# Astoņdesmit dienās ap Zemeslodi

Žils Verns

Astoņdesmit dienās ap Zemeslodi

Žils Verns

Tiek aprakstīts kāda auksasinīga angļa Fileasa Foga un viņa kalpa ceļojums apkārt pasaulei astoņdesmit dienās, izmantojot tai laikā pieejamos transporta līdzekļus. Ceļotāji piedzīvo daudz dēku un Fogs pat izglābj no nāves kādu indiešu princesi, kuru vēlāk apprec.

LVI Rīga 1959

Tulkojis Andrejs Upīts

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

Astoņdesmit dienās ap Zemeslodi

ŽILS VERNS

.

## Pirmā nodaļa. Fileass Fogs un Āķis vienojas, ka viens bus kungs un otrs sulainis

Berlingtona dārza rajonā Sevijieļas namā Nr. 7, kur 1814. gadā nomira Šeridaīis, 1872. gadā dzīvoja Fileass Fogs, viens no Londonas Reformatoru khiba oriģinālākajiem un. ievērojamākiem biedriem,, lai gan viņš acīm redzami nopūlējās nevērst uz sevi uzmanību.

Pēc izcilākā angļu iecienītā runātāja pirmo vietu ieņēma šis Fileass Fogs, noslēpumains cilvēks, par kuru neviens nekā īsti nezināja, atskaitot to, ka viņš bij viens no galantākajiem un skaistākajiem angļu augstāko aprindu džentlmeņiem.

Runāja, ka viņš izskatoties pēc Bairona — protams, tikai ar savu galvu, jo kājas viņam bij pilnīgi veselas. Šī līdzība ar Baironu bij viņa ūsas un vaigu bārda. Tas bij vienaldzigais Bairons, kās, šķiet, varētu nodzīvot tūkstoš gadu un tomēr nepaliktu vecāks.

Lai gan īsts anglis, Fileass Fogs totnēr laikam ne- bij londonietis. Nekad viņš netika redzēts ne biržā, ne bankā, ne kādā Siti kantorī. Londonas dokos un ostā nekad nemanīja kādu kuģi, kas piederētu Fileasam Fo- gam. Šis džentlmenis nepiedalījās nevienā pārvaldes ko- tfnisijā. Viņa vārds nebij dzirdams nevienā advokātu kolēģijā, ne juristu korporācijās: Tempie, Linkolns, Greijs. Nekad viņš neuzstājās ne Kancelejas, ne Karalienes, ne Baznīcas tiesā. Viņš nebij ne fabrikants, ne veikalnieks, ■ne tirgotavas īpašnieks, ne zemturis. Viņš neskaitījās par locekli ne «Karaliskajā Lielbretaņas institūtā», ne «Londonas institūtā», ne «Mākslinieku institūtā», ne «Riseļa institūtā», ne «Rietumu literatūras institūtā», ne «Tiesību institūtā», ne «Apvienoto mākslu un zinātņu institūtā», kas atrodas tieši viņas žēlīgās Majestātes aizgādniecībā. Viņš nepiederēja ne pie vienas no daudzajām angļu galvaspilsētas biedrībām, sākot ar «Mūzikas biedrību» un beidzot ar «Entomoloģijas biedrību», kas dibināta kaitīgu kukaiņu apkarošanas nolūkā.

Fileass Fogs bij Reformatoru kluba biedrs u.n vairāk nekas.

Ja kāds brīnījās, kā tik noslēpumains džentlmenis iekļuvis tādā cienījamā sabiedrībā, tam atbildēja, ka to ieteikuši misteri brāļi Beringi, pie kuriem viņam bij neaprobežots kredīts. Ar to arī izskaidrojama vispārēja cieņa, jo viņa izrakstītos čekus allaž kārtīgi samaksāja no neizsmeļamā tekošā rēķina.

Vai šis Fileass Fogs bij bagāts? Bez šaubām. Bet neviens nevarēja pateikt, kādā ceļā viņš ticis pie bagātības, un pats Fileass Fogs bij pēdējais, kuram par to varētu iedrošināties apjautāties. Vispār, viņš nebij izšķērdīgs, bet arī ne skopulis, jo visur, kur vajadzēja pabalstīt kādu derīgu un cēlu pasākumu, viņš klusi un dažkārt pat anonīmi bij ar savu palīdzību klāt.

Vispār nebij nesabiedriskāka cilvēka par šo džentlmeni. Viņš nemēdza daudz runāt un taisni klusuciešot j likās vēl jo noslēpumaināks. Tomēr viņa dzīve bij visiem pārredzama, ar matemātisku noteiktību viņš allaž darīja vienu un to pašu, tā ka neapmierinātai iedomai bij jāmeklē viela ārpus viņa redzamās dzīves.

Vai viņš bij ceļojis? Laikam gan, jo neviens zemeslodes karti nepārzināja labāk par viņu. Nebij tādas attālas un nomaļas vietas, ko viņš sīki nepazītu. Dažreiz ar pāris vārdiem viņš klubā izšķīra strīdus par pazudušiem vai noklīdušiem ceļotājiem. Viņš aprādīja patiesās iespējamības, un viņa spriedumi likās kādas augstākas nojautas radīti, jo tie katrreiz patiešām piepildījās. Šķita, ka šis cilvēks apceļojis visu pasauli — mazākais iztēlē.

Skaidri zināms tikai tas, ka Fileass Fogs jau ilgus gadus nebij atstājis Londonu. Tie, kam bij gods pazīt viņu mazliet tuvāk, apgalvoja, ka citur viņš nekad neesot redzams, kā tikai tiešā ceļā no savas mājas uz klubu. Viņa vienīgā nodarbošanās bij laikrakstu lasīšana un vista spēle. Klusēdams spēlējot viņš vinnēja vienmēr, taču šie vinnesti nekad neieslīdēja viņa naudas makā, bet lika atlikti labdarības mērķiem, un šī summa bij visai ievērojama.

Jāpiemin, ka Fileass Fogs spēlēja tikai aiz patikas, nevis vinnesta dēļ. Spēle viņam bij cīņa ar pretišķībām, bet bez uztraukuma, nožēlas un noguruma — tas saskaneja ar viņa raksturu.

Fileasam Fogarn nebij ne sievas, ne bērnu, kas atgadās pat visgodīgākajiem džentlmeņiem; neviens nepazina viņa radus un draugus —- kas tiešām visai neparasti. Fileass Fogs dzīvoja viens pats savā namā Sevi [ielā, kur nevienam nebij iespējams iekļūt. Par mājas iekārtu ari nekas nebij zināms. Viņam bij viens pats apkalpotājs. Hronometriski noteiktā laikā viņš ieturēja brokastis un pusdienas klubā, vienmēr tajā pašā istaba, pie tā paša galda, netērzēdams ar saviem kolēģiem, nepieaicinādams neviena sveša, bet noteiktā stundā atgriezās mājās, lai dotos pie miera, ne reizes neielietojis kluba biedriem pieejamās Reformatoru kluba greznās telpas. No divdesmit četrām stundām desmit viņš pavadīja mājās, vai nu atdusēdamies, vai nodarbodamies ar savu tualeti. Allaž vieniem un tiem pašiem vienmērīgiem soļiem viņš ienāca zālē ar mozaīkas parketu vai galerijā ar zila stikla velvi, ko balstīja divdesmit joniskas sarkana porlira kolonas. Pusdienas un brokastis viņam piegādāja no bagātīgajiem kluba bufetes un gaļas, zivju un piena produktu krājumiem. Melnos svārkos tērpti svinīgi sulaiņi, kuru kājās bij kurpes ar mīkstām pazolēm, pasniedza viņam ēdienus uz sevišķi izmeklētiem porcelāna traukiem, pie kam galds bij klāts ar brīnišķu Saksijas audekla galdautu, apbrīnojami veidotās kristālā glāzēs viņam ielēja šeriju, porto vai klaretu — korintu un krustnagliņu liķiera maisījumu. Beidzot auksts ledus, piegādāts ar lieliem izdevumiem tieši no Amerikas ezeriem, viņa dzērienus allaž uzturēja patīkami svaigus.

Ja tādu dzīves veidu sauc par ekscentrisku, tad jāatzīst, ka ekscentricitātei ir savas labās puses!

Nams Seviļielā nebij pārmērīgi grezns, tomēr ierīkots ar lielām ērtībām. Pēc iemītnieka negrozāmās parašas apkalpošana tur bij visai niecīga. Taču Fileass Fogs no sava vienīgā apkalpotāja prasīja ārkārtīgu akurātību. Tāpēc šodien, otrajā oktobrī, viņš bij atlaidis savu sulaini Džemu Forsteru, kas viņam atnesis noteikto astoņdesmit sešu Farenheita grādu vietā tikai astoņdesmit četrus grādus siltu ūdeni bārdas skūšanai, un pašlaik gaidīja tā vietnieku, kam bij jāierodas starp pulksten vienpadsmitiem un pusdivpadsmitiem.

Klubkrēslā apsēdies, kājas kā kareivis parādē cieši saspiedis, rokas atbalstījis uz ceļgaliem, taisni izstiepies, galvu pacēlis, Fileass Fogs lūkojās uz slīdošo pulksteņa rādītāju. Šis pulkstenis bija komplicēts aparāts, tas rādīja stundas, minūtes, sekundes, dienas, datumus un gadu. Pusdivpadsmitos misters Fogs piecēlās, lai pēc ikdienas parašas dotos uz Reformatoru klubu.

Tajā acumirklī pie mazā salona durvīm, aiz kurām sēdēja Fileass Fogs, pieklauvēja.

Parādījās atlaistais Džems Forsters.

—   Jaunais sulainis, — viņš sacīja.

Salonā ienāca gadus trīsdesmit vecs cilvēks un sveicināja.

—  Jūs esat francūzis, un jūs sauc par Džonu? — Fileass Fogs vaicāja.

—   Žanis — lai kungsneņeii ļaunā, — jaunais ienācējs atbildēja, — Žanis Āķis. Tas ir mans pievārds, to esmu dabūjis tāpēc, ka esmu āķīgs un protu izsprukt no visām kļūmēm. Es domāju, ka esmu godīgs puisis, bet lai izkultos cauri dažādos apstākļos, protu vairākus amatus. Esmu bijis ceļojošs dziedātājs, cirka zirgu puisis, Leotaram līdzīgs akrobāts un virves dejotājs, gluži kā Blondens, vēlāk vingrošanas skolotājs, lai lietderīgāk izlietotu savas spējas, beidzot ugunsdzēsēju seržants Parīzē. Manā dienesta apliecībā atzīmēti pat vairāki ievērojami apdzēsti ugunsgrēki. Bet nu jau pieci gadi, kopš esmu pametis Franciju un, lai baudītu ģimenes dzīvi, kalpoju par sulaini Anglijā. Tagad, būdams bez vietas un uzzinājis, ka misters Fileass Fogs ir pats kārtīgākais un nekustīgākais cilvēks visā Anglijā, esmu atnācis pieteikties, cerībā atrast šeit mierīgu dzīvi un aizmirst savu iesauku …

—   Man šis vārds patīk, — džentlmenis atbildēja. — Jūs man ieteica. Man ir labas ziņas par jums. Vai jums mani noteikumi ir zināmi?

—   Jā, cienījamais kungs.

—   Labi. Cik rāda jūsu pulkstenis?

—  Vienpadsmit un divdesmit divas minūtes, — Āķis atbildēja, izvilcis no savas ārkārtīgi dziļās kabatas milzīgu sudraba pulksteni.

—  Jūsu pulkstenis ir vēlāks, — misters Fogs aizrādīja.

—   Lai kungs mani atvaino, tas nevar būt.

—  Par četrām minūtēm vēlāks. Bet tas nav no svara. Iegaumējiet tikai starpību. Tātad no pulksten vienpadsmitiem divdesmit deviņām minūtēm priekšpusdienā 1872. gadā ceturtajā oktobrī jūs skaitāties manā dienestā.

To teicis, Fileass Fogs paņēma savu cepuri, ar kreiso roku kā automāts uzlika to galvā un izgāja, nebildis vairāk ne vārda.

Āķis dzirdēja ielas durvis aizveramies pirmo reizi: tur izgāja viņa jaunais kungs. Tad viņas vērās otro reizi — aizgāja viņa priekštecis Džems Forsters.

Āķis palika viens pats Seviļielas namā.

## Otrā nodala. Āķis pārliecināts, ka beidzot viņš atradis Ideālu kungu

«Nu,» sākumā mazliet pārsteigtais Āķis nodomāja, «šitādus «žirgtus» kungus esmu jau redzējis Tiso kundzes salonā.» /

Te jāpiebilst, ka Tiso kundzes džentlmeņi bij vaska figūras, kuras londonieši labprāt gāja aplūkot un kurām trūka vienīgi valodas.

Tajā īsajā brīdī, kamēr Fileass Fogs bij te, Āķis paguva gan aši, bet tomēr diezgan vērīgi aplūkot savu nākamo kungu.

Tam varēja būt ap četrdesmit gadu, viņš bij slaida auguma, bez mazākās aptaukojuma pazīmes, gaišiem matiem un vaigu bārdu, gludu pieri bez vismazākām krunciņām deniņos; viņa seja bij drizāk bāla nekā sārta, zobi veselīgi un balti. Likās, ka viņam vislielākā mērā piemīt tā īpašība, ko fizionomisti sauc par «mieru darbībā» un ko var novērot pie visiem tiem, kas mazāk runā, bet vairāk dara. Mierīgs, flegmātisks, spodrām acīm ar nekustīgiem plakstiņiem, tas bija pilnīgi aukstasinīga angļu tipa cilvēks, kādi diezgan bieži sastopami šajā zemē u,n kurus tik lieliski attēlojusi Andželika Kaufmane, piešķirdama tiem mazliet akadēmisku izskatu. Novērots dažādos dzīves gadījumos, šis džentlmenis visā savā rīcībā šķita īsti līdzsvarots, gluži kā Leruā vai Ernšoā hronometrs. Jau Fileasa Foga roku un kāju izteiksme rādīja, ka viņš ir pati personificētā pre- cizitā'te, jo tiklab dzīvnieku kā cilvēku locekļi ir viņu iekšējo īpašību izpausmes orgāni.

Fileass Fogs bij pieskaitāms tiem matemātiski noskaņotiem cilvēkiem, kuri nekad nesteidzas, bet vienmēr ir spējīgi darboties, taupot savus soļus un kustības. Nekad viņš nemeta lieku līkumu, allaž izvēlēdamies īsāko ceļu. Pat veltu skatienu viņš nekad nepameta uz griestiem. Neviena nevajadzīga žesta viņš sev neatļāvās. Neviens to nebij redzēus uztrauktu vai apmulsušu. Viņš bij pats gausākais cilvēks pasaulē un tomēr allaž nonāca īstā laikā. Tātad saprotams, ka viņš dzīvoja viens pats, tā sakot, ārpus visām sociālajām attiecībām. Viņš zināja, ka dzīvē nevar iztikt bez saskares, bet tā kā saskare aizkavē, tad izsargājās citiem piedurties.

Žanis, saukts Āķis, bij īsts parīzietis, piecus gadus nodzīvojis Anglijā un nokalpojis par sulaini, bet velti izmeklējies kungu, kuram varētu īsti pieķerties.

Āķis nepiederēja populāro, uzpūtīgo sulaiņu tipam, kuri ar savu iedomīgo stāju, pašpārliecināto salto skatienu ir vienkārši bezkaunīgi muļķi. Nē. Āķis bij brašs puisis ar patīkamu seju, mazliet pilnīgām lūpām, kas katru mirkli ir gatavas kaut ko nobaudīt vai skūpstīt, maiga un pakalpīga būtne ar labsirdīgu apaļu galvu, kādu tīkami redzēt uz drauga pleciem. Viņam bij zilas acis svaiga ādas krāsa, diezgan patukls augums, tā ka viņš pats varēja saredzēt savu Vaigu apaļumus, platas krūtis, spēcīgs rumpis, stipri muskuļi un Herkula spēks, ko brīnišķi bij attīstījuši vingrinājumi jaunībā. Viņa brūnie mati bij mazliet izspūruši. Ja antīkie tēlnieki zināja astoņpadsmit veidus, kā sakārtot Mincrvas matus, tad-Āķim bij tikai viens veids: trīs reizes pārlaist tiem pāri suku, un frizūra bij kārtībā.

Viselementārākā piesardzība neļauj teikt, ka šī puiša straujais raksturs saskaņotos ar viņa kunga dabu. Vai Āķis bij tas sulainis, kādu tieši vajadzētu viņa kungam? Par to tikai vēlāk varēs spriest. Viņš vienīgi vēlējās atpūsties pēc diezgan klaidonīgi pavadītās jaunības, kā tas mums jau zināms. Dzirdējis slavējam angļu metodismu un vispār pazīstamo šo džentlmeņu aukstasinību, viņš bij ieradies Anglijā meklēt laimi. Bet līdz šim liktenis viņam nebij bijis novēlīgs. Viņš nekur nebij varējis iedzīvoties. Bij jau kalpojis desmit vietās. Visās šajās mājās cilvēki bij fantasti, nepastāvīgi, piedzīvojumu meklētāji un svešu zemju apceļotāji, tie nebij Āķa gaumē. Viņa pēdējais kungs, parlamenta loceklis jaunais lords Longsferijs, pēc Heimarketa austeru krodziņos pavadītas nakts visai bieži pārradās māiās uz policistu pleciem. Āķis, par visu vairāk gribēdams cienīt savu kungu, iedrošinājās tam pateikt dažus pieklājīgus aizrādījumus, bet tika strupi noraidīts un tad uzteica vietu. Viņš uzzināja, ka Fileass Fogs meklē sulaini un ievāca ziņas par šo džentlmeni. Cilvēks ar tik kārtīgu dzīves veidu, kas negulēja ārpus mājas, neceļoja,nevienu pašu dienu nepalika prom, viņam bij īsti pa prātam. Viņš pieteicās un tika pieņemts ar mums jau zināmiem noteikumiem.

Pēc pulksten pusdivpadsmitiem.' Āķis tātad bij viens pats Seviļielas namā. Viņš tūliņ iesāka pārlūkot savu jauno mājokli; izstaigāja to no pagraba līdz pat bēniņiem. Viņam iepatikās šis vienkāršais, tīrais, puritāniski nopietnais, bet labi iekārtotais nams. Tas viņam likās gluži kā skaists gliemežvāks, bet ar gāzi apgaismots un apsildīts gliemežvāks, jo oglekļa ūdeņradis piegādāja kā gaismu, tā siltumu. Otrajā stāvā Āķis viegli atrada viņam nodomāto istabu. Arī tā bij patīkama. Elektriskie zvani un dzirdes caurules to savienoja ar apakšstāva telpām. Pulkstenis uz kamīna bij saskaņots ar Fileasa Foga guļamistabas pulksteni, abi aparāti sita vienā un tai pašā sekundē.

«Taisni tā, kā es vēlējos,» Āķis pats sev teica.

Viņš ievēroja arī virs pulksteņa piespraustu kādu zīmīti. Tā bij sulaiņa dienas uzdevumu programa. Tajā bij atzīmēts it viss, sākot no pulksten astoņiem rītā, kad Fileass Fogs mēdza celties, līdz pusdivpadsmitiem, kad viņš izgāja no mājas, lai Reformatoru klubā ieturētu brokastis. Vissīkākie uzdevumi — tēja ar cepeti astoņos un divdesmit trijās minūtēs., ūdens bārdas skūšanai deviņos trīsdesmit septiņās, frizūra bez divdesmit minūtēm desmitos utt. No pusdivpadsmitiem priekšpusdienā līdz pusnaktij, kad kārtīgais džentlmenis gāja gulēt, viss bij paredzēts, atzīmēts, iekārtots. Āķis ar lielu labpatiku izstudēja šo programu un iekala atmiņā tās dažādos paragrafus.

Kunga garderobe bij labi saglabāta un brīnišķā kārtībā. Katrām biksēm, svārkiem vai vestei bij savs numurs, pēc kura sarakstā atkal atzīme, kad apģērba gabals izņemts un kad novietots atpakaļ, uzrādīts datums, kādā kārtībā tas un kad velkams mugurā. Tādi paši norādījumi bij arī apaviem.

Vispār, šajā Seviļielas krāšņi mēbelētā namā, kur slavenā, bet izklaidīgā Seridana laikā gan laikam valdīja pilnīga nekārtība, likās sagaidāma ērta un omulīga dzīve. Nebij ne bibliotēkas, ne grāmatu, kas misteram Fogam bij liekas, jo Reformatoru klubā atradās divas bibliotēkas: viena literatūrai, otra tiesību zinātnei un politikai. Guļamistabā stāvēja vidēja lieluma soma, kuras konstrukcija nodrošināja kā pret ugunsgrēku, tā ari pret zagļiem. Visā mājā nebij neviena medību, ne kara ieroča. Viss norādīja uz vismiermīlīgākā cilvēka parašām.

Sīki pārlūkojis visu mājokli, Āķis izstiepās visā savā slaidajā augumā un, rokas berzēdams, priecīgi teica:

«Tas man ir pa prātam! Taisni tā, kā es vēlējos! Mēs saprotamies pilnīgi, misters Fogs un es! Tas ir mājīgs un kārtīgs cilvēks! īsts automāts! Lai arī, man nav nekas pretī kalpot automātam!»

## Trešā nodaļa Saruna, kas Fileasam Fogam var dārgi maksāt

Fileass Fogs bij atstājis savu namu Seviļielā pulksten pusdivpadsmitos un tad, labo kāju pieci simti septiņdesmit piecas reizes aizspēris priekšā kreisajai, bet kreiso pieci simti septiņdesmit četras reizes — labajai, nokļuva Reformatoru kluba plašajā namā Pelmelā; šīs mājas būve bij izmaksājusi vismaz trīs miljonus.

Fileass Fogs devās tieši ēdamistabā, kuras deviņi logi bij atvērti uz skaistu parku ar rudens zeltotiem kokiem. Tur viņš mēdza nosēsties pie sava parastā galda, kur viņam brokastīs jau bij nolikts sevišķs uzkožamais: vārīta zivs speciālā izsmalcinata mērcē, sārts bifšteks ar sēņu rotājumu, rabarberu un jāņogu kūkas, gabaliņš siera, to visu apslacīja dažas lieliskas tējas tases — Reformatoru kluba specialitāte.

Četrdesmit septiņas minūtes pēc divpadsmitiem šis džentlmenis piecēlās un iegāja lielajā, grezni iekārtotā salonā, kura sienas rotāja gleznas dārgos ietvaros. Tur sulainis viņam pasniedza vēl neaiztiktu avīzes «Times» numuru, un Fileass Fogs ar veikli ievingrinātu roku sāka visai grūto atlocīšanas procedūru. So avīzi Fileass Fogs lasīja līdz pulksten trim un četrdesmit piecām minūtēm, bet «Standard» līdz pusdienām.

Divdesmit minūtes pirms sešiem džentlmenis atgriezās lielajā salonā un nodziļinājās avīzē «Morning Chro- nicle».

Pusstundu vēlāk ieradās vairāki citi Reformatoru kluba locekļi, sapulcēdamies ap kamīnu, kurā kvēloja ogles. Tie bij Fileasa Foga parastie partneri, tādi paši kaislīgi vista spēlētāji kā viņš: inženieris Endrju Stjuarts, baņķieri Džons Silivans un Samuels Faientins, aldaris Toms Flanagans un Gotjē Ralfs, viens no Anglijas bankas direktoriem, visi bagāti un ievērojami cilvēki pat šajā klubā, kura locekļi bij rūpniecības un finansu pasaules virsotnes.

—   Nu, Ralf, — Toms Flanagans ierunājās, — ka ir ar zādzības lietu?

—   M,vn šķiet, — Endrju Stjuarts iebilda, — ka bankai gan būs jāzaudē tās nauda.

—   Nedomāju vis, — Gotjē Ralfs atbildēja. — Esmu pārliecināts, ka mēs zagli noķersim. Veiklākie policijas inspektori ir izsūtīti pa visu Eiropu un Ameriku, uz visām galvenajām iebraucamo un izbiaucamo ostu pilsētām; tam kungam grūti nāksies izsprukt no viņu nagiem.

—   Bet kaut kādas ziņas par zagli taču jau ievāktas? — Endrju Stjuarts apvaicājās.

—   Vispirms tas nav nekāds zaglis, — Gotjē Ralfs, nopietni atbildēja.

—   Kā? Zaglis nav tas subjekts, kas nočiepis piecdesmit pieci*tūkstoši mārciņu sterliņu banknotēs?

—   Nē, — Gotjē Ralfs atbildēja.

—   Nu, tad jau viņš laikam būs kāds fabrikants? —- Džons Silivans ieteicās.

—  Avīze «Morning Chronicle» apgalvo, ka viņš esot džentlmenis.

To piebilda Fileass Fogs, kura galva patlaban iznira no apkārt sakrautām papīra grēdām. Lidz ar to Fileass Fogs apsveica savus kolēģus, un tie viņa sveicienam atbildēja.

Atgadījums, ko tagad dedzīgi apsprieda visas angļu avīzes, bij noticis pirms trim dienām, divdesmit devītajā septembrī. Angļu bankas galvenajam kasierim no galda bij nozudis banknošu sainis, kurā atradās ārkārtīgi liela summa — piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu sterliņu.

Tiem, kas brīnījās, kā tāda zādzība tik viegli izdarīta, direktora palīgs Gotjē Ralfs tikai atteica, ka kasieris tajā acumirklī ierakstījis grāmatā saņemtos trīs šiliņus sešus pensus un pārējo nav uzmanījis.

Bet notikums būs vieglāk saprotams, ja iegaumēs, ka Anglijas bankas iekārta ārkārtīgi uzticas publikas godīgumam. Tur nav ne sargu, ne uzraugu, ne aizresto- jumu. Zelts, sudrabs un banknotes vienkārši tāpat sakrautas un kuram katram ienācējam pieejamas. Nevienu pašu apmeklētāju taču nevar turēt aizdomās. Kāds rūpīgs angļu parašu novērotājs stāsta pat šādu piedzīvojumu: kādu dienu viņš bankā redzējis kasierim priekšā uz gaida septiņas vai astoņas mārciņas smagu maisiņu ar zelta naudu. Viņš paņēmis maisiņu, aplūkojis un pasniedzis savam kaimiņam, kas to savukārt pasniedzis citam, un tā maisiņš gājis no rokas rokā līdz pat tumšā gaiteņa dibenam un atgriezies atpakaļ savā vietā tikai pēc pusstundas, bet kasieris pa visu to laiku pat galvu ne reizes nav pacēlis.

Taču divdesmit devītajā septembrī noticis citādi. Banknošu sainis vairs neatgriezās, un, kad lieliskais pulkstenis, kas atradās čeku izrakstīšanas telpās, nosita pieci, atgādinādams, ka laiks biroju slēgt, Anglijas bankai atlika ierakstīt zaudējumu kontā piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu sterliņu.

Tūliņ pēc zādzības atklāšanas visveiklākie aģenti un detektīvi tika izsūtīti uz visām galvenākajām ostas pilsētām — Liverpūli, Glazgovu, Havru, Suecu, Brindizi, Ņujorku u. c. ar solījumu sekmīga meklējuma gadījumā izmaksāt divi tūkstoši mārciņu prētnijas, bez tam vēl piecus procentus no katra atrastās summas simta. Nogaidot tuvākas ziņas, kādas cerēja saņemt no steidzīgās izmeklēšanas, šiem policijas ierēdņiem vajadzēja uzmanīgi vērot itin visus iebraucējus un aizbraucējus pasažierus.

Jo patiešām likās, ka avīzei «Morning Chronicle» bij taisnība un ka šis zaglis nav no parastās angļu kramplaužu kompānijas. Divdesmit devītā septembra dienā bij manīts kāds cienījama izskata džentlmenis ar labām manierēm staigājam iekšā un ārā pa kases telpām, kur notika zādzība. Izziņā izdevās ievākt diezgan sīkas ziņas par šī džentlmeņa izskatu, un tās tūliņ tika nosūtītas visiem Anglijas un kontinenta detektīviem. Vairāki saprātīgi cilvēki, to vidū arī Gotjē Ralfs, bij pārliecināti, ka zaglim neizdosies izbēgt.

Viegii saprotams, ka šis notikums patlaban tika pārrunāts Londonā un visā Anglijā. Dedzīgi strīdējās par un pret, vai galvaspilsētas policistiem izdosies zagli sagūstīt. Tāpēc nav ko brīnīties, ka arī Reformatoru kluba biedri runāja par to pašu, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņu vidū atradās arī viens no bankas direktoriem.

Cienījamais Gotjē Ralfs negribēja šaubīties par meklēšanas panākumiem, pēc viņa domām, izsolītā prēmija jo sevišķi pavairošot aģentu uzcītību un izmaņu. Tur- preti viņa kolēģis Endrju Stjuarts bij pavisam pretējos ieskatos. Džentlmeņi turpināja strīdu, arī ap vista galdu sasēdušies: Stjuarts pretim Flanaganam, Falentins — Fileasam Fogam. Spēlēdami viņi nerunāja, bet pa ro- bera laiku pārtrauktā saruna tūliņ atsākās no jauna.

—   Esmu pārliecināts, — Endrju Stjuarts teica, — ka izredzes ir zagļa pusē, un viņš pratīs tās veikli izlietot.

—   Ko tu runā! — Ralfs atsaucās, — Nav taču nevienas zemes, kur viņš varētu patverties.

—   Kāpēc tad ne?

—   Kur, pēc jūsu domām?

—   Es nekā noteikta nezinu, — Endrju Stjuarts atbildēja, — tomēr galu galā pasaule ir diezgan plaša.

—   Tāda viņa kādreiz gan bij, — Fileass Fogs pusbalsī noteica. — Jums jādala, mister, — viņš vēl piebilda, pasniegdams kārtis Tomam Flanaganam.

Sarunu pārtrauca līdz nākamam roberam. Bet. tad Endrju Stjuarts to tūliņ atkal uzņēma:

—   Kā tā — kādreiz? Vai viņa piepeši sarāvusies mazāka?

—   Bez šaubām, — Gotjē Ralfs atsaucās. — Es piekrītu misteram Fogam. Zeme ir kļuvusi mazāka, tāpēc ka tagad viņu apbrauc desmit reiz īsākā laikā nekā pirms simts gadiem. Tāpēc šajā gadījumā iespējams daudz ātrāk izsekot.

— Bet arī zaglim daudz ātrāk aizbēgt.

—   Jūsu izspēle, mister Stjuart, — Fileass Fogs aiz- rādija.

Bet neticīgais Stjuarts nebij pārliecināms, pec nobeigtās partijas viņš ierunājās atkal:

—  Jāatzīst, ka jūsu teiciens pār zemes samazināšanos ir visai jocīgs. Tāpēc ka tagad viņu var apbraukt 11 ijos mēnešos …

—   Astoņdesmit dienās, — Fileass Fogs piebilda.

—   Jā gan, — Džons Silivans apstiprināja. — Astoņdesmit dienās kopš tā laika, kad starp Rotaļu un Alaha- badu atklāta Lielā Indijas dzelzceļa līnija, avīze «Morning Chronicle» to aprēķina tā:

No Londonas līdz Suecai cauri Monseni un

Brindizi pa dzelzceļu un ar kuģi …. 7 dienas No Suecas līdz Bombejai ar*kuģi …. 13 No Bombejas līdz Kalkutai pa dzelzceļu . . 3 „ No Kalkutas līdz Honkongai (Ķīna) ar kuģi 13 No Honkongas līdz Jokohamai (Japāna) ar

kuģi………………………………………………. 6

No Jokohamas līdz Sanfrancisko ar kuģi . 22 No Sanfrancisko līdz Ņujorkai pa dzelzceļu. 7 No Ņujorkas lidz Londonai ar kuģi un pa

dzelzceļu ………………………………………. 9

Kopā 80-dienas

—   Jā gan! — Endrju Stjuarts atsaucās, aiz izklaidības atmetis trumpi. — Astoņdesmit dienas, nerēķinoties ar sliktu laiku, pretvējiem, avārijām, dzelzceļa bojājumiem utt.

—   Tas viss ir ierēķināts, — Fileass Fogs atbildēja tāpat spēlēdams, jo šoreiz saruna bij svarīgāka nekā spēle.

—   Arī gadījumā, ja indieši vai indiāņi atskrūvē sliedes! — Endrju Stjuarts sauca. — Ja viņi aptur vilcienu, izlaupa pasta ratus, noskalpē ceļotājus!

—   Viss ir ierēķināts, — Fileass Fogs noteica, beigdams spēlēt kārti. — Divas trumpas.

Endrju Stjuartam bij jādala, un, savākdams kārtis, viņš teica:

—  Teorētiski jums taisnība, mister Fog, bet praksē . . .

—  Ari praksē, mister Stjuart.

—   Labprāt gribētu redzēt, kā jūs to izdarītu.

—   Tas ir atkarīgs tikai no jums. Brauksim abi.

—   Lai dievs mani pasargā! — Stjuarts iesaucās.

—   Bet es labprāt deru uz četri tūkstoši mārciņām, ka šādos apstākļos tāds ceļojums nav iespējams.

—  Pavisam otrādi, tas ir gluži viegli iespējams, — misters Fogs atbildēja.

—   Nu tad labi, pamēģiniet!

—   Ceļojumu ap zemeslodi astoņdesmit dienās?

—  Jā.

—   Esmu ar mieru.

—   Kad?

—   Kaut vai tūlīt.

—  Tas ir neprāts! — Endrju Stjuarts sauca, kuru partnera ietiepība sāka kaitināt. — Saņemiet! Labāk turpināsim spēli!

Endrju Stjuarts ar nervozu roku paņēma kārtis, bet tad spēji nometa tās atpakaļ uz galda. '

—  Labi, mister Fog, — viņš teica. — Es deru uz četri tūkstoši mārciņām! …

—  Apmierinieties, mīļo Stjuart, — Falentins viņu mierināja. — Tas nav domāts nopietni.

—   Ja es saku: deru, — Endrju Stjuarts atbildēja,

—  tad tas allaž ir nopietni domāts.

—  Lai notiek!— misters Fogs izlēma. Tad, pret kolēģiem pagriezies, piebilda:

—  Man ir divdesmit tūkstoš mārciņu tekošā rēķina pie brāļiem Beringiem. Es labprāt riskēju ar tām.

—   Divdesmit tūkstoš mārciņu! — Falentins iesaucās.

—   Divdesmit tūkstoš mārciņu, kuras jūs kāda neparedzēta aizkavējuma dēļ varat zaudēt!

—   Neparedzētā nemaz nav, — Fileass Fogs vienkārši atteica.

—  Bet, mister Fog, šīs astoņdesmit dienas ir aprēķinātas vienkārši kā laika minimums!

—   Ar labi izlietotu minimumu allaž pietiek.

—   Bet, lai neaizkavētos, tad matemātiski noteiktā

brīdī jālec tieši no vilciena kuģi un no kuģa atkal vil-

ci enā .

es tā arī rīkošos — matemātiski precīzi.

—    - Tas ir vienkārši joks!

Īsts anglis nekad nejoko, ja runa ir par tik nopietnu lielu kā derības, — Fileass Fogs atbildēja.

es deru uz divdesmit tūkstoš mārciņām ar katru, kas vēlas, ka apce|ošu zemeslodi astoņdesmit dienās, tas ir, tūkstoš deviņi simti divdesmit stundās vai simts piecpadsmit tūkstoši divi simti minūtēs. Vai pieņemat?

—  Mēs pieņemam, — apspriedušies atbildēja misteri Stjuarts, Falentins, Silivans, Flanagans un Ralfs.

—  Labi, — misters Fogs atbildēja. — Duvras vilciens atiet astoņos un četrdesmit piecās minūtēs. Ar to es izbraukšu.

—   Jau šovakar? — Stjuarts vaicāja.

—  Jau šovakar, — Fileass Fogs atbildēja. Tad, palūkojies savā kabatas kalendārā, piebilda: — Tā kā šodien mums ir trešdiena otrajā oktobrī, tad es ieradīšos Londonā šajā pašā Reformatoru kluba salonā sestdien, divdesmit pirmajā decembrī pulksten astoņos četrdesmit piecās minūtēs vakarā. Pretējā gadījumā jums pieder tiesība uz divdesmit tūkstoš mārciņām sterliņu, kas noguldītas uz mana tekošā rēķina Beringu bankā. Te būs čeks par šo summu.

Tūliņ tika sastādīts un sešu kontrahentu parakstīts līgums. Fileass Fogs bij tikpat mierīgs kā vienmēr. Acīm redzami viņš nebij slēdzis šīs derības aiz peļņas kāres, bet riskēja pazaudēt divdesmit tūkstoš mārciņas sterliņu, pusi no visas savas naudas, tikai tādēļ, lai iztērētu otro pusi šajā grūtajā, lai neteiktu nepaveica* majā pasākumā. Viņa pretderētāji likās mazliet uztraukti ne tāpēc, ka baidītos pazaudēt, bet gan tāpēc, ka juta sirdsapziņas pārmetumus šādā nevienādā cīņā.

Pulkstenis jau nosita septiņi. Misteram Fogam ieteica nebeigt vista partiju, lai viņš pagūtu sagatavoties ceļojumam.

—  Es vienmēr esmu gatavs, — šis neuztraucamais džentlmenis atbildēja un, izdalījis kārtis, piebilda:

—   Jums jāizspēlē, mister Stjuart.

## Ceturtā nodala Fileass Fogs apmulsina savu sulaini Aķi

Novinnējis vista spēlē kādas divdesmit ginejas, Fileass Fogs pulksten septiņos un divdesmit piecās minūtēs šķīrās no saviem cienījamiem kolēģiem un pameta Reformatoru klubu. Bez desmit minūtēm astoņos viņš atvēra sava nama durvis un iegāja dzīvoklī.

Pamatīgi izstudējis savu programu, Āķis bija gluži pārsteigts, redzēdams, ka kungs grēko pret saviem principiem un pavisam neparastā laikā pārnāk mājās. Pēc noteikuma viņam vajadzēja atgriezties taisni divpadsmitos.

Fileass Fogs iegāja savā istabā, tad sauca:

— Āķi!

Āķis neatbildēja. Šis sauciens nevarēja būt viņam domāts. Tagad nebij īstais laiks.

—   Āķi! — Fileass Fogs atkārtoja, balsi nepaaugsti- n-ādams.

Āķis ienāca.

— Es jūs saucu jau otro reizi, — misters Fogs piezīmēja.

—   Bet vēl taču nav divpadsmit, — Āķis atbildēja, pulksteni rokā turēdams.

—   To es zinu, — Fileass Fogs atteica, — un tāpēc jums nekā nepārmetu. Pēc desmit minūtēm mēs izbrauksim uz Duvru un Kalē.

Francūža apaļā seja tā kā saviebās. Laikam viņš nebij lāgā sadzirdējis.

—  Vai misters pārceļas uz citurieni? — viņš vaicāja.

—   Jā, — Fileass Fogs atbildēja. — Mēs dodamies ceļojumā ap zemeslodi.

Āķis, izbrīnā gandrīz vai apstulbis, stāvēja ar vaļēju muti, sarauktiem plakstiem un uzacīm, paplestām rokām, sagumušu augumu, pauzdams tādu izbrīnu, kas jau šķita kā stulbums.

—  Ap zemeslodi! — viņš murmināja.

—   Astoņdesmit dienās, — misters Fogs piebilda. — Tātad mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti.

—   Bet mūsu ceļasomas?… — Āķis ieminējās, galvu instinktīvi grozīdams no vienas puses uz otru.

2G

Mums nevajag nekādu ceļasomu. Paņemsim tikai vienu. Ielieciet tajā divus vilnas kreklus un trīs pārus zeķu Tikpat daudz arī jums. Pārējo nopirksim ceļā. Nonesiet manu lietusmēteli un pledu. Apauniet labi izturīgus zābakus. Vispār kājām mēs iesim maz. Ejiet!

āķis gribēja vēl ko iebilst, bet nevarēja. Viņš izgāja no mistera Foga istabas, uzkāpa savējā, atkrita krēslā un izdvesa:

Te nu bij! IJn es vēlējos dzīvot mierīgi!

Bet tad viņš mehāniski sāka taisīties ceļā. Ceļojums ap zemeslodi astoņdesmit dienās! Vai viņam nebij da~ i īsana ar traku cilvēku? Nē … Varbūt tas bij tikai joks? Viņi aizbrauks Duvra. Labi. Tad Kalē. Arī nekas. Pret to brašajam puisim nekas nevarēja būt pretī, viņš taču jau piecus gadus nebij redzējis savu tēvzemi. Varbūt viņi aizkuļas pat uz Parīzi, šo lielo pilsētu viņš labprāt redzētu. Protams, viņa kungs' iegriezīsies arī tur . .. Bet tāpat nebij šaubu, ka līdz šim pastāvīgi mājās sēdošais džentlmenis tagad dodas ceļojumā!

Pulksten astoņos Āķis bij jau sakravājis somā savus un kunga apģērba piederumus. Tad, arvien vēl samulsis, viņš atstāja savu istabu, rūpīgi noslēdza durvis un nogāja lejā pie mistera Foga.

Misters . Fogs bij jau sakārtojies. Rokā viņš turēja kontinenta dzelzceļu sarakstu ar visām ceļojumam nepieciešamām ziņām. Viņš paņēma no sulaiņa somu, atvēra to un ieguldīja vēl prāv.u saini banknošu, kas noder visās zemēs.

—   Vai jūs neesat ko piemirsis? — viņš vaicāja.

—   Nē, kungs.

—   Manu lietusmēteli un pledu?

—   Tie ir še.

—   Labi. Ņemiet somu.

Misters Fogs sniedza somu Āķim.

—   Un uzmaniet to labi. Tur ir divdesmit tūkstoš mārciņu sterliņu.

Soma tikko neizkrita Āķim no rokām, it kā tās divdesmit tūkstoš mārciņas būtu zelta un krietni smagas.

Kungs un sulainis izgāja laukā, durvis tika aizslēgtas ar divkāršām atslēgām.

Ormaņu piestātne bij turpat Seviļielas galā. Fileass

Fogs un viņa sulainis iesēdās ratos un pavēlēja ātri braukt uz Ceringkrosa staciju, no kuras sākās viens no dienvidaustrumu dzelzceļa līnijas nozarojumiem.

Divdesmit minūtēs uz astoņiem ormanis apturēja pie stacijas sētas. Āķis izlēca laukā. Viņa kungs,tam sekoja un samaksāja par braucienu.

Sajā brīdi kāda nožēlojama ubadze dubļainām, basām kājām, galvā nobružātu cepuri ar noplukušu spalvu, savas skrandas pārsegus! ar caurumainu lakatu un bērnu pie rokas vezdama, tuvojās misteram Fogam un lūdza kādu dāvanu.

Misters Fogs izvilka no kabatas divdesmit ginejas, kuras bija vinnējis vista spēlē, un pasniedza ubadzei.

—   Saņemiet, mīļā sieviņ, — viņš teica, — labi, ka es jūs satiku.

Tad viņš steidzās tālāk.

Āķa acīs iezagās it kā valgums. Kungs bij kļuvis mazliet tuvāks viņa sirdij.

Līdz ar misteru Fogu viņš iegāja stacijas lielajā uzgaidāmā zālē. Tur Fileass Fogs pavēlēja Āķim apgādāt divas pirmās klases biļetes līdz Parīzei. Tad pagriezies viņš ieraudzīja savus piecus Reformatoru kluba kolēģus.

—   Kungi, — viņš teica, — es aizbraucu, un pēc'dažādo valstu vīzām uz manas pases jūs varēsiet kontrolēt mana ceļojuma gaitu.

—   Ak mister Fog, — Gotjē Ralfs pieklājīgi atbildēja, — tas nemaz nav vajadzīgs. Mēs paļaujamies uz jūsu džentlmeņa goda vārdu.

—   Tomēr tā būs labāk, — misters Fogs atbildēja.

—   Vai neesat aizmirsuši, kad jums jāatgriežas? — Endrju Stjuarts apvaicājās.

—   Pēc astoņdesmit dienām, — misters Fogs atbildēja, — sestdien, 1872. gada divdesmit pirmajā decembrī, astoņos četrdesmit piecās minūtēs vakarā. Uz redzēšanos, kungi!

Pulksten astoņos un četrdesmit minūtēs Fileass Fogs un viņa sulainis ieņēma savas vietas vienā un tai pašā kupejā. Astoņos četrdesmit piecās minūtēs atskanēja lokomotīves svilpiens, un vilciens sāka kustēties.

Nakts bij ļoti tumša. Lija smalks lietus. Savā sēdekļa stūrī atzvēlies, Fileass Fogs nerunāja ne vārda.

Āķis, vēl vienmēr apmulsis, mehāniski spieda sev klāt somu ar banknotēm. Bet vilciens vēl nebi] pabraucis garām Sedenhemmai, kad Āķis piepeši izmisis iekliedzās.

—   Kas jums kaiš? — misters Fogs vaicāja.

—  Tas tikai… aiz steigas … aiz apmulsuma . .. aizmirsu . ..

—   Ko tad?

—   Izdzēst gāzes radziņu sava istaba.

—   Kas par to, mīļo zēn, — misters Fogs salti atteica. — Tas degs uz jūsu rēķina.

## Piektā nodaļa Londonas biržā parādās jauna vērtība

No Londonas aizbraukdams, Fileass Fogs droši vien arī pats bij pārliecināts, ka viņa ceļojums modinās lielu satraukumu. Ziņa par tikko notikušajām derībām vispirms izplatījās Reformatoru klubā un radīja ārkārtīgu saviļņojumu šajā augstmaņu sabiedrībā. Bet tad no kluba šis saviļņojums pa reportāžas ceļu pārviesās avīzēs, no avīzēm Londonas publikā un tālāk izplatījās pa visu Angliju.

Sacēlas tik kaislīgi strīdi par šo zemeslodes apceļojumu, it kā runa būtu par kādu jaunu Alabamas afēru. Daži bij pārliecināti, ka Fileass Fogs derības vinnēs, citi — un to bij nesalīdzināmi vairāk — apgalvoja pretējo. Paveikt šo ceļojuma plānu nevis teorijā un'uz papīra, bet patiesībā tik īsā laikā, ar tādiem satiksmes līdzekļiem, kādi patlaban atradās lietošanā — nebij iespējams, tas bij neprāts!

«iimes», «Standard», «Evening Stard», «Morning Chronicle» un vēl divdesmit citas plaši izplatītas avīzes nostājās pret misteru Fogu. Vienīgi tikai avīze «Dailv Telegraph» to zināmā mērā atbalstīja. Fileasu Fogu iztēloja par maniaku un neprāti, bet viņa Reformatoru kluba kolēģus izsmēja par derībām, kuras liecināja, ka viņu dalībnieku prata spējas nestāv visai augstu.

Parādīļās neskaitāmi kaislīgi, bet loģiski raksti par šo jautājumu. Vispār zināms, cik ļoti Anglijā interesējās par visu, kam sakars ar ģeogrāfiju. Tāpēc visā valstī nebij neviena avīžu lasītāja, vienalga, kādās aprindās, kas ar lielāko dedzību neiedziļinātos tajās neskaitāmās slejās, kuras tika veltītas Fileasam Fogam.

Pirmajās dienās vairāki drosmīgi domātāji, galvenā kārtā sievietes, nostājās Fileasa Foga pusē, sevišķi pēc tam, kad žurnāls «Illustrated London News» bij sniedzis viņa portretu pēc Reformatoru kluba arhivā nodotās ģīmetnes. Daži džentlmeņi bij teikuši: «Aha! Kāpēc gan ne? Ir jau pieredzētas vēl brīnišķīgākas lietas!» Tie lielāko tiesu bij avīzes «Dailv Telegraph» lasītāji. Bet drīz vien varēja manīt, ka arī šī avīze pati sāk jau atkāpties no saviem pirmajiem ieskatiem.

Septītajā oktobrī Karaliskās ģeografijas biedrības biļetenā parādījās garš raksts. Tur jautājums bij aplūkots no visiem viedokļiem un skaidri pierādīta pasākuma neprātība. Pēc šī raksta secinājumiem viss bij nelabvēlīgs ceļotājam: tiklab cilvēciskie, kā arī dabas apstākļi. Lai ceļojuma projekts izdotos, bij nepieciešams ideāls ierašanās un aizbraukšanas stundu saskaņojums, kāds, protams, nebij iespējams. Eiropā, pa kuru nācās nobraukt samērā nelielu gabalu, vēl kaut cik varēja palaisties, ka vilcieni pienāks noteiktā laikā, bet pa Indiju bij jābrauc trīs dienas un pa Savienotajām Valstīm — septiņas — vai tur iespējams rēķināties ar tādu pašu noteiktību? Un tad mašīnu lūzumi, sliežu bojājumi, vilcienu sadursmes, bez tam vel sliktais gadalaiks un sniegputeņi — vai viss tas nebij pret Fileasu Fogu? Un vai kuģiem ziemas laikā nebij bez mitēšanās jācīnās ar jūras vējiem un miglu? Vai retumis gadījies, ka pat lielākie transokeāna kuģi nokavējās par divām trim dienām? Jo vajadzēja tikai atgadīties vienam, vienam pašam traucējumam, lai visa aprēķinātā satiksmes posmu virkne tiktu neglābjami un nelabojami izjaukta. Ja Fileass Fogs tikai par dažām stundām nokavētu nodomāto kuģi, vai viņam nebūtu jāgaida nākošais un vai tādējādi viss ceļojums neizjuktu?

Sis raksts sacēla lielu traci. Gandrīz visas avīzes to pārdrukāja, un Fileasa Foga akcijas krietni slīdēja lejup.

Pirmajas dienās pēc šī džentlmeņa aizbraukšanas sakarā ar viņa ceļojumu notika derības uz augstām summām. Vispār zināms, ka Anglijā ir liels skaits derīb- nieku, vēl inteliģentāku un kaislīgāku nekā karšu spēlmaņi. Ne tikai Reformatoru kluba biedri savā starpā noslēdza derības uz ievērojamām summām par un pret Fileasu Fogu, arī plaša publika piedalījās šajā pasākumā. Fileass Fogs bij ticis gluži kā par tīrasmu zirgu skriešanās sacīkstēs, tāpat arī par jaunu vērtību Londonas biržā, kuru birža tūliņ kotēja un ap kuru notika milzīgi darījumi. Bet piecas dienas pēc viņa aizbraukšanas un zināmā raksta Ģeografijas biedrības biļetenā piedāvājumi sāka atslābt. Fileass Fogs spēji krita cenā. Nu jau viņa akcijas piedāvāja vairumā: vispirms pa piecām, vēlāk pa divdesmit, piecdesmit — līdz simtam!

Viņam palika vēl tikai viens piekritējs. Tas bij vecais paralitiskais lords Olbermeils. Sis pie krēsla saistītais cienījamais džentlmenis būtu atdevis visu mantu, ja tikai varējis apceļot zemeslodi kaut vai desmit gados. Viņš saderēja uz pieci tūkstoši mārciņām sterliņu Fileasa Foga labā. Un, kad viņam mēģināja pierādīt pasākuma muļķību vai nederību, viņš atbildēja:

— Ja šis pasākums iespējams, tad labi, ka anglis ir pirmais, kas to mēģina!

Tā Fileasa Foga piekritēju skaits palika arvien mazāks un mazaks. Viss vairums nostājās pret viņu un ne bez pamata. Tagad viņa akcijas kotēja vienu par simtu piecdesmit un pat diviem simtiem. Beidzot septītā dienā pēc Fileasa Foga aizceļošanas kāds notikums viņu galīgi pazudināja londoniešu acīs.

Tajā dienā pulksten deviņos vakarā galvaspilsētas policijas direktors bij saņēmis telegramu ar šādu saturu: «No Suecas uz Londonu.

Rovenatn, policijas direktoram, galvenajā pārvaldē, Skotijas laukumā.

Es sekoju Bankas zaglim Fileasam Fogam. Bez kavēšanās sūtiet orderi, lai viņu varētu apcietināt. Bombejā (angļu Indijā). Fikss> detektīvs>>

Šīs telegramas iespaids nav aprakstāms. Cienījamais džentlmenis pazuda, un tā vietā nostājās banknošu zaglis. Pārbaudīja viņa ģīmetni, kas glabājās Reformatoru klubā kopā ar viņa kolēģu ģīmetnēm. Ģīmetne pilnīgi atbilda tā cilvēka pazīmēm, kādas bij uzdotas izziņā. Nu atcerējās, ka Fileass Fogs vienmēr dzīvojis noslēpumaini, atcerējās viņa vientulību, viņa piepešo aizceļošanu un likās pilnīgi skaidri, ka šis subjekts, slēpdamies aiz zemeslodes apceļojuma plāna un balstīdamies uz neprātīgu derību, domājis tikai par to, kā maldināt angļu policijas aģentus.

## Sestā nodala Aģents Fikss gluži pamatoti kļūst nepacietīgs

Lūk, kādos apstākļos tika nosūtīta telegrama, kurā bij runa par misteru Fileasu Fogu.

Trešdien, devītā oktobrī, pulksten vienpadsmitos priekšpusdienā Suecā gaidīja pienākam Pussalu un Austrumu sabiedrības, kuģi «Mongolija». Tas bij tvaikonis ar dzelzs skrūvēm un augšējo klāju, pieci simti zirgspēka stiprām mašīnām un divi tūkstoši astoņi simti tonnu lielu tilpumu. «Mongolija» pa Sliecas kanālu uzturēja kārtēju satiksmi starp Brindizi un Bom- beju. Tas bij viens no sabiedrības ātrākajiem tvaikoņiem, parasti pārspēdams noteikto ātrumu, proti, desmit jūdzes stundā starp Brindizi un Suecu un deviņas ar pus jūdzi starp Suecu un Bombeju.

«Mongoliju» gaidīdami, divi cilvēki pastaigājās pa ostmalu vietējo iedzīvotāju un iebraucēju drūzmā, kura pieplūda šajā pilsētā, kas vēl nesen bij neliels miests, bet tagad, pateicoties Lesepsa izcilajam darbam, kļuva par ievērojamu centru.

Viens no šiem abiem cilvēkiem bij Anglijas konsuls Suecā, kas par spīti Britānijas valdības drūmajiem minējumiem un inženiera Stefensona nelaimi vēstošiem pareģojumiem tomēr ik dienas kanālā redzēja angļu kuģus, kuri tādējādi uz pusi saīsināja ceļu no Anglijas uz Indiju, kurš agrāk gāja garām Labās Cerības ragam.

Otrs, neliela kalsnēja auguma, diezgan inteliģentu seju, nervozs, bet tomēr spēcīgiem muskuļiem un dedzīgām acīm, kurām tomēr pēc vēlēšanās prata piešķirt vienaldzību, nepacietīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ.

So cilvēku sauca par Fiksu, viņš bij viens no tiem detektīviem, ko angļu policija pēc zādzības Anglijas bankā izsūtīja uz dažādām ostas pilsētām. Fiksa uzdevums bij ar vislielāko vērību aplūkot visus ceļotājus, kas brauca pa Suecas kanālu, un, ja kāds no viņiem liktos aizdomīgs, sekot tam, kamēr pienāk pavēle to apcietināt.

Taisni pirms divām dienām Fikss bij saņēmis no galvaspilsētas policijas direktora varbūtējā zagļa pazīmju aprakstu. Tas attiecās uz šo cienīgo un labi ģērbto džentlmeni, ko bij novērojuši bankas kases telpā.

Izsolītas prēmijas vilināts, detektīvs ar viegli saprotamu nepacietību gaidīja «Mongolijas» pienākšanu.

—   Un jūs esat pārliecināts, konsula kungs, ka šis kuģis nevar nokavēties? — viņš pārprasīja jau desmito reizi.

—   Jā, Fiksa kungs, — konsuls atbildēja. — Vakar viņš ir pabraucis garām Portsaīdai, un tie simts sešdesmit kilometri tādam kuģim ir tīrais nieks. Es jums jau teicu, ka «Mongolija» allaž ieguvusi divdesmit pieci mārciņu lielo prēmiju, ko valdība izmaksā par katrām divdesmit četrām stundām, kuras kuģis nobrauc ātrāk par parasto laiku.

—   Vai šis kuģis nāk tieši no Brindizi? — Fikss vaicāja.

—  Tieši no Brindizi, kur viņš uzņem Indijas kravu un no kurienes izbraucis sestdien pulksten piecos pēcpusdienā. Jūs varat būt gluži mierīgs, kuģis pienāks noteiktā laikā. Es tikai nesaprotu, kā jūs pēc tām pazīmēm vien, ko esat saņēmis, domājat pazit to cilvēku, ja ari viņš tiešām atrodas uz «Mongolijas».

—   Konsula kungs, — Fikss atbildēja, — šādus subjektus vairāk nojauš nekā pazīst. Tā ir it kā nojausma, pārāka par dzirdi, redzi un smaržas sajūtu. Es savā mūžā esmu apcietinājis dažu labu no šiem džentlmeņiem, un, ja vien zaglis atrodas uz kuģa, es jums galvoju, ka viņš neizspruks no maniem nagiem.

—  To es jums labprāt novēlu, Fiksa kungs, jo runa ir par ievērojamu zādzību.

—   Par lielisku zādzību! — aģents jūsmoja. — Piecdesmit tūkstoši mārciņu sterliņu! Katru dienu mums tāds ķēriens negadās. Zagļi kļūst sīkumaini! Tagad viņi ļaujas noķerties pāris šiliņu dēļ!

—   Fiksa kungs, — konsuls atteica, — jūs runājat tā, ka es jums patiešām novēlu sekmes. Tomēr atkārtoju, ka šajos apstākļos tas jums nenāksies viegli. Jūš zināt labi, ka pēc ziņām,, kas jūsu rokās, šis zaglis izskatās pilnīgi līdzīgs īstam džentlmenim.

—   Konsula kungs, — policijas inspektors atbildēja ar nelokāmu pārliecību, — lielie zagļi vienmēr izskatās pēc godīgiem cilvēkiem. Jūs saprotat, ka cilvēkiem ar blēžu sejām atliek vienīgi būt godīgiem, jo citādi viņus tūliņ apcietinās. Tāpēc godīgās sejas ir tās, kuras vis- uzmanīgāk jāpētī. Jāatzīstas, ka darbs nav viegls, tas nav nekāds amats, bet māksla.

Viegli noprotams, ka Fikss to runāja ar zināmu pašlepnumu.

Ostmalā pamazām pieauga rosme. Tur pulcējās dažādu tautību jūrnieki, komersanti, mākleri, nesēji, fe- lahi. Acīm redzami kuģim drīz jāpienāk.

Laiks bij diezgan jauks, tikai austrumu vēja dēļ vēss. Daži minareti slējās pāri pilsētai pret saules bālgani apspīdētām debesīm. Pret dienvidiem divi tūkstoši metru garš mols kā izstiepta roka ieslēdza Suecas reidu. Pa Sarkanās jūras līmeni slīdēja vairāki zvejas vai kabotā- žas kuģi, starp tiem daži bij saglabājuši eleganto antīko galeru veidu.

Klīzdams pa ļaužu pūli, Fikss pēc sava paraduma aši vēroja garāmgājēju sejas.

Pulkstenis jau bij pusvienpadsmit.

—  Kuģis nemaz nepienāks! — viņš iesaucās, dzirdot ostas pulksteņa sitienus.

—   Viņš vairs nevar būt tālu, — konsuls atbildēja.

—   Cik ilgi viņš paliek Suecā? — Fikss vaicāja.

—   Četras stundas. Tik ilgi, kamēr ieņems ogles. No Suecas līdz Adenai Sarkanās jūras viņējā galā ir tūkstoš trīs simti desmit jūdzes, tāpēc arī krietni jānodrošinās ar degvielām.

—   Un vai no Adenas kuģis dodas tieši uz Boni- beju? — Fikss vaicāja.

—   Tieši uz Bombeju, bez apstājas.

—  Ja zaglis ar šo kuģi devies ceļā, — Fikss teica, — tad viņarn katrā ziņā jāizkāpj Suecā, lai pa kādu citu ceļu dotos uz holandiešu vai franču kolonijām Āzijā. Viņam taču labi zināms, ka angļu Indijā viņš nebūs drošībā.

—  Mazākais tādā gadījumā, ja viņš nav visai gudrs cilvēks, — konsuls atteica. — Jūs jau zināt, ka angļu noziedznieks Londonā daudz labāk var noslēpties nekā svešumā.

Pēc šī iebilduma, kas Fiksu padarīja stipri domīgu, konsuls atgriezās savā birojā turpat netālu no ostas. Policijas inspektors palika viens, nervozs un nepacietīgs, ar stipru nojautu, ka zaglis katrā ziņā atrodas uz «Mongolijas». Patiešām, ja šis blēdis pametis Angliju ar nolūku aizsniegt Jauno Pasauli, tad ceļš pāri Indijai, mazāk apsargāts vai grūtāk apsargājams nekā pāri Atlantijas okeānam, viņam, dabiski, izdevīgāks.

Ilgi prātot Fikss nedabūja. Spalgi svilpieni vēstīja, ka kuģis tuvojas. Viss nesēju un felahu bars drāzās uz krastmalu, burzmā nerēķinādamies ar pārējo gaidītāju locekļiem un drēbēm. Kāds ducis laiviņu no malas devās «Mongolijai» pretim.

Tūliņ arī starp abiem kanāla krastiem parādījās «Mongolijas» milzīgais rumpis. Pulkstenim sitot vienpadsmit, tvaikonis piestāja pie reida, kamēr tvaiks ar spēcīgu šņākoņu plūda laukā pa caurulēm.

Pasažieru uz kuģa bij diezgan daudz. Daži no tiem palika uz klāja nolūkoties pilsētas krāšņajā ainā, bet lielākā daļa laivās, kas bija izbraukušas «.Mongolijai» pretim, izcēlās malā.

Fikss uzmanīgi vēroja katru, kas izkāpa.

Tajā acumirklī viens no tiem, ar varu atkratījies no felahiem, kas uzmācās ar saviem pakalpojumiem, pienāca klāt un visai pieklājīgi apvaicājās, vai viņš nezinot, kur te atrodoties angļu konsulāts. Pie tam viņš sniedza pasi, kurā, bez šaubām, vēlējās atzīmēt angļu vīzu. Fikss instinktīvi paņēma pasi un aši tajā iemeta acis.

Negribot viņš sakustējās. Papīra lapa notrīcēja viņa rokā. Atzīmes pasē sakrita ar tām, kādas viņam bij ziņojis galvaspilsētas policijas direktors.

—  Si pase laikam nav jūsu? — viņš apvaicājās pasažierim.

—   Nē, — tas atbildēja, — tā ir mana kunga pase.

—   Un jūsu kungs?

—   Viņš palika uz kuģa.

—   Bet, — aģents paskaidroja, — viņam jāierodas konsulātā pašam, lai varētu salīdzināt, vai pasē teiktais saskan ar viņa personību.

—   Vai tas ir nepieciešams?

—   Absolūti nepieciešams.

—   Un kur ir konsulātā birojs?

—  Tur tajā laukuma stūrī, — inspektors atbildēja, norādīdams kādu māju simts soļu no šejienes.

—  Tad man jāiet uzmeklēt mans kungs, lai gan viņam šis traucējums nebūs pa prātam!

Pasažieris atsveicinājās no Fiksa un atgriezās uz tvaikoņa.

## Septītā nodaļa Ar pasi vien policijas izziņai nepietiek

Policijas inspektors steigšus devās uz konsulātu. Pēc viņa neatlaidīgas uzstāšanās to bez kavēšanās ielaida pie konsula.

—   Konsula kungs, — viņš bez kāda ievada teica, — man ir pamatots iemesls domāt, ka meklējamais cilvēks tiešām atrodas starp «Mongolijas» pasažieriem.

Un Fikss pastāstīja, kas noticis starp viņu un svešo kalpotāju sakarā .ar pasi.

—  Labi, Fiksa kungs, — konsuls atbildēja, — man nav nekas pretī redzēt šī blēža seju. Tikai liekas, tas, ko jūs gaidāt, nenāktu pieteikties manā birojā. Zagļi nemēdz atstāt aiz sevis pēdas. Turklāt pasu uzrādīšana nav vairs obligāti vajadzīga.

—   Konsula kungs, — aģents atbildēja, — ja tas ir gudrs cilvēks, un tā liekas, viņš tomēr ieradīsies šeit.

—   Lai vizētu savu pasi?

—  Jā gan. Pases šiem blēžiem noder tikai godīgu ļaužu apmānīšanai un bēgšanas atvieglošanai. Galvoju, ka viņa pase būs kārtībā, bet es tomēr ceru, ka jūs viņam to nevizēsiet.

—  Kāpēc gan ne? — konsuls attrauca. — Ja viņa pase ir kārtībā, man nav tiesību liegt viņam vīzu.

—  Tomēr, konsula kungs, būtu labi, ja šo cilvēku aizturētu te, kamēr es dabūju no Londonas rīkojumu viņu apcietināt.

—  Tā ir jūsu darīšana, — konsuls atteica, — es jums šajā ziņā nevaru …

Konsuls nepabeidza teikumu. Tajā mirklī pieklauvēja pie durvīm, un biroja zēns ielaida kabinetā divus svešiniekus, no kuriem viens katrā ziņā bij tas pats kalpotājs, kas pirmīt sarunājās ar detektīvu.

Izrādījās, ka tie patiešām ir kungs un sulainis. Kungs pasniedza konsulam savu pasi, lakoniski lūgdams to vizēt.

Konsuls paņēma pasi un sāka to uzmanīgi lasīt, kamēr Fikss no slepena kabineta kakta vēroja, vai, kā saka, acīm apēda svešinieku.

Pasi izlasījis, konsuls vaicāja:

—  Jūs esat Fileass Fogs — lauku muižnieks?

—   Jā, konsula kungs, — džentlmenis atbildēja.

—   Un tas cilvēks ir jūsu sulainis?

—   Jā. Francūzis, vārdā Āķis.

—   Jūs braucat no Londonas?

—   Jā.

—   Un uz kurieni?

—   Uz Bombeju.

—  Labi, kungs. Jūs zināt, ka šīs formalitātes ir liekas, ka mēs vairs neprasām uzrādīt pases un nevizē- jam tās.

—  Zinu, — Fileass Fogs atbildēja, — tomēr es velētos, lai jūs ar savu vīzu atzīmētu, ka esmu braucis caur Suecu.

—   Kā vēlaties, kungs.

Konsuls atzīmēja vajadzīgo un uzspieda pasei zīmogu. Misters Fogs vēsi atvadījās un izgāja ārā līdz ar savu sulaini.

—   Nu? — inspektors apvaicājās.

—  Viņš izskatās pēc pilnīgi godīga cilvēka, — konsuls atbildēja.

—   Iespējams, — Fikss atbildēja, — bet še tas nav no svara. Vai jūs neievērojāt, ka šī flegmātiskā džentlmeņa izskats uz mata sakrīt ar tām pazīmēm, par kādām man ziņots?

—   To es ievēroju, bet jūs zināt, ka visas pazīmes …

—  Vairāk man nekā nevajag, — Fikss viņu pārtrauca. — Sulainis man liekas vieglāk pieejams nekā kungs. Turklāt viņš ir francūzis, tie nemaz neprot klusēt. Uz redzēšanos, konsula kungs!

To teicis, aģents aizsteidzās uzmeklēt Āķi.

Pa to laiku misters Fogs, pametis konsula māju, jau bija atgriezies krastmalā. Viņš deva sulainim dažus rīkojumus, iekāpa laiviņā un, uz «Mongolijas» nokļuvis, tūliņ iegāja savā kajītē. Tur viņš paņēma piezīmju grāmatu ar šādām atzīmēm:

«Izbraucu no Londonas trešdien, otrā oktobrī, pulksten astoņos un četrdesmit piecās minūtēs vakarā.»

«Ierados Parīzē ceturtdien pulksten septiņos un četrdesmit minūtēs rītā,»

«Izbraucu no Parīzes ceturtdien pulksten astoņos un čelrdesmit minūtēs.»

«Ierados Turinā Diektdīen, ceturtā oktobrī, pulksten sešos un četrdesmit piecās minūtēs rītā.»

«Izbraucu no Turinas piektdien pulksten septiņos un divdesmit minūtēs rītā.»

«Ierados Brindizi sestdien, piektā oktobri, pulksten četros vakarā.»

«Uzkāpu uz «Mongolijas» sestdien pulksten piecos vakarā.»

«Ierados Suecā trešdien, devītā oktobrī, pulksten vienpadsmitos rītā.»

«Kopsummā izlietotās stundas: 158 V2 vai sešarpus dienas.»

Misters Fogs visu to bij ierakstījis kolonās sadalītā, no otrā oktobra līdz divdesmit pirmajam decembrim sa- grafēta loksnē, atzīmējot tajā mēnesi, datumu un nedēļas dienu, kad kuģim vai vilcienam vajadzētu pienākt un atiet un faktisko pienākšanu un atiešanu visās lielākajās piestātnēs: Parīzē, Brindizi, Suecā, Bombejā, Kalkutā, Singapūrā, Honkongā, Jokohamā, Ņujorkā; Liverpūlē, Londonā, tādējādi viņš skaidri varēja aprēķināt, cik laika kurā ceļa gabalā iegūts vai arī zaudēts.

Šīs dienas, devītā oktobra trešdienas, ieraksts par atbraukšanu Suecā sakrita ar apzīmēto, tātad līdz šim viņš vēl nebij ne ieguvis, ne arī zaudējis.

Tad- viņš lika pasniegt sev brokastis turpat kajītē. Pilsētas aplūkošana viņa-m nemaz nebij prātā. Viņš piederēja pie tās angļu rases, kas atļauj savam sulainim aplūkot zemes, kurām brauc cauri.

## Astotā nodaļa Āķis runā mazliet vairāk nekā pienāktos

Fikss drīz vien bij panācis Āķi, kas klaiņoja pa krastmalu, visu aplūkodams, nepavisam nedomādams, ka ari viņam te nekas nav jāredz.

—   Nu, mīļais draugs, — Fikss apvaicājās, viņam blakus pieiedams, — vai jūsu pase ir vizēta?

—   Ak, tas esat jūs, cienījamais kungs, — francūzis iesaucās. — Viss ir pilnīgā kārtībā.

—   Un jūs aplūkojat svešas zemes?

—  Jā, bet mēs braucam tik ātri, ka man šis ceļojums liekas it kā sapnis. Tagad mēs taču esam Suecā, vai ne?

—   Suecā.

—   Ēģiptē?

—   Protams, Ēģiptē.

—  Āfrikā?

—  Āfrikā.

—  Āfrikā! — Āķis iesaucās. — Es pat ticēt nevaru. Iedomājieties tikai, ka es nemaz nedomāju braukt tālāk kā līdz Parīzei. Un šo brīnišķo lielpilsētu es tiešām arī dabūju redzēt no pulksten septiņiem divdesmit minūtēm rītā līdz astoņiem četrdesmit pa fiakra logu ceļā no Ziemeļu stacijas līdz Lionas stacijai, kamēr lietus gāzās kā ar spaiņiem. Man ļoti žēl! Es labprāt būtu aizgājis uz Perlašezas kapsētu un Elizejas lauku cirku.

—   Jums laikam gan ļoti jāsteidzas? — policijas inspektors taujāja.

—   Man nemaz ne, bet gan manam kungam. Ak, man jānopērk krekli un zeķes. Mēs esam izbraukuši pavisam bez mantām, mums līdzi tikai viena pati ceļasoma.

—   Es jūs aizvedīšu uz tirgu, tur jūs dabūsiet visu, ko vien vēlaties.

—   Cienījamais kungs! — Āķis sajūsmināts izsaucās.

—  Jūs esat tik laipns!

Un abi devās ceļā. Āķis pļāpāja bez apstājas.

—   Man tomēr jāuzmana, ka nenokavēju kuģi.

—   Jums laika diezgan, —-Fikss viņu mierināja.

—  Ir vēl tikai pusdiena!

Āķis izvilka savu lielo pulksteni.

—   Divpadsmit? — viņš izsaucās. — Nemaz ne! Tagad ir deviņi un piecdesmit divas minūtes.

—   Jūsu pulkstenis novēlojas, — Fikss paskaidroja.

—   Mans pulkstenis! Ģimenes pulkstenis, ko esmu mantojis no sava tēva vectēva! Tas nenovēlojas pat par piecām minūtēm gadā. Tas taču ir īsts hronometrs!

—   Es saprotu, kāpēc tas tā, —: Fikss paskaidroja.

—  Jūsu pulkstenis ir noregulēts pēc Londonas laika, kas apmēram divas stundas vēlāks par Suecas laiku. Jums to katrā zemē vajadzēs saskaņot ar vietējo laiku.

—   Man! Aiztikt manu pulksteni! — Āķis iekliedzās.

—   Nemūžam!

—   Nu, bet tad tas vairs neies pēc saules.

—   Jo ļaunāk saulei, cienījamais kungs! Tātad viņa maldās!

Un brašais jauneklis svinīgi novietoja pulksteni atpakaļ kabatā.

Pēc brīža Fikss atkal ievaicājās:

—   Jūs laikam ļoti steidzīgi aizbraucāt no Londonas?

—   Un kā vēl! Pagājušo trešdien pulksten astoņos vakarā pretēji visām parašām misters Fogs pārnāca no kluba un pēc trīsceturtdaļstiuidas mēs jau bijām ceļā.

—   Bet uz kurieni tad jūsu kungs brauc?

—   Allaž tikai uz priekšu. Viņš brauc ap zemeslodi!

—   Ap zemeslodi! — Fikss iesaucās.

—     Jā, astoņdesmit dienās. Esot saderējis, tā viņš

teic, bet, starp mums runājot, es tam neticu. Tā jau tīrā aplamība. Tur būs kas cits.

—   Ak, šis misters Fogs ir gan savādnieks.

—   Domāju gan.

<— Vai viņš ir bagāts?

—   Liekas. Arī līdzi viņam branga naudas summa gluži jaunās banknotēs! Un ceļā viņš naudu netaupa. Iedomājieties, viņš apsolījis «Mongolijas» mehāniķim prāvu gratifikāciju, ja nobraucam Bombejā ātrāk par noteikto laiku.

—   Vai jūsjau sen pazīstat savu kungu?

—   Es! — Āķis izsaucās. — Es iestājos viņa dienestā tajā pašā diena, kad izbraucām.

Viegli iedomāties, cik ļoti šī atbilde ietekmēja jau tā sakarsēto policijas inspektora iztēli.

Ašā aizbraukšana no Londonas drīz pēc notikušās zādzības, lielā līdzpaņemtā naudas summa, steiga pēc iespējas ātrāk nekļūt tālās zemēs, minot par iemeslu neparastās derības, — tas viss apstiprināja un visam tam bij jāapstiprina Fiksa aizdomas. Viņš pavedināja francūzi stāstīt vēl vairāk un uzzināja, ka viņa kungs dzīvojis Londonā vientulīgi, ka viņu uzskatījuši par bagātu, bet neviens nav zinājis, no kurienes viņam šī bagātība, ka tas bijis noslēpumains cilvēks — un tā tālāk. Toties Fikss nu droši zināja, ka Fileass Fogs neizkāps Suecā, bet tiešām dosies uz Bombeju.

—   Vai Bombeļa ir tālu? — Āķis apvaicājās.

— Diezgan tālu, — aģents atbildēja. — Dienas divpadsmit jums būs jābrauc ar kuģi.

—   Un kur viņa atrodas?

—   Indijā.

—   Āzijā?

—   Saprotams.

—   Sasodīts! Redziet. .. mani kaut kas nomoca . . . tas ir mans radziņš!

—   Kas par radziņu?

—   Mans gāzes radziņš, ko es aizmirsu nodzēst un kurš nu visu laiku deg uz mana rēķina. Esmu izrēķinājis,, ka tas izmaksā divus šiliņus divdesmit četrās stundās, tātad taisni par seši pensi vairāk, nekā es pelnu, un jūs sapratīsiet, jo ilgāk ceļojums velkas …

Maz gan ticams, ka Fikss saprata stāstu par gāzes radziņu. Viņš vispār vairs neklausījās, bet izdomāja kādu plānu. Abi ar francūzi viņi bij nonākuši tirgū. Fikss pameta tur Aķi iepirkties, piekodināja nenokavēt «Mongolijas» atiešanu, bet pats steidzās uz konsulātu.

Tagad, taisījis lēmumu, Fikss atkal bij atdabūjis savu aukstasinību.

—   Konsula kungs, — viņš teica, — man vairs nav ne mazāko šaubu. Nu viņš man rokā. Viņš izliekas par ekscentriķi un sakās ceļojam ap zemesiodi, ko veikšot astoņdesmit dienās.

—   Tad tas ir veikls blēdis, — konsuls atbildēja, — ja viņš domātu samulsināt abu kontinentu policistus un tad atgriezties Londonā.

—   Bez šaubām, — Fikss piekrita.

—   Bet vai jūs tikai nemaldāties? — konsuls vēlreiz noprasīja.

—   Es nemaldos.

—   Bet kādēļ šim zaglim vajadzēja vizēt savu pasi, lai pierādītu, ka viņš braucis caur Suecu?

— Kādēļ? … es nekā nezinu, konsula kungs,'— detektīvs atbildēja, — bet uzklausiet mani.

Viņš īsumā pārstāstīja galveno, ko bij uzzinājis no sarunas ar Foga sulaini.

— Patiešām, visi pierādījumi ir pret šo cilvēku. Bet ko jūs domājat darīt?

—   Vispirms nosūtīt uz Londonu telegramu ar noteiktu pieprasījumu izsūtīt atļauju viņa arestēšanai Bombejā, tad kāpt uz «Mongolijas», sekot zaglim līdz Indijai, tur viņu apcietināt laipnā kārtā, turot viena rokā atļauju un otru uzliekot viņam uz pleca.

Ar šiem aukstasinīgā balsī teiktiem vārdiem aģents atvadījās no konsula un traucās uz telegrāfā biroju. No turienes viņš galvaspilsētas policijas direktoram aizsūtīja mums jau zināmo telegramu.

Ceturtdaļstundu vēlāk Fikss, nesdams rokā vieglu bagāžu, bet ar prāvu naudas summu kabatā uzkāpa uz «Mongolijas» klāja un tūliņ arī ātrais tvaikonis ar pilnu sparu devās Sarkanās jūras ūdeņos.

## Devītā nodala. Sarkanā un Indijas jūra ir labvēlīgas Fileasa Foga nodomiem

No Suecas līdz Adenai ir tūkstoš trīs simti desmit jūdžu garš ceļa gabals, kas Austrumu sabiedrības kuģiem pēc priekšraksta jānobrauc simts trīsdesmit astoņās stundās. «Mongolijas» mašīnas strādāja ar tādu spēku, ka bij cerams nokļūt pie mērķa pirms noteiktā laika.

Gandrīz visi tie pasažieri, kas Brindizi pilsētā uzkāpa uz kuģa, devās uz Indiju. Daži brauca uz Bom- beju, citi uz Kalkutu, bet arī caur Bombeju, jo kopš tā laika, kamēr uzbūvēts dzelzceļš pāri visai Indijas pussalai, nav vairs nekādas vajadzības mērot divreiz garāko jūras ceļu pāri Ceilonai.

Starp «Mongolijas» pasažieriem bij dažādu profesiju civili cilvēki un dažādu rangu virsnieki. Daži no tiem kalpoja tieši britu armijā, citi komandēja vietējo — si- paju karaspēku. Kā vieni, tā otri saņēma lielu atalgojumu pat vēl tagad, kad Austrumindijas sabiedrības tiesības un pienākumus bij pārņēmusi valdība. Jaunākie leitnanti saņēma 7000 frankus, brigadieri — 60 000, bet ģenerāļi — 100 000.

Starp citu, dzīve uz «Mongolijas» bij patīkama; ierēdņu sabiedrībai pievienojās daži jauni angļi — miljonāri, kas tālumā no dzimtenes bij nodomājuši dibināt tirdzniecības uzņēmumus.

Kuģa mantzinis, sabiedrības uzticības persona, kura stāvoklis uz kuģa bij gandrīz tikpat nozīmīgs kā kapteinim, centās, lai viss būtu izkārtots lieliski. Brokastīs, azaidā, pusdienās un vakariņās galds vai lūza no gaļas ēdieniem un uzkožamiem, ko pagatavoja kuģa virtuvē. Nedaudzās dāmas, kas atradās uz kuģa, divi reizes dienā mainīja tērpus. Pasažieri muzicēja un dejoja, ja jūra bij rāma.

Bet Sarkanā jūra ir ļoti kaprīza un bieži vien vētraina kā visi šaurie un garie jūras līči. Kad vējš pūta ņo Āzijas vai no Āfrikas puses, «Mongolija», kas bij līdzīga garai vārpstai ar skrūvēm, spēcīgi zvalstījās.

Dāmas tūliņ nozuda, klavieres apklusa, dziesmas un dejas izbeidzās. Un tomēr par spīti vēja brāzmām un viļņu vāliem, spēcīgu mašīnu dzīta, «Mongolija» neatturami traucās uz priekšu, uz Babelmandēbas šaurumu.

Ko gan šajā laikā darīja Fileass Fogs? Varētu domāt, ka, vienmēr norūpējies un nemierīgs, viņš vērīgi seko brauciena labvēlīgā vēja grozībām, viļņu nekārtīgai plūsmai, kas var sabojāt arī mašīnas, un beidzot uzmana, vai tikai kuģim neatgadās kāda klizma, kuras dēļ «Mongolija» būs spiesta iebraukt tuvākā ostā un tādējādi aizkavēs viņa ceļojumu.

Nekā tamlīdzīga. Ja arī šis džentlmenis domāja par šādām varbūtībām, tad prata to pārāk labi noslēpt. Viņš joprojām bij Reformatoru kluba vienaldzīgais biedrs, ko nekādi notikumi vai nelaimes gadījumi nespēja pārsteigt. No ārienes viņš šķita tikpat mierīgs kā kuģa hronometrs. Uz klāja viņš rādījās maz. Viņš neinteresējās par vēsturiskās pagātnes notikumiem bagāto Sarkano jūru. Viņš nevēroja krastmalā izkaisītās, ievērības cienīgās pilsētas, kuru gleznainie silueti reizēm bij redzami pie apvāršņa. Viņš nedomāja pat par briesmām Arābijas jūras līcī, kuras aprakstījuši jau vecie vēsturnieki — Strabons, Ariens, Artemidons un Edrisi; nevēroja jūru, kurā senie kuģinieki uzdrošinājās doties tikai tad, kad bij upurējuši dieviem.

Bet ko tad īsti darīja šis savādnieks, braukdams ar «Mongoliju»? Vispirms viņš kārtīgi četrreiz dienā ieturēja parasto mielastu, pie kam ne kuģa šūpošanās, ne zvalstīšanās netraucēja viņa izturīgo organismu. Un bez tam viņš spēlēja vistu.

Jā. Viņš bij sameklējis sev partnerus, tikpat kaislīgus spēlmaņus kā pats: kādu nodokļu iekasētāju, kas atgriezās savā darba vietā Goā, kādu garīdznieku De- cimu Smitu, kas brauca uz Bombeju, un kādu angļu armijas brigādes ģenerāli, kurš brauca uz savu darba vietu Benaresā. Sie trīs tikpat dedzīgi kā Fileass Fogs aizrāvās ar vista spēli un nodevās tai stundām ilgi, nerunādami ne vārda.

Uz Āķi vētrainā jūra neatstāja nekādu iespaidu. Viņš bij iekārtojies kādā kajītē kuģa priekšgalā un ēda tikpat kārtīgi. Jāsaka, ka ceļojums šādos apstākļos viņam it nemaz nebij nepatīkams. Viņš to sāka tā īsti izbaudīt. Labi paēdis un izgulējies, viņš vēroja zemes, kurām brauca garām, un sevī nodomāja, ka viss šis pasākums Bombejā izbeigsies.

Otrā dienā pēc izbraukšanas no Suecas, proti, desmitā oktobrī, viņš satika to pašu patīkamo, pakalpīgo kungu, pie kura bij griezies, kad izkāpa Ēģiptes krastā.

—  Ja nemaldos, — viņš teica, savilcis seju visjaukākajā smaidā, — jūs esat tas pats kungs, kas mani tik laipni izvadāja pa Suecu?.

—  Tiešām! — detektīvs atsaucās. — Arī es jūs atceros. Jūs esat tā savādnieka angļa sulainis…

—  Taisni tā, cienījamais kungs …

—   Fikss.

—   Fiksa kungs, — Āķis papildināja. — Es esmu gaužām laimīgs, sastapdams arī jūs uz kuģa. Uz kurieni jūs braucat?

—   Tieši uz turieni, uz kurieni jūs, uz Bombeju.

—   Tas ir jauki! Vai jūs kādreiz esat tur bijuši?

—  Vairāk reižu, — Fikss atbildēja. — Esmu Indijas kuģu sabiedrības aģents.

•— Tad jūs labi pazīstat Indiju?

—  Jā … tas ir … — Fikss sastostījās.

—   Vai tur daudz ko redzēt, tajā Indijā?

—  Ļoti daudz. Mošejas, minareti, tempļi, faķīri, pa- godas, tīģeri, čūskas, bajaderas! Bet jācer, ka jums arī iznāks laiks labi apska-tīt to zemi.

—   Es arī ceru, Fiksa kungs. Jūs sapratīsiet, ka prātīgam cilvēkam nav nekādas jēgas palaist savu dzīvi, metoties no kuģa dzelzceļa vilcienā un no vilciena atkal kuģī, tāpēc vien, ka astoņdesmit dienās jāapbrauc ap zemeslodi. Nav ne mazāko šaubu, ka šī skriešanās izbeigsies Bombejā.

—   Un misteram Fogam klājas labi? — Fikss ievaicājās visnevainīgākajā balsī.

—   Ļoti labi, Fiksa kungs. Jāteic, ka arī man. Es ēdu kā vilks — tur vainīgs jūras gaiss.

—   Bet jūsu kungu es nekad neredzu uz klāja.

—   Nekad. Viņš nav ziņkārīgs.

—  Vai zināt ko, Āķa kungs, šis ceļojums astoņdesmit dienās ap zemeslodi var slēpt sevī kādu slepenu uzdevumu … piemēram, diplomātiska misija.

—  Kad es jums saku, Fiksa kungs, es nekā nezinu. Un galu galā, man tas arī nav jāzina!

Pēc šīs sastapšanās Āķis un Fikss bieži vien satikās un tērzēja. Policijas inspektors lūkoja labi sadraudzēties ar Foga sulaini. Tas viņam gadījumā varēja labi noderēt. Šad un tad viņš tam «Mongolijas» bārā izmaksāja pāra glāzes viskija vai gaišā alus, ko brašais puisis pieņēma bez kādām ceremonijām, tāpat izsaukdams arī no savas puses, lai nepaliktu parādā, un vispār ieskatīdams šo Fiksu par ļoti godīgu un patīkamu džentlmeni.

Kuģis tikmēr ātrā gaitā devās uz priekšu. Trīspadsmitajā oktobrī tālumā bij redzama Moka, savu sagrauto mūru apjosta; uz mūriem zaļoja retas dateļu palmas. Tālāk, kalnu nogāzēs, pletās plaši kafijas lauki. Āķis ārkārtīgi jūsmoja par šo slaveno pilsētu un apgalvoja, ka ar saviem lokveidīgajiem vaļņiem un osveidīgo, noārdīto cietoksni tā izskatoties pēc milzīgas kafijas apakštases.

Nākamajā naktī «Mongolija» izbrauca pa Babelman- debas šaurumu, ka~s arābu valodā nozīmē «Asaru vārti», un otrā rītā piestāja Adenas reida ziemeļrietumu ostā Stimerpointā. Tur kuģim bij jāuzņem ogles.

Līdz Bombejai «Mongolijai» bij jānobrauc tūkstoš seši simti piecdesmit jūdžu, četras stundas vajadzēja palikt Stīmerpointā, kamēr sagādāja vajadzīgo kurināmo.

Bet šis aizkavējums nekādi neizjauca Fileasa Foga plānu. Viņš to jau bij paredzējis. Un tāpēc «Mongolija» nebij vis pienākusi Adenā piecpadsmitā oktobra rītā, bet jau četrpadsmitā vakarā, tātad bij jau iegūts piecpadsmit stundu liels avanss.

Misters Fogs ar savu sulaini izkāpa malā. Džentlmenis gribēja vizēt savu pasi. Fikss nepamanīts viņiem sekoja. Vizēšanas ceremoniju pabeidzis, Fileass Fogs atgriezās uz kuģa atsākt pārtraukto kāršu partiju.

Āķis pēc paraduma klaiņoja pa šo somaju, banianu, parsu, žīdu, arābu un eiropiešu pūli. No šīm dažādām tautībām sastāvēja Adenas divdesmit pieci tūkstoši iedzīvotāju. Viņš apbrīnoja nocietinājumus, kas Adenu vērta par Indijas jūras Gibraltāru, aplūkoja lieliskās ūdens cisternas, pie kurām angļu inženieri strādāja vēl tagad, divi tūkstoši gadu pēc ķēniņa Zālamana inženieriem.

— Interesanti, ļoti interesanti, — Āķis teica, atgriezdamies uz kuģa. — Es sāku samanīt, ka ceļot ir visai noderīgi, ja cilvēks vēlas ko jaunu redzēt.

Ap sešiem vakarā «Mongolija», kuldama ar skrūves spārniem Adenas reida ūdeņus, izbrauca Indijas jūrā. Viņas rīcībā bij simts sešdesmit astoņas stundas, lai nobrauktu ceļa gabalu starp Adenu un Bombeju. Indijas jūra šoreiz viņai bij labvēlīga. Vējš pūta no ziemeļrietumiem. Darbā tika laistas kā buras, tā tvaiks.

Spēcīgāk balstīts, kuģis šūpojās pavisam maz. Uzposušies pasažieri sanāca uz klāja. Atsākās dejas un dziesmas.

Ceļojums sākās, ka labāk nevarēja vēlēties! Āķis bij ārkārtīgi sajūsmināts par laipno ceļa biedru, ko liktenis viņam pagādājis Fiksa kunga personā.

Svētdien divdesmitajā oktobrī no kuģa jau bij saskatāmi Indijas krasti. Pēc divām stundām uz «Mongolijas» ieradās locis. Tālē pie apvāršņa pret debess pamali pacēlās kalni vienādām grēdām. Un drīz pēc tarn iznira palmas, kurās grima pilsēta. Kuģis iegriezās reidā, ko izveidoja Salsetas, Kolabas, Ziloņu un Bat- čera salas, un pulksten puspiecos piestājās Bombejas krastmalā.

Fileass Fogs pabeidza trīsdesmit trešo roberu šajā dienā, pārdrošā riskā viņiem laimējās ņemt trīspadsmit stiķus, un viņi noslēdza šo skaisto braucienu ar «lielo šlemu».

Pēc priekšraksta «Mongolijai» bij jāpienāk Bombejā divdesmit otrajā oktobrī, bet viņa pienāca divdesmitajā. Visā līdzšinējā ceļojumā tas jau bij divu dienu ieguvums. Fileass Fogs to ari rūpīgi ierakstīja savu atzīmju vinnestu rubrikā.

## Desmitā nodaļa. Āķis jutas laimīgs, ka ticis cauri, tikai pazaudēdams zābakus

Visiem zināms, ka Indija — šis milzīgais trīsstūris, kura augšgals pavērsts uz dienvidiem, bet pamats uz ziemeļiem — apņem septiņi simti tūkstoš kvadrātjūdžu lielu teritoriju, ko apdzīvo simts astoņdesmit miljonu cilvēku. Britānija pārvalda tikai nelielu šīs plašās zemes daļu. Ģenerālgubernators dzīvo Kalkutā, bet gubernatori Madrasā, Bombejā un Bengālijā un vicegubernators — Agrā.

īstā Anglijas Indija aizņem septiņi simti tūkstoši kvadrātjūdžu lielu platību ar pieci simti miljoniem iedzīvotāju. Tātad skaidrs, ka ievērojama teritorijas daļa nav padota Anglijas karalistes pārvaldei un zemes iekšienē pilnīga vara pieder nežēlīgiem un mežonīgiem radžām.

Kopš 1756. gada, kad tika nodibināta pirmā angļu apmetne tajā vietā, kur tagad atrodas Madrasas pilsēta, līdz pat tam laikam, kad notika ievērojamā sipaju sacelšanās, visu varu bij sagrābusi slavenā Austrumindijas sabiedrība. Pamazām tā pievāca daudzas provinces, at- pirkdama tās no radžām ar noteikumu maksāt gada nomu, ko kārtoja nenoteikti, bet bieži vispār nemaz. Sabiedrība iecēla ģenerālgubernatoru un visus citus militāros vai civilos ierēdņus. Taču tagad šī sabiedrība vairs nepastāv un visi īpašumi Anglijas Indijā padoti tieši valsts varai.

Tāpat diendienā mainās šīs pussalas parašas un etnogrāfiskās atšķirības. Agrāk šajā zemē ceļoja, izmantojot vissenākos satiksmes līdzekļus — kājām, jāšus, ar divričiem, ratiņiem, nestuvēm, uz cilvēka muguras utt. Tagad kuģi lielā ātrumā peld paTndu un Gangu un pa dzelzceļu, kas šķērso visu Indiju, trijās dienās var nobraukt no Bombcjas līdz Kalkutai.

Dzelzceļu līnija, kas krusto Indiju, nav gluži taisna. Tiešā līnijā šis atstatums ir aptuveni simts tūkstoš jūdžu, un, braucot ar vidēja ātruma vilcienu, vajadzīgas tikai dienas trīs; taču patiesībā šis attālums palielinās vismaz par vienu trešdaļu, jo dzelzceļa līnija met lielus līkumus, virzīdamās augšup pret pussalas ziemeļiem līdz pat Alahabadai.

Tādi ir Indijas Lielās dzelzceļu līnijas galvenie punkti. Pamezdama Bombejas pussalu, šī līnija virzās uz Salsetu, pārsviežas uz kontinentu iepretī Tannai, šķērso Ghatu kalnu rietumu grēdu, pagriežas uz Bur- hampuru, vijas pa puslīdz patstāvīgo kņazisti Bundēl- kundu, paceļas līdz Alahabadas augstienēm, tad pagriežas uz austrumiem, pie Benaresas iet gar Gangu, atkal mazliet pagriežas prom no upes krasta, dienvidaustrumos slīd lejup pret Burdivanu un franču pilsētu San- dernagoru, nobeidzoties pie Kalkutas.

Pulksten puspiecos «Mongolijas» pasažieri izkāpa malā Bombejā, un Kalkutas vilciens atgāja taisni pulksten astoņos.

Misters Fogs atvadījās no saviem partneriem, pavēlēja sulainim izdarīt pilsētā dažus iepirkumus, cieši piekodināja pulksten astoņos ierasties dzelzceļa stacijā, tad, nokāpis no kuģa, astronomiska pulksteņa vēzekļa kustībām līdzīgiem vienmērīgiem soļiem devās uz pasu vizējamo biroju.

Viņu nepavisam neinteresēja Bombejas ievērojamās vietas — rātsnami, lieliskās bibliotēkas, nocietinājumi, doki, kokvilnas pārdotavas, tirgi, mošejas, sinagogas, armēņu baznīcas, krāšņā indiešu pagoda Maiebar-Hila ar diviem daudzšķautņainiem torņiem. Viņš neaplūkoja ne brīnišķīgos mākslas darbus Ziloņu svētnīca, ne noslēpumainās alas Salsetas salā, visas šīs veco budistu celtņu ievērojamās paliekas.

Nē, viņu nevaldzināja itin nekas! Nokārtojis pases vizēšanu, Fileass Fogs mierīgi devās uz staciju un lika pasniegt sev pusdienas. Starp citiem ēdieniem bufetes saimnieks slavēja viņam brīnišķu «vietējā truša» frikasē.

Fileass Fogs to vērīgi nobaudīja, bet pat savircotā mērcē tā viņam likās riebīga.

Viņš pazvanīja pēc saimnieka.

—  Mans kungs, — viņš teica, cieši tajā nolūkodamies, — vai šis ir truša cepetis?

—  Jā gan, milord, — saimnieks nekautri atbildēja, — džungļu trusis.

—   Un šis trusis neņaudēja, kad viņu kāva?

—   Ņaudēt! O milord! Trusis! Es jums zvēru ….

—  Saimnieka kungs, — misters Fogs vēsi atbildēja, — nezveriet, bet tikai iegaumējiet, ka kaķi Indijā reiz bij svēti kustoņi. Tie bij labi laiki.

—   Vai kaķiem, milord?

—   Varbūt arī ceļotājiem!

To teicis, Fileass Fogs mierīgi ēda tālāk.

Laiciņu pēc Fileasa Foga aģents Fikss tāpat bij nokāpis no «Mongolijas» un steidzies pie Bombejas policijas direktora. Tam viņš stādījās priekšā kā detektīvs, paziņoja par savu uzdevumu un tagadējo situāciju šķietamā zagļa tuvumā. Vai no Londonas esot saņemta atļauja tā arestēšanai? … Tā vēl nebij saņemta. Un patiešām, izsūtita pēc Fileasa Foga aizbraukšanas, tā nevarēja būt pienākusi.

Fikss jutās ļoti neapmierināts. Viņš mēģināja apcietināšanas atļauju izdabūt no policijas direktora. Tas atteicās. Šī lieta bij galvaspilsētas administrācijas pārziņā, tikai tai ir tiesības izsniegt vajadzīgo atļauju. Šī stingrā principu un likumības ievērošana pilnīgi izskaidrojama ar angļu parašām, pēc kurām individuālo brīvību nedrīkst ierobežot ne ar kādām patvarībārm

Fikss vairs neuzstājās, labi saprazdams, ka atļauja jāgaida. Tomēr viņš apņēmās neizlaist no acīm šo noslēpumaino blēdi, kamēr tas uzturēsies Bombejā. Tāpat, kā Āķis, viņš zināja, ka līdz šim Fileass Fogs nekur vēl nebij uzkavējies, un cerēja, ka te varbūt viņš paliks ilgāk un pa to laiku pienāks arestēšanas atļauja.

Bet no pēdējiem rīkojumiem, «Mongoliju» atstājot, Āķis noprata, ka Bombejā notiks tas pats, kas Suecā un Parīzē, ka ceļojums nenobeigsies še, bet turpināsies līdz Kalkutai un varbūt vēl tālāk. Un viņš sāka domāt, vai galu galā patiešām mistera Foga derības nav bijušas nopietnas, vai viņš patlaban nebij likteņa varā un vai viņam, kas tā vēlējās dzīvot mierā un klusībā, tomēr nebūs jātur līdzi šajā ceļojumā ap zemeslodi astoņdesmit dienās!

Iepircies kreklus un zeķes, viņš nogaidīdams pastaigājās pa Bombejas ielām. Ielas bij ļaužu pilnas, dažadu tautību eiropieši jaucās juku jukām ar persiem smailām cepurēm galvās, banianiem ar apaļiem turbāniem, šineļiem ar četrstūrainām cepurēm, garos svārkos tērptiem armēņiem un parsiem augstām, melnām cepurēm galvās. Tieši šajā dienā parsi vai gebri, kas sevi uzskata par Zaratustras pēcnācējiem, svinēja ievērojamus svētkus. Viņi ir bagātākie, ievērojamākie un fanātiskākie no visām indiešu nošķirām. Sie svētki bij it kā reliģisks karnevāls ar procesijām un izpriecām, kurās piedalījās bajaderas zeltu un sudrabu rotātos, sārtos, gaisīgos tērpos, viņas vijoļu un tam-tamu mūzikas pavadībā dejoja brīnišķi cēli.

Āķis visu to aplūkoja platām acīm un vaļēju muti, viņš izskatījās pēc maza zēna, kas sajūsmā noskatās šādā izrādē.

Par nelaimi viņam pašam un viņa kungam viņš aiz ziņkāres aizgāja tālāk, nekā tas bij atļauts, un tā varēja traucēt Fileasa Foga ceļojumu.

Nolūkojies parsu karnevālā, Āķis devās uz staciju. Bet, ejot garām brīnišķai Malebara-Hila pagodai, viņam ienāca prātā palūkoties arī tās iekšienē.

Viņš nezināja divus noteikumus: vispirms, ka ieeja dažās indiešu pagodās kristīgiem pilnīgi aizliegta un tad, ka arī paši ticīgie drīkst tur ieiet, tikai atstājot apavus ārpusē. Jāpiezīmē, ka arī pati angļu valdība pēc saprātīgas politikas principa respektēja zemes vissīkākās reliģiskās savādības un bargi sodīja to pārkāpējus.

Iegājis iekšā, nekā ļauna nedomādams, Āķis kā jau katrs tūrists ziņkāri aplūkoja Malebara-FIila templi ar viņa braminu stila ornamentu krāšņumu. Piepeši viņš manīja, ka viņu sagrābj un nosviež uz svētā klona. Trīs briesmīgi saniknoti priesteri uzklupa viņam, norāva viņa zābakus un zeķes un, mežonīgi bļaudami, sāka viņu sist.

Stiprs un veikls francūzis žigli uzlēca kājās. Ar vienu dūres un otru kājas spērienu notrieca zemē abus uzbrucējus, kuri sapinās savos garajos svārkos. Cik kājas nesa, viņš devās projām no šīs pagodas, tālu pamezdams aiz sevis trešo indieti, kas tam sekoja, kūdīdams pūli.

Piecas minūtes pirms astoņiem — brīdī pirms vilciena atiešanas — bez cepures, kailām kājām, burzmā pazaudējis iepirkumu saini, Āķis nonāca dzelzceļa stacijā.

Fikss jau viņu gaidīja uz perona. Sekodams misteram Fogam, viņš bij pārliecinājies, ka tas Bombejā nepaliks. Un tūliņ noņēmies sekot tam līdz pašai Kalkutai un, ja vajadzīgs, vēl tālāk. Āķis neredzēja Fiksu, tas manīgi turējās ēnā, bet dzirdēja itin visu, ko sulainis par saviem piedzīvojumiem stāstīja Fileasam Fogam.

—   Es ceru, ka turpmāk ar jums nekas tamlīdzīgs neatgadisies, — Fileass Fogs noteica, iekāpdams vagonā.

Nabaga puisis basām kājām, pilnīgi apmulsis un ne vārda vairāk neteikdams, sekoja savam kungam.

Fikss patlaban taisījās iekāpt atsevišķā vagonā, kad kāda piepeša iedoma mainīja viņa brauciena plānu.

—   Nē, es palieku tepat! Te atkal jauns noziegums, izdarīts tieši Indijas valstī… Tagad viņš man neizspruks.

Tajā acumirklī, lokomotīve skaļi nosvilpās, vilciens sāka kustēties un pazuda naktī.

## Vienpadsmitā nodaļa Fileass Fogs par pasakainu cenu nopērk ziloni

Vilciens atgāja noteiktā laikā. Tajā brauca vairāki virsnieki, civili ierēdņi un opija un indigo tirgotāji, kuri darīšanu dēļ devās uz pasaules austrumu daļu.

Āķis sēdēja tajā pašā kupejā, kur viņa kungs. Kāds trešais pasažieris bij novietojies pretēja stūrī.

Tas bij brigādes ģenerālis Frenss Kromarti, viens no mistera Foga spēles biedriem ceļā no Suecas uz Bom- beju; viņš devās pie sava pulka Benaresas tuvumā.

Sers Frenss Kromarti, slaida auguma, gaišiem matiem, apmēram piecdesmit gadus vecs, ieguvis sevišķu popularitāti pēdējā sipaju dumpja laikā, ar pilnu tiesību varēja saukties par vietējo iedzīvotāju. Kopš bērnu dienām viņš dzīvoja Indijā un tikai retumis izbrauca uz savu tēvzemi. Izglītots cilvēks, viņš varētu daudz ko pastāstīt par Indijas parašām, vēsturi un iekārtu, ja tikai

Fileasam Fogam ienācis prātā kaut ko apvaicāties. Bet šis džentlmenis nevaicāja itin nekā. Viņš neceļoja, viņš taisīja apli. Tas bij it kā smags ķermenis, kas pēc mehānikas likuma riņķoja ap zemeslodi. Patlaban viņš galvā aprēķināja, cik daudz stundas aizritējušas, kopš viņš izbrauca no Londonas, un berzēja rokas, jo pēc parašas viņam bij nepieciešama kaut kāda nevajadzīga kustība.

Frenss Kromarti bij labi ievērojis sava ceļa biedra savādības, lai gan iepazinis to tikai ar kārtīm rokās un īsajos spēles starpbrīžos. Tagad viņš domāja par to, vai aiz šīs aukstās ārienes slēpjas arī pret dabas jaukumiem un morāles jautājumiem jūtīga dvēsele. Tas tik vienkārši nebij nosakāms. No visiem daudzajiem mūžā sastaptajiem cilvēkiem šis te brigādes ģenerālim likās īsts precizitātes iemiesojums,

Fileass Fogs nebūt nebij slēpis Frensam Kromarti savu pasaules apbraukšanas nolūku un apstākļus, kādos tas notika. Brigādes.ģenerālis te redzēja tikai vienkāršu ietiepību bez kaut kāda saprātīga attaisnojoša nolūka, no kāda vadās ikviens domājošs cilvēks. Arī vilcienā šis ērmīgais džentlmenis sēdēja acīm redzami neinteresēdamies ne par sevi, ne citiem.

Stundu pēc izbraukšanas no Bombejas, izspraucies cauri viaduktiem, pārskrējis Salsetas salai, vilciens virzījās pa kontinenta klajumu. Pabraucis garām Kaljana stacijai, tas pameta pa labi dzelzceļa līniju, kas caur Kandalahu un Punu virzās uz dienvidaustrumu Indiju, un devās uz Pauelas staciju, tad iegriezās Rietumghatu bazaltu kalnu grēdās, kuru augstienes apaugušas a? mežiem.

Laiku pa laikam sers Frenss Kromarti un Fileass Fogs apmainījās pa vārdam, un patlaban, atsākdams pārtraukto sarunu, brigādes ģenerālis teica:

—  Foga kungs, pirms dažiem gadiem jums šajā apvidū būtu nācis mazliet uzkavēties, kas droši vien nesaskanētu ar jūsu ceļojuma plāniem.

—   Kāpēc tā, ser Frens?

—   Tāpēc, ka dzelzceļš tad izbeidzās pie šīm kalnu grēdām, bet pāri tām līdz Kandalahas stacijai viņējā piegāzē bij jādodas nestuvēs vai arī jāšus ar poniju.

—    Tāds aizkavējums ne mazākā mērā netraucētu manu programu, — misters Fileass Fogs atbildēja. — Es jau iepriekš esmu paredzējis ari nejaušus kavējumus,

—  Tomēr, Foga kungs, — ģenerālis atbildēja, — šī puiša nedarba pēc jums draud lielas nepatikšanas.

Āķis, kājas apsega ietinis, gulēja cieši aizmidzis, viņam nebij ne jausmas, ka runā par viņu.

—   Angļu valdība šādās lietās ir ļoti stingra, un tas arī pareizi, — Frenss Kromarti turpināja. — Viņa izturas ar lielāko uzmanību un cieņu pret indiešu reliģiskajām parašām un ja jūsu sulainis būtu sagūstīts…

—   Nu jā, ja viņš būtu sagūstīts, ser Frens, — misters Fogs atbildēja, — to notiesātu, viņš izciestu savu sodu un atkal mierīgi atgrieztos Eiropā. Es nesaprotu, kādā ziņā šis gadījums varētu aizkavēt viņa kungu.

Ar to saruna arī izbeidzās. Divdesmit pirmā oktobra naktī vilciens pārbrauca pāri Ghata kalnajam, pabrauca garām Nasikai un no rīta nokļuva samērā līdzenajā Khandeiša apvidū. Labi iekoptu lauku vidū bij redzami ciemati, kur slējās augšup vai nu minarets vai pagoda Eiropā parasta baznīcas torņa vietā.

Pamodies Āķis negribēja ticēt savām acīm, ka viņš dzelzceļa vilcienā brauc pa Indijas klajumiem. Tas viņam likās pavisam neticami, un tomēr tā bij īstenība. Angļu mašīnista vadīta, angļu oglēm kurināta lokomotīve meta savus dūmu mutuļus pār kokvilnas, kafijas, muskatu, krustnagliņu un sarkano piparu koka plantācijām. Tvaika strūklas spirālveidīgi tinās ap palmu grupām, starp kurām bij redzami gleznaini bungalo, «viari» — pamesli klosteri un brīnišķiem indiešu arhitektūras rotājumiem greznoti tempļi. Nepārredzami plašajā klajumā netrūka džungļu ar vilciena šņākoņas izbiedētām čūskām un tīģeriem un lielu mežu ar izcirstām ceļu stigām, pa kurām čāpoja ziloņi, domigi noskatīdamies joņojošā vilcienā.

Tajā pašā rītā, pametuši iesāņus staciju Malegaomu, viņi pārbrauca pāri arī taru drūmajam klajumam, kas tik bieži ticis slacināts ar dievietei Kali ziedoto upuru asinīm. Turpat netālu pacēlās Ellora ar savām brīnišķīgajām pagodām, tad slavenā Aurungabada, briesmīgā Aurunga-Zebas galvaspilsēta, tagad vienkāršs Nizarna

štatam atdalīts provinces centrs. 5ajā apvidū reiz valdīja Feringhejs, Tugu virsaitis, Žņaudzēju ķēniņš. Nenotveramā sabiedrība apvienojušies, šie slepkavas Nāves dievietei par godu nožņaudza pieaugušos un bērnus, ne- izliedami ne pilienu asiņu, un bij laiks, kad šajā apvidū nevarēja paspert soli, neatdurottes uz kādu līķi. Angļu valdība lielā mērā bij ierobežojusi šīs slepkavības, tomēr šausmīgā sabiedrība pastāvēja un slepeni darbojās vēl joprojām.

Pusvienos vilciens piestāja Burhampuras stacijā. Āķis tur par dārgu naudu nopirka pāri iezemiešu tupeļu, izrotātas ar neīstām pērlēm, un apāva tās ar acīm redzamu lepnumu.

Ceļotāji steigā paēda un tad gar nelielas upītes krastu brauca tālāk līdz Asurguras stacijai. Ceļš kādu laiciņu vijās gar Tapti, nelielu upīti, kas ietek Kambai- j.es līcī pie Suratas.

Būs vietā pastāstīt, kādas domas nodarbināja Aķi. Ceļā uz Bombeju viņš bij pilnīgi pārliecināts, ka tur ceļojums arī nobeigsies. Bet tagad, lielā ātrumā braucot Cauri Indijai, viņā notika spēja pārvērtība. Atkal pamodās vecā daba. Viņš atcerējās savas jaunības fantāzijas un sāka lūkoties nopietni uz sava kunga plāniem, ticēja, ka derības patiešām notikušas un ka jāapceļo zemeslode noteiktā laika sprīdī. Un tāpēc viņš sāka uztraukties par iespējamiem kavējumiem, par traucējumiem, kas varēja gadīties ceļā. Viņš jutās it kā pats ieinteresēts šajā laimestā un notrīsēja, it kā pats tam būtu kaitējis ar savu vakarējo pārgalvību. Mazāk flegmātisks nek^' misters Fogs, viņš bij daudz nemierīgāks. Viņš rēķināja un vēlreiz pārrēķinaja aiztecējušo laiku, lādējās par vilciena uzkavēšanos stacijās un pie sevis klusumā lamāja misteru Fogu, tā pēc ka tas ari mašīnistam nebij apsolījis atlīdzību. Lāga puisis jau nezināja, ka tas, kas iespējams uz kuģa, nav iespējams vilcienā, jo tā ātrums ir cieši noteikts.

Pret vakaru viņi iebrauca Sutpuras kalnāju aizā, kura šķir Kandeišas zemi no Bundelkundas.

Otrā rītā, divdesmit otrajā oktobrī, uz Frensa Kromarti vaicājumu, pulkstenī paskatījies, Āķis atbildēja, ka patlaban esot trīs. Patiešām, šis brīnišķais pulkstenis, nostādīts pēc Griničas meridiāna septiņdesmit septiņus grādus vairāk uz rietumiem, bij novēlojies par četrām stundām.

Sers Frenss pēc Āķa teikuma aprēķināja pareizo laiku un deva tam tādu pašu aizrādījumu kā Fikss. Mēģināja izskaidrot, ka pulkstenis jāpārbīda par četrām minūtēm, pārbraucot austrumu virzienā ik meridiānu. Tomēr tas neka nelīdzēja. Sapratis vai ne, ko ģenerālis skaidroja, ietiepīgais francūzis atstāja savu pulksteni noregulētu pēc Londonas laika.

Pulksten astoņos rītā un piecpadsmit jūdzes aiz Rothalas stacijas vilciens piepeši apstājās plašā klajumā, kur atradās vairāki bungalo un strādnieku būdas. Konduktors gāja gar vagonu rindu un sauca:

—   Pasažieriem še jāizkāpj!

Fileass Fogs paskatījās Frensā Kromarti, kas nekādi nesaprata, kāpēc vilciens apstājies šajā tamarīnu un vīģu mežā. f ,

Tikpat pārsteigts, Āķis metās laukā un, tūliņ atkal atgriezies, sauca:

—   Kungs! Dzelzceļa te tālāk vairs nav!

—   Ko jūs sakāt? — Frenss Kromarti vaicāja.

—   Es saku, ka vilciens tālāk vairs neiet.

Brigādes ģenerālis nekavēdamies izkāpa no vagona.

Fileass Fogs nesteigdamies viņam sekoja. Abi viņi griezās pie konduktora.

—   Kur mēs atrodamies? — Frenss Kromarti vaicā ja.

—   Pie Kolbi ciemata, — konduktors atbildēja.

—   Un te mums jāapstājas?

—   Bez šaubām. Dzelzceļš tālāk nav pabeigts . . .

—   Kā tā — nav pabeigts?

—   Nav! No šejienes ir piecdesmit jūdzes līdz Alaha- badai, kur viņš atkal sākas.

—   Avīzēs taču bij rakstīts, ka dzelzceļš atklāts visā garumā. •

—   Tad avīzes vienkārši būs maldījušās, ģenerāļa kungs.

—   Un tomēr jūs pārdodat biļetes no Bombejas līdz Kalkutai! — sers Frenss iekaisdams izsaucās.

—     Bez šaubām, — konduktors atbildēja. — Bet mūsu pasažieriem labi zināms, ka no Kolbi līdz Alahabadai viņiem jānokļūst pašiem.

Sers Frenss Kromarti bij pārskaities. Āķis labprāt būtu nožņaudzis šo nevainīgo konduktoru. Uz savu kungu viņš pat paskatīties nedrīkstēja.

—  Ser Frens, — misters Fogs vienkārši teica, — iesim palūkot, kā nokļūt Alahabadā.

—   Bet, Foga kungs, še taču ir kavēklis, kas pilnīgi izjauc jūsu ceļojuma aprēķinus.

—   Nepavisam ne, ser Frens. Tas bij jau paredzēts.

—   Kā? Jūs zinājāt, ka ceļš …

—   To ne. Bet gan to, ka agri vai vēlu kaut kāds traucējums gadīsies ceļā. Tāpēc šis mani nepārsteidz. Divas dienas man jau aizgūtas, tās es varu upurēt. Tvaikonis no Kalkutas uz Honkongu noiet divdesmit piektajā ap pusdienu. Šodien mums ir divdesmit otrais — mēs vēl īstā laikā nonāksim Kalkutā.

Pret tādu ar pilnu pārliecību teiktu apgalvojumu nekā nevarēja iebilst.

Izrādījās, ka dzelzceļa būves darbi patiešām pārtraukti šajā vietā. Avīzes līdzinās tiem pulksteņiem, kas allaž iet ātrāk, tāpēc tās arī bij jau pasteigušās ziņot par dzelzceļa nobeigšanu. Lielākā daļa pasažieru zināja par šo pārtraukumu, tāpēc, no vilciena izlēkuši, tūliņ steidzās sameklēt ciematā kādu braucamo: četrriteņu ratus, ar zebu vēršiem aizjūgtus divričus, ceļojošām pago- dām līdzīgas karietes, nestuves, jājamos ponijus un tamlīdzīgi. Visu ciematu velti pārmeklējuši, misters Fogs ar seru Frensu Kromarti atgriezās atpakaļ, nekā nedabūjuši.

—   Es iešu kājām, — Fileass Fogs teica.

Āķis zīmīgi noradīja uz savām greznajām, bet iešanai pavisam nederīgām čībām un tad, kaut ko iedomājies, teica:

—  Cienījamais, es tomēr vēl ceru sadabūt braucamu vai jājamu .kustoni.

—' Kādu?

—   Ziloni, kas pieder indietim tikai simts soļu tālu no šejienes.

—   Nu, tad iesim palūkot to ziloni, — misters Fogs atteica.

Pēc piecām minūtēm Fileass Fogs, sers Frenss Kromarti un Āķis jau klauvēja pie kādas būdas līdzās augstas sētas iežogam. Būdā bij indietis, bet iežogā zilonis. Indietis ieveda misteru Fogu un viņa abus pavadoņus aplokā.

Tur atradās dzīvnieks, pa daļai mājas kustonis, ko viņa īpašnieks nebij audzinājis darbam, bet cīņai. Šajā nolūkā viņš bij sācis bojāt dzīvnieka dabiski maigo raksturu, kaitinot to līdz ārkārtīgam niknumam, ko indiešu valodā sauc par «mucu». Viņš to panāca trīs mēnešu laikā, barojot ziloni tikai ar cukuru un sviestu. Šķiet, šāds režīms nevarētu dot vēlamos rezultātus, un tomēr to lieto ziloņu dresētāji. Misteram Fogam par laimi audzināšana bij palikusi pusceļā, un tāpēc zilonis bij vēl lietojams arī jāšanai.

Viņu sauca par Kiuni, tāpat kā visi viņa sugas brāļi, viņš ilgu laiku varēja iet ātros soļos. Tā kā citas izejas nebij, Fileass Fogs nolēma izlietot šo ziloni savam ceļojumam.

Ziloņu Indijā paliek arvien mazāk, tāpēc tie tiek dārgi vērtēti — it sevišķi tēviņi, kurus lieto cirka cīņām. Kad Fileass Fogs apvaicājās indietim, vai tas neizīrētu savu ziloni, indietis kategoriski atteicās.

Fogs neatlaidās, piesolīdams visaugstāko maksu, desmit mārciņas stundā. Indietis nebij ar mieru. Divdesmit mārciņas? Nē. Četrdesmit mārciņas? Arī nē. Āķis fēca gaisā pie katra pārsolījuma, bet indietis nebij pierunājams.

Tomēr sasolītā summa bij pietiekoši liela. Ja zilonis piecpadsmit stundās noietu līdz Alahabadai, viņš savam īpašniekam nopelnītu seši simti mārciņu.

Nepavisam neuztraukdamies, Fileass Fogs piesolīja indietim nopirkt viņa ziloni par tūkstoš mārciņām sterliņu.

Indietis atteicās pārdot. Likās, viņš nojauta, ka te iespējams sevišķi labs veikals.

Sers Frenss Kromarti ieteica misteram Fogam apdomāt un nepārsolīt. Fileass Fogs atbildēja, ka viņš vispār nekā nedarot bez apdoma. Runa galu galā esot par dfvdesmit tūkstoš mārciņu lielu vinnestu, šis zilonis esot nepieciešams, un viņš iegūšot to, lai arī divdesmitkārt būtu jāpārmaksā.

Misters Fileass Fogs pievērsās no jauna indietim, kura šaurās ačeles spīdēja mantkārē. Skaidri bij redzams, ka viss atkarīgs no summas. Fileass Fogs turpināja vairāksolīšanu: tūkstoš divi simti mārciņu, tūkstoš pieci simti — beidzot divi tūkstoši. Parasti sārtais Āķis bij gluži nobālis.

Ar divi tūkstoši mārciņām indietis bij mierā.

— Zvēru pie manām čībām! — Āķis iesaucās. — Tā ir branga cena par ziloņa gaļu.

Jājamais dzīvnieks nu bij rokā, tikai vēl vajadzēja pavadoņa. Kāds jauns, inteliģenta izskata parss piedāvāja savus pakalpojumus. Misters Fogs piesolīja tam tādu atalgojumu, kas viņa inteliģenci vēl divkāršoja.

Ziloni izveda un sarīkoja ceļam. Parss savu lietu prata labi, viņš ziloņa muguru pārklāja ar kādu segu, abos sānos iekārtoja diezgan ērtu sēžamo grozu.

Fileass Fogs izvilka no sava slavenā maisa banknošu saini un samaksāja indietim. Āķim bij tāda sajūta, it kā tās vilktu lauka no viņa iekšām. Tad Fileass Fogs piesolījās arī seru Frensu Kromarti aizgādāt līdz Alahaba- das stacijai. Brigādes ģenerālis piesolījumu pieņēma. Milzīgajam dzīvniekam bij vienalga — viens jājējs vairāk vai mazāk.

Turpat Kolbi ciematā iepirka arī pārtiku. Sers Frenss Kromarti novietojās vienā grozā, Fileass Fogs otrā. Āķis uzrāpās jāšus zilonim mugurā starp savu kungu un ģenerāli. Parss notupas dzīvniekam uz kakla, un pulksten deviņos zilonis pa taisnāko ceļu devās iekšā lata- niju meža biezoknī.

## Divpadsmitā nodaļa. Fileass Fogs ar saviem biedriem ceļo pa Indijas mežiem, un kas no tā Izriet

Lai saīsinātu ceļu, ziloņa vadītājs nogriezās pa kreisi no jaunbūvēiamam dzelzceļam izcirstās stigas. Vindijas kaprīzo kalnu atzaru daudzkārt aizšķēršļota, šī stiga nebūt nebij īsākais ceļš, kādu Fileass Fogs vēlējās. Parss labi pazina ik ceļu un taciņu savā dzimtenē un cerēja aīzgūt ap divdesmit jūdžu, ceļojot mežam tieši cauri. Misters Fogs viņam piekrita.

Fileass Fogs un Frenss Kromarti, iegrimuši līdz kaklam savos grozos, stipri tika kratīti, jo zilonis, nepacietīgā pavadoņa skubināts, rikšoja jo strauji. Bet viņi ar īstu angļu ilegmu pacieta šo neērtību, runāja maz, tikko viens otru saskatīdami.

Āķis, tāpat ne vārda nerunādams, turējās ziloņa mugurā, kur viņu tricināja vēl vairāk. Filesss Fogs viņam bij aizrādījis, ka runājot mēle viegli var nokļūt starp zobiem, un viņš klusēja. Lāga puisis gluži kā cirka klauns lēkāja no ziloņa kakla uz muguru un atpakaļ. Bet viņš tikai smējās par šo vingrošanu un lāgu lāgiem vilka no savas somas cukura gabaliņu, ko gudrais Kiuns tūliņ sataustīja ar snuķa galu, ne mirkli neapstādamies.

Pēc divu stundu jājiena pavadonis apturēja ziloni un ļāva tam stundu atpūtas. Tuvējā dīķī padzēries, dzīvnieks paēda koku zarus un krūmājus. Seram Frensam Kromarti šī atpūta bij visai patīkama, jo viņš jutās pavisam salauzts, turpretī misters Fogs izskatījās kā tikko no sava paša gultas piecēlies.

—   Viņš jau ir gluži kā no dzelzs, — ģenerālis teica, viņu izbrīnā aplūkodams.

—   No kaļamās dzelzs, — Āķis atbildēja, gatavodams kārtīgas brokastis.

Ap divpadsmitiem pavadonis deva zīmi doties atkal ceļā. Apkārtne kļuva gaužām tuksnesīga. Augstās palmas nomainīja tamarīnu un sīku palmu brikšņi, tad atkal plaši klajumi ar kusliem krūmājiem un lieliem zienita bluķiem. Visu šo Bundelkundas augstieni apdzīvo fanātiska, bargas indiešu reliģijas pārņemta tauta. Angļu valdība vel nebij paspējusi īsti nostiprināties šajā radžu pārvaldītajā zemē, kuri mita nepieejamos Vindijas kalnu mājokļos.

Vairāk reižu ceļotājiem gadījās redzēt mežonīgu indiešu pūļus, kuri izskatījās ārkārtīgi saniknoti par ātri rikšojošo četrkāji. Parss vispār lūkoja labāk pagriezt tiem ceļu, uzskatīdams tos par bīstamiem. Dzīvniekus tajā dienā viņi sastapa maz, gadījās tikai daži pērtiķi, kas aizmuka lēkādami un vaibstuļodarnies, par ko Āķis sevišķi priecājās.

Viena cloma īpaši nodarbināja šo puisi. Ko gan misters Fogs iesāks ar šo ziloni, kad viņi būs nokļuvuši

Alahabadā? Varbūt ņems to līdzi? Tas nebij iespējams Pārvadāšanas maksa kopā ar pirkuma cenu bij_ pārāk liela. Varbūt viņš to pārdos vai palaidis brīvē? Sis cienījamais dzīvnieks patiešam pelnīja pienācīgu atalgojumu. Ja misters Fogs iedomātos ziloni uzdāvināt viņam, Āķim, viņš justos visai neveikli. Ko lai viņš ar to iesāk?

Ap pulksten astoņiem viņi bij pārgājuši Vindijas galveno grēdu un apmetās ziemeļu piegāzē, kādā pussagruvušā bungalo.

Šodien viņi bij nojājuši aptuveni divdesmit piecas jūdzes, tikpat daudz vēl atlika līdz Alahabadas stacijai.

Nakts bij vēsa. Parss bungalo sakūra uguni, kas visiem bij īsti pa prātam. Vakariņas eda no Kolbi ciematā iepirktā krājuma. Nogurušie un izsalkušie ceļinieki kāri ēda. Sarunas neveicās, un atsevišķas frāzes drīz nomainīja skaļi krācieni. Pavadonis palika pie ziloņa, kas iesnaudās tāpat stāvus, pieslējies pie kada resna koka stumbra.

Sajā naktī neatgadījās nekas sevišķs. Klusumu traucēja vienīgi gepargu un panteru rēcieni un pērtiķu smiekli. Bet plēsoņām pietika tikai ar brēcieniem, bungalo negaidītiem viesiem viņi nemēģināja uzbrukt. Frenss _Kromarti gulēļa cieši kā jau stipri noguris karavīrs. Āķis caurā miegā vēlreiz pārdzīvoja visus dienas satricinājumus. A4isters Fogs aizmiga tikpat rāmi kā savā dzīvoklī Seviļielā.

Pulksten sešos otra rītā ceļojums atsākās. Pavadonis bij rēķinājies tajā pašā vakarā nokļūt Alahabadā. Tādējādi misters Fogs būtu zaudējis tikai daļu no ceļojuma sākumā ietaupītām četrdesmit astoņām stundām.

Ceļotāji nojāja lejup pa Vindijas pēdējam nogāzēm. Kiuni no jauna sāka rikšot. Ap pusdienas laiku pavadonis meta likumu ap Kalengeras ciematu Garīgas pietekas Keni krastā. Redzams, viņš pēc iespējas vairījās no apdzīvotām vietām un jutās drošāk lielās upes baseina tuksnesīgajos klaļumos. Alahabadas stacija bij vairs tikai divpadsmit jūdžu attālu uz ziemeļaustrumiem. Ceļotāji atpūtas bananu pudura paēna. Šī koka augļi ir tikpat veselīgi un barojoši kā maize un tikpat gardi kā krējums, un ceļotāji tos pienācīgi novērtēja.

Ap pulksten diviem pavadonis iegriezās vairāk jūdžu plašā meža biezoknī. Viņam likās drošāk jāt koku aizsardzībā. Līdz šim vēl nebij gadījies nekāds kavēklis, ceļojums, šķita, norisināsies bez jebkādiem traucējumiem. Bet tad zilonis piepeši kļuva nemierīgs un ap- stajas.

Bij ap četriem pēcpusdienā.

—  Kas viņam kaiš? — sers Frenss Kromarti ievaicājās, paceldams galvu pār sava groza malu.

—  Es nezinu, virsnieka kungs, — parss atbildēja, klausīdamies dūkoņu, kas bija sadzirdama biezoknī.

Pec dažiem mirkļiem dūkoņa bij kļuvusi manāmi stiprāka. Šķita, it kā dzirdētu cilvēku balsu un vara instrumentu skaņas.

Āķis skatījās un klausījās. Misters Fogs gaidīja/nesacīdams ne vārda.

Parss nolēca zemē, piesēja ziloni pie kāda koka un aizsteidzās biezoknī. Pēc brīža viņš atnāca un sacīja:

—  Tuvojas kāds braminu gājiens. Mēģina šim paslēpties.

Viņš atraisīja ziloni un ieveda tālāk mežā, ieteikdams ceļotājiem nenokāpt zemē. Pats viņš palika stāvam, gatavs ik mirkli uzlēkt kustonim mugurā, ja būtu nepieciešams bēgt. Tomēr viņam šķita, ka gājiens paies garām, viņus biezajā lapotnē nepamanījis.

Cilvēku balsu un instrumentu troksnis tuvojās arvien vairāk. Vienmuļā dziedāšana jaucās ar bungu rīboņu un eimboļu trinkšķiem. Un tad soļus piecdesmit no mistera Foga un viņa biedriem parādījās gājiena priekšgals. Pa koku starpām bij labi saskatāmi šīs reliģiskās procesijas dalībnieki.

Pašā priekšgalā gāja priesteri zelta izšūtos mēteļos un augstām cepurēm galvā. Aiz tiem pūlī nāca vīrieši, sievas un bērni, dziedādami tādu kā bēru meldiju, kurai piejaucās tam-tamu un eimboļu skaņas. Tālāk divu krāšņi aizjūgtu cebru vilktos ratos ar čūskveidīgi izliektiem riteņu spieķiem un loku kļuva redzama riebīga statuja. Tā bij tumšbrūni krāsota, ar četrām rokām, niknām acīm, spurainiem matiem, izkārtu mēli un ar hennu un betelu nokrāsotām lūpām. Ap kaklu tai bij miroņ- galvu virkne, bet ap vidukli nocirstu roku josta. Viņa stāvēja uz bezgalvaina milža torsa.

Frenss Kromarti tūliņ pazina šo statuju un pačukstēja ceļa biedriem:

—   Dieviete Kali, mīlas un nāves dieviete.

—   Nāves — jā, tam es piekritu, — Āķis atsaucās, — bet mīlas — nekādi ne! Tik riebīga sieviete!

Parss ar zīmēm viņu apklusināja.

Ap statuju kūleņojās bars vecu faķīru, izkrāsoti dzeltenām svītrām, ievainoti krusteniskiem griezumiem, no kuriem asinis nemitīgi lāsoja zemē. Sie satrakotie fanātiķi lielajos indiešu svētkos dažreiz pat metas zem dievietes Džagernantas ratu riteņiem.

Aiz tiem pūlis braminu, ģērbušies krāšņos austrumnieku, tērpos, vilka kādu sievieti, kas tikko turējās uz kājām.

Šī sieviete bij jauna un balta kā eiropiete. Galva, kakls, pleci, ausis, rokas un kāju pirksti viņai bij greznoti ar dārgakmeņiem, kakla rotām, aprocēm, saktām un gredzeniem. Cauri zeltsvītrotai tunikai un viegla mus- Hna svārkiem bij labi saskatāmas viņas auguma līnijas.

Aiz šās skaistās sievietes kareivji kailiem, aiz jostām aizspraustiem zobeniem un garām, zeltu izrotātām pistolēm apbruņojušies nestuvēs nesa mironi.

Tas bij kāda veča līķis bagātīgā radžas apģērbā ar visu, ko dzīvē nēsājis: pērlēm izšūtu turbānu galvā, svārkiem no zīda un zelta auduma, kašemira jostu ar briljantiem un indiešu valdnieka greznajiem ieročiem.

Gājienu noslēdza muzikanti un liels fanātiķu pūlis, kas ar saviem kliedzieniem dažkārt pārmāca pat instrumentu apdullinošo troksni.

Sers Frenss Kromarti skumji nolūkojās šajā trokšņainajā gājienā, tad griezās pie pavadoņa.

—   Siuti! — viņš teica.

Parss apstiprinādams pamāja ar galvu un pielika pirkstu pie lūpām. Garā procesija lēnām aizvirzījās pa koku apakšu, patlaban tās pēdējās rindas pazuda meža biezoknī.

Dziesma pamazām attālinājās. Vēl bij sadzirdams kāds atsevišķs kliedziens, tad lielās kņadas vietā iestājās dziļš klusums.

Fileass Fogs bij dzirdējis Frensa Kromarti teikto vārdu, un, tiklīdz gājiens bij nozudis, viņš vaicāja:

—   Kas tas ir «siuti»?

—   Siuti, Foga kungs, — ģenerālis atbildēja, — ir cilvēka upurēšana, bet tikai labprātīga. To sievieti, ko jūs redzējāt, sadedzinās rīt, saulei lecot.

—  Ak, nelieši! — Āķis iesaucās, nevarēdams aizturēt dusmu kliedzienu.

—   Un kas tas par mironi? — Fileass Fogs taujāja.

—   Tas ir valdnieks, viņas vīrs, — pavadonis atbildēja. — Bundelkundas neatkarīgs radža.

—   Kā tas iespējams, — Fileass Fogs vaicāja gluži mierīgā balsī, — ka šīs mežoņu parašas vēl arvien pastāv Indijā un angļi necenšas viņas iznīcināt?

—   Indijas lielākajā daļā, — Frenss Kromarti atbildēja, — šādas upurēšanas vairs nenotiek, bet mežonīgajos apvidos mums vēl nav nekāda iespaida, galvenā kārtā šajos Bundelkundas apvidos. Visā Vindijas kalnu ziemeļu piegāzes apgabalā notiek nemitīgas slepkavības un laupīšanas.

—  Nelaimīgā! — Āķis nomurmināja. — Viņi to dzīvu sadedzinās!

—  Jā gan, — ģenerālis atbildēja, — sadedzinās. Un jūs nevarat iedomāties, kā tuvinieki apietos ar viņu, ja viņa to negribētu darīt. Viņai nogrieztu matus, tikai pāris sauju rīsu dotu uzturam, viņu izstumtu no sabiedrības, uzlūkotu kā kādu nešķīstu kustoni, un viņa nobeigtos kādā kaktā kā kraupains suns. Drausmīgās nākotnes izredzes tad arī daudz biežāk nekā mīla vai reliģisks fanātisms piespiež šīs nelaimīgās doties moku pilnā nāvē. Dažreiz tomēr upurēšanās patiešām ir labprātīga un valdībai jāiejaucas enerģiski, lai to aizkavētu. Tā pirms dažiem gadiem, kad es vēl dzīvoju Bombejā, kāda jauna atraitne ieradās lūgt atļauju sadedzināties kopā ar savu mirušo vīru. Jūs jau varat iedomāties, ka valdība atļauju liedza. Tad šī atraitne pameta pilsētu, aizbēga pie kāda neatkarīga radžas un tur tomēr piepildīja vēlēšanos.

Kamēr ģenerālis stāstīja, pavadonis purināja galvu, bet, kad tas bij beidzis, iebilda:

_>— Upurēšana, kas notiks rit, saulei lecot, nav labprātīga.

—   Kā jūs to zināt?

—    Tas ir kāds notikums, ko zina visa Bundel- kunda, — pavadonis atbildēja.

—   Tomēr likās, ka nelaimīgā nemaz neturējās pretī, — Frenss Kromarti ieminējās.

—   Tas tāpēc, ka tie viņu apreibinājuši ar kaņepju un opija dūmiem.

—   Bet uz kurieni viņu ved?

—    Uz Peladži pagodu, divas jūdzes no šejienes. Tur viņa pavadīs nakti, gaidīdama upurēšanas stundu.

—   Un upurēšana notiks…

—   Rīt, saulei lecot.

To atbildējis, pavadonis izveda ziloni rio biezokņa un pats uzrāpās tam uz kakla. Bet tajā mrrklī, kad viņš ar parasto svilpienu gribēja pamudināt dzīvnieku doties ceļā, misters Fogs to apturēja un teica Frensam Kromarti:

—   Ja mēs izglābtu šo sievieti?

—   Izglābt šo sievieti, Foga kungs!… — ģenerālis atsaucās.

—   Man vēl ietaupītas divpadsmit stundas. Tās es varu ziedot šim uzdevumam.

—   Lai notiek! — Frenss Kromarti piekrita. — Jūs tomēr esat īsts sirdscilvēks!

—    Dažreiz, — Fileass Fogs vienkārši atbildēja. — Kad man atliek laika.

## Trīspadsmitā nodaļa. Āķis lieku reizi dabū pārliecināties, ka laime uzsmaida drosmīgajiem

Uzdevums bij grūts, neskaitāmu kavēkļu pilns, varbūt pat nepaveicams. Misters Fogs riskēja ar savu dzīvību, vismaz ar savu brīvību, bet katrā ziņā ar ceļojuma nokavēšanu, tomēr viņš nevilcinājās. Frenss Kromarti viņam bij drošs palīgs.

Arī Āķis bij gatavs, ari uz viņu varēja paļauties. Viņa kunga nodoms to sajūsmināja. Tagad viņš pirmo

reizi zem šīs ledainās ārējās čaulas juta arī sirdi un dvēseli. Viņš sāka Fileasu Fogu iemīlēt.

Palika vēl ziloņa pavadonis. Kurā pusē gan tas nostāsies šajā gadījumā? Viņš taču pats bij induss. Ja viņš negribētu piekrist, vismaz neitrālam viņam vajadzētu palikt.

Frenss Kromarti viņam vienkārši to jautāja.

—   Manu virsniek, — pavadonis atteica, — es esmu parss, un tā sieviete ari ir parsiete. Esmu jūsu rīcībā.

—   Labi, pavadoni, — misters Fogs sacīja.

—   Tomēr neaizmirstiet, — parss vēl ieminējās, — ja mūs sagūsta, mums draud ne vien nāve, bet arī šausmīgas mocības. To ņemiet vērā.

—  Tas jau ir darīts, — misters Fogs atbildēja. — Es domāju, mums jānogaida nakts, lai sāktu rīkoties.

—   Es domāju tāpat, — pavadonis atbildēja.

Tad brašais indietis pastāstīja mazliet vairāk par šo upurim nolemto sievieti. Tā bij ārkārtīgi skaista indiete no parsu cilts, bagāta Bombejas tirgoņa meita. Sājā pilsētā viņa audzināta pilnīgi angļu garā; pēc izglītības un izturēsanās viņu varētu uzskatīt par dzimušu eiropieti. Viņu saucot par Audu.

Bārene, pret savu gribu izprecēta vecajam Bundelkundas radžam. Pēc trim laulības mēnešiem viņa jau kļuvusi atraitne. Zinādama savu likteni, aizbēgusi, bet atkal sagūstīta. Radžas radiniekiem esot interese tikt no viņas vaļā, tāpēc tie nosprieduši viņai šo mocekles nāvi, no kuras, kā redzams, tai nekādi neesot iespējams izbēgt.

Šis stāsts vēl jo vairāk nostiprināja mistera Foga un viņa biedru augstsirdīgo nodomu. Viņi norunāja jāt uz Piladži pagodu un tuvoties tai, cik vien iespējams.

Pēc. pusstundas jājiena ziloni apturēja kādā biezoknī, pieci simti soļu no pagodas, kura vēl nebij redzama; tomēr fanātiķu aurošanu varēja labi sadzirdēt.

Glābēji nu pārsprieda, kādā kārtā nokļūt pie nelaimīgā upura. Pavadonis pazina šo pagodu, kurā, pēc viņa apgalvojuma, jaunā sieviete esot iesprostota. Vai mēģināt iekļūt pa vārtiem, pēc tam, kad viss bars būs piedzēries un aizmidzis, vai arī labāk izlauzt caurumu mūrī? Tas bij izšķirams tikai tad, kad nokļūs tur klāt.

Viens bij skaidrs: glābšanai jānotiek vēl šb pašu nakti un nevis rītā, kad atausis diena un upuri vedīs uz moku vietu. Tur vairs nekāda cilvēciska vara nespētu vinu glābt.

Misters Fogs ar saviem biedriem nogaidīja nakti. Ap pulksten sešiem, kad jau iestājās krēsla, viņi norunāja sākt izlūkošanas gājienu ap pagodu. Faķīru pēdējie bļāvieni apklusa. Pēc savas parašas šie indieši bij galīgi apreibinājušies, dzerdami šķidru opiju ar kaņepju sulas piemaisījumu. Var būt, ka iespējams izspraukties viņiem cauri un tā iekļūt pagodu.

Misters Fogs, Frenss Kromarti un Āķis, parsa vadīti, bez mazākā trokšņa devās pa mežu uz priekšu. Desmit minūtes pa zaru apakšu līduši, viņi iznāca kādas mazas upītes krastā. Tur dzelzs lākturos degošu lāpu gaismā viņi ieraudzīja sakrautu lielu dārgā sandaļu koka malkas sārtu, malka pie tam vēl bij smaržīgā eļļā mērcēta. Sārta virsgalā jau bij uzstādīts radžas līķis, ko rīt sadedzinās kopā ar atraitni. Simts soļu no sārta pacēlās pagoda, kuras minareti tumsā slējās pāri koku galotnēm.

—   Nāciet! — pavadonis klusā balsī sauca.

Un, biedriem sekojot, viņš ar divkāršu uzmanību lē- nītiņām līda pa garo zāli.

Klusumu traucēja tikai vēja Šalkoņa koku zaros.

Klajumiņa malā pavadonis apstājās. Vairākas sveķu lāpas apgaismoja laukumu. Visapkārt gulēja piedzērušies indieši. Varēja domāt, ka tas ir līķiem klāts kaujas lauks. Vīrieši, sievietes un bērni — visi bij sakrituši juku jukām. Šur tur daži piedzērušies vēl krāca.

Tālāk starp koku stumbriem krēslā pacēlās Piladži templis. Bet pavadonim par lielu nožēlu radžas kareivji dūmainu lāpu apgaismoti, kailiem zobeniem rokās sargādami staigāja gar tempļa durvīm. Domājams, ka iekšā arī priesteri ir nomodā.

Parss negāja vairs tālāk. Atskārtis, ka templī iekļūt nav iespējams, viņš veda savus biedrus atpakaļ.

Fileass Fogs un Frenss Kromarti arī bij sapratuši, ka no šīs puses nav ko mēģināt iekļūt templī.

. Viņi apstājās un sarunājās klusā balsī.

—    Nogaidīsim, — ģenerālis teica. — Tagad pulkstenis ir iikai vēl astoņi, iespējams, ka arī sargi beidzot aizmieg.

— Tas ir iespējams, — parss atbildēja.

Fileass Fogs ar saviem biedriem nometās kāda koka pakājē uri gaidīja.

Laiks ritēja gaužām lēni! Pavadonis reižu reizēm pameta viņus un aizgaja mežmalā izlūkot. Kareivji joprojām bij nomodā lāpu gaisma, pa pagodas logiem arī spiedās vājš spīdums.

Tā viņi nogaidīja līdz pusnaktij, bet viss palika tāpat kā bijis. Sargi ārā arvien vēl bij nomodā. Acim redzami uz viņu iemigšanu nebij ko cerēt. Pied?erties tiem laikam nebij atļauts. Tātad jārīkojas citādi un jāmēģina iekļūt pagodā pa kādu caurumu mūrī. Tad vēl tikai atliktu uzzināt, vai priesteri sava upura tuvumā tāpat nomodā kā kareivji ārpusē pie durvīm.

Pēc īsas apspriedes pavadonis teicās gatavs iet mēģināt. Misters Fogs, sers Frenss un Āķis tam sekoja. Viņi apmeta krietnu līkumu, lai piekļūtu pagodai no otras puses.

Ap pusvien-iem viņi bij nonākuši pie mūra pakājes, ceļā nevienu nesastapuši. Šajā pusē nebij nekādas apsardzības, bet arī neviena loga, ne durvju te nevarēja ieraudzīt.

Nakts bij tumša. Pēdējā ceturkšņa mēness tikko pakāpies pret apvārsni un aizklāts bieziem mākoņiem. Augstie koki tumsu vēl pavairoja.

Nepietika aizsniegt mūri, nepieciešams izlauzt tajā caurumu. Bet šim darbam Fileasam Fogam un viņa biedriem nebij citu ieroču kā vienīgi viņu kabatas naži. Par laimi pagodas siena bij taisīta tikai no ķieģeļiem un koka, ko nebij grūti izlauzt. Ja dabūja laukā pirmo ķieģeli, tad citus izlauzt būs itin viegli.

Glābēji ķērās pie darba, cenzdamies strādāt cik iespējams klusi. Parss vienā un Āķis otrā pusē nopūlējās izdrupināt ķieģeļus tā, lai rastos divas pēdas liels caurums.

Darbs veicās sekmīgi, bet tad piepeši tempļa iekšienē atskanēja kliedziens, un tūliņ citi tam atsaucās ārpusē.

Āķis un pavadonis pārtrauca darbu. Vai viņi bij pamanīti? Vai gulētāji modās? Vienkārši saprāts lika viņiem paslēpties attālāk, to viņi arī darīja, un Fileass Fogs un Frenss Kromarti līdz ar tiem. Visi viņi atkal noslēpās mežā nogaidīt, kad troksnis norims un no jauna varēs ķerties pie darba.

Bet viņiem par lielu nelaimi sargi parādījās arī šajā pusē pagodai, it kā ar nolūku nelaist nevienu tuvumā.

Grūti aprakstīt šo četru vīru izmisumu, kurus tā aizkavēja viņu darbā. Kā lai viņi izglābj nelaimīgo upuri, ja pat piekļūt tam nevarēja? Sers Frenss Kromarti lauzīja rokas. Āķis kļuva gluži neprātīgs, un pavadonim bij pūles to apvaldīt. Tikai aukstasinīgais Fileass Fogs gaidīja, neizrādīdams nekādu uztraukumu.

—  Vai tad mums cits nekas neatliek, kā iet projām? — brigādes ģenerālis vaicāja.

—   Cits mums neatliek, — pavadonis atteica.

—   Pagaidiet, — Fileass Fogs iebilda. — Pietiek, ja es rīt pirms pusdienas nokļūstu Alahabadā.

—   Bet uz ko tad jūs vēl cerat? — sers Frenss Kromarti teica. — Pēc dažām stundām atausis gaisma un …

—   Izdevīgs gadījums var rasties pašā pēdējā acumirklī.

Brigādes ģenerālis būtu vēlējies Fileasa Foga acīs nolasīt, ko tas īsti domā.

Ko gan vēl cerēja šis aukstasinīgais anglis? Varbūt viņš domā nāves soda brīdi piesteigties un izraut jauno sievieti no bendes rokām?

Tas būtu tīrais neprāts, un nav domājams, ka šis cilvēks būtu spējīgs tā rīkoties. Frenss Kromarti tomēr izšķīrās nogaidīt, kamēr beigsies šis drausmīgais skats. Pavadonis neatstāja savus biedrus tajā vietā, kur tie bij paslēpušies, bet aizveda klajumiņa malā. Aiz kāda koku pudura noslēpušies, viņi varēja vērot gulošos ļaudis.

Āķis bij uzrāpies kokā, bet tad kāda iedoma pēkšņi kā zibens uzliesmoja viņa galvā un pēc tam sāka arvien vairāk un stiprāk iegult smadzenēs.

Sākumā viņš sev teica: «Kas par neprātu!», bet jau acumirkli vēlāk: «Kāpēc gan ne? Tā varbūt ir vienīgā iespēja, un ar tik stulbiem radījumiem! .. .»

Līdz galam Āķis tornēr neizdomāja savu domu;

nekavēdamies, ar čūskas lunkanību viņš norāpās no koka, kam apakšējie zari nokārās līdz pat zemei…

Stundas aizritēja. Drīz vien gaišāks spīduma pa koku starpām vēstīja dienas ausmu. Tomēr mežā vēl bij diezgan tumšs.

Tuvojās upurēšanas brīdis. Gulošais pūlis sāka mosties un kustēties. Bij dzirdami tam-tama sitieni. No jauna atskanēja dziesmas un kliedzieni. Bij pienācis brīdis, kad nelaimīgai jāmirst.

Patiešām, pagodas durvis atvērās. Pa tām no iekšienes izplūda spilgtāka gaisma. Misters Fogs un sers Frenss Kromarti varēja saskatīt spoži apgaismoto upurējamo, ko divi priesteri patlaban vilka laukā. Šķita, ka nelaimīgā ar spēcīgu dzīvības instinktu turējās pretī apreibinājuma nogurumam un mēģināja izrauties no saviem bendēm. Sera Frensa Kromarti sirds sita strauji, viņš konvulsīvi satvēra Fileasa Foga roku un manīja, ka tā tur atvāztu nazi.

Tajā acumirklī pūlis saviļņojās. Jauno sievieti bij pārmākusi kaņepāju dūmu reiboņa nesamaņa. Viņa gāja starp faķīru rindām, kuri to pavadīja ar reliģiskiem saucieniem.

Iejaukusies pūļa pēdējās rindās, Fileass Fogs ar saviem biedriem viņai sekoja.

Pēc desmit minūtēm viņi jau bij upītes krastā un apstājās soļus piecdesmit no sārta, uz kura gulēja radžas līķis. Puskrēslā viņi redzēja, ka upuris pilnīgi nevarīgs guļ līdzās savam vīram.

Tad atnesa kādu lāpu, un eļļā samērcētā malka tūliņ uzliesmoja.

Sers Frenss Kromarti un pavadonis ar varu atturēja Fileasu Fogu, kas augstsirdīgās, neprātīgās dusmās grasījās mesties uz sārtu …

Bet tikko Fileass Fogs bij viņus atgrūdis, visa aina piepeši mainījās. Atskanēja šausmu un izbaiļu bļāviens. Viss pūlis baismās metās zemē.

Vecais radža taču nebij miris. Visi savām acīm redzēja, ka viņš paceļas gluži kā spoks, paņem jauno sievieti uz rokām un it kā kāda viņpasaules parādība nokāpj no sārta, dūmu strūklu apvirpuļots.

Faķīri, kareivji, priesteri šausmu pārņemti gulēja sejas pie zemes piespieduši, nedrīkstēdami pacelt acis uz tādu brīnumu.

Nekustīgais upuris kā spalviņa gulēja spēcīgajās rokās, kas viņu nesa laikam ne mazākā smaguma nejuz- damas. Misters Fogs un Frenss Kromarti stāvēja kā sastinguši. Parss bij noliecis galvu, un Āķis, kas arī droši vien nebij mazāk apstulbis! . ,.

Augšām cēlies radža nāca taisni uz to vietu, kur stāvēja misters Fogs un Frenss Kromarti, un strupi uzsauca:

— Bēgsim! …

Bet tas taču bij Āķis, kas nemanīts pa dūmiem aiz- slapstījies uz sārtu! Tas bij Āķis, kas, izmantodams vēl vienmēr dziļo tumsu, jauno sievu bij izglābis no nāves! Tas bij Āķis, kas, pārdroši tēlodams savu lomu, bij izkļuvis sveiks no izbija pārņemtā pūļa!

Acumirkli vēlāk visi četri jau bij pazuduši mežā, un zilonis ātros rikšos nesa viņus prom. Bet drīz vien kliedzieni, vaimanas un pat kāda lode, kas izurba Fileasa Foga cepuri, liecināja, ka viņu viltība atklāta.

Un patiešām, vecā radžas ķermenis vēl tāpat joprojām bij redzams uz sārta. No izbailēm atjēgusies, priesteri saprata, ka upuris viņiem nolaupīts.

Bez kavēšanās tie metās mežā. Kareivji viņiem sekoja. Atskanēja šāvienu zalve, bet bēgļi jāja ātri un pēc dažiem acumirkļiem bij tik tālu, ka lodes un bultas tos vairs nevarēja aizsniegt.

## Četrpadsmitā nodaļa. Fileass Fogs ieceļo brīnišķīgajā Gangas ielejā, nemaz nevēlēdamies to aplūkot

Pārdrošā glābšana bij izdevusies. Stundu vēlāk Āķis pats smējās par labo veiksmi. Sers Frenss Kromarti bij spiedis roku bezbailīgajam puisim. Pat viņa kungs bij teicis: «Labi!», un tas no šī džentlmeņa mutes nozīmēja augstu uzslavu. Uz to Āķis bij atbildējis, ka viss nopelns šajā lietā piekrītot viņa kungam. Viņam tikai šī pārgalvīgā doma bij iešāvusies prātā, viņam nāca smiekli par to, ka viņš, Āķis, vecs akrobāts un bijušais ugunsdzēsēju priekšnieks, bijis tik skaistas sievas atraitnis, vecs iebalzamēts radža.

Jaunā indiete nemanīja nekā, kas ar viņu notiek. Apsegā ievīstīta, viņa gulēja dziļā miegā ziloņa ceļa grozā.

Parsa droši vadīts, zilonis skrēja ātri pa vēl vienmēr tumšo mežu. Stundu pēc aizjāšanas no Piladži pagodas viņš devās pāri nepārredzamam plašam līdzenumam. Ap septiņiem jājēji apstājās. Jaunā sieviete vēl vienmēr gulēja dziļā nemaņā. Pavadonis ielēja viņai mutē dažus pilienus ūdens, kam piemaisīja liķieri, taču vēl bij jānogaida kāds laiciņš, kamēr reibums pāries.

Sers Frenss Kromarti .pazina kaņepju garaiņu iespaidu un tāpēc šajā ziņā par izglābto nemaz neraizējās.

Turpretī rūpes bij gan par viņas nākotni. Viņš nekavējās paskaidrot Fileasam Fogam, ka gadījumā, ja misis Auda paliks Indijā, viņa neglābjami atkal kritīs savas bendes rokās. Šie fanātiķi atrodami visā Indijā un, neskatoties uz angļu policijas pūlēm, sagūstīs savu upuri, lai tas būtu Madrasā, Bombejā vai Kalkutā. Lai savus apgalvojumus pamatotu, sers Frenss Kromarti atsaucās uz kādu nesen notikušu līdzīgu gadījumu. Pēc viņa domām, jaunā sieviete varēja justies droša tikai ārpus Indijas robežām.

Fileass Fogs atteica, kā viņš paturēšot prātā šos aizrādījumus un redzēšot, kas te darāms.

Ap pulksten desmitiem pavadonis ziņoja, ka Alaha- badas stacija jau esot redzama. No šejienes atkal atsākās pārtrauktais dzelzceļš, pa to vilciens nepilnā diennaktī nobrauca ceļa gabalu starp Alahabadu un Kalkutu.

Fileasam Fogam tātad bij tur jānokļūst laikus, lai uzkāptu uz kuģa, kurš divdesmit piektā oktobra pusdienā atgāja uz Honkongu.

Jauno sievieti novietoja kādā stacijas istabā. Āķis aizsteidzās iepirkt viņai visus nepieciešamos apģērba piederumus: svārkus, šalles, ādas — vārdu sakot, visu, kas te būs dabūjams. Viņa kungs tam atvēlēja neaprobežotu kredītu.

Āķis izskraidīja visas pilsētas ielas. Alahabada ir dievu pilsēta, jo uzcelta pie divu svēto upju, Gangas un

Džumnas, satekas, uz kuru ūdeņiem devās svētceļnieki no visām Indijas malām. No Ramajana teikas jau zināms, ka Gangas iztekas avots ir debesīs, no kurienes tā pēc Bramas pavēles nokāpusi zemē.

Kārtodams savus iepirkumus, Āķis aplūkoja pilsētu ar tās agrāko lielisko cietoksni, ko tagad izlietoja kā valsts cietumu. Šajā kādreiz ziedošajā rūpniecības un tirdzniecības pilsētā nekā vairs nemanīja ne no vienas, ne otras. Āķis veltīgi izmeklējās kādu modernu veikalu, it ka viņš būtu Redženta ielā, tikai dažus soļus attālu no firmas «Fermers un sabiedrība». Beidzot kāda nerunīga ebreja veikalā viņš atrada vajadzīgos priekšmetus: Skotijas auduma kleitu, platu mēteli un lielisku ūdru ādas kažoku, par kuru tūliņ samaksāja septiņdesmit piecas mārciņas sterliņu. Pēc tam viņš triumfēdams devās uz staciju.

Misis Auda pamazām atguva samaņu. Piladži priesteru inde sāka zaudēt savu iespaidu, viņas skaistajās acis atkal atspuldza indiskais maigums.

Kad karalis dzejnieks Usafs Udauls daudzināja karalienes Amenagras daiļumu, viņš izteicās šādi:

«Viņas spīdošie mati, pāršķirti taisnā celiņā, apņem maigos, baltos, harmoniski veidotos vaigus, kas vizmo dzidrā svaigumā. Viņas melnās uzacis ir līdzīgas mīlestības dieva Kama lokam, bet zem viņas garajiem, zīžai- najiem plakstiņiem slēpjas lielās, dzidrās, melnās acis, kurās gluži kā svētajos Himalaja ezeros atspoguļojas tīrā debesu gaisma. Smalkie, vienādie uri baltie zobi mirdz starp smaidošajām lūpām kā rasas lāses pusplau- kušos granatu ziedos. Viņas mazās ausis ir jauki veidotas, sārtās rociņas un apaļās kājiņas gluži kā lotosa pumpuri žilbina spējāk par Ceilonas pērlēm uti Golkon- das dimantiem. Viņas tievais un lokanais viducis, ko var apņemt ar vienu roku, pasvītro viņas gūžu un krūšu apaļumu, un šķiet, ka viņas augumu, ko slēpj zīžainā tunika, ir veidojis dievišķīgais Vikvakarma, nemirstīgais tēlnieks.»

Bet arī bez šiem dzejiskiem pārspīlējumiem var teikt, ka misis Auda, Bundelkundas radžas atraitne, bij apburoša sieviete šī vārda pilnā eiropiskā nozīmē. Angliski viņa runāja gluži skaidri, un pavadonis nebij nenieka pārspīlējis, apgalvodams, ka audzināšana šo sievieti pavisam pārveidojusi.

Vilciens jau taisījās atstāt Alahabadas staciju. Parss gaidīja. Misters Fogs viņam noskaitīja visu norunāto summu, nevienu šiliņu nepārmaksādams. Aķi tas mazliet pārsteidza, jo viņš taču zināja labi, kādu pakalpojumu pavadonis izdarījis viņa kungam. Parss bij riskējis ar savu dzīvību Piladži notikumā, un, ja indieši to vēlāk dabūtu zināt, viņam grūti nāksies izbēgt atriebībai.

Neizšķirts vēl palika Kiuni jautājums. Kas gan gribēs pirkt tik dārgu ziloni?

Bet Fileasam Fogam pašam jau bij savs nodoms šajā ziņā.

—  Pars, — viņš teica pavadonim, — tu esi bijis pakalpīgs un uzticams. Es esmu samaksājis tavu pakalpojumu, bet ne tavu uzticību. Vai tu vēlies šo ziloni? Viņš ir tavs.

Pavadoņa acis aizliesmojās.

—  Tā jau ir vesela bagātība, ko jūsu augstība man dod! — viņš iesaucās.

—  Ņem vien, — misters Fogs atteica, — es tik un tā vēl palieku tavs parādnieks1

—  Nav ko tielēties! — Āķis iesaucās. — Ņem vien, draugs! Kiuni ir brašs un dūšīgs dzīvnieks.

Viņš aizgāja pie ziloņa un sniedza tam dažus gabaliņus cukura.

—   Ņem, Kiuni, ņem, ņem!

Zilonis apmierināts norēcās. Tad, aplicis savu snuķi Āķim ap viduci, pacēla to sev līdz pat pakausim. Nepavisam nenobijies, Āķis paglāstīja dzīvnieku, kas to atkal uzmanīgi nocēla zemē. Godīgā Kiuni snuķa spiedienam tāpat atbildēja godīgā puiša rokas spiediens.

Pēc kāda brīža Fileass Fogs, sers Frenss Kromarti un Āķis, novietojušies ērtā vagonā, kur misis Auda ieņēma labāko vietu, ar pilnu tvaiku brauca uz Benaresu.

Vairāk nekā astoņdesmit jūdzes šķīra šo pilsētu ņo Alahabadas, un tās bij nobraucamas divās stundās.

šajā ceļa gabalā jaunā sieviete pilnīgi atjēdzās. Indīgo garaiņu iespaids bij pavisam izzudis.

Kāds bij viņas izbrīns, kad ieraudzīja sevi vilcienā šajā kupejā eiropiešu apģērbā un pilnīgi svešu braucēju vidū!

Vispirms viņas ceļa biedri tai pasniedza stiprinājumam dažus pilienus liķiera, pēc tam brigādes ģenerālis izstāstīja visu, kas bij noticis. Pieminēja Fileasa Foga gatavību riskēt ar savu dzīvību, lai tikai izglābtu viņu, tāpat uzsvēra, ka par laimīgo iznākumu jāpateicas Āķa fantāzijai un drosmei.

Misters Fogs neviena vārda neiebilda pie viņa stāsta. Turpretī Āķis nokaunējies nomurmināja, ka par to nemaz neesot vērts runāt.

Misis Auda vairāk ar asarām nekā ar vārdiem pateicās saviem glābējiem. Skaistās acis izteica viņas jūtas skaidrāk nekā lūpas. Bet tad viņas iedoma pavērsās atpakaļ uz tikko pārdzīvoto, viņas skatieni pārslīda šai zemei, kur viņai arī turpmāk draudēja tik daudz briesmu, un viņa šausmās nodrebēja.

Fileass Fogs nojauta, kas notiek misis Audas dvēselē un, lai viņu nomierinātu, gluži vienkārši piesolījās aizvest uz Honkongu, kur viņa varētu nogaidīt, līdz šis notikums ir aizmirsts.

Misis Auda ar pateicību pieņēma šo priekšlikumu. Honkongā dzīvoja kāds viņas radinieks, arī parss, viens no lielākajiem pilsētas tirgotājiem, kas viens pats pārvaldīja veselu apgabalu Ķjnas krastmalā.

Pulksten pusvienos vilciens apstājās Benaresas stacijā. Bramaņu leģenda apgalvo, ka šī pilsēta atrodoties senās Kazi pilsētas vietā, kas kādreiz karājusies gaisā starp zenītu un nadīru, gluži tāpat kā Muhameda kaps. Bet mūsu reālajā laikmetā Benaresa — Indijas Atēnas pēc orientālistu apzīmējuma — pavisam prozaiski atrodas uz zemes, un Āķis ieraudzīja ķieģeļu ēkas, pītas būdiņas, kas pilsētai piešķīra gluži bēdīgu izskatu, bez jebkādas eksotikas.

Seram Frensam Kromarti te bij jāizkāpj. Viņa komandējamie pulki atradās nometnē dažas jūdzes uz ziemeļiem no pilsētas. Brigādes ģenerālis atvadījās ro Fileasa Foga, novēlēdams tam vislabākās sekmes un izteikdams pārliecību, ka ceļojums turpināsies ar mazāk saistošiem piedzīvojumiem, bet toties jo ātrāk. Misters Fogs viegli paspieda roku savs m ceļa biedram. Misis

Auda atvadījās daudz sirsnīgāk. Nekad viņa neaizmir- sīšot, ko paliekot parādā seram Frensam Kromarti. Arī Āķim ģenerālis spēcīgi spieda roku. Dziļi aizkustināts, tas nodomaja pie sevis, kur un kā viņš šim kungam varētu pakalpot. Pēc tam viņi šķīrās.

No svētās pilsētas Benaresas viņi brauca pa Gangas ieleju.

Tā kā laiks bij skaidrs, tad pa vagona logiem varēja vērot Biharas daudzveidīgo ainavu, zaļiem mežiem klātos kalnus, miežu, maisa un kviešu druvas, ūdens tvertnes un dīķus, pilnus ar zaļiem aligatoriem, labi koptus ciemus un vēl zaļos mežus. Svētajos ūdeņos peldējās daži ziloņi un kuprainas.zebras, turpat blakus mazgājās arī abēja dzimuma indusi, lai gan laiks bij rudenīgs un diezgan vēss. Šie ticīgie ir nikni budjsma ienaidnieki un dedzīgi Brama reliģijas piekritēji. Šo reliģiju pauž trīs dievības: Višņa — saules dievs, Šiva — dabas spēku dievišķa personifikācija un Brama — priesteru un likumdevēju augstākais meistars. Bet ar kādām acīm gan tagad Brama, Šiva un Višņa noskatās šajā «britanizē- tajā» Indijā, kur Gangas svētos ūdeņus duļķo rēcoši tvaikoņi, biedēdami kaijas, kas lidinās virs tās līmeņa, rupučus, kuri mudž tās krastmalā, un dievlūdzējus, kas nometušies ceļos pie upes!

Dabas panorama kā zibens uzliesmojumā atklājās ceļotāju acīm, bet tad balts tvaiku mākonis to atkal aizsedza. Tik tikko viņi varēja saskatīt Hunara fortu divdesmit jūdžu attālu dienvidaustrumos no Benaresas, Beharas radžu pils vecos apcietinājumus, Gacepuru ar slavenajām rožūdens fabrikām, lorda Kornvalisa kapu Gangas kreisajā krastā, nocietināto Buksaru un Patru, lielo rūpniecības un tirdzniecības centru — Indijas opija tirdzniecības galveno punktu Mongažiru, kura ir eiropiskāka nekā Mančestra vai Birmingema, slavena ar savām dzelzs kausētavām un ieroču fabrikām, kuru augstie skursteņi melniem dūmu mutuļiem apkvēpināja Bramas zilās debesis, gluži kā pliķis šai teiksmu zemei!

Tad uznāca nakts, tīģeri, lāči un vilki rūkdami un gaudodami bēga no lokomotīves, vilciens ar pilnu tvaiku drāzās uz priekšu, ceļotāji pa logu neredzēja vairs Bengales brīnišķās ainas: ne Golkondu, nē Guras drupas, ne kādreizējo galvaspilsētu Muršedabadu, ne Šandernagotu, šo franču nometni Indijas teritorijā, kur Āķis redzēja plīvojam Francijas karogu.

Beidzot septiņos rītā Kalkuta bij aizsniegta. Kuģis uz Honkongu nogāja tikai pusdienā. Fileasam Fogam atlika piecas stundas laika.

Pēc saraksta viņam bij jānokļūst Indijas galvaspilsētā divdesmit piektajā oktobrī, divdesmit trīs stundas pēc izbiaukšanas no Londonas — un nozīmētā laikā viņš arī bij klāt. Bez nokavējuma un bez ieguvuma. Par nožēlošanu pazaudētas bij tās divas dienas, ko uzdzina ceļā no Londonas līdz Bombejai. Mēs jau zinām, kas atgadījās ceļā pāri Indijas pussalai, bet mums iemesls domāt, ka Fileass Fogs to nenožēloja.

## Piecpadsmitā nodala. Banknošu soma atkal par dažiem tūkstošiem mārciņu kļūst vieglāka

Vilciens piestājās stacijā. Āķis pirmais izkāpa no vagona, kamēr misters Fogs vadīja savu jauno ceļa biedru uz ostmalu. Viņš bij nodomājis misis Audu vest tieši uz Honkongas kuģi un tur viņu ērti novietot, negribēdams to atstāt vienu, jo šaja zemē jauno sievieti apdraudēja visādas briesmas.

Tajā acumirklī, kad misters Fogs taisījās atstāt staciju, viņam pienāca klāt kads polismens un apvaicājās:

—   Fileasa Foga kungs?

—   Tas es esmu.

—  Un tas cilvēks ir jūsu sulainis? — polismens piebilda, norādīdams uz Aki.

—   Jā.

—   Nāciet abi man lidzi.

Mistera Foga sejā ne vaibsts nepakustējās. Šis ierēdnis te bij likuma sargs, un katram anglim i i kūms ir svēts. Āķis pēc savas franču parašas gribēja pretoties, bet Fileass Fogs deva viņam zīmi paklausīt.

—   Vai šī jaunā dāma var nākt mums līdzi? — misters Fogs vaicāja.

—   Lai viņa nāk, — polismens atbildēja.

Polismens aizveda misteru Fogu, misis Audu un Āķi pie četrriteņu un četrvietu karietes, kam priekšā bij divi zirgi, un lika iekāpt. Sāka braukt. Brauciens ilga divdesmit minūtes, un neviens no braucējiem nerunāja ne vārda.

Sākumā kariete brauca pa tā saucamo «melno pilsētu» ar šaurām ieliņām un maziem narneļiem, kuros bij redzami dažādu tautību iemītnieki, netīri un skrandaini. Pēc tam braucēji iekļuva eiropiešu pilsētas daļā, kur bij ķieģeļu nami un kokosa palmu apstādījumi, kam cauri vīdēja kuģu masti. Lai gan bij diezgan agrs, te pastaigājās eleganti kungi un braukāja lepni pajūgi.

Kariete apstājās pie kāda no ārienes vienkārša nama, kas tomēr nelikās iekārtots ģimenes dzīvei. Polismens lika saviem gūstekņiem izkāpt — tā viņus varēja saukt ar pilnām tiesībām — ieveda kādā istabā ar aizrestotiem logiem un teica:

—   Pusastoņos jūs stāsieties soģa Obadija priekšā.

Tad viņš aizgāja un aizslēdza durvis.

—   Paskat tik! — Āķis iesaucās, atstiepdamies kādā krēslā. — Nu mēs esam apcietināti!

Misis Auda pagriezās pret Fileasu Fogu un teica uztrauktā balsī:

—   Pametiet mani, cienījamais kungs! Jums jācieš manis dēļ. Tas tāpēc, ka mani izglābāt.

Fileass Fogs tikai atbildēja, ka tas neesot iespējams. Vainīgie neiedrošinātos nākt žēloties. Saukt pie atbildības «siuti» lietās. Neiedomājami! Te būšot kāds pārpratums. Misters Fogs vēl piebilda, ka viņš jauno sievieti nepametišot nekādā gadījumā un nogādāšot to Honkongā.

—   Bet kuģis noiet pusdienas laikā! — Āķis iebilda.

—  Pirms pusdienas mēs jau būsim uz kuģa,— nesatricināmais džentlmenis atbildēja.

Tas bij teikts tik pārliecinoši, ka Āķis nodomāja pie sevis:

«Sasper jods, pirms pusdienas mēs būsim uz kuģa . . .» Bet pats viņš par to vēl šaubījās.

Pusdeviņos durvis atvērās. Ienāca polismens un aizveda apcietinātos blakus istabā. Tā bij tiesas zale. Publikas vietas jau eiropiešu un iezemiešu pilnas.

Misters Fogs, misis Auda un Āķis nosēdās uz tukšā sola pretim tiesneša un sekretāra sēdekļiem.

Tūliņ pēc tam ieradās ari tiesnesis Obadijs ar savu sekretāru. Tas bij liela auguma vīrs, apaļš kā bumba. Viņš noņēma turpat naglā uzkārto parūku un lēnām uzlika to sev galvā.

—   Pirmā lieta! —viņš izsauca.

Bet tad piepeši pielika roku pie galvas.

—   Ak! Tā taču nav rnana parūka!

—   Gluži pareizi, Obadija kungs, tā ir mana, — sekretārs paskaidroja.

—   Bet, mīļais Oizterpufa kungs, kā jūs gribat, lai soģis taisa gudru spriedumu ar sekretāra parūku galvā!

Kamēr notika parūku apmaiņas ceremonija, Āķis sēdēja kā uz adatam, jo viņam likās, ka rādītājs bīstami ātri slīd pa pulksteņa plāksni uz priekšu.

—   Pirmā lieta! — tiesnesis Obadijs izsauca vēlreiz.

—   Fileass Fogs? — sekretārs Oizterpufs vaicāja.

—   Se es esmu, — misters Fogs atsaucās.

—   Āķis?

— Šeit! — Āķis atbildēja.

—   I.abi, — tiesnesis Obadijs noteica. — Nu jau trešā diena, kopš jūs, abus apsūdzētos, gaidījām ierodamies ar Bombejas vilcienu.

—   Bet par ko mēs tiekam apsūdzēti? — Āķis nepacietīgi iekrita starpa.

—   To jūs drīz vien dabūsiet dzirdēt, — tiesnesis atbildēja.

—   Tiesneša kungs, — misters Fogs ieminējās, — es esmu Anglijas pilsonis, man ir tiesības . . .

—   Vai jūsu tiesības kāds nav ievērojis? — misters Obadijs vaicāja.

—   Nē, to nevaru teikt.

—   Labi. Lai ienāk sūdzētāji.

Uz tiesneša mājienu atvērās kādas durvis, un tiesas kalpotājs ieveda trīs indiešu priesterus.

—   Nu kā tad, — Āķis noņurdēja, — tie būs tie paši nelieši, kas gribēja sadedzināt mūsu jauno dāmu.

Priesteri palika stāvam tiesneša priekšā, sekretārs skaļā balsī nolasīja apsūdzību pret Fileasu Fogu un viņa sulaini par to, ka tie ielauzušies svētā, pēc braminu reliģijas aizliegtā vietā.

—  Jūs dzirdējāt? — tiesnesis vaicāja Fileasam Fogam.

—  Jā, — Fileass Fogs atteica, pulksteni lūkodamies. — Es atzīstos …

—  A! Jūs atzīstaties? ..,

—  Es atzīstos, bet gaidu, ka arī šie trīs priesteri pastāstīs, ko viņi gribēja darīt Piladži pagodā.

Priesteri saskatījās. Likās, viņi nesaprata nekā no tā, ko apsūdzētais runāja.

—   Nu saprotams, ka Piladži pagodā! — Āķis iesaucās pārskaities. — Tur viņi gribēja sadedzināt savu upuri!

Priesteri apstulba vēl vairāk, tiesnesis Obadijs bij pagalam pārsteigts.

—  Kas par upuri, — viņš vaicāja. — Ko sadedzināt? Pašā Bombejas pilsētas vidū?

—- Bombejā? — Āķis iekliedzās.

—   Bez šaubām. Te nav runa par Piladži pagodu, bet par Malebara-Hila pagoclu Bombejā.

—  Un kā pierādījums še ir vainīgā noziedznieka kurpes, — sekretārs piebilda, nolikdams uz galda zābaku pāri.

—   Manas kurpes! — iekliedzās Āķis, apvainojuma pārsteigts un nejaudājis aizturēt šo nejaušo izsaucienu. Var iedomāties kunga un sulaiņa apmulsumu. Par notikumu Bombejā viņi sen bij aizmirsuši, un nu tas Kal- kutā viņus atvedis tiesas priekšā.

Lieta tā, ka aģents Fikss tūliņ bij nopratis, ka šis atgadījums viņa nodomam visai izdevīgs. Uz divpadsmit stundām atlicis savu ceļojumu, viņš bij apspriedies ar Malebara-Hila priesteriem, iekārdinājis tos ar prāvu soda maksu, labi zinādams, ka angļu valdība izturas ļoti stingri pret šādiem noziegumiem, un pēc tam ar nākošo vilcienu licis tiem sekot svētuma apgānītājiem. Bet, kamēr pēdējie aizkavējās ceļā, atsvabinādami jauno atraitni, Fikss ar indiešiem nonāca Kalkutā viņiem pa priekšu un pēc telegrāfiskā ziņojuma policija varēja apcietināt Fileasu Fogu un viņa sulaini, tiklīdz tie izkāps no vilciena. Fikss stipri uztraucās, uzzinājis, ka Fileasa Foga vēl nav Indijas galvaspilsētā. Viņš baidījās, vai tikai zaglis nav izkāpis kādā starpstacijā un aizmucis uz Indijas ziemeļu provincēm. Ārkārtīgā uzbudinājumā Fiksēs divdesmit četras stundas glūnēja Kal- kutas stacijā. Kas aprakstīs viņa prieku, kad šorīt viņš ieraudzīja meklējamo izkāpjam no vagona — gan kādas jaunas, svešas dāmas pavadībā, kuras klātieni viņš nespēja izskaidrot. Tūliņ viņš uzlaida tiem virsū savu polismenu — un, lūk, tādējādi misters Fogs, Āķis un Bundelkundas radžas atraitne nu atradās še, tiesneša Obadija priekšā.

Ja Āķis bijis savas prāvas mazāk aizņemts, viņš katrā ziņā pamanītu kādā zāles stūrī detektīvu, kas sekoja lietas gaitai ar visai saprotamu uzmanību, jo Kal- kutā, tāpat kā Bombejā un Suecā, apcietināšanas atļaujas viņam vēl vienmēr nebij rokā.

Pa to laiku tiesnesis Obadijs bij licis ierakstīt protokolā Aķa izsaucienu, ar kuru pietika vainas pierādījumam.

—   Tātad noziegums ir pierādīts? — tiesnesis teica.

—   Pierādīts, — misters Fogs vēsi atbildēja.

—   Un, — tiesnesis turpināja, — ņemot vērā, ka Anglijas likums vienādā mērā un stingri apsargā_ visu Indijas tautību reliģijas, un arī to, ka sers Āķis pats atzinies noziegumā, kas noticis oktobra mēneša divdesmitajā dienā, viņam sperot nesvētītu kāju uz Malebara-Hila pagodas klona Bombejā, es sodu apsūdzēto Aķi ar piecpadsmit dienām cietumā un trīs simti mārciņām soda naudas.

—   Trīs simti mārciņas! — iekliedzās Āķis, kam vienīgi nauda darīja rūpes.

—   Klusu! — sekretārs rupji apsauca.

—   Un tālāk, — tiesnesis turpināja, • ievērojot to, ka ne ar ko nav pierādīts, ka kungs nebūtu zinājis par sulaiņa nedarbiem, un vēl to, ka viņš katrā ziņa atbildīgs par visu, ko dara viņa algotais cilvēks, sodu viņu ar astoņām dienām cietumā un trīs simti piecdesmit mārciņām soda naudas. Sekretār, nākošo lietu!

Fikss savā kaktā jutās lieliski apmierināts. Fileass Fogs uz astoņām dienām aizturēts Kalkutā — laika vairāk kā pietiekoši, lai atļauja te pienāktu.

Āķis bij gluži apstulbis. Šis spriedums galīgi iznīcināja viņa kunga plānus. Misters Fogs pazaudēja derībās divdesmit tūkstošus mārciņu un tikai tāpēc, ka Āķis aiz tīras nolaidības bij ieklīdis tajā sasoditā pagodā.

Fileass Fogs tikpat mierīgs kā arvien, it kā spriedums nemaz nezīmētos uz viņu, ne uzacis nesarauca. Bet tajā acumirklī, kad sekretārs taisījās izsaukt nākošo lietu, viņš piecēlās un teica:

—   Es piesolu drošibas naudu.

—   Uz to jums ir tiesības, — tiesnesis atteica.

Fiksam auksti šermuļi pārskrēja pār muguru, bet

viņš apmierinājās, dzirdēdams, ka tiesnesis, ņemdams vērā ārzemnieka Fileasa Foga un viņa sulaiņa Indijas nepazīšanu, minēja milzigu summu — tūkstoš mārciņu sterliņu katram.

—  Tātad pavisam divi tūkstoši mārciņu — ja misters Fogs nevēlas atsēdēt astoņas dienas!

—   Es maksāju, — džentlmenis teica.

Paņēmis no Akā somu, viņš izvilka banknošu saini un nolika sekretāram priekšā uz galda.

—  Šo naudu jūs dabūsiet atpakaļ, kad būsiet nosēdējuši nospriesto laiku. Pagaidām jūs pret drošības iemaksu esat brīvi.

—   Nāciet! — Fileass Fogs uzsauca savam sulainim.

—   Tad vismaz lai atdod manus zābakus! — Āķis uzlēkdams nikni iebrēcās.

Tos viņam atdeva.

—   Padārgi gan tie mums iznāk, — viņš noņurdēja. — Vairāk neka tūkstoš mārciņu katrs. Un kur vēl tās nepatikšanas!

Pavisam sašļucis Āķis sekoja savam kungam, kas bij pasniedzis roku jaunajai damai. Fikss vēl tomēr cerēja, ka viņa zaglis nepametīs divi tūkstoši mārciņas un katrā ziņā labāk atsēdēs astoņas dienas. Paslepšus viņš žagas Fileasam Fogam iepakaļ.

Misters Fogs pasauca ormani un ar misis Audu un Aķi nekavējoties iekapa karietē. Fikss skrēja iepakaļ, kamēr kariete apstājās ostmalā.

Pusjūdzi no krasta reidā stāvēja tvaikonis «Ran- guna» ar mastā uzvilktu karogu. Pulkstenis nosita.vienpadsmit. Misteram Fogam bij vēl vesela stunda laika. Kopā ar misis Audu un Āķi viņš iekāpa laivā. Nevaldāmās dusmās detektīvs piecirta kāju.

— Nelietis, viņš tomēr aizbrauc! — viņš iekliedzās. — Divi tūkstoši mārciņu kā zemē nosviež! Izšķērdīgs kā jau zaglis! Nu, bet es viņam sekošu kaut vai līdz pasaules galam. Bet, ja viņš arī turpmāk tāpat šķiedīs, visa nozagtā nauda aizies vējā!

Policijas inspektoram bij tiesības tā spriest. Patiešām, ceļā no Londonas līdz šejienei ar visām dzeram- naudām, ziloņa pirkšanu, soda naudu un drošības iemaksu Fileass Fogs bij jau izkaisījis vairāk nekā pieci tūkstoši mārciņu. Un tā summa, no kuras detektīvam nācās sava daļa, kļuva arvien mazāka.

## Sešpadsmitā nodaļa. Fikss izliekas nekā nesaprotam no tā, par ko ar viņu runā .

«Ranguna», viens no tiem kuģiem, ko Austrumiņdi- jas sabiedrība lietoja satiksmei pa Ķīnas un Japānas jūrām, bij dzenrata dzelzs tvaikonis tūkstoš septiņi simti tonnu tilpuma un četri simti zirgu spēka jaudas. «Mongolijai» līdzīgs tas bij gan ātruma, bet ne ērtības ziņā. Tāpēc arī misis Audu nebij iespējams tik labi iekārtot, kā Fileass Fogs to būtu vēlējies. Bet galu galā jābrauc jau bij arī tikai trīs tūkstoši pieci simti jūdžu, un jaunā sieviete, likās, nav nekāda untumaina pasažiere.

Brauciena pirmajās dienās misis Auda iepazinās tuvāk ar Fiieasu Fogu un izrādīja tam vissirsnīgo pateicību. Flegmātiskais džentlmenis klausījās vai, mazākais, izlikās klausāmies viņā ar lielāko vienaldzību, ne vienā vārdā, ne vaibstā neizrādīdams pat vismazāko saviļņojumu. Viņš rūpējās, lai jaunajai atraitnei it nekā netrūktu. Zināmā stundā viņš atnāca, ja arī ne tērzēt, tad vismaz paklausīties. Viņš izturējās pret jauno sievieti pēc visstingrākiem pieklājības likumiem, bet ar dīvainu automāta piemīlību. Misis Auda nebūtu zinājusi, ko lai domā, bet Āķis bij paguvis viņai kaut cik paskaidrot sava kunga savādo raksturu. Pastāstījis arī, aiz kāda iemesla tas cejo ap zemeslodi. Misis Auda bij pasmaidījusi, bet galu galā viņš tomēr bij izglābis tās dzīvību, un tāpēc viņa izturējās pret Fogu ar lielāko cieņu.

Misis Auda apstiprināja to, ko ziloņa vadītājs bij stāstījis par viņas aizkustinošo likteni. Viņa patiešām bij no parsu augstākās kārtas. Vairāki parsu tirgotāji bij ieguvuši lielu bagātību, tirgodamies ar kokvilnu. Viens no tiem, Džems Džežebojs Bombejā, bij viņas radinieks, un tā brālēnu, cienījamo Džidži, viņa gribēja uzmeklēt Honkongā. Vai pie tā būs iespējams atrast patvērumu, to viņa nezināja pateikt. Uz to misters Fogs atteica, lai viņa neraizējoties, viss notikšot uz mata tā, kā tam jānotiek. Tādi bij viņa vārdi.

Nav zināms, vai jaunā sieviete saprata, ko šie vārdi nozīmē. Viņa tikai lūkojās Fileasā Fogā ar lielajām acīm, kuras bij tik dzidras kā Himalaja svētie ezeri. Tomēr nepiekāpīgais Fogs, gaužām pietvīcis, neizrādīja ne mazāko vēlēšanos mesties iekšā šajā ezerā.

«Rangunas» pirmo dienu brauciens bij visai izdevīgs. Laiks pieturējās jauks. Viss milzīgais ūdens plašums, ko jūrnieki mēdz saukt par Bengales baseinu, bij rāms. Drīz vien parādījās Lielā Andarnanas sala ar gleznaino Sedlpika kalnu, divi tūkstoši četri simti pēdu augstu, braucējiem jau no liela attāluma ieraugāmu.

Tvaikonis gluži tuvu nobrauca salai garām, bet viņas apdzīvotāji, mežonīgie papuasi, nerādījās. Šie ļautiņi atrodas uz loti zemas attīstības pakāpes, taču viņus bez pamata pieskaita cilvēkēdājiem.

So salu panorama bij brīnišķīga. Priekšplānā stiepās bezgalīgi lataniju, palmu, bambusu, muskatu, teku, milzu mimozu un kokveidīgo paparžu meži, bet tālāk vīdēja kalnu jaukie apveidi. Krastos mudžēja miljoniem salahganu, kuru ligzdas ir loti iecienīts ēdiens debesu impērijā. Bet visas šīs daudzveidīgās Andamanti salas ātri aizslīdēja garām, un «Ranguna» strauji tuvojās Malakas šaurumam, kas noder par vārtiem Ķīnas jūrai.

Bet ko pa to laiku gan darīja inspektors Fikss, tik nelaimīgā kārtā un negribot piespiests veikt līdzi ceļojumu ap zemeslodi? Kalkutā viņš bij devis rīkojumu apcietināšanas atļauju, ja tā beidzot pienāktu, nosūtīt viņam uz Honkongu, pēc tam devies uz «Rangunu», nokļuvis tur, Āķa nepamanīts un noņēmies nerādīties, iekams kuģis nebūs nonācis Honkongā. Tiešām, viņam grūti nāktos, nepamodinot aizdomas, ieskaidrot Āķim, kāpēc viņš ieradies uz kuģa, jo sulainis taču bij pārliecināts, ka viņš palicis Bombejā. Tomēr notikumu gaita pati ievirzījās tā, ka gribot negribot viņam bij jāatjauno pazīšanas ar godīgo puisi. Kādā ziņā? To tūliņ redzēsim.

Visas policijas inspektora cerības, visas vēlmes tagad bij vērstas uz vienu vienīgu vietu pasaulē — Honkongu, jo Singapūrā kuģis uzturējās pārāk īsu laiku, lai viņš tur varētu sākt rīkoties. Tātad Honkongā viņam zaglis jāapcietina, jo citādi tas aizslīdēs no viņa, varētu teikt, uz visiem laikiem.

Honkongā bij pēdējā piestātne angļu teritorijā, kur zagļa arestēšanai pietika ar vienkāršu atļauju. Tālāk Ķīna, Japāna un Amerika zaglim sniedza drošu patvērumu. Honkongā, ja vien tur būs pienākusi apcietināšanas pilnvara, Fikss Fogu apcietinās un nodos vietējai policijai. Šajā ziņā nebūs nekādu grūtību. Bet aiz Hon- kongas robežām ar vienkāršu apcietināšanas pilnvaru vairs nepietiks. Tur būs vajadzīga speciāla atļauja. Sakarā ar to — aizkavēšanās, šķēršļi, ko zaglis izmantos, lai galīgi aizbēgtu. Ja Honkongā viņu neizdosies apcietināt, tad vēlāk tas būs gaužām grūti, gandrīz vai bez jebkādām izredzēm.

«Tātad,» Fikss sevī atkārtoja, pavadīdams garās stundas savā kabīnē, «vai nu pilnvara būs pienākusi Honkongā, un es šo blēdi apcietināšu, pretējā gadījumā man katrā ziņā jāaizkavē viņa aizbraukšana! Bombejā man neveicās, Kalkutā arī ne! Ja šāda neveiksme notiek arī Honkongā, es zaudēšu savu reputāciju! Man par katru cenu jāsasniedz mans mērķis! Bet kā lai es aizkavēju šā sasodītā Foga aizbraukšanu, ja tas būtu vajadzīgs?» Beidzot viņš nodomāja izstāstīt Foga noziegumu Āķim, jo tas acīm redzami nebij līdzdalībnieks zādzībā. To zināt dabūjis un baidīdamies, ka arī viņu var kompromitēt, Āķis, bez šaubām, nostāsies viņa pusē. Tomēr tas bij riskants solis, mēģināms tikai tad, ja citas izejas vairs nebūtu. Ja Āķis tikai vienu vārdu iebilstu savam kungam, tad viss pasākums neglābjami pagalam.

Policijas inspektors bij visai uztraukts, bet misis Audas klātbūtne uz kuģa un Fileasa Foga sabiedribā lika viņam vēl vairāk galvu lauzīt.

Kas gan tā bij par sievieti? Kādu apstākļu dēļ viņa sastapusies ar Fogu? Acīm redzami tas noticis ceļā starp Bombeju un Kalkutu. Bet kura vietā īsti? Un vai tas bij gadījies tīri nejauši? Jeb varbūt šis džentlmenis ar noluku izvēlējies ceļojumu pāri Indijas pussalai, lai uzmeklētu šo apburošo sievieti? Apburoša viņa patiešām bij, to Fikss labi noskatījās Kalkutas tiesas zālē.

Viegli iedomāties, cik lielā mērā visi šie jautājumi ieinteresēja policijas aģentu. Viņam ienāca prātā, vai tikai nav notikusi noziedzīga sievietes aizvešana ar varu. Jā, tas bij iespējams! Šī iedoma iegula dziļi viņa smadzenēs, viņš apsvēra visu, ko no jaunā sarežģījuma varētu iegūt. Vai nu šī jaunā sieviete precēta vai ne, aizvešana paliek aizvešana, un tāpēc Honkongā iespējams nolaupītajam aizlikt ceļā tādu šķērsli, kuram pāri ar naudu vien viņš vairs netiks.

Bet tad nevarēja gaidīt līdz «Ranguna» iebrauc Honkongā. Šim Fogam bij nelāga paraša no viena kuģa tieši pārlēkt otrā, un iekams to paspēja aizturēt, viņš jau varēja būt gabala.

Galvenais, jau pirms «Rangunas» pienākšanas Honkongā paziņot par visu angļu valdības iestādēm. Tas viegli izdarāms pa to laiku, kamēr kuģis uz isu laiciņu piestās Singapiīrā, jo tur iekārtota telegrāfā satiksme ar Ķīnas krastmalu.

Tomēr, lai varētu rīkoties jo drošāk, Fikss noņēmās vispirms izprašņāt Āķi. Viņš jau zina ja, ka šis puisis viegli pavedinams uz runāšanu, un tāpēc nodomāja atmest līdz šim izturēto inkognito. Laiku te nedrīkstēja zaudēt. Rij jau trīsdesmit pirmais oktobris, un «Rangu- nai» rit pat jāpiestāj Singapūrā.

Un tā viņš no savas kajītes devās uz kuģa klāja, lai sastaptu Āķi. Tas arī patiešām tur pastaigājās. Inspektors, izlikdamies pārsteigts, steidzās viņam klāt.

— Jūs arī uz «Rangunas»?

—   Arī jūs še, Fiksa kungs? — Alds atsaucās vēl vairāk pārsteigts, pazīdams savu ceļa biedru no «Mongo- lijas». — Kā tad tas nākas? Es jūs atstāju Bombejā un nu atkal sastopu ceļā uz Honkongu! Vai tad jūs arī ceļojat ap zemeslodi?

—    Nē, nē! — Fikss atbildēja. — Es esmu nodomājis .palikt Honkongā, vismaz uz dažām dienām.

. — Bet kā tas nākas, ka es jūs pēc izbraukšanas no Kalkutas nemaz neesmu redzējis uz kuģa? — Āķis apvaicājās, vēl vienmēr mazliet pārsteigts.

—   Taisnību sakot, es nejutos visai labi … maza jūras slimība … Visu laiku nogulēju savā kajītē … Ben- .galēs jūras līcis nav tik patīkams kā Indijas jūra. Nu un kā klajas Fileasa Foga kungam?

—   Viņš ir pilnīgi vesels un tikpat akurāts kā viņa ceļojuma saraksts. Nevienu dienu mēs vēl neesam nokavējuši. Jūs nezināt, Fiksa kungs, ka mums tagad arī kāda jauna dāma līdzi.

—  Jauna dāma? — aģents atsaucās, rādīdams tādu seju, it kā viņš nepavisam nesaprastu, ko viņa sarunas biedrs grib teikt.

Bet Āķis tūliņ ņēmās paskaidrot viņam tuvāk. Izstāstīja pēc kārtas visu, kas atgadījies — notikumu Bombejas pagodā, ziloņa pirkšanu par divi tūkstoši mārciņām, sadedzināšanas ceremoniju un misis Audas atsvabināšanu, tiesāšanu Kalkutā un atbrīvošanu pret drošības iemaksu. Pēdējos notikumus Fikss pats zināja labi, bet izlikās visu lo dzirdam pirmo reizi, un tāpēc Āķis centās ieinteresētam klausītājam izstāstīt visu pēc iespējas sīkāk un pamatīgāk.

—   Bet kā tad ir galu galā? — Fikss ievaicājās. — Vai jūsu kungs nav nodomājis jauno sievieti vest sev līdzi uz Eiropu?

—  Nē, Fiksa kungs, nē! Mes lo vienkārši nodosim kāda viņas radinieka, bagāta llonkongas tirgotāja gādībā.

—  Ko tur lai dara! — detektīvs noteica, pūlēdamies apslēpt nepatīkamo vilšanās sajūtu. — Vai neiedzersim glāzi džina, Aka kungs?

—  Labprāt, Fiksa kungs. Uz mūsu satikšanos še uz «Rangunas»!

## Septiņpadsmitā nodala Ceļā no Sing-apūras uz Honkongu tiek izšķirti dažādi jautājumi

Kopš tās dienas Āķis un detektīvs satikās bieži, bet aģents bij ļoti atturīgs un nemaz necentās iztaujāt savu ceļa biedru. Tikai pāris reižu viņš arī misteru Fogu dabūja redzēt vai nu misis Audas sabiedrībā, vai kuģa lielajā salonā spēlējam vistu.

Āķis tomēr bij sācis nopietni pārdomāt par to noslēpumaino sagadījumu, kā Fikss atkal nokļuvis viņa kungam ceļā. Savādi tomēr likās, kā šis laipnais un patīkamais kungs, ko viņš pirmo reizi bij saticis Suecā, tomēr ar «Mongoliļu» brauca līdzi uz Bombeju, kur teicās palikt dažas dienas, pēc tam atkal nejauši atradās uz «Rangunas» ceļā uz Honkongu, vārdu sakot, soli pa so- lim uz pēdām sekoja misteram Fogam. Ko šim Fiksam īsti vajadzēja? Āķis bij gatavs saderēt, ka no Horikon- gas tas atkal reizē ar viņiem dosies tālāk un varbūt ar to pašu kuģi.

Āķis varētu prātot vai veselu mūžību un tomēr neuzzinātu kāds ir detektīva uzdevums. Nekad viņam neienāktu prātā, ka Fileasu Fogu dzenā ap zemeslodi kā zagli. Bet, tā kā cilvēka saprāts visam rod izskaidrojumu, tad arī Āķim pēkšņi iešāvās prātā doma un turklāt diezgan pieņemama, kas izskaidroja Fiksa atrašanos uz kuģa. Āķis nu bij pārliecināts, ka Fikss ir aģents, ko Reformatoru kluba locekļi sūtījuši Foga pēdās, lai izsekotu, vai viņš tiešām kārtīgi apbrauc zemeslodi saskaņā ar savām derībām.

— Tas taču skaidrs kā diena! — viņš iesaucās. — Šis Fikss ir spiegs, ko Reformatoru kluba džentlmeņi sūta pa mūsu pēdām! Cik necienīgi! Misters Fogs taču ir tik krietns un godīgs cilvēks! Un viņam seko spiegs! Nu Reformatoru kluba kungi, tas jums var dārgi maksāt!

Sajūsmināts par savu atklājumu, Āķis tomēr nolēma nekā neteikt kungam, lai nesarūgtinātu to ar tādu viņa pretinieku necienīgu izturēšanos. Taču sevī viņš apņēmās krietni izjokot Fiksu, pats sevi nenododot.

Trešdien, trīsdesmitajā oktobrī, pēc pusdienas «Ran- guria» iebrauca Malakas jūras šaurumā, kas atdala tā

pat saucamo pussalu no Sumatras. Mazas, ļoti stāvas un ļoti gleznainas saliņas aizslēpa ceļotāju acīm lielo salu.

Pulksten četros otrā rītā «Ranguna», nobraukusi šo ceļa gabalu par pus dienu ātrāk, piestāja Singapūrā, lai papildinātu pārtikas un ogļu krājumus.

Fileass Fogs ierakstīja šo pus dienas ieguvumu rubrikā un izkāpa maiā kopā ar misis Audu, kura vēlējās paris stundu pastaigāties pa pilsētu.

Fiksam likās aizdomīgs viss, ko Fogs darīja, tāpēc viņš nepamanīts sekoja tiem abiem. Āķis tikai nosmējās pie sevis par aģenta izturēšanos un aizgāja izdarīt parastos iepirkumus.

Singapūras sala nav ne sevišķi liela, ne iespaidīga. Viņai trūkst kalnu, tātad sava profila. Sala tomēr atgādināja gludiem ceļiem šķērsotu skaistu parku. Krāšņa, skaista kariete, ko vilka lieliskie, no Jaunholan- des 1 ievestie zirgi, aizvizināja Fileasu Fogu un misis Audu pa milzu palmām .un ziedošiem krustnagliņu kokiem apaugušu aleju. Eiropas dzīvo ērkšķu žogu vietā te gar ceļmalām auga piparu krūmi, tālāk šo tropisko ainu papildināja sago palmas un milzu papardes, bet muskatu koki, kuru lapas šķita it kā nolakotas, izplatīja gaisā spēcīgu smaržu. Pa kokiem ērmodamies un vaib- stuļodami lēkāja pērtiķi, bet biezokņos droši vien ložņāja arī tīģeri. Ja kāds brīnītos, ka šajā samērā mazajā saiā plēsīgie zvēri vēl nav iznicināti, lai neaizmirst, ka tie arvien no jauna ieceļo no Malakas pussalas peldus pāri jūras šaurumam.

Divas stundas pa salu izbraukājusies, misis Auda un viņas ceļa biedrs, kas lūkojās ap sevi, maz ko saskatīdams, atgriezās pilsētā, šajā smagnējo un zemo nīaju jūklī, kur katru māju apņēma jauki dārzi, kuros auga mangustu, ananasu un citi lieliski augļu koki.

Ap pulksten desmitiem viņi jau atkal bij atpakaļ uz kuģa — protams, policijas inspektora pavadīti, kuram ari gribot negribot vajadzēja samaksāt ormanim.

Āķis viņus sagaidīja uz «Rangunas» klāja. Viņš bij nopircis dažus dučus mangustu augļu vidēju ābolu

» Tā agrāk sauca Austrāliju Red.

lielumā. Šie augļi ir brūni ārpusē un spilgti sarkani iekšpusē, ar baltu kodolu, kas kūstin kūst mutē. Zinātāji tos uzskata par lielu gardumu. Misis Auda par tiem sulainim laipni pateicās.

Ap vienpadsmitiem ogļu iekraušana bij pabeigta, «Ranguna» pacēla enkuru un devās jūrā. Drīz vien ceļotāju acīm pazuda Malakas kalnāji, kuru nogāzēs mājo viskrāšņākie tīģeri pasaulē.

Tūkstoš trīs simti jūdzes šķir Singapūras salu no Honkongas — nelielas angļu teritorijas netālu no Ķīnas krasta. Fileasam Fogam bij no svara nobraukt šo atstatumu sešās dienās, lai nokļūtu uz kuģa, kas sestajā novembrī devās uz Jokohamu, vienu no Japānas galvenajām ostas pilsētām.

«Ranguna» bij smagi piekrauta. Singapūrā bij uzkāpuši daudzi jauni pasažieri: indieši, ceilonieši, ķīnieši, malajieši, portugalieši, kuri pa lielākai daļai blīvējās otrās klases vietās.

Laiks, kas līdz šim bij pieturējies labs, mēneša pēdējā ceturksnī kļuva sliktāks. Jūra viļņojās spēcīgāk. Pūta stiprs vējš, par laimi tomēr no dienvidaustrumiem, tātad tvaikonim pa ceļam. Tiklīdz bij iespējams, kapteinis lika uzvilkt buras, un tā kuģis, tvaika un vēja dzīts, skrēja ātrāk nekā parasts. Pārspēdams īsos, bet diezgan nepatīkamos viļņus, kuģis pabrauca garām Anamas un Kohinhinas krastiem.

Bet šūpošanā drīzāk bij vainojams kuģis, nevis jūra, un vairumam saslimušo pasažieru vajadzētu apsūdzēt pašu kuģi.

Tiešām sabiedrības «Pcninsulaire» kuģi, kas šķērso Ķīnas jūras, ir diezgan sliktas konstrukcijas. Nepareizi aprēķināta kuģa iegrime attiecībā pret klāju, un tāpēc šie kuģi viegli padoti viļņu šūpām. Viņu peldspējas ir aprobežotas, un, pēc jūrnieku izteicieniem, tie «viegli nogremdējami», pietiek jūrai sabangoties, lai uzreiz samazinātu kuģa gaitu. Šie kuģi kā ar saviem dzinējiem, tāpat ar tvaika mašīnām tātad nevar sacensties ar tādiem franču sabiedrības «Mesažeras» kuģiem kā «Imperatrise» un «Kambodža». Šie kuģi pēc attiecīgajiem tehniskajiem aprēķiniem var izturēt ūdens spiedienu līdzīgu sava paša svaram, kamēr sabiedrības «Peninsulaire» kuģi «Golgonda», «Koreja» un ari «Ranguna» draud nogrimt, ja ūdens spiediens ir tikai viena sestā daļa no viņu pašu svara.

Sliktos laika apstākļos tātad vajadzēja būt sevišķi uzmanīgiem. Dažkārt kuģis bij spiests dreifēt ar nelielu tvaiku.

Tas bij laika zaudējums, bet Fileass Fogs par to neko nebēdāja, toties uztraucās Āķis. Viņš lādēja kapteini, mehāniķus un visu kuģa sabiedrību, kas uzņēma tik daudz pasažieru. Var jau būt, ka viņu uztrauca arī domas par gāzes radziņu, kas pēc viņa aprēķina dega visu laiku Seviļielas namā.

—   Liekas, jūs gribētu pēc iespējas ātrāk nokļūt Honkongā, — detektīvs viņam kādu dienu ieminējās.

—   Pēc iespējas ātrāk! — Āķis atbildēja.

—   Vai jūs domājat, ka arī misters Fogs steidzas, lai nenokavētu kuģi uz Jokohamu?

—   Ārkārtīgi steidzas.

—   Jūs vēl tagad ticat šim dīvainajam ceļojumam ap zemeslodi?

—   Pilnīgi. Un jūs, Fiksa kungs?

—   Es? Nepavisam ne!

—   Jokdaris! — Āķis izsaucās dzirkstošām acīm.

Šis apzīmējums aģentu padarīja domīgu un nemierīgu, lai gan pats nezināja, kāpēc. Vai francūzis uzminējis viņa nodomu? Viņš nesaprata, ko lai domā. Bet kā gan Āķis varētu atklāt viņa detektīva noslēpumu? Tomēr no Aķa vārdiem nepārprotami jaušams, ka tam kāda slepena doma.

Citreiz lāga zēns gāja vēl tālāk, viņš nevarēja savaldīt mēli. Kādā dienā viņš ironiski ieminējās:

—   Vai patiešām Honkongā jūs parnetīsiet mūs vienus?

—   To es nezinu! … — Fikss apmulsis atmurmināja. — Varbūt, ka …

—   Ak Fiksa kungs! — Āķis iesaucās. — Man būtu tik patīkami, ja jūs pavadītu mūs arī vēl tālāk! Kuģu sabiedrības aģents taču nedrīkst palikt pusceļā. Tikai līdz Bombejai jūs gribējāt pavadīt mūs, bet nu pašlaik jau esam Ķīnā. Amerika arī vairs nav tālu. No Amerikas līdz Eiropai ir tikai viens solis!

Fikss palūkojās vērīgāk savā ceļa biedrā, kas rādīja vislaipnāko seju, un tad viņi abi sāka smieties. Āķis bij sevišķi labā noskaņā un apvaicājās Fiksam, vai viņa amats esot arī ienesīgs.

—  Jā un nē, — Fikss atbildēja, pat uzacis nesarauk- dams. — Gadās visādi. Bet jūs jau gan sapratīsiet, ka es nebraucu pats uz sava rēķina.

—  Nu, to es saprotu gluži labi! —Āķis iesaucās, skaļi smiedamies.

Pēc šīs sarunas Fikss iegāja atpakaļ savā kajītē un sāka pārdomāt. Šā vai tā, bet francūzis bij uzzinājis viņa lomu. Vai viņš to pastāstījis arī savam kungam? Vai viņš pats arī zādzībā līdzdalībnieks vai ne? Aģents palaida vairākas grūtas stundas, brīžiem pilnīgi pārliecināts, ka visi viņa plāni izjaukti, brīžiem cerēdams, ka Fogs nekā nenojauš. Beidzot pats vairs nezināja, ko tagad īsti iesākt.

Parnazām viņš apmierinājās un noņēmās nekā neslēpt Āķim. Ja Honkongā neizdotos arestēt Fogu un ja tas taisītos galīgi atstāt angļu teritoriju, viņš Āķim visu vaļsirdīgi izstāstīs. Ja sulainis ir sava kunga līdzdalībnieks, tad viss pagalam, bet, ja ne, pats savu interešu labā tas būs spiests pārnest zagli viņa liktenim. .

Tādas bij šo abu cilvēku attiecības, bet pāri viņiem pacēlās Fileass Fogs ar savu majestātisko vienaldzību. Viņš racionāli realizēja savu braucienu ap zemeslodi, nelikdamies ne zinis par pavadoņiem, kas grupējās ap viņu.

Un tomēr viņa tuvumā, runājot astronomu vārdiem, atradās zvaigzne, kam savā ziņā gan vajadzēja ieviest nemieru šā džentlmeņa sirdī. Taču ne! Misis Audas burvība par lielu izbrīnu Āķim neiedarbojās un neradīja nekādu nemieru un, ja tāds arī būtu, tad to bij grūtāk atklāt nekā tos Urana saviļņojumus, pateicoties kuriem tika atklāts Neptuns.

Jā, Āķis diendienā vairāk brīnījās, jo sevišķi tāpēc, ka jaunās sievietes acīs lasīja dziļu pateicību pret savu kungu! Nudien Fileasa Foga sirds gan bij spējīga uz varoņdarbiem, bet tikai ne uz mīlestību. Viņā nebij nomanāmas arī nekādas raizes, ko šāds ceļojums varētu radīt. Toties Āķis visu laiku jutās satraukts. Kādā dienā, atspiedies uz margām, kas norobežoja ieeju kuģa māsiņu telpa, viņš vēroja vareno mašīnu, kura dažreiz visa nodrebēja, kad, kuģim stipri zvalstoties, virs viļņiem parādijas kuģa skrūve. No vārstuļiem krietnajam puisim par lielām dusmām tad izšāvās tvaiki.

— Sie vārstuļi nav pietiekami labi iekārtoti! — viņš izsaucās. — Mēs jau nemaz nekustamies! Tādi ir šie angļi! Ak, ja tas būtu amerikāņu kuģis, varbūt mēs tad uzlidotu gaisā, bet braukt viņš brauktu strauji!

## Astoņpadsmitā nodaļa Fileass Fogs, Āķis un Fikss noņemas katrs ar savām darīšanām

Brauciena pēdējās dienās laiks kļuva diezgan nelāgs. Pūta ārkārtīgi stiprs vējš. Pagriezies pret ziemeļaustrumiem, viņš spēcīgi zvalstīja kuģi, un pasažieri ar tiesībām izrādīja sašutumu par garajiem viļņiem, no kuriem kļuva nelabi.

Trešā uri ceturtā novembrī sacēlās īsta vētra un sakūla jūru mutuļos. «Ranguna» pusdienu palika dreifā un cīnījās ar viļņiem, skrūve apgriezās tikai desmit reizes minūtē. Visas buras bij ievilktas, un vējš auroja kailajā takelāžā.

Vispār kuģis tikai lēnām tika uz priekšu, Honkongā viņš varēja nobraukt ar divdesmit stundu nokavējumu, bet, ja vētra nemitējās, tad vēl vēlāk.

Fileass Fogs ar parasto vienaldzību noskatījās trakojošā jūrā, kura likās plosāmies tieši kā spītēdama viņam. Viņa vaigs ne uz mirkli nesatumsa un divdesmit stundu nokavējums varēja izjaukt visus viņa plānus, jo viņš tad netiktu uz kuģa, kas noteiktā laikā izbrauc uz Jokohamu. Šis cilvēks bij gluži ka bez nerviem un nepacietības. Laikam arī šāda vētra bij paredzēta viņa plānā. Misis Auda, sarunādamās par šo traucējumu, pārliecinājās, ka viņas ceļa biedrs tikpat mierīgs kā vienmēr.

Turpretim Fiksam šī vētra bij īsti pa prātam. Viņa apmierinājumam nebūtu robežu, ja «Ranguna» būtu spiesta griezties atpakaļ. Viņš apsveiktu katru nokavēšanos, jo sers Fogs tad uz dažām dieņām aizkavētos Honkongā Negaiss un vētra kā saukti nāca viņam palīgā. Viņš mazliet cieta no jūras slimības, bet tam jau nebij nekādas nozīmes. Viļņotā jūra lika ciest viņa miesai, bet toties viņa gars jutās ārkārtīgi apmierināts.

Viegli iedomāties, ar kādu niknumu šo negaidīto vētras traucējumu uzņēma Āķis. Līdz šim viss bij gājis tik labi! Zeme un debesis, šķita, kalpoja viņa kungam. Kuģi un dzelzceļi bij itin kā pielāgoti viņu vajadzībai. Vējš un tvaiks apvienojušies sekmēt viņu ceļojumu. Vai tiešām būtu iestājies neveiksmju posms? Āķis bij pavisam satriekts, it kā derībās zaudējamās divdesmit tūkstoš mārciņas sterliņu būtu maksājamas tieši no viņa kabatas. Negaiss bij galīgi satriecis viņu, vēja brāzmas viņu saniknoja, viņš labprāt būtu izpēris šo nepaklausīgo jūru! Nabaga puisis! Fikss veikli noslēpa savu prieku,, un labi, ka viņš to iespēja, jo citādi viņam varēja klāties pavisam slikti.

Pa visu vētras laiku Āķis palika uz kuģa klāja. Viņš nespēja nokāpt lejā, rāpās mastos un kaut kā gribēja paātrināt kuģa gaitu, ar savu pērtiķa veiklību pārsteigdams kuģa komandu. Simtiem reižu viņš izvaicāja kapteini, kuģa virsniekus un matrožus, kuri nevarēja novaldīt smieklus, redzēdami viņu tik ārkārtīgi nepacietīgu. Āķis visādā ziņā gribēja uzzināt, cik ilgi tad īsti pastāvēs tāda vētra. Viņu vienkārši noraidīja pie barometra, kas nemaz nedofnāja celties. Āķis kratīja barometru, bet ne viņa uztraukums, ne lamas nevarēja iekustināt šo bezatbildīgo instrumentu.

Beidzot vētra sāka norimt. Ceturtajā novembrī jūra kļuva rāmāka. Vējš pagriezās vairāk uz dienvidiem un sekmēja kuģa gaitu.

Āķis atplauka līdzi laikam. Buras atkal bij uzvilktas mastos, «Ranguna» turpināja ceļu apbrīnojami ātrā gaitā.

Bet visu aizkavēto laiku atgūt nebij vairs iespējams. Ar to nu reiz bij jārēķinās, zeme parādījās tikai sestajā novembrī ap pieciem rītā. Pēc Fileasa Foga saraksta kuģim vajadzēja pienākt piektajā. Bet viņš pienāca tikai sestajā. Nokavētas divdesmit četras stundas un līdz ar to arī kuģis uz Jokohamu.

Pulksten sešos «Rangunas» klājā uzkāpa locis, lai ievadītu kuģi Honkongas ostā.

Āķim pa vari gribējās izvaicāt šo vīru un uzzināt, vai Jokohamas kuģis jau aizgājis no Honkongas. Bet viņš nedrīkstēja, līdz pēdējam acumirklim cerēdams, ka tas tomēr vēl būs tepat. Par savām bažām viņš pastāstīja arī Fiksam, bet šis viltīgais lapsa viņu mierināja, teikdams, ka gan jau misters Fogs aizbraukšot ar nākošo kuģi. Āķis par to briesmīgi pārskaitās.

Viņš neuzdrošinājās izvaicāt loci, turpretī Fileass Fogs, savu sarakstu pārlūkojis, vienkārši apvaicājās, vai viņš nezinot, kad aties kuģis no Honkongas uz Jokohamu.

—   Rīt, līdz ar atplūdu sākumu, — locis atbildēja.

—   Ak tā! — misters Fogs atbildēja bez kaut kāda izbrīna.

Āķis, to dzirdēdams, bij ar mieru noskūpstīt loci, turpretī Fikss varētu pārkost tam rīkli.

—   Kā to tvaikoni sauc? — misters Fogs vaicāja.

—   «Karnatiks», — locis atbildēja.

—   Vai viņam jau vakar nebij jāizbrauc?

—   Jā gan, kungs, bet viņam vajadzēja izlabot mašīnas, un tāpēc viņš izbrauks tikai rīt.

—    Pateicos, — misters Fogs noteica un nesteigdamies atgriezās atkal «Rangunas» kajītē.

Āķis bij saķēris loča roku un spēcigi to kratīja, teikdams:

—   Jūs, loci, esat lielisks cilvēks!

Droši vien locis nevarēja uzminēt, kāpēc viņa vienkāršā atbilde izpelnījās tik sirsnīgu pateicību. Atskanēja svilpiens, un viņš, uzkāpis uz tiltiņa, vadīja kuģi cauri džonku, laivu un dažnedažādu ūdens satiksmes līdzekļu jūklim, kuri drūzmējās Honkongas reidā.

Pēc stundas «Ranguna» jau bij piestājusi pie krasta un pasažieri kāpa malā.

Nejaušs sagadījums atkal bij krietni palīdzējis Fileasam Fogam. Ja «Karnatikam» nevajadzējis izlabot mašīnas, viņš būtu aizbraucis piektajā novembrī un uz nākošo kuģi nāktos gaidīt veselas astoņas dienas. Taisnība, Fileass Fogs bij nokavējis divdesmit četras stun- claš, bet visā turpmākā ceļojumā tām nebij nekādas izšķīrējas nozīmes.

Patiešām, tvaikonis, kas uzturēja satiksmi pār Kluso okeānu no Jokohamas līdz Sanfrancisko, atradās ciešos sakaros ar Honkongas kuģi, tāpēc tas nebrauca prom, pirms šis nebij pienācis. Skaidrs, ka arī Jokohamā tam jānokavējas par divdesmit četrām stundām, bet divdesmit divu dienu ilgā braucienā pāri Klusajam okeānam tās viegli varēja atgūt. Trīsdesmit piecas dienas pēc izbraukšanas no Londonas Fileass Fogs tikai par divdesmit četrām stundām bij nokavējis savu sarakstu.

Tātad «Karnatiks» izbrauks rīt pulksten piecos. Fileasam Fogam atlika sešpadsmit stundas laika savu vai, labāk sakot, misis Audas darīšanu kārtošanai. Viņš paņēma jauno sievieti zem rokas, palīdzēja nokāpt no kuģa un pavadīja līdz nestuvēm. Viņš vaicāja nesējiem norādīt labāko viesnīcu, un tie nosauca «Kluba viesnīcu». Āķa pavadīts, palankins devās ceļā un pēc divdesmit minūtēm nonāca pie viesnīcas.

Fileass Fogs iekārtoja jauno sievieti ērtās istabās, parūpējās, lai viņai nekā netrūktu, un tad teica, ka iešot uzmeklēt viņas radiniekus, pie kuriem tā varētu palikt. Āķim viņš pavēlēja palikt turpat viesnīcā pie misis Audas, lai jaunā sieviete nebūtu viena.

Misters Fogs devās tieši uz biržu un sameklēja tur kādu mākleri, kas teicās pazīstam parsu tirgotāju cienījamo Džidži, bet tas zināja arī pateikt, ka parss jau divus gadus vairs nedzīvojot Ķīnā. Iekrājis lielu bagātību, viņš aizbraucis uz Eiropu un laikam apmeties Holande, jo šajā zemē viņam bijuši plaši tirdznieciski sakari.

Pēc tam Fileass Fogs atgriezās «Kluba viesnīcā» un lūdza, lai misis Auda viņu pieņemtu. Bez lieka ievada viņš pastāstīja misis Audai, ka viņas radinieks cienījamais Džidži vairs nedzīvojot Honkongā, bet laikam gan aizbraucis uz Holandi.

Misis Auda sākumā neatbildēja ne vārda. Viņa pārvilka plaukstu pār pieri un brīdi likās pārdomājam. Pēc tam viņa ierunājās maigā balsī:

— Un ko es tagad lai iesāku, mister Fog?

—   Tas ir gluži vienkārši, — džentlmenis viņai atbildēja. — Jums jābrauc uz Eiropu.

—   Es nevaru jūs tā apgrūtināt …

—   Jūs neapgrūtināt ne mani, ne manu ceļojuma programu … Aķi!

—   Ko pavēlat, kungs, — Āķis atsaucās.

—   Ejiet uz «Karnatiku» un pasūtiet mums trīs kajītes.

Visai priecīgs par to, ka laipnā, jaunā dāma arī turpmāk brauks līdzi, Āķis steidzās prom no «Kluba viesnīcas».

## Deviņpadsmitā nodaļa. Āķis pārāk karsti rūpējas par sava kunga interesēm, un kas no tā izriet

Honkongā ir neliela sala, kas pēc karā 1842. gadā saskaņā ar Nankingas līgumu piekrita Anglijai. Pēc dažiem gadiem Lielbritānijas uzņēmīgie kolonizatori šeit bij nodibinājuši ievērojamu pilsētu un ostu, ko nosauca par Viktoriju. Šī sala atrodas Kantonas upes grīvā, un tikai sešdesmit jūdzes to šķir no Portugāles pilsētas Makao, kas atrodas upes otrā krastā. Protams, ka Honkongā tirdznieciskajā cīņā uzvarēja Makao, un tagad lielākā daļa Ķīnas transporta iet caur šo angļu pilsētu. Redzot šīs pilsētas dokus, kuģu būvētavas, uzņēmumus, gotisko katedrāli un valdības pārvaldes māju, bruģētās ielas, liekās, tu it kā atrodies kādā no Kentas vai Serejas grāfistes tirdzniecības pilsētām, kas pāršķēlušas zemeslodi un iznirušas tās otrā pusē, bet nevis Ķīnā.

Rokas bikšu kabatās sabāzis, Āķis gāja uz Viktorijas ostu, noraūdzīdamies palankinos, šajās ar drēbi aizsegtās nestuves, kas vēl joprojām iecienītās debesu impēri jā, tāpat vērodams lielo ķīniešu, japāņu un eiropiešu pūli, kas drūzmējās ielās. Mūsu krietnais puisis it kā soļoja pa Bombeju, Kalkutu vai Singapūru. Tātad angļu pilsētu ķēde stiepās ap visu zemeslodi.

Āķis nonāca Viktorijā pie Kantonas upes grīvas. Tur bij neskaitāmi angļu, franču, amerikāņu un holandiešu preču un kara kuģi, japāņu un ķīniešu džonkas, sarnpa- nas un pat veseli peldoši puķu dārzi. Akls ievēroja, ka te staigā ļoti daudzi veci cilvēki, dzeltenas krāsas drēbēs ģērbušies. Iegājis pie bārddziņa, lai noskūtos pēc ķīniešu modes, viņš no vietējā Figaro, kas runāja diezgan labi angliski, uzzināja, ka visi tie astoņdesmit gadu veci un tāpēc ieguvuši tiesības nēsāt šīs sevišķi cienīgās drēbes. Āķim nezin kāpēc tas likās visai jocīgi.

Bārdu noskuvis, Āķis devās uz «Karnatika» piestātni un tūliņ ieraudzīja Fiksu tur staigājam no vienas puses' uz otru. Viņam par to nebij nekāds brīnums, turpretim policijas inspektors izskatijās stipri norūpējies.

—   Saprotams, — Āķis nodomāja pie sevis, — Reformatoru kluba kungiem ir par ko uztraukties.

Priecīgi smaidīdams, viņš sasveicinājās ar savu ceļa biedru, izlikdamies nemanām tā uzbudinājumu.

Policijas aģentam patiešām bij par ko uztraukties. Apcietināšanas atļauja vēl vienmēr nebij pienākusi! Acīm redzot tā sekoja iepakaļ, dabūt to varētu tikai tādā gadījumā, ja viņi dažas dienas uzkavētos šajā pilsētā. Honkongā bij pēdējā pilsēta angļu teritorijā, sers Fogs Fiksam pavisam izslīdētu no rokām, ja viņam izdodas aizbraukt no šejienes.

—   Tātad jūs, Fiksa kungs, esat nodomājuši ceļot mums līdzi uz Ameriku? — Āķis apvaicājās.

—   Ko gan citu, — Fikss nošņāca caur zobiem.

—   Pareizi! — Āķis atsaucās, skali iesmiedamies. — Es jau labi zināju, ka jūs mūs nepametīsiet! Apgādājiet tikai kajīti.

Abi viņi iegāja kuģniecības birojā un pasūtīja kajītes četriem pasažieriem. Bet ierēdnis paziņoja, ka «Karnatika» remonts nobeigts, un kuģis dosies ceļā jau šovakar astoņos, nevis rīt rītā, kā bij domāts agrāk.

—   Ļoti labi, — Āķis atteica. — Gan iau mans kungs zinās iekārtoties. Man tikai tas viņam jāpaziņo.

Tajā acumirklī Fikss iedomāja, ka jāpastāsta Āķim visa patiesība. Vienīgi tā varbūt vēl iespējams Fileasu Fogu uz dažām dienām aizturēt Honkongā.

Kad viņi bij izgājuši no biroja, Fikss uzaicināja savu ceļa biedru restorānā iebaudīt kādu glāzi. Āķim laika diezgan, viņš bij ar mieru.

Viņi iegriezās kādā patīkamā restorānā turpat ostmalā. Tur bij liela zāle ar platu dīvānu dibenā, kur uz spilveniem atdusējās vairāki apmeklētāji.

Aptuveni trīsdesmit viesu sēdēja ap pītiem niedru galdiņiem. Daži no tiem dzēra augu alu vai porteri, citi džinu vai arī citus stiprākus dzērienus. Lielākā daļa no tiem pīpēja garās, sarkanās māla pīpes, pildītas ar rožu smaržām sajauktu opiju. Šur un tur kāds no pīpētājiem noslīda zem galda, tad apkalpotāji saņēma to aiz galvas un kājām un aiznesa noguldīt uz dīvana pie citiem. Apmēram, divdesmit šādu galīgi noreibušu jau gulēja rindā.

Fikss un Āķis tūliņ noprata, ka iekļuvuši kādā no tām iestādēm, kur ierodas nožēlojami, izdēdējuši stulbi un truli cilvēki, kas no angļu tirgotājiem katru gadu pērk opiju par divi simti sešdesmit miljoniem franku! Riebīgi miljoni, ko tādējādi iegūst no vispostošākā cilvēka dabas netikuma!

Ķīnas valdība ar stingriem likumiem ir mēģinājusi cīnīties pret šo netikumu, taču bez panākumiem. Sākumā opija smēķēšana bij atļauta bagātajām aprindām, bet pamazām šis netikums ieviesās plašās tautas masās, un šo postu vairs nevarēja apturēt. Ķīnā opiju smēķē itin visur, bet jo sevišķi impērijas centrā. Šai nožēlojamai kaislībai ir padoti ka vīrieši, tā sievietes, un, pieraduši pie šās inhalācijas, viņi vairs nevar bez tās iztikt, jo citādi sajūt vēderā briesmīgas sāpes. Kārtīgs pīpmanis dienā izsmēķē astoņas pīpes, bet pēc pieciem gadiem viņš nomirst.

Vienā no šādām smēķētavām, kas ir neskaitāmi daudz arī Flonkongā, bij iekļuvuši Fikss un Āķis, meklēdami atspirdzinājumu.

Āķim naudas nebij, un viņš labprāt pieņēma sava ceļa biedra laipno piesolījumu pacienāt viņu, apsolīdamies atlīdzināt pirmā izdevīgā gadījumā.

Viņi pasūtīja divas pudeles portera, ko franči sevišķi cienī. Fikss jūsmoja mazāk un paslepšus uzmanīgi vēroja Āķi. Abi runāja par šo un to, arī par Fiksa laimīgo iedomu braukt līdzi ar «Karnatiku». Tā kā pudeles drīz bij tukšas un kuģis taisījās doties ceļā agrāk nekā teikts, Āķis piecēlās, lai ietu paziņot to savam kungam.

Fikss viņu aizturēja.

—   Vienu acumirkli, — viņš teica.

—   Ko jūs vēlaties, Fiksa kungs?

—   Man jāparunā ar jums kādā nopietnā lietā.

—   Nopietnā lietā! — Āķis atsaucās, izdzerdams pēdējos glāzē palikušos pāra pilienus. — Par to varēsim parunāt rīt. Šodien man nav laika.

—   Palieciet! — Fikss uzstājās. — Tas skar jūsu kungu.

Pie šiem vārdiem Āķis uzmanīgi paskatījās runātājā.

Tā seja viņam likās gluži neparasta. Viņš apsēdās.

—   Ko jūs gribat man teikt? — viņš jautāja.

Fikss uzlika savu roku biedrā rokai un klusi teica:

—   Jūs laikam uzminējāt, kas es esmu?

—   Nu, kas par jautājumu! — Āķis atbildēja pasmaidīdams.

—   Tad man jums jāpastāsta itin viss .. .

—   Bet es taču pats zinu visu! Nav jau nemaz tik grūti uzminēt. Vienalga, klājiet tikai vaļā. Bet atļaujiet man jau iepriekš pateikt, ka tie kungi gluži par velti uzņemas liekus izdevumus.

—   Par velti? — Fikss atvaicāja. — Jūs par to spriežat visai viegli. Acīm redzami jūs nezināt, par kādu summu ir runa.

—   Bet ja nu es tomēr zinu! — Āķis iesaucās. — Par divdesmit tūkstošiem mārciņu!

—   Par piecdesmit pieciem tūkstošiem!

•— Ko! — Āķis iekliedzās. -— Misters Fogs būtu uzdrošinājies … Piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu! … Nu, vienalga. T<.d vēl jo vairāk iemesla nenokavēt nevienu acumirkli. — Viņš cēlās kājās.

—   Piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu! — Fikss atkārtoja, pasūtījis vēl pudeli degvīna un piespiedis Āķi atkal apsēsties. — Un ja man izdosies, es dabūšu divi tūkstoši mārciņu. Vai gribat pieci simti mārciņu, ja apsolaties man palīdzēt?

—   Jums palīdzēt? — Āķis iekliedzās, plati iepletis acis.

—   Jā, palīdzēt man aizturēt seru Fogu uz dažām dienām Honkongā.

—     Ko jūs runājāt! — Āķis atteica. — Jums nepietiek ar to, ka sekojat manam kungam, izspiegojat viņu — nu jūs gribat vēl aizkavēt viņa ceļojumu. Kaunietfes!

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Fikss vaicāja.

—   Es saku, ka tā Ir tīrā nelietība. Jūs gribat izputināt misteru Fogu. Izvilkt viņam naudu no kabatas!

—   Nu jā, taisni to jau mēs gribam!

—  Neko teikt, goda darbs! — Āķis atsaucās, jau labi iereibis no degvīna, ko dzēra, pats nemaz nemanīdams. — Ir gan džentlmeņi un kolēģi!

Fikss vairs nekā nesaprata.

—   Kolēģi! — Āķis joprojām sirdījās. — Un pie tam vēl Reformatoru kluba locekļi! Zināt, Fiksa kungs, ka mans kungs ir godīgs cilvēks, un, ja viņš noslēdzis derības, tad viņam tiesības tās arī vinnēt!

—   Bet par ko tad jūs mani īsti turat? — Fikss vaicāja, ciešāki ieskatīdamies Āķim acīs.

—   Ak, ko nu vēl vaicājat! Jūs esat Reformatoru kluba aģents, kuram uzdots necienīgā kārtā sekot manam kungam un kontrolēt viņa ceļojumu. Jūsu uzdevumu es jau labi sen esmu uzminējis un tāpēc sargājos Foga kungam ieminēties par to.

—   Viņš vēl nekā nezina? — Fikss žirgti ievaicājās.

—  It nekā, — Āķis atteica, no jauna tukšodams glāzi.

Policijas inspektors parvilka plaukstu pār pieri. Viņš nevarēja attapties, ko tagad teikt. Kas te nu bij darāms? Āķis droši vien bij pārliecināts par to, ko teica, bet tas viņa uzdevumu vēl vairāk sarežģīja. Acīm redzami šis lāga zēns runāja gluži vaļsirdīgi, Foga blēdību līdzzinātājs viņš nebij.

«Labi,» Fikss sevī nodomāja. «Ja viņš nav līdzzinātājs, tad man palīdzēs.» Pēc īsas pārdomas viņš beidzot izšķīrās. Vilcināties vairs nebij laika. Par katru cenu Fogs jāaiztur Honkongā.

—  Klausieties! — Fikss strupi teica. Uzklausiet mani labi. Es neesmu tas, par ko jūs mani turat, tas ir, es neesmu Reformatoru kluba aģents … '

—   Ahal — Āķis atsaucās pasmīnēdams.

—   Es esmu policijas inspektors, man ir rīkojums no galvaspilsētas administrācijas . ..

—   Jūs un policijas inspektors! ..,

—   Jā gan, es to varu pieradīt, — Fikss atbildēja. — Te ir mana apliecība. >. •

Un, izvilcis no portfeļa, aģents parādīja savam biedram centrālās policijas direktora parakstītu papīru. Pavisam apstulbis Āķis skatījās Fiksā, nespēdams ne vārda dabūt pār lūpām.

—   Sera Foga derības ir tikai aizsargs, — Fikss turpināja, — lai maldinātu jūs un savus Reformatoru kluba kolēģus.

—   Bet kādēļ? … — Āķis iesaucās.

—   Dzirdiet. Pagājušā divdesmit astotajā septembrī Anglijas bankā kāds novērots subjekts ir nozadzis piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu sterliņu. Viņa iezīmes vilcienu pēc vilciena sakrīt ar seru Fogu.

—   Bet klausieties! — Āķis iekliedzās, cirzdams savu smago dūri uz galda. — Mans kungs ir godigākais cilvēks pasaulē!

—   Kā jūs to varat zināt? — Fikss atteica. — Jūs taču viņu nemaz nepazīstat! Jūs iestājāties viņa dienestā pašā aizceļošanas dienā, viņš aizbrauca ar izdomātu iemeslu, steigā, bez ceļa somām, paņēmis līdzi lielu summu naudas banknotēs. Un jūs vēl iedrošināties apgalvot, ka tas ir godīgs cilvēks!

—   Jā! jā! — nabaga zēns atbildēja mehāniski.

—   Vai gribat, lai jūs apcietinu kā viņa līdzzinātāju?

Āķis saķēra galvu ar abām rokām. Viņu vairs nevarēja pazīt. Policijas inspektorā viņš neuzdrošinājās paskatīties. Fileass Fogs, misis Audas glābējs, augstsirdīgais uri drošais cilvēks — zaglis! Āķis mēģināja atkratīties no aizdomām, kuras modās viņā. Viņš negribēja ticēt, ka viņa kungs ir vainīgs.

—   Un ko jūs galu galā gribat no manis? — saņēmis visus spēkus, viņš beigās iejautājās,

—   Redziet, — Fikss atbildēja, — es esmu sekojis seram Fogam līdz pat šejienei, bet vēl neesmu saņēmis no Londonas pieprasīto apcietināšanas atļauju. Jums jāpalīdz man aizturēt viņu Honkongā …

—   Es! Es lai jums …

—   Un es jums došu pusi no tās summas, ko izsolījusi Anglijas banka.

—   Nekad! — Āķis iesaucās, mēģinādams piecelties un atkal atkrita sēdus, juzdams, ka viņam reizē zūd saprāts un spēki.

—   Fiksa kungs, — viņš šļupstēja. — Ja ari tas būtu taisnība, ko jūs stāstījāt… ja arī mans kungs būtu zaglis, kam es neticu un kas jums gūstāms … es esmu, biju … es esmu viņa dienestā … viņš pret mani bijis tik labs… Viņu nodot… nekad… ne par ko pasaulē…

—   Tātad jūs atsakāties?

—   Es atsakos.

—  Tad pieņemsim, ka es jums nekā neesmu sacījis, un iedzersim.

—  Jā, iedzersim!

Āķis manīja, ka noreibst arvien vairāk un vairāk. Fikss, saprazdams, ka Āķis jāaizkavē doties pie sava kunga, lūkoja to piedzirdīt pavisam. Uz galda bij vairākas opija pīpes. Vienu no tām Fikss iesprauda Āķim rokā, tas pīpi paņēma, iekāra zobos, aizdedzināja, ievilka pāra dūmu un, no narkotiskā dūma galīgi apreibināts, iekrita nemaņā.

—   Beidzot tomēr! — Fikss noteica, redzēdams Āķi nekustīgi guļam. — Seram Fogam nav paziņots, ka kuģis noiet ātrāk, un, ja viņš arī aizbrauc, tad tomēr bez šī sasodītā francūža!

Pēc tam viņš samaksāja rēķinu un gāja ārā.

## Divdesmitā nodaļa Fikss sastopas tieši ar Fileasu Fogu

Kamēr norisinājās šis atgadījums, kas varēja smagi satricināt viņa nākotni, Fileass l ogs ar misis Audu pastaigājās pa angļu pilsētu. Pēc tam, kad misis Auda bij pieņēmusi viņa priekšlikumu braukt uz Eiropu, viņš sāka pārdomāt sīki visu, kas nepieciešams tik tālam ceļojumam. Viņš, būdams anglis, tikai ar somu rokā varēja ceļot ap zemeslodi, tomēr sievietei tik garš ceļojums šādos apstākļos nav iespējams. Tāpēc nepieciešams iepirkt drēbes un visu pārējo ceļā vajadzīgo. Misters Fogs šo uzdevumu ņēmās izpildīt ar parasto vienaldzību un uz jaunās atraitnes atvainošanos un protestiem atbildēja mierīgi:

—   Tas ir mana paša ceļojuma interesēs, tas ietilpst manā programā.

Iepirkumus pabeiguši, misters Fogs un jaunā sieviete atgriezās viesnīcā, kur paēda pusdienu pie bagāti klāta gaida. Pēc tam misis Auda, juzdamās mazliet nogurusi, pēc angļu modes paspieda roku savam nesatraucamam glābējam un uzkāpa savā istabā.

Cienījamais džentlmenis turpretī visu vakaru nodevās laikraksta «Times» un žurnāla «IHustrated London Ncws» lasīšanai.

Ja viņš bijis cilvēks, kas vispār par kaut ko brīnītos, viņam liktos savādi, ka sulainis ap guiētejamo laiku vēl nav pārradies mājās. Bet zinādams, ka kuģis no Honkongas aizbrauks tikai rītrītā_, viņš par to nemaz neuztraucās. Taču arī otrā rītā Āķis neieradās uz mistera Foga zvanu.

Neviens nevarēs pateikt, ko domāja šis cienījamais džentlmenis, dabūjis zināt, ka viņa sulainis nemaz nav pārnācis viesnīcā. Misters Fogs tikai vienkārši paņēma savu ceļa somu, lika brīdināt misis Audu un aizsūtīja pēc palankina.

Pulkstenis bij astoņi, jūrā paisums augstākā pakāpē, «Karnatikām» jāpasteidzas, jo pēc pusstundas sākās atplūdi.

Pēc pusstundas, ostmalā nobraucis, Fileass Fogs dabūja zināt, ka «Karnatiks» aizbraucis jau vakarvakarā.

Misters Fogs bij cerējis atrast kuģi un savu sulaini — nu tiklab viens kā otrs bij projām. Bet. ne mazākā vilšanās nebij redzama viņa sejā, un, kad misis Auda izmisusi paskatījās viņā, viņš vienkārši noteica:

—   Tas tikai neparedzēts gadījums, vairāk nekas.

Tajā acumirklī kāds cilvēks, visu laiku viņu cieši novērojis, pienāca klāt. Tas bij inspektors Fikss. Viņš sveicināja un teica:

—   Vai jūs, tāpat kā es, vakar neatbraucāt ar «Rangunu»?

—   Jā gan, cienījamais kungs, — misters Fogs vēsi atbildēja, — bet man nav tas gods ..,

—  Atvainojiet, bet es domāju, ka satikšu jūsu sulaini.

—  Vai jūs nezināt, kur viņš tagad atrodas? — jaunā sieviete.žirgti apvaicājās.

—   Kā? — Fikss izsaucās, izlikdamies pārsteigts. — Vai tad viņš nav kopā ar jums?

—   Nē, — misis Auda atbildēja. — No vakarvakara viņš nav rādījies. Vai viņš varētu būt aizbraucis ar «Karnatiku»?

—   Bez jums, kundze? … — aģents atsaucās. — Bet atvainojiet manu jautājumu: jūs laikam gan gribējāt braukt ar to kuģi?

—  Jā, cienījamais kungs.

—   Arī es, cienījamā kundze, un tāpēc esmu pavisam izmisis. «Kārnatiks» nobeidzis savu remontu un aizbraucis divpadsmit stundas agrāk, nevienam nekā neziņojis.- Un tagad jāgaida astoņas dienas uz nākošo tvaikoni.

Pieminot Šīs astoņas dienas, Fiksam sirds iepukstē- jās no prieka. Astoņas dienas! Veselas astoņas dienas Fogs tiks aizturēts Honkongā. Pa to laiku apcietināšanas atļauja droši vien pienāks. Beidzot likuma sargam uzsmaidījusi laime.

Viegli iedomāties, ka Filcasa Foga vārdi trāpīja detektīvu gluži kā vāles sitiens.

—  Bet man šķiet, Honkongas ostā bez «Karnatika» atradīsies arī vēl citi kuģi.

Misters Fogs pasniedza roku misis Audai un aizgāja ar to meklēt ostā citu kuģi, kas taisītos ceļā.

Gluži apstulbis Fikss tiem sekoja. Varētu domāt, it kā kāds neredzams pavediens viņu velk Fileasam Fogam līdzi.

Tomēr likās, ka laime nu pametusi lo, kuram līdz šim bijusi tik uzticīga. Trīs stundas Fileass Fogs izstaigāja visu ostu krustām šķērsām, gatavs noīrēt kaut veselu kuģi, kas būtu ar mieru novest viņu uz Jokoharnu. Bet visi kuģi patlaban vai nu ieņēma, vai izlika kravu, tātad uz ātru roku nebij lietojami. Fikss atkal jau sāka cerēt.

Taču misters Fogs nenokāra galvu, bet turpināja

savus meklējumus, kamēr pie viņa pienāca kāds jūrnieks.

—    Cienījamais kungs laikam meklē kādu kuģi? — viņš teica, cepuri paceldams.

—   Vai jums ir kuģis, kas būtu gatavs tūliņ braukt? — Fileass Fogs vaicāja.

—   Jā gan, cienījamais. Neliels loču kuģis Nr. 43, pats lielākais visā flotilē.

—   Un viņš iet ātri?

—       Astoņas vai deviņas jūdzes stundā. Vai vēlaties pskatīt?

— Jā.

—   Cienījamais kungs bus apmierināts. Vai tas būs izpriecas brauciens pa jūru?

—   Nē. Ceļojums.

—   Ceļojums?

—   Vai jūs uzņematies aizvest mani uz Jokohamu?

Jūrnieks palika vaļēju muti un ieplestām acīm.

—   Cienījamais kungs laikam joko? — viņš teica.

—   Nebūt ne. Es esmu nokavējis «Karnatiku», bet ne vēlāk kā četrpadsmitajā man jābūt Jokohamā, lai nokļūtu uz kuģi, kas iet uz Sanfrancisko.

—    Ļoti nožēloju, — locis atbildēja, — bet tas nav iespējams.

—    Es jums maksāšu simts mārciņu sterliņu dienā un vēl divi simti mārciņu prēmiju, ja nokļūstu laikā.

—   Jūs runājat nopietni? — locis jautāja.

—   Pavisam nopietni, — misters Fogs atbildēja.

Locis bij pagājis gabaliņu tālāk. Viņš lūkojās jūrā,

acīm redzami cīnīdamies ar vēlēšanos nopelnīt tādu milzīgu summu un bailēm no tik tāla brauciena. Fikss jutās ārkārtīgi uztraukts.

Pa to laiku misters Fogs bij pievērsies misis Audai.

—   Vai jūs nebaidāties, kundze? — viņš vaicāja.

—   Ar jums, Foga kungs, ne, — jaunā sieviete atbildēja.

Locis atkal pienāca klāt, grozīdams rokās cepuri.

—   Nu? — Fileass Fogs vaicāja.

—   Nē, kungs, — locis atbildēja, — es nevaru riskēt ne ar savu, ne savu ļaužu, ne jūsu pašu dzīvību tikko divdesmit tonnu tilpuma kuģītī un vēl šajā gada laikā.

Bez tam mēs arī tik un tā nenokļūsim laikā, jo no Honkongas līdz Jokohamai ir tūkstoš seši simti piecdesmit jūdžu.

—  Tikai tūkstoš seši simti, — . misters Fogs pārlaboja.

—   Tur nav nekādas starpības.

Fikss atvieglots uzelpoja.

—   Bet, — locis vēl piebilda, — varbūt ir iespējams iekārtot citādi.

Fiksam aizrāvās elpa.

—   Kā? — Fileass Fogs vaicāja.

—   Ja mēs braucam uz Nagasaki Japānas dienvidgalā, tūkstoš simts jūdžu no šejienes, vai arī uz Šan- haju, astoņi simti jūdžu no Honkongas. Sajā pēdējā braucienā nav jāattālinās no Ķīnas krasta, un bez tam jūras straumes te plūst taisni uz ziemeļiem.

—   Loci, — Fileass Fogs atbildēja, — mans Amerikas tvaikonis gaida Jokohamā, nevis Nagasaki vai Šanhajā.

—  Nemaz- ar ne! — locis atsaucās, — Sanfrancisko tvaikonis tikai piestāj Jokohamā un Nagasaki, bet noiet no Šanhajas.

—   Vai jūs to droši zināt?

—   Pilnīgi droši.

—   Un kad viņš noiet no Šanhajas?

—  Vienpadsmitajā novembrī pulksten septiņos vakarā. Mūsu rīcībā tātad ir četras dienas. Četras dienas nozīmē deviņdesmit sešas stundas. Ja laiks izdevīgs, jūra rāma un vējš no dienvidaustrumiem, nobraucot caurmērā astoņas jūdzes stundā, pēc četrām dienām jeb deviņdesmit sešām stundām mēs varam nokļūt Šanhajā.

—   Un jūs varētu braukt?

—   Pēc stundas — tikai jāiepērk pārtika un jāsarīko

kuģis.

—   Pieņemts… Vai jūs esat kuģa īpašnieks?

—   Jā, Džons Bensbi, «Tankaderas» īpašnieks.

—   Vai vēlaties rokasnaudu?

—  Ja cienījamam kungam nav par apgrūtinājumu.

—  Te jums pagaidām būs divi simti mārciņu … Cienījamais kungs, — Fileass Fogs griezās pie Fiksa, —- ja jūs vēlaties izlietot gadījumu …

—  Cienījamais, — Fikss noteikti atsaucās, — es tikko gribēju lūgt jums atļauju.

—   Labi. Pēc pusstundas mēs būsim uz kuģa.

—   Bet tas nabaga puisis… — ieminējās misis Auda, stipri noraizējusies par Āķa likteni.

—  Es darīšu viņa labā, ko spēšu, — Fileass Fogs atbildēja.

Un, kamēr Fikss, nervozs, uztraukts un pārskaities gāja uzmeklēt loča kuģi, misters Fogs un misis Auda devās tieši uz Flonkongas policijas biroju. Tur Fileass Fogs norādīja uz visām Āķa pazīmēm un iemaksāja pienācīgo summu viņa uzmeklēšanai. Arī pie franču konsula viņi iegriezās vizēt pasi, pēc tam palankins piestāja pie viesnīcas paņemt bagāžu un tad devās tieši ūz piestātni.

Pulkstenis nosita trīs. Jūrnieki bij savās vietās, pārtika iekrauta, loču kuģis Nr. 43 gatavs doties ceļā.

«Tankadera» bij skaists neliels šoneris ar šauru priekš- un platāku pakaļgalu, divdesmit tonnu tilpuma ar ļoti vieglu virsdaļu un slaidām apakšējām līnijām. Šonerim bij liela līdzība ar jahtu. Viņa niķelētie metala apkalumi spīdēja, dzelzs daļas bij niķelētas, klājs balts kā ziloņkauls. Viss norādīja, ka Džons Bensbi šoneri turēja lieliskā kārtībā. Abi masti bij noliekti mazliet atpakaļ. Tas bij apgādāts ar klīveru, foku, grotu un marselēm; labam ceļa vējam pūšot, varēja uzvilkt pa- pildburas. Šoneris varēja braukt ļoti ātri un sacensībās bij jau ieguvis vairākas godalgas.

Viņa komanda sastāvēja no kapteiņa Džona Bensbi un četriem matrožiem. Tie bij norūdīti jūrnieki, raduši visādos laikos braukt un uzmeklēt kuģus, visi viņi sīki pazina jūru. Džons Bensbi, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, spēcīga auguma, brūni nodegušu, enerģisku seju, žirgtām acīm un pašapzinīgu gaitu, jau pašam bailīgākajam iedvesa uzticību.

Fileass Fogs ar misis Andu uzkāpa uz kuģa. Fikss jau bij tur priekšā. Pa pakaļējo lūku viņi rrokāpa mazā četrstūrainā kajītē ar dīvānu visapkārt sienai un galdu vidū, virs kuras karājās griestu lampa. Kajīte bij maza, bet tīra.

—    Es nožēloju, ka nevaru jums piesolīt nekā labāka, — misters Fogs teica Fiksam, kas, ne vārda neatbildējis, palocījās.

Policijas inspektoram bij neveikli tā izmantot sera Foga laipnību.

«Bez vārda runas,» viņš nodomāja, «tas ir visai laipns blēdis — bet blēdis tomēr.»

Trijos un desmit minūtēs kuģis uzvilka buras. Anglijas karogs plīvoja masta galā. Pasažieri bij sasēdušies uz klāja. Misters Fogs un misis Auda vēlreiz pārlaida acis krastmalai, vai neieraudzīs nākam Aķi.

Fikss pārdzīvoja uztraukuma pilnu brīdi, jo sasodītais francūzis varēja kuru katru acumirkli ierasties un atklāt visu, ko zināja, kas viņam nebūtu vis diez cik izdevīgi. Bet Āķis nenāca, droši vien viņš vēl vienmēr nebij atjēdzies no narkotiskās vielas reibuma.

Beidzot «Tankadera» izkļuva atklātā jūrā, vējš piepūta visas buras., un šoneris, viļņos šūpodamies, strauji devās uz priekšu.

## Divdesmit pirmā nodaļa. «Tankaderas» īpašnieks riskē pazaudēt divi simti mārciņu lielo prēmiju

Tas bij pārdrošs brauciens astoņi simti jūdžu tālajā ceļā ar divdesmit tonnu tilpuma lielu kuģi un šajā gada laikā. Dienvidķīnas jūrā allaž plosās šausmīgas vētras, it sevišķi ap dienas un nakts viengaruma laiku, un tagad bij vēl tikai novembra sākums.

Protams, jahtas īpašniekam būtu izdevīgāk savus pasažierus vest tieši uz Jokohamu, tāpēc ka maksu viņš saņēma par dienam. Bel brauciens šādos apstākļos būtu neprātīgs, un mēģinājums nokļūt līdz Šanhajai arī bij gauži riskants. Tomēr Džons Bensbi varbūt ne bez iemesla paļāvās uz savu «Tankaderu», kurš kā kaija lidoja pāri viļņiem.

Šīs dienas pēdējās stundas «Tankadera» brauca gar līkumotiem Honkongas krastiem un, izmantojot labos vēja apstākļus, strauji turpināja ceļu.

— Es domāju, loci, — Fileass Fogs teica, — kad kuģis patlaban izgāja atklātā jūrā, — man nebūs jums vēl jāsaka, lai braucat cik ātri vien iespējams.

—  Jūs, cienījamais, varat paļauties uz mani, — Džons Bensbi atbildēja, — esam uzvilkusi visas vajadzīgās buras. Marseles nekā liela nedos un tikai traucēs kuģa gaitu.

—  Tā ir jūsu darīšana, loci, ne mana. Es paļaujos uz jums.

Taisni izslējies, kājas pa jūrnieku parašai iepletis, Fileass Fogs mierīgi vēroja bangojošo jūru. Jaunā sieviete, kuģa pakaļgalā apsēdusies, ar bailēm raudzījās krēslā satumsušajā drūmā okeānā, pa kuru viņa brauca vieglā kuģītī. Pār galvu plīvoja baltās buras, kas viņu kā ar lieliem spārniem nesa nepārredzamā klajumā. Spēcīga vēja trenkts, šoneris likās lidojam pa gaisu..

Uznāca nakts. Mēness bij vēl tikai pirmajā ceturksnī, viņa vājā gaisma drīz apdzisa aiz melnā aizklāja apvārsnī. Skrejoši mākoņi no austrumiem jau bija pārseguši vienu debesu daļu.

Locis pavēlēja aizdegt signālugunis, tā bij nepieciešama uzmanība šajā jūrā, kur bij ļoti dzīva satiksme, allaž notika kuģu sadursmes. Tik ātrā skrējienā šoneri pats vieglākais trieciens salauztu gabalos.

Fikss, stāvēdams kuģa priekšgalā, nodevās pārdomām. Zinādams, ka Fogs nemīl pļāpāt, viņš labāk turējās nomaļus. Turklāt viņam bij nepatīkami sarunāties ar cilvēku, kura laipnību viņš izmantoja. Viņš pārdomāja arī savus nākotnes plānus. Likās skaidrs, ka sers Fogs nepaliks Jokohamā, bet tūliņ ar kuģi dosies uz Sanfrancisko, lai nokļūtu Amerikā, kuras lielajos plašumos vieglāk noslēpties un palikt nesodītam. Fileasa Foga aprēķins viņam šķita vienkāršs un viegli saprotams.

Šis Fogs nebrauca vis tieši no Anglijas uz Ameriku, kā to darītu parasts blēdis, bet taisīja lielu līkumu un šķērsoja trīs ceturtdaļas zemeslodes, lai beidzot drošāk nokļūtu Amerikā, kur tad, sajaucis policijai pēdas, pavisam mierīgi varētu tērēt bankai nozagto miljonu. Bet ko iesāks Fikss, nonācis Amerikā? Vai viņš pametīs šo cilvēku? Nē, tūkstoš reiz nē! Kamēr viņš nebūs saņēmis apcietināšanas atļauju, viņš šo cilvēku neatstās! Tas ir viņa pienākumsL un viņš to paveiks. Katrā gadījumā viņam laimējies: Āķis vairs nebij pie sava kunga, un pēc tam, kad Fikss viņam tā bij uzticējies, ir svarīgi, lai sulainis kungu vairs nekad nesatiktu.

Arī Fileass Fogs domāja par savu sulaini, kas tik dīvainā veidā bij pazudis. Visu apsvēris, viņš secināja, ka x^ķis, iespējams, pašā pēdējā brīdī nokļuvis uz «Kar- natiku». Tādas bij arī misis Audas domas, kas dziļi nožēloja šo godīgo cilvēku, kurš viņas labā bij darījis tik daudz. Tātad iespējams, ka viņu atradīs Jokohamā, un, ja «Karnatiks» viņu būs tur aizvedis, tad sulaini viegli varēs atrast.

Ap pulksten desmitiem vējš pieņēmās. Varbūt būtu bijis prātīgi samazināt buras, bet locis, rūpīgi pavērojis debesis, nolēma braukt ar pilnām burām. Starp citu «Tankadera», kurai bij krietna iegrime, turējās apbrīnojami stingri, un vajadzības gadījumā buras ātri varēja nolaist.

Pusnaktī Fileass Fogs un misis Auda nokāpa kajītē. Fikss bij jau tur priekšā un gulēja izstiepies uz vienas lāviņas. Locis ar saviem matrožiem visu nakti palika uz klāja.

Otrā rītā, astotajā novembrī, saulei lecot, šoneris bij nobraucis jau vairāk nekā simts jūdzes. Mērīklis, ko bieži meta jūrā, rādīja caurmēra ātrumu starp astoņām un deviņām jūdzēm stundā. Visas buras lika uzvilktas, un «Tankadora» brauca ar vislielāko ātrumu. Ja vējš joprojām palika tāds pats, «Tankaderai» bij drošas izredzes noteiktā laikā nokļūt pie mērķa.

Visu dienu «Tānkadera» neattālinājās no krasta, kur jūras straume sekmēja braucienu. Kad vējš izkliedēja mākoņus, krasts bij redzams kreisajā pusē, kādas piecas jūdzes atstatu. Vējš pūta no zemes un nebij pārāk stiprs, kas sevišķi labi mazākiem kuģiem, jo spēcīgi viļņi palaikam traucē viņu gaitu vai lo «nonāvē», kā mēdz sacīt jūrnieki.

Ap pusdienas laiku vējš drusku aprima un pagriezās no dienvidaustrumiem. Locis lika uzvilkt marseles, bet pēc divām stundām nācās tās atkal satīt, jo vējš pieņēmās no jauna.

Misters Fogs un jaunā sieviete laimīgā kārtā necieta no jūras slimības un tāpēc ar lielu patiku iebaudīja kuģa konservus un biskvītus. Arī Fiksu uzaicināja ēst, un viņš paklausīja, zinādams, ka vēderam, tāpat kā kuģim, nepieciešams balasts, taču viņš sajutās neveikli. Nepatīkami braukt ar šā cilvēka līdzekļiem un mieloties pie viņa galda. Viņš ēda gan maz, bet tomēr ēda.

Ieturējis brokastis, viņš gribēja izrunāties ar seru Fogu un tāpēc iesāka:

—   Cienījamais kungs .. .

Sis apzīmējums negribēja nākt viņam pār lūpām, un viņam bij jāsavaldās, lai negrābtu šo «kungu» aiz apkakles.

—   Kungs, man jums ļoti jāpateicas, ka paņēmāt mani līdzi uz sava kuģa. Bet, lai nu gan mani līdzekļi man neatļauj tik plaši rīkoties kā jums, es tomēr gribu maksāt savu daļu .. .

—   Nerunāsim par to, — misters Fogs atbildēja.

—   Bet es gribētu …

— Nē, cienījamais, — Fogs atteica tādā tonī, kas nepielaida pretrunas. — Tas iederas manā vispārējā aprēķinā.

Fikss palocījās, aiz dusmām tikko atvilkdams elpu, aizgāja atkal kuģa priekšgalā un visu dienu vairs neteica ne vārda.

Kuģis brauca ātri, Džonam Bensbi bij labas izredzes. Vairāk reižu viņš apgalvoja misteram Fogam, ka laikā nobraukšot Šanhajā. Misters Fogs atbildēja vienkārši, ka viņš ar to rēķinājies. Mazā šonera komanda centās pēc labākās iespējas. Apsolītā prēmija visus kārdināja. Tāpēc nevienas tauvas, kas nebūtu krietni savilkta! Nevienas pavirši uzvilktas buras! Neviena nepareiza pagrieziena, kur varētu vainot stūrmani! Šķita, it kā šoneris piedalītos karaliskajā jahtkluba regati.

Vakarā locis pēc mērīk]a pārliecinājās, ka no Honkongas nobraukts jau divi simti divdesmit jūdžu, Fileass Fogs varēja cerēt, ka, Jokohamā nobraukušam, viņam nebūs nekāds nokavējums jāatzīmē savā ceļojuma prog- ramā. Tātad arī pirmais negadījums pēc izbraukšanas no Londonas laikam neizjauks viņa plānu.

Naktī, vairāk uz rīta pusi, «Tankadera» ātri iebrauca Fo-Kjena jūras šaurumā, kas lielo Formozas salu atdala no Ķīnas krasta, un pārkļuva pāri Vēža tropikam. Jūras šaurums bij ārkārtīgi bangains, pretišķām straumēm saduroties, ūdens tur griezās vālu mutuļiem. Šonera gaita kļuva lēnāka, strupie viļņi to stipri traucēja. Uz klāja grūti nācās nostāvēt kājās.

Gaismai austot, vējš pieņēmās vēl stiprāks. Pēc mākoņiem bij sazīmējama viesuļa brāzmas tuvošanās. Arī barometrs vēstīja atmosfēras maiņu, viņa dienas gaita bij nekārtīga, un dzīvsudrabs niķīgi šaudījās. Dienvid- . austrumos jūrā jau slējās augsti viļņu vāli. Vakarvakarā rieta saule bij iebridusi sarkanā dūmakā, bet okeāns mirgoja fosforiskā spīdumā.

Locis ilgi vēroja draudošās debesis un caur zobiem ņurdēja kaut ko nesaprotamu. Un tad, piegājis tuvāk savam pasažierim, viņš teica:

— Vai jums, cienījamais, var teikt visu?

—  Visu, — Fileass Fogs atbildēja.

—   Mums tuvojas viesulis.

—   Vai viņš nāk no ziemeļiem vai dienvidiem? — Fileass Fogs tikai apvaicājās.

—   No dienvidiem. Vai jūs redzat? Tas ir taifūns.

—   Nu, ja viņš nāk no dienvidiem, tad mums taisni pa ceļam, — misters Fogs atbildēja.

—   Ja jūs uz to skatāties tā, — locis atbildēja, — tad man nav vairāk ko teikt.

Džona Bensbi pareģojums piepildījās. Agrīnākā gada laikā taifūns, pēc kāda slavena meteorologa izteiciena, aiztrauktos garām kā mirdzoša elektrizēta liesmu kaskāde, bet tik vēlā laikā bij jābīstas, ka sāksies spēcīga vētra.

Locis jau laikus lika satīt buras un rājas nolaist uz klāja. Tāpat nolaida steņģes. Tika darīts viss iespējamais. Visas lūkas rūpīgi noslēdza, lai ne lāse ūdens neiespiestos iekštelpā. Tikai viena trijstūraina, bieza audekla bura palika.uzvilkla, lai vēja trenkto šoneri varētu noturēt vajadzīgā virzienā. Tad viņi gaidīja viesuli.

Džons Bensbi gribēja pierunāt savus pasažierus nokāpt kajītē. Bet šaurā, nejauki šūpotā telpā bez svaiga gaisa viņi nejustos vis diez cik labi. Tāpēc ne misters Fogs, ne misis Auda, ne Fikss neatstāja kuģa klāju.

Ap pulksten astoņiem lietus gāze un ūdens vāli sāka

apšļākt klāju. Vētra, kuras spēku grūti iedomāties, nesa «Tankaderu» kā spalviņu pa viļņiem. Vētras ātrumu varētu varbūt salīdzināt ar četrkārt pavairotu lokomotīves skrējiena ātrumu.

Visu dienu šoneris, milzīgu viļņu nests, traucās pret ziemeļiem, saglabādams par laimi tādu pat ātrumu kā viļņi. Divdesmit reižu milzīgs ūdens kalns, veldamies iepakaļ, draudēja viņu aprakt, bet locis ar veiklu pagriezienu izvairījās no katastrofas. Reizēm ūdens pasažierus apšļāca no galvas līdz kājām, taču viņi to izturēja pacietīgi. Fikss, protams, ņurdēja, bet misis Auda, acis nenovērsdama no sava apbrīnojami aukstasinīgā ceļa biedra, cienīgi turējās viņam blakus, nepievērsdama uzmanību vētrai. Fileass Fogs domāja tikai par to, ka taifūns visai sekmē viņa ceļojumu.

Līdz šim «Tankadera» visu laiku bij devusies uz ziemeļiem, bet pret vakaru, kā jau paredzams, vējš sāka pūst par trim ceturtdaļām no ziemeļrietumiem. Viļņi brāzās šonerim virsū no sāniem un mētāja to šausmīgi. Bangas triecās pret to ar tādu sparu, ka vieglais kuģis tiktu sadragāts drupās, ja visas tā daļas nebūtu sevišķi cieši sasaistītas.

Naktij uznākot, vētra vēl pieņēmās. Vērodams tumsu un vētras pieaugumu, Džons Bensbi sāka uztraukties. Viņš apspriedās ar saviem matrožiem, vai labāk nebūtu griezt kuģi uz krastmalu.

Pēc tam viņš pienāca pie Fileasa Foga.

—   Cienījamais, man šķiet, ka labāk būs, ja lūkojam patverties kadā krastmalas ostā.

—   Ari man tā liekas, — Fileass Fogs atbildēja.

—   Ak tāl — locis iesaucās. — Bet kadā?

—   Es zinu tikai vienu ostu, — Fileass Fogs mierīgi atbildēja.

—   Un tā būtu? ., -

—   Sanhaja.

Sājā atbildē bij tik daudz neatlaidības un stūrgalvības, ka locis pirmajā acumirklī neattapās, ko atbildēt. Bet atguvies viņš atsaucās:

—   Pareizi! Jums taisnība! Tikai Sanhaja!

Un «Tankadera» turpināja cehi tieši pret ziemeļiem.

Tā bij šausmīga nakts! Taisni brīnums, ka mazais kuģis netika sadragāts. Divas reizes viņš pilnīgi nogrima ūdenī, un viss no klāja tiktu aizskalots prom, ja nebijis labi piesaistīts. Misis Auda jutās kā salauzta, bet nežēlojās. Bieži vien misteram Fogam bij jāsteidzas palīdzēt viņai atturēties preti straujai viļņu brāzmai.

Atausa rīts. Vētra plosījās joprojām. Tomēr vējš pagriezās pret dienvidaustrumiem, un tas bij viņiem vairāk pa ceļam. «Tankadera» atkal straujā gaitā pa sabangoto jūru šāvās uz priekšu. Ceļā gadījās milzigas bangas, un, tikai pateicoties solīdajai būvei, šoneris izturēja.

Laiku pa laikam pašķīrās miklais aizkars un parādījās krasts, bet jūrā neredzēja neviena cita kuģa. «Tankadera» vienīgā brauca savu ceļu.

Ap pusdienas laiku viesulis sāka it kā aprimt, bet pret vakaru apstājās nepārprotami. Vētra aprima tikpat strauji kā sākās. Nomocītie pasažieri nu varēja mazliet iekost.

Nakts bij samērā rāma. Kapteinis lika uzvilkt buras. Kuģis vēl vienmēr skrēja ātri. Otrā rītā, vienpadsmitajā novembrī, gaismai austot, Džons Bensbi, novērojis krastu, varēja konstatēt, ka viņi atrodas simts jūdžu attālu no Šanhajas.

Vēl simts jūdžu, un viņiem tikai viena diena laika! Šovakar pat misteram Fogam jānokļūst Šanhajā, ja negribēja nokavēt kuģi uz Jokoharnu. Ja neuznākusi vētra, kuras dēļ viņi zaudēja vairākas stundas, tad tagad būtu tikai jūdzes trīsdesmit no ostas.

Vējš jūtami norima un par laimi arī jūra līdz ar viņu. Mastos uzvilka visas buras. Marseles, klīvers un kontrfoks — viss dzina šoneri uz priekšu, kamēr priekš- vadnis kūla ūdeni.

Pusdienā «Tankadera» bij vairs tikai četrdesmit jūdzes no Šanhajas. Bet sešās stundās jāaizsniedz osta, lai nokļūtu uz Jokohamas kuģi!

Šonera komanda bij stipri uztraukta, katrā ziņā viņa gribēja noteiktā laikā tikt Šanhajā. Atskaitot Fileasu Fogu, visiem sirdis aiz nepacietības pukstēja strauji. Mazajam šonerim stundā jānobrauc vismaz deviņas jūdzes, bet vējš norima arvien vairāk! Brīžiem gan uzpūta spēcīgāk, taču kaut kur no sāniem, jūra pēc šīm pūsmām tūliņ atkal kļuva gluda.

Tomēr kuģītis bij tik viegli būvēts, tā buras tik augstas un tik labi uzņēma pūsmu, turklāt ar vilnu palīdzību tā traucās uz priekšu, ka ap pulksten sešiem palika vairs tikai kādas desmit jūdzes līdz Šanhajas upes krastam; pati pilsēta atrodas aptuveni augšpus upes grīvas.

Ap pulksten septiņiem atlika vēl trīs jūdzes līdz San- hajai. Nejauks lāsts izlauzās locim pār lūpām. Divi simti mārciņu prēmijas acim redzami bij zaudētas. Viņš paskatījās uz misteru Fogu. Misters Fogs bij auksts un vienaldzīgs, lai gan šajā acumirklī izšķīrās viss viņa pasākuma liktenis .. .

Tajā brīdī virs ūdens līmeņa parādījās garš, melns dūmenis ar mutuļojošu mākoni galā. Brauca amerikāņu tvaikonis, kas noteiktā stundā bij atstājis ostu.

—   Noiādēts! — Džons Bensbi iekliedzās un izmisis palaida stūri vaļā.

—   Dodiet signālu! — Fileass Fogs mierīgi teica.

«Tankaderas» priekšgalā bij nostādīts mazs bronzas

lielgabals signalizēšanai miglā. To pielādēja līdz pat galam pilnu, bet tajā acumirklī, kad locis patlaban taisījās pielaist uguni, Fileass Fogs viņu vēl aizturēja.

—   Nolaidiet karogu! — viņš uzsauca.

Karogu nolaida pusmastā. Tas bij briesmu signāls, un tāpēc varēja cerēt, ka, to ieraudzījis, amerikāņu kuģis uz brīdi palēninās gaitu, kamēr šoneris piebrauc klāt.

—   Uguni! — Fileass Fogs komandēja.

Mazā bronzas lielgabala šāviens norībēja gaisā.

## Divdesmit otrā nodala. Āķis pārliecinās, ka pat zemeslodes otrā pusē nepieciešama nauda

Honkongu septītajā novembrī pusseptiņos vakarā atstājis, «Karnatiks» ar pilnu tvaiku brauca uz Japānas krastiem. Viņam bij pilna preču un pasažieru krava, tikai divas kajītes pakaļgalā palika neieņemtas. Tās bij rezervētas misteram Fogam un viņa pavadoņiem.

Otrā rītā kuģa pasažieri mazliet pārsteigti ieraudzīja kādu ceļotāju šaurām acīm un izspūrušiem matiem nedrošiem soļiem iznākam uz klāja un smagi atkrītam uz sakrauto koku kaudzi.

Tas bij Āķis. Lūk, kas ar viņu bij noticis.

Bridu pēc Fiksa aiziešanas, divi sulaiņi pacēla no opija galīgi noreibušo Aķi un noguldīja to uz smēķētāju dīvana. Bet, savu uzdevumu apzinādamies un nemierīgs, viņš pēc trim stundām tomēr uzmodās. Neizpildītais pienākums nelika viņam miera. Streipuļodams un gar sienām turēdamies, viņš iztrausās no dzertuves un pusmiegā nemitīgi murmināja: «Karnatiks», «Karnatiks» …

Kuģis stāvēja gatavs doties ceļā. Āķim bija jānoiet tikai daži soļi. Viņš uzrāpās pa tiltu un, «Karnatikam» aizbraucot, kā pamiris nokrita uz klāja.

Pie tādiem skatiem pieraduši, matroži nonesa viņu otrās klases kajītē. Viņš pamodās tikai vēlā rītā piecdesmit jūdzes tālu no Ķīnas krasta. Tāpēc šajā rītā Āķis atradās uz «Karnatika» klāja un ar pilnu krūti ieelpoja svaigo jūras gaisu. Ar pūlēm viņš sakārtoja savas domas. Beidzot atminējās, vakarējo notikumu, Fiksa atzīšanos, opija smēķētavu un tā joprojām.

—   Bez šaubām, vakar es esmu bijis galīgi noreibis. Ko teiks misters Fogs? Labi, ka neesmu nokavējis kuģi, un tas ir galvenais.

Pēc tām viņš atminējās arī Fiksu.

—   Liekas, pēc sava priekšlikuma viņš vairs neuzdrošināsies sekot mums uz «Karnatika». Mans kungs esot apzadzis Anglijas banku un patlaban detektīvs viņam seko! Smieklīgi! Misters Fogs ir tāds pats zaglis kā es slepkava!

Vai atstāstīt savam kungam visu to, ko viņš tagad zināja? Atklāt viņam lomu, kāda te piekrita Fiksa rn? Vai labāk nebij nogaidīt, kamēr nobrauks Londonā, tad pastāstīt, ka policijas aģents sekojis viņiem līdzi ceļojumā ap zemeslodi, un ar savu kungu pasmieties par viņu? Bez šaubām, tā būs labāk. Par šo jautājumu padomāt laika vēl diezgan. Vispirms jāuzmeklē misters Fogs un jāatvainojas par nepieklājīgo uzvešanos.

Āķis tātad piecēlās. Jūra bij nemierīga, un kuģis krietni zvalstījās. Krietnais puisis diezgan ļodzīgiem soliem nokļuva līdz kuģa pakaļgalam.

Izgājis uz klāja, viņš nemanīja neviena cilvēka, ne sava kunga, ne misis Audu.

—   Saprotama lieta, — viņš nodomāja. — Misis Auda ap šo laiku vēl gulēs. Bet misters Fogs droši vien sameklējis partnerus un pēc savas parašas …

Tad Āķis nokāpa salonā. Mistera Foga tur nebij. Atlika tikai apvaicāties kuģa mantzinim, kurā kajītē novietojies viņa kungs. Bet mantzinis atbildēja, ka tāda pasažiera te nemaz neesot.

—    Atvainojiet, — Āķis teica iekaisdamies. — Es runāju par slaida auguma kungu, aukstasinīgu, mazrunīgu, jaunas dāmas pavadībā …

—   Mums uz kuģa nav nevienas dāmas, — mantzinis atbiļdēja. — Bet te ir pasažieru saraksts, palūkojiet pats.

Āķis pārlūkoja sarakstu … Viņa kunga vārda tajā nebij.

Viņa acis satumsa. Tad viņam iešāvās galvā kāda doma.

—   Ak! — viņš iesaucās. — Vai es patiesi esmu uz «Karnatika»!

—   Jā gan! — mantzinis atbildēja.

—   Un mēs esam ceļā uz Jokohamu?

—   Tiešām tā.

Vienu mirkli Āķis bij baiļojies, ka būs samainījis kuģi! Bet tas bij «Karnatiks», tomēr viņa kunga še nebij.

Kā zibeņa trāpīts Āķis atkrita sēdeklī. Un tad viņš piepeši saprata visu. Viņš atminējās, ka «Karnatiks» nobrauca ātrāk, nekā nodomāts un ka viņš par to nebij paziņojis savam kungam. Tā taču viņa vaina, ja misters Fogs un misis Auda tagad neatradās uz kuģa!

Viņa, bet galvenā kārtā tā nodevēja vaina, kas viņu apdzirdīja, lai misteru Fogu aizturētu Honkongā. Nu viņš pilnīgi saprata policijas inspektora nodomus. Varbūt misters Fogs jau pazaudējis savas derības, izputināts, apcietināts un ieslodzīts cietumā … To iedomājis, Āķis plēsa sev matus. Ja kādreiz Fikss trāpīsies viņam vēl rokās — viņš zinās, kā izrēķināties ar to!

Beidzot pēc pirmā uztraukuma Āķis atguva atkal pašsavaldīšanos un sāka apsvērt tagadējo situāciju. Tā nu nebij visai apskaužama. Francūzis patlaban atradās

ceļā uz Japānu. Bet kā viņš tiks atpakaļ no turienes? Kabatā viņam nebij neviena šiliņa, pat neviena pensa. Laime vēl, ka par braucienu un uzturu kuģī jau iepriekš samaksāts. Piecas vai sešas dienas viņam bij laiks apdomāt, ko pēc tam iesākt. Nav iespējams aprakstīt, cik daudz viņš ceļā apēda un izdzēra. Eda viņš pats par sevi un tad vēl piedevām arī par savu kungu un misis Audu — vārdu sakot, tā, it kā Japānā, kur viņam jāizkāpj malā. pilnīgi trūktu pārtikas.

Trīspadsmitā novembrī agri no rīta «Karnatiks» iebrauca Jokohamas ostā.

Jokohama ir nozīmīga satiksmes osta Klusajā okeānā; šajā ostā iebrauc visi kuģi: gan pasta, gan pasažieru, uzturēdami sakarus starp Ziemeļameriku, Ķīnu, Japānu un Malaju salām. Jokohama atrodas Jedo līcī, netālu no milzīgās Jedo pilsētas, Japānas impērijas otrās galvaspilsētas, kādreizējās taikounu reziderces, tajos laikos, kad vēl valdīja šis civilais imperators. Jedo ir arī Kioto pilsētas sāncense, kurā dzīvo mikādo, dievišķīgais karalis, dievu pēctecis.

«Karnatiks» pietauvojās pie Jokohamas krasta, netālu no muitas noliktavām, starp daudziem citiem dažnedažādu nāciju kuģiem.

Āķis bez kādas lielas sajūsmas izkāpa šajā valdzinošajā Saules Dēlu zemē. Viņam neatlika nekas cits, kā paļauties gadījumam un uz labu laimi doties pilsētā.

Pilsēta ar saviem pazemajiem namiem un verandām iz-skatijās pilnīgi eiropiska. Šīs mājiņas ar elegantajām, segtajām galerijām stiepās gar ielām, laukumiem, noliktavām līdz pašai krastmalai. Tāpat kā Honkongā un Kaikutā pa ielām drūzmējās dažādu rasu ļaudis: amerikāņi, angļi, ķīnieši, holandieši; tirgotāji, kas pirka un pārdeva itin visu, un francūzis viņu starpā jutas tik svešs, it kā atrastos kādā hotcntotu zemē.

Āķis saprata, ka vislabākais tagad būtu griezties pie franču vai angļu konsula Jokohamā, bet tad vajadzētu pastastīt par visiem saviem piedzīvojumiem un pieminēt arī mistera Foga vārdu, tāpēc viņš nodomāja iet turpu

1 Sens Tokijas nosaukums. Red.

tikai vispēdējā gadījumā, bet iepriekš izmēģināt visas citas iespējas.

Izklaiņojis visu eiropisko pilsētas dalu un nekā piemērota neatradis, viņš devās uz japāņu kvartālu, vajadzības gadījumā nolēmis iet pat līdz Jedo.

Šo pilsētas kvartālu sauc par Bentenu — par godu kādai jūras dievietei, ko pielūdz tuvējās salās. Še bij redzamas lieliskas egļu un ciedru koku alejas, savdabīgā arhitektūrā veidoti svētie vārti, gaisa tiltiņi starp niedrēm un bambusiem, tempļi, kas slēpās melanholisku milzu ciedru paēnā, svētnīcas, kuras mierīgi mājoja budisma un Konfucija priesteri, nebeidzamas ielas, kurās mudžēja bērni apaļiem, sārtiem vaigiem, gluži kā nokāpuši no kāda japāņu aizslietņa; viņi rotaļājās ar īskājainiem pūdeļiem un rūsganiem kaķiem bez astēm, šie kaķi bij ļoti laiski un ļoti piemīlīgi.

Ielā bij tāds jūklis kā skudru pūznī: tur gāja bonzas, vienmuļi sizdami savus tamburīnus, soļoja muitas un policijas virsnieki augstām, smailām, lakotām cepurēm galvā un diviem zobeniem pie sāniem; kareivji, ģērbušies zilos, balti svītrotos svārkos, apbruņoti ar pistonu Šautenēm; mikādo miesas sargi, tērpušies zīda apmetņos un bruņu kreklos; tāpat dažnedažādi citi militārie, jo Japānā karavīru profesiju tikpat dziļi cienī, kā Ķīnā nicina. It visur spiedās mūki un svētceļnieki, tērpušies garos svārkos, vai arī vienkārši civilas personas melniem spīdošiem matiem, lielām galvām, šaurām krūtīm, tievām kājām; viņu sejas krāsa bij dažādās niansēs, sākot ar vara briinumu līdz bālgani baltai, taču nekad nav dzeltena kā ķiniešiem, no kuriem viņi visai atšķiras. Starp pajūgiem, palankinicm, rikšam un nestuvēm, īstām bambusa gultām tipināja sievietes; viņu kājiņas bij ieautas sandalēs, drēbju vai vienkārši koka tupelītēs; skaistas šīs sievietes nebij, acis bij iekrāsotas, krūtis saspiestas, zobi pēc pašreizējās modes nokrāsoti melni, taču nacionālo apģērbu «kirnono», sava veida mājas- tērpu, sasietu ar platu lentu, ko uz muguras izveidoja dabisks mezgls, viņas nesa ar zināmu eleganci — redzams, ka Parīzes modes dāmas savu tērpu modeļus aizņēmušās no japānietēm.

Vairākas stundas Āķis klaiņoja pa Jokohamas raibo drūzmu, aplūkodams dīvainās un precēm pārpilnās tirgotavas ar daždažādiem japāņu izstrādājumiem un karogiem, un izkārtnēm izrotātos tējas namus, kur mazās tasītēs pasniedza silto, smaržīgo rīsa dzērienu «saki», restorānus un krāšņās smēķētavas, kur smēķē ļoti smalku tabaku, bet nevis opiju, ko Japānā gandrīz nemaz nepazīst, taču ieiet tajās viņš nevarēja.

Tad viņš aizklīda ārpus pilsētas plašajos rīsa laukos, kur pēdējo krāsu mirdzumā un smaržu piīvā ziedēja kok- veidīgas, lieliskas kamēlijas; aiz bambusa aizžogiem auga ķirši, plūmes un ābeles, ko japāņi audzina drīzāk ziedu nekā augļu dēļ un ar ķēmīgiem baidekļiem un tarkšiem sargā no zvirbuļiem, baložiem, vārnām un citiem rijīgiem putniem. Šeit neredzēja lieliskos ciedru kokus, kuros mājo ērgļi, ne sēru vītolus, zem kuru zariem melanholiski stāv dzēse uz vienas kājas; šeit visapkārt laidelējās vārnas, pīles, vanagi, meža putni un neskaitāmas dzērves, kuras japāņi ieskata par ilga mūža un labklājības simbolu.

Tā klaiņodams, Āķis zālē bij pamanījis dažas vijolītes.

—   Jauki, — viņš teica, — tās būs manas vakariņas.

Taču puķes nesmaržoja.

—   Man nav laimes, — viņš nodomāja.

It kā paredzēdams Āķis jau uz kuģa, iekams izkāpa malā, bij ieturējis pamatīgas brokaslis, bet, veselu dienu nostaigājušam, vēders viņam sāka ņaudēt. Viņš bij novērojis, ka aitu, kazu un cūku šajā zemē nemaz nav, vērši redzami gaužām reti, bet tos lieto tikai zemkopības darbos un nokaut tos uzskata par grēka darbu, pēc tā viņš sprieda, ka gaļas"ēdiens Japānā vispār reti sastopams. Un tajā ziņā viņš arī nemaldījās. Bet vērša gaļas vieta viņa vēders labprāt būtu apmierinājies arī ar meža cūkas, stirnas, irbes, paipalas vai zivs cepoli, no ka japāņi galvenā kārtā pārtiek. Tomēr patlaban bij tikai jānorij siekalas un jāatliek uz rītdienu rūpes par ēšanu.

Uznāca nakts. Āķis atgriezās japāņu pilsētas daļā un klīda pa krāsainiem lukturiem apgaismotām ielām, noskatīdamies, kā akrobāti rāda savu mākslu un ļaudis pūļiem salasās ap turpat klajā laukā nostādītiem astrologa tālskatiem. Tad viņš ieraudzīja reidu ar mirgojošām zvejnieku ugunim, kas pievilināja zivis.

Beidzot ielas sāka palikt klajas. Tajās ieradas policija. Policijas virsnieki ģērbušies krāšņos uzvalkos un ar pavadoņu svītu izskatījās ļoti līdzīgi ārzemju vēstniekiem. Katru reizi kādu saticis, Āķis ar labpatiku nodomāja:

— Palūk, atkal viens japāņu vēstnieks, kas dodas uz Eiropul

## Divdesmit treša nodaļa Āķa deguns pieņem miizigus apmērus

Otrā rītā Āķis uzmodās novārdzis, izsalcis un nolēma, ka katrā ziņā jāpaēd un, jo ātrāk, jo labāk. Viņš gan varēja pārdot vēl savu pulksteni, bet tad labak nomirt badā nekā šķirties no tā. Šim krietnajam puisim atlika vienīgais — laist darbā savu balsi, kura gan nebij pārāk melodiska, bet toties spēcīga.

Viņš zināja dažas franču un angļu dziesmas un nu domāja izmēģināt laimi ar tām. Japāņi laikam gan bij lieli mūzikas cienītāji, jo visu viņi dara cimbolu, tamtama un bungu skaņu pavadībā, un tāpēc katrā ziņā pratīs novērtēt izveicīga eiropieša dziedātāja spējas.

Bet koncertam varbūt vēl mazliet par agru? Kas zin, vai negaidot atmodinātie klausītāji būs ar mieru samaksai dziedātājam ar naudu, uz kuras iegravēts mi- kādo attēls.

Āķis nolēma nogaidīt vēl pāra stundu. Bet, tā klaiņojot, viņam ienāca prātā, ka ceļojošam dziesminiekam viņa uzvalks par labu, tāpēc tas izmaināms pret citu, vairāk piemērotu viņa stāvoklim. Sī apmaiņa arī varēja sniegt kādu mazumiņu, kas tūliņ būtu izlietojams ēstgribas apmierināšanai.

Atlika tikai izpildīt šo lēmumu. Pēc ilgas meklēšanas Āķis uzgāja vecu drēbju tirgotāju un izstāstīja tam savu vajadzību. Un jau pēc brīža viņš bij ietērpies vecā japāņu svārkā ar saules izbalinātu turbānu galvā, bet toties kabatā viņam žvadzēja daži metala naudas; gabali.

—  Labi, — viņš noteica pats pie sevis, — tagad iedomāsimies, ka esam karnevālā.

Aķa pirmais japāniskais solis bij ieiet kādā vienkāršākā tējnīcā un notiesāt gabalu putna cepeša un pāra sauju rīsa, lai gan viņš lāgā nezināja, kā īsti to te dara.

—  Tagad, — viņš teica, pamatīgi iespēcinājies, — tikai nezaudēt dūšu. Par šīm skrandām kaut ko vēl ja- pāniskaku es diezin vai dabūšu. Jālūko pēc iespējas ātrāk tikt prom no šīs Uzlēcošās Saules zemes, no kuras man paliks pavisam nelabas atmiņas!

Āķis nodomāja aplūkot kuģus, kas iet uz Ameriku, piesolīties par pavāru vai apkalpotāju, neprasot nekā vairāk kā brīvu ceļu un uzturu. Laimējies tikai nokļūt Sanfrancisko, gan viņš zinātu, ko tur iesākt. Galvenais, tikt pāri šīm četri tūkstoši septiņi simti Klusā okeāna jūdzēm, kas Jauno Pasauli šķir no Japānas.

Āķis nebij no tiem, kas labu iedomu ilgi glabā pie , sevis, un tāpēc devās uz Jokohamas ostas pusi. Bet jo tuvāk viņš nāca kuģu piestātnei, jo grūtāk paveicams viņam likās pirmajā acumirklī šķietami vienkāršais plāns. Kāpēc gan kādam amerikāņu tvaikonim lai trūktu pavāra vai apkalpotāja, un kādu uzticību viņš varēja iegūt ar tāda veida piedāvājumu? Kur lai viņš ņem ieteikumu? Kādu apliecību lai uzrāda?

Tādās pārdomās viņš piepeši ieraudzīja milzīgu afišu, ko klaunam līdzīgs subjekts nēsāja pa Jokohamas ielām. Tajā bij rakstīts sekojošais:

JAPANU AKROBĀTU TRUPA IECIENĪTA VILJAMA BATULKARA

vadība

PĒDĒJĀS IZRĀDES pirms aizceļošanas uz Savienotajām Valstīm.

Uzstāsies G A R D E G U Ņ I, DIEVA I INGU AIZGĀDNIECĪBĀ! LIELISKA IZKLAIDESA N A S 1

—   Uz Amerikas Savienotajām Valstīm! — Āķis iesaucās. — Tieši tas man noder.

Viņš sekoja vīram ar afišu un tā drīz vien nokļuva japāņu pilsētas daļā. Tur viņš apstājās pie kādas balagānu būdas, greznotas ar dažām papīra lentām, uz būdas .sienām nemākulīgi, bet spilgtām krāsām bij uzgleznota visu žonglieru trupa.

Tā bij iecienītā Batulkara, sava veida amerikāņu Barnuma, virves dejotāju, žonglieru, klaunu, akrobātu, ekvilibristu un vingrotāju trupas direktora mākslas iestāde, kas sniedza savas pēdējās izrādes pirms aizbraukšanas no Uzlēcošās Saules zemes uz Savienotajām Valstīm.

Āķis iegāja pajumē pie būdas durvīm un apvaicājās pēc mistera Batulkara. Misters Batulkars ieradās pats personīgi.

—   Ko jūs vēlaties? — viņš vaicāja Āķim, sākumā noturēdams to par japāni.

—   Vai jums nevajag kalpotāja? — Āķis jautāja savukārt.

—   Kalpotāja! — direktors iesaucās, glaudīdams biezo sirmo bārdu, kas auga viņam zem zoda. — Man ir divi gabali, paklausīgi un uzticami, neviens no tiem nedomā atstāt mani un pie tam kalpo tikai par vēderu . .. Redziet, te viņi ir! — viņš piebilda, pastiepdams abas savas spēcīgās rokas ar zilām, kontrbases stīgām līdzīgām dzīslām.

—   Tātad mani jūs nekur nevarat lietot?

—   Nekur.

—   Velns lai parauj! Man būtu ļoti izdevīgi aizbraukt kopā ar jums!

—   Ak tā! — cienījamais Batulkars iesaucās. — Nu es redzu, ka jūs esat tāds pats japānis kā es pērtiķis! Kāpēc jūs esat tā izģērbušies?

—   Katrs ģērbjas tā, kā viņš var.

—   Tas taisnība. Jūs laikam esat francūzis?

—   Jā gan, parīzietis no pašas Parīzes.

—   Bet tad jau jūs mākat šķobīt ģīmi?

—   Protams, — Āķis atsaucās, savā nacionālajā lepnumā aizskarts — Mēs, francūži, protam taisīt grimases, bet ne tuvu tā kā amerikāņi!

—   Pareizi. Kā kalpotājs jūs man neesat vajadzīgs, bet es jūs varu pieņemt par klaunu. Saprotat, manu zēn? Francijā cicnī ārzemnieku jokdarus, ārzemēs frančus.

—   Ak tā!

—   Vai jus esat arī stiprs?

—   Jā gan, it sevišķi tad, ja esmu pienācīgi paēdis.

—   Un dziedāt ari protat?

—  Jā, — Āķis atbildēja atminēdamies, ka savā laikā patiešām dažkārt piedalījies ielu koncertos.

—  Bet vai jūs varat dziedāt ar galvu uz leju un ripojošu vilciņu uz kreisās un stāvus uzstādītu zobenu uz labās .kājas pēdas?

—  Kas tur ko nevarēt! — Āķis atsaucās, atkal atcerēdamies savus vingrinājumus puikas gados.

—  Tad tā lieta ir nodarīta! — cienījamais Batulkars noteica.


Tā nu Āķis beidzot atkal bij ticis vietā, pieņemts visādām lomām slavenajā japāņu trupā. Diezin cik glaimojoši tas nebij, bet toties viņš pēc nedēļas varēs doties ceļā uz Sanfrancisko.

Lieliski izreklamētai izrādei vajadzēja sākties pulksten trijos, bet šausmīgais japāņu instrumentu orķestris — bungas un tam-tam — jau tarkšēja ārā pie durvīm. Viegli saprotams, ka Āķim nebij laika sagatavot kādu lomu, bet viņa pleciem jābūt gataviem noturēt visu to «cilvēku ķekaru», ko veidos dieva Tingu Gardeguņi. Ar šo numuru mēdza nobeigties izrāde.

Jau pirms trijiem balagāns bij skatītāju pilns: eiropieši un iedzimtie, ķinieši un japāņi, vīrieši, sievietes un bērni, sasēdušies šaurajos solos un ložās iepretim skatuvei. Orķestris bij pārvietojies būdas iekšienē, visi šie gongi, tam-tami, klaburi, flautas, tarkšķi un bungas strādāja pilnā spēkā.

Izrāde bij parastā akrobātu uzstāšanās. Bet te jāpiezīmē, ka japāņi ir pirmie ekvilibristi pasaulē. Viens no tiem ar vēdekli un maziem papīra gabaliņiem ārkārtīgi* veikli attēloja tauriņu deju ar puķēm Otrs no savas pīpes tik mākslīgi pūta dūmus, ka no tiem izveidojās burti un beigās sastādījās teikums apm<> k'ētaju slavināšanai. Trešais žonglēja ar d e go s a m, g n ī s a mestām svecēm, ko izdzēsa, kad tās lidoja garām viņa mutei, un tūliņ atkal citu pēc citas aizdedzināja, ne mirkli nepārtraukdams savu žonglēšanu. Cits atkal taisīja neiedomājamus trikus ar griezošiem vilciņiem; šķita, ka viņa rokās šie šņācošie mehānismi dzīvoja savu īpašu dzīvi: nemitīgi griezdamies, tie skraidelēja pa pīpes kātiem, pa zobena asmeņiem, pa dzelzs stieplītēm, kas likās tik smalciņas kā mati, uzlēca uz lielām kristālā vāzēm, traucās pa bambusa kāpnītēm, izklīzdami pa visiem kaktiem, šie vilciņi radīja dīvaini harmoniskas dažnedažādas skaņas. Žonglieri noņēmās ar tiem, un vilciņi lidoja gaisā kā koka balles, visu laiku griezdamies, viņi tos paslēpa savā kabatā, bet, kad izņēma ārā, tie joprojām griezās — griezās tik ilgi, kamēr iedegās kā bengāliskas ugunis.

Velti būtu mēģināt aprakstīt visus trupas vingrotāju un akrobātu trikus. Vingrojumi ar kāpnēm, kārti, bumbu, mucu un citiem priekšmetiem norisinājās apbrīnojami veikli. Bet izrādes galvenais numurs bij Garde- guņu māksla, apbrīnojamu ckvilibristu, kādus Eiropa tos laikus vēl nepazina.

Gardeguņi bij atsevišķa sabiedrība, tieši dieva Tingu aizgādniecībā. Viduslaiku varoņu apģērbā ietērptiem viņiem pie pleciem bij piestiprināti lieliski spārni. Bet visievērojamākā atšķirība tomēr bij viņu ārkārtīgi garais deguns un tas, kā viņi ar to rīkojās. Sos bambusa nied- ras pieci seši un desmit pēdu garos, taisnos un līkos, gludos vai kārpainos degunus viņi izlietoja visdažādākajiem akrobātu paņēmieniem. Deguni bij pamatīgi piestiprināti, un ar to palīdzību artisti izdarīja savus vingrojumus. Piemēram, kāds ducis Tingu dieva pielūdzēju nogulstas uz muguras, bet citi, pakāpdamies tiem uz deguniem un lēkādami no viena uz otra, rāda visbrīnišķīgākos jokus.

Izrādes beigās bij nolikta cilvēku piramīda, kur kādi piecdesmit Gardeguņi attēloja publikai Džagernauta ratus. Tikai iecienītā Batulkara artisti neatbalstījās cits uz cita ar pleciem, bet gan ar deguniem. Pašam apakšējam vajadzēja būt sevišķi stipram un veiklam, līdzšinējais atiets bij aizgājis no trupas, tāpēc Āķim vajadzēja ieņemt viņa vietu.

Protams, savu jaunību atcerēdamies, brašais puisis nejutās vis diez cik apmierināts, kad viņam uzģērba viduslaiku uzvalku, greznotu ar krāsainiem spārniem, un pie sejas piestiprināja sešas pēdas garo degunu! Bet šimbrīžam tas bij vienkārši maizes jautājums, tāpēc viņš pacietīgi padevās savam liktenim.

Āķis izgāja arēnā kopā ar pārējiem biedriem, kuri bij nozīmēti Džagarnauta ratu pamatam. Visi viņi nostiepās uz muguras zemē, degunus gaisā pagriezuši. Uz viņiem novietojās otrā rinda, tālāk trešā un ceturtā ar smaili kopā saliktiem deguniem, tā ka dzīva piramīda sniedzās līdz pašiem balagāna griestiem.

Cirkū skanēja sajūsma» aplausi, orķestris dārdēja pērkona grāvieniem, bet tad viens no žonglieriem bij izdarijis kādu neveiklību, un cilvēku piramida piepeši izjuka kā vienkārši salikts kāršu namiņš …

Vainīgais bij Āķis. Viņš pēkšņi piecēlās no savas vietas, bez spārnu palīdzības parlēca pāri rampai, parāpās labajā pusē augšā un paklupa kādam skatītājam pie kā-jām.

—   Ak mister Fog! mister Fog!

—   Tas esat jūs?

—   Nu kā tad! Es pats!

—   Tad bez kavēšanās uz kuģi!

Misters Fogs un misis Auda, kas viņu pavadīja, līdz ar Āķi steidzās laukā no balagana. Bet pie izejas viņam ceļā stājās iecienītais Batulkars, pārskaities pieprasīdams atmaksu par līguma laušanu un zaudējumiem. Fileass Fogs vienkārši pameta tam sauju banknošu. Un pusseptiņos, noteiktā laikā, misters Fogs un misis Auda uzkāpa uz amerikāņu tvaikoņa, kopā ar viņiem Āķis, kas vēl nebij paguvis atraisīt no pleciem spārnus, ne ari noņemt garo degunu!

## Divdesmit ceturtā nodaļa Brauciens pa Klusu okeānu

Nav grūti iedomāties, kas bij noticis Šanhajā. Jokohamas kuģis vēl laikā pamanīja «Tankaderas» signālus. Pusmastā nolaisto llagu ieraudzījis, kapteinis pagrieza tvaikoni pretim mazajam kuģītim. Bridi vēlāk Fileass Fogs, samaksājis locim Džonam Bensbi pieci simti piecdesmit mārciņas, līdz ar misis Audu un Fiksu uzkāpa tvaikonī, kas bij ce|ā tieši uz Nagasaki un Jokohamu.

Četrpadsmitā novembra rītā un noteiktā stundā tur nokļuvis, Fileass Fogs atļāva Fiksam iet savās darīšanās, bet, sameklējis «Karnatiku», misis Audai un varbūt arī sev par lielu prieku uzzināja, ka francūzis jau vakarvakarā atbraucis Jokohamā.

Tā kā tai pašā vakarā bij jāizbrauc uz Sanfrancisko, Fileass Fogs tūliņ devās uzmeklēt savu sulaini. Velti iztaujājies franču un angļu konsulātā un izstaigājies_ pa Jokohamas ielām, viņš bij zaudējis cerību atrast Āķi, kad nejauši vai aiz kādas instinktīvas nojautas iegriezās cienījamā Batulkara balagānā. Protams, viņš nebūtu sazīmējis Āķi tādā dīvainā apģērbā, bet tas, uz muguras gulēdams, pats bij saskatījis Fogu augšā skatītāju vietās. No uztraukuma sakustējies, viņš bij izārdījis visu Gardeguņu piramīdu un izjaucis izrādi.

Visu to Āķis pats attēloja misis Audai, kad tā bij pārstāstījusi, kā viņi sera Fiksa pavadībā ar «Tanka- deru» atbraukuši no Honkongas uz Jokohamu.

Fiksa vārdu dzirdēdams, Āķis ne acu nepamirkšķināja. Viņam šķita, ka vēl nav pienācis īstais laiks pastāstīt savam kungam, kas noticis starp viņu un policijas inspektoru. Pie visa notikušā vienīgais vainīgais un arī vienīgais atvainojums bij viņa opija reibonis Honkongas smēķētavā.

Misters Fogs vēsi noklausījās šo stāstu un neatbildēja nekā. Pēc tam viņš iedeva sulainim pietiekoši daudz naudas, lai tas varētu iegādāties braucienam nepieciešamās drēbes. Un, patiešām, pēc kādas stundas brašais puisis jau bij atbrīvojies no saviem spārniem, garā deguna un visa pārējā, kas liecinātu, ka viņš nupat vēl bijis dieva Tingu pielūdzējs.

Kuģis, kas brauca no Jokohamas uz Sanfrancisko, piederēja Klusā okeāna pasta tvaikoņu sabiedrībai un saucas «Ģenerālis Grants». Tas bij divi tūkstoši pieci simti tonnu tilpuma, ar ratu dzenams tvaikonis, labi iekārtots un ātru gaiiu. Milzīgs balansieris nemitīgi pacēlās un nolaidās pār kuģa klāju; viens tā gals bij savienots ar virzuļa kātu, bet otrs ar klani, kas taisnās kustības vērta riņķveidīgās, virzīdams tās iieši uz rata asi. «Ģenerālis Grants» bij tri'smastu šoneris ar plašām burām, kas ievērojami paaugstināja kuģa ātrumu. Divpadsmit jūdzes stundā nobraukdams, viņš trijās nedējās spēja tikt pāri Klusajam okeānam. Fileass Fogs varēja cerēt, ka otrajā decembrī nokļuvis Sanfrancisko, vienpadsmitajā viņš būs jau Ņujorkā un divdesmitajā Londonā, tātad dažas stundas pirms noteiktā liktenīgā divdesmit pirmā datuma.

Uz kuģa bija diezgan daudz pasažieru angļu un amerikāņu, tāpat liels skaits Ķīnas kūliju, kas izceļoja uz Ameriku, un prāvs skaits Indijas armijas virsnieku, kuri izlietoja savu atvaļinājumu ceļojumam ap zemeslodi.

Šajā braucienā neatgadījās, neviens nopietnāks traucējums. Spēcīgo ratu un plato buru dzīts, tvaikonis tikai viegliņām šūpojās. Klusais okeāns attaisnoja savu nosaukumu. Misters Fogs bij tikpat mierīgs un nerunīgs kā parasti. Viņa jaunā pavadone arvien vairāk un vairāk jutās saistīta pie viņa citām, ne tikai pateicības saitēm. Sis klusais, bet patiesībā dziļi augstsirdīgais cilvēks nedomādams un negribēdams sabangoja jaunajā sievietē spēcīgas jūtas, lai gan tas šķietami nemaz neietekmēja šo noslēpumaino misteru Fogu.

Misis Auda dzīvi interesējās arī par šī džentlmeņa pasākumu. Bažījās par iespējamiem kavēkļiem, kas varētu traucēt ceļojumu. Bieži viņa runāja ar Āķi, kas saprata diezgan labi, kas notiek misis Audas sirdī, un nebeidza vien slavēt Fileasa Foga augstsirdību, godīgumu un pašuzupurēšanos. Attiecībā uz ceļojumu viņš lūkoja pārliecināt misis Audu, ka pats grūtākais jau garām, ka, pārbraukuši fantastisko Ķīnu un Japānu, viņi iekļuvuši civilizētā pasaulē un ka pa dzelzceļu no Sanfrancisko uz Ņujorku un no turienes ar iransatlantijas tvaikoni viņi noteiktā laikā nokļūs Londonā, tā veikdami šo neaptveramo ceļojumu ap zemeslodi.

Devītā dienā pēc izbraukšanas no Jokohamas Fileass Fogs bij jau ticis pāri taisni pusei zemeslodes.

Patiešām, divdesmit trešajā novembrī «Ģenerālis Grants» pārbrauca pāri simts astoņdesmitajam meridiānam, kas atrodas taisni pretim Grinvičas meridiānam otrā zemes puslodē. Taisnība gan, no ceļojumam nolemtām astoņdesmit dienām misters Fogs bij jau izlietojis piecdesmit divas, tā ka atlika vēl tikai divdesmit astoņas. Tomēr jāņem vērā — ja arī pēc meridiāniem, matemātiski rēķinot, bij nobraukts tikai pusceļš, tad tomēr patiesībā tas iztaisīja vairāk nekā divas trešdaļas. Kādi līkumi taču bij jāmet no Londonas līdz Adenai, no Adenas līdz Bombejai, Kalkutai un Singapūrāi un no turienes līdz Jokohamai! Braucot tieši pa piecdesmito Londonas paralēli, visa ceļa garums būtu tikai apmēram divpadsmit tūkstoš jūdžu, kamēr, ņemot vērā satiksmes līdzekļu kaprīzes, Fileasam Fogam vajadzēja nobraukt pavisam divdesmit sešus tūkstošus jūdžu, no kurām divdesmit trešajā novembrī aiz muguras bij jau septiņpadsmit tūkstoši pieci simti. Bet turpmākais ceļš bij taisns, un, pēc Āķa domām, Fiksa arī vairs nebij, kas atkal mēģinātu aizkavēt!

Notika arī, ka divdesmit trešajā novembrī Āķis piedzīvoja lielu prieku. Lasītāji vēl atcerēsies, ka viņš stūrgalvīgi liedzās grozīt savu pēc Londonas laika nostādīto ievērojamo ģimenes pulksteni un ieskatīja par nepareiziem visus to zemju pulksteņus, kurām brauca cauri. Tajā dienā, ne uz priekšu, ne atpakaļ negriezts, viņa pulkstenis uz mata saskanēja ar kuģa hronometru.

Viegli iedomāties, kā jūsmoja Āķis. Viņš labprāt būtu vēlējies dzirdēt, ko nu teiktu Fikss, ja bijis te klāt.

«Tas nelietis man piestāstīja pilnu galvu par meridiāniem, sauli un mēnesi!» Āķis sevī atkārtoja. «Tie ir gan cilvēki! Ātri saboiātu pulksteņus, ja klausītos viņu pļāpās! Es jau sen biju pārliecināts, ka agri vai vēlu saule tomēr reiz piemērosies manam pulkstenim.»

Āķis nesaprata, ka gadījumā, ja viņa pulksteņa ciparnīca būtu sadalīta divdesmit četrās stundās tāpat kā itāļu baznīcas pulksteņi, tad viņam nebūtu ne mazākā iemesla triumfēt, jo tad tajā laikā, kad kuģa pulkstenis rādītu deviņi rītā, viņa paša rādītu deviņi vakarā, tātad divdesmit vienu iepriekšējās nakts stundu, un laika starpība būtu tieši tāda, kāda pastāv starp Londonas un simts astoņdesmito meridiānu.

Bet, ja Fikss ari būtu varējis izskaidrot šo tīri fizisko parādību, tad Āķis nespētu to saprast un vēl jo mazāk pieņemt. Tomēr, ja policijas inspektors parādītos uz klāja, kas gan nebij domājams, tad droši vien, ne bez iemesla uz viņu noskaities, parunātu ar viņu pavisam par citām lietām un gluži citādā tonī.

Bet kur gan patlaban atradās Fikss? …

Kur citur, kā turpat uz «Ģenerāļa Granta»!

Jokohamā atbraucis, policijas aģents pameta misteru Fogu cerībā to tai pašā dienā atkal satikt un devās tieši pie angļu konsula. Tur viņš beidzot atrada gaidīto apcietināšanas atļauju, kura bij izrakstīta jau_ pirms četrdesmit dienām, no Boinbejas pa ceļam sekojusi viņam un no Honkongas sūtita ar to pašu «Karnatiku», ar kuru arī viņš gribēja braukt. Var iedomāties detektīva dusmas! Apcietināšanas atļaujai nu vairs nebij nekādas nozīmes. Sers Fogs atradās ārpus angļu teritorijas! Tagad, lai Fogu apcietinātu, bij nepieciešams speciāls lēmums par viņa izdošanu.

«Labi!» Fikss nodomāja, kad pirmās dusmas bij pārskrējušas. «Še atļauja man neder, bet es viņu izlietošu Anglijā. Liekas, šis nelietis patiešām taisās atgriezties Anglijā, cerēdams, ka policiju nomaldinājis no savām pēdām. Labi. Es viņam sekošu līdzi uz turieni. Lai tikai dievs dod, ka viņam arī nauda vēl paliktu pāri! Ceļojumā viņš prēmijām, prāvām, soda naudām, par ziloni un dažādiem iepirkumiem iztērējis jau vairāk par pieci tūkstoši mārciņām. Bet galu galā Anglijas banka ir pietiekoši bagāta!»

Taisījis tādu secinājumu, viņš tūliņ devās uz «Ģenerāli Grantu». Viņš bij jau priekšā, kad tur ieradās misters Fogs ar misis Audu. Nejauki pārsteigts, viņš pazina arī Āķi heralda uzvalkā. Žigli viņš paslēpās savā kajītē, vairīdamies no sarunas, kas varētu visu sabojāt. Viņš cerēja, ka pasažieru drūzmā ienaidnieks viņu nepamanīs — līdz tam acumirklim, kamēr to pilnīgi nejauši sastapa kuģa priekšgalā.

Bez kāda ievada Āķis pielēca Fiksam klāt, sagrāba to aiz rīkles un par lielu prieku amerikāņiem saka to apstrādāt dūrēm, it kā pierādīdams, cik daudzkārt franču boksa māksla pārāka par angļu.

Beidzis sist, Āķis jutās krietni mierīgāks un it kā atvieglots. Fikss piecēlās diezgan nožēlojamā izskatā un, savam pretiniekam acīs lūkodamies, auksti vaicāja:

—   Jūs beidzāt?

—   Pagaidām jā.

—   Tad mēs v.aram parunāties.

—   Es lai ar jums . ..

—   Jūsu kunga labā.

Policijas inspektora mierīguma ietekmēts, Āķis sekoja tam, un viņi abi apsēdās kuģa priekšgalā.

—   Jūs mani pamatīgi apstrādājat, — Fikss teica. — Labi. Bet tagad klausieties. Līdz šim es biju Foga kunga pretinieks, ta_gad esmu viņa pusē.

—   Beidzot! — Āķis iesaucās. — Nu jūs ticat, ka viņš ir goda vīrs!

—   Nē, — Fikss atbildēja, — es ticu, ka viņš ir blēdis … Mierā! Nekustieties un ļaujiet man izrunāt. Kamēr Foga kungs atradās angļu teritorijā, manas interesēs bij viņu apcietināt, tiklīdz saņemtu atļauju. Es darīju visu, lai tas tā notiktu. Bombejā es uzkūdīju viņam priesterus, Honkongā jūs apreibināju, es jūs atturēju no jūsu kunga, un tāpēc viņš nokavēja kuģi uz Jokohamu …

Āķis klausījās, savilcis dūres.

—   Tagad, — Fikss atsāka, — Foga kungs, šķiet, nodomājis doties atpakaļ uz Angliju. Labi, es sekošu viņam. IJn nu es lūkošu tikpat dedzīgi sekmēt viņa ceļojumu, cik to līdz šim kavēju. Jūs redzat, mana taktika ir pilnīgi mainījusies un mainījusies tāpēc, ka to prasa manas intereses. Es gribu teikt, ka arī jums gluži tādas pašas intereses, jo tikai Anglijā jūs varēsiet pārliecināties, vai esat kalpojis zaglim vai godīgam cilvēkam.

Āķis ļoti uzmanīgi klausījās Fiksa un bij pārliecināts, ka tas runā ar vislabākajiem nodomiem.

—   Vai mēs paliksim draugi? — Fikss jautāja.

—   Draugi gan ne, — Āķis atbildēja. — Sabiedrotie — jā, bet arī tikai ar vienu noteikumu: pie mazāka nodevības mēģinājuma es jums apgriezīšu kaklu.

—   Lai notiek! — policijas inspektors piekrita.

Pēc vienpadsmit dienām, trešajā decembrī, «Ģenerālis Grants» iebrauca Zelta Vārtu ostā un piestāja Sanfrancisko krastā.

Misters Fogs nebij ne vinnējis, ne zaudējis nevienas pašas dienas.

## Divdesmit piektā nodaļa. Paviršs Sanfrancisko pārskats kāda mītiņu dienā

Pulkstenis bij septiņi rītā, kad Fileass Fogs, misis Auda un Āķis pirmo reizi spēra kāju uz amerikāņu zemes — ja tā var_ nosaukt peldošo piestātni krastmalā, kur viņi izkāpa. Sī piestātne, celdamās līdzi jūras paisumam un nosligdama atplūdu laikā, stipri atvieglo kuģu piekraušanu un izkraušanu. Se piestāj visāda lieluma buru kuģi un visu valstu tvaikoņi, kas brauc pa Sakramento upi un viņas pietekām. Turpat atrodas arī dažādu preču noliktavas tirdzniecībai ar Meksiku, Peru, Čili, Brazīliju, Eiropu, Āziju un visām Klusā okeāna salām.

Āķis gribēja savu pirmo soli uz amerikāņu zemes atzīmēt ar īsti akrobātisku lēcienu. Bet tūliņ viņš izstiepās garšļaukus uz eļļotās gridas. Pārskaities par tādu neveiksmi, viņš iekliedzās tik stipri, ka gaisā pacēlās vesels mākonis izbiedētu kormorānu un pelikānu, peldošās piestātnes pastāvīgo iemītnieku.

No kuģa nokāpis, misters Fogs vispirms uzzināja, kad noiet pirmais vilciens uz Ņujorku. Izrādījās, ka pulksten sešos vakarā. Tātad mistera Foga rīcībā bij vesela diena, ko pavadīt Kalifornijas galvaspilsētā. Viņš pasauca ormani s.ev un misis Audai, Āķis novietojās uz bukas blakus kučierim, un ekipāžā, kas maksāja trīs dolārus par braucienu, pagriezās uz «Internacionāles» viesnīcas pusi.

No sava augstā sēdekļa Āķis ar ziņkāri aplūkoja lielo amerikāņu pilsētu: platās ielas, zemos namus taisnā rindā, baznīcas un tempļus angļu-sakšu gotikas stilā, bezgalīgos dokus, pilīm līdzīgās koka un mūra tirgotavas; pa ielām braucošās karietes, omnibusus, tramvajus un ietves, pa kuram staigaja ne vien amerikāņi un eiropieši, bet arī ķinieši un indieši — visas pasaules tautības bij sastopamas šajā divu simtu tūkstošu lielajā pilsētā.

Āķi pārsteidza viss, ko viņš še redzēja. Vēl necik sen, ap 1849. g., Sanfrancisko bij leģendāra mītne bandītiem, dedzinātājiem un slepkavām, kas saplūda šeit kā apsolītajā zemē; bezgalīga visādu deklasētu laimes meklētāju patversme, kur spēlēja uz zelta smiltīm ar revolveri vienā un dunci otrā rokā. Bet tie «labie laiki» bij pagājuši. Sanfrancisko tagad bij izvērtusies par lielu tirdzniecības pilsētu. Pilsētas valdes nama tornis, uz kura stāvēja sargi, slējās augsti pāri taisnā leņķī šķērsotam ielām un avēnijām, starp kurām spilgti zaļoja laukumi; tālāk pletās ķiniešu pilsēta, kura likās gluži kā kādā rotaļlietu kārbā pārnesta tieši šurp no debesu valsts. Nekur vairs neredzēja ne platos sombrero, ne sarkanos kreklus, ko kādreiz valkāja zelta meklētāji; ne indiešu spalvu rotas, bet tikai steidzoši ejošus džentlmeņus, ģērbušos melnos svārkos un zīda gardibenēm galvās. Daudzās ielās, kā, piemēram, Montgomeristritā, kas atbilda Londonas Redženstritai, Parīzes Itālijas bulvārim un Ņujorkas Brodveja i, bij lieliskas tirgotavas, piekrautas ar visas pasaules labākajām precēm.

«Internacionāles» viesnīcā nobraucis, Āķis nemaz nemanīja, ka atrastos ārpus Anglijas robežām.

Visu viesnīcas apakšstāvu aizņēma milzīgs bārs, sava veida bufetes telpas, kur ikviens apmeklētājs uzkožamos dabUja par brīvu: varēja ēst cepeti, austeru zupu, biskvītus un čestera sierus, bet jāmaksā bij tikai par alu un vīnu, un berešu, ja kāds iedomājās ar tiem atspirdzināties. Tas Āķim likās loti «amerikāniski».

Viesnīcas restorāns bij loti grezns. Misters Fogs un misis Alīda apsēdās pie galda, koši, melni nēģeri pasniedza viņiem bagātīgus ēdienus gaužām maziņās bļodiņas.

Pēc brokastīm Fileass Fogs misis Andas pavadībā devās uz angļu konsulātu vizēt savu pasi. Ārā viņš sastapa savu sulaini, kas apvaicājās, vai ceļam pa Klusā okeāna dzelzceļu nenopirkt kādu duci Enfelda ka- rabīnu vai Kolta revolveru. Āķis bij dzirdējis, ka Siu un Poni indiāņu ciltis, tāpat kā spāniešu laupītaji, bieži apturot vilcienus. Misters Fogs atbildēja, ka tas neesot vajadzīgs, tomēr atļāva viņam rīkoties pēc sava ieskata. Pēc tam viņš devās tieši uz konsulāta biroju.

Viņš nebij pagājis vēl divi simti soļu, kad «pavisam nejauši» sastapa Fiksu. Detektīvs izlikās ārkārtīgi pārsteigts. Kāl Viņi abi ar misteru Fogu reizē braukuši

pār Kluso okeānu un tomēr nav sastapušies uz klāja! Bet lai nu kā, Fiksam esot liels prieks satikt džentlmeni, kuram viņš tik daudz pateicības parādā. Ari viņu neatliekamās darīšanas saucot atpakaļ uz Eiropu, un jauki būšot ceļot tik patīkamā sabiedrībā.

Misters Fogs atbildēja, ka arī viņam esot patīkami. Fikss negribēja viņu izlaist no acīm, tāpēc lūdza atļauju pavadīt un kopā ar to aplūkot interesanto Sanfrancisko pilsētu. Fileass Fogs bij ar mieru.

Tā misis Auda, Fileass Fogs un Fikss klaiņoja pa ielām. Drīz vien viņi bij uz Montgomeri ielas, kur drūzmējās neskaitāms ļaužu pulks. Ietvēs, ielas, vidū, uz tramvaju sliedēm, neraugoties uz pastāvīgo ekipāžu un omnibusu kustību, uz veikalu sliekšņiem, namu logiem un kāpnēm līdz pat jumtam drūzmējās cilvēki. Afišu iznēsātāji maisījās pa pūli. Karogi un vimpeļi plīvoja gaisā. No visām pusēm skanēja saucieni:

—   Lai dzīvo Kemerfilds!

—   Lai dzīvo Mendibojs!

Te laikam notika kāds mītiņš. Vismaz Fikss bij tajā pārliecībā un pasacīja savas domas arī misteram Fogam, pie tam vēl piebilzdams:

—  Labāk nelīdīsim tajā pūlī, cienījamais. Dunku sānos tur var dabūt, citu neko.

—  Patiešām, — Fileass Fogs piekrita, — un arī politiska dunka tomēr ir un paliek tāpat dunka.

Fikss ieskatīja par vajadzīgu pasmaidīt, dzirdot šo piezīmi. Visi Iris viņi izspraucās no drūzmas un novietojās uz kādu trepju augšējās pakāpes pie terases, no kuras varēja pārskatīt visu Montgomeri ielu. Taisni pretī, ielas otrā pusē, starp ogļu pārdotavu un petrolejas noliktavu, pašā ietves vidū, bij ierīkota plaša tribīne, uz kuru acīm redzami spraucās ļaužu pūlis.

Kas tas gan varēja būl par niilūiu? Ar kādu nolūku tas te sarīkots? Fileass Fogs nekā par to nezināja. Vai tas bij sakarā ar kāda augstāka kara vai civila ierēdņa vēlēšanām, varbūt valsts gubernatora vai kongresa deputāta? Tā gandrīz varēja domāt, nolūkojoties milzīgajā, ārkārtīgi uztraukto ļaužu drūzmā.

Sajā acumirklī pūlis spēcīgi saviļņojās. Visas rokas pacēlās gaisā. Daudzas, dūrēs savilktas, likās ātri paceļamies un atkal krītam lejup — bez vārda runas, tas bij visiespaidīgākais vēlēšanu arguments. Pūlis mutuļot mutuļoja. Plīvojošie karogi acumirklī tika norauti urn saplosīti skrandās.. Drūzma atplūda līdz pat kāpnēm, kamēr galvas kustējās kā jūras gāzrnas. ■

—  Acīm redzami tas ir mītiņš, — Fikss noteica, — un jautājums, ko tur apspriež, laikam ir visai aizraujošs.

—  Tas var būt, — misters Fogs vienkārši atteica.

—  Katrā ziņā, — Fikss turpināja, — arī abi galvenie sāncenši, cienījamais Kemerfilds un cienījamais Mendi- bojs, ir tur klāt.

Misis Auda,.uz Fileasa Foga rokas atbalstījusies, ar izbrīnu noraudzījās šajā dīvainajā drūzmā. Fikss piegāja kādam kaimiņam pavaicāt, ko tas viss nozīmē, bet tad piepeši izcēlās vēl lielāks saviļņojums. Urā saucieni un lāsti atskanēja divkārt skaļak. Karogu kati acumirklī pārvērtās par uzbrukuma ieročiem. Nu itin visas rokas bij sarauktas dūrēs. Karietes un omnibusi tika apturēti, no to jumtiem sākās nikna apmētāšanās. Viss noderēja par ieroci. Zābaki un tupeles lidoja pa gaisu, likās pat, ka daži revolvera šāvieni atskan šajā trokšņu juceklī.

Drūzma tuvojās un sāka jau plūst pa pirmajiem trepju pakāpieniem. Acīm.redzot viena partija cīņu bij zaudējusi, tikai nebij noskārstams, vai Kemerfilda vai Mendiboja.

—  Fs domāju, labāk manīsimies prom, — Fikss teica rūpēs, ka «viņa kungs» ari nedabū kādu belzienu vai neiekļūst ķibelē. Ja šis strīds skar Angliju un rnūs uzzīmē par angļiem, tad mums var klāties plāni.

—  Angļu pilsonis … — Fileass Fogs ieminējās.

Bet viņš nedabūja nobeigt teikumu. Aiz viņa uz terases pēkšņi sacēlās šausmīga kņada. «Urā! Hip! Par Mcndiboiu!» Šis kliedzēju pūlis no sāniem bruka virsū Kemerfilda piekritējiem.

Misters Fogs, misis Auda un Fikss nu bij starp divām ugunim. Bēgt tagad bij par vēlu. Svinu apkaltām nūjām un sitamajiem bruņojies pūlis nebij atturams. Fileass Fogs un Fikss pūlējās aizsargāt misis Audu un tika nežēlīgi grūstīti. Aukstasinīgs kā arvien Fileass

Fogs mēģināja cīnīties pretim ar savām dabas dotajām divām rokām, bet velti. Milzīga auguma vīrs spēcīgiem pleciem, sarkanu bārdu un nodegušu seju, kā likās, visas tās bandas vadonis, pacēla savU drausmīgo dūri misteram Fogam pār galvu, bez šaubām, viņš būtu dabūjis krietnu belzienu, ja Fikss uzupurēdamies ncmeties starpā un nesaņēmis to viņa vietā. Acumirklī milzīgs puns pacēlās uz detektīva galvas zem plakanā plācenī sakļautās gardibenes.

—  Jeņķi! — misters Fogs uzsauca uzbrucējam, nicinoši noskatīdamies tajā.

—   Angļi! — tas atsaucās.

—   Mēs vēl tiksimies!

—   Kur un kad tikai jums tīk.

—   Jūsu vārds?

—   Fileass Fogs. Un jūsu?

—   Pulkvedis Stemps Proktors.

Pūlis aizvēlās tālāk. Fikss bij nogrūsts zemē un piecēlās ar saplosītu uzvalku, bet bez nopietna ievainojuma. Viņa ceļa mētelis bij pārplēsts divās nevienādās daļās, bet bikses atgādināja indiešu apģērba fasonu, kurām dažs labs modes švīts noplēš dibenu. Tomēr galu galā misis Auda bij pasargāta, un vienīgi Fikss dabūja dūres triecienu pa galvu.

—   Pateicos, — Fileass Fogs teica, kad viņi bij izkļuvuši no drūzmas laukā.

—   Ne par ko, - Fikss atbildēja. — Bet nāciet man līdz.

—   Uz kurieni?

—   Pie gatavu drēbju tirgotāja.

Patiešām, tas bij nepieciešams. Fileasa Foga apģērbs tāpat bij saplēsts skrandās, it kā abi džentlmeņi arī būtu gājuši cīņā par cienījamo Kemerfildu vai Mendiboju.

Pēc kādas stundas, atkal pienācīgi apģērbušies un sasukājušies, viņi atgriežas «Internacionāles» viesnīcā.

Tur viņus jau gaidīja Āķis ar kādu pusduci sešu patronu revolveriem. Ieraudzījis misteru Fogu Fiksa pa- vadonībā, viņš sadrūma. Bet misis Auda īsos vārdos pastāstīja, kas atgadījies, un viņš atkal apmierinājās. Acīm redzami Fikss vairs nebij ienaidnieks, bet sabiedrotais. Tātad viņš turēja vārdu.

Pēc pusdienas viņi lika pasaukt ormani, lai ar visām mantām brauktu uz staciju. Ratos kāpdams, misters Fogs apvaicājās:

—   Vai jūs neesat satikuši pulkvedi Proktoru?

—   Nē, — Fikss atbildēja.

—   Es vēlreiz atbraukšu uz Ameriku, — Fileass Fogs mierīgi teica. — Angļu pilsonis nevar pielaist, ka viņu apstrādā tādā kārtā.

Poiicijas inspektors pasmaidīja, bet nekā neatbildēja. Taču to viņš redzēja labi, ka misters Fogs pieder pie tās rases angļiem, kuri neatzīst divkauju pašu valstī, bet svešā zemē gatavi kauties, lai aizstāvētu savu godu.

Bez ceturkšņa sešos ceļotāji bij stacijā, kur vilciens jau stāvēja gatavs aizbraukt.

Taisīdamies iekāpt vagonā, misters Fileass Fogs ieraudzīja kādu ierēdni un piegāja tam klāt.

—   Sakiet, draugs, — viņš to uzrunāja, — vai Sanfrancisko patlaban nav kāds dumpis?

—   Nē, tikai mitiņš, — tas atbildēja.

—   Tomēr es novēroju lielu drūzmēšanos pa ielām.

— Tas tikai bij vienkāršs mītiņš sakarā ar vēlēšanām.

—   Katrā ziņā ar kāda augstāka ģenerāļa vēlēšanām?

—   Nē, cienījamais kungs, ar miertiesneša vēlēšanu.

Tādu atbildi dabūjis, Fileass Fogs iekapa vagonā,

un vilciens ar pilnu tvaiku devās ceļā.

## Divdesmit sestā nodaļa Brauciens ātrvilcienā pa Klusā okeāna dzelzceļu

«No okeāna līdz okeānam,» saka amerikāņi, un ar šiem četriem vārdiem patiešām vislabāk apzīmējams dzelzceļš, kas šķērso Amerikas Savienotās Valstis visplatākajā vietā. Bet īstenībā Klusā okeāna dzelzceļš sadalās divās daļās: Centrālajā Klusā okeāna līnijā starp Sanfrancisko un Ogdenu un Apvienotajā Klusā okeāna līnijā starp Ogdenu un Omahu. Tur saplūst piecas galvenās līnijas, kas savieno Omahu ar Ņujorku.

Ņujorku un Sanfrancisko tādējādi vieno trīs tūkstoši septiņi simti astoņdesmit sešas jūdzes nepārtraukta metala lenta. Starp Omahu un Kluso okeānu dzelzceļš šķērso apgabalu, kur bieži klejo indiāņi un plēsīgi zvēri, milzīgu teritoriju, kur ap 1845. gadu sāka nomesties mormoni pēc tam, kad viņus izdzina no Ilinoisas.

Agrāk, ja apstākļi bij sevišķi izdevīgi, tikai sešos mēnešos varēja no Ņujorkas nokļūt Sanfrancisko. Tagad tas iespējams septiņās dienās.

1862. gadā par spīti dienvidu štatu deputātu iebildumiem, jo viņi vēlējās dzelzceļu vairāk uz dienvidiem, līnija tika nosprausta starp četrdesmit pirmo un četrdesmit otro paralēli. Nelaiķis prezidents Linkolns pats nozīmēja Omahas pilsētu Nebraskas valstī par mezgla centru jaunajam dzelzceļa tīklam. Būves darbi tika uzsākti bez kavēšanās, ar pazīstamo amerikānisko straujumu, bez lieka birokrātismā un papīra tērēšanas. Straujie darbi ne mazākā mērā nedrīkstēja sliktāk ietekmēt pasākumu. Dzelzceļa stigu prērijā izvilka caurmērā pusotras jūdzes dienā. Pa vakardien uzliktām sliedēm tūliņ jau brauca vilciens ar materiāliem rītdienas darbiem, tā virzīdamies aizvien tālāk pa pabeigto dzelzceļa stigu.

Klusā okeāna dzelzceļš savā garumā met vairākas sāņu atzares Aiovas, Kanzas, Kolorādo un Oregona štatos. Tūliņ no Omahas viņš stiepjas pa I.aplatas upes kreiso krastu, vīdamies uz dienvidiem, šķērso Lararna zemi un Uosaču kaluaju, apliec likumu Sāls ezeram, aizsniedz mormoņu galvaspilsētu Soltleiksiti, nosliecas uz Tuiias ieleju pāri Amerikas stepei, taisa līkumu ap Se- dara un Humbolta kalnu, šķērso Humbolta upi un Sjera- nevadas kalnu grēdu, tad pa Sakramento upes ieleju aizsniedz Kluso okeānu. Visa šajā garumā ceļa kritums pat kalnainos apgabalos nepārsniedz simts divpadsmit pēdas jūdzē.

Tāda ir šī Savienoto Valstu dzīvības artērija, pa kuru vilcieni noskrien septiņās dienās un ar kuras palīdzību Fileass Fogs varēja cerēt vienpadsmitajā decembri nokļūt Ņujorkā un uz Liverpūles tvaikoņa.

Vagons, kurā bij ievietojies Fileass Fogs, bij līdzīgs garam omnibusam, kas atrodas uz divām platformām ar četriem riteņiem, kuru kustīgums atļāva viegli pārvarēt neliela rādiusa līknes. Vagonā nebij nekādu atsevišķu kupeju, tikai soli gar sienām ar šauru eju vidū, pa kuru varēja nokļūt tualetes istabā, kāda atradās katrā vagonā. Visi vagoni savstarpēji bij savienoti ar tiltiņiem, tā ka pasažieri varēja vilcienu pārstaigāt no viena gala līdz otram, nokļūt salona vagonā, terases vagonā, restorāna un kafejnīcas, vagonā. Trūka vēl tikai teātra vagona, bet gan jau ar laiku ierīkos arī to.

Vagonu pārejās platformiņās allaž drūzmējās grāmatu, avīžu, liķieru, saldumu un cigāru pārdevēji, piesolīdami savas preces, un pircēju viņiem netrūka.

No Oklendas staciļas ceļotāji izbrauca pulksten sešos vakarā. Bij jau nakts, auksta un tumša, biezi mākoņi sedza debesis, taisījās snigt. Vilciens nebrauca visai ātri. Rēķinādamies ar neparedzētiem kavēkļiem ceļā, viņš ieturēja jūdzes divdesmit stundā, bet arī tā varēja noteiktā laikā parbraukt pāri Savienoto Valstu teritorijai

Vagonā sarunājās maz, tāpēc drīz vien miegs sāka mākt pasažierus. Āķis gan bij novietojies blakus policijas inspektoram, bet nerunāja ar to. Pēc beidzamiem notikumiem viņu attiecības bij kļuvušas stipri vēsākas. Ne simpātijās, ne draudzības vairs nebii viņu starpā. Fikss gan izturējās tāpat kā līdz šim, bet Āķis bij loti atturīgs, gatavs vismazāko aizdomu gadījumā grābt savu bijušo draugu aiz rīkles.

Stundu pēc vilciena izbraukšanas sāka snigt. Par laimi sniedziņš bij sīks un nekavēja braucienu. Pa logiem bij redzams tikai balts aizklājs, gar kuru vēlās lokomotīves dūmu pelēkie mutuli.

Pulksten astoņos vagonā ienāca ierēdnis un paziņoja, ka laiks likties gulēt. Šis vagons pāra minūtēs bij pārvēršams par guļamo. Sēdekļu atzveltnes nolaida, rūpīgi salocītos matračus izklāja, un katram pasažierim bij gatava ērta gulta, ko biezs aizkars paslēpa no ziņkārām acīm. Palags bij sniega baltumā, spilveni mīksti. Atlika tikai doties pie miera, un pasažieriem šķita, it kā viņi atrastos greznā tvaikoņa kajītē, kamēr vilciens ar pilnu tvaiku devās cauri Kaiifornijas štatam.

Šajā apgabalā starp Sanfrancisko un Sakramento zeme ir puslīdz līdzena. 5o dzelzceļa dalu sauc par Centrālo Klusa okeāna ceļu, viņa sakas no Sakrarnento upes un stiepjas uz austrumiem lidz līnijai, kas nāk no Omahas. No Sanfrancisko līdz Kalifornijas galvaspilsētai dzelzceļš stiepjas tieši pret ziemeļaustrumiem gar Amerikāņu upi, kas ietek Sanpalo jūras līcī. Simts divdesmit jūdzes starp šim divām lielajām pilsētām vilciens nobrauca sešās stundās, un ap pusnakti aizmigušie pasažieri iebrauca Sakrarnento un nedabūja aplūkot šo ievērojamo Kalifornijas galvaspilsētu ar viņas skaisto krastmalu, platajām ielām, greznajām viesnīcām, tempļiem un skveriem.

Izbraucis no Sakrarnento un pabraucis garām Džankšenai, Roklinai, Obernai un Kolfaksai, vilciens iegriezās Sjeranevadas kalnu masīvā. Pulksten septiņos pabrauca garām Sisko stacijai. Pēc stundas guļamais vagons atkal bij kļuvis par parastu vagonu un pa tā logiem pasažieri varēja aplūkot šo gleznaino, kalnaino zemi. Dzelzceļš, padodamies Sjeras kalnu untumiem, brīžiem līda pa nogāzēm, brīžiem it kā karājās pār bezdibeņiem, izvairīdamies no spējiem pagriezieniem, brīžiem traucās pa šauram, šķietami bezgalīgām aizām. Lokomotīve, mezdama dzirksteļu grīstes, ar savu lielo lukturi, kas izplatīja iedzeltenu gaismu, un apsudraboto zvanu kā arī aizsargizcilni, kurš rēgojās tās priekšā gluži kā viļņu šķēlējs, jauca savus svilpienus un šņācienus ar ūdenskritumu un strautu šalkšanu, bet melnie dūmi vijās egļu tumšajos zaros.

Ceļā tikpat ka negadījās rie tiltu, ne tuneļu. Dzelzceļa līnija stiepās gar kalnu nogāzi, nemeklēdama īsāku ceļu un necīnīdamās ar dabas pretestību.

Ap pulksten deviņiem vilciens pa Kersona ieleju iebrauca Nevadas štata, vienmēr vēl turēdamies ziemeļaustrumu virzienā. Pusdienas laikā pieturēja Reno stacijā, kur pasažieriem bij divdesmit minūtes laika ieturēt brokastis.

No šā punkta dzelzceļa līnija, vīdamās gar Humbol- tas krastu, pagriežas dažas jūdzes uz ziemeļiem. Tad pavēršas uz austrumiem, nepamezdama upes krastu līdz Humbolta kalniem, kas atrodas gandrīz pašos Nevadas štata austrumos; šeit kalnos arī ir upes izteka.

Paēdis brokastis, Fileass Fogs, misis Auda un viņu ceļa biedri ieņēma atkal savas vietas vagona. Misters Fogs, jaunā sieviete, Fikss un Āķis, ērtos sēdekļos atlaidusies, aplūkoja garāmskrejošās apkārtnes ainavas: plašās prērijas, kalnu izlokus pie apvāršņa un straujos, baltās putās sakuitos kalnu strautus. Reižu reizēm tālumā bij redzami lieli, dzīvā kustošā masā sablīvētu bifeļu bari. Sie gremotāji neskaitāmos pulkos dažkārt nopietni apdraud vilcienu un viņa pasažierus. Ir piedzīvots, ka viņi tūkstošiem garās, ciešās rindās vairāk stundu no vietas dodas pāri dzelzceļam un piespiež lokomotīvi apstāties un nogaidīt, kamēr ceļš atkal tiek brivs.

Un ias pats atgadījās arī šoreiz. Ap pulksten trijiem pēcpusdienā desmit vai divpadsmit tūkstošu liels ragaiņu bars aizšķērsoja dzelzceļu. Lokomotīve vispirms samazināja ātrumu, tad mēģināja ar savu «šķēlēju» pāršķirt šo bezgalīgo, dzīvo sienu, bet velti.

Bifeļi, ko amerikāņi nepareizi sauc par buivoliem, gāja lēniem soļiem, reižu reizēm satricinādami gaisu saviem drausmīgajiem māvieniem. Tie bij augumā-lielāki nekā Eiropas vērši, īsām kājām un astēm, lielu kupri uzkaklē, sāniski izliektiem ragiem, ar garu spalvu apaugušu kaklu un pleciem. Nebij ko domāt apturēt šo milzigo ceļotāju baru. Ja bifeļi uzsākuši gājienu nodomātā virzienā, it nekas viņus nevar izkliest, ne novērst. Nekāds dambis nevar aizturēt šo dzīvās gaļas straumi.

Vagonu pārejās sablīvējušies, pasažieri nolūkojās šajā dīvainajā skatā Bet tas, kam visvairāk būtu jāuztraucas, Fileass Fogs, bij palicis sēžam savā vietā un filozofiskā mierā nogaidīja, kad bifeļiem labpatiksies paļaut vilcienam ceļu. Āķis sprāga no ādas aiz dusmām par šo traucējumu un bij ar mieru pret šiem dzīvniekiem izlietot visu savu šaujamo arsenālu.

— Kas tā par sasodītu zemi! — viņš iekliedzās. — Vienkārši vērši te aptur vilcienu, velkas tik lēnam un mierīgi, it kā viņiem nebūtu nekādas daļas gar tiem, kam jāsteidzas. Pie joda, es gribētu zināt, vai misters Fogs šādu traucējumu paredzējis savā ceļojuma plānā! Velns lai parauj tādu mašīnistu, kas neiedrošinās laist savu mašīnu taisni virsū šim dzīvnieku aizsprostam!

Mašīnists nemaz nedomāja izbraukt cauri bifeļu baram, un labi bij, ka viņš to nemēģināja. Pirmos viņš, bez šaubām, sadragātu ar savas lokomotīves durkli, bet, lai cik stipra arī bij viņa mašīna, to tūliņ apstādinātu, vilciens neglabjami izlektu no sliedēm un notiktu katastrofa.

Prātīgāk bij patlaban nogaidīt un tad tālākā ceļā lūkot atgūt nokavējumu. Bifeļu gājiens ilga vairāk nekā trīs stundas, tikai, tumsai metoties, ceļš atkal kļuva brīvs. Pēdējās bifeļu rindas pārvilkās dzelzceļam pāri, kamēr pirmās jau pazuda aiz apvārkšņa pret dienvidiem.

Ap astoņiem vilciens izbrauca cauri Huniboltu kalnu aizai un ap pusdesmitiem iebrauca Utahas štata teritorijā ap Lielo Sāls ezeru, pievilcigajā mormoņu zemē.

## Divdesmit septītā nodaļa. Āķis, nobraukdams stundā divdesmit jūdzes, pētī mormoņu vēsturi

Naktī no piektā uz sesto decembri vilciens nobrauca aptuveni piecdesmit jūdzes pret dienvidaustrumiem, tad pagriezās apmēram tādā pat attālumā pret ziemeļaustrumiem un tuvojās Lielajam Sāls ezeram.

Ap pulksten deviņiem Āķis izgāja uz platformas ieelpot svaigu gaisu. Laiks bij auksts, debess nomāku- sies, lai gan sniegs vairs nesniga.

Miglas paplašinātais saules disks izskatījās kā milzīgs zelta naudas gabals, un Āķis nopūlējās aprēķināt, cik mārciņu sterliņu vērtības tajā varētu būt. Pēkšņi viņu rio šās nevajadzīgās nodarbības atrāva kāds visai dīvains subjekts.

Šis cilvēks bij iekāpis vilcienā Elko stacijā. Tas bij liela auguma vīrs, ļoti melnīgsnējs, melnām ūsām; kājās viņam bij melnas zeķes, galvā melna samta cepure, ap kaklu balta kaklasaite; viņa bikses bij melnas un rokās glazē cimdi. Viņš izskatījās pēc mācītāja. Viņš gāja no vagona uz vagonu un pie katrām durvīm pielīmēja ar roku rakstītās lapiņas.

Āķis piegāja pie vienām durvīm un izlasīja, ka cienījamais «oldermanis» Viljams Hičs, mormoņu misionārs, izmantodams gadījumu, ka atrodas četrdesmit astotajā vilcienā, pulksten vienpadsmitos simts septiņpadsmitajā vagonā nolasīs lekciju par mormonismu un ielūdz tos džentlmeņus, kas vēlētos iepazīties ar «Pēdējo dienu svēto» reliģijas noslēpumiem, noklausīties šo lekciju.

«Protams, ka es ieradīšos,» Āķis sevī nolēma, jo par mormoņiem zināja tikai to, ka viņu dzīves pamatā ir daudzsievība.

Jaunā ziņa ātri aplidoja vagonu, kurā atradās kāds simts pasažieru. No tiem kādi trīsdesmit cilvēki, šās lekcijas ieinteresēti, pulksten vienpadsmitos apsēdās uz soliem simts septiņpadsmitajā vagonā. Āķis sēdēja pašā priekšā. Ne viņa kungs, ne Fikss nebij domājuši apmeklē! priekšlasījumu.

Pulksten vienpadsmitos oldermanis Viljams Fīičs piecēlās un niknā balsī, it kā kāds jau iepriekš būtu runājis viņam pretī, iekliedzās:

— Es jums saku, ka Džo Smits ir moceklis, ka viņa brālis Heirems ir moceklis un ka federatīvās valdības vajāšanas, kas vērstas pret praviešiem, padarīs par mocekli arī Braiamu Jungu! Kas uzdrošināsies celt iebildumus?

Neviens neuzdrošinājās runāt pretī misionāram, kura eksaltācija dīvaini kontrastēja ar viņa dabiski mierīgo sejas izteiksmi. Viņa dusmas, bez šaubām, modināja tas apstāklis, ka pašreiz mormonisms^tika vajāts. Un tiešām Savienotajām Valstīm bij diezgan grūti apvaldīt šos neatkarīgos fanātiķus. Tā Savienoto Valstu likumiem tika pakļauts Jutas štats, pēc tam, kad par daudzsievību un dumpošanos apcietināja Braiamu Jungu. Kopš šā laika pravieša mācekli pūlējās jo cītīgāk un, neuzsākdami aktīvu sacelšanos, ar mutvārdiem cīnījās pret kongresa lēmumiem.

Tāpēc arī oldermanis Viljams Hičs meklēja piekritējus pat vilcienā.

Dedzīgi žestikulēdams, kvēlā balsī viņš pastāstīja mormonisma vēsturi, sākot no bībeles laikiem: kā Izraēlā mormoņu pravietis, cēlies no Jāzepa ceļa kaula, pub-

Iicējis jaunus reliģijas nolikumus un nodevis tos savam dēlam Mormoņam; ka pec gadu simteņiem šo ievērojamās ēģiptiešu valodā uzrakstītās grāmatas tulkojumu izdarījis Vermontas štata fermeris Jāzeps Smits jaunākais, 1825. gadā pasludinādams sevi par pravieti; ka debesu sūtnis viņam parādījies mirdzošā mežā un nodevis visaugstākā vēstījumu.

Šajā brīdī daži pasažieri, ko šis misionāra stāsts par senu pagātni garlaikoja, pameta vagonu, bet Viljams Hičs turpināja stāstīt, kā Smits jaunākais, sava tēva, divu brāļu un dažu mācekļu atbalstīts, nodibinājis «Pēdējo dienu svēto» reliģiju, kura izplatījusies ne tikai Amerikā, bet arī Anglijā, Skandināvijā un Vācijā, un viņas locekļi esot ne vien amatnieki, bet arī brīvās profesijas cilvēki; kā viena kolonija nodibināta Ohio; kā viņu nodibinātā pilsētā uzcelts templis divu simtu tūkstoš dolāru vērtībā; kā Smits kļuvis par uzņēmīgu baņķieri un no kāda vienkārša mūmiju parādītāja saņēmis papirusu, rakstītu ar Ābrama un citu ievērojamu ēģiptiešu roku.

Stāsts ieilga, un klausītāji samazinājās. Vagonā bij palikuši tikai kādi pāris desmit cilvēku.

Bet oldermani šī dezertēšana nesamulsināja, un viņš stāstīja tālāk, ieslīgdams sīkumos: kā Džo Smits 1837. gadā bankrotējis, kā daži bankrotējušie akcionāri viņu notriepuši ar darvu un iemetuši spalvās; kā pēc dažiem gadiem viņš no jauna izniris Misiiri štatā, Indepan- dansā, vēl jo vairāk cienīts un daudzināts, kur bijis ziedošas apvienības priekšnieks; šai apvienībai bijuši trīs tūkstoš locekļu, bet Smits, pagānu vajāts, bijis spiests bēgt uz tālajiem rietumiem.

Vagonā bij palikuši tikai desmit cilvēki un viņu vidū godīgais Āķis, kas uzmanīgi klausījās. Tā viņš uzzināja, kā pēc ilgām vajāšanām Sinits nonācis llinoisā un 1839. gadā Misisipi krastā nodibinājis Nuvolabcllu, kuras iedzīvotāju skaits pieaudzis līdz divdesmit pieciem tūkstošiem; kā Smits kļuvis šīs pilsētas mers, augstākais tiesnesis un virspavēlnieks; kā 1843. gadā viņš izvirzījis savu kandidatūru uz Savienoto Valstu prezidenta posteni un kā beidzot viņu aizvilinājuši uz

Kartāgu, kur viņš ticis iemests cietumā un maskējusies banda viņu noslepkavojusi.

Šajā brīdī vagonā bij palicis vienīgi Āķis, un oldermanis, lūkodamies viņa sejā, hipnotizēdams viņu ar savu runu un atgādinādams, ka divus gadus pēc Smita noslepkavošanas viņa pēctecis pravietis Braiams Jungs atstājis pilsētu Nuvo un nometies Sāls ezera krastā. Šajā brīnišķīgajā teritorijā starp auglīgām ielejām, kuras šķērso pārceļotājī no Jutas uz Kaliforniju, viņš nodibinājis jaunu koloniju, kas, pateicoties mormoņu daudzsievībai, ārkārtīgi pieaugusi.

—   Lūk, — Viljams Hičs piebilda, — tāpēc kongresa skaudība vēršas pret mums! Tāpēc Savienoto Valstu kareivji mīda Jutas zemi! Tāpēc mūsu priekšnieks Braiams Jungs ir netaisni iemests cietumā! Vai lai mēs padodamies varai? Nemūžam! Padzīti no Vermontas, padzīti no Ilinoisas, padzīti no Oho, padzīti no Misūri, padzīti no Jutas, mēs tomēr atradīsim kādu neatkarīgu zemēs stūrīti, kur uzcelsim savas teltis … Un jūs, mans uzticamais mācekli, — oldermanis pievērsās savam vienīgajam klausītajam, uzlūkodams viņu nikniem skatieniem, — vai jūs celsiet savu telti zem mūsu karoga ēnas?

—  Nē, — drosmīgi atbildēja Āķis un arī aizlavījās prom, jaudams lai šis apsēstais sprediķo tuksnesī.

Bet vilciens pa to laiku ātri devās uz priekšu un pusvienos aizsniedza Lielā Sāls ezera ziemeļrietumu galu.

No šejienes varēja pārredzēt visu milzīgo ūdens klajumu, ko sauc par Nāves jūru un kurā ietek amerikāņu Jordana. Ezers ir loti skaists. Viņa tumšzilo līmeni ieslēdz kraujainu klinšu grēdas ar platiem baltu sāls kristālu pārklātiem pamata slāņiem. Agrāk ezers bij vēl lielāks, bet ar laiku noslāņojumi to sašaurinājuši, toties pats ezers padziļinājies.

Sals ezers ir apmēram sešdesmit kilometrus garš un trīsdesmit piecus plats un atrodas ap trīs tūkstoši astoņi simti metru virs jūras līmeņa. Atšķirībā no Asfalta ezera, kura dziļums ir vairāk nekā tūkstoš divi simti pēdu, tā ūdens ir ievērojamāki sāļāks un satur aptuveni Viena ceturtdaļa cietu vielu kausējuma. Protams, ka zivis še nevar dzīvot un tās, kuras iepeld pa Jordanu^

Veberu un citām upēm, tūliņ nobeidzas. Taču nav tiesa, ka šā ezera ūdens tik blīvs, ka cilvēks tajā nevar ienirt.

Zeme ap ezeru ir rūpigi apstrādāta, tāpēc ka mormoņi ir labi zemkopji. It visur atrodas rančo, ganāmpulku aploki, labības druvas, maisa un sorgo lauki. Pļavas ir krāšņas, visur zied un smaržo meža rožu dzīvžogi, redzami akāciju un dievkociņu puduri. Bet tāda šī zeme bij pirms sešiem mēnešiem; tagad visu pārklājusi balta srnega sega.

Pulksten divos ceļotāji iebrauca Ogdenas stacijā. Tā kā vilciens tikai pulksten sešos vakarā dosies tālāk, tad viņiem atlika daudz brīva laika, un tāpēc Fileass Fogs, misis Auda un viņu divi ceļa biedri pa nelielu dzelzceļa atzarojumu varēja nobraukt Ogdenā, «Pēdējo dienu svēto» pilsētā. Ar divām stundām pietika, lai apskatītu šo parasto amerikāņu pilsētu, kas celta pēc Savienoto Valstu pilsētu standarta kā plašs šaha galdiņš «ar skumjiem, taisniem četrstūriem», pēc Viktora Igo izteiciena. Svētās pilsētas dibinātājs nav varējis izvairīties no angļu-sakšu raksturīgās simetrijas. Šajā dīvainajā zemē, kuras iedzīvotāji, protams, neatrodas tās nolikumu augstumos, viss ir tik «vienāds» — pilsētas, mājas un arī muļķības.

Trīs stundas ceļotāji pastaigājās pa pilsētu, kas atrodas starp Jordanas upes krastu un Masačas kalnu apakšējo nogāzi. Baznīcu te tikpat kā neredzēja, ievērojamākās celtnes bij pravieša māja, arsenāls un valdības nams. Visas ēkas bij celtas no zilganiem ķieģeļiem, ar verandām un galerijām, akāciju un palmu dārzu vidū. Pilsētai apkārt 1853. gadā bij uzcelts mūris no akmeņiem un māla. Galvenajā ielā, kur atradās tirgus, slējās vairākas karogiem rotātas viesnīcas, starp tām ari «Sāls ezera viesnīca». Misters Fogs un viņa ceļa biedri ievēroja, ka pilsētā nemanīja daudz cilvēku. Ielas bi"f gandrīz tukšas, izņemot to pilsētas daļu, kur atradās templis; viņi šajā daļā nonāca tikai, izejot cauri vairākiem kvartāliem, kur mājas bij apjostas ar dzīvžogiem. Pa ielām staigāja ārkārtīgi daudz sieviešu, tāpēc ka mormoņi piekopj daudzsievību. Tomēr nevajag domāt, ka katram mormonim vairāk sievu — tas ir atkarīgs no katra paša gribas. Bet mormonietes pašas cenšas par katru cenu dabūt viru, jo pēc viņu reliģiskajiem ieskatiem neprecētas sievietes netiks debesīs. Šie nabaga radījumi neizskatījās ne apmierinātas, ne laimīgas. Dažas no tām, bez šaubām, bagātākās, bij ģērbušās melnās zīda jaciņās, galvā viņām bij vai nu kapuces vai vienkāršas šalles. Pārējās bij ģērbušās katūna kleitās.

Āķis, kā pārliecināts vecpuisis, ar zināmām baismām aplūkoja šīs mormonietes, kas vairākas kopīgi iepriecināja vienu mormoņu. Viņš ar savu veselīgo saprātu nožēloja vīru. Viņam šķita, ka tas ir briesmīgi izvadīt vairākas sievietes cauri visai kjūmīgajai dzīvei līdz pašai paradīzei, zinot, ka arī mūžībā būs kopā ar viņām un slaveno Smitu, kas ar savu klātbūtni rotās šo vietu. Sāda perspektīva viņu itin nemaz nevaldzināja, un viņam likās — iespējams, ka viņš alojās, — ka Lielā Sāls ezera pilsētas iemītnieces uzlūkoja viņu satrauktiem skatieniem.

Par laimi viņa uzturēšanās svētajā pilsētā nebij ilga. Pulksten četros, bez dažām minūtēm, viņi atgriezās stacijā un ieņēma vagonā savas vietas.

Atskanēja lokomotīves svilpiens, bet tajā brīdī, kad lokomotīves riteņi sāka griezties un vilciens taisījās uzņemt ātrumu, atskanēja kliedzieni: «Apturiet! Apturiet!»

Ejošu vilcienu nemēdz apturēt. Džentlmenis, kas kliedza, acīm redzami bij kāds nokavējies mormonis. Viņš skrēja, ko kājas nes. Viņam par laimi stacijai nebij ne durvju, ne aizšķēršļu. Viņš pārskrēja pāri ceļam, uzlēca uz pēdējā vagona kāpšļa un aizelsies nokrita uz sola.

Āķis, kas ar uztraukumu bij vērojis šos vingrinājumus, ar lielu interesi aplūkoja šo Jutas pilsoni, jo saprata, ka viņš aizbēdzis no mājas pēc kāda ģimenes trača.

Kad mormonis mazliet bij atvilcis elpu, Āķis pasteidzās pieklājīgi apvaicāties, cik viņam esot sievu, jo, spriežot pēc straujās bēgšanas, viņš pieņemot, ka to būšot vismaz divdesmit.

— Viena, cienījamais kungs, — mormonis atbildēja, paceldams rokas pret debesim, — viena, bet ar to pietiek!

## Divdesmit astotā nodaļa Āķi nekādi nevar pārliecināt paklausīt saprātam

Pametis Lielo Sāls ezeru un Ogdenas staciju, vilciens veselu stundu devās pret ziemeļiem līdz pat Ve- bera upei, nobraucis apmēram deviņi simti jūdžu no Sanfrancisko. No šejienes viņš pavērsās pret austrumiem, šķērsodams Hosači kalnu masīvu. Linijas ievilkšana šajā teritorijā tieši starp šiem un klinšainiem kalniem, amerikāņu inženieriem prasīja milzīgas pūles. Še ceļa būve Savienoto Valstu valdībai izmaksāja ap četrdesmit astoņi tūkstoši dolāru jūdzē, kamēr līdzenumā tā maksāja tikai sešpadsmit tūkstošus. Tomēr inženieri nebij uzņēmušies tiešu cīņu ar dabu, bet, cik vien iespējams, mēģinājuši apiet grūtākos šķēršļus un tādējādi izrakuši vienu pašu četrpadsmit pēdu garu tuneli visā šajā garajā ceļā.

Pie Sāls ezera dzelzceļa līnija aizsniedza visaugstāko vietu virs jūras līmeņa. No šejienes slaida loka virzienā viņa nolaidās līdz Rūgtās upes ielejai, lai pēc tam atkal paceltos līdz paaugstinājumam, kas šķir Atlantijas un Klusā okeāna upes. Šajā kalnainajā apgabalā upīšu bij ārkārtīgi daudz. Vajadzēja braukt pari Madi, Grīnupes un citiem tiltiem. Jo vairāk viņi tuvojās mērķim, jo nemierīgāks kļuva Āķis. Arī Fikss vēlējās pēc iespējas ātrāk tikt ārā no šā apgrūtinošā apvidus. Viņš baidījās nokavēšanos, jaunus kavēkļus un vairāk nekā pats Fileass Fogs vēlējās nokļūt atpakaļ Anglijā.

Pulksten 'desmitos vakarā vilciens apstājās Fortbri- džera stacijā, bet tūliņ devās tālāk un, divdesmit jūdžu nobraucis, nokļuva Vaiominga štatā, bijušā Dakotā, un brauca pa Rūgtās upes ieleju, no kurienes iztek daļa ūdens, kas veido Kolorādo baseina upes.

Nākošajā rītā, septītajā decembrī, viņi atkal uz ceturtdaļstundu piestāja Zaļās upes stacijā. Sniegs bij snidzis visu nakti, bet ar lietu sajaukts, pa pusei izkusis un neko daudz netraucēja braukšanu. Nelāgais laiks tomēr uztrauca Āķi, jo sniega kupenas varēja kavēt braucienu.

«Bet kas tā tomēr par savādu iedomu,» viņš runāja pats pie sevis, «manam kungam jāceļo taisni ziemas laikā. Vai tad viņš nevarēja pagaidīt vasaru, kad lielākas izredzes paveikt braucienu?»

Bet misis Audu tajā pašā laikā bij pārņēmušas bailes, kas nestāvēja nekādā sakarā ar apmākušajām debesim un temperatūras krišanos.

Daži no viņu vagona pasažieriem bij izkāpuši no vagona un pastaigāļās Da Zaļās upes krastu, nogaidīdami vilciena atiešanu. Misis Auda pa logu bij ieraudzījusi oulkvedi Stempu Proktoru, kas, pēc Fileasa Foga domām, tik bramanīgi uzstājās Sanfrancisko mītiņā. Nevēlēdamies, ka viņu pamana, misis Auda ierāvās dziļāk vagonā.

Šis apstāklis viņu stipri uztrauca. Jaunā sieviete galu gala bij.ārkārtīgi pieķērusies šim aukstajam cilvēkam, kas .ar katru dienu jo vairāk paradīja savu gatavību darīt visu viņas labā. Bez šaubām, viņa vēl nesaprata tās dziļās jūtas, kas bij modušās viņā pret tās glābēju, bet domāja, ka tā ir tikai vienkārša pateicība, lai gan šis jūtas pauda kaut ko vairāk. Tāpēc arī saprotams uztraukums, kad viņa pamanīja cilvēku, no kura Fileass Fogs agri vai vēlu prasīs atbildi par viņa rupjo uzstāšanos. Acīm redzami tā bij tikai nejaušība, ka pulkvedis Proktors atradās šajā vagonā, tāpēc tagad jādara viss, lai Fileass Fogs nepamanītu savu pretinieku.

Kad vilciens atkal bij sācis kustēties un Fileass Fogs iesnaudies, misis Auda pastāstīja Āķim un Fiksam, ko bij novērojusi.

—   Un šis Proktors ir tepat vilcienā! — Fikss iesaucās. — Bet apmierinieties, kundze, jo vispirms viņam būs darīšana ar mani . . . Man liekas, ka visā tajā atgadījuma visvairāk apvainoja mani.

—   Un turklāt, — Āķis piebilda, — arī es uzņemos izrēķināties ar viņu,' kaut gan viņš ir pulkvedis.

—   Fiksa kungs, — misis Auda iebilda, — misters Fogs nekad nevienam neatļaus atriebties savā vietā. Viņš taču solījās tāpēc vien vēlreiz atbraukt uz Ameriku, lai sastaptos ar šo apvainotāju. Ja viņš pamanīs pulkvedi Proktoru, tad mēs nespēsim izjaukt tikšanos, kuras rezultāti var būt bēdīgi. Tāpēc mums jārūpējas, lai viņš to nedabū manīt.

—  Jums taisnība, cienījamā kundze, — Fikss atbildēja, — tāda sastapšanās mums var sabojāt visus plānus. Uzvarēts vai uzvarētājs, misters Fogs tiks aizkavēts un …

—   Uri, — Āķis pabeidza, — vinnējuši būs Reformatoru kluba biedri. Pēc četrām dienām mums jābūt Ņujorkā. Ja šo četru dienu laikā mans kungs neatstāj vagonu, varam cerēt, ka viņš nesastaps nolādēto amerikānieti, kuru dievs lai sargā! Un mēs parūpēsimies …

Saruna tika pārtraukta. Alisters Fogs bij pamodies un pa aizsnigušo logu lūkojās laukā. Bet pēc brīža, kad ne misis Auda, ne viņa kungs nedzirdēja, Āķis ievaicājās policijas inspektoram:

—   Un jūs nopietni domājat kauties viņa vietā?

— Es darīšu visu, lai viņu dzīvu aizvadītu uz Eiropu, — Fikss atbildēja vienkārši, bet viņa balsī bij dzirdama nelokāma apņemšanās.

Trīsas pārskrēja Āķa augumam, taču viņa pārliecība par sava kunga nepiekāpību tomēr palika nesatricināma.

Bet kā noturēt misteru Fogu viņa kupejā un izsargāt no satikšanās ar pulkvedi? Likās, ka tas nebūs grūti, jo šis džentlmenis jau pēc dabas nemīlēja daudz kustēties un pavisam nebij ziņkārīgs. Katrā gadījumā policijas inspektors laikam bij atradis vajadzīgo līdzekli, jo pēc kāda brīža viņš teica Fileasam Fogam:

—  Tāds brauciens pa dzelzceļu gan ir gauss un garlaicīgs.

—  Jā gan, — Fogs atbildēja, — bet laiks tomēr paiet.

—  L^z kuģa, — inspektors turpināja, •— jūs parasti spēlējāt vistu.

—  Tā ir, — Fileass Fogs atbildēja, — bet še tas grūti iespējams. Man nav ne kāršu, ne partneru.

—   O! Kārtis mēs varam nopirkt! Šajos amerikāņu vagonos dabūjams viss. Un, uz partneri zīmējoties, ja varbūt kundze …

—  Saprotams, cienījamais kungs! — jaunā sieviete žirgti atsaucās. — Es protu spēlēt vistu. Tas arī pieder pie angliskās audzināšanas.

—   Un es domāju, — Fikss atbildēja, — ka esmu īsti labs spēlmanis. Un tā kā mēs esam trīs, tad varam spēlēt ar ceturto iedomāto.

—  Ja jums patīk, labprāt, — Fileass Fogs atbildēja, laimīgs, ka var atsākt savu iemīļoto spēli arī vagonā.

Āķis tūliņ steidzās uzmeklēt vagona kalpotāju. Pēc neliela brīža viņš atgriezās ar diviem kāršu komplektiem, spēles markām un apsegtu galdiņu. Viss bij kārtībā, spēle sākās. Misis Auda pietiekoši labi spēlēja vistu, tā ka pat stingrais Fileass Fogs viņu uzslavēja. Policijas inspektors izrādījās ļoti labs spēlētājs, un tātad bij Fogam cienīgs pretinieks.

—  Tagad viņš mums ir rokā, — Āķis nodomāja. — Nu viņš vairs nepakustēsies no vietas.

Pulksten vienpadsmitos rītā vilciens bij aizsniedzis divu okeānu ūdens šķirtni, tā saucamo Pasbridžeru, septiņi tūkstoši pieci simti divdesmit četras angļu pēdas virs jūras līmeņa, pašu augstāko vietu Klinšainos kalnos, kur stiepās dzelzceļa līnija. Vēl pēc aptuveni divi simti jūdzēm ceļotāji iebrauca plašajā līdzenumā, kas plešas līdz pašam Atlantijas okeānam un ļoti noderīgs dzelzceļa būvei.

Pa kalnu nogāzi plūda daudzas upītes — Norplatas upes pietekas un to pieteku pietekas. Ziemeļu un austrumu pusē apvārsni noslēdza Klinšaino kalnu grēdas pusloks ar Laramas virsotni. Starp to un dzelzceļa līniju viss apgabals bij ļoti bagāts ūdeņiem. Labajā pusē ceļam tāpat stiepās masīvs kalnāju loks, kas aizsniedzās līdz pat Arkansas upei, vienai no Misuri galvenajām pietekām.

Ap pusvieniem ceļotāji uz īsu brīdi ieraudzīja Hale- kas fortu, kas pārvalda šo apgabalu. Pēc dažām stundām Klinšaino kalnu apvidam būs cauri, tad, cerams, nekāds traucējums vairs negadīsies ceļā. Sniegs vairs nesniga. Laiks bij atmeties sauss un auksts. Vilciena izbiedēti, lieli putni aizlaidās tālumā. Neviena plēsīga zvēra, lāča vai vilka nemanīja līdzenumā. Cik tālu acs sniedza, visapkārt pletās kails stepju līdzenums.

Turpat vagonā ieturējuši diezgan izmeklētu brokastu, ceļotāji atsāka atkal savu nebeidzamo spēli. Bet tad lokomotīve piepeši sāka gari svilpt, un vilciens apstājās.

Āķis izbāza galvu ārā pa logu, bet nevarēja saskatīt iemeslu, kapēe vilciens apstājies. Tuvumā nebij nevienas stacijas.'

Misis Auda un Fikss sāka jau baiļoties, ka misters Fogs neiedomājas izkāpt no vagona. Bet viņš tikai pateica savam sulainim:

—- Ejiet palūkot, kas tur notiek.

Āķis izsteidzās laukā. Kādi četrdesmit pasažieri jau bij izkāpuši no vagoniem, arī pulkvedis Stemps Proktors bij tur.

Vilciens'bij apstājies pie sarkanas signāluguns, kas noslēdza ceļu. Mašīnists un konduktors dedzīgi strīdējās ar dzelzceļa sargu, ko tuvējās Medicenbevas stacijas priekšnieks bij atsūtijis vilcienam pretī. Pasažieri bij pienākuši klāt un ari iejaucās strīdā, it sevišķi pulkvedis Proktors ar savu dārdošo balsi un kareiviskajiem žestiem.

Āķis bij piegājis pie pūļa un dzirdēja sargu sakām:

—  Nē, nekādi nav iespējams braukt tālāk! Tilts pār upi ir iedragāts un neizturēs vilciena svaru.

Tas bij gaisa tilts, par ko viņš runāja, pārmests pāri strautam, apmēram jūdzi no tās vietas, kur vilciens apstājies. Pēc sarga vārdiem dažas tilta ķēcles pārtrūkušas un tāpēc ārkārtīgi riskanti braukt pa to. Sargs nemaz nepārspīlēja, teikdams, ka braukt pa tiltu nav iespējams. Amerikāņi vispār ir ārkārtīgi bezrūpīgi, bet, ja viņi reiz brīdina, tad vajag būt neprātim, kas viņus neievēro.

Āķis klausījās sakostiem zobiem, nekustīgs kā statuja, nedrīkstēdams iet atpakaļ vagonā un pavēstīt dzirdēto savam kungam.

—   Ko jūs gan domājat! — kliedza pulkvedis Proktors. — Mums laikam būs jāpaliek še, kamēr sniegs mūs ieputinās kupenā?

—   Pulkveža kungs, — konduktors atbildēja, - ir telegrafēts uz Omahas staciju, lai atsūta pretim citu vilcienu, bet pirms sešām stundām tas nevar būt klāt.

—   Sešas stundas! — Āķis iesaucās.

—   Bez šaubām, — konduktors atbildēja. — Bet tik daudz laika mums arī vajadzīgs, kamēr kājām nokļūsim no šejienes līdz stacijai.

—   Kājām! — visi pasažieri iekliedzās kori,

—  Cik tālu stacija ir no šejienes? — kāds no viņiem ievaicājās konduktoram.

—  Vienu jūdzi, bet viņpus upes.

—  Bet vai upei nevar pārbraukt pāri ar laivu? — pulkvedis jautāja.

—  Tas nav iespējams. Upe ir pārplūdusi, un, lai atrastu sēkli, mums būs jānoiet kādas desmit jūdzes uz ziemeļiem.

Pulkvedis lādējās, vērsdamies gan pret konduktoru, gan pret pūli, un Āķis pārskaities tikko nesāka piebalsot viņam. Te nu bij tāds kavēklis, pret kuru pat viņa kunga banknošu soma nekā neiespēja.

Pasažieru izmisums bij jo lielāks tāpēc, ka viņiem ne tikai jākavē brauciens, bet vēl jānoiet piecpadsmit jūdzes pa sniega klāto klajumu. Kņada, saucieni un lamāšanās, bez šaubām, pievilktu arī Fileasa Foga uzmanību, ja šis džentlmenis nebūtu pilnīgi iegrimis savā spēlē. _

Tomēr Āķis atzina par nepieciešamu viņu brīdināt un, nodūris galvu, devās atpakaļ uz vagonu, kad vilciena mašīnists Forsters, īsts jeņķis, iesaucās skaļā balsī:

—   Kungi, ir tomēr vēl viena iespēja tikt upei pāri!

—   Pa tiltu? — pasažieri apvaicājās.

—   Pa tiltu.

—  Ar šo pašu musu vilcienu? — pulkvedis prasīja.

—  Ar šo pašu.

Āķis bij apstājies un uztvēra katru mašīnista vārdu.

—   Bet tilts taču var iebrukt! — iesaucās konduktors.

—   Nieki, — Forsters atbildēja. — Es esmu pārliecināts, ka, ar maksimālo ātrumu braukdami, mēs tomēr tiekam pāri.

—  Velns lai parauj! — Āķis nodomāja.

Bet daļa pasažieru tūliņ piekrita šim projektam. It sevišķi Forsteram tas bij pa prātam. Viņa sakarsētām smadzenēm tas likās pilnīgi realizējams. Viņš atcerējās, ka daži inženieri pat gudrojuši laist vilcienus drausmīgā ātrumā tāpat ftluži bez tilta pāri upei. Un tā galu galā visi šajā jautājumā ieinteresētie nostājās mašīnista pusē.

—   Mums ir piecdesmit pret piecdesmit par to, ka tiksim pāri, — viens teica.

—   Sešdesmit, — otrs piebilda.

—   Astoņdesmit! … Deviņdesmit, pat simts!

Āķis apstulba, kaut gan pats būtu ar mieru uz visu, lai tikai tiktu upei pari, tomēr tāds brauciena veids viņam likās mazliet amerikānisks. Bet bij taču vēl viens veids, kā tikt pāri, tikai te neviens to neiedomāja . . .

—   Cienījamais kungs, — viņš griezās pie kāda pasažiera, — mašīnista priekšlikums liekas mazliet riskants, bet …

—   Astoņdesmit! — tas strupi atteica un pagrieza viņam muguru.

—   To es zinu gluži labi, — Āķis pievērsās kādam citam, — bet ja drusku padomā .. .

—  Nav nekāda domāšana! — amerikānis paraustīja plecus, — ja kāds vēl šaubās par to, ko mašinists atrod par iespējamu.

—   Tā jau nu ir, — Āķis prātoja tālāk, — bet tomēr mazliet riskanti…

—   Kā! Riskanti! — Proktors iekliedzās palēkdamies. — Ar vislielāko ātrumu, jums saka! Vai jūs saprotat? Ar maksimālo ātrumu!

—   Es zinu … es saprotu … — Āķis stostījās, kuram neviens nejāva nobeigt teikumu. — Bet mazāk riskanti un dabiskāk būtu, ja …

—   Ko? kur? kā? Ko tas tur muld par dabiskumu? — atskanēja no visām pusēm.

Nabaga zēns nezināja, kā tiem pateikt.

—   Vai jums bail? — pulkvedis Proktors jautāja.

—   Man, bail? — Āķis iesaucās. — Nu, labi! Es parādīšu šiem cilvēkiem, ka francūzis var būt tikpat amerikānisks kā viņi paši …

—   Iekāpt! Iekāpt! — konduktors kliedza.

—   Jā gan, iekāpt! — Āķis noņurdēja. — Iekāpt un laist vaļā! Bet nekaitēja taču padomat par to, ka daudz vienkāršāk bij pārlaist pasažierus kājām pār tiltu un tad ar vilcienu braukt iepakaļ.

Bet neviens viņa prātojumus neklausījās, neviens negribēja iegaumēt tik vienkāršu patiesību.

Pasažieri atkal bij novietojušies vagonos. Āķis nosēdās savā vietā, ne vārda nepastāstījis par notikušo. Spēlētāji bij pilnīgi aizņemti savā darbā.

Lokomotīvē spēcīgi nosvilpās. Mašīnists pabrauca vilcienu kādu jūdzi atpakaļ — kā lēcējs, kam vispirms jā ieskrienas.

Bet tad, pēc otrā svilpiena, vilciens sāka doties uz priekšu, arvien straujāk, kamēr sasniedza drausmīgu ātrumu. Lokomotīve it kā stenēja nepārtrauktā laidā, virzuļi apgriezās divdesmit reižu sekundē, ap riteņu ass galiem kūpēja dūmi. Nojaušams bij, ka, ar simts jūdžu ātrumu stundā skriedams, vilciens nemaz vairs nespier žas uz sliedēm — ātrums iznīcināja viņa svaru.

Un pāri viņš bij! Gluži kā zibens uzliesmojums. Tilta nemaz nemanīja. Vilciens itin kā pārlēca no viena krasta uz otru. Mašīnists paspēja apturēt lokomotīvi tikai piecas jūdzes viņpus stacijas.

Bet, tikko vilciens bij pāri upei, tilts brīkšķēdams nogāzās straujajā Medicenbevas upē.

## Divdesmit devītā nodaļa. Dažādi piedzīvojumi, kādi iespējami tikai uz Amerikas Savienoto Valstu dzelzceļiem

Tajā pašā vakarā vilciens bez kavēkļiem pabrauca garām «Soūdersa fortam, cauri Ceienas aizai un nokļuva pie Evansa pārejas. Tā bij visaugstākā vieta ceļā, astoņi tūkstoši deviņdesmit vienu pēdu virs jūras līmeņa. No turienes ceļš pamazām tieši nolaidās Atlantijas okeāna piekrastes bezgala plašajā līdzenumā.

Te no galvenās maģistrāles sākās dzelzceļa atzarojums uz Kolorādo valsts galvaspilsētu Denveru. Šajā apvidū atrodas bagātīgas zelta un sudraba raktuves, un pilsētai ir vairāk nekā piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju.

Līdz šim brīdim trijās dienās un trijās naktīs no Sanfrancisko bij nobraukts tūkstoš trīs simti astoņdesmit divas jūdzes. Vēl četrās dienās un četrās naktīs pēc aprēķina viņiem vajadzēja būt Ņujorkā. Fileasa Foga brauciens līdz šim norisinājies kārtīgi.

Nakti viņiem pa kreisi palika Ialbahas nometne. Lodžpolas upīte tecēja līdztekus dzelzceļam, izveidodama robežu starp Vaiomingas un Kolorādo štatu. Ap vienpadsmitiem vilciens iebrauca Nebraskas štatā un tad garām Džulsbergai, kas atradās pie Platas upes dienvidus atzarojuma.

Tieši šeit 1867. gada 23. oktobri notika Klusā okeāna dzelzceļa līnijas atklāšana. Līnijas būves galvenais inženieris bij Dž. M. Dodžs. Te apstājās divas spēcīgas lokomotīves, kas bij atvedušas deviņus vagonus ar ielūgtiem viesiem, kuru vidū bij. viceprezidents Tomass K. Dirants; atskanēja apsveikuma saucieni; šeit siu un poani ciltis nospēlēja indiāņu kauju; šeit uzliesmoja uguņošana; šeit beidzot ar portatīvo tipogrāfiju iespieda pirmo laikraksta «Dzelzceļa pionieris» numuru. Tā nosvinēja šā lielā dzelzceļa atklāšanu, dzelzceļa, kas bij uzbūvēts tuksnesī kā progresa un civilizācijas izpaudums, lai savienotu pilsētas un ciematus, kas vēl neeksistēja. Lokomotīves svilpiens, spēcīgāks nekā Amfiona lira, drīz vien izsauks tos no Amerikas zemes dzīlēm.

Astoņos rītā viņi aizbrauca gar Makfersona fortu. No šejienes līdz Omahai atlika trīs simti piecdesmit septiņas jūdzes. Dzelzceļa līnija stiepās pa Platas upes dienvidu attekas līkumaino krastu. Deviņos vilciens iebrauca ievērojamā Norplatas pilsētā, kas uzcelta starp divām attekām, kuras pēc tam savienojas vienā un ietek Misūri upe, mazliet šaipus Omahas.

Simts pirmajam meridiānam nu bij pāri.

Misters Fogs ar saviem partneriem bij atsācis spēli. Neviens no viņiem nežēlojās par garlaicību. Fikss, kas sākumā bij laimējis dažas ginejas, patlaban atkal riskēja tās pazaudēt, bet spēlēja tikpat kaislīgi kā Fileass Fogs. Tajā rītā šim džentlmenim sevišķi laimējās. Trum- pas tā vien bira viņam rokās. Izdomājis pārdrošu vilcienu, viņš patlaban taisījās izspēlēt pīķi, kad piepeši kāds viņam aiz muguras ierunājās:

— Es jūsu vietā gan spēlētu kāravu . . .

Misters Fogs, misis Auda un Fikss pacēla galvas. Pulkvedis Proktors stāvēja viņu priekšā.

Stemps Proktors un Fileass Fogs tūliņ pazina viens otru.

—   Ak, tas esat jūs, angļa kungs! — pulkvedis iesaucās. — Un jūs patiešām gribat izspēlēt pīķi?

—   Un izspēlēšu arī, — Fileass Fogs auksti'atbildēja, nosviezdams uz galda pīķa desmitnieku.

—   Bet es gribu, lai jūs spēlējat kāravu! — pulkvedis Proktors atsaucās ieskaities.

Un viņš sniedzās paņemt atpakaļ Izspēlēto kārti, piebilzdams:

—   Jūs no šīs spēles nekā nesaprotat.

—   Varbūt no kādas citas es sapratīšu vairāk, — Fileass Fogs teica pieceldamies.

—   Jums atliek tikai pamēģināt, Džona Bula pēcnā- cēj, — šis rupjais subjekts atbildēja.

Misis Auda bij gluži nobālusi. Visas asinis viņai at- plūda atpakaļ sirdī. Viņa saķēra Fileasa Foga roku, viņš to viegli atbīdīja nost. Āķis bij gatavs mesties virsū amerikānim, kas ar vislielāko nicināšanu nolūkojās savā pretiniekā. Bet arī Fikss bij piecēlies un, pulkvedim Proktoram tuvodamies, teica:

—   Jūs aizmirstat, cienījamais kungs, ka jums darīšana ar mani, ko jūs ne vien apvainojāt, bet arī piekāvāt.

—   Fiksa kungs, — misters Fogs teica, — atvainojiet, bet tas attiecas tikai uz mani. Apgalvodams, ka es esot aplam darījis, izspēlēdams pīķi, viņš mani vēlreiz apvainojis un par to atbildēs.

—    Kad un kur jūs vēlaties, — amerikānis atbildēja* — un turklāt ar kādiem ieročiem jums tīk.

Misis Auda velti mēģināja atturēt misteru Fogu. Tāpat velti policijas inspektors raudzīja iejaukties stridā. Āķis jau grasījās izmest pulkvedi pa logu lauka, bet viņa kunga rokas mājiens to apturēja. Fileass Fogs izgāja no vagona laukā, un amerikānis viņam sekoja uz platformas.

—   Cienījamais kungs, — misters Fogs teica savam pretiniekam, — man ārkārtīgi jāsteidzas atgriezties Eiropā, katrs aizkavējums stipri kaitē manām interesēm.

—   Kaut arī tā, — pulkvedis atbildēja, — kāda man tur dala?

—   Cienījamais kungs, — misters Fogs loti pieklājīgi turpināja, — pēc mūsu sastapšanās Sanfrancisko es" esmu noņēmies vēlreiz atgriezties Amerikā, pēc tam, kad būšu nokārtojis savas darīšanas vecajā pasaulē.

—   Patiešām?

—   Vai jūs esat ar mieru satikties ar mani pēc sešiem mēnešiem?

—   Kāpēc gan ne pēc sešiem gadiem?

—   Es teicu pēc, sešiem mēnešiem, — misters Fogs atbildēja, — un noteiktā laikā būšu klāt.

—   Tās ir izrunas! — Stemps Proktors iesaucās. — Vai nu tūliņ vai nekad!

—    Kā jūs vēlaties, — misters Fogs atteica. — Vai jūs braucat līdz Ņujorkai?

—   Nē.

' — Līdz Čikāgai?

—   Nē.

—   Līdz Omahai?

—   Nav jūsu dala. Bet vai jūs pazīstat Plamkriku?

—   Nē, — Fileass Fogs atbildēja.

•— Tā ir tuvākā stacija, tajā mēs piebrauksim pēc stundas. Vilciens tur stāvēs desmit minūtes. Desmit minūtēs var apmainīties dažiem revolvera šāvieniem.

—   Labi, — misters Fogs teica, — es izkāpšu Plamkrikā.

—   Ceru, ka turpat jūs arī paliksiet, — amerikānis piebilda ar nedzirdētu bezkaunību.

—   To vis nevar zināt, — misters Fogs atbildēja un atgriezās vagonā tikpat mierīgi, kā paradis.

Tur viņš apmierināja misis Audu, pārliecinādams, ka tādi balamutes nekad neesot bīstami. Fiksu viņš lūdza par liecinieku nākošā divkaujā. Atteikties Fiksam nebij iespējams, un Fileass Fogs rāmi atsāka pārtraukto partiju, absolūti mierīgi izspēlēdams to pašu nodomāto pīki.

Vienpadsmitos lokomotīves svilpiens vēstīja, ka Plamkrikas stacija klat. Misters Fogs piecēlās un, Fiksa pavadīts, izgāja uz platformas. Āķis ar diviem revolveriem viņiem sekoja. Misis Auda, bāla kā mironis, palika turpat vagonā.

Tajā oašā acumirklī atvērās arī otra vagona durvis un pulkvedis Proktors tāpat iznāca uz platformas, sava sekundanta, tādas pašas sugas jeņķa, pavadīts. Bet, tikko abi cfivkaujnieki nokāpa pa trepītēm, konduktors pieskrēja klāt, saukdams:

—   Izkāpt nav atjauts!

—   Kāpēc ne? — pulkvedis vaicāja.

—   Tāpēc, ka vilciens desmit minūtes nokavējies un mēs tūliņ braucam tālāk.

—   Bet man te jāšaujas ar šo kungu.

—   Ļoti žēl, — ierēdnis atbildēja, — tomēr mēs tūliņ braucam tālāk. Paklausieties, jau zvana!

Patiešām noskanēja zvans, vilciens sāka kustēties.

—   Man ir ļoti nepatīkami, — konduktors taisnojās.

—  Citādi es labprāt jums izpalīdzētu. Bet, ja te mums neizdevās, jūs taču varat šauties arī ceļā.

—   Es to varētu, — pulkvedis Proktors ņirgājās,

—   bet nezinu, kā uz to skatās mans pretinieks.

—   Es esmu ar mieru, — Fileass Fogs atbildēja.

—   Nu es saprotu, ko nozīmē Amerika, — nodomāja Āķis. — Tas tomēr ir visideālākais konduktors pasaulē.

Konduktors aizvadīja abus strīdniekus un viņu sekundantus visam vilcienam cauri līdz pēdējam vagonam. Tajā bij tikai kāds desmits pasažieru. Konduktors palūdza tos uz dažām minūtēm atstāt vietas, tai abi džentlmeņi varētu nokārtot savu goda lietu.

Pasažieri labprāt bij ar mieru pakalpot šiem kungiem un izgāja laukā uz platformas.

Piecdesmit pēdu garais vagons bij kā izredzēts šādam nolūkam. Eja starp sēdekļiem bij pietiekoši plata, duelanti varēja pa to brīvi staigāt un mērķēt pēc patikas. Patiesība tā bij vispiemērotākā vieta divkaujai. Misters Fogs un pulkvedis Proktors iegāja vagonā, katrs ar sešpatronu revolveri roka. Viņu sekundanti palika ārpusē uz platformas, un duelantus.ieslēdza. Lokomotīvei iesvilpjoties, vajadzēja atskanēt pirmajiem šāvieniem . .. Tad pēc desmit minūtēm sekundanti izvāks no vagona to, kas būs vēl palicis pāri no abiem džentlmeņiem.

Tas tiešām bij gaužām vienkārši. Tik vienkārši, ka Fiksam un Āķim- sirds spēcīgi dauzījās krūtīs.

Bet pirms gaidāmā lokomotīves svilpiena piepeši atskanēja mežonigi bļāvieni. Dzirdami bij arī šāvieni, taču ne 110 duelantiem ierādītā vagona. Tie rībēja ārpusē un gar visu vilcienu, kurā vaimanāja izbiedētie pasažieri.

Pulkvedis Proktors un misters Fogs izsteidzās no vagona un devās uz vilciena priekšgalu, no kurienes skanēja ļoti spēcīgi šāvieni un kliedzieni.

Viņi tūliņ bij nopratuši, ka vilcienam uzbrūk siu indiāņu banda.

Šie pārdrošie indiāņi jau vairākkārt bij apturējuši un aplaupījuši vilcienus. Nenogaidījuši vilcienu apstājamies, viņi simtiem tāpat metās pa vagona kāpšļiem kā izveicīgi klauni auļojošam zirgam mugurā.

Siu bij bruņojušies ar šautenēm, pasažieri, kas gandrīz visi bij apbruņoti, savukārt šāva ar revolveriem. Indiāņi vispirms bij uzbrukuši lokomotīvei. Mašīnists ar kurinātāju bij pa pusei apdullināti ar sitieniem pa galvu. Indiāņu virsaitis, gribēdams apturēt lokomotīvi, nejauši bij pagriezis kloķi otrādi, un vilciens nu milzīgā ātrumā joņoja uz priekšu.

Arī vagonos indiāņi bij jau ielauzušies, kā pērtiķi sarāpušies pa logiem un nu krūti pret krūti cīnījās ar pasažieriem. No uzlauztā bagāžas vagona čemodāni lidoja zemē uz ceļa. Kliedzieni un šāvieni jaucās nerimstošā jūklī.

Taču ceļotāji nikni turējās pretī. Daži aizbarikādētie vagoni kā īsti kustoši forti drāzās uz priekšu ar simts jūdžu ātrumu stundā.

No paša uzbrukuma sākuma misis Auda drosmīgi cīnījās. Turēdama revolveri rokā, viņa varonīgi aizstāvējās, šāva pa izdauzīto logu, tiklīdz kāds mežonis parādījās priekšā. Kāds divdesmits indiāņu bij jau beigti nokrituši uz sliedēm, un vagonu riteņi sašķaidīja tos kā tārpus, kas novēlās zemē no platformas.

Bet arī vairāki pasažieri, ložu trāpīti vai dabūjuši sitienus ar kasetēm pa galvu, bij pakriiuši uz soliem.

Cīņai katrā ziņā bij jāizbeidzas. Tā ilga jau desmit minūtes un beigtos ar indiāņu uzvaru, ja neizdotos apturēt vilcienu. Divas jūdzes tālu bij Kirncjas forta stacija, ja vilciens pabrauktu tai garām, laupītāji tad varētu rīkoties pēc patikas.

Konduktors cīnījās blakus Fileasam Fogam. Bet tad kāda lode nogāza viņu zemē, krizdams viņš vēl paguva iesaukties:

—  Mēs esam pazuduši, ja vilcienu pēc piecām minūtēm neaptur!

—  Mēs viņu apturēsim! — Fileass Fogs atsaucās un taisījās izlēkt no vagona.

—   Palieciet, kungs! — Āķis iesaucās. — Tagad rīkošos es!

Fileass Fogs nepaguva aizturēt drošsirdīgo puisi, kas izlīda pa logu un, indiāņu nemanīts, parāpās zem vagona. Un tur, kamēr virs viņa galvas cīņa turpinājās, viņš ar savu veco klauna veiklību, lodērn ap galvu džinkstot, pie ausīm, atsperēm, kāpšļiem un buferiem turēdamies, rāpās uz vilciena priekšgalu. Neviens viņu nebij ievērojis un arī nevarēja ievērot.

Bagāžas vagona un tendera spraugā ar vienu roku pakāries, ar otru viņš sniedzās pēc drošības ķēdes un atkabināja to vaļā, bet vilciena kustības dēļ nekādi nevarēja atskrūvēt aizsargāķi, tad kāds spējš trieciens, vilcienam sakustoties, to izdarīja viņa vietā. Vilciens pamazām stājās, kamēr lokomotive vēl ātrākā gaitā aizjoņoja tālāk.

Inerces ietekmē vilciens vēl laiciņu slīdēja pa sliedēm, bet pasažieri ķērās pie bremzēm vagonu iekšpusē un apturēja to tikai simts soļu atstatu no Kirnejas stacijas.

Šāvienus izdzirduši, kareivji no forta steidzās šurp. To laupītāji nebij gaidījuši un, pirms vēl vilciens bij pilnīgi apstājies, metās prom un pazuda stepē.

Kad pasažieri sāka sasaukties, izrādījās, ka vairāki trūkst, un starp tiem arī drosmīgais francūzis, kuram viņiem bij jāpateicas par izglābšanu.

## Trīsdesmitā nodaļa Fileass Fogs vienkārši dara savu pienākumu

Āķi ieskaitot, bij pazuduši pavisam trīs pasažieri. Vai viņi bij krituši cīņā? Vai indiāņu laupītāji tos aizveduši gūstā? Tas pagaidām palika nezināms.

Ievainotu bij diezgan daudz, tikai par laimi ne nā- vigi. Vissmagāk cietis bij pulkvedis Proktors. Viņš cīnījās drošsirdīgi, kamēr kāda lode to bij ķērusi sānos. Līdz ar citiem pasažieriem to nogādāja stacijā un sniedza nepieciešamo palīdzību.

Misis Auda bij izglābusies. Fileass Fogs, kas cīņā nemaz nesargājās, palicis pilnīgi neievainots. Fiksam tikai roka mazdrusciņ ieskrāpēta. Bet Āķis bij pazudis, un tāpēc jaunai sievietei par vaigiem ritēja asaras.

Pa to laiku visi pasažieri bij atstājuši vagonus. Riteņi bij notašķīti asinīm. Uz riteņu tapām un spieķiem karājās bezveidīgi gaļas kumšķi. Baltajā sniega klajumā varēja saskatīt asins plankumus. Pēdējie indiāņi patlaban nozuda aiz apvāršņa dienvidos uz Republikas upes pusi.

Rokas uz krūtīm sakrustojis, Fileass Fogs stāvēja nekustēdamies. Viņam bij jātiek galā ar svarīgu apņemšanos. Misis Auda, turpat līdzās stāvēdama un ne vārda neteikdama, vēroja viņu … Viņš saprata šo skatienu. Ja sulainis kritis indiāņu gūstā, vai viņa pienākums nebij lūkot to atsvabināt? …

—   Es viņu atradīšu, dzīvu vai mirušu, — viņš vienkārši pateica misis Audai.

—  Ak Foga kungs! — jaunā sieviete iesaucās, saķērusi viņa rokas un asarām tās slacinādama.

—   Dzīvu, — Fileass Fogs piebilda, — ja mēs nezaudējam ne minūtes laika.

Ar šādu apņemšanos Fileass Fogs visu lika uz spēles. Tikai vienu pašu dienu nokavējis, viņš vairs nespēs nokļūt, uz Ņujorkas kuģa un derības būs neglābjami pazaudētas. Bet, pateicis sev: «Tas ir mans pienākums,» — viņš vairāk nevilcinājās.

Kirnejas forta komandants kapteinis bij turpat. Viņa karaspēks, ap simts kareivju, nostādīti gadījumam, ja indiāņi mēģinātu uzbrukt stacijai.

—   Cienījamais kungs, — Fileass Fogs viņam teica, —• trīs pasažieri ir pazuduši.

—   Nogalināti? — kapteinis vaicāja.

—   Nogalināti vai sagūstīti, — Fileass Fogs atbildēja. — Par to mums jātiek skaidrībā. Vai jūs nedomājat dzīties pakaļ indiāņiem?

—   Tas grūti izdarāms, — kapteinis atbildēja.

—   Indiāņi var bēgt līdz pašai Arkanzai. Es nevaru pamest man uzticēto fortu.

—   Tomēr, cienījamais kungs, — Fileass Fogs neatlaidās, — runa ir par triju cilvēku dzīvībām.

—   Bez šaubām. Bet vai es varu riskēt ar piecdesmitām, la? glābtu trijās?

—   Es nezinu, mans kungs, vai jūs to varat, bet tas ir jūsu pienākums.

— Cienījamais kungs, — kapteinis atcirta, — še neviens man nevar mācīt pienākumu.

—  Labi, — Fileass Fogs vēsi atbildēja, — tad es eju viens pats.

— Jūs! — Fikss, pienācis klāt, iesaucās. — Viens pats jūs gribat dzīties pakal indiāņiem!

—   Vai tad lai Jauju aiziet bojā tam nelaimīgajam, kuram mums visiem jāpateicas par savām dzīvībām? Es iešu.

—   Nē! — iesaucās kapteinis dziļi aizkustināts.

—   Viens pats jūs neiesiet! Jums ir krietna sirds! … Trīsdesmit viru, kas vēlas līdzi iet! — viņš piebilda, pagriezies pret saviem kareivjiem.

Tie visi bij gatavi gājēji, tā ka kapteinim pašam nācās izvēlēt sūtāmos. Viņš atskaitīja trīsdesmit vīrus un kādu vecāku seržantu nozīmēja tiem par vadoni.

—   Pateicos, kapteiņa kungs! — misters Fogs sacīja.

—  Vai atļauts arī man piebiedroties? — Fikss vaicāja.

—   Dariet, kā paši zināt, — Fileass Fogs atbildēja.

—   Bet, ja vēlaties man pakalpot, tad palieciet pie misis Audas. Gadījumā, ja man notiktu kāda nelaime…

Policijas inspektors piepeši nobāla. Tagad pamest vienu to cilvēku, kuram visu laiku neatlaidīgi un soli pa solim bij sekojis! taut lai viņš dodas prom šajā tuksnesī! Fikss cieši paskatījās džentlmenī, bet tomēr viņam tūlīt bij jānolaiž acis šā atklātā un mierīgā skatiena priekšā.

—   Es palikšu, — viņš teica.

Pēc dažām minūtēm misters Fogs, cieši paspiedis roku misis Audai un atstājis viņas ziņā vērtīgo ceļasomu, aizgaja kopā ar seržantu un mazo kareivju pulciņu.

Kareivjiem viņš bij teicis:

— Mani draugi, es jums apsolu tūkstoš mārciņu sterliņu, ja mēs izglābsim gūstekņus.

Pulkstenis bij dažas minūtes pēc divpadsmitiem.

Misis Auda bij palikusi kādā stacijas istaba un domāja par Fileasu Fogu, par viņa vienkāršo cēlo augstsirdību un mierīgo drosmi. Misters Fogs bij ziedojis savu mantu un nu ari savu dzīvību lika uz spēli — bez vilcināšanās, bez skaļām frāzēm, vienkārši aiz pienākuma. Fileass Fogs viņas acīs bij varonis.

Inspektors Fikss gan tā nedomāja un nevarēja savaldīt savu uztraukumu. Nervozi viņš staigāja pa stacijas peronu. Pirmīt padevies, viņš tagad atkal ar skaidru galvu pārlika visu. Saprata, kādu muļķību izdarījis, ļaudams Fogam aiziet vienam pašam. Bij taču noņēmies sekot tam ceļojumā ap visu zemeslodi un tomēr tik vieglprātīgi palaidis no rokām! Viņš sirdījās un sodīja pats sevi, — ak, kā galvaspilsētas policijas direktors būtu rājis savu aģentu, notvertu tik naivā muļķībā!

«Dulns es esmu bijis!» viņš domāja. «Tas otrais taču viņam būs pateicis, kas es esmu, aizmucis pats pa priekšu un neatgriezīsies. Kā lai es viņu tagad vairs notveru? Kā es varēju ļauties tā apmuļķoties, kur man taču kabatā orderis viņa arestēšanai! Nē, patiešām es esmu gatavais ēzelis!»

Tā domāja policijas inspektors, kamēr stundas pēc viņa atziņas aizritēja tik lēnām. Viņš nezināja, ko iesākt. Brīžiem viņam radās vēlēšanās visu pastāstīt misis Audai. Taču pats saprata, kā viņa atzīšanos uzņems jaunā sieviete. Ko lai dara? Viņā modās vēlēšanās doties sniegā klajumā pa Fileasa Foga pēdām. Gan jau viņu atradīs. Sniegā bij redzamas kareivju pēdas! . . . Bet, tiklīdz no jauna sāks snigt, pēdas izzudis.

Fiksu pārņēma izmisums. Viņš pat juta stipru dziņu atmest šim pasākumam ar roku. Un tiešām drīz vien radās iemesls pamest Kirnejas staciju un turpināt ceļojumu, kas viņam bijis tik neveiksmīgs.

Ap pulksten diviem pēcpusdienā, kad sniegs sniga lielām pārslām, piepeši atskanēja gari svilpieni no austrumu puses. Milzīga ēna ar palsu gaismas plankumu priekšā lēnām tuvojās, tumsā tā izskatījās visai fantas- liska. Bet no austrumiem vilcienu negaidīja. Pa tālruni pieprasitā palidzība vel nevarēja būt pienākusi, bet vilciens, kas no Omahas devās uz Sanfrancisko, pienāks tikai rit. Beidzot viss noskaidrojās.

Izrādījās, ka tā ir tā pati lokomotīve, kas, pirmīt no vilciena atsvabināta, aizjoņoja drausmīgā ātruma, aizvezdama līdzi nemaņā gulošo mašīnistu un kurinātāju. Ta viņa bij noskrējusi vairak jūdžu; bet uguns krāsnī izdega, tvaiks aprāvās, un, pamazam palēninādama gaitu, viņa beidzot bij pavisam apstajusies divdesmit jūdzes aiz Kirnejas stacijas.

Mašīnists un kurinātājs bij tikai apdulluši, pēc ilgāka laika viņi atjēdzās.

Mašīnists apturēja lokomotīvi. Ieraudzījis, ka tā viena pati bez vagoniem klajuma vidū, viņš saprata, kas noticis. Kādā kārtā viņa atkabinājusies no vilciena, to viņš nezināja, bet nebij šaubu, ka vilciens palicis atpakaļ un tagad atrodas bezizejas stāvoklī.

Mašīnists nekavējās darīt savu pienākumu. Ērtāk jau būtu turpināt ceu uz Omahu, griezties atpakaļ uz viicienu daudz bistamāk, jo varbūt indiāņi tur vēl turpināja laupīšanu. Tomēr tas viņu nekavēja. Uguns atkal tika uzkurināta, tvaiks piegādāts, lokomotīve devas atpakaļ un ap pulksten diviem pienāca Kirnejas stacijā. Svilpēja miglā bij lokomotīve.

Pasažieri bij ārkārtīgi priecīgi, redzēdami, ka lokomotīve atkal stājas vilciena priekšgalā. Tagad iespējams turpināt tik nelaimīgā kārtā partraukto ceļojumu.

Kad lokomotīve bij piebraukusi, misis Auda griezās pie konduktora.

—   Vai jūs taisāties braukt? — viņa tam jautāja.

—   Tūliņ, kundze.

—   Bet gūstekņi… mūsu nelaimīgie biedri…

—   Es nevaru kavēt braucienu, — konduktors atbildēja. — Jau tā mēs par trim stundām esam novēlojušies.

—   Un kad iet nākamais vilciens uz Ņujorku?

—   Rītvakar, kundze.

—   Rītvakar! Tas ir par vēlu! Vajadzētu uzgaidīt!

—  Tas nav iespējams, — konduktors atbildēja. — Ja gribat braukt, kāpiet vagonā.

— Es nebraukšu, — jaunā sieviete atbildēja.

Fikss bij noklausījies šo sarunu. Pirms dažām minūtēm, kad lokomotīves vēl nebij, viņš cieši noņēmās braukt prom no Kirnejas, bet tagad, kad vilciens stāvēja gatavs uz braukšanu, kājas viņam bij itin kā pielipušas pie zemes. Šis stacijas perons dedzināja viņam pēdas, bet viņš nevarēja tās pacelt. Viņš cīnījās pats ar sevi. Dusmas par neizdevību aizžņaudza viņam kaklu. Viņš tomēr gribēja izturēt līdz galam.

Citi pasažieri, ari ievainotie un starp tiem pulkvedis Proktors bij jau sakāpuši vagonos. Lokomotīve bij uzkurinātā spēcigi, tvaiks šņākdams plūda pa krānu laukā. Mašīnists deva svilpienu, vilciens sāka kustēties un drīz vien pazuda acīm, baltus dūmu vālus sajaukdams ar sniega mutuļiem.

Inspektors Fikss bij palicis tepat.

Pagāja dažas stundas. Laiks bij sagriezies nejauks un loti auksts. Fikss nekustēdamies sēdēja stacijā uz kāda sola. Varēja domāt, ka viņš aizmidzis. Neskatoties uz puteni, misis Auda pastāvīgi gāja ārā. Perona galā nostājusies, viņa mēģināja saskatīt puteņa mutuļiem cauri, acīm iespiesties tajā miglā, kas aizslēpa visu apvārsni, saklausīt jel kādu skaņu. Taču nekas nebij ne redzams, ne dzirdams. Viņa iegāja,atpakaļ, lai pēc dažām minūtēm nāktu atkal laukā, bet katru reizi veltīgi.

Uznāca vakars. Meklētāji vēl neradās mājās. Kur gan vini atradās? Diezin vai panāca indiāņus? Kazi vai notika ciņa vai arī kareivji, miglā apmaldījušies, kiīda apkart? Kirnejas komandants bij kļuvis stipri nemierīgs, lai gan centās to slēpt.

Pienāca arī nakts, sniegs mazliet pārstāja, bet toties atkal pieņēmās aukstums. Visdrošākais cilvēks nevarēja bez trīsām lūkoties tumšajā bezgalībā. Klajumā valdīja absplūts klusums. Ne lidojošs putns, ne skrejošs zvērs netraucēja neaptveramo mieru.

Ļaunu paredzēdama, nomākta, baiļu pilnu sirdi misis Auda visu nakti klaiņoja pa prērijas malu. Viņas iedomas klīda nezin kur tālu un tēloja tūkstošejādas briesmas. Nav aprakstāms, ko viņa pārcieta šajās garajās stundās.

Fikss, joprojām nekustēdamies, sēdēja savā vietā, tomēr ari viņš negulēja. Ja kāds tuvojās un viņu uzrunāja, viņš tikai atmeta ar roku.

Tā pagāja nakts. Aizmiglota, nespodra saule uzlēca pār apvārsni. Sadzirdēt tomēr varēja katru mazāko troksni divu jūdžu plašā apkartnē. Fileass Fogs ar saviem pavadoņiem bij devies pret dienvidiem … Dienvidu puse bij pilnīgi tukša un klusa. Pulkstenis jau bij septiņi.

Pavisam norūpējies, kapteinis nezināja, ko iesākt. Varbūt sūtīt otru nodaļu pirmajai palīgā? Vai viņš drīkstēja upurēt vēl citus kareivjus gandrīz bez cerībām izglābt tos, kas jau aizgājuši bojā? Tomēr ilgi viņš nevilcinājās, pasauca kādu no saviem leitnantiem un pavēlēja pārlūkot apvidu pret dienvidiem. Bet tajā pašā acumirklī atskanēja šāvieni. Vai tas bij signāls? Kareivji metās laukā no forta un pusjūdzi atstatu ieraudzīja pilnīgā kārtībā tuvojamies nelielu pulciņu cilvēku.

Priekšgalā nāca Fileass Fogs, bet blakus viņam Āķis un pārējie divi, indiāņu rokām izrautie.

Kauja bij notikusi desmit jūdzes uz dienvidiem^ no Kirnejas. Jau pirms kareivju nodaļas pienākšanas Āķis ar biedriem cīnījās pret laupītājiem. Trijus viņš jau tāpat ar dūri bij notriecis zemē, kad piesteidzās viņa kungs un kareivji.

Glābējus un izglābtos saņēma ar gaviļu saucieniem. Fileass Fogs izdalīja kareivjiem solīto naudas summu, bet Āķis pie tam atkal noprātoja:

—   Patiešām jāatzīst gan, ka es savām kungam izmaksāju dārgi.

Ne vārda nerunādams, Fikss lūkojās misterā Fogā, grūti pateikt, kādas domas cīnījās viņā. Misis Auda bij saņēmusi džentlmeņa roku un spieda to ar rokām, ne skaņas nevarēdama dabūt pār lūpām!

Āķis pārnācis tūliņ bij devies meklēt vilcienu stacijā, gatavu braukšanai uz Omahu, un cerēja, ka zaudēto laiku varēs vēl atgūt.

—   Kur vilciens? — viņš sauca.

—- Aizbrauca, — Fikss atbildēja.

—   Un kad iet nākamais vilciens? — Fileass Fogs vaicāja.

—  Tikai vakarā.

—  Ak tāl — vienkārši atteica šis neuztraucamais džentlmenis.

## Trīsdesmit pirmā nodaļa. Policijas inspektors ļoti rūpējas par Fileasa Foga interesēm

Fileass Fogs bij nokavējies par divdesmit stundām. Āķis, ši nokavējuma cēlonis pret savu gribu, bij pavisam izmisis. Viņš galīgi izpostīja savu kungu.

Fikss piegaja Fileasam Fogam klāt un, taisni acīs skatīdamies, vaicāja:

—   Vai jums visā nopietnībā ļoti jāsteidzas?

—   Visā nopietnībā, — misters Fogs atbildēja.

—  Tatad, — Fikss turpināja, — jums no liela svara nokļūt Ņujorkā vienpadsmitajā pirms deviņiem vakarā, iekams noiet kuģis uz Liverpūli?

—   Ārkārtīgi svarīgi.

—   Un, ja šo braucienu neaizkavējis indiāņu uzbrukums, jūs noteiktā laikā būtu nokļuvuši Ņujorkā?

—   Jā, divpadsmit stundas pirms kuģa noiešanas.

—  Labi. Tātad jūs esat nokavējušies par divpadsmit stundām. Starpība starp divdesmit un divpadsmit ir astoņi. Tās nu būtu jāuzdzen. Vai gribat pamēģināt?

—   Kājām? — Fileass Fogs vaicāja.

—   Nē, bet ragavās, — Fikss atbildēja, — ragavās ar burām. Kads virs ieteica man šo braucamo līdzekli.

Tas bij tas pats vīrs, kas naktī bij uzrunājis Fiksu, bet ko viņš strupi noraidījis.

Fileass Fogs neka neatbildēja Fiksam. Bet Fikss pa- aicinaja klāt viru, kas staigāja tepat pa stacijas peronu. Pēc brīža Fileass Fogs un amerikānis, vārdā Madžs, iegāja kadā būdā līdzās īortarn.

Tur Fileass Fogs aplūkoja diezgan savādo braucamo daiktu, kas sastāvēja no platformas un divām resnām sliecēm, uzliektām mazliet augšup tāpat kā ragavām; vietas tur bij pieciem vai sešiem cilvēkiem. Netālu no

priekšgala platformā bij iestiprināts ļoti garš masts ar milzīgu buru. Dzelzs saitēm nostiprinātā mastā bij vēl rāja, kurā varēja uzcelt fokburu. Pakaļgalā pierīkots kaut kas līdzīgs stūrei, ar ko varēja vadīt šo ierīci.

Kā redzams, tās bij jahtai līdzīgi ierīkotas ragavas. Ziemas laikā, kad sniega putenis aizkavē vilcienus, šādas ragavas parasti lieto braucienam no vienas stacijas uz otru. Viņu burāšanas spējas ir lieliskas, labākas nekā sacīkšu jahtām, kas viegli var apgāzties. Spēcīga vēja trenktas, viņas skrien pār apsnigušu klajumu tikpat ātri kā eksprešvilciens.

Pēc maza brīža Fileass Fogs un ragavu īpašnieks bij jau vienojušies. Vējš bij labs, spēcīgiem brāzieniem viņš pūta no rietumiem. Sniegs arī sērsnas pārvilkts, un Madžs apsolīja Fileasu Fogu dažās stundās nogādāt Omahas stacijā. Tur bieži piestāj vilcieni un vairākas dzelzceļa līnijas iet uz Ņujorku un Čikāgu. Cerams, ka nokavēto izdosies atgūt. Tāpēc lieki kavēties.

Misters Fogs negribēja, ka misis Auda izbauda šāda ce|ojuma neērtības tik lielā aukstumā, kas no ātras skre- jas kļūst vēl stiprāks, un ieteica viņai kopā ar Aķi patikt tepat Kirnejā. Krietnais puisis nogādātu viņu atpakaļ Eiropā pa labāku ceļu un vispār ērtākā veidā.

Bet misis Auda kategoriski atteicās šķirties no mistera Foga, un Āķis bij visai laimīgs par tādu viņas lēmumu. Ne par kādu naudu viņš negribēja atstāt savu kungu vienu Fiksa pavadībā.

Grūti pateikt, ko par visu to domāja policijas inspektors. Fileasa Foga atgriešanās bij satricinājusi viņa stipro pārliecību. Vai ari te darīšana ar ārkārtīgi ietiepīgu blēdi, kas bij pārliecināts, ka, nobeidzis savu ceļojumu ap zemeslodi, viņš Anglijā būs pilnīgā drošībā. Varbūt arī, ka Fiksa ieskats par Fileasu Fogu bij manāmi grozījies. Bet tomēr arī viņš gribēja savu pienākumu izpildīt līdz galam un tāpēc ar visiem spēkiem pasteidzināt atgriešanos Anglijā.

Pulksten astoņos ragavas bij gatavas doties ceļā. Ceļinieki — grūti viņus varētu saukt par pasažieriem — savās ceļa segās cieši ietinušies, sasēdās iekšā. Divas milzīgas buras tika uzvilktas, un, spēcīga vēja trenktas, ragavas sāka slīdēt pa sērsnu ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Atstatums starp Kirneiu un Omahu pa gaisa vai, kā amerikāņi saka, pa bites lidojuma līniju ir ap divi simti jūdžu. Ja pieturēsies vējš, tad viņi šo atstatumu nobrauks piecās stundās. Ja negadīsies nekāds traucējums, vienos pēc pusdienas viņi nokļūs Omahā.

Kas tas bij par ceļojumu! Cieši kopā sasēdušies, braucēji tomēr vārda nevarēja pārmainīt. Ātrās skrejas vēl pastiprinātais aukstums viņiem laupīja valodu. Ragavas pa sniega klajumu slīdēja tikpat viegli kā kuģis pa ūdens līmeni. īsti spēcīga vēja brāzma it kā pacēla ragavas no zemes; un tad tās ar saviem milzīgajiem buru spārniem šķita lidoja pa gaisu. Madžs stāvēja pie stūres un ar drošu roku vadija ragavas taisnā virzienā. Visas buras bij uzvilktas. Foku viņš pārmainīja ar milzīgu buru. Uzcēla steņģi un uzvilka vēl topseli, tāpēc brauciena ātrums palielinājās. Matemātiski tas, zināms, nebij aprēķināms, tomēr gan nojaušams, ka viņi nobrauca apmēram četrdesmit jūdzes stundā.

— Ja tikai kaut kas nesalūzt, — Madžs teica, — tad mēs nokļūsim laikā.

Madža paša interesēs bij nokļūt norunātā laikā, jo pēc parašas Fileass Fogs arī viņam bij apsolījis prāvu prēmiju.

Prērija, pār kuru taisnā līnijā brauca ragavas, bij līdzena kā jūra. Labāk sakot, tā bij kā bezgalīgs aizsalis ezers. Dzelzceļš šajā apvidū stiepās no dienvidrietumiem uz ziemeļrietumiem, šķērsoja Graneilandu, Kolum- busu — ievērojamu Nebraskas štata pilsētu, Skuleru, Fremontu un Omahu. Ceļš visu laiku vijās gar Platas upes krastu. Ragavu braucējiem iznāca taisnāks ceļš no loka viena gala tieši uz otru. Platās upes traucējuma Madžam nebij jābaidās, jo nelielajā līkumā, ko tā meta pie Fremontas, upe jau bij aizsalusi. Tātad visā ceļā nebij paredzami nekādi šķēršļi, tikai divu kavēkļu Fileasam Fogam vēl jābaidās: ragavu salūšana un vēja grozīšanās vai norimšana.

Bet vējš nemaz nemitējās. Pavisam otrādi — pieņēmās tik stiprs, ka pat pielieca stipri atsieto mastu. Cieši' savilktās metala atsējas džinkstēja kā instrumenta stigas. Ātrā skrēja ragavām līdzi džinkstēja sēra muzika

— Šis stigas skan kā kvinta un oktāva, — Fileass Fogs piezīmēja.

Un tie arī bij vienīgie vārdi, ko viņš pateica visā šajā braucienā. Misis Auda pēc iespējas rūpīgi bij ievīstīta ceļa kažokos un segās, lai to pasargātu no aukstuma.

Bet Āķis kāri ieelpoja salto gaisu, kamēr viņa seja bij sarkana, līdzīga miglā rietošās saules ripai. Ar savu parasto optimismu viņš atkal bij sācis cerēt. Ņujorkā viņi gan vairs nenonāks rītā, bet tomēr vakarā. Iespējams, ka viņi pagūst sasniegt Liverpūles tvaikoni.

Viņam pat bij vēlēšanās savam sabiedrotajam Fik- sam sirsnīgi roku spiest. Viņš nevarēja aizmirst, ka taisni Fikss bij ierosinājis šo braucienu ragavās, vienīgo iespēju vēl laikā nokļūt Omahā. Tomēr kaut kāds instinkts viņu atturēja atklāti izrādīt savas jūtas.

Bet viens viņam neizgāja no prāta, ka Fileass Fogs nebij vilcinājies doties viņam palīgā un izpestīt no indiāņu nagiem. To darīdams, misters Fogs bij riskējis ar savu mantu un pat ar dzīvību… Nē, to viņa sulainis mūžam neaizmirsīsi

Kamēr braucēji tā nodevās katrs savām domām, ragavas nemitīgi slīdēja pa bezgalīgo sniega klajumu. Mazākām upēm un strautiem nemanot pārbrauca pāri. Baltā sega bij apslēpusi tiklab zemi, kā ūdeni. Klajums bij gluži tuksnesīgs. Atrazdamies starp Klusā okeāna dzelzceļa līniju, kas stiepās no Kirnejas stacijas uz San- Džosefu, tas izveidoja .it kā lielu, neapdzīvotu salu. Neviena ciemata, nevienas stacijas, pai neviena forta te neredzēja. Laiku pa laikam kā spoks zibens ātrumā pašāvās kāda koka balti apsnigušais skelets. Reizēm gaisā parādījās izbiedētu meža putnu bars. Vietām atkal izsalkušu, kārnu prērijas vilku bars dzinās ragavām pakaļ. Āķis ar revolveri rokā vēroja, lai tūliņ šautu, ja kāds no tiem piekļūtu tuvāk. Ja kāds šķērslis aizkavējis ragavas, braucēji nokļūtu lielās briesmās izbadojušos plēsoņu uzbrukuma dēļ. Bet ragavas izturēja un bez apstājas devās uz priekšu, gaudojošais zvēru bars drīz vien palika tālu iepakaļ.

Ap pusdienas laiku Madžs pēc dažām zīmēm vēroja, ka brauc pa Platas upes ledu. Viņš neteica nekā, bet bij pārliecināts, ka vēl pēc divdesmit jūdzēm Omahas*stacija būs aizsniegta.

Un patiešām, nepagāja vēl ne stunda, kad veiklais vadītājs atstaja stūri un metās pie buru ievelkamām virvēm, kamēr ieskrējušās ragavas vēl pusjūdzi lidoja tāpat pa sērsnu. Beidzot tās apstajas un tad parādījās baiti apsnigušu jumtu kopa, un Madžs iesaucās:

— Mēs esam klāt!

Klāt! Patiešām šī bij tā stacija, no kurienes katru dienu daudzi vilcieni iet uz Savienoto Valstu austrumiem!

Āķis ar Fiksu izlēca no ragavām, izstaipīja savus sastingušos locekļus un tad palīdzēja izkāpt arī misteram Fogam un jaunajai sievietei. Fileass Fogs bagātīgi samaksāja Madžam, Āķis tam kā draugam spieda roku, un tad visi devās uz Omahas staciju.

Pie šīs ievērojamās Nebraskas pilsētas izbeidzās Klusā okeāna dzelzceļš, kas Misisipi baseinu savieno ar Kluso okeānu. No šejienes uz Čikāgu iet cita taisna līnija, šķērsodama piecdesmit stacijas.

Tiešas satiksmes vilciens patlaban bija gatavs doties ceļā. Fileasam Fogam ar pavadoņiem tikko atlika laika iekāpt vagonā. No Omahas viņi nekā nedabūja redzēt, bet Āķis apmierinājās ar to, ka tagad jārīkojas nevis jāskatās.

Apbrīnojami ātri vilciens izbrauca cauri Ajovas štatam un Kaunsilblefas, Muanas un Ajovas pilsētām. Naktī pie Davenportas pārbrauca pāri Misisipi un tad caur Rokailendu iekļuva Ilinoisas štatā. Otrā dienā, desmitajā decembrī, četros vakarā viņi bij jau Čikāgā uz skaistā Mičiganas ezera krasta.

No Čikāgas līdz Ņujorkai ir deviņi simti jūdzes. Čikāgā vilcienu bij papilnam. Misters Fogs nekavēdamies tūliņ pārkāpa jaunā. Ātrvilciens Pitsburga— Fortaine—Čikāga, attīstīja vislielāko ātrumu it kā saprazdams, ka šim džentlmenim nav laika kavēties. Kā zibens vilciens izšāvās cauri Indiānai, Ohio, Pensilvā- nijai, Ņudžersejai, cauri pilsētām ar antīkiem nosaukumiem, no kurām dažam bij gan ielas un tramvaji, bet māju vēl ne. Beidzot parādījās Hudzona, un tad vienpadsmitajā decembri ceturksni uz divpadsmitiem vakarā vilciens pieturēja stacijā, upes labajā krastā, taisni Ziemeļamerikas—Anglijas tvaikoņu līnijas piestātnē.

Liverpūles tvaikonis «Ķīna» bij aizgājis pirms četrdesmit piecām minūtēm!

## Trīsdesmit otra nodala Fileass Fogs uzsāk enerģisku cīņu pret neveiksmēm

Aizbraukdama «Ķīna» likās paņēmusi līdzi pēdējo Fileasa Foga cerību.

Patiešām, viņa nolūkiem nederēja neviens no pārējo tvaikoņu sabiedrību kuģiem, kas uztur satiksmi starp Ameriku un Eiropu: ne franču «Transatlantiskie», ne «White-Star-Line», ne sabiedrības «Imman», ne arī Hamburgas līnijas kuģi nevarēja pakalpot šiem džentlmeņiem.

Franču" «Transatlantiskās sabiedrības» tvaikonis «Pereira», kas krāšņuma un ērtības ziņā pārspēj visus pārējos, nobrauca tikai vēl aizparīt, četrpadsmitajā decembrī. Turklāt viņš, tāpat kā Hamburgas līnijas kuģi, nebrauca tieši uz Liverpūli vai Londonu, bet uz Havru, un brauciens no Havras uz Sauthemptonu tā aizkavētu Fileasu Fogu, ka visas pūles būtu veltīgas.

Bet kas attiecas uz sabiedrības «Irnman» kuģiem, no kuriem «Parīzes pilsēta» aizbrauks nakatnajā dienā, tad par to nebij ko domāt, šie kuģi galvenokārt paredzēti emigrantu pārvadāšanai, viņi drīzāk brauca ar burām nekā ar tvaiku, un viņu ātrums ir niecīgs. Pārbraucie- nam no Ņujorkas uz Angliju viņiem vajadzīgs vairāk laika, nekā bij palicis Fileasam Fogam.

Visu to mūsu džentlmenis uzzināja no sava ceļveža «Bradshaw», kurā bij sīki norādītas visas okeānu kuģu līnijas.

Aķis bij galīgi satriekts. Kuģis nokavēts viņa vainas dēļ, savu kungu pavadīdams, viņš pastāvīgi bij licis tām' šķēršjus ceļā. Viņš lādējās nejauki, atcerēdamies visus starpgadījumus ceļojumā, saskaitīdams visas 'tās nau: das summas, kas izdotas vienīgi viņa labā, un beigās apsvērdams, ka tas viss kopā ar pazaudētām derībām galigi izpostīs misteru Fogu.

Tomēr misters Fogs viņam nekā nepārmeta. Tikai pamezdams tvaikoņa piestātni, viņš teica:

— Rītu redzēsim, kas darāms. Nāciet!

Misters Fogs, misis Auda, Fikss un Āķis tūlīt ar plostu pārcēlās pāri Hudzonai un fiakrā nobrauca uz Sv. Nikolaja viesnīcu Brodveias ielā. Tur viņiem ierādītās istabās pagāja nakts, īsa Filesam Fogam, kas gulēja cieši, bet diezgan gara misis Audai un viņas biedriem, kuri aiz uztraukuma nevarēja aizmigt.

Rit bij divpadsmitais decembris. No šīs dienas pulksten septiņiem rītā līdz astoņiem četrdesmit piecām minūtēm vakarā divdesmit pirmajā decembrī vēl palika deviņas dienas trīspadsmit stundas un četrdesmit piecas minūtes. Ja Fileass Fogs vakar būtu izbraucis ar «Ķīnu», vienu no labākajiem Kunarda linijas braucējiem, viņš nokļūtu Liverpūlē un pēc tam Londonā noteiktā laikā.

Misters Fogs atstāja viesnīcu viens pats, piekodinājis sulainim pateikt misis Audai, lai tā ir gatava katru acumirkli doties ceā.

Misters Fogs atgriezās Fludzonas krastmalā un tur starp noenkurotiem kuģiem izlūkoja tos, kas taisījās ceļā. Vairākiem no tiem jau mastā plivinājās brauciena karogs, tie dosies ceļā tūliņ, ar šārīta paisumu, jo no šīs brīnišķās un plašās Ņujorkas ostas katru dienu simtiem kuģu devās ceļā uz visam pasaules malām. Bet lielākā daja bij buru kuģi un Fileasa Foga nolūkiem nelietojami.

Likās jau, ka pašā pēdējā mēģinājumā viņam jāpazaudē, kad dažus mezglus attālu no krasta ieraudzīja slaidu tirdzniecības tvaikoni, no kura skursteņa kūpēja kupli dūmu mutuļi par zīmi, ka kuģis patlaban taisās doties ; ceļā.

Fileass Fogs pasauca laivu, un pēc pāra airu vilcieniem viņš jau bij pie kuģa «Henrieta», ar dzelzs rumpi un koka augšdaļām.

«Flenrietas» kapteinis bij uz kuģa. Fileass Fogs uzkāpa uz klāja un lika pasaukt kapteini, kas tūliņ ieradās.

Tas bij gadus piecdesmit vecs, no tā sauktajiem jūras vilkiem, likās sabozies un visai nelaipns. Drūmās vara sarkanās acis, rūsganie mati, resnais kakls neliecināja, ka viņš būtu sabiedrības cilvēks.

—   Jūs esat kapteinis? — misters Fogs jautāja.

—   Tas es esmu.

—   Es esmu Fileass Fogs no Londonas.

—   Un es — Endrju Spiclijs no Kardifas.

—   Jūs taisāties ceļā?

—   Pēc vienas stundas.

— Un braucat…?

—   Uz Bordo.

—   Un jūsu krava?

—   Bez kravas. Es braucu ar balastu.

—   Vai pasažieri jums ari ir?

—   Nekad man viņu riav. Tā ir krava, kas aizņem daudz vietas un ir loti skala.

—   Vai jūsu kuģis brauc ātri?

—   Vienpadsmit līdz divpadsmit mezglu, «Henrietu» pazīst visi.

—   Vai jūs mani un vēl trīs pasažierus nevēlaties novest uz Liverpūli?

—   Uz Liverpūli? Kāpēc ne uz Ķīnu?

—   Es teicu uz Liverpūli.

—   Nē!

—   Nē?

—   Ne. Man jābrauc uz Bordo, un es braukšu uz Bordo.

—   Bet par labu samaksu?

—   Ne par kādu maksu.

Kapteinis to noteica tādā tonī, kam pretī runāt nebij iespējams.

—   Bet «Henrietas» īpašnieks… — ieminējās Fileass Fogs.

—   īpašnieks esmu es pats, — kapteinis atbildēja. — Kuģis pieder man.

—   Es vinu noīrēšu no jums.

—   Nē.

—   Nopirkšu.

—   Nē.

Fileass Fogs ne acu nepamirkšķināja. Tomēr stāvoklis nu bij grūts. Te bij pavisam kas cits nekā Honkongā, un «Henrietas» kapteinis citāds nekā «Tanka- deras» vadītājs. Līdz šim mūsu džentlmenim nauda allaž bij palīdzējusi izkļūt no klizmas. Šoreiz tā izrādījās nederīga.

Tomēr pāri okeānam bij jātiek kuģī, lai nebūtu jābrauc balonā, kas bij bīstami un galu galā pilnīgi neiespējami.

Taču likās, ka Fileasam Fogam vēl kaut kas padomā, jo viņš teica kapteinim:

—  Nu, bet tādā gadījumā varbūt aizvedīsiet mani uz Bordo?

—   Nē, pat ja jūs man piesolītu divi simti dolāru.

—   Es jums solu divi tūkstoši.

—   Par katru?

—   Par katru.

—   Un jūs esat četri?

—   Četri.

Kapteinis Spidijs pakasīja pieri tā, it kā gribētu noberzt ādu. Negrozot ceļu, nopelnīt astoņi tūkstoši dolāru, to dēļ bij vērts mēģināt apspiest savu nepatiku pret pasažieru kravu. Pasažieris par divi tūkstoši dolāriem galu galā arī nebij vairs pasažieris, bet diezgan vērtīga prece.

—   Es nobraucu pulksten deviņos, — kapteinis Spidijs strupi noteica, — un ja jūs ar tiem citiem esat klāt…

—  Deviņos mēs būsim klāt, — misters Fogs atbildēja tikpat strupi.

Patlaban bij pusdeviņi. Tikpat mierīgi kā arvien mūsu džentlmenis aizbrauca no «Henrietas», atgriezās Sv. Nikolaja viesnīcā, pasauca misis Audu un Āķi un arī nešķiramo Fiksu augstsirdīgi uzaicināja līdzi, un to viņš darīja tikpat mierīgi, kā mēdza rīkoties visos gadījumos.

Kad «Henrieta» raisījās no krasta, visi četri jau bij uz klāja._

Kad Āķis dabūja zināt, cik maksā šis pēdējais brauciens, no viņa tādās reizēs parastās izsaucienu gammas paspruka tas viszemākais «ai-ai!»,

Policijas inspektors Fikss ar skumjām nodomāja, ka Anglijas bankai atiiks diezgan maz no nozagtās summas. Patiešām, ja arī pieņem, ka sers Fogs vēl pāri sauju neiemetīs jūrā, taču jau tagad vairāk nekā septiņi tūkstoši mārciņu sterliņu trūka viņa banknošu somāl

## Trīsdesmit trešā nodala Fileass Fogs cīnās visgrūtākos apstākjos un uzvar

Stundu vēlāk tvaikonis «Henrieta» pabrauca garām peldošai bojai Hudzonas ietekā un izkļuva atklātā jūrā. Dienu brauca gar Longailendu un Fairailendu, bet tad ātrā gaitā sāka doties pret rietumiem.

Rītā, trīspadsmitā decembrī, ap pusdienu kāds cilvēks pakāpās uz kapteiņa komandas tilta un sāka lūkoties tālē. Varētu domāt, ka tas ir kapteinis Spidijs. Tomēr ne — tas bij Fileass Fogs.

Kapteinis Spidijs vienkārši bij ieslēgts paša kajītē un tur rēca no dusmām. Starp citu, viņa dusmas bij arī saprotamas.

Tas notika gaužām vienkārši. Fileass Fogs vēlējās braukt uz Liverpūli, bet kapteinis negribēja viņu turp vest. Tad tajās trīsdesmit stundās, kopš atradās uz kuģa, Fileass Fogs atkal bij ķēries pie saviem banknošu saiņiem, un drīz vien kuģa ļaudis, kurinātāji un matroži, kas nodarbojās arī ar kontrbandu un lāgā nesatika ar kapteini, bij viņa pusē. Lūk, kāpēc kapteinis Spidijs rēca savā kajītē ieslēgts, bet kuģi komandēja Fileass Fogs un vadija to tieši uz Liverpūli. Tagad, redzot Fileasu Fogu rīkojamies, katram tika saprotams, ka viņš ir jūrnieks.

Kā šī dēka beigsies, lasītājs uzzinās mazliet vēlāk.

Misis Auda bij uztraukta, bet neteica nekā. Fikss no sākuma bij gluži apstulbis. Turpretim Āķim visa tā lieta likās vien <a«j rši lieliska.

— VienparLmi' līdz divpadsmit mezglu, — kapteinis Spidijs bij teicis, un patiešām «Henrieta» brauca ar tādu caurmēra ātrumu.

Ja tikai negadījies vēl kāds «ja»! Ja jūra nepaliktu pārāk viļņota, ja vējš negrozītos austrumos, ja kuģis nedabūtu kādu bojājumu, «Henrieta» deviņās dienās, no divpadsmit līdz divdesmit pirmajam decembrim, paspētu nobraukt trīs tūkstoš jūdzes starp Ņujorku un Liverpūli. Protams, notikums ar kapteini, turklāt vēl bankas naudas zādzība džentlmenim varēja maksāt dārgāk, nekā viņš to vēlētos.

Pirmajās dienās cejojums ritēja vislabākajos apstākļos. Jūrā nebij nekādu lielu viļņu, vējš pūta no ziemeļaustrumiem, arī buras bij uzvilktas, un «Henrieta» skrēja kā īsts transatlantijas braucējs.

Āķis bij bezgala līksms. Viņu ārkārtīgi sajūsmināja mistera Foga beidzamais triks, par kura sekām viņš nemaz nedomāja. Kuģa ļaudis nekad nebij redzējuši jautrāku un izveicīgāku puisi.

Viņš tiem teica laipnākos glaimus, pacienāja ar izmeklētiem dzērieniem. Pēc viņa domām matroži izturējās kā džentlmeņi, bet kurinātāji varonīgi rūpējās par uguni. Viņa jautrais garastāvoklis un valodīgums ietekmēja visus. Viņš bij aizmirsis pagātni, nepatikšanas un briesmas. Viņš domāja tikai par tuvo mērķi un kvēloja aiz nepacietības, gluži kā «Henrietas» katlu sasildīts. Bieži krietnais puisis pastaigājās gar Fiksu, izteiksmīgi viņā noraudzīdamies, bet neko neteikdams, jo starp abiem draugiem vairs nebij nekādas tuvības.

Starp citu, Fikss vairs nesaprata it nekā. «Henrietas» sagrābšana, kuģa ļaužu uzpirkšana, Fogs kā pirmās šķiras jūrnieks — tas viss viņu pilnīgi apstulbināja. Viņš vairs nesaprata, ko domāt! Bet galu galā džentlmenis, kas iesāka ar piecdesmit pieci tūkstoši mārciņu sterliņu zādzību, varēja nonākt arī līdz vesela kuģa nozagšanai. IJn tā Fikss dabiski secināja, ka Foga vadītā «Henrieta» nepavisam nebrauc uz Liverpūli, bet gan uz kādu nepieejamu pasaules malu, kur zaglis vienkārši pārvērtīsies.par pirātu un būs drošībā! Tāda hipotēzē likās visai ticama, un Fikss sāka nopietni nožēlot, ka vispār iemaisījies šajā tumšajā lietā.

Kapteinis Spidijs tāpat vien rēca savā kajītē, un Āķis, kuram bij uzdots piegādāt tam pārtiku, ar visu savu lielo stiprumu darīja to sevišķi uzmanīgi. Lūkojoties misterā Fogā, nebij ne mazāko šaubu, ka viņš ir vecs kapteinis.

Trīspadsmitajā pabrauca garām Ņūfaundlendas sēkļiem. Tas ir visbistarnakais apvidus, it sevišķi ziemas laikā, kad te biežas miglas un spēcīgi vēji. Jau no vakarvakara barometrs spēji nokritās, vēstīdams drīzu laika maiņu. Tiešām, naktī temperatūra pēkšņi krita, un vējš pasitās uz dienvidaustrumiem.

Tas nu bij pirmais traucējums. Lai nebūtu jānovirzās no taisnā ceļa, misters Fogs pavēlēja satīt buras un pastiprināt tvaiku. Tomēr augsti viļņu vāli vēlas pret kuģi, valstīja to un traucēja viņa gaitu. Vēja brazma pamazam izvērtās viesulī un bij paredzams, ka «Henrieta» drīzā laikā nejaudās vairs cīnīties ar viļņiem. Bet bēgšana no vētras draudēja ar visādām nezināmām briesmām.

Āķa seja samācās līdzi laikam, divas dienas lāga zēns nodzīvoja briesmīgās rūpēs. Bet Fileass Fogs izrādījās par norūdītu jūrnieku, viņš prata izvadīt kuģi, pat nesamazinādams tvaiku. Nespēdama pacelties viļņa virsotnē, «Henrieta» izlauzās tam cauri, ūdens šļācās pāri klājam, bet tomēr viņa izkļuva. Dažreiz milzu vilnis iz- slēja viņas pakaļgalu augšā, tā ka skrūve griezās gaisā, bet viņa tomēr gaja uz priekšu.

Taču vējš nepieņēmās tik spēcīgs, kā bij jābaidās. Tas nebij no tiem orkāniern, kas skrien ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Tas bij svaigs vējš, bet par nelaimi negrozāmi pūta no dienvidaustrumiem, ta ka buras lietot nebij iespējams. Un tomēr tās tagad būtu tik noderīgas tvaika spēka pastiprinājumam!

Sešpadsmitais decembris bij septiņdesmit piektā diena pēc izbraukšanas no Londonas. Galu galā «Henrieta» vēl nebij pārāk daudz nokavējusies. Apmēram pusceļš bij nobraukts un Jaunākie apvidi aiz muguras. Vasarā brauciens būtu viegli izdevies; turpretī ziemā te bij pats sliktakais gadalaiks. Āķis neteica ne vārda. Galu galā viņam vēl bij maza cerība, ja ari vējš kavēja, taču tvaiks darīja savu.

Tajā dienā mašīnists bij uzkāpis uz komandtilta pie Fileasa Foga un dzīvi sarunajās ar to.

Nezin kāpēc, laikam aiz ļaunas nojautas Āķis juta vieglu nemieru. Vienu ausi viņš atdotu, iai tikai ar otru dabūtu dzii dēt, par ko tie runāja. Tomēr viņš paguva uztvert dažus Fileasa Foga vārdus.

—   Vai jūs esat pārliecināts par to, ko runājat?

—   Pilnīgi, kapteiņa kungs, — mašīnists atbildēja.

—   Neaizmirstiet, ka no paša brauciena sākuma mēs kurinām visas krāsnis. Ogu mums pietiktu lēnam braucienam no Ņujorkas līdz Bordo, bet viņu nepietiks šādam ātrumam līdz Liverpūlei.

—   Es par to padomāšu, — misters Fogs atbildēja.

Nu āķis bij sapratis. Viņu pārņēma nāvīgas izbailes.

Kuģim pietrūks ogļu!

«Bet ja mans kungs tiks galā arī ar to, tad viņš ir apbrīnojams cilvēks,» Āķis domāja.

Un, saticis Fiksu, nenocietās un pastāstīja tam, kas par lietu.

—   Tātad jūs esat pārliecināts, ka mēs tomēr braucam uz Liverpūli? — policijas aģents nošņāca caur zobiem.

—   Pie joda! Protams!

—   Vientiesis jūs esat! — inspektors noteica un, plecus paraustīdams, aizgāja.

Āķis gribēja tūliņ atmaksāt par šādu raksturojumu, labi saprazdams tā iemeslu. Taču arī atzina, ka Fikss, pa karstām pēdām tik neveiksmīgi sekodams viņa kungam ceļojumā ap zemeslodi, laikam jutās savā pašmīlā stipri pazemots.

Ko tagad iesāks Fileass Fogs? To uzminēt bij grūti. Tomēr laikam taču viņš bij izdomājis, ko iesākt, jo tajā pašā vakarā lika pasaukt mašīnistu un teica:

—   Kuriniet, cik iespējams, kamēr vien vēl ir ogles.

Acumirkli vēlāk «Henrietas» skurstenis sāka izmest

veselus dūmu vālus.

Tātad kuģis devas tālāk ar pilnu tvaiku. Bet pēc divām dienām, kā jau mašīnists bij brīdinājis, astoņpadsmitajā decembrī viņš paziņoja, ka ogļu vairs nepietiks visai šai dienai.

—   Kuriniet joprojām tāpat, misters Fogs atbildēja.

—   Un vēl pastipriniet tvaika spiedienu!

Tajā dienā ap pusdienu, aprēķinājis vietas platumu un kuģa virzienu, Fileass Fogs pavēlēja Āķim atvest kapteini Spīdiju. Tas bij tikpat, it kā viņš būtu licis atraisīt tīģeri no ķēdes, un, nokāpdams pa trepēm, lāga zēns murmināja:

—   Tas nu gan būs negants!

Tiešām, pēc pāra acumirkļiem, kliedzieniem un lāstiem atskanot, augšup uz klāju vēlās kāda bumba. Un šī bumba bij kapteinis Spidijs. Nebij ko šaubīties, ka tūliņ viņa plīsīs pušu.

—   Kur mēs esam? — tie bij pirmie vārdi, ko Spidijs līdz ar dusmu šņākoņu izdabūja pār lūpām. Bij jābaidās, ka krietno viru ķers trieka.

—   Kur mēs esam? — viņš atkārtoja, krampjaini sarauktu seju.

—    Septiņi simti septiņdesmit jūdžu attālu no Liverpūles, — misters Fogs atbildēja nesatricināmi mierīgi.

—   Pirāts! — ieb|āvās Endrju Spidijs.

—   Es liku jūs atsaukt, kapteiņa kungs …

—   Jūras laupītājs!

—   … kapteiņa kungs, — Fileass Fogs turpināja, — lai lūgtu jūs pārdot man savu kuģi.

—   Nē! Par visu elles naudu, nē!

—   Tas tādēļ, ka man viņš jāsadedzina.

—   Mans kuģis jāsadedzina!

—   Jā gan, vismaz viņa augšējā koka daļa, jo mums trūkst ogļu.

—   Sadedzināt manu kuģi! — kapteinis Spidijs .bez spēka ievaidējās. — Kuģi, kas man maksā piecdesmit tūkstoš dolāru!

—  Te jums būs sešdesmit tūkstoši, — Fileass Fogs teica, pasniegdams saini banknošu.

Tas atstāja lielu iespaidu uz Endrju Spidiju. Viņš nebūtu amerikānis, ja sešdesmit tūkstoši dolāru viņu neaizkustinātu. Vienā acumirkli kapteinis aizmirsa savas dusmas, savu apcietinājumu, savu naidu pret šo pasažieri. Viņa kuģis bij divdesmit gadu vecs. Te tagad taču nodarāms lielic ks veikals! .. . Bumba vairs nēsipēja eksplodēt. Fileass Fogs bij apdzēsis viņas degli.

—   Uti dzelzs korpuss paliek man? — kapteinis vaicāja pavisam ramā balsī.

—   Dzelzs korpuss ar visām mašīnām. Tātad ar mieru?

—   Ar mieru.

Un Endrju Spidijs, pagrābis banknošu saini, pārskaitīja un noglabāja to savā kabatā.

Kamēr tas viss norisinājās, Āķis bij kļuvis balts kā kaļķis. Bet Fikss gandrīz dabūja trieku. Tepat divdesmit tūkstoši mārciņu jau pagalam, un pie tam šis Fogs atdeva vēl atpakaļ dzelzs korpusu ar visām mašīnām, gandrīz vai visu kuģa vērtību! Nu jā, bankā viņš taču nozadzis veselas piecdesmit pieci tūkstoš mārciņas!

Kad Endrju Spidijs bij novietojis naudu, Fileass Fogs viņam teica:

—   Nebrīnieties par visu. Jums jāzina, ka es pazaudēju divdesmit tūkstoš mārciņu sterliņu, ja divdesmit pirmajā decembrī pulksten astoņos četrdesmit piecās minūtēs vakarā nenokļūstu Londonā. Es nokavēju kuģi Ņujorkā, un tā kā jūs atteicāties vest mani uz Liverpūli .

—   Un esmu prātīgi darījis, velns lai parauj! — iesaucās Endrju Spidijs. — Par to es tagad nopelnu mazākais četrdesmit tūkstoš dolāru.

Tad viņš piebilda svinīgāk:

—   Vai zināt ko, kaptein …

—   Fog.

—   .. .kaptein Fog. Ari jūs pa pusei esat amerikanis.

Un, pateicis savam pasažierim to, kas pēc viņa domām bij kompliments, viņš taisījās iet projām. Fileass Fogs to vēl aizturēja.

—   Un tagad kuģis pieder man?

—   Saprotama lieta. Viss, kas viņā no koka.

—   Labi. Noplēsiet visu iekšējo iekārtojumu un ar Šo malku kuriniet krāsnis!

Viegli iedomāties, ka ar sausu malku tvaiku varēja uzdzīt tikpat augstu kā ar oglēm. Tajā dienā kubriks, rufi, kabīnes un viss apakšējais klājs tika sadedzināts.

Nākamajā dienā, deviņpadsmitajā decembrī, sāka dedzināt virsējo ierīci. Mastus nozāģēja un sacirta gabalos. Kuģa ļaudis strādāja neticami čakli. Āķis zāģēja, cirta, skaldīja, vārdu sakot, strādāja viens par desmitiem. Tas bij īsts postīšanas trakums.

Citu rīt, divdesmitajā decembrī, sadedzināja mastu paliekas un lielāko daļu no augšējā klāja. «Henrieta», tā apstrādāta, kļuva līdzīga peldošam pontonam.

Bet tajā dienā no kuģa varēja saredzēt Īrijas krastus ar Fasteretas bāku.

Tomēr ap pulksten desmitiem vakarā kuģis bij vēl tikai iepretim Kvinstaunai, Fileasam atlika vairs divdesmit četras stundas laika, lai nokļūtu Londonā. Bet «Henrieta», pat ar pilnu tvaiku braukdama, tikko varēja aizsniegt Liverpūli. Un drosmīgajam džentlmenim saka pietrūkt kurināmā.

—   Foga kungs, — ierunājās kapteinis Spidijs, nopietni ieinteresējies par viņa pasākumu, — man patiešām jūs žēl. Viss ir pret jums! Mēs esam vēl tikai pret Kvinstaunu.

—   A! — misters Fogs iesaucās. — Vai tā ir Kvin- stauna, kuras uguņus mēs patlaban redzam?

—   Jā.

—   Vai mums iespejams iebraukt ostā?

—   Tikai pēc trim stundām, augstākā uzplūdu laikā.

—  Tad nogaidīsim, — Fileass Fogs mierīgi atteica. No viņa sejas nebij redzams, ka viņš vēlreiz taisās cīņā ar nopietnu kavēkli.

Kvinstauna ir osta Īrijas krastā, kur transatlantiskie tvaikoņi, no Savienotām Valstīm braukdami, parasti piestāj, lai nodotu maisus ar vēstulēm. Tad tās nosūta uz Dublinu ar vienmēr gatavībā stāvošu eksprešvilcienu. No Dublinas tās ar ātrbraucēju tvaikoni pārved uz Liverpūli, un tā vēstules nokļūst galā par divdesmit stundām ātrāk nekā visžiglākie jūrasbraucēji tvaikoņi.

Ko tādējādi iegūst Amerikas pasta sūtījumi, tās pašas divdesmit stundas bij nodomājis aizgūt arī Fileass Fogs. Ar «Henrietu» viņš tikai rītvakar nokļūtu Liverpūlē, turpretī šādā ceļā jau ap pusdienu, un tātad noteiktā vietā viņš varēja būt vēl pirms astoņiem un četrdesmit piecām minūtēm.

Ap pulksten vieniem pēc pusnakts «Henrieta» paisuma laikā iegriezās Kvinstaunas ostā, un Fileass Fogs, saņēmis kapteiņa Spidija spēcīgu rokas spiedienu, pameta to uz nopostītā kuģa, kas tomēr vēl bij vērts pusi no tā, kas par visu samaksāts.

Pasažieri tūliņ izcēlās malā. Fiksam šajā acumirklī

rokas dega arestēt Fogu. Tomēr viņš to nedarīja. Kāpēc? Kāda cīņa viņā gan patlaban norisinājās? Vai viņš sāka saprast, ka maldījies? Tomēr viņš neatstājās no mistera Foga. Kopā ar to, misis Audu un Āķi viņš pusdivos iekāpa vilcienā, gaismai austot, nokļuva Dublinā un tūliņ uzkāpa uz tvaikoņa, īsta dzelzs tarana, kas, viļņus šķeldams, devā*s uz priekšu.

Divdesmit pirmā decembrī pusdienas laikā Fileass Fogs beidzot izkāpa Liverpūles krastmalā. Lidz Londonai vēl atlika tikai sešas stundas.

Bet tajā acumirklī pie viņa pienāca Fikss, vienu roku uz pleca likdams un ar otru savu mandātu pastiepdams, vaicāja:

—   Jūs laikam esat sers Fileass Fogs?

—   Jā gan, cienījamais kungs.

—   Karalienes vārdā es jūs apcietinu!

## Trīsdesmit ceturtā nodaļa Āķim ir izdevība ļauni pazoboties

Fileass Fogs bij ieslodzīts cietumā. Viņu iemeta policijas karcerī, kas atradās pie Liverpūles muitas, tikai rītu viņu pārvedīs uz Londonu.

Kad Fikss apcietināja misteru Fogu, Āķis gribēja gāzties detektīvam virsū, bet polismeņi to aizturēja. Negaidītā notikuma nobiedētā misis Auda nekā nesaprata un ne vārda nevarēja izrunāt. Āķis viņai visu izstāstīja. Misters Fogs, šis godīgais un drosmīgais džentlmenis, apcietināts kā zaglis! Jaunā sieviete protestēja pret tādu apvainojumu, sirds viņai kūsāja pāri, asaras plūda no acīm, redzot, ka viņa nespēj palīdzēt savam glābējam.

Fikss bij apcietinājis Šo džentlmeni tāpēc, ka viņa pienākums to prasīja, vienalga, vai tas vainīgs vai ne — to izšķirs tiesa.

Tad Āķim ienāca prātā, ka taču vienīgi viņš vainīgs pie visas nelaimes! Kāpēc viņš misteram Fogam bij noslēpis to, ko zināja par policijas inspektoru Fiksu un tā nolūkiem? Laikā brīdināts, tas, bez šaubām, būtu pierādījis Fiksam savu nevainību, viņš būtu pārliecinājis,

ka detektīvs maldās un vismaz nebūtu uz sava rēķina vadājis lidzi šo nolādēto aģentu, kura pirmais darbs bij to apcietināt, tiklīdz viņš spēra kāju uz Apvienotās karalistes zemes. Sirdsapziņas pārmetumi nomocīja Aķi, iedomājot savu kļūdu un muļķību. Viņš raudāja, žēl bij viņā noskatīties. Viņš bij gatavs triekt galvu pret sienu!

Par spīti aukstumam viņi abi ar misis Audu palika turpat piestātnes nojumē, lai vēlreiz dabūtu redzēt misteru Fogu.

Bet Fileass Fogs bij neglābjami izpostīts taisni tajā acumirklī, kad viņš jau patlaban bij pie mērķa. Iebraucis Liverpūlē divdesmit pirmajā decembrī bez divdesmit minūtēm divpadsmitos, viņš ērti varēja nokļūt Reformatoru klubā astoņos un četrdesmit piecās minūtēs tāpēc, ka viņam vēl atlika deviņas stundas un piecpadsmit minūtes laika, bet tikai sešas bij vajadzīgas, lai nokļūtu Londonā.

Ja kāds tagad būtu varējis ieiet Liverpūles muitas karcerī, viņš ieraudzītu džentlmeni sēžam uz koka sola, mierīgu, nepārskaitušos un neuztrauktu. Nebūs iespējams apgalvot, ka viņš bij apmierinājies ar savu likteni, taču nekāda uzbudinājuma viņš ārēji neizrādīja. Vai viņā pamazām uzkrājās tas niknums, kas beidzamā acumirklī izlaužas ar neaizturamu spēku? Kas to lai pasaka. Fileass Fogs sēdēja rāmi, gaidīdams … ko gan viņš vēl varēja gaidīt? Vai viņam vēl bij kāda cerība? Vai, arī cietuma durvīm aizveroties, viņš vēl vienmēr domāja derības vinnēt?

Lai nu kā, bet savu pulksteni Fileass Fogs bij rūpīgi nolicis uz galda un vēroja, ka viņa rādītāji slīd uz priekšu. Neviens vārds nenāca pār viņa lūpām, tikai acis lūkojās ārkārtīgi uzmanīgi.

Viņa stāvoklis bij šausmīgs. Viņa godīga cilvēka vārds aptraipīts, kā kāds nelietis viņš ieslodzīts cietumā.

Vai viņš domāja par bēgšanu? Vai meklēja kādu iespējamu izeju no šā cietuma? Iespējams. Mazākais, patlaban viņš gāja pa istabu apkārt. Bet durvis bij cieši noslēgtas, un logs aizrestots. Viņš apsēdās atkal un izvilka savu ceļojuma plānu. Lapā, kur stāvēja ierakstīts:

«Sestdien, divdesmit pirmajā decembrī, Liverpūlē,» — viņš pierakstīja klāt:

«Astoņdesmitā diena, vienpadsmit un četrdesmit minūtes rītā,» un gaidīja atkal.

Arā nosita muitas pulkstenis. Misters Fogs pārliecinājās, ka viņa pulkstenis par divām minūtēm ātrāks.

Divi! Iedomādams, ka šajā acumirklī, iekāpdams eksprešvilcienā, vēl laikā varētu nokļūt Reformatoru klubā, Fileass Fogs sarauca pieri…

Divos un trīsdesmit trijās minūtēs pagalmā atska- nēja troksnis un durvju vārstīšana. Bij dzirdamas Aķa un Fiksa balsis.

Fileasa Foga acis uz acumirkli iedzirkstījās.

Karcera durvis atvērās, ienāca misis Auda, Āķis un Fikss, visi steidzās pie viņa.

Fikss bij bez elpas, izspūrušiem matiem, pat parunāt viņš nevarēja!

—   Cienījamais kungs … — viņš murmināja, — cienījamais kungs … piedodiet… Nožēlojama pārskatīšanās … zaglis apcietināts pirms trim dienām … Jūs … esat brīvs …

Fileass Fogs bij brīvs! Viņš piegāja pie detektīva, ieskatījās tam cieši sejā, tad darīja to, ko savu mūžu nebij darījis un laikam arī nekad vairs nedarīs, atvēza rokas un ar automāta precizitāti iekrāva tam divas pļaukas.

—   Lielisks pliķis! — Āķis iesaucās. Un kā īsts francūzis atļāvās ļauni pajokot:

—   Tas ir teicams angļu boksa paraugs!

Zemē pakritis, Fikss neteica ne vārda. Viņš jau saņēma tikai to, ko pelnījis.

Misters Fogs, misis Auda un Āķis steidzās laukā, ielēca, kādos ormaņa ratos un dažās minūtēs jau bij Liverpūles stacijā.

Fileass Fogs apjautājās, vai iet kāds eksprešvilcienā uz Londonu.

Pulkstenis bij četrdesmit minūtes uz trim. Vilciens aizgājis pirms trīsdesmit piecām minūtēm.

Fileass Fogs tūliņ pasūtīja speciālvilcienu.

Stacijā bij vairākas atbraucējas lokomotīves, taču speciālvilciens nevarēja izbraukt pirms trijiem.

5 ulksten trijos, parunājis ar mašīnistu pāra vārdus

par prēmiju, Fileass Fogs ar jauno sievieti un savu uzticamo sulaini izbrauca uz Londonu.

Piecarpus stundās viņam jānobrauc atstatums starp Liverpūli un Londonu, tas labi iespējams, ja vien ceļš visā garumā būtu brīvs. Bet vietām negribot nācās apstāties un uzgaidīt, un, kad misters Fogs izkāpa Londonas stacijā, visi pulksteņi rādīja astoņus un piecdesmit minūtes.

Fileass Fogs bij nobeidzis ceļojumu ap zemeslodi par piecām minūtēm vēlāk …

Derības bij zaudētas.

## Trīsdesmit piektā nodala Āķis neliek sev divreiz atkārtot sava kunga pavēli

Otrā rītā Seviļielas iedzīvotāji būtu bijuši visai pārsteigti, ja kāds apgalvotu, ka misters Fogs ar savu sulaini atgriezies mājās. Durvis un logi tāpat bij aizslēgti. No ārpuses nekāda pārmaiņa nebij manāma.

Bet Fileass Fogs ar Āķi patiešām no stacijas bij devušies iepirkties nepieciešamo pārtiku un pēc tam pārbraukuši mājās.

Sis džentlmenis ar parasto aukstasinību bij saņēmis likteņa triecienu. Izpostīts! Un šā sasodītā policijas inspektora vainas dēļ! Drošiem soliem nostaigājis milzīgus gabalus, pārveicis tūkstoš šķēršļu, tūkstoš briesmām cauri ticis, dažu labu darbu vēl pa ceļam izdarījis, viņš tomēr bij zaudējis pēdējā acumirklī rupja, neparedzēta spēka priekšā, tas bij šausmīgi! No prāvās summas, ko viņš aizbraukdams bij paņēmis līdzi, tagad atlicis tikai tāds nieks. No visas viņa bagātības palikušas pāri vienīgi tās divdesmit tūkstoš mārciņas, kas atrodas Beringa un brāļu bankā, bet šo summu viņam vajadzēs izmaksāt Reformatoru kluba biedriem. Pēc visiem lielajiem ceļa izdevumiem viņu nepadarītu bagātu arī summa, ko viņš gadījumā vinnētu, un viņš droši vien šīs derības nenoslēdza vis tādēļ, lai iedzīvotos, bet gan vienīgi pašu derību dēļ, jo piederēja pie tiem cilvēkiem, kam derības ir goda lieta. Taču zaudētās derības viņu galīgi izpostīja. Lai nu kā — viņa lēmums bij skaidrs. Viņš zināja, kas tam darāms.

Misis Audai bij ierādīta atsevišķa istaba Seviļielas namā. Jaunā sieviete bij izmisusi. No dažiem Fileasa Foga vārdiem viņa noprata, ka tam padomā kas ļauns.

Vispār zināms, līdz kādai galējībai dažkārt noiet šie stūrgalvīgie, uzmācīgas idejas apsēstie angļi. Arī Āķis, nelikdams manīt, uzraudzīja savu kungu.

Bet vispirms krietnais zēns bij iesteidzies savā istabā un izdzēsis lampu, kas tur dega jau astoņdesmit dienas. Vēstuļu kastītē viņš bij atradis gāzes sabiedrības paziņojumu un atguvās, ka pats beidzamais laiks izbeigt šos liekos izdevumus.

Pagāja nakts. Misters Fogs gan bij nolicies gulēt, bet vai viņš aizmiga? Misis Auda ne uz mirkli neaizvēra acis. Āķis kā uzticams suns visu laiku pavadīja pie sava kunga sliekšņa.

Nākamajā rītā misters Fogs viņu pasauca un strupi pavēlēja pagādāt misis Audai brokastis. Pats viņš apmierinājās ar glāzi tējas un gabaliņu cepeša. Lai misis Auda viņu atvainojot, ka viņš nenāks lejā, jo visu dienu būšot aizņemts, kārtojot savas lietas. Arī uz pusdienu viņš neieradīšoties, tikai vakarā lūgšot misis Audu brītiņu parunāties ar viņu.

Āķim atlika vienīgi izpildīt šīs dienas programu. Viņš redzēja savu kungu tikpat mierīgu, kā parasts, bet atstāt istabā to vienu viņam negribējās. Sirds viņam bij satraukta, viņš apzinājās esam vainīgs pie visas šīs nelaimes. Ja viņš būtu brīdinājis misteru Fogu par Fiksa plāniem, tad viņa kungs šo cilvēku nebūtu vadājis sev līdzi pat līdz Liverpūlei un …

Ilgāk viņš nevarēja izturēt.

—   Cienījamais kungs! — viņš iesaucās. — Foga kungs! Es esmu vainīgs pie tā, ka …

—  Es neviena nevainoju, — Fileass Fogs gluži mierīgi atbildēja. — Ejiet!

Āķis atstāja istabu un gāja uzmeklēt jauno sievieti, lai paziņotu viņai sava kunga nodomu.

—   Kundze, — viņš žēlojās, — es nekā nespēju! Man nav nekādas ietekmes uz kungu. Varbūt jūs …

—   Kāda ietekme tad man varētu būt, — misis Auda atbildēja, — misters Fogs nepadodas nevienam! Vai viņš jel kaut cik nojautis manu bezgalīgo pateicību? Vai viņš ir lasījis manā sirdī? . . . Mīļais draugs, neatstājiet viņu ne brīdi vienu! Jūs sakāt, ka viņš vēlējās šovakar runāt ar mani?

—   Jā gan, kundze. Bez šaubām, viņš gribēs nokārtot jūsu stāvokli še Anglijā.

—   Tad nogaidīsim, — misis Auda domīgi noteica.

Tātad šajā svētdienā māja Seviļielā šķita pilnīgi neapdzīvota, un Fileass Fogs-pirmo reizi kopš tā laika, kad apmetās šajā mājā, kad Parlamenta torņos pulkstenis nosita pusdivpadsmit, negāja uz savu klubu.

Un kādēļ gan lai šis džentlmenis ietu uz Reformatoru klubu? Viņa kolēģi to vairs tur negaida, jo vakarvakarā, sestdien, liktenīgajā divdesmit pirmajā decembrī, pulksten astoņos un četrdesnļit piecās minūtēs Fileass Fogs nebij ieradies Reformatoru klubā, viņš* savas derības bij zaudējis. Viņam pat nevajadzēja iet pie sava baņķiera, lai paņemtu divdesmit tūkstoš mārciņas sterliņu. Viņa pretiniekiem bij Fileasa Foga čeks, un pietika uzrādīt šo čeku, lai divdesmit tūkstoš mārciņas pārskaitītu viņu rēķinā.

Misteram Fogam tātad nebij vajadzības iziet no mājas, un viņš neizgāja. Viņš palika savā istabā un kārtoja savas darīšanas. Āķis visu laiku vienā laidā skraidīja augšup un lejup pa mājas kāpnēm. Nabaga puisim likās, ka stundas neiet uz priekšu. Viņš klausījās pie sava kunga durvīm, nemaz nedomādams, ka tas būtu negodīgi! Viņš lūkojās pa atslēgas caurumu un domāja, ka viņam tiesības to darīt! Visu laiku viņš baiļojās, ka notiks katastrofa. Lāgiem viņš iedomājās Fiksu, taču viņa uzskats par to bij grozījies. Fikss bij alojies, tāpat kā daudzi citi, un, pavēlēdams Fogu apcietināt, viņš bij darījis savu pienākumu, kamēr pats Āķis … Šīs domas viņu nomāca, un viņš sevi uzskatīja par pēdējo nelieti. Kad beidzot Āķis savā vientulībā jutās pārāk nelaimīgs, viņš pieklauvēja pie misis Audas durvīm, iegāja viņas istabā, apsēdās kādā stūrī un, ņe vārda neteikdams, domīgi raudzījās uz jauno sievieti.

Ap pusastoņiem vakarā misters Fogs beidzot lika pavaicāt misis Audai, vai tā būtu ar mieru pieņemt viņu, un pēc maza brīža viņi jau bij divi vien šajā. istabā.

Fileass Fogs apsēdās krēslā pie kamīna misis Audai iepretī. Ne mazākā uzbudinājuma nemanīja viņa sejā. Mājās pārbraukušais Fogs bij uz mata tāds pats kā aizbraukušais. Tikpat mierīgs, tikpat neaizkustināms.

Minūtes piecas viņš nosēdēja, ne vārda neteikdams. Tad paskatījās misis Audā.

—   Kundze, — viņš teica, — vai jūs varat piedot man, ka es jūs atvedu uz Angliju?

—   Es, Foga kungs … — misis Auda atsaucās, uti viņas sirds stipri pukstēja.

—   Atļaujiet man nobeigt, — misters Fogs viņu pārtrauca. — Kad man ienāca prātā aizvest jūs no tās zemes, kas jums bij kļuvusi tik bīstama, es biju bagāts un gribēju daļu no savas naudas nodot jūsu rīcībā. Jūs būtu brīva un laimīga. Tagad es esmu galīgi izpostīts.

—   Es to zinu, mister Fog, — jaunā sieviete atbildēja, — un lūdzu savukārt: piedodiet man, ka esmu jums sekojusi, varbūt zināmā mērā aizkavējusi un tātad vainīga pie jūsu izpostīšanas.

—   Kundze, jūs nevarējāt palikt Indijā. Jūsu dzīvība bij droša tikai tad, kad es jūs aizvedu tik tālu, ka tie fanātiķi jūs nevarētu dabūt rokā.

—   Tātad, Foga kungs, misis Auda atsāka, — jūs domājat, ka ar to vien vēl nepietiek, ka esat izglābuši mani no briesmīgās nāves un ka jums jānodrošina mans stāvoklis arī še svešumā?

—   Jā gan, kundze, — Fogs atbildēja, …….. bet visi apstākļi nostājušies pret mani. Tomēr es lūdzu atļauju to mazumiņu, kas man vēl atlicies, atdot jūsu rīcībā.

- Bet jūs, Foga kungs, ko jūs pats iesāksiet? — misis Auda vaicāja.

—  Man, kundze, nekā nevajag, — džentlmenis vēsi atbildēja.

—   Bet kā jūs domājat dzīvot?

—   Kā iznāks, — misters Fogs atbildēja.

—    Tornēr, es domāju, no nabadzības tādam cilvēkam 'kā jums nav jābaidās, — misis Auda iebilda. — Jūsu draugi …

—   Man nav neviena drauga, kundze.

—  Tad jūsu radi…

—   Man vairs nav radu.

—  Man jūs žēl, Foga kungs, jo vientulība ir bezgala skumja. Nevienas sirds jums nav, kam uzticēt savas sāpes! Saka, ka divatā arī nelaime esot vieglāk panesama.

—  Tā saka, kundze.

—  Foga kungs, — misis Auda ierunājās, pieceldamās un sniegdama roku, — vai jūs negribat iegūt reizē draugu un radu? Vai jūs nevēlaties mani par savu sievu?

Pie šiem vārdiem misters Fogs savukārt bij piecēlies kājās. Viņa acīs bij neparasts mirdzums, viņa lūpas it kā trīsēja. Misis Auda nenovērsdamās lūkojās viņā. Nopietnība, atklātība, apņēmība un maigums šīs krietnās sievietes skaistajās acīs, kura bij gatava atdot visu tam, kas viņai visu atdevis, sākumā viņu izbrīnīja, pēc tam saviļņoja. Uz mirkli viņš aizvēra acis it kā vairīdamies, lai šis skats pārāk dziļi neskar viņu, tad atkal atvēra.

—   Es jūs mīlu, — viņš vienkārši teica. — Pie visa, kas svētākais pasaulē, es jūs mīlu un piederu jums!

—  Ai! … — misis Auda izdvesa, piespiezdama roku pie sirds.

Pasauca Āķi. Tas tūliņ ieradās. Misters Fogs vēl turēja misis Audas roku savējā. Āķis saprata visu, un viņa platā seja staroja kā saule zenītā pie tropiskajām debesīm.

Misters Fogs apvaicājās, vai nebūšot par vēlu ataicināt Marile-Bonas draudzes mācītāju Samuelu Vilsonu.

Āķis smaidīja savu visjaukāko smaidu.

—   Nekad nav par vēlu, — viņš atteica.

Pulkstenis bij tikai piecas minūtes pāri astoņiem.

—   Tātad uz rītdienu, pirmdienā? — viņš vaicāja.

—  Uz rītu, pirmdien? — misters Fogs jautāja, jaunajā sievietē lūkodamies.

—   Uz rītu, pirmdien! — misis Auda atbildēja.

Un Āķis metās prom, cik kājas nesa.

## Trīsdesmit sestā nodaļa. Fileasa Foga vērtība atkal ceļas

Laiks pastāstīt, kāda pārvērtība notika sabiedrībā Anglijā pēc tam, kad tika zināms, ka septiņpadsmitajā decembrī Edinburgā apcietināts īstais bankas zaglis Džems Strands.

Pirms trim dienām Fileass Fogs vēl bij noziedznieks, ko policija gūstīja cik spēdama, tagad visgodīgākais džentlmenis, kas ar matemātisku pareizību turpināja savu ceļojumu ap zemeslodi.

Kas tas bij par uztraukumu un traci avīzēs! Kā uz burvja mājienu sacēlās kājās atkal visi derētāji par un pret viņu, ar lielāko skubu slēdza jaunas derības. Fileasa Foga vārds atkal nerimstoši skanēja biržā.

Džentlmeņa pieci Reformatoru kluba kolēģi ar saprotamu nemieru pavadīja šīs trīs dienas. Fileass Fogs, ko viņi tikpat jau kā aizmirsuši, atkal parādījās viņu acīm. Kur gan viņš patlaban atradās? Septiņpadsmitajā decembrī, kad apcietināja Džemu Strandu, bij pagājušas septiņdesmit sešas dienas no Foga aizbraukšanas, bet nekādu ziņu par viņu nebij. Vai viņš kur dabūjis galu? Vai viņš atteicies no cīņas jeb vai turpināja to pēc pazīstamā plāna? Un vai sestdien, divdesmit pirmajā decembrī, astoņos un četrdesmit piecās minūtēs viņš kā kāds noteiktības dēmons patiešām parādīsies uz Reformatoru kluba sliekšņa?

Velti mēģināt aprakstīt, kādā uztraukumā angļu sabiedrība pavadīja šīs pēdējās trīs dienas. Telegramas tika sūtītas uz Ameriku, uz Āziju, lai ievāktu ziņas par Fileasu Fogu. Rītos un vakaros sūtīja uzmanīt namu Seviļielā. Nekā. Policijai pašai nekas nebij zināms par detektīvu Fiksu, kas tik nelaimīgā kārtā nokļuvis uz neīstām pēdām. Tomēr tas nekavēja derības uz arvien augstākām summām. Fileass Fogs kā rikšotājs zirgs taisīja pēdējo pagriezienu.

Sestdienas vakarā Pelmelas un pārējās tuvākās ielas bij ļaužu pilnas. Ap Reformatoru klubu drūzmējās milzīgs bars, tā ka visa kustība tur tika pārtraukta. Drūzmā strīdējās, ķīvējās, izsauca Fileasa Foga kursu kā dažkārt biržā parasto Anglijas vērtspapīru kursu. Policijai bij lielas pūles apvaldīt pūli, jo tuvāk nāca noteiktā stunda, jo lielāks pieauga uztraukums.

Tajā vakarā pieci Foga kolēģi'jau ap pulksten deviņiem no rīta bij sapulcējušies Reformatoru klubā. Abi baņķieri Džons Sulivans un Samuels Falentins, inženieris Endrju Stjuarts, Anglijas bankas direktors Gotjē Ralfs un aldaris Toms Flanagans — visi viņi satraukti gaidīja.

Kad pulkstenis radīja astoņus un divdesmit piecas minūtes, Endrju Stjuarts piecēlās un teica:

—  Kungi, pēc divdesmit minūtēm mūsu un Fileasa Foga derības izšķirsies.

—  Cikos pienāca pēdējais vilciens no Liverpūles? — Toms Flanagans jautāja.

—   Septiņos un divdesmit trijās minūtēs, — Gotjē Ralfs atbildēja. — Nākošais pienāk tikai desmit minūtes pēc divpadsmitiem.

—  Labi, kungi, — Endrju Stjuarts atteica. — Ja Fileass Fogs atbraucis ar šo vilcienu, viņš būtu jau klāt. Mēs varam uzskatīt, ka derības esam vinnējuši.

—   Nepārsteigsimies, bet labāk nogaidīsim, — Samuels Falentins iebilda. — Mēs labi zinām viņa noteiktību visās lietās. Nekad viņš nav atnācis ne par agru, ne par vēlu, un es nemaz nejustos pārsteigts, ja ari šovakar viņš parādītos te pašā pēdējā acumirklī.

—  Bet es, — iesaucās parasti nervozais Endrju Stjuarts, — es neticēšu pat tad, ja redzēšu viņu pats savām acīm.

—   Patiešām, — Toms Flanagans iebilda. — Fileasa Foga pasākums ir neprātīgs. Lai arī viņš ārkārtīgi noteikts, neparedzētiem šķēršļiem viņš nevarēs izvairīties, un pietiek jau tikai divu triju dienu nokavējuma, lai viņš būtu pazaudējis.

—   Ievērojiet, — Džons Sulivans teica, — ka mēs neesam saņēmuši no sava kolēģa nekādas ziņas, lai gan telegrāfs viņam visur bij pieejams.

—   Viņš ir zaudējis, kungi! — Endrju Stjuarts iesaucās. — Simtreiz viņš ir zaudējis! Jūs zināt, ka vienīgais kuģis «Ķīna», ar kuru viņš būtu varējis atbraukt tieši no Ņujorkas uz Liverpūli, pienācis vakar, te ir laikraksts «Shipping Gazette» ar pasažieru sarakstu, bet Fileasa Foga vārda tajā nav. Ari visizdevīgākajos apstākļos mūsu kolēģis var būt vēl tikai Amerikā. Esmu pārliecināts, ka viņš nokavējies vismaz par divdesmit dienām un vecajam lordam Olbermeilam viņa pieci tūkstoši mārciņas arī būs jāpazaudē.

—  Acīm redzami, — piekrita Gotjē Ralfs, — un rīt mums atliksies tikai iesniegt brāļiem Beringiem Fileasa Foga čeku.

Šajā acumirklī pulkstenis rādīja astoņus un četrdesmit minūtes.

—   Vēl piecas minūtes, — čukstēja Endrju Stjuarts.

Pieci kolēģi skatījās cits citā. Viņu sirdis laikam gan

pukstēja strauji, jo šī spēle arī labiem spēlmaņiem bij augsta. Bet viņi to negribēja izrādīt un uz Samueļa Falentina priekšlikuma apsēdās pie kāršu galda.

Pulkstenis rādīja astoņus četrdesmit trīs minūtes.

Spēlētāji bij paņēmuši kārtis, bet viņu acis nenovērsās no pulksteņa rādītāja. Var droši teikt, lai cik pārliecināti viņi jutās, taču nekad vēl mūžā minūtes viņiem nebij izlikušās tik garas.

—   Astoņi četrdesmit trīs minūtes, — Toms Flanagans teica, nokaudams Gotjē Ralfa izspēlēto kārti.

Tad atkal uz brīdi kluba plašajā salonā iestājās klusums. Bet ārā bij dzirdami uztrauktā pūļa spalgie kliedzieni. Pulksteņa vēzeklis ar matemātisku uoleiklibu tikšēja sekundi pēc sekundes. Kairs spēlētājs savas ausīs sajuta sešdesmitdaļminūtes sitienu.

—   Astoņi un četrdesmit četras! — teica Džons Sulivans, un viņa balsī bij dzirdams nenoslēpjams uztraukums.

Vēl tikai viena minūte, un viņi būs vinnējuši. Endrju Stjuarts ar saviem kolēģiem vairs nespēlēja. Viņi bij nometuši kārtis uz galda. Viņi skaitīja sekundes.

Četrdesmitajā sekundē vel nebij. Piecdesmitajā vēl ne!

Piecdesmit piektajā ārā piepeši iedārdējās kā pēr- koņa rūkoņa — aplausi, urā saucieni un lāsti saplūda vienā nebeidzamā dārdoņā.

Spēlētāji bij uzlēkuši kājās.

Piecdesmit septītajā sekundē salona durvis piepeši atvērās, pulksteņa vēzeklis nepaspēja notikšēt sešdesmito, kad parādījās Fileass Fogs, bet līdzi viņam klubā ielauzās sajūsmā prātu zaudējis pūlis.

Misters Fogs vienkārši pateica mierīgā balsī:

—   Kungi, še es esmu.

## Trīsdesmit septītā nodaļa. Fileass Fogs ceļojumā ap zemeslodi nav ieguvis vairāk nekā kā tikai laimi

Jā, tas bij Fileass Fogs, neviens cits.

Lasītājs atminēsies, ka astoņos un piecās minūtēs, tas ir, apmēram divdesmit piecas stundas pēc tam, kad ceļotāji bij iebraukuši Londonā, Āķis tika aizsūtīts pie Samueļa Vilsona pieteikt tam rītu gaidāmās laulības.

Āķis izgāja bezgala priecīgs. Ātri viņš steidzās uz Samueļa Vilsona dzīvokli, bet tas nebij vēl pārnācis mājās. Saprotams, Āķis pagaidīja brītiņu, bet ne vairāk kā divdesmit minūtes.

Astoņos trīsdesmit piecās minūtēs viņš jau atkal bij laukā. Bet kāds viņš izskatījās! Bez cepures, izspūrušiem matiem viņš skrēja, kā cilvēks nekad nav redzēts skrējām, gluži kā viesulis, grūstīdams un gāzdams zemē gājējus.

Trijās minūtēs viņš bij atpakaļ Seviļielas nama un ieklupa Fileasa Foga istabā.

Elpa viņam bij aizrāvusies, viņš nevarēja parunāt.

—- Kas tev kaiš? — Misters Fogs vaicāja.

—   Kungs . .. — Āķis šļupstēja. — Laulības . . . nav iespējamas .. .

—   Nav iespējamas?

—   Nav iespējamas … rītu .. .

—   Kāpēc?

—  Tāpēc, ka rītu … ir svētdiena . . .

—   Pirmdiena, — pārlaboja misters Fogs.

—   Nē … šodien … ir sestdiena . . .

—   Sestdiena? Nevar būt!

—   Jā, jā, jā, jā! — Āķis kliedza. — Jūs par vienu dienu esat pārskatījušies! Mēs esam atbraukuši divdesmit četras stundas agrāk nekā rēķinājuši. Bet jums paliek vairs tikai desmit minūtes …

Āķis bij sagrābis savu kungu aiz apkakles un rāva to augšām.

Tā uzrauts, Fileass Fogs, nepaguvis nekā pārdomāt, izgāja no mājas, ielēca ormanī, apsolīja tam simts mārciņas, un tā, divus suņus sabraukuši un piecus ratus apgāzuši, viņi nobrauca pie Reformatoru kluba.

Pulkstenis rādīja astoņus un četrdesmit piecas minūtes, kad viņš iegāja lielajā salonā.

Fileass Fogs bij paveicis savu ceļojumu ap zemeslodi astoņdesmit dienās!

Fileass Fogs bij vinnējis divdesmit tūkstoš mārciņas sterliņu!

Bet kā gan viņš, tik akurāts cilvēks, varēja kļūdīties par vienu dienu? Kā viņš varēja iedomāties izkāpis Londonā sestdien, divdesmit pirmajā decembrī, kad īstenībā bij tikai piektdiena, divdesmitais, un pie tam septiņdesmit devītā diena pēc viņa izbraukšanas?

Kļūda bij sekojošā un pie tam gluži vienkārši izskaidrojama!

Fileass Fogs, pašam nezinot, bij ieguvis vienu diennakti tāpēc, ka ceļoja pret austrumiem. Ja braucis pret rietumiem, tad tikpat vienkārši būtu vienu diennakti zaudējis.

Patiešām pret austrumiem un saulei pretim braukdams, Fileass Fogs uz katra nobrauktā grada ieguva četras minūtes. Un tā kā zemeslodes virspuse sadalīta pavisam trīs simti sešdesmit grādos, tad pavisam viņš ieguvis divdesmit četras stundas, tas ir, taisni vienu diennakti. Citiem vārdiem, braukdams pret austrumiem, Fileass Fogs sauli astoņdesmit reizes bij redzējis virs meridiāna, kamēr viņa kolēģi Londonā to bij redzējuši tikai septiņdesmit deviņas reizes. Tāpēc arī šodien, sestdienā, un nevis svētdienā, kā Fileass Fogs domāja, kolēģi viņu gaidīja Reformatoru klubā.

Un tas vienkārši tāpēc, ka Āķa brīnišķīgais, vienmēr pēc Londonas laika nostādītais pulkstenis bij parādījis pareizo minūti, stundu un dienu!

Fileass Fogs bij vinnējis divdesmit tūkstoš mārciņas. Bet tā kā ceļā viņš arī bij iztērējis apmēram deviņpadsmit tūkstošus, tad naudas ieguvuma nebij tikpat kā nekāda. Taču, kā jau teikts, viņš šajās derībās nemeklēja peļņu, bet vienīgi tikai cīņu. Arī atlikušās tūkstoš mārciņas viņš izdalīja Aķirn un nelaimīgajam Fiksam, kuram visu bij piedevis. Tomēr kārtības labad viņš no sava sulaiņa daļas atvilka samaksu par tūkstoš deviņi simti divdesmit stundām viņa vainas dēļ izdedzinātās gāzes.

Tajā pašā vakarā, tikpat mierīgs un flegmātisks kā arvien, viņš teica misis Audai:

—  Vai jūs, kundze, arvien vēl piekrītat mūsu laulībām?

—   Foga kungs, — misis Auda atbildēja, — man pienāktos tā jautāt. Pirmīt jūs bijāt izpostīts, tagad esat bagāts.

—   Atvainojiet, kundze, šī bagātība pieder jums. Ja jums nebūtu ienākušas prātā šīs precības, es nesūtītu savu sulaini pie mācītāja Samueļa Vilsona, nepamanītu savu kļūdu un …

—  Mīļais Foga kungs … — jaunā sieviete pārtrauca viņu.

—   Mīļā Auda … — Fileass Fogs atsaucās.

Viegli saprotams, ka laulības notika četrdesmit astoņas stundas vēlāk, un Āķis, lepns, priekā starojošs, bij tur klāt kā liecinieks no līgav.as puses. Vai viņš to nebij izglābis, un vai tāpēc viņam pēc taisnības nepienācās šis gods?

Bet otrā rītā, gaismai austot, viņš spēcīgi piedauzīja pie sava kunga durvīm.

Tās atvērās un flegmātiskais džentlmenis iznāca laukā:

—   Ko tu gribi, Āķi?

—   Neko lielu, kungs. Es tikai gribēju jums pateikt vienu lietu.

—   Kādu?

—   Ka mēs varētu saderēt un apceļot zemeslodi arī septiņdesmit astoņās dienās.

—   Bez šaubām, ja mēs nešķērsotu Indiju. Bet, ja nebraukuši caur Indiju, mēs neizglābtu misis Audu un viņa tagad nebūtu mana sieva un …

Misters Fogs atkal mierīgi aizvēra durvis.

Tātad Fileass Fogs bij vinnējis derības. Astoņdesmit dienās viņš bij apbraucis ap zemeslodi! Izlietojis visdažādākos ceļojuma līdzekļus — kuģus, dzelzceļu, ratus, jahtu, ragavas, ziloni. Un ne acumirkli šis savādnieks nebij zaudējis savu apbrīnojamo akurātību un aukstasinību.

Bet pēc tam? Ko viņš bij ieguvis šajā ceļojumā?

Varbūt jūs teiksiet — nekā? Protams, nekā, atskaitot tikai burvīgo sievu, kura, lai cik savādi tas arī izklausītos, padarīja viņu par laimīgāko cilvēku pasaulē.

Patiešām, vai tāpēc vien jau nav vērts izdarīt ceļojumu ap zemeslodi?

## SATURS

Pirmā nodaļa. Fileass Fogs un Āķis vienojas, ka viens būskungs un otrs sulainis

Otrā nodaļa. Āķis pārliecināts, ka beidzot viņš atradis ideālukungu

Trešā nodaļa. Saruna, kas Fileasam Fogam var dārgi maksāt . 13

Ceturtā nodaļa. Fileass Fogs apmulsina savu sulaini Āķi … 20

Piektā nodaļa. Londonas biržā parādās jauna vērtība …. 23

Sestā nodaļa. Aģents Fikss gluži pamatoti k]ūst nepacietīgs . 26

Septītā nodaļa. Ar pasi vien policijas izziņai nepietiek …. 30

Astotā nodaļa. Āķis runā mazliet vairāk nekā pienāktos … 33

Devītānodaļa.Sarkanā un Indijas jūra ir labvēlīgas Fileasa Foga nodomiem………

Desmitā nodaļa. Āķis jūtas laimīgs, ka ticis cauri, tikaipazaudēdams zābakus

Vienpadsmitā nodaļa. Fileass Fogs par pasakainu cenu nopērkziloni

Divpadsmitā nodaļa. Fileass Fogs ar saviem biedriem ceļo paIndijas mežiem, un kas no tā izriet

Trīspadsmitā nodaļa. Āķis lieku reizi dabū pārliecināties, kalaime uzsmaida drosmīgiem

Četrpadsmitā nodaļa. Fileass Fogs ieceļo brīnišķīgajā Gangasielejā, nemaz nevēlēdamies to aplūkot

Piecpadsmitā nodaļa. Banknošu soma atkal par dažiemtūkstošiem kļūst vieglāka

Sešpadsmitā nodaļa. Fikss izliekas nekā nesaprotam no tā,par ko ar viņu runā

Septiņpadsmitā nodaļa. Ceļā no Singapūras uz Honkongu tiekizšķirti dažādi jautājumi

Astoņpadsmitā nodaļa. Fileass Fogs, Āķis un Fikss noņemaskatrs ar savām darīšanām

Deviņpadsmitā nodala. Āķis pārāk karsti rūpējas par savakunga interesēm, un kas no tā izriet

Divdesmitā nodala. Fikss sastopas tieši ar Fileasu Fogu … 97

Divdesmit pirmā nodala. «Tankaderas» īpašnieks riskēpazaudēt divi simti mārciņu lielo prēmiju

Divdesmit otrā nodala. Āķis pārliecinās, ka pat zemeslodes otrāpusē nepieciešama nauda

Divdesmit trešā nodala. Āķa deguns pieņem milzīgus apmērus . 116

Divdesmit ceturtā nodala. Brauciens pa Kluso okeānu … 121

Divdesmit piektā nodala. Paviršs Sanfrancisko pārskats kādāmītiņu dienā

Divdesmit sestā nodala. Brauciens ātrvilcienā pa Klusā okeānadzelzceļu

Divdesmit septītā nodala. Āķis, nobraukdams stundā divdesmitjūdzes, pētī mormoņu vēsturi

Divdesmit astotā nodaļa. Āķi nekādi nevar pārliecināt paklausītsaprātam

Divdesmit devītā nodala. Dažādi piedzīvojumi, kādi iespējamitikai uz Amerikas Savienoto Valstu dzelzceļiem

Trīsdesmitā nodala. Fileass Fogs vienkārši dara savupienākumu

Trīsdesmit pirmā nodala. Policijas inspektors ļoti rūpējas parFileasa Foga interesēm

Trīsdesmit otrā nodala. Fileass Fogs uzsāk enerģisku cīņu pretneveiksmēm

Trīsdesmit trešā nodaļa. Fileass Fogs cīnās visgrūtākosapstākjos un uzvar

Trīsdesmit ceturtā nodaļa. Āķim ir izdevība ļauni pazoboties . 179

Trīsdesmit piektā nodaļa. Āķis neliek sev divreiz atkārtot savakunga pavēli

Trīsdesmit sestā nodaļa. Fileasa Foga vērtība atkal ceļas . . 187

Trīsdesmit septītā nodaļa. Fileass Fogs ceļojumā ap zemeslodinav ieguvis vairāk kā tikai laimi

Šai sērijā iznākušās šādas grāmatas:

2. Verns «Mazais kapteinis» V. Kaverins «Divi kapteiņi» M. Šaginjana «Mess-Mend» G. Adatnovs «Divu okeānu noslēpums»

ŽILS VERNS ASTOŅDESMIT DIENAS AP ZEMESLODI

Mākslinieks I. Zvagūzis Redaktore E. Ķliene. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš. Tehniskā redaktore A. Brenšieine.

Korektore R. Dērupe. Nodota salikšanai 1958. g. 25. septembri. Parakstīta iespiešanai 1958. g. 13. novembrī. Papīra formāts 84X1081 /3 2. 12,25 fiz. iespiedi.; 10,05 uzsk. iespiedi.; 10,64 izd. 1. Metiens 45000 eks.

JT 19213. Maksā 4 rbļ. 20 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 11280/J1I78. Iespiesta Izdevn., poligr. rupn. un grām. tirdzn. galv. pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pašūt. Nr. 1242.

[1] tūliņ uz vietas (lat.) Red.