa durvīm. Ne tās vismazākās skaņas! Es izgāju no kajītes un iegriezos salonā — tas bij puskrēslā, bet tāpat tukšs.

Es atvēru durvis uz bibliotēku. Tā pati krēsla un tas pats tukšums. Tad es izgāju un nostājos pie centrālā trapa telpas.. Es gaidīju Neda Lenda signālu. Šajā acumirklī skrūves apgriezieni kļuva manāmi lēnāki, līdz apstājās pavisam. Kādēļ uzreiz šī pārmaiņa «Nautila» gaitā? Es nezināju pateikt, vai šī apstāšanās sekmē vai aizkavē Neda Lenda bēgšanu.

Klusumu traucēja tikai manas sirds skaļie puksti.

Piepeši viegls grūdiens satricināja kuģi. Es sapratu, ka «Nautils» nosēžas jūras dibenā. Mans nemiers pieauga divkārši. Kanādieša signāls neatskanēja. Man iegribējās uzmeklēt Nedu Lendu un raudzīt atrunāt viņu no bēgšanas mēģinājuma. Noģidu, ka mūsu ceļojums vairs nenotiek parastajos apstākļos.

Piepeši lielā salona durvis atvērās un tajās parādījās kapteinis Nēmo. Viņš ieraudzīja mani un ierunājās bez kāda ievada.

—   Skat, profesora kungs! — viņš teica laipnā balsī. -— Es meklēju jūs. Vai jūs zināt Spānijas vēsturi?

Ja viņš man vaicātu, vai es zinu savas paša valsts vēsturi, tad tomēr tādos apstākļos, kā patlaban atrados, — ar apmāktu prātu un apjukušu galvu —, nespētu atbildēt ne vārda.

—   Jūs taču dzirdējāt manu jautājumu, — kapteinis Nēmo atsāka. — Vai jūs zināt Spānijas vēsturi?

—   Ļoti vāji, — es atteicu.

—   Ak, šie zinātnieki, viņi nezina, — kapteinis teica. — Bet sēstieties taču, — viņš piebilda, — es jums pastāstīšu pievilcīgu epizodi no šīs vēstures.

Kapteinis izstiepās uz dīvāna. Es pakrēslā mehāniski novietojos viņam līdzās.

—   Profesora kungs, — viņš sacīja, — uzklausiet labi. Šis stāsts zināmā mērā interesēs jūs tāpēc, ka apgaismo kādu jautājumu, kuru jūs pats, bez šaubām, nevarat atrisināt.

—   Klausos, kapteiņa kungs, — es atteicu, nesaprazdams, kas manam stāstītājam nodomā, un jautādams sev, vai šis notikums tikai nestāv sakarā ar mūsu bēgšanas plāniem.

—    Profesora kungs, — kapteinis Nēmo atsāka, — ja jūs atļaujat, iesāksim ar 1702. gadu. Jums būs zināms, ka jūsu karalis Luijs XIV bij pārliecināts, ka pietiek viena viņa mājiena, lai Pirenejus ietriektu zemē, un tāpēc iedomājās spāniešiem uzspiest savu dēladēlu — Anžū hercogu. Šim hercogam, kurš kā Filips V valdīja diezgan nelaimīgi, nācās cīnīties arī pret spēcīgo ārējo ienaidnieku. Patiešām, gadu pirms tam Holande, Austrija un Anglija Hāgā bij noslēgušas savstarpējas savienības līgumu ar nolūku Filipam V noraut kroni un uzlikt to galvā kādam erchercogam, kuru tās jau iepriekš bij nokrustījušas par Kārli III. Spānijai nu bij jācīnās pret šo savienību. Bet tai nebij ne karaspēka, ne kuģu. Taču naudas tai bij papilnam, ja tikai tās galioniem ar Amerikas zelta un sudraba kravu laimētos iekļūt Spānijas ostās. Tātad 1702. gada beigās tā gaidīja pienākam kuģus ar dārgo kravu, kurus pavadīja divdesmit trīs kuģu liela franču flote admirāļa Šato-Reno vadībā, tāpēc ka apvienoto ienaidnieku kuģi jau braukāja pa Atlantijas okeānu.

Šiem kuģiem vajadzējis pienākt Kadisā, bet admirālis, dabūjis zināt, ka tajos apvidos redzēta angļu flote, nodomājis aizsniegt kādu Francijas ostu.

Spāniešu kuģu komandieri protestējuši pret tādu nodomu. Tie prasījuši, lai noved viņus Spānijas ostā, bet, ja Kadisā nav iespējams, tad uz Vigo līci, kas atrodas Spānijas ziemeļrietumu piekrastē un nav vēl bloķēts.

Admirālis Šato-Reno diemžēl piekāpies šādai prasībai, un galioni iegriezušies Vigo līcī.

Par nelaimi, šim līcim ir gluži atklāts un neapsargājams reids. Bij jāsteidzas izkraut galionus pirms sabiedroto flotes ierašanās; laika tam arī būtu pieticis, ja to netraucētu piepeši iedegusies nožēlojama sāncensība.

Vai jūs saprotat labi notikumu sakarīgu risinājumu? — kapteinis Nēmo jautāja.

—   Pilnīgi, — es atbildēju, vēl vienmēr nesaprazdams, ar kādu nolūku kapteinis Nēmo man stāsta šo vēsturisko stāstu.

—   Es turpināšu. Redzat, kā tas notika. Kadisas tirgotājiem bij privilēģija saņemt itin visas preces, kas nāk no Rietumindijas. Tāpēc zelta stieņu izkraušana Vigo ostā bij pretrunā ar viņu tiesībām. Viņi steidzās uz Madridi žēloties; gļēvais Filips V arī piekāpās, izkraušanas darbi tika apturēti un kuģi sekvestrēti Vigo reidā tik ilgi, kamēr ienaidnieki būs projām un flote varēs doties uz Kadisu.

Bet pa šā strīdiņa laiku — 1702. gada 22. oktobrī angļu flote piepeši iebrauca Vigo līcī. Par spīti ienaidnieka pārspēkam, admirālis Šato-Reno cīnījās varonīgi, bet, redzēdams, ka kuģiem ar zelta kravu jākrīt ienaidnieka rokās, viņš aizdedzināja un nogremdēja tos ar visu neapvērtējami dārgo kravu.

Kapteinis Nēmo apklusa. Atzīstos, ka tomēr nesapratu vēl, kāda daļa man pie šā notikuma.

—   Nu, un tad? — es vaicāju.

—- Un tad — mēs patlaban esam Vigo līcī, Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja, — un jums tikai atliek noiet aplūkot šo jauno brīnumu.

Kapteinis piecēlās un aicināja mani tam sekot. Man bij laiks saņemties. Es paklausīju. Salons bij tumšs, bet iluminatoros atspīda spilgti apgaismotie ūdeņi. Es skatījos.

No šim kastēm un mucām bira laukā zelta un sudraba stieņi.

Pusjūdzi tālu visapkārt «Nautilam» ūdens likās elektriskās gaismas piestrāvots. «Nautila» matroži skafandros ložņāja pa samelnējušiem kuģu vrakiem un vēla laukā pussatrunējušas mucas un sadauzītas kastes. No šīm kastēm un mucām bira laukā zelta un sudraba stieņi, lija veselas piastru un dārgakmeņu straumes, pārklādamas smilkti visapkārt. Apkrāvušies ar šo dārgo laupījumu, matroži nāca uz «Nautilu», bet tur, nastas nometuši, griezās atkal atpakaļ nebeidzamā sudraba un zelta zvejā.

Tagad es sapratu. Te bij 1702. gada 22. oktobra kaujas lauks. Te nogrimuši galioni ar Spānijas valdībai domāto kravu. Šurp kapteinis Nēmo atbrauca laiku pa laikam pēc vajadzības papildināt dārgumu krājumus, ko es biju redzējis uz «Nautila». Tikai viņš, tikai viņš vienīgais dabūja izlietot Amerikas dārgmetālus. Viņš vienīgais un bez dalībniekiem bij šo dārgumu mantotājs.

—   Vai jūs, profesora kungs, varējāt iedomāties, — viņš smaidīdams jautāja, — ka jūra slēpj šādas bagātības?

—   Es zināju, — es atbildēju, — ka, pēc aprēķiniem, jūras ūdeņi izšķīdušā veidā satur ap divi miljoni tonnu sudraba.

—   Bez šaubām, bet izdevumi, lai šo sudrabu iegūtu, pārsniedz paša sudraba vērtību. Turpretī šeit man tikai jāsavāc tas, ko cilvēki pazaudējuši, un ne tikai šajā Vigo līcī vien, bet vēl tūkstoš citās manā zemūdens kartē apzīmētās kuģu bojā ejas vietās. Tagad jūs saprotat, ka esmu miljardu īpašnieks?

—   Saprotu, kapteiņa kungs. Tomēr atļaujiet man aizrādīt, ka, izmantodams tieši Vigo līci, jūs esat aizsteidzies priekšā kādai cita sāncenša sabiedrībai, ļ

—   Kādai? *

—   Sabiedrībai, kura saņēmusi no Spānijas valdības tiesības meklēt un izcelt nogrimušos zelta galionus. Akcionārus pievelk cerība uz milzīgu ieguvumu, jo nogrimušās bagātības vērtē uz pieci simti miljoniem.

—   Pieci simti miljoni! — kapteinis Nēmo atbildēja. — Kādreiz tie bij, bet tagad to vairs nav.

—   Patiešām, — es teicu, — un tāpēc labs padoms šiem nabaga akcionāriem būtu īsts žēlsirdības darbs. Bet, kas zina* vai viņi to maz ar pateicību saņems? Spēlmaņi galvenokārt nožēlo nevis zaudēto naudu, bet savas zaudētās cerības. Viņu man mazāk žēl, drīzāk gan to tūkstošu trūkumcietēju, kuriem šie saprātīgi izlietotie miljoni nāktu par svētību, kamēr tagad tie paliek bez jebkādas nozīmes.

Es vēl nebiju pabeidzis izteikt savu nožēlu, kad jau samanīju, ka esmu aizskāris kapteini Nēmo. •

— Bez nozīmes! — viņš atsaucās mazliet uztraukts. — Jūs domājat, ka šīs bagātības pazudušas, ja tās nāk manās rokās? Jums šķiet, ka es šos dārgumus ievācu pats sev? Kas jums teicis, ka es tos neizlietoju labam mērķim? Vai jūs domājat, es nezinu, ka pasaulē ir daudz cietēju un veselas apspiestas rases, daudz nelaimīgo, kuriem jāpalīdz, un upuri, kas prasa atriebību? Vai jūs nesaprotat? …

Kapteinis Nēmo aprāva šo teikumu, acīm redzot, nožēlodams, ka jau par daudz izpaudis. Bet pārējo es varēju uzminēt pats. Lai kādi iemesli spieduši viņu meklēt neatkarību jūras dziļumos, tomēr allaž joprojām un par visām lietām viņš bij palicis cilvēks. Viņa sirds joprojām trīsēja par cilvēces ciešanām, un viņa bezgalīgā līdzcietība aptvēra kā veselas apspiestas rases, tā atsevišķus cilvēkus.

Tagad es sapratu arī, kam bij domāti kapteiņa Nēmo miljoni, ko viņš aizveda tajā dienā, kad «Nautils» atradās tuvu Krētas salai, kur bij uzliesmojusi sacelšanās.

## IX. NOGRIMUSĪ ZEME

Otrā rītā, 19. februārī, es ieraudzīju kanādieti ienākam manā kajītē. Es viņu jau gaidīju. Viņš man likās visai vīlies.

—    Nu, profesora kungs? — viņš ierunājās.

—   Ko lai dara, Ned? Gadījuma pēc mēs tomēr vēl esam

šepat.

—   Jā! Šim nolādētajam kapteinim bij ienācis prātā apturēt tieši tajā acumirklī, kad mēs patlaban gājām uz viņa laivu.

■— Tā ir, Ned. Viņam bij jāiet pie sava baņķiera.

—   Pie baņķiera?

—   Labāk sakot — uz savu banku. Ar to es domāju okeānu, kur šīs bagātības ir daudz lielākā drošībā nekā valsts glabātavās.

Es pastāstīju kanādietim vakarvakara piedzīvojumus tajā slepenajā cerībā, ka viņš atmetīs savus bēgšanas nodomus. Bet mana stāsta panākums bij tikai tas, ka Neds stipri nožēloja, kāpēc viņam nebijusi iespēja pašam uz savu roku pasirot pa Vigo līča kaujas lauku.

—   Galu galā, — viņš teica, — vēl tomēr viss nav zaudēts! Tas bij tikai pirmais neizdevies harpūnas sviediens! Ar otro veiksies labāk, varbūt jau šovakar pat mēģināsim to…

—   Kādā virzienā patlaban brauc «Nautils»? — es vaicāju.

—   Nezinu, — Neds atbildēja.

—   Nu labi, ap pusdienas laiku zināsim, kur atrodamies.

Kanādietis atgriezās pie Konsela. Apģērbies es devos

uz salonu. Kompass nevēstīja nekā iepriecinoša. «Nautils» brauca dienvidu-dienvidrietumu virzienā. Mēs bijām pagriezuši muguru Eiropai.

Ar zināmu nepacietību es gaidīju, kad vieta tiks atzīmēta uz kartes. Ap pusdivpadsmitiem rezervuāri tika iztukšoti un mūsu kuģis pacēlās ūdens virspusē. Es steidzos augšā uz klāja. Neds Lends tur jau bij priekšā.

Sauszeme it nekur nebij redzama. Visapkārt tikai bezgalīgs jūras plašums. Pie apvāršņa redzami daži burinieki, bez šaubām, tie, kuri nobrauca līdz Sanrokai, lai tur nogaidītu labvēlīgu ceļa vēju un apbrauktu apkārt Labās Cerības ragam. Laiks bij apmācies. Acīm redzot, gaidāms vējš.

Neds saniknots ar acīm urbās miglainaja apvarsni. Vel vienmēr viņš cerēja, ka aiz šās miglas slēpjas ilgotā zeme.

Ap pusdienas laiku uz acumirkli paspīda saule. Kapteiņa palīgs izlietoja gadījumu izmērīt tās augstumu. Tā kā jūra sāka viļņoties arvien vairāk, mēs nokāpām lejā un lūka tika noslēgta.

Stundu vēlāk, karti aplūkodams, es redzēju, ka «Nautila» atrašanās vieta apzīmēta uz 16° 17' garuma un 33° 22/ platuma simt piecdesmit ljē no tuvākā krasta. Nu vairs nebij ko domāt par bēgšanu, un es atļauju lasītājam pašam iedomāties, kādas bij kanādieša dusmas, kad es viņam to pateicu.

Pats es gan nejutos pārāk apbēdināts. Jutos pat it kā no smagas nastas atvieglots un samērā mierīgi varēju atsākt savu parasto darbu.

Vakarā ap pulksten 11 mani gluži negaidīti apmeklēja kapteinis Nēmo. Ļoti laipni viņš apvaicājās, vai es nejūtoties noguris no pagājušās nakts negulēšanas. Protams, es atbildēju, ka ne.

—   Tad es jūs, Aronaksa kungs, uzaicināšu piedalīties nelielā ekskursijā.

—   Lūdzu, kapteiņa kungs.

—   Līdz šim jūs jūras dibenu esat redzējis tikai dienā un saules gaismā. Vai nevēlaties aplūkot to arī nakts tumsā?

—   Ar lielāko prieku.

—   Es jau iepriekš brīdinu, ka šis gājiens būs nogurdinošs. Jāstaigā būs daudz un jākāpj kalnā. Ceļi tur nav diezin cik labā kārtībā.

—   Tas, ko jūs sakāt, kapteiņa kungs, vēl vairāk kairina manu ziņkāri. Esmu gatavs sekot jums,

—   Tad nāciet, profesora kungs. Iesim apģērbt skafandrus.

Ģērbtuvē nonācis, es redzēju, ka ne mani biedri, ne kāds no kuģa ļaudīm šajā ekskursijā nepiedalīsies. Kapteinis Nēmo pat neuzaicināja mani saukt līdzi Nedu vai Konselu.

Dažās minūtēs mēs jau bijām saģērbušies. Mugurā mums piesēja ar gaisu bagātīgi pildītos aparātus, bet elektriskās laternas nebij sagatavotas. Es par to ieminējos kapteinim.

—   Tās mums nebūs vajadzīgas, — viņš atbildēja.

Man šķita, ka neesmu pareizi saklausījis, bet nepaguvu

to pateikt, jo kapteiņa galva jau bij pazudusi metāla ķiverē. Arī es pasteidzos uzmeklēt savu, tad samanīju, ka man rokā iespiež ar dzelzi apkaltu nūju, un dažas minūtes vēlāk, pēc parastās procedūras, mēs spērām kāju uz Atlantijas dibena trīs simti metru dziļumā.

Tuvojās pusnakts. Ūdens bij gluži melns, bet kapteinis Nēmo parādīja man kādu sarkanēju plankumu, kaut ko prāvai ugunij līdzīgu, apmēram divas jūdzes attālu no «Nautila». Kas tā bij par uguni, kāds kurināmais dega tajā, kā un kāpēc tā dega šeit ūdenī, to es nevarēju pasacīt. Bet ceļu tā mums apgaismoja, lai gan diezgan pavāji, un es drīz pieradu pie šās īpatnējās krēslas un sapratu, ka šādos apstākļos Rumkorfa aparāti mums tiešām neko nepalīdzētu.

Mēs ar kapteini Nēmo gājām blakus taisni uz signāl- uguns pusi. Līdzenais dibens pamazām sliecās augšup. Uz nūjām atspiezdamies, mēs gājām lieliem soļiem, tomēr tikai lēnām tikām uz priekšu, jo kājas bieži iegrima ar aļģēm sajauktās un ar plakaniem akmeņiem piebārstītās dūņās.

Iedams es sadzirdu it kā sprakstēšanu virs galvas. Lāgiem tā pieņēmās divkārši, un tad tur skanēja nepārtraukta paukšķēšana. Es drīz nojaudu tās cēloni. Tas bij lietus, kas spēcīgi kapāja jūras līmeni. Instinktīvi_ man ienāca prātā, ka lietus mani taču var samērcēt. Ūdens dziļumā lietus var mani samērcēt! Es nevarēju atturēt smieklus par šo ērmīgo iedomu. Tomēr jāsaka, biezajā skafandrā mitrumu nepavisam nejūt, gaiss liekas tikai mazliet blīvāks nekā uz sauszemes, tas arī viss.

Pēc pusstundas gājiena jūras dibens kļuva klinšains. Medūzas, mikroskopiski vēzīši un penatulas ar savu viegli fosforescējošo spīdumu mazliet apgaismoja mums ceļu. Tajā pagadījās akmeņu šķeltnes, kas bij aplipušas ar miljoniem zoofītu un apaugušas ar aļģēm. Kāja man bieži paslīdēja uz šī ūdensaugu glumā paklāja, un bez savas nūjas es vairāk reižu būtu pakritis. Atgriezies es allaž vēl redzēju «Nautila» prožektora bālgano spīdumu, lai gan attālinādamies tas pamazām kļuva blāvāks.

Akmeņu šķeltnes, par kurām es runāju, okeāna dibenā bij nogūlušās kārtīgi sarindotos slāņos, kuru cēloņus es nesapratu. Es redzēju milzīgus iedobumus aizstiepjamies un pazūdam tumsā tik tālu, ka to plašums nebij aprēķināms. Arī vēl citu kādu parādību es nevarēju izskaidrot. Man šķita, ka smagās kurpes reizēm uzmin tādai kā kaulu kaudzei, kura salūza ar savādu, sausu troksni. Kas gan tas bij par plašu klajumu, kuram es gāju pāri? Man gribējās izvaicāt, kapteini, taču zīmju valoda, kurā viņš zemūdens ceļojumos sarunājās ar saviem biedriem, man šimbrīžam vēl bij nesaprotama.

Bet mūsu ceļa rādītāja sarkanā gaisma kļuva arvien spožāka un sāka apgaismot apvārsni. Šis zemūdens ugunskurs mani ieinteresēja arvien vairāk un vairāk. Vai tas tur bij kāds elektrības izstarojums? Vai es tuvojos kādai sauszemes zinātniekiem vel nezināmai dabas parādībai? Un tad man galvā paausa doma — vai varbūt cilvēka roka ierīkojusi šo ugunskuru? Varbūt tā uzkur šo sārtu? Varbūt es še jūras dibenā sastapšu kapteiņa Nēmo biedrus, kuri dzīvo to pašu dīvaino dzīvi, ko viņš, un kurus apmeklēt mēs patlaban ejam? Varbūt tur ir vesela kolonija izstumto, zemes ļaunuma apnikušo, kas meklē neatkarību okeāna visdziļākajās dzīlēs? Tādas neprātīgas un neiespējamas domas jaucās man pa galvu, un šādā satraukumā, ko modināja manu acu priekšā allaž slīdošās brīnišķīgās ainas, es nebrīnītos, atradis šīs jūras dibenā vienu no tām zemūdens pilsētām, par kādām sapņoja kapteinis Nēmo.

Mūsu ceļš kļuva vienmēr gaišāks un gaišāks. Baltā gaisma spīdēja no kāda apmēram astoņi simti pēdu augsta kalngala. Taču tas, ko es redzēju, bij tikai vienkāršs atspīdums ūdens slāņu kristālos. Pats gaismas avots atradās viņpus kalna, kurā mēs kāpām.

Kapteinis Nēmo nemaldīdamies gāja pa šīm klinšu aizām, kas izvagoja Atlantijas okeāna dibenu. Redzams, viņam labi pazīstams šis drūmais ceļš. Bez šaubām, viņš daudzreiz gājis pa to, bez šaubām, viņš neapmaldīsies. Es sekoju viņam ar nesatricināmu paļāvību. Man viņš likās kā viens no jūras ģēnijiem, un, kad viņš tā gāja man pa priekšu, es apbrīnodams lūkojos staltajā augumā, kas melni slējās pret gaišo apvārsni.

Bij ap vieniem pēc pusnakts. Mēs bijām nonākuši pie pirmajām kalnu nogāzēm. Bet, lai tur uzkāptu, vispirms pa šaurām ejām bij jātiek cauri biezam mežam.

Jā! Mirušu koku mežam bez lapām, bez sulas, ūdens pārakmeņotam mežam, kurā vietvietām slējās augšup milzu priedes. Tas bij mežs, pārvērties akmeņoglēs, stumbri slējās uz augšu, zemē nogrimušo sakņu balstīti, bet zari, kā no plāna, melna papīra izgriezti, spilgti at- ēnojās caurspīdīgajā ūdens jumā. Iedomājieties nokaltušu mežu kaut kur kādā Harca kalna nogāzē! Ejas bij aizaugušas ar aļģēm, pa kurām ņudzēja neskaitāmi vēžveidīgi dzīvnieciņi. Es gāju, uz klintīm rāpdamies, kāpdams pāri nogāztiem stumbriem, saraustīdams jūras liānas, kas stiepās no viena koka uz otru, izdzenādams zivis, kuras laidās no zara uz zaru. Šīs ainas savaldzināts, es nejutu ne mazākā noguruma. Sekoju savam vadonim, kurš arī nepazina piekusuma.

Kas tas bij par skatu! Kā to lai attēlo? Kā lai atglezno klintis un kokus šajā zemūdens pasaulē, apakšā — melnus un baismīgus, augšā — ūdens atspulgā dažādās sevišķi spilgtās sarkanās krāsas noskaņās? Mēs rāpāmies uz klintīm, kuras pēc tam aiz mums lieliem bluķiem gāzās lejup, dārdēdamas kā lavīnas. Labajā un kreisajā pusē pletās šķietami cilvēku rokas darināti klajumi, un man likās, ka nupat, nupat manā priekšā parādīsies kāds no šīs zemūdens pasaules apdzīvotājiem.

Bet kapteinis Nēmo bez apstājas kāpa arvien augstāk kalnā. Es negribēju palikt viņam iepakaļ. Drosmīgs turējos līdzi. Nūja man bij ārkārtīgi noderīgs atspaids. Tģ pietika viena nepareiza soļa, lai no šaurās klints malā iegrauztās takas nogāztos bezdibenī, bet tā es gāju droši, nestomīdamies, bez reiboņa. Te es lēcu pār kādu plaisu, no kuras sauszemes šļūdoņa ledū izbailēs būtu rāvies atpakaļ, te atkal rāpos pa bezdibenim pārmestu līganu koka stumbru, neskatīdamies, kur speru kāju, vērodams tikai mežonīgās apkārtnes brīnišķīgās ainas. Milzīgas klinšu kolonnas stāvēja, šķībi nosvērušās uz saviem sadē- dējušiem pamatiem, un likās apgāžam līdzsvara likumus. No to akmens spraugām koki spraucās augšup kā ūdens strūklas no drausmīga spiediena un savukārt atbalstīja tās tāpat, kā paši bij balstāmi. Dabiski torņi, platas nokaras, noslīgušas tādā leņķī, kādu nepieļauj sauszemes gravitācijas likumi. Es pats šo savādo, ar ūdens blīvumu izskaidrojamo ačgārnību sajutu tikai tad, kad, neskatoties uz visu smago skafandru, vara galvu un metāla kurpēm, ar stirnas vai kalnu kazas vieglumu uzrāpos visstāvākajā klints kraujā.

Divas stundas pēc tam, kad atstājām «Nautilu», mēs bijām izkļuvuši cauri mežu joslai, simt pēdu pār mūsu galvām izslējās augšup kalna smailā virsotne, kura meta tumšu ēnu pār pretējo — spilgti apgaismoto nogāzi. Šur un tur, draudoši izlīkumots, rēgojās kāds pārakmeņojies krūms. Zivis, mūsu kāju izbiedētas, pacēlās bariem no garās zāles gluži kā putni. Klinšu masa bij sašķelsnīta ar nepārejamām plaisām, dziļām alām, neizmērojamiem bezdibeņiem, kuru dziļumā es dzirdēju rosāmies kaut ko noslēpumaini drausmīgu. Sirds man apstājās pukstēt, kad es pamanīju milzīgu taustekli ceļam pārstieptu vai atkal kad milzīga spīle ar troksni papletās kāda dobuma tumsā. Tūkstoš spožu punktu spīdēja klinšu ēnā. Tās bij milzīgu, savos mājokļos noslēpušos vēžveidīgo acis; lielie jūras vēži stāvēja izstiepusies gluži kā ar āvām bruņojušies kareivji un kustināja savas klabošās dzelzs spīles, lielie krabji stāvēja uz ķetnām kā uz lafetēm mērķim nostādīti lielgabali, bet šausmīgie astoņkāji bij sapinuši savus taustekļus it kā dzīvā čūsku žogā.

Kas tā bij par neaptveramu pasauli, kādu es līdz šim nebiju varējis ne iedomāties? Kādai kārtai gan pieskaitāmi šie posmkāji, kuriem klints noderīga itin kā par otrām bruņām? Kur gan daba uzgājusi viņu būtnes noslēpumu, un cik gadu simteņus tie jau dzīvoja te, pašās dziļākajās okeāna dzīlēs?

Bet es nevarēju apstāties. Kapteinis Nēmo, šos dzīvniekus sen iepazinis, nepievērsa viņiem ne mazākās uzmanības. Mēs bijām nonākuši uz plakankalnes, kur mani gaidīja jauni pārsteigumi. Te atradās gleznainas drupas, kas nepārprotami liecināja par cilvēka, nevis radītāja roku darbu. Milzīgas akmeņu grēdas, kur nepārprotami varēja atšķirt piļu un tempļu izblīdušus apveidus, apaugušus ar ziedveidīgu zoofītu slāņiem, grēdas, ko staipekļu vietā jūras augi pārklāja kā bieza, dzīva seģene.

Bet kas tā varēja būt par dabas stihiju izpostītu zemeslodes daļu? Kas šīs klintis un akmeņus te sakrāvis kā aizvēsturisko laiku upuru altāriem? Kur īsti es atrados, kurp mani aizvedusi kapteiņa Nēmo fantāzija?

Man tā gribējās viņu izvaicāt! Nevarēdams to, es apstājos un saķēru tā roku. Bet viņš pakratīja galvu un norādīja man uz pašu kalna virsotni, it kā sacīdams: «Nāc! Nāc tālāk! Vēl tālāk!»

Pēdējo reizi spēkus saņēmis, es sekoju viņam un pēc pāra minūtēm biju virsotnē, kura par metriem desmit pārsniedza apkārtējo klinšu drūzmu.

Es atskatījos uz nogāzi, pa kuru tikko bijām rāpušies. Kalns tikai kādas septiņi vai astoņi simti pēdas pacēlās pāri līdzenumam, bet otrā pusē tas slējās divreiz augstāk virs Atlantijas okeāna dibena šajā vietā. Mani skatieni klīda tālāk un aptvēra plašu, spoži apgaismotu apgabalu. Šis kalns bij vulkāns. Piecdesmit pēdu lejāk par kalna virsotni akmeņu un izdedžu lietū plats krāteris izvirda lavu, kura guldzieniem izplūda pa ūdeni. No šejienes vulkāns kā mūžīga lāpa apgaismoja lejas līdzenumu līdz apvāršņa pēdējam lokam.

Es teicu, ka zemūdens krāteris izvirda lavu, nevis liesmas. Liesmai nepieciešams skābeklis, tāpēc tā nevar attīstīties zem ūdens. Bet lavas straumes var sakaist un nokai- tēties kvēlaini baltas, uzvaroši cīnīties pret ūdeni un saduroties pārvērst to tvaikā. Spēcīga straume aiznesa visus šos tvaikus, bet lavas straumes notecēja līdz pašai kalna pakājei, tāpat kā Vezuva izvirdumi līdz Torre del Grēko.

Manu acu priekšā bij sagruvusi, izpostīta, nogrimusi pilsēta.

pilsēta ar norautiem jumtiem, sadrupušiem tempļiem, ielauztām velvēm, zemē nogāztām kolonnām, kuras vēl liecināja par Toskānas arhitektūras stipro celtņu pazīmēm, Tālāk bij grandioza ūdensvada paliekas; tad atkal dūņām apmesta akropole ar Partenona vieglajām līnijām; tur atkal krastmalas izbūvju drupas, it kā kāda antīka osta, kas nozuduša okeāna krastā kādreiz kalpojusi tirdzniecības kuģiem un kara trirēmām; vēl tālāk garas rindas sabrukušu mūru, platas, tukšas ielas — vārdu sakot, vesela ūdens aprakta Pompeja, ko kapteinis Nēmo atdzīvinājis manu acu priekšā.

Kur es esmu? Kur es esmu? Par katru cenu es gribēju to izdibināt, es gribēju runāt, gribēju noraut vara ķiveri, kas slēpa manu galvu.

Bet kapteinis Nēmo pienāca man klāt un mani apturēja. Tad, paņēmis krītainu akmens gabalu un piegājis pie melnas bazalta klints, uzrakstīja vienu pašu vārdu:

Atlantīda.

Kā zibens izšāvās man caur smadzenēm! Atlantīda, senatnes Teopompa Meropīda, Platona Atlantīda, Origena, Porfīra, Jamblika, d'Anvila, Malt-Brina un Humbolta noliegtais kontinents, par kura bojā eju zinām tikai no senām Posidonija, Plīnija, Amjena, Marselina, Tertuliāna, Engela, Šerera, Turnefora, Daverzaka un Bifona teikām! Tagad tā bij manu acu priekšā ar visām neapstrīdamām katastrofas liecībām. Tātad tā bij šī nogrimusī zeme, kas atradās ārpus Eiropas, Āzijas un Lībijas, aiz Herkulesa stabiem, vareno atlantu zeme, ar kuriem senie grieķi veda savus pirmos karus! i

Vēsturnieks, kas aprakstījis viņējo varoņu laiku lielos darbus, ir pats Platons. Viņa uzrakstītais Time ja un Kri- tija dialogs radies, tā sakot, dzejnieka un likumdevēja Solona ietekmē.

Kādu dienu Solons sarunājies ar dažiem gudriem vecajiem Saisas pilsētā, kurai — pēc svētajā mūrī iegrieztā uzraksta •— jau toreiz bijis astoņi simti gadu. Kāds no šiem vecajiem pastāstījis par kādu citu pilsētu, kura esot par tūkstoš gadiem vecāka. Šī visvecākā atēniešu pilsēta pastāvējusi deviņus gadu simteņus, iekāms to iekarojuši un pa pusei nopostījuši atlanti. Šie atlanti — viņš stāstījis — apdzīvojuši milzīgu kontinentu, lielāku nekā Āfrika un Āzija, kopā ņemtas, — tas sniedzies no divpadsmitā līdz četrdesmitajam ziemeļu platuma grādam. Pat Ēģiptē viņiem bijušas kolonijas. Arī Grieķiju tie gribējuši iekarot, bet tur atdūrušies pret helēņu nesalaužamo pretestību un bijuši spiesti atkāpties. Tā pagājuši gadu simteņi. Uznākusi katastrofa, zemestrīces un ūdens plūdi. Vienā dienā un naktī Atlantīda nogrimusi, tikai tās kalnu augstākās virsotnes, kā Madeiras, Azoru, Kanāriju un Zaļā raga salas, redzamas vēl šodien.

Tādas vēsturiskas atmiņas manī pamodināja kapteiņa Nēmo uzraksts. Dīvains liktenis bij atvedis mani šurp, lai es savu kāju spertu uz vienu no šā nogrimušā kontinenta kalniem. Es aptaustīju šīs tūkstoš gadu simteņu vecās ģeoloģisko periodu celtņu drupas! Es gāju pa to pašu vietu, kur gājuši pirmā cilvēka laikabiedri! Savām metāla kurpēm es saminu teiksmaino laiku dzīvnieku skeletus, kurus tagad pārakmeņotie koki kādreiz uzņēma savā pavēnī!

Ak, kāpēc man nebij pietiekami laika! Man tiktos nokāpt pa šā kalna stāvo sienu lejā, no vienas malas līdz otrai pārstaigāt šo kontinentu, kas, bez šaubām, kādreiz savienoja Āfriku un Ameriku. Var jau būt, ka kādu dienu jauns vulkānisks spēks šīs nogremdētās drupas atkal izceļ virs jūras līmeņa. Šajā okeāna daļā mums zināmi daudzi vulkāni, un daudzi kuģi, braukdami pāri šīm nemierīgajām vietām, sajutuši apakšzemes grūdienus. Daži jūrnieki dzirdējuši dobju rūkoņu, kas liecina par satracinātu elementu cīņām, citi atkal savākuši ūdens virspusē izmestus vulkāniskus pelnus. Viss šis apgabals līdz pašam ekvatoram vēl ir vulkānisku spēku varā. Un, kas zina, vai kādreiz tālā nākotnē vulkāniskie noslāņojumi, biežo izvirdumu lavas kārtu segti, atkal reiz neizslej savas ugunī verdošās virsotnes virs Atlantijas okeāna līmeņa.

Kamēr es tā stāvēju, domās nogrimis, un pūlējos iespiest' atmiņā visas šīs lieliskās ainavas sīkumus, kapteinis Nēmo, pret apsūnojušu akmens stabu atspiedies, stāvēja nekustīgi, it kā pārakmeņojies, ekstāzē aizmirsies. Vai viņš domāja par pazudušām paaudzēm un tur meklēja atbildi cilvēces būtības noslēpumam? Vai šis dīvainais tagadējās dzīves noliedzējs cilvēks nāca šurp nolaisties vēsturisku atmiņu dzīlēs un atjaust reiz bijušo antīko pasauli? Ko es nedotu, lai varētu uzzināt viņa domas, dalīties tajās un mēģināt tās izprast!

Mēs palikām te veselu stundu, vērodami plašo, lavas apspīdēto klajumu, kas lāgiem atspuldza žilbinošā spožumā. Zemes iekšienes verdošie mutuļi sīki trīsināja kalna yj,rsotnes čaulu. Ūdens skaudri pārvadīta, dobja rūkoņa majestātiskā varenībā vēlās augšup.

Šajā acumirklī mēness iespīda cauri ūdens masām un ar dažiem bāliem stariem aizsniedza šo plūdos nogrimušo zemi. Tas nebij nekāds spožums, bet tā iespaids tomēr šķita neaprakstāms. Kapteinis piecēlās un pārlaida vēl pēdējo reizi acis pār šo bezgalīgo klajumu. Tad viņš pamāja man ar roku, lai es sekoju.

Mēs ātri kāpām lejup no kalna. Kad bijām cauri pār- ogļotajam mežam, es tūliņ ieraudzīju «Nautila» prožektoru kā zvaigzni spīdam tālumā. Kapteinis soļoja tieši turp; mēs atgriezāmies uz kuģa tajā brīdī, kad ausmas pirmā atspīda sāka balsnīt okeāna līmeni.

## X. ZEMŪDENS OGĻRAKTUVES

20. februāra rītā es pamodos īsti vēlu. Nakts gājiena nogurums bij noturējis mani gultā līdz pat vienpadsmitiem. Es apģērbos ātri. Man gribējās uzzināt «Nautila» tagadējo kursu. Instrumenti rādīja, ka kuģis vēl joprojām brauc uz dienvidiem divdesmit jūdžu stundā un simt metru lielā dziļumā.

Ienāca Konsels. Es pārstāstīju viņam mūsu nakts piedzīvojumus. Tā kā aizvirtņi bij vaļā, viņš pats varēja aplūkot kādu daļu no šī nogrimušā kontinenta.

Patiešām, «Nautils» brauca tikai desmit metru augstu pār Atlantīdas zemi. Viņš laidās kā vēja nests balons pār sauszemes zālājiem, bet pareizāk būtu sacīt, ka mēs šeit, salonā, bijām gluži kā pasažieri ātrvilciena vagonā. Vispirms gar mūsu acīm aizslīda fantastiski izrobotas klintis, no augu valsts minerālu valstī pārveidojušos koku nekustīgie, tumšie silueti rēgojās jūras dzīlē. Tur bij arī ar ascīdijām, anemonēm un garām, spurainām aļģēm apaugušas akmens grēdas un fantastiski izveidoti lavas bluķi — kādreizējās briesmīgās vulkāniskās katastrofas liecinieki.

Kamēr gar mūsu acīm slīda šīs elektriskās gaismas apspīdētās ainas, es izstāstīju Konselam atlantu vēsturi, kura no tīras izdomas viedokļa iedvesmojusi Baljī uzrakstīt tik daudzas skaistas lappuses. Stāstīju viņam par varoņu laikmeta tautām un viņu kariem. Izstāstīju Atlantīdas jautājumu tā, lai par to nebūtu vairs ne mazāko šaubu. Bet Konsels bij izklaidīgs un klausījās manī neuzmanīgi; ēs drīz vien tiku skaidrībā, kāds iemesls viņa vienaldzībai pret šo jautājumu.

Patiešām viņa uzmanību galvenā kārtā saistīja daudzās pa logu redzamās zivis, un, kad Konsels nogrima savā klasifikācijas bezdibenī, tad viņš aizmirsa pārējo pasauli. Šajā gadījumā man atlika tikai sekot viņa paraugam, lai kopīgi nodotos mūsu ihtioloģiskajiem pētījumiem.

Vispār Atlantijas okeāna zivis neko daudz neatšķīrās no tām, kuras bijām līdz šim novērojuši. Te bij milzīgas, pieci metri garas, ar ārkārtīgu muskuļu spēku apveltītas rajas, kuras tāpēc varēja izlēkt augstu virs ūdens līmeņa, dažādu sugu haizivis, starp tām piecpadsmit pēdu garās zilās haizivis ar asiem zobiem trīsstūru rindā, tik zilganī- gas, ka ūdenī gandrīz nav pamanāmas, tumšbrūnās sagres, prizmveidīgās centrinas ar kārpainu ādu, stores pusotras pēdas garas, radniecīgas Vidusjūrā redzētām; dzel- tenbrūnās signotas ar mazām, pelēkām spurām, bez zobiem un mēles — viņas likās kā tievas un vijīgas čūskas.

No kaula zivīm Konsels atzīmēja maka iras melnīgsnējā krāsā, trīs metri garas, ar asu durkli virsējā žoklī; zivis spilgtās krāsās, Aristoteļa laikos tās sauca par «jūras drakoniem», rokām viņas ķert ir bīstami, jo muguras spuras viņām ar asām adatām galos; korifenas ar brūnu, zili svītrotu muguru un zeltotu svītriņu apkārt; skaistās dora- das, apaļām ripām līdzīgās mēness zivis blāvi zilā krāsā — no augšas saules apspīdētas, tās izskatās kā zeltoti lāšu mi ūdenī; un pēdīgi — zobenzivis, astoņi metri garas, dzīvo tikai bariem — spuras tām dzeltenas un sirpjveidīgas, bruņotas ar seši pēdas garu šķēpu. Tie ir ļoti pārdroši dzīvnieki, drīzāk zāļēdāji nekā zivis.

Tomēr, arī šīs dažādās dzīvnieku sugas pētīdams, es neizlaidu no acīm plašos Atlantīdas klajumus. Lāgiem jūras dibena untumainie nelīdzenumi piespieda «Nautilu» samazināt ātrumu, un tad tas kā valis veikli izlocījās pa šaurajām spraugām starp pauguriem. Kad labirints kļuva ne- caurbraucams, kuģis kā balons pacēlās augšup un, kļū- mainajai vietai pāri ticis, turpināja ceļu parastā ātrumā dažus metrus virs jūras dibena. Tas bij apbrīnojami krāšņs brauciens, līdzīgs gaisa kuģa lidošanai, tikai ar to starpību, ka «Nautils» akli klausīja stūrmaņa rokai.

Ap četriem pēcpusdienā ar pārakmeņotiem zariem sajauktu biezu dūņu kārtu pārklātais jūras dibens pamazām sāka mainīties: tas kļuva akmeņaināks, ar konglomerātiem, bazalta, lavas un sēra gabaliem nosēts. Man šķita, ka drīz līdzenuma vietā sāksies kalnāju josla, un nebiju maldījies. Pēc «Nautila» gaitas dažādiem līkumojumiem apvāršņa dienvidu pusē es ieraudzīju paceļamies augstu sienu, kura likās aizšķērsojam jebkuru izeju. Sienas virsmala droši vien pacēlās virs ūdens līmeņa. Tas bij vai nu kāds kontinents, vai, mazākais, kāda no Kanāriju vai Zaļā raga salām. Varbūt ar nodomu vieta kartē nebij apzīmēta, un es nezināju, kur mēs atrodamies. Katrā gadījumā šī siena man likās liecinām, ka esam garām Atlantīdai, no kuras gan bijām dabūjuši redzēt tikai mazu daļu.

Nakts nekavēja manus novērojumus. Konsels bij aizgājis uz savu kajīti. «Nautils» samazināja ātrumu, reizēm viegli pieskārās neskaidri saskatāmam jūras dibenam, it kā gribēdams tur apstāties, reizēm atkal pacēlās virs ūdens. Cauri ūdens kristālam es saskatīju dažus zvaigznājus pie debesīm, bet it sevišķi skaidri piecas vai sešas zodiaka zvaigznes, kuras seko Orionam.

Es paliku ilgi pie iluminatora, jūsmodams par jūras un debess krāšņumiem, bet tad aizvirtņi noslēdzās. «Nautils» tajā acumirklī bij aizsniedzis klints sienas stāvāko nogāzi. Kā īsti kuģis te manevrēja, to es nespēju saprast. Es iegāju savā kajītē. «Nautils» vairs nekustējās. Es iemigu ar ciešu apņemšanos pamosties pēc dažām stundām.

Tomēr otrā rītā pulkstenis jau bij astoņi, kad iegāju salonā. Es palūkojos manometrā. Tas norādīja, ka «Nautils» peld virs ūdens. Es dzirdēju arī soļus uz klāja.

Tomēr ne mazākā šūpošanās neliecināja, ka jūra augšā viļņotos. Es uzkāpu līdz lūkai: tā bij vaļā. Bet dienas gaismas vietā, ko biju cerējis, mani tur apņēma dziļa tumsa. Kur mēs atradāmies? Jeb vai es biju maldījies? Varbūt vēl ir nakts? Nē! Neviena zvaigzne nespīdēja pie debesīm, un naktī arī nekad nav tik absolūta tumsa.

Es nezināju, ko domāt, kad izdzirdu kādu balsi:

— Vai tas esat jūs, profesora kungs?

—   Skat, kapteinis Nēmo! — es atsaucos. — Kur mes īsti atrodamies?

—   Apakšzemē, profesora kungs.

—   Apakšzemē! — es iesaucos. —- Un «Nautils» tomēr vēl brauc?

—   Tas brauc vienmēr.

—   Es vairs nekā nesaprotu.

—   Uzgaidiet acumirkli! Tūliņ iedegsies prožektors, un, ja jums patīk gūt par visu skaidrību, tad būsiet apmierināts.

Es izgāju uz klāja un gaidīju. Tumsa bij tik bieza, ka pat kapteini Nēmo es nevarēju saskatīt. Tomēr, paskatījies augšā, tieši virs galvas es manīju it kā nenoteiktu gaismu paplaiksnāmies — tā kā atgaismotu caur apaļu caurumu. Tajā acumirklī aizdegās prožektors, un tā nu spilgtajā spožumā šī neskaidrā gaisma izdzisa.

Tikai pēc brīža es spēju atvērt elektrības apžilbinātās acis. «Nautils» stāvēja uz vietas. Tas šūpojās līdzās it kā augstam, ostmalai līdzīgam krastam. Jūra, kurā kuģis patlaban atradās, bij tikai augstu akmens sienu ieslēgts ezers, tā diametrs bij aptuveni divas jūdzes, tātad apkārtmērs bij sešas jūdzes. Tā līmenim vajadzēja būt vienādā augstumā ar jūras virspusi — to rādīja arī manometrs, jo šis ezers katrā ziņā saskārās ar okeānu. Pret pakāji slīpās, augstās sienas augšup izliecās velvē, izveidodamas it kā milzīgu, apgāztu piltuvi pieci vai seši simti metru augstumā. Pašā augšā atvērās neliels, apaļš caurums, pa kuru es arī biju redzējis to blāvo spīdumu — laikam no dienas gaismas tur augšā.

Iekams sāku aplūkot šīs milzīgās alas iekšieni, iekams noskaidroju, vai tas ir dabas vai cilvēku roku darbs, es piegāju pie kapteiņa Nēmo.

—   Kur mēs atrodamies? — es vaicāju.

—   Kāda izdzisuša vulkāna centrā, — kapteinis atbildēja, — vulkāna, kura iekšieni jūra pēc zemes satricinājuma pieplūdinājusi ar ūdeni. Kamēr jūs, profesora kungs, gulējāt, «Nautils» iebrauca šajā lagūnā pa dabisku kanālu, kas atrodas desmit metru zem jūras līmeņa. Še ir «Nautila» pastāvīgā osta, droša, ērta, nevienam cilvēkam nezināma, visu jūras vēju aizsargāta. Uzrādiet man jūsu kontinentos vai kādas salas krastos tādu vietu, kas tā aizsargātu kuģi pret visām vētras briesmām!

—   Patiešām, kaptein Nēmo, — es teicu, — šeit jūs esat pilnīgā drošībā. Kas gan varētu iedomāties jūs meklēt vulkānu dzīlēs? Bet tā virsotnē, man šķiet, es pamanīju atveri.

—   Jā, tas ir vulkāna krāteris, savā laikā lavas, garaiņu un liesmu pilns, bet tagad pa to ieplūst tas svaigais gaiss, ko mēs te patlaban ieelpojam.

—   Bet kas tas īsti ir par vulkānu?

—   Tas pieskaitāms tām daudzajām saliņām, ar kurām šī jūra gluži piesēta. Parastajiem kuģiem tā ir vienkārša klints, mums — ārkārtīgi plaša ala. Es to atradu nejauši, bet šoreiz nejaušība man visai noderēja.

—   Bet vai nevar nolaisties lejup pa atveri, kas agrāk bijusi vulkāna krāteris?

—    Nē, profesora kungs. Simt pēdu augstumā šī kalna pakāje ir pieejama, bet augstāk sienas sasliecas velvē, un pa tās izlokiem nav iespējams ne uzkāpt, ne nokāpt.

—   Es redzu, kapteiņa kungs, ka daba jums kalpo vienmēr un visur. Šajā ezerā jūs esat pilnīgā drošībā, un neviens cits, izņemot jūs, nevar te iekļūt. Bet kādēļ jums vajadzīgs šis patvērums? «Nautils» iztiek tāpat bez ostas.

—   Jā gan, profesora kungs, bet tam vajadzīga elektrība dzinējspēkam un elektrības ražošanai nepieciešamie elementi: nātrijs elementu piepildīšanai, ogles nātrija pagatavošanai un raktuves, kur dabūt šīs ogles. Šeit jūra pārklāj veselus ģeoloģiskos laikos apslīcinātus mežus: pārakmeņojušies un oglēs pārvērtušies, tie man noder kā neizsmeļamas raktuves.

—   Jūsu kuģa ļaudis, kapteiņa kungs, tātad nodarbojas šeit par ogļračiem?

—    Jā. Manas raktuves atrodas zem ūdens tāpat kā Ņū- lcastles ogļraktuves. Skafandros ieģērbušies, kapļiem un lāpstām apbruņojušies, mani vīri izrok ogles, kuras man nav jāizprasa ne no vienām sauszemes raktuvēm. Kad es sadedzinu šīs ogles, lai iegūtu no tām nātriju, dūmi, pa krāteri gaisā izplūzdami, piešķir kalnam vēl aktīva vulkāna izskatu.

—   Un mēs dabūsim redzēt jūsu ļaudis darbā?

—   Nē, mazākais, šoreiz vēl ne, tāpēc ka es steidzos paveikt savu zemūdens ceļojumu ap zemeslodi. Es tikai paņemšu nātriju no tiem krājumiem, kuri man še glabājas. Tam mums nepieciešama viena diena, ne vairāk, pēc tam mēs atkal turpināsim savu ceļojumu. Bet, ja jūs gribat pabraukāties pa šo lagūnu un labi apskatīt to, izlietojiet šo dienu, Aronaksa kungs.

Es pateicos kapteinim un gāju uzmeklēt biedrus, kuri vēl nebij iznākuši no savas kajītes. Es uzaicināju viņus pavadīt mani, iepriekš nepateicis, kur mēs patlaban atrodamies.

Tie abi iznāca uz klāja. Konselam, kas vispār ne par ko nebrīnījās, likās gluži dabiski, ka, vakar aizmidzis zem ūdens, šorīt uzmostas zem kalna. Neda Lenda vienīgā interese bij tikai izlūkot, vai šai alai nav kāda izeja.

Paēduši brokastis, mēs izkāpām stāvajā krastā.

—   Taču vēl vienreiz esam uz cietas zemes, — Konsels teica.

—   Es to nesaucu par zemi, — kanādietis atbildēja.

—   Un pie tam mēs neesam uz zemes, bet gan apakš zemes.

Starp sienas pakāji un ūdeni bij smilkšains krasts, platākajā vietā pieci simti pēdu plats. Pa šo liedagu ērti varēja apiet apkārt visam ezeram. Bet augsto sienu pakājes zeme bij stipri gruvešaina: gleznainā nekārtībā tur bij izmētāti vulkānisko izvirdumu bluķi un milzīgi pumeka gabali. Visa šī izklaidus masa, vulkāna kvēlē pārklāta ar emalju, laistījās kuģa elektriskā prožektora spīdumā. Vizlas putekļi, ko sacēla mūsu kājas, ņirbēja kā dzirksteļu mākonis.

Jo vairāk attālinājāmies no viļņu izvagotā krasta, jo stāvāka kļuva zeme, un mēs drīz vien aizsniedzām slaidu, izrobotu nogāzi, īstas kāpnes, pa kurām tikai lēnām varēja tikt uz augšu. Bet tur bij jāiet visai uzmanīgi — pa šīm gluži vaļīgajām drupatām, kājas slīdēja pa laukšpata un kvarca kristālu veidotiem stiklainiem iežiem.

Šā milzīgā dobuma vulkāniskā daba bij redzama ik uz soļa. Es uz to aizrādīju arī saviem biedriem.

—   Iedomājieties tikai, — es viņiem teicu, — kad šī milzīgā piltuve bij verdošas lavas pilna un šī balti kvēlošā šķidruma līmenis sniecās līdz atverei kalna virsotnē — kā izkausēts metāls krāsnī.

—   Es to iedomājos gluži skaidri, — Konsels atteica.

—   Bet sakiet, profesora kungs, — kāpēc lielais kausētājs pametis savu darbu un kā tas noticis, ka krāsns pieplūduši ar rāmu ezera ūdeni?

—   Ļoti var būt, Konsel, tāpēc, ka kāds zemūdens satricinājums radījis to plaisu, kuru «Nautils» lieto kā iebraucamo ceļu. Pa to Atlantijas ūdeņi ieplūduši kalna iekšienē. Tā būs bijusi drausmīga divu elementu cīņa, kura nobeidzās ar Neptūna uzvaru. Bet no tā laika ir pagājuši daudzi gadu simteņi, un pieplūdinātais vulkāns pārvērties par rāmu alu.

—   Lieliski, — Neds Leiids ieminējās. — Es pieņemu šo izskaidrojumu. Tikai ļoti žēl, ka tā plaisa, par ko profesora kungs stāstīja, mūsu interešu labā nav virs ūdens līmeņa, bet zem tā.

—   Bet, mīļais draugs, — Konsels iebilda, — ja šī plaisa nebūtu zem ūdens, tad jau «Nautils» nevarētu pa to šeit iekļūt.

—   Un es vēl varu piebilst: ja ūdens nebūtu ieplūdis kalna apakšā, vulkāns paliktu vulkāns. Tātad jūsu žēlošanās ir gluži lieka.

Mēs turpinājām kāpt augšup. Pakāpes kļuva arvien šaurākas un stāvākas. Bieži gadījās dziļas bedres, kurām bij jāmet apkārt līkums. Dažreiz, lai tiktu garām klinšu bluķiem, mēs rāpāmies uz ceļiem un līdām uz vēdera. Bet, pateicoties Konsela izveicībai un Neda Lenda spēkam, mēs paveicām visus kavēkļus.

Apmēram trīsdesmit metru augstumā vietas daba pārvērtās, bet iešanai piemērotāka tomēr nekļuva. Konglomerātus un trahītus nomainīja melnais bazalts. Te tas bij noklājies gluds kā palags ar sastingušu burbuļu pumpām, te atkal sarindojies pareizu prizmu kolonādēs, kuras atbalstīja milzīgās velves spraišļus un tādējādi izveidoja apbrīnojamu arhitektonisku celtni. Starp bazalta kolonnām vijās slaidas, sastingušas, ar bitumena svītrām šķērsotas lavas strūklas, bet vietām atkal plati sēra paklāji. Pa krātera atveri spilgtāk ieplūdusi gaisma blāvi apspīda visus šos vulkāniskos, uz visiem laikiem kalna dziļumos apglabātos izvirduma iežus.

Divi simti piecdesmit pēdu augstumā mūsu gājienu apturēja nepārspējams kavēklis. Iekšējā siena sāka liekties velvē, un kāpšanas vietā bij jāsoļo ezeram apkārt. Uz šīs pēdējās nogāzes augu valsts jau sāka cīnīties ar minerālu valsti. Daži krūmi un pat kociņi sliecās laukā no sienas iedobumiem. Es šeit ievēroju kādu dievkrēsliņu ceru, no kura tecēja kodīga sula. Heliotropi \ kas neattaisnoja savu nosaukumu, jo saules stari tiem nepiekļūst, skumji bij nokāruši bālgano un tikko smaržojošo ziedu ķekariņus. Šur

' Saulei pievērstie (grieķu),

li' 29i un tur krizantēmas bikli pacēla savus ziedus gar panīkušu aloju pakājēm. Bet sacietējušās lavas spraugās es pamanīju arī dažas pat šeit viegli smaržojošas vijolītes un ar lielu patiku ieelpoju to smaržu. Smarža ir puķu dvēsele, bet jūras puķēm, šiem krāšņajiem ūdens augiem, dvēseles nav!

Mēs piegājām spēcīgu pūķa koku grupai, kad Neds Lends piepeši iesaucās:

—   Ak, profesora kungs! Te ir bišu saime!

—   Bišu saime? — es atsaucos un neticīgi atmetu ar roku.

—   Jā gan, bišu saime, — kanādietis apgalvoja, — un bites skraida tur apkārt.

Es piegāju tuvāk un pārliecinājos, ka jātic vien ir. Kādā pūķu koka zara caurumā bij iemitinājušies vairāki tūkstoši šo kukainīšu, kuru Kanāriju salās ir diezgan daudz un kuru ražojums ir tik ļoti iecienīts.

Saprotama lieta, ka kanādietim tūliņ bij padomā ievākt sev arī medus krājumu, un no manas puses būtu bijis nelaipni viņam to liegt. Ar sēru samaisīta sauja sausu lapu aizdegās no viņa šķiltavas dzirkstelītes, un viņš sāka apdū- mot bites. Dūkšana pamazām apklusa, un, dobumu iztukšodami, mēs ievācām krietni daudz smaržojošā medus. Neds Lends to rūpīgi novietoja savā somā.

—   Es šo medu sajaukšu ar maizes koka mīklu, — viņš teica, — un tad pasniegšu jums lieliskas kūkas.

—   Pie joda! — Konsels iesaucās. — Tā jau būs īstā piparkūka!

—   Nu labi, piparkūka, — es piemetināju, — bet tagad turpināsim mūsu ceļojumu.

No dažiem mūsu ejamā celiņa līkumiem ezers bij pārskatāms visā plašumā. Kuģa prožektors apgaismoja visu ūdens līmeni, ko netraucēja ne viļņi, ne brāzmas. «Nautils» stāvēja pilnīgi nekustīgi. Uz tā klāja un stāvajā krastā rosījās cilvēki — melnas, kustīgas ēnas šajā gaišajā plankumā.

Tajā brīdī mēs gājām apkārt robainai klinšu kraujai, kura balstīja velvi. Tur es pamanīju, ka bites nav vienīgie šā vulkāna iedzīvotāji. Plēsīgie putni krēslā laidelējās šurp un turp vai arī aizlaidās no savām klinšu virsotnēs ietaisītām ligzdām. Tur bij zvirbuļu vanagi ar baltiem vēderiem un klaigulīgie dzeltenie vanagi. Pa.nogāzēm ātri skraidelēja garkājainās, skaistās un treknās sīgas. Atļauju lasītājam pašam iedomāties, kāda kāre iedegās kanādieša acīs, ieraugot šo garšīgo medījumu, un kā viņš nožēloja, ka nav paņēmis līdzi šauteni. Viņš lūkoja lodi atvietot ar akmeni, un pēc vairākiem neizdevīgiem mēģinājumiem beidzot viņam laimējās ievainot vienu no šīm lieliskajām sīgām. Es teikšu tīro patiesību, ja apgalvošu, ka viņš divdesmit reižu riskēja ar savu dzīvību, kamēr dabūja sīgu rokā, bet galu galā putns tika pievienots medus šūnām viņa somā.

Nu mums tomēr bij jādodas lejā, jo zobainā grēda palika nepārejama. Virs mūsu galvām krāteris rēgojās kā plats akas caurums. No šās vietas labi varēja saskatīt debesis; es redzēju rietumu vēja dzītus mākoņus, kuru miglotās skaras nosliecās līdz pat kalna virsotnei. Tas bij pierādījums, ka mākoņi slīdēja zemu, jo vulkāns pacēlās pār okeāna līmeni tikai astoņi simti pēdu.

Pusstundu pēc kanādieša pēdējām medībām mēs atkal bijām krasta zemākajā joslā. Te kā biezs paklājs auga jūras dilles — mazs, čemurains augs, visai tīkams ēdiena aizdars. Konsels saplūca sev vairākus saišķus. Kas attiecas uz faunu, tad te ņudzēja tūkstošiem dažādu vēžveidīgo — omāri, vēži vientuļnieki, palemoni un neskaitāmi gliemeži.

Šeit mēs uzgājām krāšņu alu. Visi trīs ar patiku izlai- dāmies smilktīs. Uguns bij nospodrinājusi alas emaljētās un spīdošās, viscaur ar vizlas putekļiem nobārstītās sienas. Neds Lends tās aptaustīja, izmēģinādams to biezumu. Es nevarēju atturēt smaidu. Saruna atkal vērsās uz to pašu nemitīgo bēgšanas jautājumu; es atzinu par iespējamu, neaizsteidzoties notikumiem priekšā, dot viņam cerību: kapteinis Nēmo brauca uz dienvidiem tikai tādēļ, lai atjaunotu savus nātrija krājumus. Es domāju, ka tagad viņš tuvosies Eiropas un Amerikas krastiem, bet tur jau kanādietis visvairāk varēja cerēt uz bēgšanas mēģinājuma labu izdošanos.

Kādu stundu mēs palikām šajā burvīgajā alā. Sākumā žirgtā valoda uz beigām kļuva arvien gausāka. Tāds kā snaudiens sāka mūs pārmākt. Un, tā kā man nebij nekāda iemesla tam pretoties, tad ari aizmigu cietā miegā,

Tad mani pj.epeši iztrauca Konsela balss.

—   Ātrāk! Ātrāk! — krietnais puisis kliedza.

-— Kas noticis? — es vaicāju, pa pusei paceldamies.

—   Mūs applūdina ūdens!

Es pietrūkos kājās. Ūdens ar straumi šļāca mūsu alā, un, tā kā mēs nebijām moluski, patiešām vajadzēja domāt par glābšanos.

Pēc dažiem acumirkļiem mēs jau bijām drošībā tās pašas alas virsotnē.

—   Kas te atkal notiek? — Konsels vaicāja. — Atkal kāds jauns dabas brīnums?

—   Nē, mīļais draugs, — es paskaidroju, — tas vienkārši ir paisums, jūras paisums, kas gribēja mūs pārsteigt tāpat kā Valtera Skota varoni. Tur, ārpusē, okeāna ūdens ceļas, un pēc vispārējā dabas līdzsvara likuma jāceļas arī ezera līmenim. Labi, ka tikām cauri tikai ar vieglu peldi. Iesim uz «Nautilu» pārģērbties.

Pēc trim stundas ceturkšņiem mēs bijām nobeiguši savu ceļojumu apkārt ezeram un atgriezāmies uz kuģa. «Nautila» ļaudis patlaban beidza iekraut nātriju, un mēs kuru katru brīdi varējām atkal doties ceļā.

Tomēr kapteinis Nēmo nedeva nekāda rīkojuma. Vai viņš gribēja nogaidīt nakti, lai slepeni izbrauktu pa savu zemūdens ceļu? Varbūt.

Lai nu kā, bet otrā rītā «Nautils» atstāja savu ostu, atkal brauca pa klaju jūru — dažu metru dziļumā zem Atlantijas okeāna līmeņa.

## XI. SARGASU JŪRA

«Nautila» kurss nemainījās. Pagaidām bij jāatmet visas cerības atgriezties Eiropas jūrās. Kapteinis Nēmo ieturēja kursu tieši uz Āfrikas dienvidu ragu. Kurp gan viņš mūs veda? Es to neuzdrošinājos iedomāties

Tajā dienā «Nautils» šķērsoja vienu no interesantākajām Atlantijas okeāna daļām. Katram jau būs zināma lielā, siltā ūdens Strāva, ko saucam par Golfa straumi. No Plo- rīdas pussalas tā plūst uz Spicbergenas salu. Uz 44° ziemeļu platuma straume sadalās divos zaros: galvenais plūst uz Īrijas un Norvēģijas krastiem, bet otrs, mazākais, pagriežas uz dienvidiem, uz Azoru salām, un no turienes, apskalojis Āfrikas krastus, loka līnijā pagriežas atpakaļ uz Antiļu salām.

Un šis otrais zars, labāk sakot, loka gredzens, ar saviem siltajiem ūdeņiem ietver to auksto, rāmo nekustīgā okeāna daļu, ko sauc par Sargasu jūru, īstenu ezeru Atlantijas okeānā. Lielā okeāna siltā straume tikai trijos gados tiek tam apkārt.

Pareizi sakot, Sargasu jūra apklāj itin visu nogrimušās Atlantīdas plašumu. Daudzi pētnieki pat domā, ka tajā sastopamie augi ir vēl šā nogrimušā kontinenta paliekas. Tomēr drīzāk ticams, ka visus šos augus, aļģes un fukusus Golfa straume atnesusi no Eiropas un Amerikas krastiem.

Tāds bij apvidus, kur «Nautils» patlaban bij iekļuvis. Tas bij īsts zemūdens zālājs, klāts ar aļģēm, fukusiem un ogu pilnām brūnaļģēm — tik biezām, ka kuģis tikai ar pūlēm izlauzās cauri. Kapteinis Nēmo, negribēdams savu kuģa skrūvi laist darbā šādā jūras augu mudžeklī, turējās dažus metrus zem ūdens līmeņa.

Sargasu nosaukums cēlies no spāniešu vārda «sargazzo», kas nozīmē jūras augus. Šie augi patiešām apklāj visu šo milzīgo jūras baseinu. Tāpēc arī zinātnieks Mori savā grāmatā «Zemeslodes fiziskā ģeogrāfija» dod šādu paskaidrojumu par šo ūdensaugu sakopojumu Atlantijas rāmajos ūdeņos.

«Mani novērojumi ir dibināti uz visiem pazīstamiem mēģinājumiem. Ja iemetīsim ar ūdeni pildītā traukā korķa gabaliņus vai kādus peldošus priekšmetus un sagrozīsim ūdeni, tad tie centīsies sanākt centrā, proti, vismazāk kustīgā vietā. Šajā gadījumā Atlantijas okeāns ir «trauks», Golfa straume — plūstošais ūdens un Sargasu jūra — centrs, kurā notiek peldošo ķermeņu koncentrēšanās.»

Es pilnīgi piekritu Mori uzskatam un tagad varēju pārliecināties par šā uzskata pareizību tādos novados, kur eiropiešu kuģi nokļūst visai reti. Virs mums peldēja visdažādākie priekšmeti, aplipuši ar brūnajām aļģēm: tur bij Andu vai Klinšu kalnos izgāzti koku stumbri, ko Amazone vai Misisipi ieskalojušas okeānā; daudzas kuģu vraku paliekas, ķīļi, apšuves, kļuvuši tik smagi no daudzajiem gliemjiem, kas tos apklāja, ka vairs nevarēja turēties virs ūdens.

Visu 22. februāra dienu mēs pavadījām Sargasu jūrā, ķur zivis, kas labprāt pārtiek 110 jūras augiem un vēžveidīgajiem, atrod sev bagātīgu barību. Otrā rītā okeāns atkal bij atguvis savu parasto izskatu.

No tā laika,, proti, no 23. februāra līdz 12.. martam, «Nautils» veselas divpadsmit dienas brauca uz dienvidiem zem okeāna virspuses, ar simt jūdžu ātrumu divdesmit četrās stundās. Acīm redzot, kapteinis Nēmo gribēja realizēt savu zemūdens ceļojumu, un es nešaubījos, ka, ap- braucis apkārt Horna ragam, viņš atkal atgriezīsies Klusā okeāna dienvidu ūdeņos.

Nedam Lendam tātad bij iemesls uztraukties. Šajās salu tukšajās jūrās viņam nebij nekādu izredžu uz bēgšanu. Nekādu izredžu pretoties kapteiņa Nēmo lēmumam. Atlika tikai padoties, bet, ko nevarēja panākt ar varu vai viltu, es cerēju sasniegt, pārliecinādams kapteini. Vai kapteinis Nēmo, pabeidzis šo braucienu, mūs neatbrīvos pret zvērestu nekad neizpaust viņa esamības noslēpumu? Pret goda vārdu, ko mēs, protams, turētu. Bet par šo delikāto jautājumu bij jārunā ar kapteini. Vai es šo jautājumu pratīšu pareizi nostādīt? Vai kapteinis jau pašā sākumā man nepateica, ka, lai saglabātu savas eksistences noslēpumu, viņš mūs uz visiem laikiem paturēs uz «Nautila»? Vai manu četru mēnešu klusēšanu viņš nevarēja iztulkot kā atzīšanos, ka esmu mierā ar savu stāvokli? Ja es tagad sāktu runāt ar viņu par tādiem jautājumiem, vai tas nevarēja modināt aizdomas un tikai kaitēt mūsu kādreiz varbūt labvēlīgām izredzēm? Es apsvēru šos jautājumus un beigās pateicu to arī Konselam, bet tas bij tāpat neziņā kā es. Vispār, lai gan es nemēdzu padoties grūtsirdībai, tomēr sapratu, ka diendienā zuda izredzes nokļūt Eiropā, jo kapteinis Nēmo brauca arvien tālāk uz Atlantijas okeāna dienvidiem.

Deviņpadsmit dienās, par kurām es minēju jau iepriekš, nekas sevišķs mūsu ceļojumā negadījās. Kapteini es redzēju tikai reti. Viņš strādāja. Bibliotēkā es bieži atradu atvērtas grāmatas, it īpaši dabzinātniskas. Savā apcerējumā par zemūdens noslēpumiem es atradu uz lapu malām viņa piezīmes, kuras dažkārt nesaskanēja ar manu teoriju un atziņām. Bet kapteinis Nēmo apmierinājās ar šīm piezīmēm un nestrīdējās ar mani. Dažreiz es dzirdēju viņa grūtsirdīgo spēli; tā bij dziļi izteiksmīga, bet viņš spēlēja tikai naktī, kad valdīja pilnīga tumsa un «Nautils» gulēja vientuļajā okeānā.

Šajā ceļojuma daļā dienās mēs pa lielākai tiesai braucām tikai virs jūras līmeņa. Jūra bij pilnīgi klaja. Retumis daži buru kuģi, vezdami Indijai kravu, aizbrauca Labās Cerības raga virzienā. Kādu dienu mūs vajāja vaļu mednieku kuģis, kas, bez šaubām, bij noturējis mūs par milzīgu un visai vērtīgu vali. Bet kapteinis Nēmo negribēja ļaut brašajiem jūrniekiem velti tērēt pūles un laiku un tāpēc izbeidza šīs medības, nonirdams zem ūdens. Šis starpgadījums, likās, ļoti ieinteresēja Nedu Leiidu. Man šķiet, es nemaldīšos, sacīdams, cik ļoti kanādietis nožēloja, ka šie zvejnieki ar savām harpūnām nespēja caururbt mūsu metāla vali.

Zivis, ko mēs ar Konselu šajā laikā novērojām, maz atšķīrās no citos platumos redzētajām. Te galvenokārt var minēt tās briesmīgās skrimšļu zivis, kuras sadalās trijās sugās un ne mazāk kā trīsdesmit divās pasugās: svītrainās haizivis, pieci metri garas, ar plakanām galvām, platākām par rumpi, ieapaļām astes spurām un septiņām melnām, gareniskām līdzteku svītrām pār muguru; tad pērļu haizivis pelnu pelēkā krāsā ar septiņām žaunu spraugām un vienu pašu spuru uz muguras gandrīz pašā ķermeņa vidū.

Redzējām arī tā sauktos jūras suņus — visrijīgākās jūras zivis.

Dienām ilgi mūs pavadīja graciozu un žirgtu delfīnu bari. Peldēdami bariņos pa pieci seši, tie kā vilki laukā kopīgi vajā savu medījumu. Delfīnu garums bij trīs metri, ķermenis augšpusē melns, apakšā sārts, ar sīkiem, retiem punktiņiem izraibots.

Un beigās Konsels vēl paspēja klasificēt lielu daudzumu lidojošo zivju. Bij ārkārtīgi pievilcīgi novērot, kā delfīni tās medīja, uzbrukdami ar apbrīnojamu noteiktību. Lai viņas lidoja kur lidodamas, lai lieca kādus lokus liekdamas pat virs «Nautila», no delfīnu atplestās rīkles izvairīties tām neizdevās. Tās bij triglas — milanas ar spīdošām mutēm, naktī tās kā ugunīgas svītras paziba gaisā un tad līdzīgi zvaigznēm sabira melnajā ūdenī.

Līdz 13. martam mūsu ceļojums norisinājās šādos apstākļos. Šajā dienā «Nautils» nodarbojās ar jūras dziļuma izmērīšanu, kas mani sevišķi interesēja.

Mēs bijām nobraukuši aptuveni trīspadsmit tūkstošus ljē no ceļojuma sākuma Klusajā okeānā. Patlaban atradāmies uz 45° 37' dienvidu platuma un 37° 53' rietumu garuma. Te bij tas apvidus, kur «Herolda» kapteinis De- nems ar četrpadsmit tūkstoš metru garu zondi nebij varējis aizsniegt dibenu. Tāpat tas nebij izdevies arī amerikāņu fregates «Kongress» leitnantam Pārķeram ar piecpadsmit tūkstoši metru garu zondi.

Kapteinis Nēmo bij nolēmis ar savu «Nautilu» nolaisties vislielākajā dziļumā, lai pārbaudītu visus šos mērījumus. Es sagatavojos pierakstīt šo mērījumu rezultātus. Salona iluminatoru aizvirtņi bij vaļā, kuģis veica nepieciešamos priekšdarbus viszemāko ūdens slāņu aizsniegšanai.

Pats par sevi saprotams, ka tik dziļi nonirt nebij iespējams ar piepildītu rezervuāru palīdzību. Varbūt tie nemaz nespētu pietiekami palielināt «Nautila» ūdens svaru. Bez tam, lai atkal paceltos virspusē, nepieciešams atsvabināties no liekā ūdens un sūkņi nebūtu pietiekami stipri pārveikt ārējo spiedienu.

Kapteinis Nēmo nolēma aizsniegt okeāna dibenu pa pietiekami slīpu diagonāllīniju leņķī pret «Nautila» ūdens- līniju. Tad ar vislielāko ātrumu iedarbināja skrūvi: tās četras lāpstiņas ar neaprakstāmu spēku sāka kult ūdeni.

No šā varenā dzinējspēka «Nautila» korpuss drebēja kā skanīga stīga un vienmērīgi grima ūdenī. Mēs ar kapteini Nēmo salonā vērojām manometru, kura rādītājs strauji noliecās. Drīz vien jau bijām cauri zivju visvairāk apdzīvotajai ūdens zonai. Dažas šo dzīvnieku sugas var dzīvot vienīgi jūras un upju virspusē, turpretim citas, gan mazākā daudzumā, mājo tikai lielākos dziļumos. Starp tām es novēroju heksanšas, sevišķu jūras suņu pasugu ar sešām žaunu spraugām, teleskopus ar milzīgām acīm, pelēkos malarmatus vai torasinus ar melnām krūšu spurām un bālgansārtām kaula krūšu bruņām un pēdīgi — tā saucamos «grenadierus», kuri dzīvo tūkstoš divi simti metru lielā dziļumā un iztur simt divdesmit atmosfēru lielu spiedienu.

Es apvaicājos kapteinim Nēmo, vai viņš novērojis zivis arī vēl lielākā dziļumā.

—   Zivis gan reti, — viņš atbildēja. — Bet ko saka mūsdienu zinātne par šādiem jautājumiem?

—   To, kapteiņa kungs, ka tuvāk okeāna dibenam augu valsts izbeidzas drīzāk nekā dzīvnieku. Mums ir zināms, ka tur, kur vēl var sastapt dzīvniekus, ūdensauga vairs nav neviena. Zināms, ka austeres un citi gliemji dzīvo divi tūkstoši metru dziļumā un ka pazīstamais polārjūru, pētnieks Maklintoks izvilcis dzīvu jūras zvaigzni no divi tūkstoši pieci simti metru liela dziļuma. Zināms, ka kara liskās flotes kuģa «Buldogs» ļaudis tādu pašu jūras zvaigzni izzvejojuši divi tūkstoši seši simti'asu —'tātad vairāk nekā Ijē dziļumā. Bet varbūt kapteinis Nēmo man pateiks to, kas zinātnei vēl nav pazīstams.

—   Nē, profesora kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja,

—   es nebūšu tik nepieklājīgs. Tomēr vaicāšu jums — kā jūs izskaidrojat dzīvnieku iespēju mitināties tik lielos dziļumos?

—   To es izskaidroju ar diviem iemesliem, — es atteicu. — Vispirms ar to, ka nevienāda sāļuma un blīvuma radītās vertikālās straumes ūdenī saceļ kustību, ar kuru pietiek primitīvo jūras liliju un jūras zvaigžņu dzīvībai.

—   Tas — pareizi, — kapteinis apstiprināja.

—   Un tālāk — skābeklis ir nepieciešams katras dzīvības uzturēšanai; mēs zinām, ka lielākā dziļumā šī viela nebūt nemazinās, bet gan vēl pieaug un ka apakšējo ūdeņu slāņu spiediens veicina tās koncentrāciju.

—   Kā?! — kapteinis Nēmo iesaucās mazliet pārsteigts.

—   Tad arī tas ir zināms! Jā, profesora kungs, labi, ka tas zināms, jo tā ir patiesība. Es vēl varu norādīt, ka zivju peldpūslī ir vairāk slāpekļa nekā skābekļa, kad tās nozvejo ūdens virspusē, un vairāk skābekļa nekā slāpekļa, ja tās izvelk no lielāka dziļuma. Tas pierāda jūsu atziņu pareizību. Bet nu turpināsim savus novērojumus.

Mani skatieni pavērsās uz manometru. Instruments rādīja seši tūkstoši metru lielu dziļumu. Jau veselu stundu mēs bijām nirušies lejup. Savu slīpo plātņu virzīts, «Nautils» grima joprojām. Tuksnesīgais ūdens klajums bij tik brīnišķīgi caurspīdīgs un dzidrs, ka to aprakstīt nemaz nav iespējams. Pēc stundas mēs bijām trīspadsmit tūkstoši metru, tas ir, trīs un ceturtdaļu Ijē dziļi, bet dibens vēl vienmēr nebij saskatāms.

Taču četrpadsmit tūkstoš metru dziļumā es sāku saskatīt melnas klinšu virsotnes paceļamies ūdenī. Šīs kalnu virsotnes varēja būt Himalaju vai Monblāna augstumā, pat vēl augstākas, un tāpēc bezdibeņu dziļums vēl vienmēr nebij aprēķināms.

Lai gan spiediens bij milzīgs, «Nautils» joprojām grima dziļāk. Es jutu, ka tērauda plāksnes dreb skrūvju savienojumu vietās, sijas izliecas lokā, starpsienas kņirkst, likās, salpna iluminatori sašķiebjas no ūdens spiediena. Spēcīgi būvētais kuģis, bez šaubām, padotos ūdens svaram, ja tas, pēc kapteiņa vārdiem, nebūtu tik izturīgs kā masīvs bluķis.

Šajās bezgala dziļajās klinšu spraugās es pamanīju vēl dažus gliemežus, serpulas un spinorbas, kā arī dažādas jūras zvaigžņu pasugas.

Bet drīz izzuda arī šie pēdējie dzīvnieki, un vairāk nekā trīs Ijē dziļumā «Nautils» pārbrauca zemūdens dzīvnieku valsts robežām, tāpat kā balons, gaisā paceldamies, paceļas pāri elpojamās atmosfēras slānim. Mēs bijām sasnieguši sešpadsmit tūkstoš metru jeb četri Ijē dziļumu, un «Nautila» sienām bij jāiztur tūkstoš seši simti atmosfēru spiediens jeb tūkstoš seši simti kilogramu uz katra tā virsmas kvadrātcentimetra.

—   Kas par piedzīvojumu! — es iesaucos. — Braukt pa šiem dziļumiem, kur cilvēks vēl nekad nav nolaidies! Apskatiet, kapteiņa kungs, šīs lieliskās klintis, zemeslodes pēdējo slāni, šīs tuksnešainās alas, kur nekāda dzīvība vairs nav iespējama! Kādi neredzēti apvidi, un cik žēl, ka no tiem saglabāsim tikai neskaidras atmiņas.

— Varbūt jums patiktu, — kapteinis Nēmo vaicāja, — paņemt līdzi vairāk nekā tikai neskaidras atmiņas?

— Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Es gribu teikt, ka nekas nav vieglāk kā paņemt līdzi fotogrāfisku uzņēmumu no šiem zemūdens apgabaliem.

Man neatlika laika pat izbrīnās saucienam par, šo jauno kapteiņa Nēmo priekšlikumu — uz viņa pavēli salonā tika ienests fotoaparāts. Salona iluminatoru aizvirtņi bij plaši vaļā, elektriskas gaismas apspīdētais ūdens klajums bij pārredzams pilnīgi skaidri. Nevienas ēnas, ne tā vismazākā traucējuma mūsu mākslīgajai gaismai. Visspilgtākais saules spožums nebūtu izdevīgāks fotografēšanai. Skrūves dzīts un virzītājplātņu turēts, «Nautils» palika nekustīgi stāvam. Aparāts tika pavērsts pret šo zemūdens apgabalu, un pēc dažiem acumirkļiem mums bij rokā lielisks uzņēmuma negatīvs.

Esmu uzglabājis šo uzņēmumu. Tajā redzamas pirmatnējās, saules gaismas nekad ifteapspīdētās klintis, zemūdens granīti visdziļākajā zemeslodes iedobumā, dziļās alas, izdobtās grēdas, nepārspējami skaidrās veidojuma līnijas ar smailām, melnām virsotnēm, it kā kāda flāmu mākslinieka gleznotas. Tālāk kalnāju apvārsnis ar brīnišķīgiem, viļņotiem izlokiem ainavas pakaļējā plānā. Es nespēju attēlot šīs gludās, spodrās, melnās klintis bez sūnām, bez mazākā plankumiņa, dīvaini veidotas un stingri novietotas uz smilkšu paklāja, kas laistījās elektrisko uguņu spožumā.

Bet, nobeidzis fotografēšanu, kapteinis Nēmo man teica:

—   Laiks doties atpakaļ, profesora kungs. Nevar pārmērīgi izmantot šo situāciju un pakļaut «Nautilu» pārāk ilgi tādam spiedienam.

—   Tad dosimies atpakaļ, — es teicu.

—   Saturieties!

Es nepaguvu aptvert, kāpēc kapteinis Nēmo mani tā brīdina, kad jau biju nosviests zemē uz grīdas.

Pēc kapteiņa signāla skrūve bij apstādināta, plātnes pagrieztas vertikāli — un «Nautils» kā balons klajā gaisā zibeņātri šāvās augšup. Ar skaļu šalcienu tas šķēla ūdens masas. Nekādas detaļas tur vairs nebij saskatāmas. Četrās minūtēs tas noskrēja tās četras Ijē, kas to šķīra no okeāna virspuses, un kā lidojoša zivs, izniris virspusē, atkrita atpakaļ, uzšļakstīdams viļņus augstu jo augstu gaisā.

## XII. KAŠALOTI UN VAĻI

Naktī no 13. uz 14. martu «Nautils» no jauna uzņēma kursu uz dienvidiem. Man šķita, ka uz Horna raga platuma grāda, apbraucis šo ragu, viņš griezīsies uz rietumiem, lai atkal dotos Klusajā okeānā un nobeigtu tur savu pasaules apceļojumu. Tomēr tas nenotika — kuģis turpināja joprojām savu ceļu uz dienvidiem. Uz kurieni tas īsti devās? Uz dienvidpolu? Tas nebūtu neprātīgi. Man sāka likties — kapteiņa pārgalvība pilnīgi attaisno Neda Lenda bažas.

Jau ilgāku laiku kanādietis man nekā vairs nestāstīja par saviem bēgšanas plāniem. Viņš bija kļuvis atturīgāks un klusāks. Es redzēju, ka šis ilgais ceļojums stipri nospiež viņu. Nomanīju, ka dusmas viņā aug ar katru dienu. Kapteini sastopot, acis tam tumši aizliesmojās; es biju pastāvīgās rūpēs, ka viņš ar savu nevaldāmo dabu neizdara ko pārsteidzīgu.

14. martā viņš ar Konselu ienāca manā kajītē. Es apvaicājos, ko viņi vēlas.

, — Kaut ko pavaicāt, — kanādietis atbildēja.

—   Runājiet, Ned.

—   Kā jūs domājat, cik ļaužu ir uz «Nautila»?

Kapteini sastopot, acis tam tumši aizliesmojās.

— To es nevaru pateikt, draugs.

—        Man šķiet, ka kuģa vadīšanai daudz cilvēku nav vajadzīgs.

—        Patiešām, — es atbildēju, — ar tik teicamām mašīnām te jau pietiktu cilvēku desmit.

—        Labi, — kanādietis noteica. — Kāpēc lai to būtu vairāk?

—   Kāpēc? — es atkārtoju.

Es cieši paskatījos Nedā Lendā, kura nodomi nemaz nebij grūti uzminami.

—        Tāpēc, ja ticu savai nojautai un kapteini Nēmo esmu pareizi sapratis, ka «Nautils» nav tikai vienkāršs kuģis, bet arī patvēruma vieta tiem, kuri, tāpat kā viņu kapteinis, sarāvuši visus sakarus ar zemi.

—        Var jau būt, — Konsels iebilda, — bet galu galā «Nautilā» var tomēr ietilpt tikai zināms skaits cilvēku, un vai profesora kungs nevarētu uzzināt viņu vislielāko daudzumu?

—   Kādā veidā, Konsel?

—        Ar aprēķinu. Profesora kungam ir zināms kuģa tilpums, tātad arī tā gaisa daudzums. Ievērojot gaisa normu, kas katram cilvēkam nepieciešama elpošanai, un to, ka «Nautilam» ik pa divdesmit četrām stundām jāpaceļas virs ūdens …

Konsels aprāva savu teikumu, bet es noģidu it labi, kas viņam padomā.

—        Es tevi saprotu, — es teicu, — bet šim viegli iespējamam aprēķinam tomēr nevarēs lāgā ticēt.

— Tas nav no svara, — Neds Lends ietiepīgi uzsvēra.

—        Aprēķins būs šāds, — es teicu. — Viens cilvēks patērē stundā tik daudz skābekļa, cik tā ir simt litros gaisa, jeb divdesmit četrās stundās tik daudz, cik skābekļa ir divi tūkstoši četri simti litros, Tātad jāuzzina, cik reižu divi tūkstoši četri simti litru ietilpst «Nautilā».

—   Pilnīgi pareizi, — Konsels piebilda.

—        Ja «Nautila» tilpums ir pusotra tūkstoša tonnu, bet katrā tonnā tūkstoš litru gaisa, tad «Nautilā» ietilpst pavisam viens miljons pieci simti tūkstoši litru gaisa, un, ja tos izdalām uz divi tūkstoši četri simti…

Es steigā parēķināju ar zīmuli.

—        … tad iznāk seši simti divdesmit pieci. Tas nozīmē, ka gaisa, kas ietilpst «Nautilā», pilnīgi pietiek seši simti divdesmit pieciem cilvēkiem divdesmit četru stundu laikā.

—   Seši simti divdesmit pieciem! — Neds atkārtoja.

—   Bet ticiet man, — es vēl piebildu, — ka mēs, pasažieri, kopā ar matrožiem un virsniekiem nebūsim vairāk kā tikai desmitā daļa no šā skaita.

—   Trim cilvēkiem tas tomēr par daudz! — Konsels nomurmināja.

—   Tātad, mīļais Ned, varu jums tikai ieteikt paciesties.

—   Un ne tikai paciesties, — Konsels piebilda, — bet pat padoties.

Konsels bij pateicis pareizo vārdu.

—   Tomēr galu galā, — es turpināju, — kapteinis Nēmo nevar mūžam braukt tikai uz dienvidiem. Viņam būs jāapstājas vismaz pie ledus kalniem un no turienes jāgriežas atpakaļ civilizētās pasaules jūrās. Tad arī būs īstais laiks atkal padomāt par Neda Lenda projektiem.

Kanādietis pārbrauca ar plaukstu pār seju, pašūpoja galvu un, nekā vairāk neteicis, aizgāja.

—   Lai profesora kungs atļauj man pateikt, ko esmu novērojis, — Konsels ierunājās. — Nabaga Neds nemitīgi dļomā par to, kas nav iespējams. Vienmēr viņam prātā bijušie laiki. Viņš ilgojas pēc visa tā, kas mums še liegts. Vecās atmiņas nomāc to un uzbudina. To jau var arī saprast. Ko tad viņš še lai dara? Itin nekā. Viņš nav zinātnieks kā profesora kungs, jūras brīnumi viņu nesaista tā kā mūs. Viņš būtu gatavs riskēt ar visu, lai tikai varētu nokļūt kādā savas dzimtās pilsētas krodziņā.

Viegli saprotams, ka brīvai un aktīvai dzīvei pieradušam kanādietim bezdarbs un vientulība uz kuģa likās nepanesami. Reti te gadījās tādi notikumi, kas viņu varēja valdzināt. Tomēr tajā dienā kāds notikums viņā modināja skaisto harpūnista dienu atmiņas.

Ap pulksten vienpadsmitiem rītā «Nautils», braukādams virs ūdens, iekļuva vaļu barā. Šī satikšanās mani nemaz nepārsteidza, jo es jau zināju, ka neatlaidīgi vajātie vaļi meklē patvērumu augsto platuma grādu ūdeņos.

Valim ir visai liela nozīme jūrnieku dzīvē un ģeogrāfiskajos atklājumos. Vaļi, aizvilinādami sev līdzi vispirms baskus, tad astūriešus, vēlāk angļus un holandiešus, tos norūdījuši pret okeānā draudošajām briesmām un aizveduši arvien tālāk un tālāk no vienas okeāna malas līdz otrai,

«Nautils» iekļuva vaļu barā.

Jūra bij gluži rāma, mēs sēdējām uz «Nautila» klāja; šajos apvidos patlaban valdīja oktobris ar jaukām rudens dienām. Kanādietis nebij maldījies, sazīmēdams kādu vali apvārsnī pret austrumu pusi. Uzmanīgi lūkodamies, viņš bij saskatījis kādu melnu muguru paceļamies no ūdens un atkal ienirstam piecas jūdzes attālu no «Nautila».

—   Ak! — Neds Lends iesaucās. — Ja es patlaban būtu uz vaļu mednieku kuģa — kādu prieku man sagādātu šī satikšanās! Tas ir ļoti liels dzīvnieks. Paraugieties, ar kādu spēku tā nāsis šļāc augšup gaisa un garaiņu strūklas! Velns lai parauj! Kāpēc es esmu piekalts pie šā dzelzs gabala!

—   Kā, Ned? — es ievaicājos. — Vai tad jūs vēl neesat atmetis savas vecās zvejnieka paražas?

—   Vai jūs domājat, profesora kungs, ka vaļu mednieks kādreiz var aizmirst savu amatu? Vai iespējams aizmirst tādu medību pārdzīvojumus?

—   Vai šajās jūrās jūs nekad neesat medījis, Ned?

—   Nekad, profesora kungs. Tikai ziemeļu jūrās — un tur visvairāk Beringa un Devisa šaurumos.

—   Tātad dienvidu jūru vaļi jums nav pazīstami. Līdz šim jūs esat medījis tikai ziemeļu vaļus, bet tie neuzdrošinās doties ekvatora joslas siltajos ūdeņos.

—   Ak, profesora kungs, ko jūs man stāstāt! — kanādietis atsaucās diezgan neticīgi.

—   Stāstu patiesību.

—   Ko niekus! Kad es jums saku, es pats sešdesmit piektajā gadā, tas ir, pirms divarpus gadiem, pie Gren- landes nomedīju vali, kuiam sānos rēgojās Beringa jūras zvejnieku harpūna. Sakiet man — kā Amerikas rietumu piekrastē ievainotu vali būtu iespējams nomedīt Amerikas austrumu piekrastē, ja tas, vai nu no Horna, vai Labās Cerības raga dodoties, nebūtu pārpeldējis ekvatora ūdeņus?

—   Es domāju tāpat kā draugs Neds, — Konsels iebilda, — un gaidu, ko profesora kungs uz to atbildēs.

i — Profesora kungs jums, mīļie draugi, atbildēs, ka vaļi lokalizējas un zināmas sugas apdzīvo zināmas jūras, kuras tās nekad neatstāj. Un, ja kāds no šiem dzīvniekiem no Beringa jūras varējis nokļūt Devisa šaurumā,1 tad tikai tāpēc, ka ir kāda^ izeja no vienas jūras otrā — vai nu gar Amerikas, vai Āzijas krastiem.

—        Jūs gribat, lai jums ticu? — kanādietis jautāja, vienu aci piemiedzis.

—   Profesora kungam jātic, — KonseJ.s teica.

—        Tātad, — kanādietis atsāka, — ja es šejienes jūrās neesmu medījis, tad man arī to vaļi būtu nepazīstami?

—   Es jums jau teicu, Ned.

—        Jo vairāk iemesla ar tiem iepazīties, — Konsels piebilda.

—        Skatieties! Skatieties! — kanādietis uztraukts iesaucās..— Viņš tuvojas mums! Viņš nāk tieši šurp! Viņš par mani ņirgājas! Viņš zina, ka es neko nevaru pret. to iesākt!

Neds piecirta kāju. Viņa roka trīcēja, vēcinādama iedomātu harpūnu.

—        Vai šie vaļi ir tikpat lieli kā ziemeļu jūrās? — viņš vaicāja.

-— Gandrīz tikpat, Ned.

—        Esmu redzējis lielus vaļus, profesora kungs, vaļus, kuri bij līdz simt pēdu gari. Man ir gadījies dzirdēt, ka pie Aleutu salām esot pat simt piecdesmit pēdu gari.

—        Tas nu gan liekas pārspīlēts, — es atteicu. — Šie dzīvnieki pieder pie vaļu sugas, viņiem ir muguras spuras, un, tāpat kā kašaloti, tie ir mazāki nekā īstie vaļi.

—        Ak! — kanādietis atkal iesaucās, acis no okeāna nenovērsis. — Viņš tuvojas! Drīz viņš būs «Nautilam» pavisam klāt!

Neds Lends vairs nedzirdēja. Viņš pat neklausījās. Valis nāca arvien tuvāk. Kanādietis to ar acīm vai apēda.

—        Ak! — viņš iekliedzās. — Tur nav viens valis vien, tur ir desmit, divdesmit — vesels bars! Un nekā nevar iesākt! Jāsēd saistītām rokām un kājām!

—        Bet, draugs Ned, — Konsels ieminējās, — kāpēc gan nepalūgt kapteinim Nēmo atļauj u viņus pamedīt? …

Konsels vēl nebija pabeidzis savu teikumu, kad Neds Lends jau traucās pa lūku lejup un aizskrēja uzmeklēt kapteini. Pēc dažiem acumirkļiem abi iznāca uz klāja.

Kapteinis Nēmo lūkojās vaļos, kuri rotaļājās ūdenī apmēram jūdzi attālu no «Nautila».

Tie ir dienvidjūru vaļi, — viņš teica. — Vesela bagātība kādai mednieku flotei.

—        Kā būtu, kapteiņa kungs, — Neds Lends jautāja, — vai jūs neatļautu man drusku pamedīt — ja ne vairāk, tad kaut lai neaizmirstu veco harpūnista amatu?

—    Kāpēc? — kapteinis Nēmo atbildēja. — Medīt vienīgi tādēļ, lai nonāvētu? Mums uz kuģa vaļu tauki nemaz nav vajadzīgi.

—    Tomēr Sarkanajā jūrā, — kanādietis tielējās, — jūs atļāvāt mums nomedīt dugongu.

—    Toreiz mēs tur ieguvām svaigu gaļu maniem kuģa ļaudīm. Te būtu medības tikai tādēļ, lai nogalinātu. Es zinu, ka cilvēkam uz to tiesības, bet neatzīstu tādu mežonīgu laika kavēkli. Nonāvēdami dienvidu vali, labsirdīgu un nekaitīgu dzīvnieku, jūsu amata biedri, meistar Lend, dara sliktu darbu. Tā viņi jau pavisam iznīdējuši visu dzīvo radību Bafina jūras līcī un nu grib iznīdēt veselu derīgu dzīvnieku sugu. Lieciet jel mierā šos nelaimīgos vaļus! Tiem jau arī bez jums diezgan dabisko ienaidnieku — kašalotu, zobenzivju un zāģa zivju.

Es atļauju jums pašiem iedomāties, kādu seju rādīja kanādietis šās morāles lekcijas laikā. Dot šādus padomus zvejniekam nozīmē velti tērēt vārdus. Neds Lends skatījās kapteinī Nēmo un, acīm redzot, nesaprata, ko tas īsti grib teikt. Tomēr kapteinim bij taisnība: zvejnieku mežonības un neapdomības pēc ar laiku okeānā būs iznīdēts pēdējais valis.

Neds Lends caur zobiem svilpoja savu «Yankee dobdle»[14], sabāza rokas kabatās un pagrieza mums muguru.

Kapteinis, visu laiku vērojis vaļus, pievērsās man.

—    Man iemesls sacīt, ka vaļiem arī bez cilvēkiem ir diezgan daudz citu dabisku ienaidnieku. Šiem pašiem drīz vien nāksies sastapties ar stipru ienaidnieku. Vai jūs redzat, Aronaksa kungs, tos melnos, kustīgos punktus septiņu jūdžu tālumā vēja pusē?

—   Jā, kapteiņa kungs, — es atbildēju.

—   Tie ir kašaloti, briesmīgi dzīvnieki, kurus es reizēm esmu sastapis lielos baros — ap divi trīs simti. Zvejnieki rīkojas pareizi, iznīcinādami šos nežēlīgos un kaitīgos dzīvniekus.

Dzirdot šos vārdus, kanādietis žigli apgriezās.

—    Tātad, kapteiņa kungs, — es teicu, — vēl ir laiks pašu vaļu interesēs …

—    Nav nekādas vajadzības doties briesmās, profesora kungs. «Nautils» pats izgaiņās kašalotu baru. Viņam ir

Tiem ir tikai rīkles un zobi!

tērauda durklis — pēc manām domām, tas droši vien ir meistara Lenda harpūnas vērts.

Kanādietis nekautrējās paraustīt plecus. Uzbrukt kaša- lotiem ar kuģa durkli! Kur gan tas dzirdēts?

— Pagaidiet, Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo sacīja. — Es jums parādīšu tādas medības, kādas droši vien vēl neesat redzējis. Nekādu žēlastību šiem asinskārajiem dzīvniekiem! Tiem ir tikai rīkles un zobi!

Rīkles un zobi! Labāku raksturojumu nevar iedomāties šiem lielgalvainajiem kašalotiem, kuru garums reizēm pārsniedz divdesmit piecus metrus. Galva šim vaļveida dzīvniekam ir trešdaļas ķermeņa garuma. Bezzobu valim ir tikai ragvielas plāksnītes -— vaļu «bārda» pie augšējā žokļa, kamēr kašalots daudz labāk apbruņots, tam mutē ir divdesmit pieci divdesmit centimetrus gari, lieli, smaili, divas mārciņas smagi zobi. Milzīgās galvas augšējā daļā un skrimšļu sašķērsotos iedobumos atrodas trīs vai četri simti kilogramu vērtīgas eļļas, ko sauc par spermacetu.

Nezvēru bars nāca arvien tuvāk. Vaļus pamanījuši, tie sagatavojās uzbrukumam. Jau iepriekš bij paredzama kašalotu uzvara — ne vien tāpēc, ka tiem uzbrukumam labāki līdzekļi nekā rāmajiem vaļiem, bet arī tāpēc, ka viņi var ilgāk uzturēties zem ūdens, neiznirstot augšā ieelpot gaisu.

Bij pats beidzamais laiks steigties vaļiem palīgā. «Nau- tils» ienira ūdenī. Konsels, Neds Lends un es novietojāmies pie salona iluminatoriem. Kapteinis Nēmo nostājās pie stūres, lai vadītu savu kuģi kā īstu iznīcināšanas mašīnu. Es tūliņ samanīju skrūves spēcīgo darbību, un mēs lielā ātrumā devāmies uz priekšu.

Kad «Nautils» piebrauca, cīņa starp vaļiem un kašalotiem bij jau sākusies. Kuģis turējās tādā virzienā, lai sašķeltu kašalotu baru. Sākumā tie neko neuztraucās par jauno nezvēru, kas iejaucās cīņā. Bet drīz vien tiem bij jādomā, kā izvairīties no tā cirtieniem.

Kas tā bij par cīņu! Pat Neds Lends sajūsmā sita plaukstas. «Nautils» viss bij pārvērties briesmīgā harpūnā, ko svieda kapteiņa roka. Kuģis triecās šiem gaļas blāķiem virsū un pāršķēla tos citu pēc cita, pamezdams aiz sevis sašķaidītos nezvēru ķermeņus. Briesmīgos astu triecienus pret sāniem tas nejuta, vēl mazāk tiešos uzbrukumus. Vienu kašalotu nobeidzis, tas traucās pret otru, griezās riņķī, lai neļautu upurim izbēgt, savam vadītājam paklau-'

slgs, skrēja uz priekšu un atpakaļ, ienira dzelmē, kad kašalots iepeldēja dziļāk, dzinās tam pakaļ ūdens virspusē, triecās tam virsū gan taisni, gan sāniski, pārgrieza vai sašķaidīja to un visos virzienos un visādā ātrumā durstīja ar savu drausmīgo durkli.

Kas tas bij par slaktiņu! Kas par troksni ūdens virspusē! Kā svilpa un stenēja šie pārbiedētie dzīvnieki! Šos citkārt tik rāmos ūdeņus viņu astes sakūla veselos viļņu vālos.

Veselu stundu ilga šis homēriskais slaktiņš, kur ka- šaiotiem nebij glābiņa. Vairākkārt, sapulcējušies pa desmit, tie mēģināja sašķaidīt «Nautilu» ar savu smagumu. Pa salona iluminatoriem bij redzamas viņu milzīgās, zobu pilnās rīkles un drausmīgās acis. Neds Lends vairs nevarēja savaldīties, viņš draudēja tiem un lādējās. Bij dzirdams, ka tie pieķērās mūsu kuģim kā suņi, kas uzbrūk meža cūkai. Bet «Nautils», spēcīgās skrūves trenkts, viņus izkliedēja, notrieca dzelmē vai izmeta augšup ūdens virspusē, nejuzdams ne viņu triecienus, ne milzīgo svaru.

Beidzot sablīvētā kašalotu masa bij izkliedēta, ūdens atkal norima. Es jutu, ka mēs paceļamies virs ūdens līmeņa. Lūka tika atvērta, un mēs steidzāmies uz klāja.

Viss ūdens bij noklāts ar sašķaidītiem ķermeņiem. Visšausmīgākā eksplozija ar tādu spēku nebūtu saplosījusi, sadragājusi un saskaldījusi šīs milzīgās gaļas masas. Mēs braucām starp šiem lielajiem ķermeņiem ar zilganām mugurām un balsnējiem, briesmīgi caurdurtajiem vēderiem. Daži izbiedēti, bēgoši kašaloti vēl bij redzami pie apvāršņa. Ūdens vairāk jūdžu visapkārt bij gluži sarkans, un «Nautils» brauca pa asins jūru.

Kapteinis Nēmo iznāca pie mums.

—   Nu, meistar Lend?

—   Ko lai saku, kapteiņa kungs, — kanādietis nomierinājies atbildēja. — Tas patiešām ir drausmīgs skats. Bet es neesmu miesnieks, es esmu mednieks; tas te bij tikai slaktiņš.

—   Kaitīgu dzīvnieku slaktiņš, — kapteinis atbildēja, — un «Nautils» nebūt nav miesnieka duncis.

—   Man tomēr labāk patīk mana harpūna, — kanādietis atteica.

—   Katram savs ierocis, — kapteinis piezīmēja, cieši pavērdamies Nedā Lendā. . ,

Es baidījos, ka kanādietis sapīkumā neizdara kādu pārsteidzību, kurai varētu būt ļaunas sekas. Bet dusmas viņam aizmirsās, ieraugot kādu vali, kuram «Nautils» patlaban piebrauca klāt.

Dzīvnieks nebij paguvis izbēgt no kašalotu zobiem. Es pazinu dienvidjūru vali ar plakanu galvu un gluži melnu. Nabaga dzīvnieks ar pārkostu vēderu gulēja uz sāniem un bij beigts. Viņa sakropļoto spuru galā bij pieķēries kāds mazulis, kuru valim nebij laimējies izglābt no nāves. No mātītes vaļējās mutes ūdens burbuļodams plūda kā strautiņš pa ragvielas bārdu.

Kapteinis Nēmo virzīja «Nautilu» cieši klāt beigtajam dzīvniekam. Ar izbrīnu es redzēju, ka divi kuģa matroži uzkāpa uz vaļa sāniem un izspieda no viņa zīdekļiem visu pienu, kas tur bij iekšā, — pavisam divas vai trīs mucas.

Kapteinis pasniedza man tasi šā vēl gluži siltā piena. Es nevarēju atturēties, neizrādījis riebumu pret tādu dziru. Viņš apgalvoja, ka piens esot garšīgs un ne ar ko neat- šķiroties no govs piena.

Es nobaudīju un piekritu kapteiņa atziņai. Tas tātad bij ļoti noderīgs papildinājums mūsu pārtikas krājumiem, jo tā sviests vai siers varēs sniegt patīkamu pārmaiņu mūsu ikdienas ēdienos.

Tajā dienā es nomanīju, ka Neda Lenda attieksme pret kapteini kļūst arvien ļaunāka un ļaunāka, tāpēc apņēmos vērīgi uzmanīt kanādieša nodomus un izturēšanos.

## XIII. LEDUS VALSTĪBA

Atkal «Nautils» devās savā negrozāmajā virzienā uz dienvidiem. Ar lielu ātrumu kuģis virzījās pa piecdesmito meridiānu. Vai gan tas gribēja aizsniegt polu? Es tam neticēju, jo līdz šim visi mēģinājumi aizsniegt šo vietu uz zemeslodes taču bij beigušies bez panākumiem. Ari laiks jau bij labi paritējis uz priekšu, jo 13. marts antar- ktiskajos apvidos sakrīt ar 13. septembri ziemeļu apgabalos un ar to sākas ekvinokcijas — dienas un nakts viengaruma periods.

14. martā es uz 55° platuma pamanīju pirmos ledus — vienkāršus zilgana ledus blāķus, divdesmit un divdesmit piecu pēdu augstus; tie izveidoja blīvējumus, ap kuriem bangoja okeāna viļņi. «Nautils» visu laiku turējās virs ūdens. Neds Lends bij jau zvejojis arktiskajās jūrās, tāpēc peldošie ledus kalni viņu nebūt nepārsteidza. Mēs ar Konselu tos gan apbrīnojām pirmo reizi. Dienvidu pusē gar apvārsni stiepās žilbinoši balta svītra. Angļu vaļu mednieki to iesaukuši par «ice-blink»[15]. Lai cik biezi ir mākoņi, tie to nespēj aizslēpt. Šī baltā svītra vēstī milzīgu ledus lauku tuvumu.

Tiešām, drīz vien jau parādījās daudz lielāki ledus blāķi, kuru mirdzums mainījās atkarībā no kaprīzās miglas. Daži no tiem bij ar zaļām, līkumotām, it kā sērskābā vara rievotām cīpslām, citi atkal saules caurspīdēti kā milzīgi ametista gabali. Daži atstaroja gaismu savu kristālu tūkstoš šķautnēs. Citi atplaiksnījās kaļķakmens spilgtās nokrāsās kā būvmateriāls, kura pietiktu veselas marmora pilsētas uzcelšanai.

Jo tālāk mēs braucām uz dienvidiem, jo vairāk sastapām šīs peldošās salas. Tūkstošiem polārputnu mājoja uz tām. Tur bij vētras putni, dūnu putni un garlakas, kas mūs apdullināja ar saviem brēcieniem. Daži no tiem «Nautilu» noturēja par kāda beigta vaļa ķermeņi — tie atlaidās nomesties uz tā un knābāja kuģa skanošās plāksnes.

Šajā ceļojumā starp lediem kapteinis Nēmo bieži uzturējās uz klāja. Uzmanīgi viņš vēroja šos vientulīgos apvidus. Dažreiz es redzēju tā mierīgo skatienu spēji aizliesmojamies. Vai gan šajās cilvēkam nepieejamās polārjūrās viņš jutās kā savās mājās un kā visu šo neizmērojamo plašumu valdnieks? Varbūt. Bet runāt viņš nekā nerunāja. Stāvēja nekustēdamies un atguvās tikai tad, kad pamodās pieraduša jūrnieka instinkti. Pats veikli vadīdams «Nautilu», viņš izvairījās no sadursmēm ar ledus masām, starp kurām dažas bij vairāk jūdžu garas un septiņdesmit līdz astoņdesmit metru augstas. Bieži vien viss apvārsnis likās pilnīgi aizsprostots. Ap sešdesmito platuma grādu nevienas spraugas ledū vairs nevarēja saskatīt. Tomēr kapteinis Nēmo pārmeklēja rūpīgi un ikreiz atrada kādu šauru plaisu, kurā drošsirdīgi devās iekšā, labi zinādams, ka aiz kuģa tā tūliņ aizvērsies.

Un tā, šīs veiklās rokas vadīts, «Nautils» izkļuva cauri visiem lediem, kurus sajūsminātais Konsels pēc formas vai lieluma sašķiroja vairākās grupās: aisbergi jeb ledus kalni, ledus lauki, dreifējošais ledus, pakledus — salauzītais ledus, drumslainais ledus apaļos gabalos un slaidās strēlās-.

Temperatūra bij diezgan zema. Termometrs ārpusē rādīja divus vai trīs grādus zem nulles. Bet mēs bijām ģērbušies siltos roņu vai kotikādas kažokos. Elektrisko aparātu apsildītās «Nautila» iekšējās telpas bij pietiekami siltas vislielākajā aukstumā. Taču pietika jau tikai nolaisties dažus metrus zem ūdens līmeņa, lai atrastu viegli paciešamu temperatūru.

Pirms diviem mēnešiem mēs šajos platuma grādos būtu pieredzējuši nebeidzamu dienu, bet patlaban nakts jau bij divi trīs stundas gara, un vēlāk šajos pola apvidos iestāsies nepārtraukta tumsa.

15.  martā mēs pabraucām garām paralēlei, uz kuras atrodas Jaunšetlenda un Dienvidkorneju salas.

16.  martā ap astoņiem rītā uz piecdesmit piektā meridiāna «Nautils» pārbrauca pāri dienvidu polārajam lokam, Ledus mūs ieslēdza no visām pusēm un aizsprostoja apvārsni. Tomēr kapteinis Nēmo spraucās cauri spraugām citai pēc citas un turpināja ceļu vēl tālāk.

—   Uz kurieni īsti viņš dodas? — es jautāju.

—   Uz priekšu, — Konsels atbildēja. — Tomēr, kad tālāk vairs nebūs iespējams, viņš apstāsies.

—   Nu, par to es negalvoju, — es iebildu.

Atzīstos vaļsirdīgi, ka šī dēkainā ekskursija man ārkārtīgi iepatikās. Nevaru pasacīt, cik ļoti mani aizgrāba jauno apvidu brīnišķais skaistums. Ledus bij izveidojies viskrāšņākajās formās. Vietām tas bij sagrupējies it kā kāda austrumnieku pilsēta ar neskaitāmām mošejām un minaretiem, citur kā zemestrīces sagrauta un gruvešos pārvērsta pilsēta. Nemitīgi mainīgas ainavas, slīpo saules staru apmirdzētas vai arī pelēkas miglas un sniega putekļu aizklātas. Un tad pēkšņi no visām pusēm atskanēja sprādzienu troksnis, sabruka un nogruva veseli ledus kalni, pie tam ainavas mainījās kā fantastiska gaismas caurstrāvota milzu panorāma.

Kad «Nautils» uz brīdi iegrima, lai izvairītos no kSdā nogruvuma, visi šie trokšņi zem ūdens bij dzirdami drausmīgi spalgi, bet lejup šļūdošās ledus masas bīstami saviļņoja ūdeni līdz pašiem okeāna dziļumiem. «Naiitilu» šūpoja un svaidīja kā trakojošu elementu varā pamestu kuģi. Bieži vien, neredzēdams nekādu izeju, es iedomājos, ka nu mēs esam cietumnieki uz visiem laikiem, bet, instinkta vadīts, kapteinis Nēmo pēc vismazākajām pazīmēm ikreiz atrada kādu jaunu spraugu. Nekad viņš nekļūdījās, novērodams sīkās, zilganās ūdens svītras ledus laukos. Tad es vairs nešaubījos, ka viņš ar savu «Nautilu» jau agrāk apbraukājis šīs antarktiskās jūras.

Taču 16. martā ledus galīgi aizšķērsoja mums ceļu. Tas vēl nebij mūžīgais ledus, bet aukstuma cieši sasaldēti ledus lauki. Tomēr kapteini Nēmo arī šis šķērslis neaizturēja — ar šausmīgu spēku «Nautils» devās ledus laukos. Kā ķīlis tas šķēla pušu kraukstošo, trauslo masu. Tas bij it kā bezgalīga spēka triekts senatnes tarāns. Augstu gaisā uzmestās ledus drumslas kā krusa bira ap mums. Vienīgi ar savu paša dzinējspēku kuģis izlauza sev brīvu ceļu. Dažreiz, inerces dzīts, tas uzskrēja virs ledus un salauza to ar savu svaru, citreiz atkal, paslīdis zem ledus, ļodzīdamies saplēsa to slaidās šķeltnēs.

Tajās dienās mūs bij apsēdušas visādas kļūmes. Gadījās tik bieza migla, ka pat klāju no viena gala līdz otram nevarēja pārredzēt. Vēji mainīdamies plosījās no visām apvāršņa pusēm. Sniegs sagūla uz klāja tik cietiem slāņiem, ka to nācās nokapāt ar kapļiem. Piecu grādu salā «Nautils» no ārpuses pavisam apledoja. Buru kuģis te nekur netiktu uz priekšu, jo visas tā buras un rājas apledotu.

Tikai bez ogļu kurināmā, vienīgi elektriskā motora dzīts, bezburu kuģis varēja iedrošināties doties šajos polārajos apgabalos.

Šādos apstākļos barometrs vienmēr stāvēja ļoti zemu. Uz kompasa rādījumiem vairs nevarēja palaisties. Līdzsvaru zaudējusī adata svaidījās pavisam pretrunīgi, jo vairāk tuvojāmies magnētiskajam polam, kurš nebūt nesakrīt ar zemeslodes dienvidpolu. Pēc Hanstena aprēķina, dienvidpols atrodas apmēram uz 70° platuma un 130° garuma, bet, pēc Diperē apgalvojuma, — uz 135° garuma un 70° 30' platuma. Nācās pārnest kompasu dažādās vietās uz kuģa un tad ņemt vidējos rādījumus. Daudzreiz vajadzēja ņemt palīgā arī lāgu, lai aprēķinātu nobraukto ceļu, bet tas bij visai nedrošs līdzeklis, jo kuģa kurss izlocījās pa līkumotām līnijām un pieturas punkti mainījās nemitīgi.

Beidzot, 18. martā, pēc divdesmit veltiem izlaušanās mēģinājumiem «Nautils» palika stāvam galīgi iestrēdzis. Tie vairs nebij ne ledus lauki, nē ledus blāķi, bet bezgalīga, nekustīga citcitā sablīvētu ledus kalnu grēda.

—   Ledus! Sastrēgums! — kanādietis teica.

Es saprotu, ka kanādietim, tāpat kā visiem polārajiem jūrniekiem, kas te bij ieradušies pirms mums, tas bij nepārvarams šķērslis. Ap pusdienas laiku saule uz mirkli parādījās pie debesīm; kapteinis pēc diezgan rūpīga mērījuma aprēķināja, ka mēs atrodamies uz 51° 30' garuma un 67° 39' dienvidu platuma. Tā jau bij ļoti tāla vieta antarktiskajos apvidos.

Klaja jūra vairs nekur nebij saskatāma. Zem «Nautila» durkļa pletās plašs, paugurains klajums ar salauzītiem, lieliem ledus gabaliem, ar spocīgi veidotām ledus šķeltnēm, gluži kā upes virspusē īsi pirms ledus iešanas, tikai daudz milzīgākos apmēros. Vietvietām divi simti pēdu augstu gaisā slējās virsotnes ar smailiem galiem, tālāk — stāvas klintis ar asām smailēm pelēksnējā krāsā, kurās kā milzu spogulī atspīdēja miglas aizplīvurotas saules retie stari. Un pār visu šo tuksnesīgo apvidu bij drausmīgs klusums, ko tikai lāgu lāgiem iztrauca kāda vētras putna vai dūnu pīles spārnu šalkoņa. Te viss likās apledojis, arī skaņa.

«Nautilam» tomēr pārgalvīgajā gaitā nācās apstāties šo ledus kalnu priekšā.

—   Profesora kungs, — Neds Lends man kādu dienu teica, — ja jūsu kapteinim tomēr izdosies aizkļūt tālāk…

—   Un tad?

—   Tad viņš ir patiešām apbrīnojams cilvēks.

—- Kāpēc, Ned?

—   Tāpēc, ka nevienam nav iespējams izlauzties cauri šim ledus sastrēgumam. Jūsu kapteinis var daudz ko, bet — velns lai parauj! — par dabu stiprāks nav neviens. Kur tā novilkusi robežu, tur jāapstājas gribot negribot.

—   Tā tas ir, Ned Lend. Tomēr man gribētos redzēt, kas slēpjas aiz šiem ledus kalniem. Tāda siena mani visvairāk uzbudina.

—   Profesora kungam taisnība, — Konsels teica. — Sienas izdomātas tikai tāpēc, lai kaitinātu zinātņu vīrus. Vispār tās ir pilnīgi liekas.

—   Na! — kanādietis atsaucās. — Kas aiz šiem ledus kalniem atrodas, tas sen zināms.

—   Kas tad? — es apvaicājos.

Ledus! Sastrēgums! — kanādietis teica.

—   Ledus un tikai ledus!

—   Jūs, Ned, par to esat pārliecināts, — es teicu, — es turpretī — ne. Un tāpēc es pats gribētu redzēt.

-— Nu, profesora kungs, — kanādietis atbildēja, — no tādas iedomas jums gan nāksies atteikties. Pietiek jau ar to, ka esat aizkļuvuši līdz ledus sablīvējumam, tālāk netiksiet ne jūs, ne jūsu kapteinis Nēmo, ne viņa «Nautils». Un, vai nu viņš to grib, vai ne, mēs griezīsimies atpakaļ uz ziemeļiem, pareizāk sakot, uz godīgu ļaužu apdzīvotām zemēm.

Man bij jāatzīst, ka Nedam Lendam taisnība. Tā kā kuģi nav būvēti braukšanai starp ledus kalniem, tad pie šāda sablīvējuma tiem jāapstājas.

Patiešām, neskatoties uz visām pūlēm un mēģinājumiem sašķelt ledus blāķus, «Nautils» bij spiests palikt mierā. Parasti jau tā ir, ja kāds nevar tikt tālāk uz priekšu, tad viņam jāgriežas atpakaļ pa paša nobraukto ceļu. Bet mums bij tikpat neiespējami griezties atpakaļ kā tikt uz priekšu, jo visas plaisas aiz mums bij aizvērušās, un, ja «Nautils» paliktu uz vietas, arī tas iesaltu ledū.

Ap diviem naktī mēs jau kaut ko tādu piedzīvojām: kuģa sienas apbrīnojami ātri pārvilkās ar gāles kārtu. Man jāatzīstas, ka kapteinis Nēmo rīkojās pārāk neuzmanīgi.

Es patlaban biju izgājis uz klāja. Kapteinis, kas jau labu laiku bij novērojis apkārtni, man sacīja:

—   Nu, profesora kungs, ko jūs tagad domājat?

—   Es domāju tā, ka mēs esam ieslēgti.

—   Ieslēgti? Kā jūs to saprotat?

■— Ka mēs vairs nevaram virzīties ne uz priekšu, ne atpakaļ, ne uz labo, ne uz kreiso pusi. Manuprāt, to parasti mēdz saukt par «ieslēgti».

—   Tātad jūs, Aronaksa kungs, domājat, ka «Nautilam» nav iespējams izkļūt no šejienes?

—   Liekas gan, ka grūti, jo ir jau vēls gadalaiks, uz ledus uzlūšanu vai izklīšanu nevaram cerēt.

—    Ak, profesora kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja ironiski, — jūs vienmēr paliekat tas pats! Jūs redzat tikai kavēkļus un šķēršļus. Tomēr es apgalvoju jums, ka «Nautils» ne tikai izkļūs laukā no šejienes, bet brauks vēl tālāk.

—   Vēl tālāk uz dienvidiem? — es vaicāju, cieši norau- dzīdamies kapteinī,

Ja «Nautils» paliktu uz vietas, tas iesaltu ledū.

—   Jār profesora kungs. Mēs braucam uz polu.

—    Uz polu! — es iesaucos, nevarēdams apslēpt savu neticību.

—    Jā, — kapteinis atbildēja. — Uz dienvidpolu, uz to līdz šim nepazīstamo punktu, kur krustojas visi zemeslodes meridiāni. Jūs zināt, ka es ar «Nautilu» daru visu, kas man ienāk prātā.

Jā! To es zināju. Es pazinu šo līdz neprātam pārdrošo cilvēku. Bet pārspēt visus tos kavēkļus, kuri te vēl daudz lielāki nekā pie ziemeļpola, ko nav sasnieguši pat visdrošākie jūrnieki! Vai tā nav gluži ārprātīga iedoma?

Man pat ienāca prātā apvaicāties kapteinim Nēmo, vai viņš jau nav kādreiz bijis pie dienvidpola, ko neviena cilvēka kāja vēl nav skārusi.

—    Nē, profesora kungs, — viņš man atbildēja, — mēs to atklāsim abi kopā. Kur citiem nelaimējās, man laimēsies! Nekad vēl es ar savu «Nautilu» neesmu bijis tik tālu dienvidpola jūrās, bet es jums atkārtoju: mēs brauksim vēl tālāk.

—    Es gribētu jums ticēt, kapteiņa kungs, — es iebildu mazliet ironiski. — Teiksim, es ticu jums! Tātad tikai dosimies uz priekšu! Nekādi kavēkļi mūs nevar aizturēt! Salauzīsim šos ledus kalnus! Uzspridzināsim tos gaisā, bet, ja ledus kalni nepadosies, pieliksim «Nautilam» spārnus, lai pārlido tiem pāri!

—    Tiem pāri, profesora kungs? — kapteinis Nēmo lēni atkārtoja. — Kāpēc pāri, ja mēs varam arī pa apakšu?

-— Pa apakšu! — es iesaucos.

Un piepeši man atausa jausma par kapteiņa nodomiem. Nu es sapratu. «Nautila» apbrīnojamās spējas viņš domāja izlietot arī šajā pārcilvēciskajā pasākumā.

—    Es redzu, profesora kungs, ka mēs sākam mazliet saprasties, — kapteinis teica un it kā pasmaidīja. — Jūs redzat tikai iespēju, es turpretim esmu pārliecināts par šā pasākuma pilnīgu izdošanos. Kas nav iespējams parastam kuģim, tas «Nautilam» viegli veicams. Ja pie pola atrodas kontinents, «Nautils» piebrauks un apstāsies pie tā. Bet, ja tur ir brīva jūra, tas nokļūs līdz pašam polam.

—    Ir jau pareizi, — es atbildēju, kapteiņa loģikas savaldzināts. •— Ja jūras virspuse ar ledus kārtu pārklāta, tās dziļumi ir brīvi pēc tā vispārējā likuma, ka jūras ūdens blīvums stāv tiešā sakarā ar temperatūru virs sasalšanas grāda. Ja gluži nemaldos, tad ūdenī nogrimušo

ledus slāņu daļas attiecas pret virsūdens daļu kā četri pret vienu,

—    Apmēram tā, profesora kungs. Pret katru pēdu virs ūdens tāds ledus kalns iegrimst zem tā ar trim. Tātad, ja šie ledus kalni virs ūdens nepaceļas pāri simt metriem, zem līmeņa tie arī nenogrimst vairāk par trīs simti. Un ko gan «Nautilam» nozīmē šie trīs simti metru?

—   Nekā, kapteiņa kungs.

—   Tas spēj nonirt vēl dziļāk ūdens slāņos, kur ūdens temperatūra ir vienāda, un tur pilnīgi bez bažām pārlaist trīsdesmit vai četrdesmit grādu aukstumu ūdens virspusē.

—   Pareizi, ļoti pareizi, kapteiņa kungs, — es teicu gluži sajūsmināts.

—   Vislielākās grūtības ir tās, — kapteinis Nēmo teica, — vairāk dienu palikt zem ūdens un neatjaunot «Nautila» gaisa krājumu.

—   Tikai tas! — es izsaucos. — «Nautilam» taču ir lieli papildu rezervuāri. Ja tos piepildām ar gaisu, tad mums ir uzkrāts nepieciešamais skābekļa daudzums.

—   Jauki izdomāts, Aronaksa kungs, — kapteinis atbildēja smaidīdams. — Bet, lai jūs vēlāk neapvainotu mani pārgalvībā, es gribu jau iepriekš pateikt savus iebildumus.

—   Ko jūs vēl varētu iebilst?

—   Tikai vienu. Ja ap dienvidpolu ir jūra, tad ļoti iespējams, ka tā viscaur pārklāta ar ledu un ka mums nemaz nav iespējams pacelties ūdens virspusē.

—   Lai arī tā, kapteiņa kungs. Bet jūs aizmirstat, ka «Nautilam» ir durklis, ar kuru tas iespēj pa diagonāli pāršķelt ledus segu.

—   Skat, profesora kungs! Šodien jūs esat asprātīgs!

—    Un tad, kapteiņa kungs, — es runāju tālāk, arvien vairāk sajūsminādamies, — kāpēc dienvidpola apkārtnē lai neatrastos brīva jūra tāpat kā pie ziemeļpola? Aukstuma pols un ģeogrāfiskie poli nesakrīt ne dienvidu, ne ziemeļu puslodē, un, kamēr vēl nav pierādīts pretējais, varam iedomāties, ka šajos divos zemeslodes galējos punktos atrodas vai nu kontinents, vai no ledus brīva jūra.

—   Arī es domāju tāpat, Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja. — Tikai es jums aizrādīšu, ka, līdz šim tā apstrīdējuši manu projektu, jūs tagad atkal minat tik daudz pierādījumu man par labu,

Kapteinim Nēmo bij taisnība. Es itin kā gribēju pārspēt viņu drosmē! Es galu galā biju tas, kas viņu vilināja uz dienvidpolu! Es gribēju viņu pārspēt, es aizsteidzos viņam priekšā!… Un tomēr es biju tikai naivs ģeķis! Kapteinis Nēmo daudz labāk zināja visus iebildumus par un pret šajā jautājumā; tagad viņš uzjautrinājās, redzot, ka arī mani spārno ilgas redzēt neiespējamo.

Tomēr viņš nezaudēja laiku. Pēc dotās zīmes tūliņ ienāca kapteiņa palīgs. Abi viņi steigšus pārmainīja dažus vārdus savā nesaprotamajā valodā, un, vai nu tāpēc, ka iepriekš jau iepazīstināts, vai arī tāpēc, ka šo plānu turēja par pilnīgi izpildāmu, palīgs neizrādīja nekāda pārsteiguma. Bet, lai cik liela bij viņa aukstasinība, Konselam tā nebij mazāka, kad es pastāstīju par mūsu nodomu aizsniegt dienvidpolu. «Kā profesora kungam tīk,» — tāda bij krietnā puiša atbilde, ar to man bij jāapmierinās. Bet, kad runāju ar Nedu Lendu, es redzēju, ka tā pleci vēl nekad tik augstu nebij sarāvušies.

—   Redzat, profesora kungs, — viņš teica, — man ir žēl jūs un kapteiņa Nēmo.

—   Bet mēs taču braucam uz polu, meistar Ned Lend.

—   Iespējams tikai, ka to nekad neredzēsiet.

Un viņš aizgāja uz savu kajīti — «lai nesataisītu kādas nepatikšanas», kā viņš noteica.

Pa to laiku jau bij sākusies sagatavošanās uz šo pārdrošo mēģinājumu. «Nautila» sūkņi ar vislielāko spiedienu pildīja rezervuāros gaisu. Ap pulksten četriem kapteinis Nēmo paziņoja man, ka klāja lūka tiks noslēgta. Es vēl pametu pēdējo skatienu uz ledus sablīvējumu, kuru patlaban taisījāmies pievārēt. Laiks bij skaidrs, gaiss diezgan tīrs, temperatūra divpadsmit grādu zem nulles, bet, tā kā vējš bij norimis, tad gaiss nelikās tik salts.

Kādi desmit vīri izkāpa uz «Nautila» klāja un, ar kapļiem strādādami, drīz atbrīvoja kuģi no ledus. Puslīdz viegli veicams darbs, jo jaunais ledus samērā vēl bij plāns. Tad mēs visi atkal nogājām kuģa iekštelpās. Visi rezervuāri tika pieplūdināti ar ūdeni zem kuģa peldlīnijas. Tūliņ arī «Nautils» sāka ienirt ūdenī.

Es biju apsēdies salonā kopā ar Konselu. Pa vaļējiem iluminatoriem mēs varējām aplūkot dienvidpola jūras dzīles. Termometrs sāka celties. Manometra rādītājs sāka svērties atpakaļ.

Kā jau kapteinis Nēmo iepriekš bij teicis, trīs simti metru lielā dziļumā mēs braucām zem izlīkumotiem iedus slāņiem. Bet «Nautils» ienira arvien dziļāk. Patlaban tas bij jau astoņi simti metru zem jūras līmeņa. Ūdens virspusē termometrs rādīja divpadsmit grādu, te tikai vairs vienpadsmit. Vairāk nekā par grādu temperatūra jau bij kāpusi. Nebūs vēl sevišķi jāpiemin, ka ar īpašiem aparātiem apkurinātā «Nautila» iekšējās telpās siltums bij daudz lielāks. Kuģis tika virzīts ar vislielāko noteiktību.

—   Ja profesora kungs atļauj, es teikšu, ka viņš tomēr izkļūs cauri, — Konsels sacīja.

—   Bez šaubām, — es atteicu pilnīgi pārliecināts.

Pa šo pilnīgi brīvo ūdens klaju «Nautils» brauca tiešā virzienā uz dienvidpolu, nenovērsdamies no piecdesmit otrā meridiāna. No 67° 30' līdz 90° vēl palika divdesmit un divarpus platuma grāda jeb mazliet vairāk nekā pieci simti ljē. «Nautils» brauca caurmērā sešas jūdzes stundā — tātad ar ātrvilciena straujumu. Ja kuģis to izturētu, tad četrdesmit stundās mēs būtu pie dienvidpola.

Naktī mēs ar Konselu, jaunās ainavas savaldzināti, ilgu laiku palikām pie salona iluminatora. Jūra visapkārt bij gaiši pārredzama mūsu elektriskā prožektora gaismā. Tomēr tā izrādījās pilnīgi tuksnesīga. Nevienas zivs neredzēju šajos ūdeņos zem ledus blīvas. Tās izlieto šo spraugu tikai izejai no antarktiskā okeāna uz brīvajām polāro apgabalu jūrām. Mēs braucām ļoti ātri. Tas bij nomanāms no kuģa garā tērauda korpusa trīsām.

Ap diviem rītā es likos pāris stundu nogulējies. Konsels mani uzmodināja. Iedams pa gaiteņiem, es nesastapu kapteini Nēmo, tāpēc nodomāju, ka viņš ir stūrmaņa kabīnē.

Otrā rītā, 19. martā, es atkal jau biju savā vietā pie salona iluminatora. Elektriskā laga rādīja, ka «Nautila» ātrums pamazinājies. Redzams, tas lēnām cēlās augšup, pamazām iztukšodams savus rezervuārus.

Sirds man pukstēja strauji. Vai mēs izcelsimies jūras virspusē ieelpot svaigu gaisu?

Nē! Spējš trieciens man lika saprast, ka esam atdūru- šies pret ledus slāņu biezo, iegrimušo daļu. Patiešām mēs, jūrnieku valodā runājot, bijām atdūrušies pret «dibenu» — tikai vārda otrajā nozīmē .un pie tam trīs tūkstoši pēdu lielā dziļumā. Tātad virs mums bij četri tūkstoši pēdu biezs ledus, no kura tūkstoš pēdu tas pacēlās virs līmeņa.

Durvis atvērās, un kapteinis Nēmo parādījās tajās.

Tātad ledus še bij vēl biezāks nekā tur, kur mēs ienirām. Tas nebij nekāds iepriecinošs atklājums.

Tajā dienā «Nautils» vēl vairāk reižu mēģināja pacel-^ ties, bet ikreiz atdūrās pret ledus sienām, kuras aizšķērsoja eju augšup. Pret tām viņš dažkārt atsitās pat deviņi simti metru dziļumā, no kā varēja spriest, ka ledus biezums ir tūkstoš divi simti metru, no kuriem trīs simti metru pace|as virs ūdens līmeņa. Tātad še ledus jau bij divreiz biezāks nekā tur, kur «Nautils» ienira zem ūdens.

Es rūpīgi atzīmēju katras vietas dziļumu un tādā kārtā ieguvu visu šo zemūdens slāņu pārskatāmu izloka līniju.

Vakarā nekāda pārmaiņa nebij manāma mūsu apkārtnē. Tāds pats ledus četri simti un pieci simti metru dziļumā. Manāms gan, ka tas kļūst plānāks, bet kas zina, cik biezs tomēr vēl bij slānis starp mums un okeāna virspusi!

Pulkstenis bij astoņi. Jau pirms četrām stundām pēc ikdienas paraduma vajadzēja atjaunot «Nautila» gaisa krājumus. Tomēr es vēl nejutu skābekļa trūkumu, lai gan kapteinis Nēmo nemaz nebij izlietojis savus papildu krājumus no rezervuāriem.

Bet miegs tajā naktī bij grūts. Pārmaiņus mani māca cerības un bailes. Vairāk reižu es atmodos. «Nautils» savā gaitā taustījās joprojām tālāk. Ap trim rītā es novēroju, ka ledus slānis iesniedzas vairs tikai piecdesmit metru dziļi. Simt piecdesmit pēdas mūs vēl šķīra no ūdens virspuses. Ledus sablīvējumi pamazām atkal izvērsās ledus laukos. Kalnu vietā nāca klajums.

Es vairs nenovērsu acis no manometra. Mēs nemitīgi cēlāmies augšup pa diagonāli, ieslīpi garām elektriskajā gaismā zibošam, mirdzošam ūdens līmenim. Ledus sastrēgums no augšas un tāpat no apakšas nolaideni kļuva plānāks. Ar katru jūdzi plānāks un plānāks.

Beidzot, neaizmirstamajā 19. martā ap sešiem no rīta, durvis atvērās un kapteinis Nēmo parādījās tajās.

— Mēs esam brīvā jūrā! — viņš teica.

## XIV. DIENVIDPOLS

Es tūliņ steidzos uz klāja.

Jā! Klaja jūra. Tikai šur un tur daži ledus gabali un peldoši aisbergi, tālumā plašs jūras klajš, gaisā milzums putnu, ūdenī neskaitāmas zivis visādās krāsās, sākot no spilgti zilas līdz olīvzaļai. Simtgrādu termometrs rādīja trīs grādus virs nulles. Te jau bij it kā pavasaris, salīdzinot ar to, kas palika aiz milzīgajām ledus masām, kuras vēl rēgojās pret apvārsni ziemeļu pusē.

—   Vai mēs esam pie pola? — es drebošu sirdi vaicāju kapteinim.

—   Es nezinu, — viņš atbildēja. — Pusdienas laikā pārliecināsimies, tad redzēsim.

—   Bet vai saule šodien vispār būs redzama? — es jautāju, vērodams pelēko debesi.

—   Man pietiks, ja tā parādīsies tikai uz acumirkli, — kapteinis atbildēja.

Apmēram desmit jūdžu no «Nautila» dienvidu pusē bij redzama kāda vientuļa, divi simti metru augsta saliņa. Mēs braucām tieši uz to, lai gan lēnām, jo šī jūra likās pilna ar zemūdens klintīm.

Pēc kādas stundas mēs jau bijām pie šīs saliņas. Divās stundās bijām apbraukuši tai apkārt. Krasta līnija tai varēja būt četras vai piecas jūdzes. Šaurs līcis to šķīra no kāda krietni liela sauszemes gabala, varbūt pat no kontinenta, kura lielums mums nemaz nebij apredzams. Šī zeme likās apstiprinām Mori hipotēzi. Šis amerikāņu inženieris savā laikā jau bij aprādījis, ka starp dienvidpolu un sešdesmito platuma grādu jūra pārklāta ar peldošiem, milzīgiem ledus blāķiem, kādi nekad nav sastopami Atlantijas okeāna ziemeļos. Tāpēc viņš secināja, ka dienvidu polārā loka zonā ir plaši sauszemes apvidi, jo ledus kalni nekad nerodas klajā jūrā, bet tikai pie zemju krastiem.

Pēc viņa aprēķiniem, ledus sablīvējums ap dienvidpolu izliecās lielā lokā ar četri tūkstoši kilometru diametru^

Baidīdamies uzskriet sēklī, «Nautils» apstājās trīs ka- beļtauvu attālumā no krasta, pār kuru pacēlās neredzēti krāšņi robotas klinšu kraujas. Laiva tika nolaista jūrā. Kapteinis, divi matroži ar instrumentiem, es un Konsels iekāpām laivā. Pulkstenis bij divi pēc pusnakts. Nedu Lendu es nebiju redzējis. Kanādietis droši vien nevēlējās atzīties, ka maldījies, neticēdams dienvidpola atrašanai.

Ar nedaudziem airu vēzieniem laiva jau bij pie krasta un apstājās sēklī. Es atturēju Konselu, kad viņš patlaban grasījās lēkt malā.

—   Kapteiņa kungs, — es teicu, — jums piekrīt gods pirmajam spert kāju uz šīs zemes.

Kapteinis Nēmo uzkāpa kādā slāvā klintī.

—   Jā, profesora kungs, — kapteinis Nēmo atbildēja. — Un, ja es nevilcinos izkāpt uz pola zemes, tad tikai tāpēc, ka neviena cilvēka kāju pēdas te nav atrodamas.

To teicis, viņš viegli nolēca smilkšainajā krastā. Sirds viņam pukstēja stiprā uztraukumā. Viņš uzkāpa kādā stāvā klintī virs neliela uzkalna un tur sakrustotām rokām, nekustēdamies, ar liesmainu skatienu likās paņemam savā varā šo dienvidpola zemi. Nostāvējis šādā ekstāzē minūtes piecas, viņš atgriezās pie mums.

—   Vai nevēlaties izkāpt, profesora kungs? — viņš man uzsauca.

Mēs ar Konselu izkāpām malā, pametuši abus matrožus turpat laivā.

Zeme visā plašajā apgabalā te bij iesarkana tufa, itin kā ar sadauzītu ķieģeļu drumslām nobērta. Visgarām to pārklāja lava, izdedži un pumeka drumslas. Acīm redzot, saliņa bij radusies vulkāniskā kārtā. Vietvietām vēl cēlās gaisā dūmu strūklas ar sēra smaku, kas liecināja, ka pazemes uguns vēl darbojas spēcīgi. Tomēr, pakāpies augstā kraujā, vairāk jūdžu plašā apkārtnē es neredzēju neviena vulkāna. Ir zināms, ka šajā antarktiskajā apvidū Džeimss Ross atradis uz simt sešdesmit septītā meridiāna un 77° 32' platuma divus darbīgus vulkānus — Erebusu un Teroru.

Šīs tuksnešainās zemes veģetācija man likās visai nabadzīga. Uz melnajām klintīm es saskatīju dažus ķērpjus no Unsnea melanoxantha sugas. Bez tam tur bij vēl kādi mikroskopiski augi, visprimitīvākās diatomejas krama vāciņos, gari, gaišsārti un tumšsarkani, ūdens izskaloti fukusi ar maziem peldpūslīšiem. Tā arī bij visa šejienes nabadzīgā augu valsts.

Viss krasts bij pārklāts ar dažādiem moluskiem, sīkiem gliemezīšiem — gan sirdsveida, gan gareniem, plēvainiem, starp citu — klio ar iegarenu ķermeni un divām ieapa- ļām lāpstiņām galvas vietā. Miljoniem te bij arī ziemeļu klio, trīs centimetri gari, kurus vaļi norij neskaitāmā daudzumā ar katru mutes paķērienu. Šie pievilcīgie spārnkāji, īsti jūras tauriņi, ņirbēja brīvajā ūdenī gar pašu krastmalu. No pārējiem zoofītiem uz šejienes jūras dibena izcilām bij redzami kokveidīgi koraļļi, kuri, pēc Džeimsa Rosa apgalvojuma, antarktiskajās jūrās atrodami pat tūkstoš metru lielā dziļumā, tad sīkās alcionas, šajā klimatā sastopamie jūras zirdziņi un jūras zvaigznītes pārklāja smilkti.

Gaisā dzīvības bi] pārpilnam.

Turpretim gaisā dzīvības bij pārpilnām. Skaļi brēkdami, šurp turp laidelējās tūkstošiem dažādu sugu putni. Citi, uz klintīm nometušies, bez bailēm noskatījās uz mums vai metās turpat pie kājām zemē. Tie bij pingvīni, viegli un veikli ūdenī, kur tos bieži samaina ar žiglajām makrelēm, bet smagi un pavisam neveikli uz sauszemes. Pūļos sametušies, tie tupēja nekustēdamies un klaigāja ķērkstošās balsīs.

Starp citiem putniem es tur novēroju arī bridēju sugas baltās šionas baložu lielumā, ar īsiem, konusveidīgiem knābjiem un sarkanu gredzenu ap acīm. Konsels samedīja šos putnus, jo no tiem, zināmā veidā pagatavotiem, iznāk garšīgs cepetis. Gaisā laidelējās ogļu melnie albatrosi, kuru spārnu izpletums sasniedz četrus metrus, — šos putnus pareizi dēvē par jūras vanagiem; milzīgie vētras putni ar līkiem spārniem, lielākie ienaidnieki roņiem, kuriem tie labprāt uzbrūk; mazās nirējpīles ar baltraibām mugurām un, beidzot, daždažādu pasugu vētras putni — bal- snēji, ar brūni apmargotiem spārniem, un zili, vienīgi tikai dienvidpola jūrās sastopami.

—   Tie ir tik eļļaini, — es teicu Konselam, — ka Fa- reru salu apdzīvotājiem vajadzīgs tikai deglis, lai tos aizdedzinātu.

—   Daudz netrūkst, — Konsels atteica, — un tie labi varētu aizvietot lampas! Nevar jau prasīt, lai daba tiem būtu pierīkojusi arī degli.

Pus jūdzi tālāk mēs ieraudzījām zemē izraktās pingvīnu ligzdas, līdzīgas alām, — tur putni dēja savas olas, no tām neskaitāmi putni laidās laukā. Vēlāk kapteinis Nēmo lika samedīt vairākus simtus šo putnu, jo viņu melnā gaļa ir ļoti garšīga. Viņu kliedzieni skan kā ēzeļa brēkšana. Šie putni ir zoss lielumā ar šīfera krāsas rumpi, baltu vēderu un citrondzeltenu svītru ap kaklu; tos var nosist vienkārši ar akmens sviedienu, jo bēgt tie nemaz nemēģina.

Migla necēlās, bet ap vienpadsmitiem saule arī vēl nebij parādījusies. Protams, tas uztrauca mani. Bez saules nekādi novērojumi nebij iespējami. Kā lai pārliecinās, vai mēs patiešām esam aizsnieguši polu?

Es atradu kapteini Nēmo, pret klinti atspiedušos, vērojam debesis. Likās, ka viņš ir uztraukts un nepacietīgi gaida. Bet ko lai iesāk? Sauli šis spēcīgais un drošais cilvēks tomēr tā nepārvaldīja kā jūru.

Arī ap pusdienas laiku saule vēl ne uz acumirkli nebij parādījusies. Nebij pat sazīmējama vieta, kur tā slēptos aiz miglas aizkariem. Un drīz vien šī migla izvērtās sniegā.

— Rīt, — kapteinis man vienkārši pateica, un, putenim virpuļojot, mēs atgriezāmies uz «Nautila».

Pa mūsu pastaigas laiku bij izvilkti tīkli, un es ar interesi aplūkoju izzvejotās zivis. No zemāku platuma grādu vētrainajiem ūdeņiem antarktiskajās jūrās patvērumu meklē dažādi klejotāji ūdens iemītnieki — protams, lai kļūtu par laupījumu vaļiem un roņiem. Es te atradu dažas balsnējas, zili svītrotas, adatainas, decimetru garas skrimšļu zivju sugas — dienvidpola platgalvjus, bez tam vēl antarktiskās himeras, trīs pēdas garas, ārkārtīgi slaidas un baltas, ar glumu, sudrabotu ādu, ieapaļu galvu, trijām muguras spurām un snuķveidīgu, mutes pusē saliektu purnu. Pamēģināju ari ēst to gaļu, bet man tā likās negaršīga, kamēr Konselam tā tūliņ ļoti iepatikās.

Putenis nenorima līdz pat otram rītam. Iziet uz klāja nebij iespējams. Sēdēdams salonā un atzīmēdams ekskursijas pieredzējumus, es dzirdēju vētras putnu un al- batrosu brēcienus — šie putni pat aukā laidelējās apkārt. «Nautils» vairs nestāvēja uz vietas — gar krastu tas vēl pabrauca jūdzes divpadsmit tālāk uz dienvidiem tajā krēslajā apvidū, kur saule redzama tikko paceļamies pār apvārsni.

Nākošajā dienā, 20. martā, sniegs vairs nesniga.. Aukstums bij mazliet pieņēmies. Termometrs rādīja divus grādus zem nulles. Migla cēlās gaisā, un es cerēju, ka šodien būs izdevība novērojumiem.

Kapteini Nēmo es vēl nebiju redzējis; abi ar Konselu mēs iesēdāmies laivā un devāmies malā. Zeme te tāpat bij vulkāniska. Visur redzama lava, izdedži un bazalts, bet krāteri, kas visu to bij izvirdis, neredzēja nekur. Tāpat kā saliņā, arī šajā polārzemē ņudzēja neskaitāmi putnu bari. Bet te jau viņi savā valstībā dalījās ar zīdītājiem, kuri labsirdīgām acīm skatījās uz mums. Tur bij dažādu sugu roņi — daži gulēja zemē izstiepušies, citi bij novietojušies uz peldošiem ledus gabaliem, citi patlaban devās ūdenī, citi rāpās laukā no turienes; cilvēku nekad neredzējuši, tie mums nepiegrieza ne mazākās vērības; es novērtēju, ka tur pietiktu medījuma vairākiem simtiem kuģu.

Bij tā ap astoņiem no rīta. Mums vēl atlika četras stundas laika līdz pusdienai. Es devos uz kādu plašu, dziļi granīta krastā iegrauzušos līci.

Cik tālu visapkārt sniedza mūsu skatieni, zeme un ledus klajumi bij pārklāti ar jūras zīdītājiem. Visvairāk te bij roņu. Viņi bij novietojušies grupās: tēviņi sargāja savu dzimtu, mātītes zīdīja savus mazuļus, bet lielākie bērni rāpoja jau drusku atstatāk. Šie zīdītāji pārvietojās, saraukdami ķermeni, nelieliem lēcieniem, diezgan neveikli izpalīdzēdamies ar neattīstītām spurām, kuras viņu tuvajam radiniekam lamantīnam kalpo kā īstas priekšķepas. Šie dzīvnieki ar lokanu mugurkaulu, tievu vidukli, īsu, gludu spalvu un pleznainām kājām savā īstajā elementā ir ūdenī, peld viņi apbrīnojami veikli. Arī atpūzdamies ūdenī un uz sauszemes viņi izlaižas īsti graciozā pozā.

Es aizrādīju Konselam, cik attīstītas un augstas šiem saprātīgajiem dzīvniekiem pieres. Atskaitot cilvēku, nevienam zīdītājam nav tik daudz smadzeņu vielas. Tāpēc arī roņus iespējams dresēt; tie ir viegli pieradināmi, un saskaņā ar citu zinātnieku secinājumiem esmu pārliecināts, ka zvejnieki tos iespētu izdresēt sev par veikliem palīgiem.

Lielākā daļa šo dzīvnieku gulēja uz klintīm vai smilktīs. Visvairāk tur bij parasto bezausu roņu — tie atšķiras no a ūsainajiem roņiem, kam diezgan izvirzītas ausis; es novēroju vairākas stenorhinus pasugas, trīs metrus garus, ar baltu spalvu, buldoga galvu, pa desmit zobiem katrā žoklī, četriem ilkņiem augšā un apakšā un diviem lieliem, liiij - veidīgiem priekšzobiem. Pa starpām tiem slīdēja jūras ziloņi ar īsiem, kustīgiem purniem, roņu pasugas milzeņi, divdesmit pēdu apkārtmērā un desmit metru gari. Mums tuvojoties, tie pat nepakustējās.

—   Vai šie dzīvnieki nav bīstami? — Konsels vaicāja.

—   Nē, — es atbildēju, — vismaz ja viņus neaizskar. Bet, ja ronim jāaizstāv savs mazulis, tad viņš kļūst šausmīgi nikns; nereti gadījies, ka viņš sadragā laivu ar visiem zvejniekiem.

—   Nu, uz to viņam arī tiesības, — Konsels piezīmēja.

—   Es to nenoliedzu.

Divas jūdzes tālāk ceļu mums aizšķērsoja klinšu rags, kas jūras līci sargāja pret vējiem. Tas stāvu nosliecās jūrā un bij pārklāts ar viļņu putu šļakatām. Iztālēm bij sadzirdama nejauka maurošana, it kā tur maurotu vesels gremotāju dzīvnieku, bars.

—   Klau! — Konsels iesaucās. — Tas jau vēršu koncerts.

—   Nē, — es atteicu, — tas ir valzirgu koncerts.

—   Vai viņi tur kaujas?

—   Vai nu kaujas, vai rotaļājas.

—   Ja profesora kungam nav nekas pretī, iesim palūkot viņus.

—   Palūkosim, Konsel.

Un mēs devāmies uz to pusi pa melnām klintīm, kraujām un slideniem, apledojušiem akmeņiem. Vairāk reižu es pakritu un nodauzīju sānus. Konsels bij vai nu uzmanīgāks, vai stiprāks uz kājām un nekrita, bet palīdzēja man piecelties, sacīdams:

—   Ja profesora kungs izliktu kājas plašāk, viņš vieglāk noturētu līdzsvaru.

Nokļuvuši klinšu raga virsotnē, mēs ieraudzījām plašu, baltu, ar valzirgiem pārklātu klajumu. Šie dzīvnieki tur patlaban rotaļājās. Mēs bijām dzirdējuši prieka, nevis cīņas rēcienus.

Valzirgi ar sava ķermeņa formu un ekstremitāšu izvietojumu līdzinās roņiem. Bet apakšējā žoklī tiem nav priekšzobu un ilkņu, augšējie ilkņi tiem astoņdesmit centimetru gari un resgalī trīsdesmit trīs centimetru apkārtmērā. Tie ir cietāki nekā ziloņu ilkņi, bez šņīpām un tik viegli nedzeltē — tātad ārkārtīgi vērtīgi. Tāpēc arī valzirgus medī bez žēlastības, un drīz vien tie būs līdz pēdējam iznīdēti, jo mednieki bez izšķirības nogalina tiklab mazuļus, kā ari grūsnējas mātītes un tā katru gadu iznīcina vairāk nekā četrus tūkstošus.

Tuvu garām iedams, es varēju labi tos aplūkot, jo viņi gulēja nekustēdamies. Ada tiem bij bieza un grumbaina, dzeltenīgi rūsgana, pat iesarkana, spalva īsa un reta. Daži no tiem bij četri metri gari. Rāmāki un bezbailīgāki nekā viņu ziemeļu radinieki — tie pat sargus nebij nostādījuši ap savu apdzīvojamo vietu.

Novērojis šo valzirgu nometni, es grasījos griezties atpakaļ. Pulkstenis bij vienpadsmit, un, ja kapteinim Nēmo būtu izdevīgs brīdis novērojumiem, es gribētu būt tur klāt. Tomēr necerēju, ka saule šodien parādīsies no mākoņiem. Sablīvējušies mākoņi to vēl aizslēpa mūsu acīm. Likās, ka nenovīdīgais spīdeklis negrib parādīt cilvēciskām būtnēm šo nepieejamo zemeslodes daļu.

Tomēr es noņēmos doties atpakaļ uz «Nautilu». Mēs gājām pa šauru taku kraujas virsotnē. Pusdivpadsmitos bijām jau tajā vietā, kur pirmāk izkāpām malā. Arī kapteinis ar laivu bij atbraucis šurp. Es ieraudzīju viņu stāvam uz kādas bazalta klints. Instrumenti tam bij līdzi, Viņa skatiens bij pavērsts pret ziemeļu apvārsni, gar kuru saule šajā laikā slīdēja savu loka ceļu.

Es novietojos viņa tuvumā un klusēdams gaidīju. Pienāca pusdiena, bet saule nerādījās tāpat kā vakar. Mūs vajāja nelaime. Novērojumi nebij iespējami. Ja arī vēl rīt tie neizdosies, mums galīgi būs jāatmet cerības izzināt, kur īsti atrodamies.

Šodien bij 20. marts. Rīt, 21. martā, būs ekvinokcijas punkts, un, ja neskaita staru refrakciju, saule uz sešiem mēnešiem pazudīs aiz apvāršņa, un sāksies garā polārā nakts. Kopš septembra ekvinokcijas saule bij pacēlusies pār ziemeļu apvārsni un slaidās spirālēs virzījusies augšup līdz 21. decembrim. No tā laika tā atkal pamazām bij slī- gusi lejup, un rītdien tā raidīs pēdējos starus pār zemi.

Es pastāstīju kapteinim Nēmo savas domas un bažas.

—   Jums taisnība, Aronaksa kungs, — viņš atbildēja. — Ja es rīt nepagūšu savus mērījumus, tad varēšu to tikai pēc sešiem mēnešiem. Bet, ja saule pusdienā parādās, man būs visai izdevīgi novērot, jo aiz nejaušības mēs te esam atbraukuši tieši 21. martā.

—   Kāpēc tas būs izdevīgi?

—   Tāpēc, ka tajā laikā, kad saule spīd pa garu spirāles loku, grūti izmērīt tās pareizo attālumu no horizonta un instrumenti dažkārt stipri kļūdās.

—   Kā tad jūs domājat to darīt?

■— Es lietošu tikai savu hronometru, — kapteinis Nēmo atbildēja. — Ja rīt, 21. martā, pusdienā ziemeļu apvārsnis saules disku pārdalīs uz divām līdzīgām daļām, ņemot vērā, protams, refrakciju, es zināšu, ka esmu pie dienvidpola.

—  .Bez šaubām, — es atteicu. — Tikai neaizmirstiet, ka aprēķins nebūs matemātiski pilnīgi pareizs, jo ekvinokcija neiekrīt tieši pusdienas laikā.

—   Jums taisnība, profesora kungs, bet kļūdīties mēs varam tikai par kādiem simt metriem, vairāk nekā jau arī nevajag. Tātad līdz rītam.

Kapteinis Nēmo atgriezās uz kuģa. Mēs ar Konselu līdz pieciem palikām krastā vērodami un pētīdami. Es te neatradu neviena interesanta priekšmeta, atskaitot milzīgi lielu pingvīna olu, par kuru tādu lietu cienītāji dotu tūkstoš franku. Tā bij palsā krāsā, itin kā hieroglifu izraibota. Es to iedevu Konselam, un piesardzīgais puisis to kā dārgu porcelāna lietiņu, abām rokām vārīgi turēdams, aiznesa uz «Nautilu». Tur es šo reto atradumu novietoju vienā muzeja vitrīnā. Tad ar lielu apetīti apēdu gabalu roņa gaļas, kura garšoja gluži kā cūkgaļa. Pēc tam likos gulēt, kā indietis izlūdzies lielā spīdekļa labvēlību.

Otrā rītā, 21. martā, ap pieciem es izgāju uz klāja. Kapteinis Nēmo tur bij jau priekšā.

— Laiks sāk skaidroties, — viņš teica. — Man ir cerība, ka šodien izdosies. Pabrokastojuši dosimies malā uzmeklēt ērtāku novērojuma vietu.

Kad par to bijām vienojušies, es gāju uzmeklēt Nedu Lendu. Gribēju arī viņu ņemt līdzi. Stūrgalvīgais kanādietis atteicās, un es nomanīju, ka viņš kļūst drūmāks un niknāks ar katru dienu. Bet šajā gadījumā es par viņa ietiepību neko neuztraucos. Patiešām, malā bij pārāk daudz roņu, ar tiem nedrīkstēja kairināt nevaldāmo mednieku.

Paēdis es devos malā. Pa nakti «Nautils» bij pabraucis vēl dažas jūdzes uz priekšu. Tas stāvēja klajā jūrā, apmēram jūdzi no krasta, pār kuru slējās četrsimt vai piecsimt metru augsta kalna smaile. Reizē ar mani laiva izcēla malā arī kapteini Nēmo, divus no kuģa ļaudīm un visus nepieciešamos instrumentus — hronometru, tālskati un barometru.

Šajā braucienā es novēroju trīs tikai dienvidpola jūrās sastopamas vaļu pasugas: bez muguras spurām, ar krunkainiem vēderiem; arī ar baltajām spurām; dzeltenēji brūnus un visveiklākos šajā kustoņu nozarē. Šis spēcīgais dzīvnieks dzirdams jau iztālēm, augstu viņš šļāc gaisu un tvaika strūklas, līdzīgas dūmu virpuļiem. Šie zīdītāji bariem mājoja rāmajos ūdeņos, un es skaidri sapratu, ka an- tarktiskā pola ūdeņos tie patvērušies, glābdamies no mednieku vajāšanas.

Ap deviņiem mēs jau bijām malā. Debess sāka noskaidroties. Mākoņi noslīga dienvidu pusē. Migla pamazām izklīda no vēso ūdeņu līmeņa. Kapteinis Nēmo devās uz kalna virsotni, kur viņš, bez šaubām, gribēja izdarīt savus novērojumus. Tas bij grūts kāpiens pār sastingušās lavas un pumeka asajām šķautnēm — sīku krāteru sēra tvaika piesātinātajā gaisā. Kapteinis, jau atradis no sauszemes gaitām, tomēr rāpās visstāvākajās kraujās tik veikli, ka es

Tas bij grūts kāpiens.

tikko paspēju viņam tikt līdzi, — pats veiklakais kalnu kazu mednieks šajā ziņā varētu viņu apskaust.

Pagāja divas stundas, kamēr mēs nokļuvām šā porfīra un bazalta kalna galā. No turienes mūsu acīm atklājās skats uz plašo jūru, kura ziemeļu apvārsnī saplūda kopā ar debesīm. Zem mūsu kājām zeme bij spilgti balta. Pāri galvām — blāvs, neaizmiglots debess zilums. Ziemeļos — apvāršņa līnijas pāršķelta, krēslaina saules ripa. No ūdeņu dzīlēm cēlās augšup simtiem krāšņas šļakatu strūklas. Tālē «Nautils» gulēja kā aizmidzis valis. Aiz muguras mums pret dienvidiem un austrumiem — bezgalīgs zemes plašums, klinšu un ledus sablīvējums, kuram mala nebij saredzama.

Kalna virsotnē nokļuvis, kapteinis Nēmo ar barometra palīdzību rūpīgi noteica kalna augstumu, jo tas viņa novērojumiem bij nepieciešams.

Bez ceturkšņa divpadsmitos līdz šim tikai refrakcijā redzamā saule parādījās kā zeltota ripa un meta savus pēdējos starus pār tuksnešaino zemi un jūru, pa kuru vēl nekad nebij braukuši cilvēki.

Kapteinis Nēmo ar sietiņu un spoguli bruņotu tālskati, kas novērsa refrakciju, vēroja aiz apvāršņa pa slaidu diagonāli lēnām grimstošo saules ripu. Es turēju hronometru. Sirds man pukstēja strauji. Ja saules pusripas pazušana sakristu ar hronometra rādīto dienas vidu, mēs būtu pie paša pola.

—     Dienas vidus! — es iesaucos.

—   Dienvidpols! — kapteinis Nēmo atsaucās, pasniegdams man tālskati, ar kuru bij saredzama apvāršņa līnijas divās vienādās daļās pāršķeltā saules ripa.

Es novēroju tās pēdējos starus uz kalna smailes, aiz kuras pamazām cēlās melnas ēnas.

Kapteinis Nēmo uzlika roku man uz pleca un teica:

—   Profesora kungs, es, kapteinis Nēmo, 1868. gada 21. martā esmu sasniedzis dienvidpolu uz deviņdesmitā platuma grāda un ņemu savā īpašumā šo apgabalu.

—   Kā vārdā, kapteiņa kungs?

—   Sava paša vārdā, profesora kungs!

To teicis, kapteinis Nēmo izpleta melnu karogu ar tajā iešūtu zeltītu burtu N. Pēc tam viņš pagriezās pret sauli, kuras pēdējie stari apgaismoja jūras apvārsni.

Ardievu, saule ~ kapteinis Nēmo iesaucās.

— Ardievu, saule! — viņš iesaucās. — Pazudi, mirdzošais spīdekli! Noslēpies aiz šīs brīvās jūras un ļauj, lai nakts sešus mēnešus ilgi klāj savas ēnas pār šo manu jauno valstību!

## XV. GADĪJUMS VAI NELAIME?

Otrā rītā, 22. martā, sākās sagatavošanās uz aizceļojumu. Krēslas pēdējā atblāzma apdzisa nakts tumsā. Aukstums manāmi pieņēmās. Zvaigžņu grupas spīdēja ārkārtīgi spilgti. Pašā zenītā bij redzams Dienvidu Krusts — antarktisko apvidu spožākā zvaigzne.

Termometrs rādīja divpadsmit grādus zem nulles, vējš asi knieba sejā. Ledus gabali brīvās jūras klajumā kļuva arvien biežāki. Viss ūdens likās pārsalstam. Neskaitāmi melni plankumi virs ūdens līmeņa liecināja, ka arī te rodas jauna ledus kārta. Acīm redzot, sešos ziemas mēnešos šī polārā jūra ir pilnīgi nepieejama. Ko gan pa to laiku darīja vaļi? Bez šaubām, pa sablīvētā ledus apakšu viņi traucās uzmeklēt citus — dzīvošanai labākus ūdeņus. Roņi un valzirgi, pieraduši pie skarbāka klimata, arī pa ziemu palika šajā aizsalušajā jūrā. Šie dzīvnieki ir iemanījušies izurbt caurumus ledus klājā un pastāvīgi paturēt tos vaļējus. Pa šiem caurumiem tad viņi arī ieelpo gaisu; kad aukstuma vajātie putni ir aizlaidušies uz ziemeļu pusi, šie zīdītāji paliek vienīgie polārā kontinenta valdnieki.

Pa to laiku rezervuāri bij piepildīti, un «Nautils» lēnām nogrima dzīlē. Tūkstoš pēdu dziļumā kuģis apstājās. Tad tā skrūve atkal sāka spēcīgi kult ūdeni, un «Nautils» devās uz ziemeļiem ar piecpadsmit jūdžu ātrumu stundā. Pret vakaru tas jau brauca pa apakšu cauri bezgalīgajam sablīvētā ledus kalnājam.

Aiz uzmanības salona iluminatori palika aizvērti, jo «Nautils» viegli varēja uzdurties kādam nogrimušam ledus blāķim. Tāpēc, es to dienu pavadīju, kārtodams savas piezīmes. Visas manas domas vēl kavējās dienvidpola atmiņās. Mēs šo nekad vēl neredzēto vietu bijām aizsnieguši bez sevišķām pūlēm un bez briesmām — it kā kādā dzelzceļa vagonā pa drošām sliedēm. Bet nu sākās atpakaļceļo- jums. Vai tajā vēl iedomājami līdzīgi pārsteigumi? Es par to biju gandrīz pārliecināts, jo zemūdens brīnumi nav izsmejami. Piecarpus mēnešu laikā, kopš nejaušs gadījums mūs noveda uz šā kuģa, bijām nobraukuši tūkstoš Ijē, tātad vairāk nekā pa ekvatoru zemeslodei apkārt, un cik pievilcīgu vai šausmīgu atgadījumu bijām piedzīvojuši: medības Krespo salas mežos, uzskriešanu sēklī Torresa jūras šaurumā, koraļļu kapsētu, Ceilonas pērļu zveju, Arā- bijas tuneli, Santorinas ugunis, Vigo līča miljonus, Atlanti du un beigās — dienvidpolu! Visu cauru nakti šīs atmiņas neļāva ne acumirkli aizmigt.

Ap trim rītā mani pamodināja spēcīgs trieciens. Paslē- jies sēdus, es tumsā klausījos, tad piepeši no savas guļas vietas tiku aizsviests kajītes vidū. Acīm redzot, «Nautils» no spēcīga trieciena bij spēji nosvēries uz sāniem. Gar sienām turēdamies, es pa gaiteņiem aiztaustījos līdz apgaismotajam salonam. Tur visas mēbeles bij apgāztas. Par laimi, tikai uzstātos rūpīgi piestiprinātās vitrīnas nebij apgāzušās. Aiz vertikālās pārvietošanās līnijas gleznas labajā pusē "bij kā pielipušas sienai, kamēr kreisajā pusē tās ar ietvaru apakšējo daļu stāvēja kādu pēdu atkarus. Tātad «Nautils» gulēja nekustīgi, sazvēlies uz labajiem sāniem.

Iekšpusē es sadzirdu soļu troksni un neskaidras balsis.

Tomēr kapteinis Nēmo nerādījās. Es patlaban grasījos atstāt salonu, kad ienāca Neds Lends ar Konselu.

—   Kas noticis? — es tūliņ viņam vaicāju.

—   Es nācu pavaicāt to profesora kungam, — Konsels atbildēja.

—   Velns lai parauj! — kanādietis iesaucās. — Es zinu, kas tas ir! «Nautils» ir dabūjis triecienu un uzskrējis sēklī, es neticu, ka viņš šoreiz tiks nost kā tur, Torresa šaurumā.

—   Bet vai kuģis vismaz pacēlies jūras virspusē? — es jautāju.

—   To mēs nezinām, — Konsels atbildēja.

—   Par to viegli varam pārliecināties, — es piebildu. Es palūkojos manometrā. Par lielu pārsteigumu, tas rādīja trīs simti sešdesmit metru lielu dziļumu.

—   Ko tas gan īsti nozīmē? — es iesaucos.

—   Par to jāapvaicājas kapteinim Nēmo, — Konsels atteica.

—   Bet kur lai viņu sastop? — Neds Lends iebilda.

—   Sekojiet man, •— es teicu saviem biedriem.

Mēs izgājām no salona. Bibliotēkā nebija neviena. Man ienāca prātā, ka kapteinis Nēmo būs stūrmaņa kabīnē. Visprātīgākais bij nogaidīt. Un tā mēs visi trīs atgriezāmies atpakaļ salonā.

Es nekā neatbildēju uz kanādieša pukošanos. Tagad viņam bij labs iemesls visādiem pārmetumiem. Es ļāvu, lai viņš pēc patikas izgāž savas dusmas, un klusēju.

Tā mēs nosēdējām minūtes divdesmit, vērodami katru vismazāko troksnīti «Nautila» telpās, kad ienāca kapteinis Nēmo. Likās, ka viņš mūs nemaz neredz. Viņa parasti tik aukstajā sejā bij redzams itin kā uztraukums. Klusēdams viņš aplūkoja kompasu un manometru, tad pusložu kartē vilka pirkstu pār dienvidpola jūrām.

Es negribēju viņu traucēt. Tikai brīdi vēlāk, kad viņš pagriezās pret mani, es viņu uzrunāju ar teikumu, ko viņš pats bij lietojis Torresa jūras šaurumā:

—   Atgadījums, kapteiņa kungs?

—   Nē, profesora kungs, — viņš atbildēja. — Šoreiz nelaimes gadījums.

—   Nopietns?

—   Tas arī var būt.

—   Vai mēs atrodamies lielās briesmās?

—   Nē.

—    «Nautils» ir uzskrējis sēklī?

—   Jā.

—   Un tas noticis?…

—   Aiz dabas untuma, nevis aiz cilvēku nemākulības. Mēs kuģa vadībā neesam pieļāvuši nekādu kļūdu. Tomēr nebij iespējams aizkavēt līdzsvara likuma darbību. Cilvēku likumus mēs varam ignorēt, bet dabas likumi ir nepārvarami.

Tas bij gan savāds acumirklis, ko kapteinis Nēmo izvēlējies saviem filozofiskajiem prātojumiem. Bet vispār no tiem es netiku nekādā skaidrībā.

—   Vai es tomēr nevarētu dabūt zināt, — es teicu, — kāds iemesls šim atgadījumam?

—   Ir apsviedies milzīgs ledus blāķis, vesels kalns, — viņš man atbildēja. — Kad ledus kalna apakšdaļu izkausē siltākas ūdens straumes vai kad nemitīgi triecieni to no- drupina, tā smaguma centrs pārvietojas uz augšu. Tad tas ar visu savu masu apsviežas apkārt. Tas noticis patlaban. Viens no tādiem kalniem apsviezdamies ķēris «Nautilu» zemūdens dzīlē. Tas noslīdējis pa kuģa korpusa apakšu un ar neatvairāmu spēku pacēlis to mazāk blīvos ūdens slāņos, kur kuģis patlaban guļ uz sāniem.

—   Bet vai tad, iztukšojot rezervuārus, nav iespējams «Nautilu» atkal dabūt līdzsvarā?

—   Tas jau patlaban tiek darīts, profesora kungs. Paklausieties, un jūs dzirdēsiet, kā darbojas sūkņi. Palūkojiet manometra adatu. Tā rāda, ka «Nautils» pamazām ceļas, bet ledus kalns ceļas tam līdzi, un, kamēr kaut kas neparedzēts neapturēs ledus celšanos, mūsu stāvoklis nevar grozīties.

Patiešām, «Nautils» vel vienmer gulēja uz labajiem sāniem. Bez šaubām, tas ieņems normālo stāvokli, kad ledus masa pati no sevis apstāsies. Bet kas patlaban var galvot, ka mēs netiekam virzīti pret augšējo sablīvējumu, ka netiekam saspiesti starp diviem milzīgiem ledus slāņiem?

Es pārdomāju šo mūsu kļūmīgo stāvokli. Kapteinis Nēmo vēl vēroja manometru. Pēc ledus kalna apsviešanās «Nautils» bij pacēlies apmēram par simt piecdesmit pēdām, tomēr tā slīpuma leņķis bij tāds pats kā sākumā. Piepeši mēs samanījām vieglu kustību kuģa korpusā. «Nautils» katrā ziņā bij kaut cik pacēlies virs apakšējā ledus slāņa. Gar salona sienām sakārtie priekšmeti sāka atgūt savu parasto stāvokli. Sienas atkal atslējās vertikāli. Neviens no mums nerunāja ne vārda. Pukstošām sirdīm mēs vērojām un sajūtām, ka pamazām atkal tiekam normālā stāvoklī. Grīda zem mūsu kājām atsvērās horizontāli. Tā pagāja minūtes desmit.

—   Beidzot mēs atkal tiksim uz kājām! — es iesaucos.

—   Jā, — kapteinis Nēmo teica, griezdamies uz salona durvīm.

—   Bet vai mēs varēsim arī braukt tālāk? — es vaicāju.

—   Bez šaubām, — viņš atbildēja. — Kad rezervuāri būs iztukšoti, «Nautils» atkal pacelsies virs ūdens.

Kapteinis izgāja, un es tūliņ manīju, ka pēc viņa pavēles «Nautils» mitējās celties augšup. Patlaban kuģis būtu atdūries pret sablīvējuma apakšslāņiem un tāpēc labāk brauca prom pa spraugu starp abām ledus sienām.

—   Liekas, esam izsprukuši no briesmām, — Konsels sacīja.

—   Jā, mūs gandrīz saspieda vai vismaz ieslodzīja starp divām ledus grēdām. Un tad aiz gaisa trūkuma… Jā, mēs esam izsprukuši no briesmām!

—   Ja tikai viss jau galā… — Neds Lends nomurmināja.

Es negribēju bez vajadzības sākt strīdu ar kanādieti un tāpēc nekā neatbildēju. Bez tam arī salona iluminatoru aizvirtņi patlaban atvērās un āra gaisma plūda iekšā pa vaļējām rūtīm.

Mēs bijām pilnīgi ūdenī, bet desmit metru atstatu abās pusēs «Nautilam» slējās stāva ledus siena. Augšā un apakšā tāda pati siena. Augšā sablīvējums pletās kā bezgala plati griesti, apakšā apvērsies ledus kalns, pamazām celdamies uz augšu, bij atspiedies pret šiem griestiem. «Nautils» bij iesprostots apmēram divdesmit metru platā ledus tunelī, piepildītā ar rāmu ūdeni. Te tas pēc patikas varēja braukāt uz priekšu^ vai atpakaļ un, dažus simtus metrus dziļāk noniris, izkļūt pa sablīvētā ledus slāņa apakšu.

Lai gan griestu lampas bij izdzisušas, salons tomēr mirdzēja spilgtā gaismā. Tas bij ledus sienas spēcīgais atspulgs kuģa prožektora staros. Es nevaru attēlot elektriskās gaismas īpatnējo zaigojumu ikvienā dīvaini veidotajā, milzīgajā ledus bluķī, katrā atsevišķā plāksnē un izlokā atkarībā no ledus kristālu struktūras. Tā bij it kā neizsmeļama dārgakmeņu raktuve, kur safīra zilais mirdzums rotaļīgi krustojās ar smaragda zaļo nospulgu. Šur un tur — opāla maigās nokrāsas starp dzirkstošiem, acīs dzeļošiem dimanta zvirgzdiem. Prožektora uguns likās desmitkārt pastiprināta un laistījās cauri izdobtajiem staru metēju stikliem.

—   Cik tas ir skaisti! Cik tas ir skaisti! — Konsels iesaucās.

—   Jā! — es atbildēju. — Tā ir brīnišķīga aina. Vai nav taisnība, Ned?

—   Velns lai parauj, taisnība gan! — Neds Lends attrauca. — Es kļūstu traks tāpēc, ka man tas jāatzīst. Nekad nekas tamlīdzīgs nav pasaulē redzēts. Bet šis jaukais skats mums var maksāt dārgi. Vaļsirdīgi runājot, man liekas, ka mēs še skatām to, ko dievs ir noslēpis cilvēku acīm.

Nedam bij taisnība. Šīs ainas bij pārāk krāšņas. Pēkšņi Konsela kliedziens piespieda mani pagriezties.

—   Kas tev? — es prasīju.

•— Lai profesora kungs aizver acis! Lai profesora kungs neskatās!

To teikdams, viņš ar plaukstu aizslēpa savas acis.

—   Kas tev noticis, mīļais?

—   Esmu apstulbināts, nekā vairs neredzu.

Mani skatieni neviļus vērsās iluminatorā, bet arī es nevarēju paciest spilgto gaisma, kas plūda pa to.

Es sapratu, kas noticis. «Nautils» bij sācis braukt visātrākajā gaitā. Ledus sienu rāmais spīdums pārvērties liesmainās svītrās. Miljoni dimanta mirgu saplūdušas vienā zaigā. Spēcīgas skrūves dzīts, «Nautils» skrēja kā caur zibeņotu tīklu.

Salona iluminatoru aizvirtņi atkal noslēdzās. Mēs aizklājām acis ar plaukstām, taču gar acīm uzliesmoja mirdzoši, koncentriski apļi, it kā kad saule pārāk asi būtu iežilbinājusi redzokļus. Pagāja krietns brīdis, iekams mūsu redze atkal atskaidrojās.

Beidzot mūsu rokas noslīga lejup.

—   Tiešām! — Konsels iesaucās. — Tam es nekad nebūtu ticējis.

—   Es vēl tagad tam neticu, — kanādietis nomurmināja.

—    Ja mēs atkal kādreiz atgriezīsimies uz sauszemes, — Konsels teica, — šo krāšņo dabas brīnumu pārsātināti, cik niecīgi mums liksies visi kontinenti un cik nožēlojami cilvēku roku radītie darbi! Nē! Patiešām, apdzīvotā zeme vairs nav mūsu vērta!

Tādi vārdi rāmā flāma mutē liecināja par mūsu ārkārtīgo sajūsmu. Bet kanādietis arī te ielēja auksta ūdens šalti.

—   Apdzīvotā zeme, — viņš teica, galvu pašūpodams, — palieciet vien mierā, Konsel, turp mēs vairs nekad ne- atgriezīsimies!

Bij tā ap pieciem no rīta. Mēs atkal samanījām triecienu «Nautila» priekšgalā. Es sapratu, ka tas uzdūries kādam ledus blāķim. Acīm redzot, stūrmanis taisījis neveiklu pagriezienu, jo grūti bij braukt pa ledus gabalu pieblīvēto zemūdens tuneli. Tāpēc es nodomāju, ka kapteinis Nēmo lūkos izvairīties no traucēkļiem un virzīs kuģi pa ūdens spraugas izlokiem. Vispār turpmākais ceļš mums nevarēja būt pilnīgi aizšķēršļots. Bet pretēji manam ieskatam «Nautils» sāka virzīties atpakaļ.

—   Liekas, mēs braucam atpakaļ, — Konsels sacīja.

—   Jā, — es atbildēju. — Laikam uz to pusi tunelim nav izejas.

—   Tātad? …

—    Tātad ļoti vienkārši, — es teicu. — Mēs griezīsimies atpakaļ pa veco ceļu un raudzīsim izkļūt laukā dienvidu pusē.

Es to teicu tādā balsī, it kā pats par to būtu pilnīgi pārliecināts. «Nautils» arvien ātrāk brauca atpakaļējā virzienā.

—   Te mēs aizkavēsimies, — Neds Lends ieminējās.

—    Ko nozīmē dažas stundas ātrāk vai vēlāk, ja tikai beidzot izkļūsim laukā!

Kādu laiciņu es pastaigājos no salona uz bibliotēku. Mani biedri sēdēja klusēdami. Tad arī es atgūlos uz dīvāna un pilnīgi mehāniski sāku pāršķirstīt kādu grāmatu.

Pēc kādas ceturtdaļstundas Konsels pienāca man klāt un teica:

—    Vai tā ir interesanta grāmata, ko profesora kungs lasa?

—   Ļoti interesanta, — es atbildēju.

—    To es ticu. Tā jau ir profesora kunga paša sarakstīta grāmata!

—   Mana paša?

Patiešām tā bij mana paša grāmata par jūras dzīļu noslēpumiem. Es aizvēru to un sāku atkal pastaigāties. Neds un Konsels piecēlās, lai ietu projām.

—    Palieciet, draugi, — es teicu, viņus atturēdams. — Paliksim visi kopā, līdz izkļūsim no šīs spraugas.

—   Kā profesora kungam tīk, — Konsels atteica.

Tā pagāja dažas stundas. Es bieži aplūkoju pie salona sienām uzkārtos instrumentus. Manometrs rādīja, ka «Nautils» peld trīs simti metru lielā dziļumā, kompass rādīja kursu uz dienvidiem, laga — ka braucam divdesmit jūdzes stundā, tas nozīmē — ar vislielāko ātrumu, kāds vispār iespējams šādā šaurā spraugā. Bet kapteinis Nēmo zināja, ka vilcināties nav iespējams un ka minūte te nozīmē vairāk nekā citkārt vesels gadu simtenis.

Astoņos divdesmit piecās minūtēs notika jauns trieciens. Es nobālu. Mani draugi spiedās tuvāk. Es biju satvēris Konsela roku. Mēs paskatījāmies viens otram acīs un ar skatieniem sapratāmies labāk nekā ar vārdiem.

Šajā acumirklī kapteinis ienāca salonā. Es steidzos viņam pretī.

—    Vai ceļš uz dienvidiem ir aizsprostots? — es vaicāju.

—        Jā, profesora kungs. Ledus kalns atkal ir apgāzies un aizšķērsojis mums izeju.

—    Mēs esam ieslodzīti?

—   Jā.

## XVI. TRŪKST GAISA

Tātad visapkārt «Nautilam» — augšā un apakšā — ne- caurlaužams ledus slānis. Mēs bijām sablīvējuma gūstā! Kanādietis trieca pret galdu savu vareno dūri. Konsels neteica ne vārda. Es skatījos kapteinī. Viņa seja atkal bij auksta, kā parasts. Rokas uz krūtīm sakrustojis, viņš likās pārdomājam. «Nautils» stāvēja uz vietas.

Tad kapteinis ierunājās:

—        Kungi, mūsu tagadējā stāvoklī ir iespējama divējāda nāve.

Šis noslēpumainais cilvēks izskatījās gluži kā matemātikas profesors, kas lasa lekciju saviem studentiem.

—        Pirmā, — viņš turpināja, — ka mēs tiekam saspiesti. Otrā — nomirstam aiz gaisa trūkuma. Es nesacīšu, ka varam nomirt arī badā, jo «Nautila» pārtikas krājumi, bez šaubām, izturēs ilgāk nekā mēs paši. Tātad mums atliek tikai izredzes kļūt saspiestiem vai noslāpt.

—        Par noslāpšanu nebūtu ko baidīties, kapteiņa kungs, — es teicu, — jo mūsu gaisa rezervuāri ir pilni.

—        Jā gan, — kapteinis Nēmo atsaucās, — bet tajos uzkrātā gaisa mums pietiek tikai divām dienām. Trīsdesmit sešas stundas mēs jau esam zem ūdens, un «Nautila» sasmakušais gaiss katrā ziņā būtu atjaunojams. Pēc četrdesmit astoņām stundām mūsu gaisa krājums būs galīgi iztērēts.

—        Nekas, kapteiņa kungs, lūkosim izkļūt brīvē pirms šīm četrdesmit astoņām stundām!

—        Vismaz mēģināsim izlauzties cauri apkārtējai ledus sienai.

—    Uz kuru pusi? — es vaicāju.

—        To mums norādīs zonde. Es nolaidīšu «Nautilu» uz apakšējās ledus kārtas, un mani skafandros ieģērbtie ļaudis mēģinās izlauzt ledus sienu plānākajā vietā.

—        Vai salona iluminatoru aizvirtņus nav iespējams attaisīt?

— Kāpēc ne? Mēs patlaban stāvam uz vietas.

Kapteinis Nēmo izgāja. Tūliņ pēc tam bij dzirdams, ka ūdens šalkdams gāzās rezervuāros. «Nautils» lēnām grima lejup un trīs simti piecdesmit metru lielā dziļumā novietojās uz apakšējās nogrimušās ledus kārtas.

—   Draugi, — es teicu, — mūsu stāvoklis ir kļūmīgs, tomēr es ceru, ka nezaudēsiet drosmi un izturību.

—   Profesora kungs, — kanādietis atsaucās, r— tagad nav īstais brīdis apgrūtināt jūs ar pārmetumiem. Esmu gatavs darīt visu mūsu kopējai glābšanai.

—   Labi, Ned, — es teicu, sniegdams viņam roku.

—    Bez tam es vēl varu piezīmēt, — viņš teica, — ka ar kapli protu rīkoties tikpat labi kā ar harpūnu un tāpēc tagad varu būt kapteinim noderīgs. Esmu viņa rīcībā.

—   Bez šaubām, viņš neliegsies aicināt jūs palīgā. Nāciet, Ned!

Es aizvadīju kanādieti ģērbtuvē, kur «Nautila» ļaudis patlaban ģērba mugurā savus skafandrus. Paziņoju kapteinim Neda Lenda vēlēšanos, un tam nekas nebij pretī. Kanādietis tūliņ uzvilka skafandru un bij gatavs doties līdzi saviem darba biedriem. Katram no tiem mugurā bij Rukveirola aparāts ar prāvu svaiga gaisa krājumu. Tas ievērojami patukšoja «Nautila» rezervuārus, bet tur nekā nevarēja līdzēt. Rumkorfa aparāti kuģa elektrisko staru spilgti apgaismotajā apvidū nebij vajadzīgi.

Kad Neds Lends bij saģērbies, es atgriezos salonā, kur iluminatoru aizvirtņi bij vaļā, un, Konselam līdzās nostājies, aplūkoju zemākos ledus slāņus, uz kuriem «Nautils» patlaban balstījās.

Brīdi vēlāk mēs redzējām, ka uz sablīvējuma pusi dodas kāds ducis kuģa ļaužu, starp kuriem bij arī pēc lielā auguma viegli atšķiramais Neds Lends. Arī kapteinis Nēmo gāja līdzi.

Iekams viņi ķērās pie ledus laušanas, kapteinis vairākās vietās ledū izurba caurumus, lai pārliecinātos, kādā virzienā jāvada darbi. Garās zondes ieurbās ledus sānu sienās, bet piecdesmit metru biezumā sienām vēl tomēr nebij gala. Nebij nekādas nozīmes lauzties uz augšu, kur, acīm redzot, atradās pats lielais — vairāk nekā četri simti metru biezais ledus sastrēgums. Tad kapteinis Nēmo sāka pārbaudīt apakšējā slāņa biezumu. Izrādījās, ka tur tikai desmit metri mūs šķir no ūdens. Tik bieza bij šī apakšējā ledus kārta. Tātad šeit bij izlaužams gabals «Nautila» peldllnijas apmērā, proti, seši tūkstoši pieci simti kubikmetru, lai dabūtu caurumu, pa kuru mēs varētu nokļūt brīvos ūdeņos.

Darbs tika sākts nekavējot, ar neatlaidīgu enerģiju. Izcirst ledu visapkārt «Nautilam» būtu nācies grūti, tāpēc kapteinis Nēmo apzīmēja milzīgu apli astoņu metru attālumā no kuģa kreisās malas. Tad matroži šajā aplī vispirms izurba vienādā atstatumā caurumus. Pēc tam darbā laida kapļus, un ledus lieliem gabaliem lūza laukā. Tā kā izlauzto ledus gabalu īpatnējais svars bij vieglāks nekā ūdenim, tad tie tūliņ pacēlās mūsu tuneļa virspusē, kura augša kļuva par tik biezāka, par cik plānāka apakšpuse. Bet tam jau nebij nekādas nozīmes, ja lejā ledus slānis pamazām kļuva plānāks.

Pēc divu stundu smaga darba Neds Lends ienāca atpakaļ nokusis. Harpūnista un viņa biedru vietā stājās Citi, kuriem pievienojāmies mēs ar Konselu. «Nautila» kapteiņa palīgs rīkoja mūsu darbu.

Ūdens man likās sevišķi auksts, bet es sasilu, strādādams ar kapli. Rīkoties es varēju pilnīgi brīvi, lai gan atrados zem trīsdesmit atmosfēru liela spiediena.

Pēc divu stundu darba, atgriezies iebaudīt drusku ēdiena un atpūsties, es novēroju manāmu starpību starp Rukveirola aparāta piegādājamo un «Nautila» iekštelpu gaisu, kur jau bij samanāms ievērojams ogļskābes uzkrājums. Gaiss nebij atjaunots kopš četrdesmit četrām stundām, un derīgums elpošanai stipri samazinājies. Un tomēr divpadsmit stundu ilgā darbā mēs bijām izlauzuši pa apzīmēto loku tikai metru dziļu šņīpu jeb pavisam seši simti kubikmetru ledus. Pēc šajās divpadsmit stundās veiktā darba bij redzams, ka mums būtu jāstrādā vēl piecas naktis un četras dienas, lai paveiktu to, ko bijām iesākuši.

—   Piecas naktis un četras dienas, — es teicu saviem biedriem, — bet rezervuāros gaisa mums ir tikai divām dienām.

—   Nerunājot nemaz par to, — Neds Lends attrauca, — ka, arī izsprukuši no šī nolādētā cietuma, mēs tomēr vēl atrādīsimies iesprostoti zem Iedus blāķiem un bez nepieciešamā gaisa.

Tas bij pilnīgi pareizi. Kas varētu paredzēt to laika minimumu, kāds nepieciešams mūsu atbrīvošanai? Vai

Ledus sienas kuģa abās pusēs bij pievirzījušās vēl tuvāk,

mēs jau nebūsim noslāpuši, iekāms «Nautils» iespēs pacelties virs ūdens? Vai kuģim nolemts šajā ledus kapā aiziet bojā ar visiem tiem, kas tajā atradās? Stāvoklis likās bīstams. Bet katrs no mums to apzinājās un bij gatavs izpildīt savu pienākumu līdz galam.

Kā jau es biju paredzējis, pa nakti milzīgajā ledus iedobumā bij izcirsta vēl metru dziļāka vaga. Bet rītā, skafandru uzvilcis un laukā izgājis, es nokļuvu seši vai septiņi grādu lielā aukstumā un redzēju, ka ledus sienas kuģa abās pusēs pievirzījušās vēl tuvāk. Cilvēku darba un viņu rīku nesasildītie ūdens slāņi, kas atradās attālāk no cērtamās spraugas, sāka jau sasalt. Ko lai mēs iesākam pret šīm jaunajām briesmām, kas iznīcināja visas izredzes, uz izglābšanos? Kā lai mēs aizkavētu ūdens sasalšanu ap «Nautilu», kā novērst ledus žņaugu, kas varēja ielauzt kuģa sienas kā plānu stiklu?

Par šīm jaunajām briesmām es biedriem nekā nesacīju. Kāpēc arī traucēt viņu enerģiju tagadējā smagajā glābšanas darbā? Tomēr, kuģī atgriezies, es kapteinim Nēmo pastāstīju savus novērojumus.

— Es to zinu, — viņš atbildēja rāmā balsī, ko vislielākie sarežģījumi nespēja uztraukt. — Viena nelaime atkal vairāk, un es nezinu nekādas iespējas to atvairīt. Vienīgā izredze — izlauzties ātrāk, nekā notiek sasalšanas process. Aizsteigties tam priekšā — tas viss.

Aizsteigties priekšā! Patiešām, bij laiks pierast pie tamlīdzīgiem izteicieniem.

Todien vairāk stundu no vietas es dedzīgi strādāju ar kapli. Darbs uzturēja mani modru. Līdz ar darbu ārpus «Nautila» bij iespējams elpot tīro atmosfēru un izvairīties no iekštelpu samaitātā gaisa.

Pret vakaru grāvis ledū bij izcirsts vēl vienu metru dziļāks. Kuģī atgriezies, es gandrīz zaudēju samaņu ogļskābes piesātinātajā telpā. Ak, kāpēc gan ķīmiskā ceļā nebij iespējams iznīcināt šo kaitīgo gāzi! Skābekļa mums te netrūka. Ūdenī tas atrodams ievērojamā daudzumā — ar mūsu lielajām baterijām mēs labi varētu izdalīt šo dzīvinošo šķidrumu. Es par to domāju ilgi, bet ko tas līdzētu, jo mūsu izelpotā ogļskābe pamazām pieplūdināja visu kuģa telpu. Lai to neitralizētu, nepieciešams piepildīt mūsu uztvērējus ar kodīgo kālija sāli un likt tiem nemitīgi darboties. Bet šīs vielas uz kuģa nebij, un ne ar kādu citu vielu tā nav atvietojama.

Tajā vakarā kapteinim Nēmo bij jāatver daži rezervuāri un jāielaiž kaut cik derīga gaisa «Nautila» iekšienē, Bez tā mēs nebūtu uzmodušies no miega.

Otrā rītā, 26. martā, es atkal biju darbā, laužot piekto metru ledū. Ledus slāņu sānu sienas un apakšējā kārta acīm redzami kļuva arvien biezākas. Nepārprotami redzams, ka tās sakļausies, iekāms «Nautils» būs paspējis izlauzties. -Uz acumirkli mani pārņēma izmisums. Kaplis tikko neizslīda no rokām. Ko te vēl grauzties ledū, ja tik un tā jānoslāpst, jātiek sašķaidītam no šā sacietējušā ūderis un tādās mokās, ko nespētu izdomāt paši nežēlīgākie mežoņi? Man bij tāda sajūta, ka atrodos kāda nezvēra atplēstā rīklē un divi zobaini žokļi pamazām veras ciet.

Kapteinis Nēmo, darbu vadīdams un arī pats strādādams, bij nokļuvis turpat pie manis. Es satvēru viņa roku un norādīju uz mūsu cietuma sienām. Ledus labajā pusē bij pievirzījies vismaz par kādiem četriem metriem tuvāk «Nautila» korpusam.

Kapteinis bij sapratis un deva zīmi sekot viņam. Mēs atgriezāmies atpakaļ kuģī. Skafandru novilcis, es iegāju pie viņa salonā.

—    Aronaksa kungs, — viņš teica, — mums jāizmēģina kāds ārkārtējs līdzeklis, citādi mēs tiksim iemūrēti te kā cementa lējumā.

—   Tā tas ir, — es atbildēju. — Bet kas te būtu darāms?

—   Ak! — viņš atsaucās. — Ja mans «Nautils» spētu izturēt visstiprāko spiedienu!

—    Nu, un tad? — es vaicāju, nesapratis, ko īsti domā kapteinis.

—   Vai tad jūs nesaprotat, — viņš teica, — ka šī ūdens sasalšana nāk mums tikai par labu? Vai jūs nesaprotat, ka sasaldams tas salauzīs šos ledus slāņus tāpat, kā salauž viscietākos akmeņus? Vai neaptverat, ka tas var būt tieši mūsu glābējs, nevis iznīcinātājs?

—    Jā, kapteiņa kungs, tas var būt. Bet, lai cik liela būtu «Nautila» izturība, tomēr tas neizturēs šo milzīgo spiedienu — ledus sienas to pārvērtīs tērauda plāksnītē.

—: To es zinu, profesora kungs. Mēs nedrīkstam paļauties uz dabas labvēlību, vienīgi tikai paši uz sevi. Mums jāturas pretī šai sasalšanai un jāaizkavē tā. Ne tikai sānu sienas jau sakļaujas, arī «Nautila» priekšējā un pakaļējā galā paliek ne vairāk par desmit pēdu brīva ūdens. Sasalstošais ūdens ieslēdz mūs no visām pusēm.

—   Cik ilgi vēl rezervuāros mums pietiks gaisa elpošanai? — es vaicāju.

Kapteinis paskatījās man tieši acīs.

—   Parīt, — viņš teica, — mūsu rezervuāri būs tukši!

Mani pārņēma auksti šermuļi. Bet vai tad par tādu atbildi bij ko brīnīties? 22. martā «Nautils» nonira dienvidpola brīvajos ūdeņos. Patlaban mums bij 26. marts. Tātad piecas dienas mēs jau bijām iztikuši ar saviem gaisa papildu krājumiem. Un pāri palikušais elpošanai derīgais gaiss jātaupa strādniekiem.

Bet kapteinis Nēmo pa to laiku stāvēja mierīgs, nekustīgs, dziļās pārdomās nogrimis. Redzams, viņam bij prātā kaut kas, ko viņš negribēja atzīt. Viņš pats atraidīja neatlaidīgo domu. Beidzot pāris vārdu paspruka viņam pār lūpām:

—   Bet vārošs ūdens… — viņš nomurmināja.

—   Vārošs ūdens? — es iesaucos.

—   Jā, profesora kungs. Mēs esam ieslēgti samērā šaurā spraugā. Vai nebūtu iespējams, ka «Nautila» sūkņu ilgāku laiku izšļāktais verdošais ūdens paceļ temperatūru un aizkavē sasalšanas procesu?

—   To vajadzētu izmēģināt, — es noteikti sacīju.

—   Pamēģināsim, profesora kungs.

Ārpusē termometrs rādīja ne mazāk kā septiņus grādus zem nulles. Kapteinis Nēmo aizvadīja mani kambīzē, kur atradās destilējamie aparāti dzeramā ūdens piegādāšanai. Tos visus piepildīja, un elektrisko bateriju radīto karstumu laida ūdenscaurulēs. Jau pēc dažiem mirkļiem ūdens tur bij simt grādu karsts. No šejienes to novadīja tieši uz sūkņiem un tā vietā ieplūdināja jaunu. Bateriju attīstītais karstums bij tik liels, ka no jūras ieplūdušais aukstais ūdens, tikai aparātiem cauri iztecējis, nonāca sūkņos gluži verdošs.

Jau pēc trim stundām termometrs ārpusē rādīja vairs tikai seši grādi zem nulles. Viens grāds jau bij iegūts mūsu labā. Vēl pēc divām stundām aukstums bij tikai četri grādi.

—   Tas iedarbojas! — es teicu, ilgāku laiku rūpīgi novērojis mēģinājuma sekas.

—   Domāju gan, — kapteinis atbildēja. — Saspiesti mēs vairs netiksim. Tagad mums tikai vēl jābaidās noslāpt.

Nakti temperatūra bij pacēlusies grādu zem nulles. Augstāk to dabūt ar karsta ūdens sūknēšanu nebij iespē

jams. Bet, tā kā jūras ūdens sasalst tikai divu grādu lielā aukstumā, tad es biju pārliecināts, ka iesalšanas briesmas mums vairs nedraud.

Nākošajā rītā, 27. martā, ledus gabalā bij jau izcirsts sešus metrus dziļš iedobums. Tikai četri metri vēl bij jāpieveic. Tātad darbs četrdesmit astoņām stundām! «Nautila» iekšējās telpās gaisu atjaunot nebij iespējams. Tāpēc šodien mūsu stāvoklis bij kļuvis vēl kritiskāks.

Mani nomāca neatvairāma smaguma sajūta. Ap trim pēcpusdienā bailes pieauga visaugstākajā mērā. Es žāvājos, kamēr vai žokļi izmežģī jās. Plaušās ķerstīja elpošanai nepieciešamo vielu, kas aizvien samazinājās. Man uzmācās garīgs stulbums. Biju kļuvis gandrīz pilnīgi bez spēka un apziņas. Gluži tāpat nomocīts, mans krietnais Konsels ne mirkli nepameta mani vienu. Manu roku satvēris, viņš raudzīja mani mierināt, es dzirdēju viņu čukstam:

— Ak, kaut es varētu iztikt bez elpošanas, lai profesora kungam atliktu vairāk gaisa!

Man asaras saskrēja acīs, dzirdot viņu tā runājam.

Tā kā kuģa iekšienē uzturēties gandrīz vairs nebij iespējams, mēs ar jo lielāku prieku ģērbām mugurā skafandrus un savukārt stājāmies darbā. Kapļi skanēja, cietajā ledus blīvā atsizdamies. Rokas nokusa, delnas bij tulznu pilnas, bet ko gan nozīmēja šis nogurums un ievainojumi! Dzīvinošais gaiss ieplūda plaušās. Te bij iespējams elpot. Elpot!

Un tomēr neviens nepalika ilgāk par noteikto laiku šajā zemūdens darbā. Savu padarījis, ikkatrs atdeva dzīvi nošā gaisa rezervuāru slāpstošajam biedram. Kapteinis N|mo visiem rādīja priekšzīmi un pats pirmais padevās šai bargajai disciplīnai. Noteiktā laikā viņš nodeva aparātu biedram un pats atgriezās kuģa sasmakušajās telpās — kā allaž mierīgs, bez uztraukuma, ne par ko nesūdzēdamies.

Šodien darbs veicās daudz straujāk kā citkārt. Tikai divi metri vēl bij izlaužami ledus kārtā. Tikai divi metri mūs šķīra no brīva ūdens. Bet arī rezervuāros gandrīz nemaz vairs nebij gaisa. Pēdējās paliekas jātaupa strādniekiem. Neviena atoma vairs nepalika pašam «Nautilam». Kad es atgriezos uz klāja, jutos gandrīz vai bez elpas. Kāda nakts! Es to nespēju attēlot. Šādas ciešanas nav aprakstāmas. Rīta pusē elpa pavisam aizrāvās. Galva sāpēja un reiba. Biedri izcieta tādas pašas mokas. Daži matroži jau gārdza.

Šajā sestajā mūsu cietumniecības dienā kapteinis Nēmo — nemierā ar kapļu un lāpstu pārāk lēno darbu — bij nodomājis ielauzt to ledus kārtu, kura mūs vēl šķīra rio brīvā ūdens. Šis cilvēks bij saglabājis visu savu aukstasinību un enerģiju. Ar morāliskas gribas spēku viņš pārmāca fiziskās ciešanas. Viņš domāja, viņš kombinēja un rīkojās.

Pēc viņa rīkojuma kuģis tika galīgi iztukšots, proti, samazināts tā parastais svars, tā ka tas pacēlās augšup no apakšējā ledus slāņa. Paceļoties to novirzīja tieši pretim mūsu izcirstajam ledus gabalam kuģa apjoma lielumā. Tad, rezervuārus atkal ar ūdeni pieplūdinājis, «Nautils» no jauna laidās lejup iedobumā.

Tajā brīdī visi kuģa ļaudis bij atgriezušies kuģa iekšienē un durvis divkārši noslēgtas. «Nautila» dibens atsitās pret metru biezo un tūkstoš vietās caururbto ledus klāju.

Visi rezervuāru krāni bij attaisīti vaļā, tajos ieplūda simt kubikmetru ūdens, pavairodami «Nautila» svaru par simt tūkstoš kilogramiem.

Mēs gaidījām, mēs klausījāmies, aizmirsuši savas ciešanas, vienmēr vēl cerēdami. Mūsu dzīvības glābiņš bij atkarīgs no šā beidzamā mēģinājuma.

Par spīti rūkoņai galvā, es tomēr sadzirdu krāks toņu zem «Nautila» korpusa. Kuģis grima lejup. Ledus lūza ar tādu troksni, it kā plēstu papīru. «Nautils» slīga arvien uz leju.

— Mēs braucam cauri! — Konsels čukstēja man ausī.

Es nespēju atbildēt, tikai satvēru viņa roku. Instinktīvi spiedu to.

Pēkšņi, sava milzīgā pārsvara rauts, «Nautils» kā svina bumba nogrima dzīlē, it kā kad tur būtu tukšs izplatījums!

Tūliņ pēc tam visi elektriskie sūkņi sāka darboties un iztukšot ūdens rezervuārus. Dažus acumirkļus vēlāk mēs jau vairs negrimām dziļāk. Manometrs rādīja, ka ceļamies augšup. Skrūve griezās ar tādu sparu, ka viss kuģa korpuss drebēja līdz pēdējai bultai, — mēs traucāmies ziemeļu virzienā.

Bet cik ilgi turpināsies šis brauciens zem ledus sablīvējuma, kamēr izkļūsim brīvā ūdens klajā? Varbūt vēl veselu dienu! Tik ilgi es vairs neizturēšu.

Es cīnījos pēc elpas.

Pusguļus atzvēlies uz Čllvana bibliotēkas istabā, es "cīnījos pēc elpas. Seja man bij violeta, lūpas baltas un spēki galīgi izsīkuši. Nekā es vairs neredzēju un nedzirdēju. Katra laika sajūta bij izzudusi no apziņas. Neviens muskulis vairs neparaustījās. Es nevaru pateikt, cik stundu tā aizritēja. Bet agonijas pazīmes es tomēr samanīju. Sapratu, ka tuvojas nāve…

Piepeši es atjēdzos. Svaiga gaisa šalts bij ieplūdusi man plaušās. Vai mēs bijām izniruši virs ūdens? Vai izbraukuši cauri ledus sablīvējumam?

Nē! Tikai mani uzticamie draugi — Konsels ar Nedu Lendu upurēja sevi, lai glābtu mani. Kādā aparātā vēl bij atlicis mazliet gaisa. Paši slāpdami, viņi to nebij izlietojuši, bet dāvāja man pilienu pēc piliena. Kad es mēģināju atgrūst aparātu, viņi saturēja manas rokas, un tā es bridi elpoju ar neizsakāmu patiku.

Es pavēros pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit pirms pusdienas. Tātad bij jau 28. marts. «Nautils» brauca drausmīgi ātri — četrdesmit jūdzes stundā. Viņš it kā lidoja pa ūdeni.

Kur gan bij kapteinis Nēmo? Vai arī viņš kaut kur pakritis? Vai viņa matroži nebij tāpat beigti?

Manometrs rādīja, ka mēs atrodamies tikai divdesmit pēdu zem ūdens līmeņa. Vienīgi plāna ledus kārta mūs vēl šķīra no brīva gaisa. Vai tiešām šo ledu nesalauzīs? Vismaz «Nautils» to mēģinās! Es tiešām samanīju, ka kuģis sagriežas ar pakaļējo galu uz leju un durkli augšup. Maza ūdens ieplūdinājuma rezervuāros pietika, lai izmainītu tā līdzsvaru. Tad, varenās skrūves dzīts, «Nautils» kā briesmīga lauzēja mašīna šāvās augšup pret ledus pārklāju. Pamazām tas dragāja ledu, atkāpās un atkal no visa spēka metās uz priekšu, līdz beidzot ar visu svaru ārkārtīgi spēcīgā triecienā izlauzās cauri un iznira virs ūdens.

Lūkas tika atvērtas, labāk sakot — atrautas, svaigs gaiss sāka ieplūst visās «Nautila» iekšējās telpās.

## XVII. NO HORNA RAGA LlDZ AMAZONEI

Neatminos, kā es biju izkļuvis uz klāja. Varbūt kanādietis bij mani tur uznesis. Bet es elpoju, es riju spirgto jūras gaisu. Abi mani biedri turpat līdzās tāpat dzēra

Es elpoju, es riju spirgto Jūras gaisu.

dzīvinošo jūras elpu. Nelaimīgie, kas ilgu laiku cietuši izsalkumu, vispār nedrīkst kāri mesties uz pirmo pagadījušos ēdienu. Turpretim mums nevajadzēja atturēties, pilnu krūti mēs ieelpojām šo svaigo jūras vēja atpūsto gaisu un gandrīz vai noreibām no tīksmīgās baudas.

—   Ak! — Konsels iesaucās. — Cik skābeklis tomēr ir patīkams! Profesora kungs lai nemaz nekautrējas ieelpot papilnam. Tagad jau te pietiks visiem.

Neds Lends nesacīja nekā, bet plātīja muti tā, ka pat haizivs nobītos. Un kādiem malkiem viņš elpoja! Viņš «rāva iekšā» gaisu kā krāsns, spēcīgi kuroties.

Drīz vien atjaunojās arī mūsu spēki, un, kad es sāku palūkoties apkārt, uz klāja, izņemot mūs, neviena vairs nebij. Neviena no kuģa ļaudīm. Arī kapteiņa Nēmo ne. Savādajiem «Nautila» matrožiem laikam pietika tā gaisa, kas ieplūda kuģa iekšienē. Neviens no tiem nebij iznācis paelpot uz brīvā klāja.

Pirmie vārdi, ko es dabūju pār lūpām, bij pateicība maniem biedriem. Neds Lends un Konsels bij izglābuši man dzīvību, kad sākās agonija. Vissirsnīgākā pateicība nevarēja atalgot viņu uzupurēšanos.

—   Diezgan, profesora kungs, — Neds Lends atsaucās, — par to nav vērts runāt! Kāds tad mums tur nopelns? Nekāds! Vienkāršs aritmētisks jautājums. Jūsu dzīvība vairāk vērta nekā mūsējās. Tāpēc tā arī bij jāglābj.

—   Nē, Ned, — es atbildēju. — Vairāk vērta tā nav. Nekas nav vērtīgāks par labu un augstsirdīgu cilvēku, un jūs tāds esat!

—     Būs jau labi! — kanādietis atbildēja apmulsis.

—   Un tu, Konsel, arī dabūji krietni vien ciest.

—   Ne pārāk daudz. Taisnību sakot, profesora kungs, man pietrūka pāra malku tīra gaisa, bet man liekas, ari pie tā es varētu pierast. Bez tam es redzēju, ka profesora kungs zaudē samaņu, un tad man pārgāja kāre pašam elpot. Tas, kā teic, mani pavisam…

Sakaunējies Konsels nenobeidza savu teikumu.

—   Mīļie draugi! — es iesaucos aizkustināts. — Uz visiem laikiem mēs esam vienoti savā starpā, un jums ir pilnīga tiesība mani…

—   Es šo tiesību ari gribu izmantot, — kanādietis ieminējās.

—   Kā tā? — Konsels ievaicājās.

—   Jā, — Neds Lends turpināja, — tiesību ņemt jūs līdzi, kad reiz pametīšu šo velnišķīgo «Nautilu».

—   Starp citu, — Konseis vaicāja, — vai mēs arī braucam labvēlīgā virzienā?

—   Jā, — es atbildēju, — mēs braucam saulei pretī, bet šeit saule ir ziemeļu pusē.

—    Bez šaubām, — Neds Lends piezīmēja, — bet vēl vajadzētu uzzināt, vai mēs esam Klusajā okeānā vai Atlantijas okeānā, apkuģojamā vai tuksnešainā jūrā.

Uz to atbildēt es nevarēju un baidījos, ka kapteinis Nēmo atkal aizved mūs tajā plašajā okeānā, kurš apskalo Āzijas un Amerikas krastus. Viņš nobeidza savu pasaules apceļojumu un vadīja «Nautilu» atpakaļ uz to jūru, kur tas varēja būt visneatkarīgākais. Bet, ja nu mēs atgriežamies Klusajā okeānā, tālu prom no visām apdzīvotām zemēm, kas tad notiks ar Neda Lenda plāniem?

Mazliet vēlāk mēs jau tikām skaidrībā par šo svarīgo jautājumu. «Nautils» brauca ātri. Polārajam lokam drīz vien bijām pāri un turējām kursu uz Horna ragu. 31. * martā pulksten astoņos vakarā mēs bijām iepretim Amerikas lejasgalam.

Visas mūsu līdzšinējās ciešanas bij aizmirstas. Pamazām izgaisa atmiņas par ledus ieslodzījumā pavadītajām dienām. Tagad mēs domājām tikai par nākotni. Kapteinis Nēmo vairs nerādījās ne salonā, ne uz klāja. Viņa palīgs katru dienu taisīja atzīmes pusložu kartē, un no tām es skaidri redzēju «Nautila» kursu. Šovakar es pārliecinājos ar lielu patiku, ka mēs braucam uz ziemeļiem pa Atlantijas okeānu.

Arī kanādietim un Konselam es pastāstīju savus novērojumus.

•— Laba ziņa, — kanādietis teica, — bet uz kurieni īsti «Nautils» dodas?

—   To es nevaru pateikt, Ned.

—   Var būt, ka pēc dienvidpola kapteinis mēģinās aizsniegt arī vēl ziemeļpolu un atgriezties Klusajā okeānā pa slaveno ziemeļrietumu jūras ceļu.

—   Par to nevarētu šaubīties, — Konsels piebilda.

—   Tā ir viņa darīšana, — kanādietis sacīja. — Tikai mēs viņu gan vairs turp nepavadīsim.

—   Lai nu kā, — Konsels piebilda, — bet šis kapteinis Nēmo ir ievērojams cilvēks, un mums nav ko nožēlot, ka esam ar viņu iepazinušies.

— It sevišķi Kad būsim tikuši no viņa vaļā, «— Neds Lends piebilda.

1. aprīli, kad «Nautils» īsi pirms pusdienas pacēlās virs ūdens, mēs rietumu pusē saskatījām sauszemi. Tā bij Ugunszeme, ko pirmie pasaules apceļotāji tā nosaukuši pēc daudzajām dūmu strūklām, kuras paceļas no iedzimto būdām. Šī Ugunszeme ir plašs salu kopums — ap trīsdesmit ljē garumā un divdesmit četras platumā, starp 53° un 56° dienvidu platuma un 67° 50' un 77° 15' rietumu garuma. Pats krasts man likās zems, bet tālumā redzēju paceļamies augstus kalnus. Man pat šķita, ka saskatu Sarmjento virsotni, kura paceļas divi tūkstoši septiņdesmit metru pār jūras līmeni kā piramidāla klinšu masa ar visai smailu šķautni. Neds Lends man pastāstīja, ka pēc tā, vai smaile skaidri redzama vai tvaikos tīta, varot zināt, vai gaidāms labs vai slikts laiks.

Šajā acumirklī kalna smaile kļuva skaidri saredzama pret debess fonu. Tas vēstīja labu laiku, un tāds ari patiešām iestājās.

«Nautils» nonira zem ūdens, turējās tuvu pie krasta, bet tikai dažas jūdzes brauca gar to. Pa salona vaļējo logu es redzēju tos pašus milzīgos, liānām līdzīgos fuku- sus, kuru dažas pasugas biju jau novērojis polārajās jūrās, ar visām savām gludajām un lipīgajām skarām tie aizsniedza trīs simti metru lielu garumu; īstas virves īkšķa resnumā un ļoti stipri — tie dažkārt arī lietoti kuģu vajadzībām. Kāds cits augs, ko sauc par velpi, ar četru pēdu garām, koraļļu atkrišņu aplipušām lapām apklāja jūras dibenu. Tās noder par ligzdām un barību neskaitāmiem vēžveidīgiem dzīvniekiem un moluskiem, krabjiem un tintes zivīm.

Pa šo dzīvības pilno dibenu «Nautils» brauca ārkārtīgi ātri.

Šajos ūdeņos mūsu tīkli izzvejoja vairākas skaistas aļģes, sevišķi kādu fukusa pasugu, kurai saknēs mēdz ieķerties vislabākās austeres pasaulē. Zosis un pīles desmitiem metās uz «Nautila» klāja un tūliņ nokļuva mūsu pārtikas krājumos. No zivīm es it sevišķi novēroju kaula zivis, grunduļu dzimtas, divus decimetrus garas, ar balsnējiem un dzelteniem raibumiem.

Bez tam vēl te bij sastopamas neskaitāmas medūzas un vienīgi Malvinu salu ūdeņos atrodamās skaistās hrizaoras. Dažas no tām bij pusapaļa, gludena saulssarga veidā

ar divpadsmit vienādām, galos izmargotām svītrām, citas atkal līdzīgas kurvjiem, no kuriem graciozi liecās laukā platas lapas un gari, sarkani zariņi. Tās peldēja, airēdamās ar savām četrām lapveidīgām lāpstiņām, kamēr maigo tausteklīšu pušķis plīvoja viļņos. Es ļoti vēlējos uzglabāt dažus no šiem skaistajiem zoofītiem, bet tie jau nav nekas vairāk kā mākonīši, kā ēnas, kā vienkārša parādība, kura savīst un izkūst ārpus savas ūdens dzimtenes.

Kad Malvinu salu pēdējie augstumi bij nozuduši aiz apvāršņa, «Nautils» ienira aptuveni divdesmit līdz divdesmit pieci metri dziļi un brauca gar Dienvidamerikas krastu. Kapteinis Nēmo nerādījās.

Līdz 3. aprīlim mēs gan virs, gan zem ūdens turējāmies Patagonijas krastu tuvumā. «Nautils» aizbrauca garām Laplatas grīvas platajam līcim un 4. aprīlī atradās klajā jūrā ap piecdesmit jūdžu no Urugvajas krasta. Kuģis turējās virzienā uz ziemeļiem un slaidos lokos lieca apkārt Dienvidamerikas krastu izrobojumiem. No ceļa sākuma Japānas jūrā mēs bijām jau nobraukuši pavisam sešpadsmit tūkstoši ljē.

Ap vienpadsmitiem rītā mēs pārbraucām pāri Mežāža tropam uz trīsdesmit septītā meridiāna un aizsniedzām Frio ragu. Nedam Lendam par lielām sirdssāpēm, kapteinis Nēmo vairījās no Brazīlijas apdzīvotajiem krastiem un reibinošā ātrumā brauca tiem garām.

Tādā ātrumā braucām vairākas dienas un 9. aprīļa vakarā atradāmies pret Sanroka ragu Dienvidamerikas vistālākajā austrumu daļā. Tur «Nautils» atkal attālinājās no krasta un aizsniedza lielāku dziļumu tajā zemūdens ielejā, kura izveidojusies starp šo ragu un Sjerraleones kalniem Āfrikas piekrastē. Šī ieleja uz Antiļu salu platuma sadalās divās joslās un ziemeļos nobeidzas ar milzīgu, deviņi tūkstoši metru dziļu ieplaku. Ap šo . vietu līdz pat mazajām Antiļu salām okeāna ģeoloģiskais griezums rāda seši kilometri augstu klinšu krauju, bet pretim Zaļā raga salām — otru ne mazāk ievērojamu sienu, kura tādā kārtā ieslēdz visu nogrimušo Atlantīdas kontinentu. Šīs bezgala plašās ielejas dibenā slejas vairāki kalni, kas piešķir sevišķi krāšņu izskatu šai zemūdens pasaulei. Es to visu uzzināju no «Nautila» bibliotēkā atrodamām, laikam gan kapteiņa Nēmo paša rokas zīmētām un personiskām vajadzībām lietojamām kartēm.

Divas dienas no vietas «Nautils», ar savu slīpo plātņu palīdzību nolaidies dziļumā, visādos augstumos un dažādos virzienos apbraukāja šos plašos un tuksnešainos ūdens klajumus. Bet 11. aprīlī tas piepeši atkal pacēlās un mēs no jauna ieraudzījām zemi pie Amazones grīvas platā līča; šī upe ir tik milzīga, ka jūras ūdens no tās daudzu jūdžu lielā apgabalā kļūst salds.

Mēs pārbraucām pāri ekvatoram; divdesmit jūdžu uz rietumiem no mums palika franču kolonija Gvajāna, kur mēs viegli būtu atraduši patvērumu. Bet plosījās stipra vētra, augstu sitās niknas bangas, un ar vienkāršu laiviņu nebij ko domāt doties tajās. Bez šaubām, arī Neds Lends to saprata, jo par bēgšanu nerunāja. Es no savas puses arī neieminējos ne vārda par viņa nodomiem, negribēdams uzmudināt to uz mēģinājumu, kas, acīm redzot, nevarēja izdoties.

Kā atalgojumu par šo atteikšanos es guvu interesantus novērojumus. Divu dienu laikā, 11. un 12. aprīlī, «Nautils» palika virs ūdens un tā tīkli izzvejoja bagātīgu lomu ar neskaitāmiem zoofītiem, zivīm un rāpuļiem.

Dažus zoofītus bij norāvusi tīkla ķēde. Pa lielākajai daļai tās bij skaistās fiotalīnijas ar stāvām svītrām, sarkaniem raibumiem un brīnišķi izplestiem tausteklīšiem, šim okeāna apvidum raksturīgās phyctalis protexta ar mazu cilindrisku ķermeni, vertikālām svītrām un sarkaniem punktiem, ķermenis nobeidzās ar brīnišķīgu taustekļu vainagu.

Te bij arī vairāk man līdz šim nepazīstamu zivju sugu. Vispievilcīgākā no skrimšļa zivīm — jūras nēģis, piecpadsmit collu garš, ar zaļganu galvu, violetām spurām, pe- lēkzilganu muguru, tumšbrūnu, sudraboti gaišplankumotu vēderu un zelta gredzentiņu ap acu zīlīti; šie pievilcīgie dzīvnieki droši vien te bij iepeldējuši no Amazones, jo dzīvo tikai saldūdeņos; ar tuberkulām nosētās rajas asiem purniem, tievu, garu asti un garu, robainu dzelksni; nelielas, pelēki balsnējas, metru garas haizivis ar vairākām rindām līku zobu; sarkanējas, pusmetru garas, trijstūrim līdzīgas lofijas, kurām krūšu spuras pieaugušas ar savādām plēvēm, tāpēc tās ari mazliet atgādina sikspārņus, bet ragveida dzeloņa dēļ pie nāsīm tās iesaukuši par jii- ras degunradžiem; vēl dažas balistu pasugas kirasavjenas, kuru raibie sāni zaigo košā zelta krāsā; gaiši violetās kap- riskas, to vizmainā krāsa ir līdzīga dūju kaklu krāsai.

Es varētu vēl pakavēties pie kaula zivīm, bet minēšu

Tai pašā acumirklī Konsels biļ atsviests atpakaļ.

tikai vienu, kuru Konsels ne bez iemesla vēl ilgi atminējās.

Viens no mūsu tīkliem reiz izzvejoja sevišķas sugas raju, ārkārtīgi plakanu, bez astes — tā bij pilnīgi ripai līdzīga un svēra divdesmit kilogramus. Apakšā balta, mugurpusē iesarkana, ar lieliem, apaļiem, tumšziliem, melnu gredzenu apvilktiem lāsumiem; āda tai ļoti gluma, bet astes galā divžuburu spuras. Uz klāja izvilkta, tā kūlās un ar konvulsīvām kustībām lūkoja nokļūt atpakaļ ūdenī. Ar beidzamo lēcienu tas viņai arī būtu izdevies, ja Konsels, kas no tās neparko negribēja šķirties, nemestos uz to un, iekams es paspēju aizkavēt, nesagrābtu zivi ar abām rokām.

Bet tai pašā acumirklī viņš jau bij atsviests atpakaļ; ar gaisā izslietām kājām un paralizētu vienu auguma pusi viņš kliedza:

—   Profesora kungs! Profesora kungs! Nāciet palīgā!

Tā bij pirmā reize, kad šis krietnais puisis neuzrunāja mani kā trešo personu.

Mēs ar kanādieti pacēlām viņu un sākām spēcīgi berzēt; samaņu atguvis, mūžīgais klasificētājs nomurmināja aizlauztā balsī:

—   Skrimšļu zivju klase, nekustināmo žaunu apakšklase, klahiju nodaļa, raju dzimta, elektrisko raju ģints!

—   Jā, mīļais draugs, — es teicu, — elektriskā raja tev deva šo triecienu.

—   Lai profesora kungs nemaz nedomā, — Konsels attrauca. — Gan es atriebšos tam nelieša kustonim.

—   Kādā veidā?

—   Es viņu apēdīšu.

Tas tai pašā vakarā arī tika izdarīts, bet vienīgi aiz atriebības, jo, vaļsirdīgi sakot, gaļa bij stipri cieta.

Nelaimīgais Konsels bij pieskāries visbīstamākajai elektriskajai zivij — kumanai. Šis dīvainais dzīvnieks tik labā vadītājā elementā kā ūdens citas zivis nogalina vairāk metru lielā atstatumā: tik liels elektrības spēks iemīt viņa augumā, kura virspuse ir divdesmit septiņas kvad- rātpēdas liela.

12. aprīlī «Nautils» piebrauca tuvāk Nīderlandes Gva- jānai iepretim Maronas ietekai. Tur brālīgi dzīvoja vairāki lamantīnu bari. Tie bij manoti, kas, tāpat kā dugongi un jūras govis, pieder sirēnu dzimtai. Šie skaistie, rāmie

Tur brālīgi dzīvoja vairāki lamantīnu bari,

un nekustīgie dzīvnieki ir seši līdz septiņi metri gari un sver ap četri tūkstoši kilogramu.

Tai pašā dienā arī izdevīga zveja šajos dzīvnieku bagātajos ūdeņos stipri papildināja mūsu iztikas noliktavas. Tīklos bij ieķērušās vairākas zivis, kurām galva nobeidzās ar ovālu, gaļīgu plāksni. Tās bij zivis — piesūkļi, makreļu pasugas. Ovālā plāksne tām sastāv no kustīgām, šķērse- niskām skrimšļa sloksnītēm; zivs pēc patikas var izveidot starp sloksnītēm tukšumu un kā dēle piezīsties pie priekšmetiem.

Pēc pabeigtas zvejas «Nautils» piebrauca tuvāk krastam. Tur gulēja daudz bruņurupuču, izlaidušies virs ūdens. Tos sagūstīt ir visai grūti, jo no mazākā trokšņa tie uzmostas un harpūna viegli nelien cauri to biezajam bruņu kažokam. Bet nu mūsu zivis — piesūkļi izrādījās par vērtīgu un drošu medību palīgu. Šis dzīvnieks ir kā dzīva makšķere, par ko nopriecātos katrs makšķernieks, kas parasti rīkojas ar auklu un āķi.

«Nautila» matroži uzmauca šīm zivīm astē gredzenu — pietiekami lielu, lai netraucētu viņu kustības, bet pie gredzena piesēja kuģa malai piestiprinātu garu auklu.

Jūrā iemestas, zivis — piesūkļi tūliņ ķērās pie sava amata, metās uz bruņurupučiem un piesūcās tiem tik cieši, ka zivis drīzāk varēja pārplēst nekā atraut nost. Tad zivis uzvilka atpakaļ uz kuģa un tām līdzi arī bruņurupučus, kuriem tās bij pieķērušās.

Tādā kārtā izvilka vairākus metrus platus un divi simti kilogramus smagus kakuanus. Tie ir bruņurupuči, pārklāti ar lielām, caurspīdīgām bruņām, ar baltiem un dzelteniem lāsumiem izraibotām, ļoti vērtīgām raga plāksnēm. Bez tam tie ievērojami arī no gastronomijas viedokļa, jo gaļa tiem tikpat garšīga kā parastajiem bruņurupučiem.

Ar šo zveju arī beidzās mūsu uzkavēšanās Amazones apkaimē — naktī «Nautils» atgriezās atpakaļ klajā jūrā.

## XVIII. ASTONKĀJI

Vairāk dienu no vietas «Nautils» brauca prom no Ame1 ' rikas krastiem. Acīm redzot^tas vairījās iegriezties Meksikas līcī un Antiļu jūrā. Ūdens zem kuģa tur arī netrūktu, jo jūra šajā apvidū ir caurmērā tūkstoš astoņi simti metru dziļa, bet, kā likās, kapteinim Nēmo nebij pa prātam šie salām piebārstītie un daudzu tvaikoņu šķērsotie ūdeņi.

16. aprīlī mēs trīsdesmit jūdžu attālumā ieraudzījām Martinikas un Gvadelupas salas. īsu brīdi es varēju saskatīt to kalnu augstās šķautnes.

Kanādietis atkal likās ārkārtīgi neapmierināts, jo bij rēķinājis Meksikas līcī mēģināt bēgšanu, lai vai nu sasniegtu kādu krastu, vai sastaptu kādu no tiem daudzajiem kabotāžas kuģiem, kuri te braukāja no vienas salas uz otru. Bēgšana tur bij visai iespējama, ja Nedam Len- dam izdotos bez kapteiņa Nēmo ziņas piesavināties laivu. Bet klajā okeānā par to vairs nebij ko domāt.

Kanādietim, Konselam un man bij garāka saruna par šo jautājumu. Jau sešus mēnešus mēs bijām «Nautila» gūstekņi, nobraukuši septiņpadsmit tūkstoš ljē, un, pēc Neda Lenda domām, nebij ne mazākās cerības, ka ceļojums kādreiz beigsies. Viņš man ieteica priekšlikumu, ko es gan nebiju gaidījis. Uzstādīt kapteinim Nēmo jautājumu: vai viņš uz visiem laikiem domā paturēt mūs uz kuģa?

No tādas uzstāšanās es baidījos. Pēc mana ieskata, tai nebūtu nekāda panākuma. Uz kapteini Nēmo cerēt mums nebij ne mazākā iemesla, bet jāpaļaujas vienīgi pašiem uz sevi. Turklāt jau kopš kāda laika šis cilvēks bij kļuvis drūmāks, atturīgāks un sevī noslēdzies. Likās, viņš no manis izvairās. Tikai pēc lieliem starplaikiem man izdevās viņu sastapt. Citkārt viņš bieži vien rādīja un paskaidroja man zemūdens brīnumus, tagad viņš bij mani pilnīgi pametis vienu saviem pētījumiem un salonā vairs nerādījās.

Kāda pārvērtība viņā gan bij notikusi? Aiz kādiem cēloņiem? Es nekādas vainas neapzinājos. Varbūt mūsu klātbūtne uz kuģa viņam bij nepatīkama? Es tomēr necerēju, ka šis cilvēks gribētu atlaist mūs brīvībā.

Es lūdzu Nedam Lendam atļaut man pārdomāt, iekams to daru. Ja sarunai nebūtu rezultātu, tā tikai radītu vēl lielākas aizdomas, padarītu mūsu stāvokli vēl ļaunāku un galīgi izjauktu kanādieša projektus. Jāpiezīmē, ka niļims nebij nekāda iemesla sūroties par savu veselības stāvokli. Ja atskaita pārdzīvojumu dienvidpola ledus sablīvējumā, mums visiem trim te allaž bij klājies visai labi. Veselīgā pārtika, sāļainais jūras gaiss, kārtīgā dzīve un vienādā temperatūra pasargāja mūs no katras slimības. Es pilnīgi sapratu, ka šāda dzīve varēja valdzināt kapteini Nēmo, cilvēku, kuru nemocīja ilgas pēc sauszemes dzīves, kurš varēja darīt, kas viņam iepatikās, un doties, kurp vien iedomāja, kuram bij tikai viņam vienam zināmi nolūki un mērķis. Bet mēs taču nebijām pārtraukuši sakarus ar cilvēci. Es nebūt negribēju, lai līdz ar mani aiziet neziņā arī mani jaunie un svarīgie pētījumi. Tagad man bij tiesība rakstīt īstu grāmatu par jūru, un es vēlējos, lai šī grāmata agrāk vai vēlāk ierauga dienas gaismu.

Nupat te Antiļu jūrā, desmit metru zem ūdens līmeņa, — kādus interesantus novērojumus pa salona iluminatoru es varēju pievienot savām ikdienas atzīmēm! Starp citiem zoofītiem tur bija arī sifonofovas fizālijas, kas pazīstamas ar nosaukumu «portugāļu kuģītis» un ir iegarena pūšļa izskatā ar perlamutra krāsu plaiksnījumiem; tās peld, pacēlušas vējā savu plēves buru, bet zilganos taustekļus kā zīda pavedienus noka- rina ūdenī; pēc izskata skaistās medūzas, bet kodīga šķidruma pilnas, dzeļošas kā nātres, kad tām ar roku pieskaras. No zivīm milzīgās, desmit pēdu garās un divi simti kilogramu smagās skrimšļa zivis — rajas ar trijstūrainām krūšu spurām, izliektu muguru un acīm pašā smailās galvas galā; kā bojā gājušu kuģu paliekas tās klīda pa ūdeni un reizēm kā cieši slēdzami aizvirtņi pielipa mūsu iluminatoru stiklam.

Šeit bij Amerikas balistas, kurām daba piešķīrusi tikai divas krāsas — baltu un melnu, iegarenās un gaļīgās makreles ar izdobtiem žokļiem, sešpadsmit decimetru garās albakoru pasugas skumbrijas ar īsiem un asiem zobiem, pārklātas ar sīkām zvīņām. Tālāk veseliem bariem peldēja surmuletas, greznotas ar zeltotām svītrām no galvas līdz astei, kustinādamas savas mirdzošās spuras. Beidzot — kā cēlas sinjoras Veronēzes gleznās gar mūsu acīm aizslīda dzeltenās koraļļu zivis, rotātas ar smaragda lentītēm un it kā ieģērbtas samtā un zīdā; adatainās jūras karūsas izklīda uz visām pusēm, kustinādamas savas žiglās krūšu spuras; sarkanās mulles ar savām spēcīgajām spurām it kā pļāva ūdeni, bet sudrabotās mēness zivis, sava nosaukuma cienīgas, peldēja pret ūdens apvārsni gluži kā zaigainas mēness atspulgas.

20. aprīlī mēs bijām pacēlušies ap tūkstoš pieci simti metru augstāk. Tuvākā cietzeme te bij Bahamas salu ar- hipelāgs, kas gluži kā laukakmeņi iznira no ūdens. Tur slējās augšup zemūdens klintis un stāvās noberztu akmeņu sienas uz platiem pamatiem, bet pa starpām rēgojās melnas alas, līdz kuru dibenam pat mūsu elektriskās ugunis nesniedza. Šīs klintis bij apaugušas ar lielām zālēm — milzīgām laminārijām un fukusiem, īstiem titānu valstības augiem.

Par šiem milzu augiem pārrunādami, mēs ar Nedu Lendu un Konselu, dabiski, atminējāmies arī milzīgos jūras dzīvniekus. Daži no tiem itin kā radīti citiem par barību. Taču patlaban pa «Nautila» iluminatoru es saskatīju tikai posmkājus, garkājainās lambras, violetos krabjus un Antiļu jūrai raksturīgos klio.

Bij tā ap pulksten vienpadsmitiem, kad Neds Lends man norādīja uz kādu drausmīgu ņudzoņu lielo augu mudžeklī.

—   Nu jā, — es teicu, — tur ir īstas astoņkāju mītnes, es nebrīnītos, ja dabūtu redzēt dažus no šiem briesmoņiem.

—   Ko? — Konsels atsaucās. — Vienkāršos galvkāju klases kalmārus?

—   Nē, — es atbildēju, — lielos astoņkājus. Draugs Neds laikam būs maldījies, jo es nekā neredzu.

—   Tas būtu gan žēl, — Konsels piebilda. — Es labprāt gribētu redzēt savām acīm kādu no tiem astoņkājiem, par kuriem tik daudz stāstīts un kuri veselus kuģus ieraujot bezdibenī. Šos dzīvniekus sauc par krak…

—   Krāks un diezgan, — kanādietis ironiski pārtrauca.

—   Krakeniem, — uzsvēra Konsels, nobeigdams aizsākto vārdu un nepiegriezdams nekādu vērību biedra zobgalībām.

—   Man to neviens nekad neiestāstīs, — Neds Lends tielējās, — ka tādi dzīvnieki vispār sastopami pasaulē.

—   Kāpēc gan ne? — Konsels atsaucās. — Mēs taču noticējām profesora kunga vienradzim.

—   Un kļūdījāmies, Konsel.

—   Bez šaubām! Bet iespējams, ka citi tam tic vēl šodien.

—   Tas var būt, — es piebildu Konselam. — Bet es gan esmu nolēmis tikai tād ticēt šim briesmonim, kad būšu vismaz vienu no tiem uzšķērdis savām paša rokām.

—        Tātad, — Konsels taujāja, — profesora kungs netic milzu astoņkājiem?

—   Kāds velns tad tiem tic? — kanādietis iesaucās.

—   Daudzi cilvēki, draugs Ned.

—   Zvejnieki ne. Varbūt zinātnieki!

—   Atvainojiet, Ned. Zvejnieki un zinātnieki!

—        Es jums apgalvoju, — Konsels teica, savilcis visnopietnāko seju, — ka pats personiski esmu redzējis lielu kuģi, ko tāds astoņkājis norauj jūras dibenā.

—   Un jūs to redzējāt? — kanādietis vaicāja.

—   Jā, Ned.

—   Pats savām acīm?

—   Pats savām acīm.

—   Kur, ja atļaujat zināt?

—   Senmalo, — Konsels nestomīdamies atbildēja.

—   Ostā? — Neds Lends atkal ironiski taujāja.

—   Nē, kādā baznīcā, — Konsels atteica.

—   Baznīcā! — kanādietis iesaucās.

—        Jā, draugs Ned. Tā bij kāda glezna, kur uzzīmēts tāds astoņkājis, par kādu mēs runājām.

—        Jauki! — Neds Lends atsaucās smiedamies. — Kon- sela kungs vienkārši dzen jokus ar mani!

—        Tomēr viņam ir taisnība, — es piemetināju. — Esmu dzirdējis stāstām par to gleznu. Bet sižets tai ņemts no kādas teikas, un jūs zināt, cik dabzinātnei vērtas tādas teikas. Bet, ja runā par nezvēriem, tad fantāzija tūliņ sāk rosīties. Ne tikai to runā, ka šie astoņkāji noraujot kuģus dibenā, bet Olafs Magnuss stāsta pat par jūdzi garu, vairāk salai nekā dzīvniekam līdzīgu galv- kāji. Un vēl stāsta, ka Nidarosas bīskaps reiz uzcēlis altāri uz milzīgas klints. Kad viņš dievkalpojumu beidzis, klints sākusi kustēties un aizgājusi atpakaļ jūrā. Tā neesot bijusi nekāda klints, bet astoņkājis. ^

—   Un tas ir viss? — kanādietis jautāja.

—        Nē, — es atbildēju. — Kāds cits bīskaps — Ber- genas Pontopidans savukārt stāsta par astoņkāji, uz kura muguras varējis manevrēt vesels kavalērijas pulks!

—        Redzams, senlaiku bīskapi ir pratuši labi melot! — Neds Lends piezīmēja.

—        Un, beidzot, senlaiku dabzinātnieki runā par nezvēriem, kuriem rīkle vesela jūras līča platumā un kuriem Gibraltāra jūras šaurums par mazu, lai izsprauktos cauri.

Kapteinis sācis vajāt šo kustoni ai harpūnām un šauteņu šāviņiem.

—   Nu, tas tik ir kustonitis! — kanādietis atkal atsaucās.

—   Bet cik patiesības visos šajos nostāstos? — Konsels vaicāja.

—    Necik, mīļie draugi, mazākais, tur ne, kur stāsts pārsniedz iespējamības robežas un izvēršas par pasaku vai leģendu. Tomēr nevar noliegt, ka stāstītāju fantāzijai vajag būt kaut kādam cēlonim, vismaz kādai ierosmei. Jāatzīst, ka ir ļoti lieli astoņkāji un kalmāri, lai arī mazāki par vaļiem. Aristotelis min kāda kalmāra lielumu piecas olektis, tas ir, ap trīs un desmitdaļu metra. Mūsu zvejnieki bieži dabū redzēt tādus, kuru garums pārsniedz metru un astoņdesmit centimetrus. Triestas un Monpeljē muzejos glabājas astoņkāja skeleti divu metru garumā. Pēc dabas pētnieku ziņām, sešas pēdas lielam dzīvniekam taustekļi ir divdesmit septiņas pēdas gari. Ar to jau vien pietiek, lai šis radījums izskatītos kā šausmīgs nezvērs.

—   Vai viņus mūsu laikos arī vēl zvejo? — kanādietis jautāja.

—   Ja arī nezvejo, tomēr jūrnieki viņus redz. Viens no maniem draugiem — kapteinis Pols Boss Havrā apgalvo vienu tādu milzīgi lielu nezvēru sastapis Indijas okeānā. Bet kāds atgadījums, kas pilnīgi pierāda šo gigantisko dzīvnieku eksistenci, noticis vēl nesen — 1861. gadā.

—   Kas tas ir par gadījumu?

—    Tas ir šāds: 1861. gadā ziemeļrietumos no Teneri- fas, apmēram uz tā paša platuma grāda, kur mēs patlaban atrodamies, kuģa «Alektons» ļaudis pamanījuši milzīgu kalmāru peldam ūdens virspusē. Kapteinis Bugē sācis vajāt šo kustoni ar harpūnām un šauteņu šāvieniem, bet bez kādām lielām sekmēm, jo lodes un harpūnas viņa mīkstajam ķermenim bez kādas atsites kā vienkāršam receklim skrējušas cauri. Pēc vairākkārtējiem veltiem mēģinājumiem kuģa ļaudīm beidzot izdevies apmest moluskam apkārt cilpu. Cilpa noslīdējusi līdz pat dzīvnieka astes spurām un tur aizķērusies. Tagad mēģinājuši nezvēru uzvilkt uz kuģa, bet viņa svars bijis tik liels, ka, virvei sastiepjoties, aste notrūkusi un astoņkājis bez šā greznuma pazudis ūdenī.

—   Nu lūk, — Neds Lends sacīja. — Tas beidzot ir patiess fakts.

Tas bij milzīga lieluma kalmars.

—   Neapšaubams fakts, mīļo Ned. Tāpēc arī ieteikts nosaukt to astoņkāji par «Bugē kalmāru».

—   Un cik garš bijis tas kustonis? — Neds vaicāja.

—   Varbūt apmēram seši metri? — ievaicājās Konsels, kurš, atkal pie iluminatora nostājies, vēroja zemūdens zālāja izdobumus.

—   Tieši tā, — es atbildēju.

—   Vai viņa galvai nebij astoņi taustekļi, kuri locījās pa ūdens virsu kā vesels čūsku midzenis?

—   Pilnīgi pareizi.

—   Vai viņam galvas virspusē novietotās acis nebij ārkārtīgi lielas?

—   Jā gan, Konsel.

—   Un vai viņa purns nebij līdzīgs papagaiļa knābim, bet tikai šausmīgam knābim?

—   Jā, Konsel.

—   Tātad, — Konsels mierīgi turpināja, — ja profesora kungam nekas nav pretī, te ir tas «Bugē kalmārs» vai vismaz kāds no viņa brāļiem.

Es pārsteigts pavēros Konselā. Neds Lends steidzās pie iluminatora.

—   Cik šausmīgs kustonis! — viņš iesaucās.

Tad savukārt arī es piegāju palūkot un nevarēju apspiest riebumu. Manā acu priekšā ķepurojās briesmīgs nezvērs, seno teiku cienīgs radījums.

Tas bij milzīga lieluma kalmārs, ap astoņi metri garš. Ārkārtīgi ātri viņš ačgārniski tuvojās «Nautilam». Viņa milzīgās, nekustīgās acis glūnēja šurp. Tā astoņas rokas vai, labāk sakot, kājas pieaugušas tieši galvai, tāpēc šos dzīvniekus sauc arī par galvkājiem; tās bij divreiz garākas par viņa ķermeni un plīvoja kā fūrijas mati. Uz viņa taustekļu ārpuses bij skaidri saskatāmi divi simti piecdesmit pusapaļie piesūcekņu pauguri. Brīžiem šie piesūcekņi piespiedās «Nautila» iluminatoram un izspieda gaisu no savas iekšienes. Papagaiļa knābim līdzīgais raga purns atpletās un aizvērās vertikāli. Mēle, tāpat no raga vielas, ar vairākām asu zobu rindām, šaudījās laukā no mutes. Kāds izdzimtenis! Molusks ar putna knābi! Viņa vārpstveidīgais, vidū uzpūstais ķermenis ar visu gaļīgo masu varēja svērt savus divdesmit pieci tūkstoši kilogramus. Atkarībā no saniknojuma krāsa tam mainījās ārkārtīgi ātri — no zaļganpelēkas līdz sarkanbrūnai.

Par ko šis molusks tā niknojās? Bez šaubām, par «Nautilu», kurš bij bīstamāks nekā viņš pats un kuram viņa ar piesūcekņiem pārklātie taustekļi un zobi nekā nevarēja padarīt. Un tomēr — kādi apbrīnojami radījumi šie taustekļainie, kas apveltīti ar tādu lunkanību un spēku, jo viņiem ir trīs sirdis!

Gadījums mūs bij savedis kopā ar šo kalmāru, tāpēc es negribēju palaist izdevību izpētīt labi šādas sugas galvkāji. Es apspiedu bailes un, zīmuli paņēmis, sāku to attēlot uz papīra.

—   Varbūt tas tiešām ir tas pats, ko gūstīja «Alek- tona» ļaudis? — Konsels ieminējās.

—   Nē, tas nevar būt, — kanādietis sprieda, — tāpēc, ka šis ir vesels, bet tas otrais — bez astes.

—   Tā vēl nav nekāda pazīme, — es teicu. — šim dzīvniekam taustekļi un aste var pieaugt no jauna. Septiņos gados «Bugē kalmāram» aste droši vien varēja atkal izveidoties visā pilnībā.

Vispār, — Neds Lends prātoja, — ja šis nav tas pats, tad vismaz viens no tiem.

Patiešām, aiz loga labajā pusē sāka salasīties arī citi astoņkāji. Es saskatīju septiņus gabalus. Tie barā pavadīja «Nautilu», un es varēju sadzirdēt viņu knābjus šņirkstam gar tērauda sienām. Labi, ka mēs bijām drošībā.

Es turpināju savu darbu. Šie nezvēri tik noteikti turējās mums līdzi, ka likās stāvam nekustīgi uz vietas, un es tos viegli varēju pamazinātā veidā nozīmēt pa iluminatoru. Starp citu, mēs arī nebraucām visai ātri.

Piepeši «Nautils» apstājās. Kāds trieciens sašūpoja to no viena gala līdz otram.

—   Vai mēs esam uzskrējuši sēklī? — es vaicāju.

—   Ja arī uzskrējuši, tad tomēr jau tikuši nost, — kanādietis atbildēja. — Mēs atkal braucam.

i Bez šaubām, «Nautils» virzījās gan uz priekšu, bet nebrauca vairs. Skrūves lāpstiņas vairs nekūla ūdeni. Pagāja kāds brīdis. Tad kapteinis Nēmo, sava palīga pavadīts, ienāca salonā

Es viņu jau ilgāku laiku nebiju redzējis, Viņš man likās drūms. Nekā mums neteicis, pat acu neuzmetis, viņš piegāja pie salona iluminatora, palūkojās astoņkājos un pateica dažus vārdus savam palīgam. Tas izgāja. Tūliņ iluminatoru aizvirtņi noslēdzās un pie griestiem iedegās uguns.

Es tuvojos kapteinim.

—   Interesanta astoņkāju kolekcija, — es teicu omulīgā balsī, kādā amatieris runātu, pie kāda akvārija vitrīnas nostājies.

—   Tiešām tā, dabzinātnieka kungs, — viņš atbildēja. — Un mēs sāksim ar viņiem cīņu krūti pret krūti.

Es skatījos kapteinī un domāju, ka esmu pārklausījies.

—   Krūti pret krūti? — es pārvaicāju.

—   Jā, profesora kungs. Skrūve ir apstājusies. Man liekas, kāds no šiem kalmāriem ar saviem raga žokļiem iesprūdis starp tās lāpstiņām. Tāpēc mēs arī vairs nevaram pabraukt.

—   Un ko jūs tagad domājat darīt?

—   Pacelties virs ūdens un iznīcināt visus šos riebekļus.

—   Tas ir grūts uzdevums.

—   Patiešām. Elektriskās lodes ir nespēcīgas pret šiem recekļainajiem ķermeņiem, jo tur tām nav pietiekama atspara, lai eksplodētu. Bet mēs uzbruksim viņiem ar cirvjiem..

—   Un ar harpūnām, — kanādietis teica, — ja jūs pieņemat manu līdzdalību.

—   Esmu ar mieru, meistar Lend.

—   Mēs iesim līdzi, — es teicu. Un kopā ar kapteini Nēmo mēs devāmies uz galvenajām kāpnēm.

Tur jau kāds ducis ar cirvjiem apbruņotu vīru stāvēja uzbrukumam gatavi. Arī mēs ar Konselu paņēmām cirvjus. Neds Lends satvēra savu harpūnu.

«Nautils» jau bij izcēlies virs ūdens. Viens no matrožiem, trapa augšā stāvēdams, grieza vaļā atveramās lūkas skrūves. Bet, līdzko tās bij laukā, lūka pati ar milzīgu sparu atsitās vaļā, acīm redzot, kāda astoņkāja taustekļa piesūcekņu atrauta.

Un tūliņ arī viena no šīm garajām rokām kā čūska no- slīda trapa spraugā, bet kāds divdesmits citu locījās pa augšu. Ar vienu cirtienu kapteinis Nēmo nošķēla šo šaus-

Tūliņ ari viena no šīm garajām rokām noslīdu trapa spraugā.

mlgp taustekli, un tas raustīdamies novēlās zemē pa trapu.

Pa to laiku, kamēr mēs spiedāmies cits pēc cita, lai izkļūtu uz klāja, divas citas tādas pašas rokas, pa gaisu svilpdamas, nolaidās zemē, satvēra kapteinim Nēmo priekšā stāvošo matrozi un ar neatvairāmu spēku pacēla to gaisā.

Kapteinis Nēmo iekliedzās un metās laukā uz klāja. Mēs traucāmies viņam pakaļ.

Cik briesmīgs skats! Nelaimīgais, taustekļu piesūcekņu sagrābts, šūpojās gaisā. Viņš gārdza, viņš slāpa un kliedza: «Palīgā! Palīgā!» Šie franču valodā sauktie vārdi mani ārkārtīgi pārsteidza. Tātad uz kuģa bij viens mans tautietis, varbūt pat vairāk! Šis sirdi plosošais kliedziens man visū mūžu palicis atmiņā!

Nelaimīgais katrā ziņā bij pagalam. Kas varētu atsvabināt viņu no šā šausmīgā apkampiena? Tomēr kapteinis Nēmo bij piesteidzies astoņkājim un ar cirvja triecienu atšķēla tam vēl vienu taustekli. Viņa palīgs satrakots cīnījās pret citiem nezvēriem, kuri pa «Nautila» sienām rāpās augšup. Arī visi pārējie matroži cirta ar saviem cirvjiem. Kanādietis, Konsels un es tāpat ar saviem ieročiem skaldījām šīs gaļīgās masas. Nejauka muskusa smaka izplūda gaisā. Tas bij tik briesmīgi!

Vienu acumirkli man šķita, ka astoņkāja sažņaugto nelaimīgo tomēr izdosies atbrīvot. Septiņas no astoņām rokām bij jau nocirstas. Pēdējā raustīdamās kratīja savu upuri kā spalviņu gaisā. Bet tajā acumirklī, kad kapteinis Nēmo un viņa palīgs piesteidzās klāt, dzīvnieks izšļāca strūklu melna šķidruma, kas viņam bij glabājies vēderā atsevišķā maisā. Mēs vairs nekā nevarējām saredzēt. Kad melnais mākonis izklīda, kalmārs bij nozudis un līdz ar to maris nelaimīgais tautietis!

Kāds niknums mūs pārņēma pret šiem nezvēriem! Neviens vairs nerēķinājās ar sevi. Desmit vai divdesmit astoņkāju bij sarāpušies uz «Nautila» klāja un sienām. Mēs juku jukām jaucāmies pa šo sacirsto čūsku gabaliem, kuri raustījās uz klāja asiņu un melna šķidruma peļķēs. Ar katru cirtienu Neda Lenda harpūna trāpīja kalmāru pelēk- zaļganās acis un izšķaidīja tās. Bet tad manu drošo biedru pasvieda zemē kāda nezvēra taustekļi, no kuriem viņš nebij paguvis izvairīties. Kalmāra drausmīgais knābis bij pavērsts taisni pret Nedu Lendu. Katru acumirkli viņu

Astoņkājis kratīja savu upuri kā spalviņu gaisā.

varēja pāršķelt vidū pušu. Es metos viņam palīgā. Bet kapteinis Nēmo bij jau aizsteidzies man priekšā. Viņa cirvis pazuda starp pavērtajiem žokļiem, un, brīnišķā kārtā izglābies, kanādietis uzlēca kājās un visu savu harpūnu ietrieca nezvēram līdz pat viņa trim sirdīm.

— Es jums šo pakalpojumu biju parādā, — kapteinis Nēmo teica kanādietim.

Ne vārda neatbildēdams, Neds Lends palocījās.

Cīņa bij ilgusi stundas ceturksni. Uzvarētie nezvēri pēdīgi atkāpās un pazuda zem ūdens.

Pret bākas izdobumu atspiedies, asinīm nošķiests, kapteinis Nēmo stāvēja nekustēdamies un skatījās jūrā, kura bij aprijusi vienu no viņa biedriem. Lielas asaras viņam ritēja pār vaigiem.

## XIX. GOLFA STRAUME

Šo šausmīgo piedzīvojumu 20. aprīlī neviens no mums mūžam neaizmirsīs. Es par to rakstīju stipri uztraukts, pēc tam pārlaboju un nolasīju priekšā Konselam un kanādietim. Viņi atzina rakstu par faktiski pareizu, bet attēlojumā nepietiekami spilgtu. Lai uzzīmētu šādu gleznu, nepieciešams tāds talants kā mūsu slavenajam dzejniekam — «Jūras arāju» autoram l .

Es jau-teicu, ka kapteinis Nēmo raudāja, jūrā lūkodamies. Viņa sāpes bij neizsakāmas. Šis jau bij otrs biedrs, ko viņš pazaudēja tajā laikā, kamēr mēs bijām uz kuģa. Un tik šausmīga nāve! Šis astoņkāja briesmīgo taustekļu nožņaugtais, dzelzs žokļu sašķaidītais draugs neatdusēsies blakus saviem biedriem zem klusajiem ūdeņiem koraļļu kapsētā.

Man sirdi plosīja cīņas brīdī dzirdētais nelaimīgā izmisuma kliedziens. Šis nabaga francūzis, ikdienas satiksmē aizmirsis savu dzimto valodu, atminējās to nāves brīdī pēdējam saucienam! Tātad starp šā kuģa ļaudīm, kuri, tāpat kā kapteinis Nēmo, bēga no cilvēku sabiedrības un ar sirdi un dvēseli bij tam padevīgi, bijis arī viens mans» tautietis! Vai viņš vienīgais bij Francijas pārstāvis šajā noslēpumainajā sabiedrībā, kura, acīm redzot, sastāvēja no dažādu tautību piederīgiem? Tā atkal bij viena no tām neatrisināmajām mīklām, kuras nemitīgi rosījās manā galvā.

Kapteinis Nēmo aizgāja uz savu kajīti, un es viņu ilgāku laiku nedabūju redzēt. Bet kādas sāpes viņš pārcieta, jo bij taču šā kuģa dvēsele un izjuta itin visus pārdzīvojumus! «Nautils» vairs neturējās noteiktā virzienā. Tas braukāja uz priekšu un atpakaļ un kā nedzīvs ķermenis šūpojās viļņos. Skrūve bij tagad brīva, tomēr tā tikpat kā netika darbināta. Kuģis brauca uz labu laimi. Viņš nejaudāja aiztikt prom no pēdējās cīņu vietas, nevarēja atstāt šo jūru, kura bij nolaupījusi vienu no viņa ļaudīm.

Tā pagāja desmit dienas. Tikai 1. maijā «Nautils» atsāka savu ceļu uz ziemeļiem un pabrauca garām Bahamas salām un jūras šaurumam. Mēs tagad braucām pa lielāko no visām jūras upēm, kurai pašai savi krasti, savas zivis un sava īpatnēja temperatūra. Es domāju Golfa straumi.

Tā patiešām vārda pilnā nozīmē ir upe, kura brīvi plūst pa Atlantijas okeānu un kuras ūdens nesajaucas ar okeāna ūdeņiem. Tā ir sāļā ūdens upe, vēl sāļāka nekā jūra, kas to ieslēdz. Tās vidējais dziļums ir trīs tūkstoši pēdu, vidējais platums — sešdesmit jūdžu. Dažos apvidos tās plūsma aizsniedz četrus kilometrus lielu ātrumu stundā. Golfa straumes ūdeņu masa ir nemainīga un pārsniedz visu pasaules upju ūdeņu kopumu.

Komandiera Mori atrastais Golfa straumes sākums vai, labāk sakot, vieta, no kuras tā iztek, atrodas Gaskoņas jeb Biskajas jūras līcī. Tur sāk sakopoties tās ūdeņi, sākumā vēl vāji tiklab krāsas, kā temperatūras ziņā. No turienes tā sāk tecēt uz dienvidiem, garām ekvatoriālās Āfrikas krastiem, sakarsē savus ūdeņus tropiskās saules svelmē, pārkļūst pāri visam Atlantijas okeānam, aizsniedz Sanroka ragu Brazīlijas krastā un tur sadalās divos zaros, no kuriem viens dodas uz Antiļu salu jūrām savākt tur vēl vairāk siltuma. Un tad Golfa straume, kuras uzdevums izlīdzināt atšķirību starp dažādu apvidu nevienādajām temperatūrām un sajaukt tropu ūdeņus ar ziemeļu ūdeņiem, iesāk savu līdzsvarotājas darbu. Meksikas jūras līcī sakarsēta, tā plūst gar Amerikas krastiem augšup, aizsniedz Ņūfaundlendu, tur, Dēvisa jūras šauruma aukstās straumes atspiesta, griežas atpakaļ pāri okeānam ieslīpā virzienā, plūzdama pa vienu no lielākajām ioksodromām Ap četrdesmit trešo platuma grādu tā atkal sadalās divos zaros: viens no tiem ziemeļaustrumu pasāta iespaidā atgriežas atpakaļ Biskajas jūras līcī un pie Azoru salām, bet otrs, apsildījis Īrijas un Norvēģijas krastus, aizplūst līdz pašai Špicbergenai, kur tā temperatūra nokrīt līdz četri grādi un tā ūdeņi rada no ledus brīvu jūru.

Pa šo okeāna upi «Nautils» patlaban brauca. Izkļuvuši no Bahamas jūras šauruma, četrpadsmit ljē plata un trīs simti piecdesmit metru dziļa — tā plūst ar astoņu kilometru lielu ātrumu stundā. Šis ātrums virzienā uz ziemeļiem nemitīgi samazinās, un var tikai vēlēties, lai šī likumība pastāvētu joprojām, jo, kā domājas novērojuši, līdz ar Golfa straumes ātrumu un virziena maiņu Eiropas klimats pārvērstos tādā mērā, ka sekas no tā nemaz nav aprēķināmas.

Ap pusdienas laiku mēs ar Konselu bijām uz klāja; es viņam pārstāstīju visus šos sīkumus par Golfa straumi. Stāstu nobeidzis, es uzaicināju viņu iebāzt roku ūdeni.

Konsels paklausīja un bij visai pārsteigts, nesajutis ne siltuma, ne aukstuma.

— Tas ceļas no tā, — es teicu, — ka Golfa straumes ūdeņi pēc izplūšanas no Meksikas jūras līča ir apmēram cilvēka asiņu siltumā. Golfa straume ir milzīgs apsildītā js aparāts, kas dod iespēju Eiropas krastiem plaukt mūžīgā zaļumā. Un, ja var ticēt Mori, tad, līdz pēdējam izmantojot tās siltumu, varētu izkausēt dzelzs upi Amazones vai Misūri lielumā.

Patlaban Golfa straumes ātrums bij divi metri divdesmit pieci centimetri sekundē. Šī straume tādā mērā atšķiras no apkārtējā okeāna, kas to ietver no abām pusēm, ka itin kā izceļas pāri tā aukstajiem ūdeņiem. Starp citu, tumša un ļoti bagāta ar sāļiem — tā ar savu koši zilo krāsu manāmi atšķiras no apkārtējiem zaļajiem ūdeņiem. Ūdensšķirtnes līnija novilkta tik asi, ka iepretim Karolīnu salām, tai pāri braucot, «Nautila» durklis jau šķēla Golfa straumes ūdeņus, kamēr tā skrūve vēl griezās okeānā.

Šī straume nesa sev līdzi veselu īpatnēju dzīvu būtņu pasauli. Argonauti, tāpat kā Vidusjūrā, te ceļoja veseliem pūļiem.

' Līnija, kas šķērso visus meridiānus vienā un tai pašā leņķī.

Vēl piebildīšu, ka naktīs Golfa straume, it sevišķi biežo negaisu laikā, laistījās tādā fosforiskā spožumā, kas varēja sacensties ar «Nautila» elektriskajām ugunīm.

8. maijā mēs atradāmies iepretim Haterasa ragam pie Ziemeļkarolīnas augstienēm. Golfa straumes platums tur ir septiņdesmit piecas jūdzes, bet dziļums — divi simti desmit metru. «Nautils» joprojām brauca uz labu laimi. Kuģis šķita pamests — bez jebkādas uzraudzības. Man bij jāatzīst, ka šādos apstākļos bēgšana ir iespējama. Apdzīvotajās krastmalās viscaur varējām atrast patvērumu. Jūrā nemitīgi braukāja tvaikoņi, kuri uztur satiksmi starp Ņujorku, Bostonu un Meksikas jūras līci, tāpat neskaitāmi mazi buru kuģi ar kabotāžas kravu uz dažādām Amerikas piekrastes vietām. Varējām cerēt, ka kāds no tiem mūs uzņems. Tātad apstākļi bij labvēlīgi, lai gan «Nautils» brauca trīsdesmit jūdžu attālu no Savienoto Valstu krastiem.

Bet pastāvēja kāds nejauks šķērslis, kas kavēja kanādieša nodomu. Laiks turējās ārkārtīgi nelāgs. Mēs tuvojāmies apvidiem, kur plosās Golfa straumes saceltās vētras, viesuļi un cikloni. Mēģināt pārbraukt bangojošu jūru niecīgā laiviņā nozīmēja tikpat kā tīši doties nāvē. Neds Lends to arī pats atzina. Viņš mēģināja apspiest savu niknumu, tomēr grima drūmā grūtsirdībā, no kuras tikai bēgšana varētu to izārstēt.

—    Profesora kungs, — viņš man todien teica, — šitam te ir jādara gals. Es gribu tikt skaidrībā. Jūsu Nēmo virzās prom 110 sauszemes un dodas uz ziemeļiem. Bet es jums saku: man pietiek jau ar dienvidpolu, uz ziemeļpolu es nebraukšu līdzi.

—   Ko lai dara, Ned, ja bēgšana patlaban nav iespējama?

—   Es atkārtošu, ko jau reiz sacīju. Mums jāizrunājas ar kapteini. Jūs negribējāt nekā teikt toreiz, kad bijām jūsu zemes jūrās. Es runāšu tagad, kad esam manējās. Kad es iedomājos, ka pēc dažām dienām «Nautils» būs Jaun- skotijas tuvumā un pretim Ņūfaundlendai atrodas plats jūras līcis, bet šajā līci ietek Sv. Labrenča upe, mana upe, un pie šīs upes atrodas Kvebeka, mana dzimtā pilsēta, — kad visu to atminos, asins man no dusmām saskrien sejā un mati slejas stāvus. Jūs redzēsiet, profesora kungs, es vienkārši metīšos jūrā! Še es nepalikšu! Es slāpstu te nost! ■

Acīm redzot, kanādieša pacietībai bij beigas. Viņa spēcīgā daba nevarēja piemēroties tik ilgai gūstniecībai. Viņa seja diendienā novecojās arvien vairāk. Viņš kļuva arvien drūmāks. Es varēju labi iedomāties, ko viņš pārdzīvoja, jo arī mani pašu sāka mākt grūtsirdība. Gandrīz septiņi mēneši pagājuši, kopš mēs nebijām dabūjuši nevienas ziņas no sauszemes. Vēl vairāk — kapteiņa Nēmo ieslēgšanās, viņa klusēšana un pēc astoņkāju kaujas pārvērties raksturs, — tas viss dzīvi šeit vērta citādu, nekā tā bij sākumā. Man bij galīgi pazudusi pirmo dienu sajūsma. Vajadzēja būt flāmam kā Konselam, lai apmierinātos arī tādos apstākļos un tādā apvidū, kas domāts tikai vaļiem un citiem jūras dzīvniekiem. Patiešām, man likās, ja šim krietnajam puisim plaušu vietā bijušas žaunas, no viņa iznāktu cienījama zivs!

—   Nu, profesora kungs, — Neds Lends vaicāja, redzēdams, ka es netaisos atbildēt.

—   Tātad jūs, Ned, gribat, lai es prasu kapteinim Nēmo, ko īsti viņš ar mums nodomājis?

—   Jā, profesora kungs.

—   Lai gan viņš mums to jau ir teicis?

—   Jā. Es gribu, lai viņš mums to pasaka pēdējo reizi. Runājiet par mani, ja patīk, miniet tikai manu vārdu.

—   Bet es viņu satieku reti. Viņš izvairās no manis.

—   Jo vairāk iemesla uzmeklēt to.

—   Labi, Ned. Es runāšu ar viņu.

—   Kad? — kanādietis neatlaidīgi taujāja.

—   Tad, kad viņu sastapšu.

—   Aronaksa kungs, vai jūs vēlaties, lai es eju viņu uzmeklēt?

—   Nē, atļaujiet man pašam. Rīt…

—   Šodien pat, — Neds Lends uzstāja.

—   Lai notiek. Šodien es uzmeklēšu viņu, — es atbildēju kanādietim, baiļodamies, ka viņš pats visu tikai sabojās. Es paliku viens. Devis solījumu, nolēmu to tūliņ izpildīt. Man labāk patīk nokārtotas nekā kārtojamas lietas.

Es aizgāju savā kajītē. Tur es izdzirdu, ka kapteinis Nēmo staigā pa blakus kajīti. Izdevību viņu sastapt nevarēja palaist garām. Es pieklauvēju pie durvīm. Viņš neatsaucās. Es pieklauvēju vēlreiz un nospiedu turekli. Durvis atvērās. Es iegāju iekšā. Kapteinis bij kajītē. Noliecies pār savu darba galdu, viņš manu klauvē jumu nebij dzirdējis. Noņēmies šoreiz bez noteiktas atbildes neaiziet, es piegāju viņam klāt. Viņš spēji pagrieza galvu, saraucis pieri, ierunājās strupi:

—   Ak jūs tas esat! Ko jūs vēlaties?

—   Parunāties ar jums, kapteiņa kungs.

—    Bet es esmu aizņemts, profesora kungs. Jūs redzat, es strādāju. Jums es esmu devis pilnīgu brīvību palikt vienatnē, — vai es sev nevarētu atļauties to pašu?

Šāda saņemšana nesolīja nekā laba. Bet es biju noņēmies uzklausīt visu, lai uz visu arī atbildētu.

—   Kapteiņa kungs, — es dzedri atbildēju, — man jārunā ar jums par kādu neatliekamu jautājumu.

—    Par kādu? — viņš ironiski atsaucās. — Vai esat novērojis kaut ko, kas man būtu nezināms? Varbūt jūra jums atklājusi kādu jaunu noslēpumu?

Bij redzams, ka mēs neesam sapratušies. Iekāms es paspēju atbildēt, viņš norādīja uz kādu atvērtu manuskriptu, kas atradās uz galda, un teica nopietnā balsī:

—   Redzat, Aronaksa kungs, šis manuskripts ir rakstīts vairākās valodās. Tajā aprakstīti visi manu pētījumu rezultāti — tie neiznīks līdz ar mani. Šis manis parakstītais sacerējums līdz ar manas dzīves stāstu tiks ieslēgts mazā, negrimstošā kārbā. Pēdējais, kurš no mums paliks dzīvs, izmetīs to jūrā, un tā aizpeldēs, kur viļņi to nesīs.

Ar viņa vārdu parakstīts! Viņa paša sarakstīts dzīves stāsts! Viņa noslēpums kādu dienu tomēr tiks atklāts! Bet patlaban man šis vēstījums bij tikai iemesls nodomātajai sarunai.

—   Kapteiņa kungs, — es atbildēju, — es vairu tikai apsveikt jūsu nodomu. Jūsu pētījumi nekādā ziņā nedrīkst aiziet bojā. Taču līdzeklis, kādu jūs esat izdomājis tā publicēšanai, man liekas pārāk primitīvs. Kas zina, uz kuru pusi vējš aizpūš jūsu kārbu un kādās rokās tā nonāk? Vai jūs nevarat iedomāties kādu citu iespēju? Vai jūs pats vai kāds no jūsu ļaudīm nevarētu? …

—   Nekad, profesora kungs! — kapteinis strauji pārtrauca mani.

—   Bet es ar saviem biedriem esam gatavi glabāt šo manuskriptu, un ja jūs atlaistu mūs brīvē…

—   Brīvē! — kapteinis Nēmo atsaucās, pieceldamies kājās.

—    Jā, kapteiņa kungs, tieši par to es gribēju parunāties ar jums. Jau septiņus mēnešus mēs esam uz jūsu kuģa, un tagad es prasu savā un savu biedru vārdā — vai jūs gribat mūs te mūžam paturēt par gūstekņiem?

—   Aronaksa kungs, — kapteinis Nēmo teica, — es jums varu atbildēt tikai to pašu, ko atbildēju jau pirms septiņiem mēnešiem: kas reiz nokļuvis uz «Nautila», tas vairs to neatstās.

—   Tātad jūs domājat paturēt mūs mūžīgā verdzībā?

—   Sauciet to, kā jums tīk.

—   Bet vergam tomēr paliek tiesības allaž domāt par brīvību. Viņš izlietos katru gadījumu, lai izkļūtu no

sprosta.

—   Tās tiesības jums neviens neapstrīd, — kapteinis Nēmo atbildēja. — Vai es kādreiz esmu jums prasījis zvērestu?

—    Kapteiņa kungs, — es viņam teicu, — mēs abi par šo jautājumu turpmāk vairs nerunāsim. Bet, tā kā reiz esam iesākuši, turpināsim līdz galam. Es nerunāju tikai pats par sevi vien. Zinātniski pētījumi ir mans dzīves uzdevums, mana kaislība, kuras labā es varu aizmirst visu citu. Tāpat kā jūs, es esmu gatavs nodzīvot savu mūžu nezināts un nepazīts, lai tikai nākamajām paaudzēm — kaut vai ar vēja un viļņu palīdzību — paliktu mana darba rezultāti. Vārdu sakot, es varu jūs apbrīnot un sekot jums, nesūrodamies par savu lomu, ko mazliet tā kā saprotu, bet jūsu dzīvē vēl ir kaut kas, kāds noslēpums, ar kuru ne man, ne maniem biedriem nav ne mazākā sakara. Pat tad, kad mūsu sirdis pukstēja strauji par jūsu varonību un sāpēm, mēs bijām spiesti atturēties izrādīt savas simpātijas, ko modina labi un cēli darbi — vienalga, vai tos veiktu draugs vai ienaidnieks. Un apziņa, ka mums nav nekādas daļas par to, kas jūs šeit interesē, mani nospiež, kļūst neciešama, bet it sevišķi Nedam Lendam. Jārēķinās ar katru cilvēku tikai tāpēc vien, ka viņš ir cilvēks. Vai jūs esat iedomājies, uz ko spējīgs verdzību nīstošs, brīvību alkstošs cilvēks, tāds cilvēks, kāds ir kanādietis, — ko viņš spējīgs izdomāt, kādus plānus perināt?

Es apklusu. Kapteinis Nēmo piecēlās.

—   Kāda daļa man gar to, ko Neds Lends domā, gudro un mēģina? Es viņu neesmu meklējis! Ne jau savas patikas pēc es viņu paturu uz kuģa! Bet jūs, Aronaksa kungs, gan varētu saprast visu — pat manu klusēšanu. Man nav vairāk ko atbildēt. Šī ir pirmā reize, kad jūs ar mani runājat par tādām lietām; lai paliktu arī pēdējā, jo par to es vairs nekā negribu dzirdēt.

Es izgāju laukā. No tās dienas mūsu attiecības kļuva ļoti vēsas. Es sarunu atstāstīju biedriem.

— Tagad mēs zinām, — Neds Lends teica, — ka no šā cilvēka mums nekas nav gaidāms. «Nautils» tuvojas Long- ailendai. Mēs bēgsim, lai arī kāds būtu laiks.

Bet debess samācās arvien vairāk un vairāk. Arvien skaidrāk bij manāmas tuvīna viesuļa pazīmes. Gaiss kļuva balsnējā piena krāsā. Apvārsnī savilkās atsevišķi melni lietus mākoņi. Zemu slīgdami, tie strauji traucās mums garām. Gari viļņu vāli vēlās pār jūru. Visi putni bij pazuduši, tikai negaisa draugi — vētras putni laidelējās apkārt. Barometrs bij stipri nokrities un rādīja spēju tvaika sabiezējumu. Vētras lēcas sastāvs elektrības iespaidā, kas piesātināja gaisu, sadalījās. Dabas elementu cīņa bij tuvu.

Vētra sāka plosīties 18. maijā tieši tajā brīdī, kad «Nautils» brauca gar Longailendu dažas jūdzes attālu no Ņujorkas. Es varu aprakstīt šo elementu cīņu, jo kapteinis Nēmo aiz kādas nesaprotamas iedomas ar «Nautilu» nevis ienira dzelmē, bet visu laiku turējās virs ūdens.

Vējš pūta no dienvidrietumiem — sākumā ar piecpadsmit metru ātrumu sekundē, bet ap pulksten trim novakarē — jau ar divdesmit pieci metri sekundē. Tas bij īsts viesulis.

Vētras nebaidīdamies, kapteinis Nēmo stāvēja uz klāja. Lai baismīgie viļņi viņu nenoskalotu, viņš bij ar virvi ap vidu piesējies pie kuģa. Arī es biju iznācis uz klāja, tāpat piesējos un apbrīnoju ir vētras trakošanu, ir šo neparasto cilvēku, kas sagaidīja vētru ar paceltu galvu.

Zemu noslīguši mākoņi, pāri skriedami, skāra viļņu muguras. Starp lielajiem ūdens vāliem es vairs nemaz neredzēju sīkākos viļņus, kas parasti izveidojas to starpās. Visapkārt — tikai garas piķa melnuma bangas, kuru muguras pat nesašķīda — tik blīvas tās bij. To augstums nemitīgi pieauga. Šķita, tās pašas sevi it kā satrauca. «Nautils» gan nosvērās uz sāniem, gan slējās gaisā — gluži kā masts, briesmīgi zvalstījās, ar priekšgalu ienirdams ūdenī.

Ap pieciem sākās lietus gāze, bet ne vējš, ne viļņi no tās neaprima. Vētras ātrums pat pieņēmās līdz četrdesmit

Ieraudzīju kādu lielu kuģi smagi cīnāmies ar viļņiem.

pieciem metriem sekundē vai gandrīz četrdesmit ljē stundā. Tāda vētra parasti sagāž mājas, ostu pilsētās izārda dakstiņu jumtus, salauž dzelzs režģus un svaida smagus lielgabalus. Un tomēr arī tādā viesulī «Nautils» attaisnoja kāda pazīstama inženiera vārdus: «Labi būvētam kuģim nekādas vētras nav jābaidās.» Tas nebij nekustīga klints, ko viļņi iespēj sagraut, bet bij tērauda ķermenis, kustīgs un paklausīgs, bez mastiem un takelāžas, un tāpēc viegli turējās pretī jebkādām brāzmām.

Es uzmanīgi vēroju it kā no ķēdēm vaļā palaistās bangas. Simt piecdesmit un simt sešdesmit pieci metri garie viļņu vāli pacēlās ap piecpadsmit metru augsti, un to ātrums bij tikai uz pusi mazāks par vēja ātrumu, proti, piecpadsmit metru sekundē. To apmērs un spēks pieņēmās līdz ar jūras dziļumu. Tagad es sapratu šo viļņu nozīmi: tie iesūc sevī gaisu, noplūdina to dziļumā un līdz ar skābekli aiznes tur dzīvību. Viļņu spiediena spēku rēķina trīs tūkstoši kilogramu uz katru kvadrātpēdu, pret kuru tie triecas.

Naktij uznākot, vētra pieauga vēl stiprāka. Tāpat 1860. gadā ciklona laikā pie Sabiedrības salām barometrs nokrita līdz septiņi simti desmit milimetriem. Krēslā es apvārsnī ieraudzīju kādu lielu kuģi smagi cīnāmies ar viļņiem. Tas gulēja dreifā un mēģināja noturēties virs ūdens. Drīz tas pavisam izgaisa tumsā.

Ap desmitiem vakarā debesis laistījās vienās ugunīs. Spilgtas zibens svītras šaudījās pa gaisu. Manas acis nevarēja izturēt šo spožumu, kamēr kapteinis Nēmo lūkojās tajā tieši un likās iesūcam dvēselē šo negaisu. Plīstošo viļņu rūkoņa, vēja kaukšana un pērkona dārdi sajaucās kopā apdullinošā troksnī. Vējš likās pūšam no visām četrām debess pusēm: no austrumiem nākdams, ciklons pāri ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem atvērsās atkal atpakaļ — gluži pretēji dienvidu puslodes vētrām.

Ak, šī Golfa straume! Patiešām tā attaisno savu vētru karalienes nosaukumu. Tā ir viņa, kas rada šos šausmīgos ciklonus ar nevienādas temperatūras gaisa slāņiem, kas atrodas virs tās.

Lietum sekoja vesela uguns plūsma. Lietus lāses likās pārvērtušās uguns pilienos. «Nautils» savu tērauda durkli bij paslējis gaisā kā zibeņnovadītāja smaili, un es redzēju vairāk reižu dzirksteles nošaujamies gar to.

Galīgi salauzts un bez spēka es uz vēdera aizlīdu līdz lūkai. Atvēru to un devos salonā. Vētra bij sasniegusi visaugstāko pakāpi. Kājās nostāvēt «Nautila» iekšienē vairs nebij iespējams. Kapteinis Nēmo nonāca lejā tikai ap pusnakti. Es dzirdēju, ka rezervuāri pamazām pieplūst ar ūdeni un «Nautils» lēnām nogrimst dzīlē.

Pa salona iluminatoriem redzēju lielas, izbiedētas zivis kā fantomus nonirstam uguņotajā ūdenī. «Nautils» grima arvien dziļāk. Es biju iedomājies, ka piecpadsmit metru dziļumā būs miers, bet nekā. Ūdens virspusē bij par daudz sabangots. Mums bij jānolaižas piecdesmit metru jūras kiēpī, lai būtu drošībā.

Bet kāds tur bij miers un klusums! Kas te varētu iedomāties, ka okeāna virspusē trako tik šausmīgs orkāns?

## XX. UZ 47°24' PLATUMA UN 17°28' GARUMA

Šīs vētras laikā mēs bijām aiznesti vairāk uz austrumiem. Izgaisa pēdējās cerības aizbēgt Ņujorkas vai Sv. Labrenča upes apvidos. Nabaga Neds sāka slēpties tāpat kā kapteinis Nēmo. Mēs ar Konselu nemaz vairs nešķīrā- mies.

Es jau teicu, ka «Nautils» bij aiznests vairāk uz austrumiem, pareizāk sakot, uz ziemeļaustrumiem. Vairāk dienu no vietas viņš brauca — gan noniris dzīlē, gan virspus ūdens — pa jūrniekiem tik bīstamo miglu. Tā ceļas no kūstošiem ledus blāķiem, kas padara gaisu sevišķi valgu. Cik kuģu te bij nogrimuši, orientēdamies pēc krastu uguņu maldinošās mirdzas! Cik nelaimes gadījumu te bij noticis šīs biezās miglas dēļ! Cik daudz triecienu pret zemūdens klintīm, kur vējš apslāpē gāzmu troksni! Cik daudz kuģu te sadūrās — par spīti signālugunīm, svilpēm un brīdinājuma zvaniem!

Arī dibenā te bij redzams okeāna uzvaru cīņas lauks. Tur bij redzami jau ar dūņām apnesti, veci kuģi; citi nesen kā nogrimuši, kuru vara apkalumos un kuģa apakšējā daļā atplaiksnīja mūsu elektrisko lampu ugunis. Starp tiem daudzi nogrimuši ar visu kravu, kuģa ļaudīm un emigrantiem, un tikai statistika minēja tos, kas aizgājuši bojā šajās bīstamajās vietās: pie Rasa raga, Sentpola salas, Be- liias jūras šauruma un Sv. Labrenča līča.

15. maijā mēs bijām pie Ņūfaundlendas sēkļa dienvidu gala. Šis sēklis te radies no jūras sanesām. Tas ir ievērojams visdažādāko organisko vielu sakopojums, ko no ekvatora atplūdinājusi Golfa straume vai arī gar Amerikas krastiem plūstošā aukstā ziemeļpola pretstraume. Te ledus laikmetā šļūdoņi sanesuši milzum daudz akmeņu. Šeit sakrājušies arī zivju kauli, miljardi bojā gājušu molusku, un zoofītu.

Jūras dziļums Ņūfaundlendas sēklī nav liels — tikai daži simti metru. Bet dienvidu pusē atrodama trīs tūkstoši metru dziļa ieplaka. Ap to vietu Golfa straume kļūst platāka. Tās ūdeņi izplūst uz visām pusēm. Pazūd tās straujums un temperatūra, straume izvēršas par jūru.

Starp «Nautila» iztrauktajām zivīm es novēroju metru garu jūras zaķi ar melnīgsnēju muguru un oranždzeltenu vēderu, slaidās, smaragdzaļās murenas, ļoti garšīgas, ka- raksu ar lielām acīm un sunim līdzīgu galvu, gļotu zivis, čūsku zivis, divus decimetrus garus, melnus jūras grunduļus, garastes ar slaidām astēm sudraba mirdzumā un dažā-, das no ziemeļjūrām ieklīdušas ātrskrējējas zivis.

«Nautila» tīklos ieķērās arī droša, stipra, spēcīgi muskuļota zivs ar dzeloņiem pakausī un spuru galos, īsts trīs metri garš skorpions, lielākais mencu un lašu ienaidnieks, — tas bij jūras bullis, īsts Ziemeļjūru iemītnieks ar tuberkulām nosētu ķermeni un iesarkanām spurām. «Nautila» matrožiem bij diezgan lielas pūles savaldīt šo dzīvnieku, kurš ar savu žaunu sevišķo iekārtojumu spēj ilgāku laiku iztikt bez ūdens.

Pēc atmiņas vēl minēšu sīkās zivtiņas, kas Ziemeļjūras ilgi mēdz sekot kuģiem, Atlantijas okeāna ziemeļu apvidiem raksturīgos jugliņus, raskasus un, beidzot, mencas, kuras patiesībā varētu saukt par kalnu zivīm, jo Ņūfaund- lenda nav nekas cits kā zemūdens kalnājs. Kad «Nautils» brauca pa šā kalnāja šaurajām spraugām, Konsels nevarēja atturēties, neiesaucies:

—   Tās ir mencas! Bet es biju iedomājies, ka viņas ir plakanas kā butes jeb plekstes!

—   Cik naivi tu domā! — es atsaucos. — Zivju pārdotavā viņas ir plakanas, tāpēc ka pārdošanai pāršķērstas už pusēm un iztīrītas. Bet jūrā tās ir vārpstveidīgas un lieliski var peldēt.

—   Es jums ticu, profesora kungs, — Konsels atbildēja, — Bet viņu te veseliem bariem, īstais skudru pūznis!

—    Ja viņām nebūtu tik daudz ienaidnieku — cilvēku un citu zivju, viņu skaits būtu bezgalīgs. Vai tu zini, cik daudz ikru ir vienai pašai viņu mātītei?

—    Nu, teiksim, — Konsels prātoja, — vislielākais, pieci simti tūkstošu.

—   Vienpadsmit miljoni, mīļais draugs.

—    Vienpadsmit miljoni! To nu gan es neticēšu, mazākais, kamēr nebūšu saskaitījis!

—     Saskaiti, Konsel! Bet drīzāk tu būsi pie mērķa, ja ticēsi man. Bez tam franči, angļi, amerikāņi, dāņi un norvēģi mencas izzvejo tūkstošiem. Viņas tiek patērētas tik lielā skaitā, ka, tikai pateicoties ārkārtīgai vairošanās •spējai, vēl atrodamas jūrā. Vienā pašā Anglijā un Amerikā pieci tūkstoši kuģu ar septiņdesmit pieci tūkstoši cilvēkiem nodarbojas ar mencu zveju. Katrs kuģis izzvejo caurmērā četrdesmit tūkstošus zivju, tātad pavisam kopā divdesmit piecus miljonus. Gar Norvēģijas krastmalām notiek tas pats.

—    Labi, — Konsels atbildēja. — Es piekrītu profesora kungam. Skaitīt nav vērts.

—   Ko skaitīt?

—   Vienpadsmit miljonus ikru. Bet gribu tikai piebilst,

—   Ko?

—    Ja tie visi attīstās, pietiktu četru zivju, lai apgādātu visu Angliju, Ameriku un Norvēģiju ar zivīm.

Braucot pa Ņūfaundlendas sēkli, gandrīz vai skarot dibenu, es skaidri redzēju garās auklas ar pāris simt āķiem, kādas katra zvejnieka laiva te izmet dučiem. Maza enku- rīša lejup vilktas, ar korķa pludiņa palīdzību tās turējās ūdens virspusē. «Nautilam» ļoti "uzmanīgi bij jāizlokās pa šo zemūdens tīklu spraugu.

Tomēr pārāk ilgi tas nepalika šajā apvidū, pa kuru brauc tik daudz kuģu. Tas pacēlās līdz četrdesmit otrajam ziemeļu platuma grādam. Tur uz Ņūfaundlendas un Sen- žāna salas nobeidzas transatlantiskā kabeļa līnija. «Nautils» 110 ziemeļu virziena pagriezās uz austrumiem, itin kā taisīdamies braukt pa šo līdzeno augstieni, kurā novietots telegrāfa kabelis un kuras izloki ar rūpīgu mērīšanu ārkārtīgi sīki atzīmēti.

17. maijā es aptuveni pieci simti jūdžu attālu 110 Sen- žāna salas divi tūkstoši astoņi simti metru lielā dziļumā pirmo reizi ieraudzīju kabeli, kas stiepās pa jūras dibenu. Konselam es iepriekš par to nekā nebiju teicis,

tāpēc viņš iedom