# Vernera Holta piedzīvojumi. Otrā daļa

Dīters Nolls

Dīters Nolls

Vernera Holta piedzīvojumi. Otrā daļa

Romāns

Otrajā daļā tiek attēlota dzīve pēc vācu karaspēka sakāves un kara beigām. Holts mēģina tikt skaidrībā ar politisko situāciju valstī, atrast savu vietu jaunajā - mierīgajā dzīvē, starp sociālistiskās Vācijas veidotājiem.

No vācu valodas tulkoļusi Dzidra Kalniņa Mākslinieks Kurts Fridrihsons

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

Izdevniecība «Liesma» Rigā 1966

A(Vācu) No 255

Dīters Nolls

Vernera Holta piedzīvojumi. Otrā daļa

Romāns

.

## PIRMĀ GRĀMATA

1

Verners Holts gāja pa kāpnēm lejā, tās bija betona kāpnes starp balsinātām sienām; viņam mugurā nodilušais karavīra ģērbs un gaita nedroša, gandrīz vai ļodzīga. Kas ir Šneidereits, viņš domāja. Šī doma viņu bija izrāvusi no gultas: kas ir Šneidereits?

Galvā cita caur citu jaucās domas un priekšstati: vakardiena, šodiena, tēli, notikumi, vietas, saproti nu, kur īsti atrodies, kaut arī zini — te ir Šprembergas akciju sabiedrība, ķīmiskā rūpnīca, agrāk tā ražojusi sprāgstvielas, sērskābi, medikamentus, karā stipri cietusi; tagad tās drupas nodotas tēva un vēl kāda vīra — Millera rīcībā.

To visu Holts bija dzirdējis no Gundulas, un Gun- dula bija vēl daudz ko stāstījusi par rūpnīcu, par šejienes ļaudīm, par Milleru, Hāgenu, Šneidereitu un Bernhardu. Viņa bija stāstījusi, kā doktors Gomulka aizbraucis uz Nirnbergu, bet viņa devusies šurp pāri zonas robežai, kā viņa gaidījusi Holtu un pa to laiku sistemātiski — proti, trešdienās un sestdienās — kaut kur kaut kādā organizācijā bijusi kopā ar šo Šneidereitu. To bija stāstījusi Gundula pati. Kas ir Šneidereits?

Holts apstājās kāpņu laukumiņā, atpūtās, atspiedies pret loga dzegu. Viņš noņēma cepuri — savu aizsarg- krāsas buru audekla cepuri — un noslaucīja no pieres sviedrus: kāda tveicīga septembra diena, un arvien vēl tāds nogurums un vājums. Jau vairākas nedēļas mājās — slims, uz nāvi slims un pārguris — smags plauš- karsonis, Gundula sēž pie gultas un stāsta, un viens vārds atkārtojas un uzpeld vienmēr no jauna: Šneide- reits. Lietuvēns arvien vēl nebija nokratīts: prātā rēgai- nas kara ainas un sakāve, naktīs joprojām māca bailes, kaut gan mērķis jau klāt un Gundula pie viņa, bet vai viņa nav kļuvusi sveša, kas viņu atsvešinājis, kas nostājies viņai blakus, kamēr viņš Kreicnahas tīrumos stiga dubļos?

Uz priekšu, pa kāpnēm lejup, starp balsinātajām sienām. Pirmais stāvs: koridors, amatnieki, flīžu izlicēji, cauruļu montētāji. Vēl vienas kāpnes zemāk, apakšējais stāvs: durvis, plāksnītes pio, durvīm, rūpnīcas vadības birojs, vēl daži pakāpieni uz leju— vārtu telpa, tur tātad ceļš uz ielu un uz rūpnīcas pagalmu, nē, stāt! — šeit atskan balsis, tātad no biroja. Acu priekšā viss izplūst, nu atkal kļūst skaidrāks: plaša telpa, rakstāmgalds, galds, nokrauts ar plāniem un tabulām, otrs rakstāmgalds attālāk no loga. Telpā cilvēki. Pie rakstāmgalda vecīga jaunkundze, stipri nopūderējusies un izkrāsojusies, mati sasieti mezglā, tā gals kā žurkas aste nokarājas lejup: Gerlahas jaunkundze, direktora sekretāre — neskaidri uzzibsnī atmiņā. Trīs vīri šaipus rakstāmgalda, ceturtais ieslīdzis ērtā klubkrēslā, — kas tas bija? Viens bija tēvs; rokas iegremdējis virs- svārča kabatās, viņš raudzījās uz priekšu domīgi, varbūt arī nepacietīgi… Holts gāja birojam cauri, viņu neviens neievēroja, viņš apsēdās turpat blakus telpā uz viena no daudzajiem krēsliem, kas bija sarindoti ap ovālo konferenču galdu.

Durvis palika vaļā. Vai kāds no šiem vīriem tur līdzās varētu būt Šneidereits? Svešas balsis, skaļas balsis, viņi strīdas, vai? Tēvs saniknots iziet no istabas, pār plecu izmet: «Kolēģim Bernhardam šodien atkal melnā diena.» Bernhards, doktors Bernhards, pag, pag, tas varētu būt vienīgi vīrs lodena jakā, šis kalsnais plikpauris; tas par visu tikai gaužas, arī to Gundula bija stāstījusi, patiesi, tur jau viņš atkal kurn:

—     Vai tik jūs neiedomājaties, ka man jāsaved kārtībā šie uz ātru roku savilktie vadi starp biroja tel

pām un katlu māju, man tas jau līdz kaklam, es esmu ķīmijas tehnologs, nevis jūsu kūlijs, Millera kungs.

Vīrs klubkrēslā ar nodzisušo cigārgalu mutē tātad ir Millers, un Bernhards tas, kurš noliecas viņa priekšā un atņirdz zobus.

—      Es nemaz neesmu atkarīgs no šīs izputējušās rūpnīcas, nemaz arī ne, mājās mani gaida mana trušu kūts.

Un kas ir šis mazais tumšmatis viņam blakus? Pareizi — doktors Hāgens, ķīmiķis, to var pazīt pēc logaritmu lineāla; viņš sauc:

—      Nespēlējiet nu kumēdiņus to nieka vadu dēļ, jūs taču esat šai nozarē eksperts!

Bet Bernhards jau pagriezies uz durvju pusi, un doktors Hāgens metas viņam pakaļ. Bernhards bez jebkādas sakarības noteic:

—      Izlasiet taču nolīgumu, kungi. To pašu, kuru uzvarētāji parakstīja Potsdamā, izlasiet vien! Tagad mēs vairs neesam nekas, tagad mēs kā kultūrtauta tiekam likvidēti un izlaupīti līdz pēdējam kreklam.

Blākš! Durvis ciet. Vairs neesam nekas, Holts domā, likvidēti. ..

Blakus telpā bija palicis tikai Millers; Holts ieslīpi no mugurpuses varēja saskatīt stūraino, dzeltenīgo seju. Visa zeme ir viena vienīga drupu kaudze, cilvēki pārguruši līdz nāvei, un te kāds strādā, diktē vēstules, sadala norīkojumus, avīzē laikam ievietojis pat kādu sludinājumu, jo ārā jau gaida trīs kungi…

Ienāca pirmais pretendents — gara auguma, stalts, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrs, gaišu putekļu mēteli pār roku. Viņš noņēma platmali.

—     Doktors Riters.

Viņš jau apsēdies, viņa adresi jau pierakstījusi Ger- lahas jaunkundze. Holts mazliet paliecās uz priekšu, lai varētu labāk visu redzēt. Doktors Riters, viņš domāja, — redz, kā viņš sēž stīvs un taisns, labi kopts, nevainojamām manierēm. Diez vai Millers agrāk nav bijis atslēdznieks vai virpotājs?

—            Pārceļotājs, jā gan, — atbildēja doktors Riters.

—    Inženieris virszemes celtniecībā …

Caur durvīm bija uztverami tikai aprauti frāžu nobeigumi.

—        … līdz šim patstāvīgi… pats vadīju rūpnīcu … esmu iekārtojis arī tehniskas ierīces ķīmiskai rūpniecībai… Cik liela bija mana firma? Vidēja. Drīzāk maza, sešdesmit līdz septiņdesmit strādnieku un ierēdņu. Kad būvējām ārpusē, bez šaubām, pieņēmām papildu sezonas strādniekus.

—       Protams, papildu sezonas strādniekus, — atkārtoja Millers.

—        … un nu pavisam tukšā, — tas bija atkal doktors Riters — … viss pagalam — fabrika, divi zemes gabali, viss.

Millers jautāja:

—     Bijāt nacists?

Rau, rau, nu viņš šo notvēris, Holts domāja. Taču atbilde skanēja:

—        … nekad neesmu sastāvējis Vācijas nacionālsociālistiskajā strādnieku partijā … vienmēr esmu bijis liberāls … arī no saviem padotajiem nevienu neesmu spiedis iestāties partijā.

—        Pateicos, — noteica Millers. — Atbildi saņemsiet pa pastu.

Tam laimējies, Holts nodomāja un prātoja tālāk: neviens nav bijis nacists… Gundula saka, neviens neatzīstas, ka tāds būtu bijis … Haoss, miljoniem mirušo, miljoniem bez dzimtenes, bet doktors Riters nav vainīgs …

—        Parastā dziesmiņa, — viņš dzirdēja Milleru sakām. — Rakstiet: varam jums piedāvāt celtniecības palīgstrādnieka vietu.

Holts saslējās, viņš pēkšņi skaidri saprata, atcerējās: Millers bija komunists, un tagad komunists izrēķinājās ar doktoru Riteru …

—     Nākošais, lūdzu!

Ienāca maza auguma, gadus sešdesmit vecs vīrs. Acenes niķeļa ietvaros, mazliet uz āru izspiedušies acu āboli.

—     Bloms. Ļoti pateicos.

Bloms apsēdās. Pelēki mati, pelēks ģērbs, vispār viņš viss likās galīgi pelēks un parasts. Grūtsirdīga balss:

—            Jūs meklējat vadītāju savai celtniecības nodaļai, dodat priekšroku pār ceļotājiem. — Viņš kļuva mazliet dzīvāks. — No visas sirds es jums gribētu ieteikt sevi.

Tagad Millers, it kā starp citu, piebilda:

—     Jūs, protams, nacistu partijas biedrs nebijāt.

Gatavs, nodomāja Holts. Bloms saguma.

—     Biju gan.

Nu kā tad, Holts sprieda, dažiem jau tur tomēr bija jābūt, dažiem jau gan. Un nu Millers izrēķināsies ar nākošo. Millers nobraucīja zodu.

—     Bet… aktīvists taču nebijāt?

Viņš spēlē kaķi un peli, vai?

—            Biju gan. Biju komandants pasīvās pretgaisa aizsardzības dienestā. Staigāju arī apkārt ar dozi, ziedojumus vākdams.

—            Jūs piespieda, kā jau tas bija parasts. Jūs taču pie nacistiem brīvprātīgi negājāt!

Viņš to moka, Holts saprata un atcerējās, koGundula bija stāstījusi: Millers ilgus gadus pavadījis koncentrācijas nometnē … Bloms, vēl vairāk sarucis, teica:

—            Es iestājos partijā brīvprātīgi, jau 1935. gadā, es … visam ticēju.

—     Kam? — taujāja Millers. — Kam jūs ticējāt?

—            Jo sevišķi man bija pa prātam… kad atcēla šo nodevu kalpību. Es cerēju, ar tur tā..'. Hitlera palīdzību šis tas mainīsies un būs labāk … Pasaulē daudz ļaunuma un ačgārnību, un mums, mazajiem ļautiņiem, tā nav labvēlīga.

Tagad Bloms atkal kļuva možāks.

—            Kā jums liekas, kādēļ pēc divpadsmit semestru matemātikas studijām pie tādiem skolotājiem kā Dede- kinds un Kantors no manas docentūras skaitļu teorijā tomēr nekas neiznāca? Tādēļ, ka pasaulē valda princips mantīgos vērtēt augstāk par aicinātajiem. Un… matemātika bija mans aicinājums. Es esmu īsts skaitļu cilvēks.

Millers nu atpogāja jaku, ērti izstiepa kājas un Jāva Blomam stāstīt. Par inflāciju, par izputinātajiem ietaupījumiem, par to, ka zuda pēdējā cerība uz privāt- docentūru, par to, kā viņš sācis visu no jauna, studējis virszemes un tiltu celtniecību, bijis gluži bez līdzek

ļiem, pelnījies kā mūrnieks, bez tam izmācījies arī par būvinženieri un tad vēl ieguvis arī arhitekta diplomu.

—      Arhitekta? — jautāja Millers. — Man likās, jūs esat virszemes celtniecības inženieris vai matemātiķis, — kā tas tur īsti bija?

Bloms sameklēja papīrus, patiesi, viņš bija virszemes celtniecības un tiltu inženieris ar pieredzi dziļbūves darbos un bez tam arī arhitekts un matemātiķis.

—      Vai es drīkstu sacīt: matemātiķis pēc aicinājuma? Ja jums vajadzīgas atsauksmes par mani kā par matemātiķi, tad šeit ir tāds doktors Ebersbahs …

—     Ebersbahs? Jūs viņu pazīstat?

—     Personīgi ne.

Bet kas tad nu, — kas gan tagad ar Blomu notika? Mazais, neizskatīgais vīrs sarosījās, atdzīvojās, atplauka, viņa sejā parādījās kaut kas līdzīgs lepnumam un degsmei.

—      1916. gadā es ar Ebersbahu polemizēju matemātikas anālēs, toreiz bija jācīnās pret to, lai rekursīvās funkcijas neizkropļotu deprimējošā intuicionistu klasiskās analīzes kritika. Ja Ebersbahs drīz vien šo'viedokli pārauga …

—      Pietiks. Mums te ir kilometru garš tvaika un siltā ūdens pievads, no katlu mājas līdz pārvaldes ēkai, kur mēs ražojam sulfonamīdus. Visi vadi sašķaidīti uzlidojumos. Vai jūs tādas lietas varētu savest kārtībā?

—     Bez šaubām, >— Bloms atbildēja.

Millers piebilda:

—     Bet mums nav spiediencauruļu.

—     Jāizlīdzas kaut kā citādi,-— atteica Bloms.

—      To es saprotu, tā ir atbilde, — sacīja Millers, un patiešām: nacists, kas līdz šim bija visur iekritis, gaisa aizsardzības komandants, vīrs ar ziedojumu dozi, šis pats Bloms tagad vinnējis. Millers ar viņu nemaz nebija spēlējies kā kaķis ar peli. Viņš nemaz nebija gribējis to mocīt, nedz atriebties, nedz arī izrēķināties, nē: šis Millers dod Blomam jaunu iespēju. Iespēju? Holts pēkšņā cerību uzplūdā atkārtoja. Bet viņš nebija ne inženieris, ne arhitekts, ne arī matemātiķis. Viņš prata tikai šaut, durt, mazliet telegrafēt ar morzes ābeci. Viņš bija izskalots vraks.

Pirmais gājiens pa rūpnīcas teritoriju. Aiz pārvaldes ēkas drupas stiepās līdz pat upītei. Sarkani norūsējuši tērauda skeleti rēgojās pāri gruvešu kalniem, virs kuriem pacēlās sagrautās sērskābes fabrikas irigācijas torņi. Starp drupām Holts pamanīja cilvēkus: sievietes, lakatiņus apsējušās, vāca ķieģeļus. Pāri notīrītajam laukumam gāja dzelzceļa sliedes, divās trijās vietās tās bija pārrāvuši bumbu trāpījumi. Vīrieši — līdz jostas vietai kaili — raka ciet šāviņu izrautās bedres. Viņpus sliedēm, kur septembra debesīs slējās izdeguša ceha tēraudskelets, kaut ko cēla. Acis piemiedzis, Holts raudzījās tai virzienā: tur mūrnieki mūrēja sienas. Šnei- dereits bija mūrnieks.

Holts apsēdās uz dzelzs sijas, atspieda galvu rokās. Viņam tuvojās kāds vīrs. Holts pazina Milleru, piecēlās un pirmoreiz stāvēja tam pretī aci pret aci. Mille- ram bija apmēram gadu sešdesmit, viņš bija izdēdējis, garš, ne mazāks par profesoru Holtu, tikai briesmīgi vājš.

Ar siksnu apjoztās biksēs, nodilušā jakā, stūrainiem pleciem, pie locītavām stipri dzīslotām rokām, kas likās gluži bez miesas un muskuļiem… Millers izskatījās slims, viņam bija neveselīga ādas krāsa, mati pelēki un paplāni, iekritušajā sejā asi iezīmējās deguns. Labu brīdi Holts nevarēja novērst skatienu no šīs sejas, kas, lai gan iedegusi, likās bālgana. Gaišās acis, dzīvīguma pilnais skatiens ļāva noprast, ka Millers daudz jaunāks, nekā to varēja spriest pēc sejas vaibstiem. Holts zināja, ka Millers ir neārstējami slims, un, lūkojoties izkaltušajā vīrā, viņam šķita, it kā atmiņā kaut kas uzplaiksnītu … Pie vamža atloka Millers nēsāja nozīmi: sarkanu otrādi apgrieztu trijstūri . . . Kur Holts šo zīmi jau bija reiz agrāk redzējis, kad un kur?

Millers sniedza Holtam roku.

—     Kā jūtaties, Verner Holt? — viņš vaicāja.—Jauki gan, ka esat reiz atkal uz pekām.

Viņš runāja klusu, laipni, pat draudzīgi, bet mazliet stostoties.

—      Ir jau kādi nākotnes plāni?

—     Plāni… — novilka Holts.

—     Tieciet vispirms tā īsti uz pekām, — Millers

piekrītoši pamāja Holtam ar galvu un pagriezās, lai ietu prom. Bet Holts iebilda:

—      Uzreiz pārslēgties… to vis katrs tik vienkārši nevar.

Millers atkal panācās atpakaj.

—      Jūs bijāt daudzas nedēļas slims. Pa to laiku risinājušies visādi notikumi: atombumba, Berlīnes konference un tad vēl process pret Gēringu un viņa līdzgaitniekiem … Palasiet avīzes. Informējieties. Tieciet skaidrībā ar pasauli. Jums tagad viss jāmācās no jauna.

Atombumba, Berlīnes konference, process pret Gēringu… Holtu tik ilgi nebija skāruši pasaules notikumi. Bet zeme turpināja griezties. Dzīve viņu nelaida vaļā, turēja cieši, un vai tā jau atkal nebija izmetusi cilpas: informējieties, tieciet skaidrībā, mācieties no jauna? Šoreiz Holts būs viltīgāks par dzīvi. Šoreiz viņš vis neļaus ievilināties, neparko un nevienam! Viņš spītīgi saviebās.

—      Ne tik strauji, — viņš teica. — Vispirms mazliet jāapskatās.

Viņš sajuta sev pievērsto, pētošo Millera skatienu un kļuva nedrošs.

—     Aizejiet kādreiz uz antifašistiskās jaunatnes pulciņa nodarbībām, — Millers teica tikpat laipni kā līdz šim. — Vispirms paraugieties, kas notiek tur. Lai Gun- dula paņem jūs līdz, vai arī es pateikšu biedram Šnei- dereitam.

Tai dienā Holts jau agrā pievakarē sāka gaidīt Gun- dulu. Bērni spēlējās smilšu kastē. Uz ielas šķindināja garām braucošie pārpildītie tramvaji. Pievērtiem plakstiem Holts vērās saulē, kura kā dzeltensārta lode grima miglas vālos pilsētas viņā pusē. Kāds apsēdās viņam blakus uz sola.

Kaut arī Holta acis bija saulē nožilbušas, tās tomēr saskatīja Gundulu. Viņa sēdēja blakus tai pašā raibajā, izbalējušajā vasaras kleitiņā, kurā Holts viņu bija redzējis pirmo reizi. Viņas mati bija brūni, acis brūnas. Iespējams, viņa bija mazliet izaugusi, varbūt viņas rokas vairs nebija tik vājas un pleci tik stūraini kā

toreiz, taču tas arvien vēl bija viņas smaids, tā arvien vēl bija viņas vaibstu valoda. Bet vai atkal atrastā Gundula, kas sēdēja uz sola še blakus, vai viņa tiešām līdzinājās tai otrajai, kas bija dzīvojusi Holta atmiņās? Viņš pētīja Gundulas seju. Šī seja slimības laikā bija atradusies viņa acu priekšā vakaru pēc vakara, līdz viņš pat aizvērtiem plakstiem redzēja katru sīkumu tajā: dažus mazus vasaras raibumiņus pie deguna, bedrītes, kas radās, kad viņa smējās, — pa labi lielāka, pa kreisi — mazāka, — vai arī viļņainos matus pie deniņiem … Bet pašlaik, kaut ari tik tuvu, šī seja Hol- tam likās pārvērtusies, gandrīz sveša.

Gundula bija atnākusi no fabrikas, kur strādāja vērptuvē, kas okupācijas varas uzdevumā izgatavoja kokvilnas šķiedru. Viņa dzīvoja šeit, Menkebergā, pilsētas rūpniecības kvartālā, kādā nožēlojamā jumtistabiņā.

—      Ko tu tā uz mani skaties, — viņa jautāja. Viņa turēja zobos melno samta lenti un ar abām rokām atglauda matus no deniņiem uz pakauša, tad aplika lenti ap galvu un ļāva matiem atkal nokrist uz pleciem. Iesānis paskatījusies Holtā, viņa teica:

—     Līdz trīsdesmitajam jāpārkrāso visas uniformas, tā bija rakstīts avīzē.

—     Atraduši gan, par ko raizēties, — attrauca Holts, taču, paraudzījies Gundulā, ātri piebilda: — Ir jau labi, iešu tev līdz uz tavu pulciņu. Vai nu esi apmierināta?

—     Tu taču to nedarīsi, lai tikai izpatiktu man, — viņa teica.

—     Jā gan. Lai tikai izpatiktu tev. Man vēl gana no hitler jaunatnes.

—     Tu nedrīksti tā runāt, — Gundula iekarsa. — Tu ļoti labi zini, ka mēs esam pavisam citādi.

—     Var jau būt, — Holts atteica. — Vispirms — griezties pa labi, marš, tad — griezties pa kreisi, marš, bet man tā griešanās diez cik labi nevedas.

Viņš piecēlās.

—     Iesim gabaliņu pastaigāt? Profesora kungs man ieteica pastaigāties svaigā gaisā.

Viņa gāja Holtam līdz pa šoseju. Viņi nogriezās uz takas, kurā veda dārziņos un pamazām kāpa pakalnē. Pavērās skats uz ieleju — pilsētu miglas plīvurā.

Vesela māju jūra, drupu jūra. Holts apstājās. Ta viņš savā acu priekšā bija skatījis Gelzenkirhemu, Eseni, Vatenšeidi; tā bija tā pati ainava, trūka tikai naftas torņu.

Gundula beidzot pārtrauca klusumu.

—     Tu esi kļuvis savādāks nekā toreiz, — viņa teica.

Viņš gāja tālāk.

—     Ne prātā.

Ceļš šķērsoja krūmāju un priežu audzīti. Holts mežmalā uzmeklēja sausu vietiņu. Viņi apsēdās.

—            Maldies, — turpināja Holts. Viņš pameta ar roku visapkārt. — Pasaule kļuvusi savādāka. *

Viņš izstiepa kājas un nometās guļus zālē.

—            Es atrados straumei pašā vidū, — viņš teica un ar acīm sekoja gājputnu baram. — Tagad esmu izskalots krastā galīgi svešā apkaimē.

—            Pat ja tā apkaime galīgi sveša, — Gundula iebilda, — arī tad taču cilvēks pieceļas un sāk skatīties apkārt.

Viņš paslējās sēdus un pagrieza galvu. Starp krūmiem mētājās rūsas sarkani skārda gabali, izdegušu kravas mašīnu atliekas, mežmalā pāris koka krustu ar bruņu cepurēm galos …

—     Viss, kas man likās vesela pasaule, — viņš teica,

—      izrādījās māņi un ilūzijas un nu sagrauts drupās.

Un viss, kas ap mani ir pašlaik, — gar šo pasauli man nav daļas.

Gundula domīgi plūkāja puķes ziedlapas, viņa to bija gluži automātiski noplūkusi.

—            Ja visi tā domātu kā tu, pilsētā nebūtu ūdens, gāzes, gaismas, nebrauktu tramvaji un arī maizi neviens neceptu.

—            Tiesa, — viņš atteica. — To es arī nevarētu — piemēram, salabot ūdensvadu, es neko nejēdzu no tramvajiem un pat maizi cept neprotu.

Viņš piecēlās, izrāva no bikšu drānas dažus ieķēru- * šos dadžus.

—            Pati redzi, ka esmu galīgi lieks un nevajadzīgs, es neprotu nekā cita kā šaut un telegrafēt, savu mūžu neko citu neesmu mācījies.

Viņš sabāza rokas bikšu kabatās, tad atkal pavērās

liesmojošajā saules lodē, kas skāra pakalna muguru viņpus pilsētas un žilbināja acis.

—            Nometnē, — viņš atsāka, — tur mums bija bail, ka netiekam izdoti frančiem; runāja, šie sūtot visus uz ārzemnieku leģionu.

Kad Gundula gribēja piecelties, viņš tai pastiepa pretī roku un palīdzēja.

—            Ārzemnieku leģions jau arī būtu bijusi mana īstā vieta, — viņš noteica. — Nevajag bāzt degunu, kur nenākas.

Viņš vēl arvien turēja Gundulas roku savējā. Un, kad viņa pacēla galvu un nopietni un bezpalīdzīgi Holtu uzlūkoja, viņam likās, ka blakus atkal stāv tā pati Gundula, kas pērn, arī tā pati kleita viņai bija mugurā …

—     Man šķita, tu mani esi aizmirsusi, — viņš teica.

—     Es tevi aizmirsusi! — viņa iesaucās.

Ar abām rokām viņš saņēma meitenes matus un atlieca galvu atpakaļ.

—            Man šķita, tu vairs neesi tā pati, — viņš sacīja. Gundula aizvēra acis. Viņa lūpas pieskārās viņas mutei.

—     Un tomēr tu tā esi! — viņš noteica.

—            Neiedrošinies runāt par tādām lietām, — viņa lūdza, — par ārzemnieku leģionu …

—            Man nav itin neviena, — viņš atteica, — vienīgi tu.

Gundula apskāva viņa kaklu.

—            Tev jāsaņemas, — viņa teica. — Es tā baiļojos par tevi.

Viņš atkal pazina tās muti, kad to skūpstīja.

Viņi devās pa ceļu atpakaļ. Krēsla kā aizkars vilkās priekšā pilsētai; taču ceļš šeit augšā vēl bija oranžā debesu gaismekļa apmirdzēts.

Gundula joprojām turēja rokā izplūkāto ziedu.

—            Dīvaini, kā izaug tāda puķe, — viņa sacīja, kad beidzot bija nometusi kātu zemē.

Holts neatbildēja. Viņš saņēma Gundulu pie elkoņa. No jauna atrastais tuvums apreibināja.

—            Nāc, — viņš aicināja, — aiziesim kaut kur, uz kādu kafejnīcu.

—      Ko tur! — viņa iebilda. — Es taču nevaru tā

vienkārši pazust. Horsts Šneidereits mani gaida. — Un viņa sāka iet ātrāk.

Viņš sekoja kā atskurbis. Krēsla metās biezāka. Kļuva auksti. Viņam sala.

Starp liesmās nomelnējušu būvmateriālu grēdām un izdedžu kalniem atradās baraka, kuras logi bija aiznagloti ar papi. Iekšā sveču gaismā uz pītajiem dārza krēsliem un neēvelētu dēļu soliem sēdēja savs desmits jauniešu. Nebija neviena, kas Gundulu nepazītu, kas viņai nesniegtu roku. Holts apsēdās uz kāda krēsla nomaļus.

Holtam pretī pāri visai telpai uz kruķiem kliboja kalsnējs puisis ar amputētu labo kāju. Daudz vairāk par gadu divdesmit viņam laikam nebija, neapgrieztie, blondie mati krita uz pieres, seja pašķība, mazās, gaišās acis dziļi dobumos, kreisā auss atlutusi. Mugurā novalkāts pārkrāsots armijas formas tērps.

—      Hofmanis! — viņš nosauca savu vārdu.

Kad Holts samulsis un bez padoma palika sēžam, viņš turpināja skarbā balsī:

—     Tiesa, es biju tikai dižkareivis, bet tas nenozīmē, ka tāpēc tu man nevarētu pateikt, kā tevi sauc.

Gundula piesteidzās abiem klāt, viņai sekoja citi — jaunekļi un meitenes; Holts redzēja ap sevi svešas sejas. Hofmanis ciešāk iespieda padusē labo kruķi un ar kreiso norādīja uz Holtu.

*— Ja mēs tev neesam labi diezgan, — viņš turpināja arvien vēl tajā pašā skarbajā tonī, — tad esi tik laipns un uzmeklē sev labāku sabiedrību.

Holts piecēlās. Bet tai brīdī kāds atgrūda durvis. Visi pagrieza galvas.

Barakā ienāca kāds vīrs, liels un plecīgs jauns cilvēks, apstājās pie ieejas un pētoši palūkojās sveču gaismas vāji apgaismotajā telpā. Tad neapgriezies, ar kājas spērienu aizcirta aiz sevis durvis. Kad viņš savā dziļajā balsī iejautājās, kas noticis, un, augumā visus pārsniegdams, nostājās Holta un Gundulas priekšā, no viņa izstaroja kaut kas neatvairāms un pārliecinošs, atstājot uz Holtu draudīgu un vardarbīgu iespaidu. Un

bez iepazīstināšanas Holts zināja, ka viņa priekšā stāv Horsts Šneidereits, mūrnieks Sneidereits. Holts dzirdēja, ka viņš ar Gundulu sāk pēkšņi runāt tik pārsteidzoši maigā balsī.

—      Labi, ka tu esi klāt, gaidīju tevi pie fabrikas un jau nodomāju, ka nemaz neatnāksi.

Hofmanis ar kruķi rādīja uz Holtu.

—     Jaunpienācējs. Smalks kundziņš, nesaka pat, kā šo sauc.

Un pievērsās citiem:

—     Šim mēs neesam pietiekami smalku ļaužu.

Bet Šneidereits viņam uzkliedza:

—      Izbeidz, jā?

Tad pievērsās Holtam.

Viņi viens otru labu brīdi uzlūkoja. Šneidereits bija divdesmit vienu gadu vecs. Mati viņam bija melni. Šaurajā sejā ar asajiem vaibstiem, kuru tumšāku vērta bārdas rugāju zilganums, uzacis saaugušas virs deguna /\l kopā. Pierē dažas taisnas rievas. Viņam bija paradums CP izaicinoši un lepni pacelt galvu.

Abi sajuta vienu un to pašu: viņiem nevarēja būt Cn> nekas kopējs.

Sneidereits pēdējos četrus gadus bija pavadījis aiz cietuma mūriem. Viņa tēvs, pēc profesijas metālstrād- nieks, 1941. gada atvasarā bija notiesāts uz nāvi un nogalināts; tēvs un dēls pēc 1941. gada 22. jūnija kopīgi bija rīkojuši sabotāžu kara rūpnīcā. Tagad Šneidereits dzīvoja kopā ar māti, kuru arī nesen no cietuma bija atbrīvojušas Padomju Armijas vienības.

—      Tas ir Verners Holts, — teica Gundula. Šneidereits, ne vārda nesacīdams, nevīžīgi pastiepa roku. Loks atvērās. Holts atkal apsēdās. Viņam apkārt sacēlās balsu jūklis. Viņš redzēja, ka arī Šneidereits pie svārkiem nēsā nozīmi — sarkano trijstūri, redzēja, kā viņš Gundulu aizvilka sev līdz, kā saņēma aiz elkoņa un kaut ko stāstīja. Tad Gundula piekrizdama pamāja ar galvu un smaidīja … Kā lavīna pār Holtu nolija vilšanās.

Bija iestājies klusums. Visi sēdēja puslokā ap Šnei- dereitu, kas izvilka dažas aprakstītas lapas un sāka runāt. Līdz Holtam nonāca tikai vārdi, kuru jēgu viņš neizprata: jaunatnes komiteja uzdevusi, neviens nedrīkst stāvēt malā, jaunatnes vidū jāveic izskaidrošanas darbs par nacistisko laupīšanas karu, par tā finansētājiem, postošām rasisma sekām — un demokrātija, atkal un atkal demokrātija. Un:

—     Svarīgākais pašlaik ir strādnieku apvienošanās.

Holts lūkojās sveces liesmā vīlies un svešs. Beidzot viņš saņēmās, tiktāl, lai varētu piecelties un atstāt baraku.

Darba diena rūpnīcā ilga bieži vien desmit vai pat četrpadsmit stundas. Tad profesors Holts līdz ar saviem līdzstrādniekiem ieturēja kopīgas pusdienas, kurās piedalījās arī Verners un Gundula, ja viņa vakaru pavadīja rūpnīcā; Tomasa kundze, fabrikas bijusī apkopēja, vadīja profesora saimniecību un pasniedza ēdienu konferenču istabā. Vēl šodien viņa atteicās sēsties arī pati pie galda. «Kas neklājas, tas neklājas.» Bet viņa labprāt stāstīja visādus šausmu stāstus par laupīšanām, slepkavībām vai vismaz par tumšām veikalu darīšanām un par spekulantiem.

—      Nu, to Stefanu no katlu mājas — to taču jūs pazīstat? — viņa jautāja, uznesdama b|odu ar ceptiem kartupeļiem. — Līdz pat Anhaltei viņš braucis spekulēt, un te stacijā viņi tam visu noņēmuši.

-— Tas nu gan ir bēdīgi, — noteica doktors Hāgens, ko Tomasa kundze cienīja kā vispateicīgāko klausītāju.

Millers noskaitās:

—     Drīz šie kulaki vairs nezinās, ko iesākt ar gultas veļu un radioaparātiem vai šujmašīnām.

Holts, izsalcis kā vilks, norija ēdienu un tad vienaldzīgi raudzījās drīz vienā, drīz otrā. Gundulas nebi ja. Viņa sēdēja barakā kopā ar savu grupu. Visi pārējie šķita sveši: tēvs, Millers, ķīmiķis doktors Hāgens un tehnologs doktors Bernhards, plikpauris ar garo seju, — vistuvākais varbūt bija Bloms, jaunpienācējs. Un doktors Bernhards jau atkal gaudās.

—     Jūs sakāt — jēlvielas? — viņš kādam vārgā balsī jautāja. — Es zinu tikai, ka visur valda jēlvielu trūkums. — Līdz maltītes beigām viņš vēl vairākkārt

skali un gaudulīgi atsāka: — Mani kungi, es jums varu pareģot tikai neglābjamu sabrukumu. Ne no viena mēs nekā gaidīt nevaram. Un vismazāk jau no krieviem. Viens ubags nevar nekā dot otram.

Holts smēķēja. Kādas lielas acis bija šim doktoram Bernhardam. Un kā viņš atņirdza savus stipros dzeltenos zobus pret Milleru. Bet Millers nemaz neklausījās. Ērti atlaidies krēslā, ar izdzisušu cigāru zobos viņš sarunājās ar doktoru Hāgenu.

—      Nestāstiet jūs man niekus, — viņš teica, — ālatu šeit kalnos nav jau trīsdesmit gadu, un Veisengrundā to vispār nekad nav bijis. Veisengrundā ir foreļu vieta, tur es ar makšķeri esmu izvilcis dažu labu skaistu zivtiņu.

Ķīmiķi — tumšu, dienvidnieciska tipa vīru — tas, likās, interesēja, bet Millers paskatījās pulkstenī un izgāja no istabas.

Viens no logiem bija vaļā, pa to ieplūda vakara vēsma. Profesors Holts piebāza pīpi. Vēl kaut kas bija apspriežams. Holts nesaprata, par ko bija runa.

Millers atgriezās ar aktu kaudzi padusē, pa durvīm viņš iestūma kādu jaunu meiteni. Doktors Bernhards sāka bārties:

—     Kāpēc tu man nevarēji piezvanīt agrāk? Tagad dabūsi gaidīt.

Meitene sasveicinājās ar profesoru Holtu, sasveicinājās ar pārējiem, tad vilcinādamās tuvojās Holtam un sniedza roku; tā bija Bernharda meita Karola. Holtam viegli reiba galva, laikam no šīs stiprās krievu cigaretes zelta iemutī, ko tēvs bija viņam piedāvājis. Karola Bernharda vēroja viņu ar savām gaišpelēkajām acīm, tādas pašas bija arī viņas tēvam. Viņa varēja būt Holta vecumā, tikai nedaudz mazāka augumā un valkāja cieši pieguļošu zaļu tērpu. Viņai bija tumši zeltaini mati.

—      Kādēļ tēvs tik nikns? — viņa iejautājās gandrīz bērnišķīgā balstiņā. Taču tas tika teikts tikai tā pa jokam, jo atbildi viņa nemaz nenogaidīja. — Es dzirdēju par jūsu atgriešanos, — viņa turpināja. — Jūs bijāt joti slims. Es visu laiku cerēju, ka jūs atkal izveseļo

sieties. Jūs gan laikam esat daudz pārdzīvojis. — Visu to viņa nobēra veikli, izteiksmīgi. — Es tā jūtu līdz jaunajiem karavīriem, kas tagad atgriežas mājās.

Holts klusēdams smēķēja.

—     Es jūs tik labi saprotu, — viņš dzirdēja, — nupat kā izlasīju Remarka «Ceļš uz mājām».

Holts uzmanīgi vērās Karolai acīs, sūca cigareti, klausījās, ko viņa runā. Nekā, viņš nodomāja. Vārdi vien, cits nekas . ..

Aizmugurē atkal atskanēja doktora Bernharda balss, gaudulīga, itin kā aizvainota:

—     Man šodien pietiks. Atļaujiet ardievoties. Karola, braucam!

Holts pavadīja Karolu līdz ielai, kur stāvēja doktora Bernharda grabošā mašīna. Viņš atvadījās. Viņam bija bail palikt vienam savā nemīlīgajā istabā. Viņš noskatījās mašīnai pakaļ; sarkanās aizmugures ugunis izgaisa tālumā.

2

Tēvu Holts sastapa regulāri pie brokastgalda kādā no jumtistabām pārvaldes ēkā, kur bija izbūvēta arī profesora Holta privātā laboratorija. Tur pirms brokastīm profesors mēdza pāris stundu pastrādāt. Viņš bija sešdesmit trīs gadus vecs, plecīgs, izskatījās vairāk pēc zemnieka nekā zinātnieka. Mati virs augstās, stūrainās pieres balti kā sniegs, un vēl stiprāk nekā pirms gada sejā iezīmējušās divas rievas — no nāsīm uz leju līdz mutes kaktiņiem.

Kādu rītu viņš nolika pie malas avīzi, ko bija lasījis brokastojot, un pievērsās dēlam. Holts klusēdams strēba ar saharīnu saldināto skrotētu miltu viru un piekoda sausu maizi, tad atbīdīja šķīvi tālāk. Profesors Holts viņam ielēja kakao līdzīgu dzērienu.

—     Kas īsti ir šis kola? — Holts vaicāja.

—     Produkts no kola šķirnes sterculiacee sēklām, — profesors atbildēja. — Sastopams Rietumāfrikas dienvidos. Kodoli satur apmēram pusotra procenta alkaloīdu, sevišķi kofeīnu kolanīna glikozīda formā. Šis dzēriens

I

iedarbojas uzmundrinoši, tāpat kā kafija, garša jau nu gan tik laba nav.

Šīs atbildes pedantiskā precizitāte Holtu kaitināja. Padzēriens viņam itin nemaz negaršoja, bet viņš bija pie tā pieradis.

—            Iedod man, lūdzu, kaut ko uzsmēķēt, — viņš teica. — Starp citu, man arī nav neviena feniņa naudas.

Profesors Holts pagriezās uz rakstāmgalda pusi. Tad pastūma Holtam dažas naudas zīmes un arī divas paciņas cigarešu.

—     Nesmēķē pārāk daudz, — viņš piebilda.

Holts aizdedzināja cigareti. Tēvs apietas ar viņu kā ar nepilngadīgu puiku. Viņš domāja: nebūtu labāk nemaz šurp braucis. Bet es taču nācu pie Gundulas, nevis pie tēva: tas man viņam izdevīgā gadījumā jāpasaka.

Profesors Holts izvilka no kabatas piezīmju bloka lapiņu un pasniedza to dēlam. Holts lasīja: «Vidusskola, Zaļais laukums, direktors doktors Ebersbahs.»

—            Vari atsaukties uz Milleru, — profesors Holts piebilda. — Mācības sāksies 1. oktobrī.

Holts pagrozīja zīmīti pirkstos.

—           Tu taču nemaz nezini, vai es vispār vairs gribu iet skolā, — viņš noteica.

Profesors Holts klusēja. Tad sacīja:

—            Tava māte man atrakstīja, ka gribot sagaidīt kara beigas Hamburgā. Kad tu pēdējo reizi esi saņēmis no viņas kādas ziņas?

—            Ja es būtu gribējis atgriezties pie mātes, no Kreic- nahas līdz viņai man būtu bijis tuvāks ceļš.

—            Zinu, — atteica profesors Holts. — Es ļoti priecājos, ka tu atgriezies pie manis.

—            Es neatgriezos pie tevis. — Holts tūlīt atbildēja.

—     Es šeit gribēju sameklēt tikai Gundulu, citu neko.

Grumbas profesora Holta sejā padziļinājās; itin kā noguris viņš berza acis. Toties Holtā pēkšņi atkal pamodās ļaunums, vēlēšanās aizvainot šo veco vīru, šo savādnieku, cilvēknīdēju.

—            Kas attiecas uz Gundulu, — viņš teica, — tad jau tu man atkal vari pārmest «tieksmi pēc zemākām aprindām».

Šos vārdus mēdza atkārtot Holta vecāku mājās.

Šodien viņš tos ar gandarījumu atsvieda atpakaj. Profesors Holts neatcerējās. Bet iespējams, ka arī no viņa mutes bija atskanējis šāds teiciens vai arī viņš to bija akceptējis. Viņš piebāza pīpi, tad mierīgi atbildēja:

—            Pēdējo gadu laikā man bija pietiekami daudz laika revidēt savus aplamos uzskatus.

—            Kamēr tu revidēji savus aplamos uzskatus, — atcirta Holts pieceldamies, — man, lūk, tieši šo uzskatu dēļ vajadzēja likt savus kauliņus uz spēles.

Un, neteicis vairs ne vārda, viņš izgāja no istabas.

Augas dienas Holts pavadīja, bez mērķa klejodams apkārt. Reizēm viņš stundām ilgi varēja nostāvēt uz tilta un raudzīties mazajā upītē, netīrajā, eļļas plankumiem klātajā ūdenī.

Pēc strīda ar tēvu bija pagājušas tikai dažas dienas, kad viņu pasauca uz biroju. Tur viņš sastapa tēvu un Gerlahas jaunkundzi. Pie durvīm viņš noņēma cepuri.

Profesors Holts sēdēja pie rakstāmgalda blakus logam.

—            Pēdējā laikā tu brokasto viens, — viņš bez aplinkiem sāka, — es tevi neredzu caurām dienām. Kad tu beidzot pieteiksies skolā? Mācības jau sākas.

Holts bija nolēmis, ka neļaus sev pavēlēt.

—            Kā tad tu zini, — viņš teica, — ka esmu nolēmis vēlreiz sākt skolas gaitas?

Profesoru Holtu aicināja uz rūpnīcu, pēc stundas kopā ar Milleru viņam vajadzēja būt komandantūrā uz apspriedi, vēl bija jānodiktē dažas steidzamas vēstules un jāgaida tālsaruna. Viņš teica:

—            Pabeigt skolu ir pareizais ceļš. Tad mums vairs nebūs jālauza galva par to, kā atrisināt smago aroda izvēles problēmu.

Holta sejā atspoguļojās mēma spīts.

Profesors Holts turpināja, šobrīd vairs neslēpdams nepacietību:

—            Bez tam tu tagad esi atkopies un turpmāk pārtikas kartītes saņemšanai tev jāuzrāda zīme no darba vietas.

—     Gerlahas jaunkundze katru mēnesi paraksta tik

daudz darba apliecību, — Holts attrauca, — ka viņai neko nenozīmētu parakstīt vienu arī man.

Profesors Holts piecēlās. Viņš noteica:

—     Nē. — Un vēlreiz: — Nē, — kad Holts grasījās kaut ko atbildēt. Ar roku viņš uzsita uz rakstāmgalda virsas.

Es necietīšu nekādas falsifikācijas. Un tagad ej piesakies skolā uz mācībām.

Holts pagriezās uz durvju pusi, satvēra jau rokturi, tad pēkšņi pavērsās atpakaļ un pienāca pie tēva rak- stamgalda. Viņš bija bāls, aiz uztraukuma dažus brīžus nevarēja ne parunāt. Tad teica klusām, bet skaidri:

—     Es nepieteikšos vis. Nemēģini mani komandēt, tam nebūs nekādu panākumu. Izmet mani labāk tūlīt uz ielas, izsviest mani ārā tu vari, bet. ..

Tad pēkšņi aiz uztraukuma viņš sāka drebēt un, pārliecies pār rakstāmgaldu, kliedza:

—     … komandēt tu mani vairs nevari … to neviens vairs nevarēs … nekad.

Viņš atkal bez mērķa klīda pa pilsētu. Bezjēdzīgais uztraukums norima, viņš mēģināja visu pārdomāt. Ko lai viņš iesāk ar savu dzīvi? Vai viņam patiešām jāsēžas skolas solā blakus sešpadsmit gadus vecajiem? Bet vai tad avīzēs nebija lasīts par īpašām klasēm kara dalībniekiem?

Viņš devās uz Menkebergas Zaļo laukumu, kur reizēm bija gaidījis Gundulu. Aiz kastaņām, kuru raibā lapotne nosedza zālājus un celiņus, neskarta pacēlās skolas ēka — trīsstāvu māja ar varenu portālu, uz kuru veda platas kāpnes.

Holts brīdi padomāja, tad vilcinoties iegāja skolā.

Kāds viņu satvēra aiz piedurknes:

—      … piedodiet, uz kurieni?

Tas bija šveicars — mazs plikpauris ar sapīkušu sejas izteiksmi, zilā atslēdznieka tērpā.

—      Izziņu? Par ko? Es tūlīt… Stāt! — viņš nokliedza. Taču aiz Holta jau aizkrita smagās divviru durvis. Apakšējā stāvā skanēja balsu čalas. Starpbrīdī pa koridoru staigājošo bērnu un jauniešu ielenkts, Holts sev aiz muguras vēlreiz dzirdēja šveicara :«Stāt» — un tikai vienas kāpnes augstāk jutās drošībā. Seit bija kluss.

giņņņugijņii^miĒmĒMĒĒiĒmĒĒmĒimĒmĒmĒĒĒĒmmm

Starpbrīdī no apakšējā un augšējā stāva atplūda tikai apslāpētas skaņas. Dažas meitenes pastaigājās pa gaiteni, citādi šeit nebija ne dvēseles. Holts lasīja pie durvīm plāksnītes: «Direktora sekretariāts» un «Skolotāju istaba». Ceļrādis: «Uz aulu» … Itin viss, sākot no spoži nospodrinātā grīdas klāja līdz standartveida durvju plāksnītēm, šeit dvesa kārtību un disciplīnu.

Holtam saplaka dūša. Viņš piestājās pie atvērta loga un raudzījās kastaņu galotnēs, sarkanbrūnajā lapotnē. Pirksti sameklēja kabatā cigareti, aizdedzināja to un pārlauza uz pusēm nodzisušo sērkociņu. Gluži veltīgi viņš bija piespiedis sevi pieņemt šo lēmumu. Kas nācis no tāda haosa kā viņš, tam vairs nederēja skolas kārtība.

Viņam aiz muguras kāds čukstēja un iesmējās.

—      Šeit aizliegts smēķēt, — teica gaiša balss. Holts apgriezās apkārt. Saķērušās rokās, sasārtušas puslokā ap logu stāvēja sešas vai septiņas jaunas meitenes, ne vecākas par piecpadsmit gadiem, meitenes gan īsiem, gan gariem, gan gaišiem, gan tumšiem matiem, svārkos, puloveros, kleitās, slēpošanas biksēs, viņas sabāza galvas kopā, sačukstējās un, skatīdamās Holtā, spraus- lodamas iedūra cita citai sānos . ..

Holts apmulsis sūca savu cigareti un, juzdams, ka ir nosarcis, nenolaida skatienu no vienas meitenes, — tā bija slaida, garām kājām un tumši zeltainiem matiem; viņa nobijusies vērās ar savu zilo acu skatienu Holtā mazliet par ilgu un tad atjēgusies mākslotā lepnumā atmeta galvu atpakaļ. ..

—     Kā šis uz tevi lūr, Angelika, — kāda noteica, un ķiķināšanās sākās no jauna. Tad no kāpņu telpas ap stūri izdrāzās šveicars.

—     Jūs, nepiederošā persona! Kas jums te meklējams?

Holts izsvieda cigaretes galu pa logu, pārgāja pāri koridoram un atvēra durvis uz sekretariātu. Pie rakstāmmašīnas sēdēja sieviete melnā kancelejas virs- svārcī. Zvans aicināja atkal stundā. Sekretāre joprojām rakstīja un, acis nepacēlusi, nomāktā balsī noteica:

—     Nav laika.

Holtam vajadzēja gaidīt, visai ilgi gaidīt.

—     Direktora kungs ir ļoti aizņemts, — viņa pa starpām pateica. Beidzot sekretāre iegāja blakusistabā. Atgriezusies aicināja Holtu ienākt.

Plaša istaba. Rakstāmgalds. Uz rakstāmgalda sēdēja virs, sameties kūkumā, ietīts dūmu mākull, kas plūda no līkas pīpītes; viņam bija vismaz sešdesmit gadu, spīdīgs pliks pauris, baltu matu šķipsnas nokarājās gar deniņiem. Viņš lasīja avīzi. Mugurā viņam bija kakao krāsas uzvalks ar izspiestiem ceļgaliem un sirds veida ādas ielāpiem uz elkoņiem, kājās dzeltenas filca kurpes. Garā seja grumbu izvagota, kā saņurcīta, bet ar apbrīnojami možu izteiksmi, arī brūnās acis zem bezskropslu plakstiņiem jautri raudzījās ienācējam pretī. No platās mutes pīpe sniedzās līdz pat krūtīm.

Holts, apstājies pie durvīm, apmulsis nosauca savu vārdu. Vecais vīrs izņēma pīpi no mutes, nolika laikrakstu un platā izrunā īstā sakšu dialektā atteica:

—     Ebersbahs.

Tas skanēja kā: Everšbahs. Tad viņš aplūkoja Holtu, itin kā par viesi uzjautrinādamies, jo pēc tam, zobus atņirdzis, noteica:

—     Jūs nu gan esat viens jokains putns.

—     Direktora kungs, — Holts sāka, bet Ebersbahs viņu pārtrauca, viegli iesita sev pa pieri ar pīpes iemuti un noteica:

—     Ar to pie manis neko nevar panākt. Tituli man ir gluži vienaldzīgi, mans labiņais. Reiz pilsētas direkcijā es pazinu kāda nelaiķa sētnieka sievu. Viņa sevi dēvēja par pilsētas pašpārvaldes direkcijas adjunkta atraitni.

Holts nesaprata, vai viņam smieties vai dusmoties.

—     Es biju karā un gribētu atkal pieteikties skolā.

Ebersbahs atkal iekāra pīpi mutē, norausās zemē no

rakstāmgalda, savās dzeltenajās filca tupelēs aizšļūca līdz termometram, paskatījās, cik temperatūra, un teica:

—     Piecpadsmit grādu. Pēc Celsija. Vai arī jums vienmēr tā salst?

—     Es vēlētos pieteikties skolā, — Holts palika pie sava.

Ebersbahs viņu nopētīja no galvas līdz kājām un noteica:

—     Tā jau kurš katrs te varētu ierasties.

—     Mani sūta Millera kungs, — Holts atteica.

—            Millers? — Ebersbahs ieinteresēts vaicāja.

—      Sarkanais Millers? — Tad, galvu kratīdams, paziņoja: — Muļķības. It kā viņam cita nekā nebūtu ko darīt.

—     Piezvaniet viņam, — Holts attrauca. Bet vecais izgrūda no mutes dūmu mākonīti un izņēma pīpi no mutes.

—      Gan nu, citreiz, — viņš atteica. — Reiz jau es viņu satikšu. Un lai dievs jums žēlīgs, ja būsiet mānījies. — Linkes kundze, — viņš pasauca un, sekretārei parādoties durvīs, turpināja: — S-klasē, izmēģinājumam. — Tad atkal apsēdās uz rakstāmgalda, pasniedzās pēc avīzes un norūca:

—     Un nu vācies, man nav laika.

Holts kādu brīdi nekustīgi palika slāvam koridorā, līdz viņam aiz muguras atvērās durvis. Viņš apgriezās. No skolotāju istabas iznāca plecīgs vidēja auguma, gadus četrdesmit vecs vīrs, ģērbies rūpīgi pārkrāsotā armijas formas tērpā, kas bija pārtaisīts par civiluz- valku, ar nevainojami iegludinātām bikšu vīlēm. Ieraudzījis Holtu, viņš neticīgi, pat izbijies apstājās. Gaišbrūnie mati pie deniņiem bija nosirmojuši, un daudzas grumbas un grumbiņas izvagoja norūpējušos seju. Ar diviem milzu soļiem viņš jau bija gaitenim pāri.

—     Holts, — viņš sauca, — Verner, manu zēn! Jūs esat dzīvs. Kā es priecājos!

Tikšanās ar priekšniecību Holtu atkal nostādīja pamatstājā: Gotesknehts.

—     Vahtmeistera kungs.

Gotesknehts abām rokām saņēma viņu aiz pleciem.

—     Ar to nu, paldies dievam, viss cauri. Mani sauc Gotesknehts, pavisam vienkārši un skaidri — Klemenss Gotesknehts.

Viņš atlaida Holtu vaļā un pabāza labo roku zem svārku apmales.

—     Un kur ir pārējie, Holt? Kur Gomulka, Volcovs, Feters? Bet par to visu jūs man izstāstīsiet sīki jo sīki.

Viņš nobažījies ievaicājās:

—            Ar veselību taču viss kārtībā? — Viņš staroja.

—    Tas vienmēr ir pats galvenais.

3

Tie bija neparasti skolnieki, kas pulcējās vienā no apakšējā stāva telpām, kur bija ierīkota klase: divpadsmit bijušie kara dalībnieki, pieauguši cilvēki, visi par Holtu vecāki. Ieraudzījis to vidū Hofmani ar amputēto kāju, uz kruķiem, Holts nesaprata — priecāties par šo otrreizējo sastapšanos vai ne. Neapgrieztie mati Hofmanim krita uz sejas, viņš kūpināja tievu, nelabi smirdošu cigāru.

—     Es gan biju tikai dižkareivis, — viņš skaļi paziņoja, — bet, kā lai novietoju savus kauliņus šajos bērnu solos, to nu gan nezinu.

Visi bija diezgan atturīgi. Uzrunāja cits citu te ar «tu», te «jūs». Hofmanis visus sauca uz «tu».

—      Paklau, tu sprukstiņ, -4- viņš sauca, ar kruķi rādīdams uz vienu no klases biedriem, — kā tevi sauc?

Uzrunātais bija ģērbies par visiem labāk, mugurā tam bija sporta uzvalks, krekls ar kaklasaiti. Viņam bija skaista, kopta galva un koptas rokas, rūpīgi noskūtā seja pūderēta. Hofmanim atbildēdams, viņš tikko manāmi savieba muti, taču tūlīt klases biedru priekšā viegli_palocījās un nosauca savu vārdu:

—     Arenss, Egons Arenss.

—     Sis smalkais kundziņš, — Hofmanis auroja, — tas tur smukais Egoniņš, tas jau gan laikam būs par smalku, lai man nāktjr līdz sameklēt kārtīgus galdus.

—     Bet, lūdzu! — Arenss iztapīgi atsaucās. — Tas taču ir arī manās interesēs. — Un viņš kopā ar Hofmani aizgāja.

Holta kaimiņam nepiemēroti mazajā solā acs bija pārsieta ar melnu saiti, seja vienās rētās. Viņš iepazinās ar Holtu:

—            Buks. Acs ārā, arī ievainojums smadzenēs, taču gluži nekaitīgs, tikai dažreiz nevaru savaldīties.

Hofmanis jau atgriezās. Kaut kur pagrabā viņš bija uzgājis galdus un krēslus. Bez vilcināšanās visi izgrūda solus korjdorā, no pagraba uzstiepa augšā galdus un krēslus Arā pulcējās arvien vairāk skatītāju — visu klašu skolēni, līdz šveicars zilajā atslēdznieka virs- svārcī visus izklīdināja.

—     Stāt! Tas nav atjauts!

Hofmanis prata šausminoši klabināt kruķus un saukāja šveicaru par «bendes kalpu».

—     Aizveries, bendes kalp! Šie galdi mums kā radīti.

Ebersbahs atšļūca savās filca tupelēs, ar līko pīpi

zobos un izšķīra strīdu.

—            Tu nu gan esi jokains putns, — viņš teica šveicaram. — Priecājies taču, ka viņi paveic tavu darbu.

Itin kā pārbaudīdams, viņš ievilka nāsīs gaisu, izņēma pīpi no mutes un pagrieza galvu pret Hofmani. Hofmanis ar tievo, melno cigāru zobos iekārās kruķos.

—            Jūs nu gan pīpējat draņķīgu tabaku, — Ebersbahs noteica.

Hofmanis atbildēja:

—            Ja tev mans cigārs nav pietiekami smalks, tad tev vajadzēs uzmeklēt kādu citu vietiņu.

Ebersbahs pašūpoja galvu un neslēpdams zināmu cienību, pamāja.

—            Tikai raugies, ka neiesprūc Gotesknehta nagos, — viņš noteica. — Tam tādas lietas lāgā nepatīk, pēc viņa domām, mums nevienam nav pietiekami braša prūša stāja.

Holts atkal apsēdās_ solā blakus vienacim Bukam. Aiz muguras sēdēja Arenss, tas jau bija iedzīvojies iesaukā «smukais Egons». Viņš mēģināja Holtu ievilkt sarunā, skatiens tam vienmēr bija vēss un ironisks; viss, ko viņš teica, skanēja klusi, noapajoti. Viņš bija mēbejfabrikanta dēls un nodomājis studēt medicīnu. Fabriku vēlāk pārņemšot vecākais brālis.

—            Tas ir, ja visas rūpnīcas netiks nacionalizētas, — Arenss piebilda. — Manam vecajam rūpju gana^

Starp citu, viņš zināja profesora Holta vārdu, Arensu

fabrika viņa privātlaboratoriju apgādājusi ar laboratorijas galdiem un plauktiem.

—            Jūs tātad esat profesora Holta dēls, — viņš noteica ar manāmu cieņu. Runājot viņš atspieda galvu rokās. — Nebūtu slikti, ja mēs turētos kopā. Atnāciet kādreiz ciemos — vai tas nebūtu jauki?

Sarunas noklusa.

—            Par jaunajiem skolotājiem un tamlīdzīgi, — kāds bija saucis. Pašreiz uz podija uzkāpa sarkanmatains puisis, gadus divdesmit četrus vecs, sameklēja krītu un uzrakstīja uz tāfeles:

—     Nost jaunos skolotājus! 1

Klase sarosījās. Atlētiska, kaut arī neliela auguma vīrs, vārdā Kīnasts, kas divdesmit piecu gadu vecumā jau bija ar kailu galvvidu, izlaboja:

—     Nost sliktus jaunos skolotājus!

Sarkanmatis to negribēja akceptēt, bet Kīnasts viņam nošņāca:

—            Mans brālis arī kļūs jaunais skolotājs, tu ragu- lops gatavais.

Spriegums auga. Kāds trešais nodzēsa teikumu un uzrakstīja tā vietā:

—     Nav vēlami veci dresētāji.

Vienacis Buks, kas visu laiku bija sēdējis Holtam blakus vienaldzīgs un kluss, pēkšņi kļuva možs. Viņš piedūra sev pie krūtīm pirkstu un jautāja:

—            Vai runāt? Vai lai par to runāju? Es varu runāt. Es varu teikt masu runas, grēku nožēlošanas sprediķus, uzrunas tautai. Man ir īsts oratora talants, es visus varu sacelt kājās, triju minūšu laikā es varu uztraukt no miega visu šo pūzni. Es kaut ko saprotu par masu histēriju. Lai iet! Tātad mītiņrunu pret vecajiem mēr- kaķdresētājiem.

Un viņš jau kāpa augšā uz podija, kā marionete pastiepa abas rokas ar sažņaugtām dūrēm virs galvas; rētainā seja saviebās grimasē, balsij aizraujoties, viņš kliedza:

—     Skolēni! Skolnieces! Atbrīvotās skolnieku masas!

1 Vacija pēc kara skolotajiem tika rikoti speciāli kvalifikācijas celšanas vai ari pedagoģiskās izglītības kursi.

—     Aizveries jel, mīļais! — Hofmanis viņam uzbrēca un iegrūda ar kruķi krustos. Tad aizkliboja līdz podijam un noslaucīja tāfeli.

Durvis atsprāga vajā, skolēni piecēlās. Uz podija uzkāpa kāds vīrs: Gotesknehts.

—     Labrīt, — viņš teica. — Lūdzu, sēdieties!

Viņa skatiens pārslīdēja pār skolēniem un apstājās pie Holta; viņš tam nemanot pamāja. Tad sāka: — Mani sauc Gotesknehts, esmu ģermānists un klases audzinātājs… — un turpināja: — Tie, kas mani pazīst, saka, es tiešām esmu dieva kalps, bet tie, kuri traucēs mācību darbu, tiem liksies, ka esmu velna kalps. — Tai brīdī Holts skaidri atcerējās kādu līdzīgu un tomēr tik ļoti atšķirīgu ainu, ka uz brīdi viņam bija jāaizver acis. Un, tāpat kā toreiz — sensenis, Gotesknehts turpināja:

—     Es nekad nekliedzu, bet nemitīgi lieku atzīmes, no viena līdz pieci, un, ja jūs pēc pusotra gada gribat beigt skolu, tad jums būs ar to jārēķinās.

Un nu, salicis rokas uz muguras, viņš pastaigājās starp galdiem — šurp un turp.

—      Es rēķinos ar to, ka šajā skolā palikšu un novedīšu jūs līdz beigām, kaut arī jūsu klasei ir matemātikas un dabas zinību profils. Taču jūsu matemātikas skolotājs doktors Ebersbahs, izpildīdams rektora pienākumus, nevar uzņemties klases audzinātāja pienākumus. Tā bija mana vēlēšanās audzināt šādu speciālklasi kā jūsējā. No šī darba es daudz ko sagaidu.

Viņš apstājās visu skolnieku priekšā un vēlreiz katram uzmeta acis.

—     Mēs visi esam sēdējuši vienā laivā, — viņš sacīja. — Mēs visi bijām sapinušies vienā maldu tīklā. Mēs visi esam vienādi vainīgi. Mēģināsim kopīgiem spēkiem šo pusotra gadu laikā no saviem maldiem atbrīvoties.

Šie vārdi iespaidoja ne tikai Holtu. Taču klusumā kāds iekrekšķējās, tas bija Geislers, sarkanmatis, kas nupat bija rakstījis uz tāfeles «Nost ar jauniem skolotājiem». Gotesknehts viņam uzmeta pētošu skatienu, tad turpināja:

—     Es neesmu nodomājis šos pusotra gadus vācu valodas stundās jūs barot ar sausiem faktiem. Galveno vērību veltīsim garīgā mantojuma radošai izpratnei. Te vajadzīga jūsu līdzdalība. Mēs, vācieši, vienmēr esam par daudz ticējuši un par maz zinājuši. Es nevērtēšu jūs pēc jūsu atmiņas, bet gan pēc jūsu domāšanas spējām.

—     Pie mums valda domu brīvība, — klusumā atskanēja kāda balss. Tas bija atkal Geislers.

Gotesknehts paskatījās uz pēdējā sola pusi.

—     Bet vai jūsu domas ir brīvas arī no aizspriedumiem, — viņš vaicāja. — Es to stipri apšaubu.

—     Nevienam nav daļas, ko es domāju, — paziņoja Geislers.

—     Kā jums ar veselību? — Gotesknehts laipni iejautājās, un Geislers pārsteigts atbildēja:

—     Paldies … labi.

—     Tādā gadījumā esiet tik labs un piecelieties, kad runājat ar savu klases audzinātāju, — Gotesknehts mierīgi noteica, kaut gan ne bez zināma asuma. Geislers piecēlās un skatījās griestos.

— Par domu brīvību mums vēl būs jārunā, — Gotesknehts turpināja. — Es neaizmirsīšu attiecīgajā brīdī jums par šo tēmu pajautāt.

Pēc mācību beigām visi vēl palika kopā, lai izvēlētu vecāko, kam klase būtu jāpārstāv arī skolēnu padomē. Iedegās bezgalīgi strīdi. Hofmanis aizdedzināja savu smirdīgo cigāru.

—     Nu, kas ir, izsakiet priekšlikumus!

Ārenss, Holtam par brīnumu, ieteica Geisleru. Geislers pasmaidīja un nosauca Arensu. Tad Hofmanis, kas priekšlikumus atzīmēja, nometa zīmuli un pasniedzās pēc kruķa.

—     Tur tas friziermodelis, — norādīdams uz Ārensu, viņš teica, — tas brīnum skaistais pērtiķis lai būtu klases vecākais? Par to vispār nevar būt runas. Tādam es neļauju sevi pārstāvēt. — Un viņš minēja pats sevi.

Tā kā tika pieprasītas aizklātas vēlēšanas, vispirms

vajadzēja uzrakstīt zīmītes un sagādāt urnu. Holtam šī scēna apnika. Viņš izgāja koridorā.

Tas nu bija skaidrs: viņš te skolā nebija īstajā vietā. Viņš domāja par stundu sarakstu. Fizika, ķīmija, matemātika, svešvalodas, tas viss viņam bija absolūti vienaldzīgs. Un, iztēlojoties, kā te, šajā garlaicīgajā klasē, būs jāsēž dienu no dienas, ziemu un vasaru, viņš jutās nomākts.

Radoša izpratne, viņš atcerējās. Vai Gotesknehtam patiesi par to bija kāds priekšstats?

Viņam piebiedrojās Ārenss.

—            Hofmanis ir pavisam parasts tips, — viņš teica,

—     vai jums tā neliekas? Starp citu, viņš ir sociāldemokrāts.

Kāda meitene kāpa augšā pa kāpnēm, garām ejot, abiem uzmeta skatienu un pamāja Arensam ar galvu. Holts viņu pazina, noskatījās pakaļ un redzēja, kā vēja pūsmā smagajās divviru durvīs noplīvoja tās mati.

—     Kas tā ir?

—     Viņu sauc Baumerte, Angelika, — Ārenss atbildēja. — Viņa dzīvo pie mums kopā ar savu vecomāti. Tāpēc mums arī nav jāpieņem nekādi pārceļotāji. Smuks meitēns, vai ne? Un kļūs vēl smukāks.

Holts klusēja. Viņš domāja par Gundulu. Viņai, tāpat arī tēvam, viņš varēja ziņot, ka pavēle izpildīta. Es atkal eju skolā, man nav ne jausmas, kālab, bet es eju.

—     Un tā mēs atkal ejam skolā, — viņš teica Āren- sam, — un turklāt neviens taču nezina, kas no mums iznāks. Vai tas nav absurds?

—     Nav jau arī nemaz svarīgi, vai mēs ko zinām, vai ne, — Arenss atteica. — Mēs esam lemti iznīcībai, un Staļins var teikt kaut divdesmit reižu, ka Vācijas valsts paliek.

Viņus sauca iekšā. Beidzot varēja sākt vēlēt. Katrs saņēma pa zīmītei, uz kuras bija uzrakstīti četri vārdi. Holts izvilka zīmuli, pāršņāpa savai zīmei pāri treknu svītru un iebāza to papes kastītē. Es šo teātri līdz nespēlēšu, viņš nodomāja.

Par klases pārstāvi izvēlēja Hofmani.

Holts satika Gundulu kādā slapjā un aukstā oktobra vakarā.

—     Kā iet pa skolu? — viņa jautāja.

Skola Holtam kļuva ar katru dienu smagāka nasta; viņš nekā nemācījās un konstatēja arvien lielākus robus savās zināšanās. Bet nu viņam vismaz tēvs lika mieru.

Gundula gāja blakus. Brūnais kokvilnas mētelītis viņai vairs lāgā nederēja. Viņa šo to pastāstīja; vakar līdz astoņiem esot stāvējusi pēc kartupeļiem, šodien, taisnību sakot, viņai nemaz neesot laika.

—     Bet nāc vien līdz! — viņa teica. — Palīdzēsi.

Grupā viņi gatavojās aģitvakaram, par to viņa pavēstīja ļoti dedzīgi.

—            Toreiz, kad tu aizbēgi projām, — viņa teica,

—      toreiz Horsts beidzot saprata, ka nevar lasīt tikai referātus vien.

Un lūdzoši:

—     Šodien mēs tur būsim tikai maza saujiņa, nu, nāc taču līdz.

Holtam bija vienalga, kur pavadīt vakaru; viņš meklēja Gundulas tuvumu, neko citu, — lai jau tad arī ved, kurp vien vēlas, kaut arī tā būtu vējainā baraka.

Barakā šaudījās parafīna sveču liesmiņas. Holtam visapkārt svešas sejas. Blakus sēdēja Gundula, tai blakus pa labi gadus divdesmit veca meitene ar raga brillēm uz acīm, Holtam pretī — Šneidereits, un tam blakus kāds jautrs zēns, gadus piecpadsmit vecs, ar dzeltganiem matiem, nekaunīgām acīm, galvā cepure ar nagu — tā viņam bija krietni par lielu. Holts sēdēja vienaldzīgs, mierīgs un bija noskaņots gandrīz vai uz izlīgšanu; tik ļoti gribējās ēst, ka viņš bija kļuvis pavisam piekāpīgs. Gundula, acīm redzot, no šīs sabiedrības neatteiksies. Lai jau notiek! Tikai viens Holta piekāpībā ienesa nemieru — tā bija Šneidereita klātbūtne.

Horsts Šneidereits visu laiku bija zemu noliecies pār piezīmju bloku. Piere, uz kuras krita melnie mati, saraukta, uzacis saaugušas kopā. Acīm redzot, viņš bija rūdīts cilvēks, jo, nevērojot auksto oktobra vakaru un aso vēju, kas svilpa caur barakas spraugām, bija uzmetis svārkus uz krēsla un sēdēja plānā džemperītī

ar īsām piedurknēm. Rokas — kailas un muskuļainas — gulēja uz galda. Arī apakšdelma muskuļi bija spēcīgi attīstīti, līdz pat īpaši slaidajām locītavām.

Šneidereita rokas, sveces apspīdētas, pret paša gribu saistīja Holtu: lielas, slaidas rokas ar gariem pirkstiem. Plaukstas sasprēgājušas un tulznainas. Bet roku virspusi klāja zilganu, reljefu vēnu tīkls, kas liecināja par spēku un jutīgumu. Labā roka vadīja pa papīru zīmuli, taču turēja to tik krampjaini, ka zem nagiem izzuda sārtums, un īkšķis un rādītājs kļuva balti līdz pat locītavas kauliņam. Holts ar acīm sekoja neveiklajām raksta kustībām. Nu Sneidereits nolika zīmuli un izstaipīja krampjaini savilktos pirkstus.

—            Aģitācijas vakara pirmā daļa tātad politiska, — viņš savā dobjajā balsī noteica. — Strādnieku apvienošanās pašreiz ir pats svarīgākais. Referents mums nav vajadzīgs, visu izdarīsim paši.

Gundula iebilda:

—            Tu taču nelasīsi atkal referātu, tad jau mums visi aizbēgs projām, un tam tak jābūt aģitācijas vakaram.

Viņa pievērsās Holtam:

—     Vai man nav taisnība?

Holtam nebija pa prātam, ka Gundula grib viņu iesaistīt sarunā, tāpēc viņš tikai nenoteikti pakustināja galvu.

—            Kas bēgs projām? — jautāja Sneidereits. — Kas ir «visi»? Varbūt aizbēgs pāris aprobežotu mietpilsoņu. Tu varbūt teiksi, — viņš kliedza, — ka revolucionārā strādniecība negrib klausīties manu referātu?

—            Tas ir aģitācijas vakars, un referātu te nebūs, — Gundula noteica tik stūrgalvīgi, ka Holts paskatījās uz viņu izbrīnījies.

Sneidereits beidza ķildu, sacīdams:

—     Nu tad apspriedīsim vispirms otro daļu.

—     Kaut ko jautru! — pieprasīja mazais naga cepurē.

—            Pagaidi! — Sneidereits viņu apsauca. — Kā tad tur sanāk?

Gundula teica:

—     Pagaidām programma nevis pieaug, bet sarūk.

Sneidereits nosvieda zīmuli.

—           Ja mēs turpināsim tādā pašā garā, programmu mums pat pēc pieciem gadiem neredzēt.

—            Bet ja nekas neiznāk tāpēc, ka nekā nav, — ieteicās meitene ar acenēm.

—            Vispār nav nekā, — teica Šneidereits. — Bet, ja ir viss … — viņš jau iesaucās saniknots, — … tad tā nav nekāda māksla.

Gundula piebilda:

—     Neuztraucies taču tik ļoti.

—            Kā tad lai neuztraucas, — Šneidereits sacīja. Viņš atstūma krēslu un lieliem soļiem sāka staigāt pa baraku turp un atpakaļ. — Viscaur šāda mazdūšība. Tas mani padara vai slimu. Mans tēvs, tas tev gan būtu varējis kaut ko pastāstīt, tie vīri bija no citas mīklas veidoti, kā viņi staigāja pa sētas namiem, apskaidrojot masas, bezdarbniekiem ko ēst nebija vairāk kā mums, un naudas jau nepavisam, un pat rokas viņiem nebija brīvas, zem svārkiem vajadzēja turēt nūju, jo ārā jau gaidīja SA . ..

—     Neviens te nav mazdūšīgs, — Gundula noteica.

—    Nāc, apsēdies!

Šneidereits paklausīgi apsēdās pie galda.

Holtam atkal likās, it kā no Šneidereita dvestu kaut kas draudīgs un vardarbīgs, viņš nevarēja izjust neko cilu kā vienīgi svešumu. Ko viņš te īsti gribēja? Kas viņam šajā sabiedrībā meklējams?

Gundula viņam piegrūda ar elkoni.

—            Vai tu nedzirdi. Tu taču gāji vidusskolā. Vai tu neatceries vēl kādu Heines dzejoli bez «Audējiem»?

—     Heines? — viņš atkārtoja un pakratīja galvu.

—    Heine taču bija aizliegts.

Šneidereits pacēla acis, paskatījās uz Holtu, tad rakstīja tālāk.

—            Jā, pareizi, — viņš piekrita. — Heine taču bija aizliegts.

Holts, neteikdams vairs ne vārda, atgāzās krēslā. Viņš juta, ka sejā pieplūst asinis.

—            Kaut ko jautru, — mazais lielajā cepurē palika pie sava; viņam bija vesels birums priekšlikumu, no kuriem Holts saprata tikai dažus, bet Šneidereits nepacietīgi dauzīja ar zīmuli pa galdu. — «Čikago dziesmu

^^mmĒĒĒĒĒiĒĒtmtmmĒmmĒĒm^m

rotu» vai «Pēdējo termiņu» … Vai «Vecāsmātes sarūsējušo zobbirsti», tas, proti, skan šādi. . .

Holts saviebās. Viņš to zināja, tas bija vecu vecais grāvējs, dzirdēts vēl frontinieku vakaros kazarmās. Bet Šneidereits par to smējās. Vai varētu būt, ka viņam tas iet pie sirds?

—     To nu ne, — Holts impulsīvi teica, taisni tai brīdī, kad Šneidereits grasījās pierakstīt. — To taču zin visi, kas bijuši armijā.

Viņš bija apjucis, un apjukums viņa vārdiem piešķīra pārāk pamācošu pieskaņu.

Šneidereits tūlīt nosvītroja, ko bija atzīmējis, bet tad palūkojās Holtam sejā un teica:

—     Piedod, bet es gan to nezinu, jo, kamēr tu biji tai savā armijā, es, redzi, sēdēju cietumā.

Holts juta, ka Gundula mierinoši uzlika plaukstu uz viņa rokas. Ar pleca kustību viņš atvilka savu roku atpakaļ . . . Un, kad pēc brīža Holts izgāja līdz ar citiem ārā, viņam nebija nekā cita ko teikt kā vienīgi strupu «ar labvakar».

Pa ietvi soļoja patruļa — divi sarkanarmieši ar apsējiem ap piedurkni un ložmetēju plecā. Holts nodrebinājās. Viņš juta, ka sirds sāk pukstēt stiprāk un ātrāk. Taču sarkanarmieši viņu neievēroja, nekā viņam nedarīja, karš bija beidzies . . . Holts kādu brīdi nekustīgi palika stāvam un ļāva, lai abi kareivji aiziet viņam aiz muguras garām. Tad viņš iegriezās nākošajā šķērsieliņā.

Starp drupām pacēlās gaiši apgaismots portāls, pie tā slaistījās daži dīkdieņi. Naumaņa dejas grīda. Pāri drupu nosētajam pagalmam no logiem krita gaismas strēles. Naumaņa dejas grīda, Henrijs Kozinskis ar saviem ritmiķiem. Ik pirmdienu atraitņu balle …

—     Vai nevēlaties cigaretes? — Holtam tuvojās kāds pusaudzis. Ap tā stilbiem plandījās pārāk platās jūrnieku bikses. — Speciālsajaukums, divi piecdesmit.

Holts pārgāja pagalmam pāri. Priekštelpā uzmeta skatienu pulkstenim. Desmit. Līdz komandanta noteiktajam laikam vēl vesela stunda. Par ieejas maksu bija jāatdod piecdesmit mārku.

Zālē ar zemajiem griestiem sasmakušā, piedūmotā gaisā Holtam sejā iesitās trompešu rēcieni, saksafonu kaucieni. Uz parketa zem lampionu un raibu papīru vītņu šūpām grūstījās daudzgalvaina masa.

Holts sameklēja brīvu krēslu. Pie galda sēdēja trīs meičas. Viena dziedāja dejas mūzikai līdz: «. . . nāk melnā pantera … un elle vaļā . . .» Smaida maska pievērsās Holtam.

—     Jūs nedejojat?

Viņš sēdēja nedabiski stīvā pozā, galvu viegli atliecis atpakaļ, lūpas sakniebis, un cauri tabakas dūmiem pūlējās skatīties uz vienu no lampioniem. Ik pirmdienu atraitņu balle. Holts piecēlās. Durvis blakus podijam, uz kura spēlēja kapela, veda uz kādu telpu. «Mūžīgā miera bārs.» Holts izspraucās līdz letei. Maza glāzīte zaļgana dzēriena maksāja vairākas markas. Holts izdzēra. Viņš nopirka dažas cigaretes. Viņš dzēra un smēķēja. Troksnis pamazām no viņa attālinājās, gaiss kļuva dzidrāks, sveces iemirdzējās gaišāk. Holts nenolaida acis no spuldzes, kamēr acu priekšā sāka virpuļot raibi loki. Netērē laiku rūpēs un nelauzi lieki galvu, dzīvs esi, sen jau varēji būt sapuvis zem drupām. Viņš izspraucās cauri ļaužu drūzmai atpakaļ zālē. Ieraudzīja meičas. Pārāk daudz esi nokavējis, vēl jau nemaz neesi īsti sācis dzīvot. Vienmēr tikai meklējis dzīvi — dēkās, karā, nāvē, tikai neesi to vēl nemaz atradis. Holts nodzēra visu naudu, ko bija iedevis tēvs. Noreiba pamatīgi. Pēdējā deja beidzās; visi steigšus devās prom, tūlīt sāksies komandanta stunda. Ļaužu straume izskaloja Holtu ārā no zāles.

Viņš atjēdzās tikai savā jumtistabā, neatcerējās, kā bija nonācis līdz rūpnīcai; sēdēja uz koka ķeblīša, ar muguru atspiedies pret sienu, vaļējiem svārkiem. Holts nedzirdēja klauvējam pie durvīm. Rokas sabāzis kabatās, kājas izstiepis, viņš blāvu skatienu raudzījās Gun- dulā. Tad mēģināja piecelties, taču no šī mēģinājuma tūlīt atteicās. Skurbums uzcēla viņu kājās un atkal atsēdināja uz ķeblīša.

—     No kurienes tad tu te uzradies? — viņš jautāja un ar smagu mēli atbildēja: — «Mūžīgā miera

bārs» … — Tad pacēla roku un neveikli apmeta sev apkārt loku: — Tikpat garlaicīgi kā te… — Un ar avarējuša cilvēka grimasi piebilda: — Glābšanās vieta . ..

—     Liecies tūlīt gultā! — Gundula uzkliedza. — Vai tev tiešām nemaz nav kauna?

Holts, neko nesaprazdams, viņu uzlūkoja.

—      Gotesknehts, — ar smagu mēli viņš teica, — … es neko nezinu, es nevaru jums palīdzēt… Bet sludināt radošu izpratni prot. Visi mēs esam akli… Un jūs, — viņš turpināja, nedroši rādot ar pirkstu uz Gundulu,

—       jūs tai savā barakā, jūs visi tur esat uz vienu roku . . .

—     Vai tu cietīsi klusu! — Gundula iesaucās. — Tūlīt ej gulēt, tūlīt!

Viņš piecēlās, svārkus novilkt vēl varēja, bet tad uzreiz iekrita gultā. Vilnis viņu pacēla un atkal iemeta bezdibenī. Viņš acumirklī iemiga.

4

Allaž šīs kopīgās maltītes konferenču istabā, šīs mūžīgās apspriedes pie vakariņu galda! Par to taču nevienam nav nekādas daļas, tas taču nevienu nevar interesēt, tas jau apnicis līdz kaklam. Un šodien arī vēl Šneidereits tur sēž, un doktors Hāgens ar Gundulu ir lielos draugos: Gundula jau iet meklēt trauku, kur iestādīt kādu augu ar plūksnainām lapām un dzeltenām ogām, — kas zina, kur viņa to sadabūjusi! Tagad viņa sēž tēvam pie kreisās rokas, un patiesi, tas ir Sneide- reits, kas tūdaļ nosēžas Gundulai blakus, un viņam turklāt tāda seja, it kā tas gluži saprotams. Skaidrs, viņi atkal runā par savu aģitvakaru, ko gan citu šie varētu runāt, un Tomasa kundzei atkal visiem jāizklāsta kāds no parastajiem jaunumiem, nē, šoreiz vesela sensācija:

—     Zobārstu Bormaņi no Peldielas, to taču jūs pazīstat? Kā, jūs viņu nepazīstat?

—     Vajag ar zobārstam katrā ziņā saukties par Bormaņi! — doktors Hāgens, galvu kratīdams piebilst,

—     ha-ha-ha, nu jā, nomen est omen1 , — nu, kas tad ar viņu notika?

Viņš esot nomušīts, nogalināts, noslepkavots, šausmīgi — vai ne? Un slepkavas viņa dzīvoklī nolaupījuši pilnus maisus ar zelta stieņiem, uz kuriem bijis Valsts bankas zīmogs. Muļķības, zelta stieņi, tos taču visus pievāca krievs, kur gan vēl lai būtu zelta stieņi. Bernhardam taisnība, te nu, protams, vairs nav nekādu zelta stieņu. Kara laupījums, reparācijas, Šneidereita bass:

—      … pat aptuveni neaprēķināt milzīgos kara zaudējumus, kas nodarīti Padomju Savienībai .. .

Tomasa kundze, dziļi sarūgtināta: bet tie tomēr bijuši zelta stieņi, viņas māsai to teicis vecais Tīle, un tas dzīvo zobārsta brālim kaimiņos. Lai notiek, tātad bija zelta stieņi, bet nu labu ēstgribu visapkārt. Kaltētas saknes, sautēti kāposti, viss vienā katlā ar rīvētiem zaļiem kartupeļiem; doktors Bernhards šķebinās:

—     Riebīgāka ēdiena gan laikam pasaulē nav. — Viņam, šķiet, ēst nemaz negribas, — protams, kad mājās trīsdesmit trušu … — Kreicnahā būtu bijis laimīgs, ja varētu tikt klāt pie šī riebīgā ēdiena.

Šneidereits pamāja ar galvu; liela muiža, vai nu viņš piekrīt, vai ne.

—     Jūs domājat, ka pie krieviem bija vairāk ko ēst, vai?

Bet par to atkal nopriecājas Bernhards, saki ko sacīdams, kāds šeit visu laiku par kaut ko priecāsies, tad jau labāk turēt muti ciet. Šneidereits laiž vaļā savu basu, nolasa veselu referātu, iedomājas, ka atrodas savā barakā:

—      … fašisti nopostījuši visus laukus … — it kā jau visiem tas nebūtu zināms. Divas karotes ceptu kartupeļu, bass noklust, paraug vien, kā šis ēd. Šķīvis kreisā rokā, nazis labajā, un tad ar nazi taisni mutē iekšā. Tase tējas, kazeņogu lapas, visi izvelk no kabatām cigaretes un pīpes. Millers vēl nav runājis ne vārda, iebāž savu izdzisušo cigārgalu mutē, pamāj ar galvu Gerlahas jaunkundzei: šurp stenogrammu bloku. Un

1 Vārds — tas nozīmē visu (lai.).

viņas zīmuļi kļūst ar katru dienu-īsāki. Tagad steigšus vajadzētu pazust. — … vai jūs, lūdzu, tagad nepazustu?

—     Kā? Ko teica Bernhards?

—            Jaunais cilvēk, — Bernhards saka Šneidereitam,

—     vai jūs nebūtu tik laipns un nepazustu? Mums jāapspriež iekšējas lietas, par kurām jums nav nekādas daļas.

Palūk, tas taču ir . . . Nu jāklausās, kas notiks. Millers jau paskatās uz Bernhardu, tad atkal novērš skatienu un gluži mierīgi saka:

—       Biedrs Šneidereits ir rūpnīcas padomes priekšsēdētājs un kā strādnieku pārstāvis turpmāk piedalīsies visās apspriedēs.

—     Izsmeļošs paskaidrojums.

—       Ak, jūs tā domājat? — Bernhards taču neiedomāsies sākt strīdu ar Milleru. — Jums, acīm redzot, vajadzīgi palīgspēki? Bet, kas attiecas uz rūpnīcas padomi, tad man personīgi nekāda rūpnīcas padome nav vajadzīga, man vispār nekāds padoms nav vajadzīgs, es pats sev dodu padomus, es atļauju dažam labam citam prasīt padomus no Maskavas.

—       Izbeidziet taču šo muļķošanos, — tēvs ir saniknots.

—       Muļķošanos? — Mani kungi, nākamreiz šeit vēl ieradīsies kurinātājs, vārtu sargs un beidzot vēl kāda atejas vietu apkopēja.

Pamatīgi sadots. Nu jau ir aizgājis par tālu, protams, Šneidereitam derētu sadot pa degunu; kā viņš tur iekārtojies blakus Gundulai, tas jau ir par traku.

—       Mani kungi! Pietiks! — Nepārprotams žests ar īkšķi pāri plecam durvju virzienā. — Jaunais cilvēk, tas, ko mēs šeit apspriežam un nolemjam uz jums ne vismazākā mērā neattiecas, vai nu jūs ar vislielāko steigu pazūdat, vai…

—       Vai? — Šneidereits ir nolēmis palikt, to var redzēt pēc viņa sejas izteiksmes.

—     Vai arī pazudīšu es.

Sasodīts, Bernhards to ņem nopietni, viņš pieceļas, aizpogā savu lodena jaku.

—       Izlemiet, mani kungi, bet pārdomājiet, kas jums vajadzīgs, — es vai šis te biedrs.

Klusums. Visi ir pret Bernhardu, bet padoties viņš nedrīkst, redzēsim, kas izrādīsies stiprāks. Un Gundula satvērusi Šneidereita elkoni, it kā gribētu viņu nosargāt. Tātad iespējams, ka krēsls Gundulai blakus atbrīvojas. Jāatbalsta Bernhards, jāpamāj uzmundrinoši ar galvu, jā, pamanīja. Bet nu iejaucas Millers, pamirkšķina Šneidereitam, domīgi nobrauka ar roku zodu. Gluži mierīgi vārdi:

—     Mums klāsies grūti bez jums, doktor Bernharda kungs, bet, ja tas, ko jūs nupat sacījāt, ir jūsu nopietnība, tad ļoti žēl, ka gribat mūsu rūpnīcu atstāt.

Gatavs. Bernhards ir gatavs. Viņš stāv kā sastindzis, gandrīz novaidas:

—     Vai tas nozīmē, ka esmu atlaists?

Viņš nu gan ir naivs.

—     Diezgan! — Tagad tēvs, zaudējis pacietību, uzsit ar roku uz galda. — Diezgan muļķoties! Neviens jūs negrib atlaist. Jūs mums draudējāt, ka iesiet prom, ja rūpnīcas padomes pārstāvis neatstās šo telpu. Viņš to nedarīs — sapratāt? Neviens nedomā ievērot jūsu bērnišķīgo alternatīvi, un tas nemaz nav mūsu spēkos — pavēlēt rūpnīcas padomei, — vai nu jūs reiz beidzot sajēdzāt?

—     Kāpēc gan jūs tā kliedzat?

Tā jau ir atkāpšanās.

—     Es dzirdu pietiekami labi, jums nemaz nav tā jākliedz.

Un tur jau viņš atkal sēž savā krēslā, šis Bernhards, tiešām nepatīkama situācija, viņš izliekas, it kā nekas nebūtu noticis, izvelk piezīmju bloku un noņurd:

—     Nu tad varbūt reiz beidzot sāksim darbu.

Bet Bloms Bernhardu vēl nepazīst un sāk smieties pilnā kaklā. Bernhards dzēlīgi paskatās. Bloms satrūcies atkal klusi sēž pie galda. Un Šneidereits blakus Gundulai, mazliet nobālis, taču pašapzinīgāks nekā jebkad. Neaiziet vis uzvarēts no istabas, nekā, neviena spēkos nav izmest viņu ārā, un tas viņam nolasāms sejā.

Holtu tas viss, par laimi, nemaz neinteresē, tas uz viņu nemaz neattiecas. Par Šneidereitu viņam nav nekādas daļas. Gadījums viņu šeit atvedis, un viņš te gluži vienaldzīgs sēž un klausās, ka Millers ziņo: ne

MHMi

I

dzelzceļu pārvalde, ne kāda cita iestāde nespēj pirms ziemas iestāšanās savest kārtībā rūpnīcas dzelzceļu tīklu, nav iespējams ziemai apgādāt ogles ar grabošo kravas mašīnu, rezervju pietiks labi ja līdz Ziemas svētkiem un tā tālāk. Ne, tas Holtu patiesi neinteresē, lai jau viņi runā vien, lai Hāgens ar savu logaritmu lineālu aprēķina nepieciešamo ogļu daudzumu, lai Šnei- dereits, domās iegrimis, dauza ar zīmuli pa piezīmju bloku.

—      Kā tas ir, vai dzelzceļa piebrauktuvi mēs nevarētu izremontēt paši?

—       Un uzspridzināto tiltu pāri upei? — jautāja tēvs, un Bloms, kā viņš tagad sarosījies un sasparojies, patiešām savāds cilvēks.

—       Piedošanu! Tāda tilta būve pati par sevi nesagādā nekādas grūtības.

Un nu Millers vaicā Blomam:

—      Runājiet skaidri un gaiši, — vai mēs tiltu un līniju saviem spēkiem varam uzcelt?

Bloms ārēji pavisam mierīgs, taču bija iededzies.

—       Ja jūs nokārtojat materiālo pusi, nolīgstat nepieciešamo darbaspēku kādā no celtniecības firmām …

—       Firmām? — Šneidereita bass nodārdēja: — Kālab firma? Paši izdarīsim.

Izklausās varen plātīgi, bet Bloms pamāj ar galvu, Millers pamāj ar galvu, tēvs saka:

—      Labi, apspriedīsim tūlīt arī visu sīki, nākamajās nedēļās būs milzum daudz darba …

Bet pats jūti, ka nekur neesi vajadzīgs, nosit laiku, ej skolā, lai tik būtu miers, nezini, kas notiks, neredzi ceļu, jūties visur, it visur svešs.

Holts izlavījās ārā.

Naumaņa dejas grīda bija tepat ap stūri. Raibās naudas zīmes, saņemtas, atstājot nometni, vēl bija kabatā. Vārtu telpā stāvēja kāds stāvs gaišā putekļu mētelī: Karola Bernharde.

Viņa gaidīja tēvu, stāstīja par tulkošanas kursiem. Līdz mājām bija tālu, tāpēc viņa vienmēr mēģināja sagaidīt tēvu, lai tas viņu paņem mašīnā. Viņa teica Holtam:

—     Ļoti priecājos, jūs atkal redzot.

Vakars bija auksts. Karola sala plānajā vasaras mētelītī.

—     Varam gaidīt augšā pie manis.

Vārtu sargam tika pateikts, kur Bernhards var atrast savu meitu.

Karola iegāja aukstajā, trūcīgi iekārtotajā jumtista- biņā un iesaucās:

—     Tā taču cilvēks nevar dzīvot.

Viņa piegāja pie loga; rūpnīcas pagalmā dega dažas loka lampas.

— Fabrika … Un drupas . ..

Holts viņai piebīdīja koka ķeblīti. Viņa apsēdās, pārlika vienu kāju pāri otrai un sakrustoja pirkstus ap ceļgalu. Holts palika stāvam un atbalstījās pret sienu.

—            Mēs dzīvojam ārā, Hoenhorstā, — viņa teica. — Tas ir pašā rietumpriekšpilsētas galā starp pakalniem.

Holts saspringti klausījās. Viņas matiem bija zīdains mirdzums, Karola bija slaida un labi noaugusi, viņa Holtam patika.

—            Tur ārā nekas nav sagrauts, — viņa stāstīja.

—    Drupu nav nemaz, tikai villas un dārzi.

Villas un dārzi.

—            Tā es dzīvoju Bambergā pie mātes, — viņš noteica. Acu priekšā atainojās gaišais, efejām noaugušais nams, stiklotā dienvidu fasāde, atainojās bērnības un agrās jaunības gadi: visiem šiem priekšstatiem viņa atmiņā sen vairs nebija vietas.

Karola teica:

—            Ja nu jums tur varētu būt tik labi, kāpēc tad jūs pārnācāt uz šejieni?

Holts atslēja pret sienu galvu.

—            Iespējams, ka esmu traucies pakaļ ilūzijai, sapņu tēlam. Bet labāk par to nerunāsim.

Viņš sameklēja kabatā cigareti un aizsmēķēja.

—     Pastāstiet vēl kaut ko.

Ne brīdi nevilcinoties, viņa turpināja.

—            Stundām ilgi es varu stāvēt pie mūsu dārza vārtiem un vērot Hoenhorstu, katru mēnesi tai ir cits burvīgums … Arī tagad, oktobri. Nekas man nav tik mīļš

MM

kā rudens, — vina noteica un ar savām lielajām acim paskatījās Holtā.

—     Kāpēc tieši rudens? — viņš jautāja.

—     Var būt tāpēc, — viņa atbildēja, — ka rudenī mostas tik bezgalīgas ilgas pēc tāles, sevišķi, kad tā raugās pāri laukiem, mežiem un pakalniem . . . Man tā gribētos tikt ārā — pasaulē, gribētos piedzīvot kaut ko sevišķu un neparastu, gribētos uztvert sevī visu skaisto, kas vien pasaulē ir … Bet arī tad es vēl arvien pēc kaut kā ilgotos — mūsu dārzu aizmirst nekad nevarētu. Katrā gadalaikā tas ir tik skaists, tam ir tik daudz dažādu seju.

Holts turēja cigareti starp lūpām, un dūmi koda viņam acīs. Pirksti lauzīja izdegušo sērkociņa galu. Viss skaistais, kas ir pasaulē, viņš domāja. Un atkal viņš redzēja ataustam atmiņā Bambergas villu, saulainās Regnickalna nogāzes un jauko Maiņas ieleju, veselu mūžību nebija par to domāts, un tas viss viņa atmiņā tagad pavērās kā ceļš, kas ved projām, kas ved mūžīgā pavasarī, pasaulē, par kuru viņš agrāk tik bieži bija sapņojis.

—     Vai jūs neapmeklētu mani Hoenhorstā? — Karola atvadoties aicināja.

—     Iespējams, ; — Holts atbildēja. — Var gadīties. Nezinu.

Birojā palika profesors Holts, Millers, Šneidereits un Gundula.

—      Kolēģis Bernhards šodien bija atkal galīgi nebaudāms, — ar izdzisušu cigārgalu zobos noteica Millers.

Šneidereits palīdzēja viņam uzvilkt vatēto pelēko vamzi un piebilda:

—      Var jau būt, ka Bernhards no sava amata ko jēdz, bet šis tips krīt man uz nerviem. Kas zina, vai viņš nav bijis rūdīts fašists vai arī līdzskrējējs, un tos es nu ne acu galā nevaru ciest. Tad jau Bloms ir no cita rauga. Bloms katrā ziņā bija antifašists.

—      Bloms katrā ziņā bija antifašists, — Millers atkārtoja. — Jā, ko gan es gribēju teikt, — vai tu spēlē šahu?

—            Šahu? — Šneidereits likās apmulsis. — Vai es spēlējot šahu? Cietumā es to iemācījos.

Millers pamāja ar galvu. — Derētu reiz uzraut kādu partiju. Taču diezin vai būs pareizi apgalvot, ka Bernhards bijis fašists. Nacisti viņu uz gadu pat bija iebāzuši cietumā, no savas gaušanās viņš arī toreiz nebija varējis tikt vaļā, man liekas, viņš no tās nekad netiks vaļā. Bet īsts mazs nacistiņš ar ziedojuma kārbu un gaisa aizsardzības dienesta bruņu cepuri bijis Bloms, nevis Bernhards.

—     Ko tu ar to gribi sacīt? — iesaucās Šneidereits.

—            Neko, — atteica Millers. — Vienīgi to, ka tas viss nemaz tik vienkārši nav. — Nopietni, kaut arī visai draudzīgi viņš vēl piebilda: — Bet gan jau tu to visu vēl iemācīsies, biedri Šneidereit. Tu to katrā ziņā vēl iemācīsies. — Un viņš jau pievērsās Gundulai.

Gundula profesoram rādīja stādu ar dzeltenajām ogām.

—            Kur tu to ņēmi? — viņš jautāja un izņēma tai stādiņu no rokām.

—     Drupās.

—            Solanum, — profesors noteica, — turklāt Solanum luteum. Dzeltenā nakts ēna, radniecīga mūsu kartupelim.

—     Kā jūs to zināt, — jautāja Gundula.

—            Es pazīstu visus vietējos Solanum luteum augus,— profesors Holts atbildēja. — Bet, ja kāds nepazīst, tad jāiemācās tie noteikt.

—            Noteikt? Vai to var iemācīties? — Gundula vaicāja.

Profesors Holts piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Es tev sameklēšu savās kastēs kādu grāmatu.

Millers aplika roku ap Gundulas pleciem.

—     Mums kaut kas ir padomā.

—            Jā, tiešām. Pie mums augšā ir brīva jumtistabiņa. Vai negribi pārvākties šurp? — profesors Holts jautāja.

—            Te tev bus labi siltuma, — Millers piebilda, — un nevajadzēs stāvēt rindā pie veikaliem.

—            Arī ēst nāc pie mums, — profesors Holts turpināja. — Vari ierasties kaut vai tūlīt.

Gundula dzīvoja neapkurināmā jumta telpā, kur vējš svilpoja pa visām spraugām, un nu jau tuvojās ziemas saltās naktis. Pirms vēl viņa bija paspējusi kaut ko iebilst, Šneidereits ņēma iniciatīvu savās rokās.

—     Tu pārvāksies rīt pat. Rīt ir sestdiena, es varēšu tev palīdzēt.

—     Tur gan vēl amatniekiem šis tas būtu padarāms,— Millers piezīmēja.

—     Amatniekiem? — Šneidereits attrauca. — Blēņas. Paši nokārtosim. — Viņš pavadīja Gundulu mājās.

Kad profesors Holts un Millers palika vieni, Millers saguma krēslā pie sava rakstāmgalda, seja viņam kļuva pelēka, bez krāsas, pieri pārklāja auksti sviedri.

—     Liekas, ar mani jau iet uz beigām, — viņš, cīnīdamies pēc elpas, noteica.

Profesors Holts it kā. garām ejot piebilda: — Jūs neesat pietiekami izgulējies, Miller. Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik ļoti mainās vispārējā sajūta, ja cilvēks ir labi izgulējies . . .

Millers mazliet saņēmās. -5- Es neesmu izgulējies … — viņš atkārtoja. Tad piecēlās, atkal apsēdās pie rakstāmgalda, atvēra mapi ar parakstāmiem papīriem. — Un tomēr man būtu vajadzīgs tāds kārtīgs dakteris. Redzēsiet, profesor, īstās grūtības mums vēl tikai priekšā, pagaidiet, kamēr pienāk ziema. Tāpēc es labprāt gribētu izvilkt kaut līdz pavasarim .. .

Viņš parakstīja vēstules un pukojās: — Bet tie dakteri jau visi ir nejēgas, viņi saka, lai es liekoties gultā, bet guļot man taisni nav elpas. Stacionārā ārstēšana … To iedodiet Hāgenam nokopēt, — Millers ieminējās, — viņš pazīst šo alķīmiķi, varbūt mēs tā drīzāk dabūsim . . . Turklāt es nezinu, kur dēties aiz priekiem, ka sveikā esmu ticis ārā no slimnīcas. — Domīgi viņš nobraucīja sev zodu. — Nu, kā būtu, profesor? — viņš likās apmulsis. — Jūs jau zināt! — Viņš piecēlās un piegāja pie Holta. — Uzņemieties ārstēšanu jūs, — viņš teica. — Kad jūs vakar izlādējāt smagās medikamentu kastes, es atkal reiz nospriedu: tas taču vismaz ir kārtīgs dakteris, tas man palīdzētu izvilkt līdz pavasarim.

Profesors Holts pasmaidīja.

—     Es taču nepraktizēju, — viņš teica.

—     Praktizējošie ārsti mani ar savu digitalu jau ir sabeiguši, — Millers atbildēja.

—     Jūs zināt, kāds ir jūsu stāvoklis, — profesors Holts teica. — Es nevaru jūs izārstēt. To neviens nevar. Bet… — Viņš ilgi kaut ko pārlika. — Ja nu jums pret mani ir uzticība, tad varam mēģināt, varbūt tā jums līdz pavasarim palīdzēs.

Millers gluži pārvērtās. — To es saprotu! — viņš iesaucās. — Un vai nevarētu sākt jau šodien pat?

Profesors Holts atkal pasmaidīja un teica: — Pamatīga porcija vitamīnu jums katrā ziņā par ļaunu nenāks.

No apakšējiem stāviem plūda elektromotoru dūkoņa; sulfonamīdu rūpnīca arī sestdienās strādāja līdz vakaram. Gundulas istaba atradās pārvaldes nama jumta stāvā koridora viņā galā. Šneidereits zāģēja abiem logiem aizkaru stangas. Stāvēdams augšā uz kāpnītēm, viņš uzsita pa kaltu un jautāja:

—     Vai neaiziesim šovakar uz kino?

Viņš to nejautāja pirmo reizi.

Gundula pieturēja ļodzīgās kāpnes. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņa papurināja galvu. Taču šodien Šneidereits ar to nesamierinājās. Viņš nokāpa pa trepītēm lejā.

—     Pasaki man godīgi — kāpēc tu negribi nākt man līdzi?

Gundula jau sen bija gaidījusi šo jautājumu un tomēr jutās gluži bez padoma. Viņa domāja par Holtu. Viņā modās pretrunas, un viņa neatrada atbildi.

—     Man nevajadzēja to jautāt, — Šneidereits noteica.

Vakarā istaba bija iekārtota gluži ērti. Gundula un

Šneidereits devās vakariņot pie profesora Holta. Tomasa kundze ienesa terīni ar kartupeļu zupu. Gundula saskaitīja šķīvjus — pieci. Vai Holts šodien atkal neieradīsies uz vakariņām? Tomasa kundze atteicās ēst kopā pie galda. — Kas neklājas, tas neklājas. Profesors Holts lūdza pagaidīt Milleru. Bet tad atvērās durvis un istabā ienāca Verners.

Kā svešinieks viņš palika stāvot pie durvīm. Viņš

izskatījās neapkopies. Pateica «labvakar». Savilka grimasi. Tur nu šie sēž, viņš nodomāja. Kā tad, atkal šis Sneidereits ir klāt. Beidzot Holts noņēma cepuri un ar visiem sarokojās. Atkal mūrnieks apsēdies Gundulai blakus, uz mana krēsla, viņš nopukojās.

Profesors Holts vaicāja: — Biji izgājis svaigā gaisā? — Tad viņš pievērsās Tomasa kundzei. — Pagudrojiet, kur Verneram varētu sadabūt ziemas mēteli.

—     Citādi vēl Verners dabūs iesnas, — Holts piemetināja. Tad teica Gundulai: — Kā gan es varēju uzminēt, ka tu vakar nāksi ciemos? Tad jau es, protams, nebūtu gājis svaigā gaisā.

—     Ciemos? — Sneidereits atvaicāja. — Vai tad jūs nezināt, ka Gundula pārcēlusies uz dzīvi šurp?

Holts mirkli klusēja, viņam bija vēlēšanās atcirst:

—     Nē, nezināju … — un nu viņš iemeta Šneiderei- tam sejā: — Bet arī jūs nezināt par Gundulu visu.

Šai brīdī istabā ienāca Millers.

—     Kas tad nu? — viņš noteica. Vatēto jaku pār roku, ar labo ņemdams no kakla pelēko šalli, viņš pārsteigts visus nopētīja.

—     Jā, ko es vēl gribēju teikt… — viņš ātri piebilda. — Jūs taču nebūsiet uz mani gaidījuši?

Pie galda neviens nerunāja, vienīgi Millers stāstīja par Bloma dzelzceļa būvi. Holts neapzināti cēla pie mutes karoti. Pēc tam sēdēja, kūkumu uzmetis, ne vārda nerunādams. Gundulu viņš bija aizvainojis daudz dziļāk nekā Šneidereitu. To viņš nebija gribējis. Drīz viņš uzkāpa augšā mansardā un iemetās gultā.

Laboratorijas, darbnīcas, grāmatvedība un Bloma celtniecības daļa provizoriski bija novietota barakās. Šeit, pašā rūpnīcas sirdī, mazā istabiņā ar vairākiem telefoniem uz rakstāmgalda un rūpnīcas izvietojuma plānu pie sienas Millers pavadīja lielāko dienas daļu. Pašreiz Milleram pretī sēdēja Sneidereits, un abi spēlēja šahu. Šneidereitam bija jāspēlē ar baltajiem kauliņiem. Viņš nostādīja figūras.

—     Vai jūs nupat abi sarāvāties — tu un Verners Holts? — Millers bez aplinkiem jautāja.

Sneidereits papurināja galvu, bet tad teica:

—     Holts slikti uzvedās pret Gundulu. Bez jebkāda iegansta.

—     Bez jebkāda iegansta. — Millers atkārtoja. Pedantiski rūpīgi viņš izlika savas figūriņas uz kvadrātiņiem. — Kāds tev viņš liekas, šis Verners Holts?

Sneidereits labu brīdi sēdēja kā sastindzis, zodu atspiedis pret dūrēm. Holts bija aizvainojis Gundulu, un, kas aizvaino Gundulu, tas no Sneidereita dabūs trūkties. Gundulai bija nepieciešams kāds, kas stāv blakus un vajadzības gadījumā tādiem zeļļiem kā Holts iekrauj pa degunu. Sneidereits piemiedza acis. Ko gan šis muļķīgais mājiens vispār lai nozīmē? Lai tik šis Holts uzmanās.

—     Man ar viņu nevar būt nekas kopējs, — Šneide- reits noteica.

Millers pamāja ar galvu.

—            Lai tad iet ar — viena partija, — viņš teica.

—    Baltie sāk un uzvar.

Sneidereits sāka ar karaļa kalpa dubultgājienu. Millers tāpat. Sneidereitam bija prātā svarigi ofensīvas plāni: ar zirdziņu ielauzties ienaidnieka flangā un, tiklīdz melnā dāma būs savu vietu atstājusi, pieteikt šahu, uzbrukt tornim un radīt ienaidnieka rindās paniku. Tik strauju uzbrukumu Millers nebija gaidījis, viņš nepamanīja apdraudēto dāmas flangu un gāja ar karaļa zirdziņu. Sneidereits pievirzījās tuvāk šaha galdiņam. Viņš nepacietīgi vēroja lauciņu mozaīku. Viņam nemaz nebija pa prātam, ka baltais bandinieks neaizsargāts stāv spēles lauka vidū un melnā karaļa zirdziņš to apdraud. Tik vieglu bandinieka sakāvi viņš Milleram nenovēlēja un, neko daudz nedomādams, aizsargādamies pabīdīja bandinieku, kas atradās karaļa laidņa priekšā, par vienu soli tālāk; līdz ar to viņš bija rīkojies pēc slavenā principa, ka, ejot uzbrukumā, nedrīkst aizmirst arī savu pozīciju drošību.

So gājienu Millers pavadīja, papurinot galvu, un ar zirdziņu tūlīt atņēma balto karaļa bandinieku. Šneide- reits revanšējās un, tāpat papurinādams galvu, zirdziņu sita ar bandinieku. Šķita, ka Millers patiesi nāk palīgā, lai uzbrucējs savu ofensīvas plānu varētu realizēt: viņš

gāja ar karalieni. Nu tā liela un vientuļa stāvēja labajā flangā. Ņemt — bija Šneidereita vienīgā doma. Bet pēkšņi viņš ieraudzīja Millera dāmu uz baltā karaļa atklātās diagonāles. Millers, acīm redzot, uzskatīja par sevis necienīgu pieteikt šahu. Un Šneidereits uzreiz saprata visu šo velnišķīgo plānu. Viņš saprata, ka tuvojas katastrofa. Bija izdarīti četri gājieni, un beigas jau klāt.

—     Padodies, — Millers aicināja.

—       Padoties? — Šneidereits iesaucās un jo niknāk noliecās pār šaha galdiņu. Ar tādu rezultātu viņš nespēja samierināties; šaha spēlē vienmēr iznāk savādāk, nekā paredzēts. Bet varbūt tomēr ar zirdziņu varētu doties uzbrukumā! Tiesa, atlicis vairs tikai viens gājiens, kas viņu varētu glābt no sakāves, gājiens ar bandinieku. Taču centra bandiniekam tūlīt tika pieteikts šahs. Šneidereits gribēja mainīt taktiku un vairākkārt kļūdījās, bet melnā dāma pa to laiku viņa pozīcijās sarīkoja īstu slaktiņu; situācijas komiku Šneidereits tomēr tā arī neizjuta. Dāmai piebiedrojās laidnis.

—     Mats, — Millers noteica.

—     Revanšu, — izgrūda Šneidereits.

Šoreiz Milleram bija baltie kauliņi un līdz nākošajam matam bija vajadzīgi astoņi gājieni, kaut arī melno sakāve bija skaidra jau pēc četriem. Šneidereits noteica:

—     Vareni. Tu spēlē daudz daudz labāk par mani.

—      Ne jau tikai tādus pretiniekus kā tevi esmu pieveicis, — atteica Millers un savāca figūriņas kastē.

Šneidereits nepacietīgi pieprasīja:

—      Izlikšu kauliņus atpakaļ, un lu man paskaidro, ko es darīju nepareizi.

—     Visu, — atbildēja Millers, aizcērlot kastes vāku.

—     Vai tu vari paciest taisnību? Tad klausies!

Šneidereits klusēdams ievēroja, ko viņam teica Millers, tad piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa mazo istabu.

—      Tev liekas, ka esi liels un bīstams pretinieks, bet tev nav ne vismazākās jēgas par šaha spēli, — Millers runāja, atgāzies krēslā, ar izdzisušu cigāra galu zobos.

—     Tu spēlējies kā bērns ar klucīšiem. Tev jau nemaz

nav jābūt īstam šaha spēlētajam, bet tu sēdies pie galdiņa kā lielmeistars un grūsti kauliņus bez kādas jēgas, turklāt iedomājoties, ka proti kombinēt varen gudri un oriģināli. Un, kad savas muļķības dēļ nonāc līdz katastrofai, tad nolem uzvarēt par katru cenu un nu jau pavisam droši esi zaudējis.

Šneidereits beidza savu ceļojumu pa istabu.

—     Tā ir iznīcinoša kritika, — viņš teica. — Ko lai daru?

—     Nespēlē šahu, — Millers atteica. — Manis pēc spēlē domino, ja tev garlaicīgi, tikai ne šahu. Šahs ir pasaules modelis un tai pašā laikā dialektikas augstā

skola.

—     Un ja es negribu to pamest? — jautāja Šneidereits.

—     Tad mācies! — Millers atbildēja, uzmanīgi iebīdīdams šaha galdiņu ar figūrām savā portfelī. — Par to ir sarakstītas grāmatas. Es tev kādu sameklēšu. Tikai nemācies no galvas, bet lūko saprast. Kāpēc tu savā jauniešu pulciņā nevarētu nodibināt šahistu grupu? — Viņš rūpīgi apsēja ap kaklu savu pelēko šalli. Šneidereits noņēma no vadža vatēto vamzi, gribēdams Mille- ram palīdzēt.

—     Kas šodien grib būt īsts meistars, tam jāapgūst vismaz elementārākā teorija.

Šneidereits nekustīgi stāvēja, turēdams Millera vamzi rokas. ,

—     Tas man nav nekas jauns, — viņš, domās iegrimis, teica, — to es jau dzirdēju no tēva. «Bez revolucionārās teorijas nav revolucionārās prakses . . .»

—     Nu redzi, — Millers noteica, savilkdams ap acīm milzum daudz mazu krunciņu, — tagad tev beidzot šis domu grauds aizgājis līdz smadzeņu centriem.

Šneidereits atkal staigāja pa istabu šurp un turp, un Millera jaku šai ceļojumā nēsāja līdz.

Pasaki atklāti, kādēļ tu gribēji ar mani spēlēt

šahu?

—     Es par tevi neko daudz nezināju, — Millers atteica, — un tagad es zinu jau šo to vairāk.

—     Par mani kā šaha spēlētāju? — Šneidereits jautāja. — Vai kā biedru?

HHHHI

—     Tas nu gan ir jautājums. — Millers iesaucās. Viņš atkal atsēdās krēslā. — It kā tas nebūtu viens un tas pats. Vai tad tev liekas, ka dzīvē, politikā tu esi citādāks nekā šahā? Tev trūkst zināšanu, īsta pārākuma, un tāpēc tu esi pārsteidzīgs un neapdomīgs.

Šneidereita seja apmācās.

Millers jautāja: — Un kā tad bija nupat nesen sapulcē ar sociāldemokrātiem?

—     Paklau! — Sneidereits iesaucās. — Pats svarīgākais patlaban ir jautājums par apvienošanos. Un te pieceļas kāds sociķis, kas spējīgs uz visiem kompromisiem un Hitlera laikā tupējis aizkrāsnē, un nu ņem plātīties: ka tik jūs neapsteidz no kreisās puses … — Sneidereits nikni noteica: — Tad taču jāsit dūre uz galda . . .

—     Nē! — Millers atteica. — Tad nav jāsit dūre uz galda.

Millers izskatījās saguris. Viņam atkal uznāca aizdusa, bija jāattaisa svārki un krekla apkaklīte; viņš sēdēja sagumis un stostīdamies runāja tālāk:

—     Sitiens ar dūri ir vienmēr pēdējais līdzeklis un nekad nav labākais arguments. Tagad šeit biedru vidū sitieni ar dūri ir vājuma un nesapratnes pazīme. To, lūdzu, ņem vērā, biedri Sneidereit! — Millera seju klāja auksti sviedri. — Un ar to pļāpu toreiz, — viņš turpināja, — ar viņu sociāldemokrāti paši būtu tikuši galā. Un tas būtu bijis labāk nekā tava bļaustīšanās.

Viņš klusēja. Elpas trūkums pamazām pārgāja. Viņš izvilka kabatas lakatu un rūpīgi noslaucīja zodu un kaklu.

—     Un kas attiecas uz sociķiem .. . Steidzīgi iemācies uzvesties citādi. Vai tad tavā kamerā nebija neviena sociķa? Nu, lūk.

—      Biedru vidū, jā, — Sneidereits iebilda. — Bēt tu esi ar mani neapmierināts arī tāpēc, ka es nevaru ciest Bernhardu. Bernhards vai arī, piemēram, tāds Holts, tie ir buržuji. Vai tad tu domā, ka man mierīgi jādiskutē ar ienaidnieku? — Viņš apstājās pie rakstāmgalda.

—     Vai es aizmirsis, ko viņi visai pasaulei nodarījuši? Tādas personas kā šis Holts cieta klusu un atzina par pareizu, ka masas māc terors. Revolucionārās masas

Hitleru būtu aizmēzušas pie joda un mūs atbrīvojušas no cietuma un nometnēm, ja nebūtu bijis tādu kā Holts.

Millers aizvēra acis. Vājuma lēkme atkal lika nosarmot pierei.

—     Arī šo sapni esmu izsapņojis… — viņš klusu teica. — Sapni par tautas dusmām, kas sagrauj cietuma mūrus.

Viņš klusēdams piecēlās kājās.

—     Ne jau tikai sapņoju, es cīnījos par to, lai ugunskurs degtu spožāk, un cīņu nekad neesmu uzdevis. — Millers atkal brīdi klusēja. Domīgi viņš raudzījās Šneidereitā. — Tu runā par ienaidnieku, — viņš turpināja. — Tu domā fašismu, buržuāziju. Bet ienaidnieku mums ir daudz — ari mūsos pašos. Neaizmirsti: mēs gribam pārveidot visu veco, ierasto pasauli. Bet pie ierastās pasaules pieder arī ieradumu pasaule paša krūtīs. — Un vēl lēnāk viņš runāja tālāk: — Mēs, komunisti, zinām, kas ir vēstures likumība. Mēs nekad nedrīkstam aizvērt acis un neredzēt patiesību, ka šo likumību ceļš tai pašā laikā ir pretrunu ceļš. Ja mēs to neredzam, tas nozīmē, ka ienaidnieks mīt mūsu krūtīs.

Viņš bridi raudzījās Sneidereitam acīs. Tad mierīgi parastā tonī turpināja:

—     Tie, kas būtu gribējuša atbrīvot mūs no cietuma, paši tur atradās, un tie, kuru tur nebija, tiem nebija prātā mūs atbrīvot, tie gandrīz visi bija apdullināti no indes un noreibuši no meliem un bailēm. Masas, kā tu pats saki, tika apspiestas ar asiņainu teroru, bet daudzi to pat nezināja. Jo cilvēki nedzīvoja tikai fašismā, bet fašisms dzīvoja arī cilvēkos. Tāpat mums jāparāda, kas ir brīvība un kas esam mēs paši. Un mūsu ienaidnieks, — viņš uzsita ar dūres kauliņiem uz rakstāmgalda, — mūsu ienaidnieks nav tas, kas šodien vēl nesaprot mūs un brīvību, bet gan tas, kurš mūs grib kavēt, kurš negrib, lai mēs noskaidrojam, kas esam un kas ir brīvība, vai pat kurš strādā pret mums.

—     Un Bernhards? — Sneidereits jautāja. — Un Holts?

Millers beidzot uzvilka vamzi.

—      Grūti pateikt, — viņš atbildēja, — Bernhards strādā, viņa gaudu dziesmas ir pārāk atklātas, lai aiz tām slēptos ienaidnieks, jautājums gan, vai viņš

izturēs . .. Nezinu. Un Verners Holts — tas ir mazliet sajucis un turklāt izlaidies. Vispār viņš pilnīgi atbilst nacionālajam standartam. Tev ar viņu krietni jāpastrādā. Tādus cilvēkus kā Holts atradīsi uz katra soļa, mums tie jāiekaro, un tādēļ jau arī ir jūsu jauniešu grupa.

Kad abi bija izgājuši no barakas, Šneidereits teica:

—     Es tevi vēl gabaliņu pavadīšu.

Arā bija auksts un drēgns. Ielā plosījās rudens vējš. Šneidereits jautāja:

—     Cik tālu jūs esat ar automātu?

—            Atslēdzniekiem būs vēl labs laiciņš, ko noņemties, — Millers atbildēja. — Tik sarežģīta mašīna nevar pusgadu nostāvēt zem gruvešiem un palikt bez vainas.

—            Tāda mašīna nu gan ir ko vērts! — Šneidereits iesaucās. — Manā profesijā ir pārāk maz mašīnu.

Uz stūra abi apstājās. Millers bez aplinkiem jautāja:

—- Saki — tu neko pie manis neesi pamanījis?

Šneidereits padomāja: Millers, kā jau aizdusas slimnieks, šodien izskatījās sakritis un elpoja aizgūtnēm.

—            Nu redzi, — Millers apmierināts noteica. — Arī tu esi pamanījis, ka izskatos tagad daudz veselāks. Tas tādēļ, ka mani ārstē profesors. .

Ar cigārgalu mutē, galvu atmetis, viņš labu brīdi vērās naksnīgajās debesīs.

—            Tev jāredz visa kopsakarība. Citi ārsti, šarlatāni tādi, mani nomocīja ar digitalu vai arī gribēja bāzt gultā. Profesors zina daudz labāk, kas man nāk’ par labu. Viņš mani tagad ārstē ar vitamīnu injekcijām, un tās man varen nāk par labu.

Viņš pasniedza Šneidereitam roku.

—     Redzēsi. Profesors mani līdz pavasarim izvilks.

Kad Holts gribēja atvainoties Gundulai, ka bija to nepamatoti aizvainojis, viņa mēģināja izlikties, it kā vispār nekas nebūtu noticis. Viņa stāstīja par savu aģit- vakaru.

—            Programma nu mums tagad būtu, bet nevaram atrast piemērotu zāli.

To nu Holtam bija gadījusies izdevība Gundulai izlīdzēt. Skolā pilsētas jaunatnes komiteja bija nodibinājusi skolēnu grupas, un Gotesknehts tām skaitījās sakarnieks.

—     Ja jūs gribat tikt aulā, jāparunā ar Ebersbahu, — Gotesknehts teica. Viņš pieturēja Holtu aiz piedurknes.

—      Kāpēc jūs neatnākat pie manis ciemos? Jūs taču no manis taisni bēgat. Kas ar jums īsti notiek?

—     Nekas, — Holts atteica. — Vienīgi tas, ka es pie labākās gribas netieku galā ar mācībām. Viss galīgi aizmirsies.

—     Jūs nu gan esat apbrīnojami neuzņēmīgs cilvēks, — Gotesknehts noteica. — Vai jums varbūt liekas, ka jūsu biedriem klājas labāk? Nu redziet! Un nu galvu augšā un sūtiet tik šurp tos jaunos Jaudis!

Tā Gotesknehts iepazinās ar Gundulu un Šneidereilu. Parunājis ar Ebersbahu, viņš tiem pateica:

—     Nu tad nāciet un mēģiniet aulā un varbūt arī es jums mazliet varēšu palīdzēt.

Nākamajā svētdienā, nu jau novembrī, visi sapulcējās uz pirmo mēģinājumu pie barakas, kuru Snei- dereits tiepīgi sauca par Jaunatnes namu.

Viņš ar acīm meklēja Gundulu, paklupa turklāt uz Hofmaņa kruķiem. Hofmanis sēdēja uz pārogļojušos būvmateriālu grēdas taisni pašos dubļos.

—     Pievāc taču kruķus, — Šneidereits iesaucās. — Un vai tad tev citur nav kur sēdēt kā vienīgi slapjajos izdedžu dubļos?

—     Ja tev mazliet dubļu pie mana dibena nav pa spalvai, — viņš saņēma atbildi, — tad palūko pēc smalkākiem ļaudīm.

Sāda atbilde Šneidereilu saniknoja. Bet, tā kā viņš nupat bija ieraudzījis Gundulu un konstatējis, ka viņa ir viena, viņš norija niknumu.

—     Ejam mēģināt uz skatuves, skolā pie Zaļā laukuma.

—     Ko tu neteiksi! — Hofmanis noteica un savāca kruķus. — Tā tak mana skola! — Viņš aizdedzināja vienu no tievajiem, paša tītajiem cigāriem.

Gundulai matos par godu svētdienai šoreiz nebija vis melnā, bet sarkanā lente.

—            Vai jaunajā istabā esi jau iejutusies? — Šneide- reils jautāja.

—            Vai tas, ko sapņo pirmajā naktī zem jauna jumta, tiešām piepildās? — viņa atjautāja.

—            Kā tu kaut ko tādu vispār vari teikt! — Šneide- reits sašuta. — Tā taču māņticība. Marksisti nav māņticīgi.

—     Žēl, — Gundula noteica.

—            Kādēļ? Ko tad tu tādu sapņoji? — Šneidereits taujāja.

—            Ak, neko sevišķu, — viņa atbildēja. — Ja tā ir māņticība un šā vai tā nekas nepiepildās . . .

—            Nu, pasaki, — Šneidereits neatlaidās. — Redzi, var jau būt.. . nevar galu galā zināt, vai tas tomēr . . .

Bet Gundula tikai papurināja galvu.

Skolā pie durvīm gaidīja šveicars, sapīcis, ka jāielaiž tāds daudzums nepiederīgu personu.

—            Ievērot kārtību! — viņš pavēlēja. — Saķerties rokās pa divi! Sastāties ierindā!

Hofmanis iespraucās gaitenī un iekārās šveicara acu priekšā kruķos. — Vai es izskatos pēc tāda, kas var stāties ierindā, ko? — Un viņš iekliboja pa durvīm, vezdams sev līdz visus pārējos.

Aula ar tumšām paneļa sienām bija svinīga divstāvu telpa. Gar galējo sienu stiepās balkons, kas turpinājās, kreisajā pusē galerijas veidā. Uz skatuves nu vajadzēja pārliecināties par to, vai programma vispār kam der.

Šneidereits ar Gundulu apsēdās skatītāju telpā pirmajā rindā un sameklēja savus papīrus. Kāds atvilka priekškaru: aiz tā bija vēl sudrabains caurspīdīgs aizkars, skatuve caur to izskatījās kā miglā.

—     Sāksim, — Šneidereits nokomandēja.

Taču viņu kāds pārtrauca. Atvērās zāles durvis. Ienāca Holts. It kā ko meklēdams paskatījās visapkārt un tad taisnā ceļā devās pie Gundulas un Šneidereita.

Viņš bija sēdējis savā jumtistabā, atkal nebija varējis saņemties, lai ķertos pie skolas uzdevumiem, un viņu nelika mierā apziņa, ka Šneidereits šai pašā stundā ir kopa ar Gundulu. Tā viņš beidzot bija aizgājis līdz skolas ēkai, doma, ka tūlīt būs jāsastopas ar Šneide-

reilu, viņu nomāca. Bet Šneidereitam viņš nepadosies, Gundulu viņš tam neparko neatdos.

Pamanījis, ka Gundula par viņa atnākšanu priecājas, Holts centās izturēties nepiespiesti un sniedza roku arī Šneidereitam. Tad, cepuri nenoņēmis, apsēdās otrajā rindā tūlīt aiz Gundulas un Šneidereita.

Šneidereits bija sakrustojis kājas un turēja uz ceļgala savus uzmetumus. Viņš izskatījās visai sašļucis.

—     Otro daļu, — viņš teica. — Koris, augšā!

Gundula uzkāpa uz skatuves līdz ar kori. Holts no

viņas nenolaida acu. Vārds «koris» likās tīrā krāpšana. Uz ļoti lielās skatuves stāvēja desmit, divpadsmit jaunieši, viss izskanēja nepareizi un bāli. Smieklīgi, Holts nodomāja. Vai tad Šneidereits to neredz?

Šneidereitam pierē ievilkās dziļa rūpju pilna rieva. Viņš ar galvu pamāja Gundulai uz skatuves.

—     Paklausies labāk no šejienes! Vēlreiz!

Gundula un Šneidereits saskatījās. Hofmanis bija aizlīdis tālākajā stūrī, bet nu ar saviem kruķiem kliboja uz vidus eju.

—            Es gan biju tikai dižkareivis, — viņš teica, — taču tas, ko te dzirdu, skan vienkārši šausmīgi.

Nu visi sastājās puslokā ap Šneidereitu. Gundula pagrieza galvu pret Holtu.

—     Verner, saki — kā tev liekas?

—     Galīgi neiespējami, — Holts atteica.

Šneidereits apgriezās apkārt.

—            Neiespējami . . . Kad es to dzirdu, man kļūst nelabi.

—            Piedodiet, — Holts sacīja. — Man likās, te drīkst izteikt savas domas atklāti.

Viņš atgāzās krēslā un ironiski piebilda:

—            Jūs taču tovakar tik dedzīgi runājāt par demokrātiju.

—            Millera kungs mums pagādās akordeonu, — Gundula ātri pateica, — tad noteikti izklausīsies labāk.

Šneidereits pameta ar roku. Viņš neloloja nekādas veltas cerības. Juta pakausī Holta skatienu.

—     Tālāk.

Taču tas, ka tagad uz sktuves tika skaitīti Heines «Audēji», radīja vēlēšanos bēgt projām.

—     Tālāk! — Šneidereits komandēja nākošo: kāds dziedāja Spānijas dziesmu, imitēja, protams, Bušu, un balss aizlūza.

—     Tālāk. Tautas deju.

Zēni pagaidām svilpoja melodiju, ko vēlāk vajadzēja spēlēt uz akordeona. Četri pāri griezās uz skatuves. Smieklīgi, Holts atkal domāja. Šneidereitam rieva uz pieres kļuva dziļāka. Tā nebija nekāda programma, ta nevienu pārliecināt nevarēja.

Gundula bija iegrimusi pārdomās, ar zobiem iekodusies apakšlūpā. Šneidereits pagriezās pret Holtu. Viņam vajadzēja sevi pārvarēt, un viņš laipni jautāja:

—     Un ko tu … ko jūs par to sakāt?

—      Jauki, brīnum jauki, — Holts atteica. — To taču jūs gribat dzirdēt, vai ne?

Šneidereits uzlēca kājās tā, ka viņa krēsls apgāzās. Arī Holts trūkās augšā. Pēc brīža Šneidereits noliecās, pacēla krēslu, ar troksni uzlika to uz parketa un atkal apsēdās. Gundula mierinoši satvēra viņu pie elkoņa un paskatījās uz Holtu.

Holts pacēla roku, itin kā gribēdams noslaucīt sev pieri, taču uzmauca cepuri dziļāk uz acīm. Prātā iespiedās aina: Gundula Šneidereitam blakus, uzlikusi roku uz viņa elkoņa, tā viņam pieder, jā, viņam, Šneidereitam.

Viņš pagrūda krēslu sāņus un izgāja no aulas. Pārgāja pāri laukumam. Celiņus klāja dažādu krāsu lapas. Rokas bikšu kabatās, zodu piespiedis pie krūtīm, tā viņš gāja lēnām, arvien lēnāk, līdz apstājās. Ar kāju parušināja čabošajās lapās. Novītis, viss novītis un nobiris. To, kas viņam reiz bijis mīļš un dārgs, viņš bija pazaudējis, to viņam vajadzēja pazaudēt. Acu priekšā Gundulas seja, viņas smaids, skatiens. Vienīgais, kas viņam bija palicis un kas viņam bija nozīmīgs: tūlīt viņš pazaudēs arī to. Ejot tālāk, viņš domāja par cilvēkiem sev apkārt, domāja par savu pašreizējo dzīvi, ko nesaprata.

—      Visi viņi ir akli, — Holts skaļi teica. Tad viņš jau stāvēja pie tramvaja pieturas. Kad vagons pieturēja, viņš iespiedās pārpildītajā platformā un brauca pie Gotesknehta.

Šneidereits norima tikai tad, kad aiz Holta muguras aizcirtās durvis.

—            Tātad turpinām! — viņš teica. — Pirmo daļu. — Viņš juta, cik Gundula satraukta.

—            Tagad uzmanies, — viņš lūdza. — Par šo Holtu parunāsim vēlāk.

Tēma — strādnieku apvienošanās. Šneidereits bija iedomājies, ka nolasīs aizraujošu referātu, bet Gundula tam bija pretojusies.

—     Aģitācijas vakars un referāts — tas neder kopā.

Beidzot bija balsojuši, un, Hofmanim par prieku,

Šneidereita priekšlikumu izbalsoja.

Apmulsis viņš bija pateicis:

—            Nu labs ir! Tātad citureiz. Bet ko tad? Ko jūs sakāt par pašdarbības uzvedumu?

Norunāts. Bet kur to ņemt?

—            Kur ņemt? — Šneidereits bija vaicājis. — Paši iztaisīsim.

Tad viņš caurām naktīm stīviem pirkstiem bija rakstījis to, ko pašlaik mēģināja uz skatuves.

Darba pārtraukums. Tiem bija jābūt mūrniekiem, kas tur pašreiz sarunājās.

—     Tādi postījumi… — teica viens.

—            Bet, kolēģi, — jautāja otrs, — kā tas varēja notikt?

—            Sasodīts, nestāviet taču tik stīvi! — Šneidereits sauca.

—            Nekas nelīdzēja. Neviens nezināja, ko uz skatuves darīt ar rokām.

—            Redziet, kolēģi, — skanēja tālāk, — ja mēs toreiz būtu bijuši vienoti… — Un nu referāts tomēr tika nolasīts.

—     Diezgan, — Šneidereits sauca. — Diezgan Beigas.

Šai mirklī pie viņiem piešļūca kāds vīrs dzeltenās

filca tupelēs, kas līkās pīpes dūmu mākonī jau labu laiku bija stāvējis pie durvīm: vecais Ebersbahs. Gundula piecēlās. Ebersbahs izņēma no mutes pīpi, nosauca savu vārdu, tas skanēja kā «Ēveršbahs».

—            Jūs nu gan man esat jokaini putni! — Ar pīpes iemuti viņš piesita Šneidereitam pie krūtīm. — Galēji kreisie, vai ne? Komūna, acīm redzot, ir par strādnieku

apvienošanos? — Ar pīpes kātu viņš pameta uz skatuves pusi un, zobus atņirdzis, noteica: — Tas nu gan bija spēcīgākais, ko jūs varējāt uzsākt pret apvienošanos.

Gundula iebilda: — Neņirgājieties par mums.

Ebersbahs noliecās pie viņas un noteica: — Tu redz ko! — Tad ar kreiso roku pacēla uz augšu viņas zodu un pasacīja: — Tu nu gan esi smukiņa. Nē, patiesi, tu tiešām esi smuka. Kāp tik uz skatuves un atkārto visu, ko te runāja, ļaudis tic visam, ko tu saki.

Šneidereits novērsās, ap muti viņam parādījās jautrs smaids. Viņš savāca kopā savus papīrus.

—     Sestdien, kā parasts, talka … Un trešdienas vakarā atkal mēģināsim Jaunatnes namā.

—            Tev taču visi nav mājās! — Ebersbahs noteica.

—    Esi nu mierā! Te zālē jums veiksies labāk.

Viņš šļūca kopā ar visiem uz durvju pusi un murmināja:

—      Man patīk, ka pasaulē ir arī tādi jokaini putni. — Tad vēl nokliedza viņiem pakaļ: — Skolas pulciņš, tas varbūt varētu labāk, bet viņi jau ir stulbeņi, viņiem jau tas neienāks ne prātā.

Šneidereits aizveda Gundulu uz kafejnīcu, kas uz ātru roku bija izbūvēta kāda izdeguša nama apakšējā stāvā. Abi sēdēja pie balta marmora galdiņa petrolejas lampas gaismā, kas karājās virs letes. Viņi bija vienīgie viesi.

—     Vismaz tagad mēs zinām, ka tas neder, — Sneide- reits sacīja. — Bet vakars tomēr notiks, par to nav ne mazāko šaubu. — Viņš to teica visai izklaidīgi. Apkalpotāja uz galda nolika degošu sveci. Šneidereits pasūtīja alu un groku. Tad jautāja:

—     Kā tev patīk Ebersbahs? — Un tūlīt bez aplinkiem prasīja: — Ko tas Holts toreiz īsti domāja, kad teica, ka es par tevi visu nezinot?

Apkalpotāja noslaucīja galdu un tad tūļīgi atnesa dzeramos. Kad viņa beidzot bija prom, Šneidereits pētoši paskatījās Gundulā, iedzēra malciņu alus un teica:

—     Labi. Runāsim par aģitvakaru. Par ko tu īsti visu laiku domā?

Gundula neatbildēja. Viņa atraisīja sarkano lenti un

saturēja to zobos. Pirms viņa to atkal bija apsējusi ap galvu, viņa atglauda matus no deniņiem pakausī.

—      Es domāju, kur gan meklējama vaina, — viņa sacīja, — man šķiet, mēs nespējam pārliecināt tādēļ, ka programma nav patiesa. — Un piebilda dzīvāk:

—      Es zinu, ko gribētu teikt, tikāi neprotu pareizi izteikt. Mēs gribam dabūt savā pusē jauniešus ar priekšnesumiem, kurus bez viņu palīdzības nemaz nevaram uzvest.

—     Tātad paziņot, ka diemžēl parādīt mēs neko nespējam, jo ļaudis zālē mums nepalīdz?

—     Ne jau tikai tā paziņot, — Gundula atteica.

—     Iedomājies, ka mēs esam sarīkojuši pašdarbības vakaru. Kādam gribētos nodejot tautas deju, bet, tā kā mūsu skaits pārāk mazs, nekas neiznāk.

—     Vai arī kādam gribas uzspēlēt šahu, — Šneidereits uztvēra, viņš bija sapratis, — bet viņš nevar atrast pretinieku…

—     Turklāt zālē noteikti šahistu vairāk, nekā va jag, — Gundula turpināja. — Tagad tu mani saprati? Mēs sākam dziedāt, un lai jau skan vien šausmīgi, lai viņi zālē smej. Bet mēs viņiem sakām: nav labi, ka jūs smejaties, vai tad neredzat, ka mēs esam maz un nav ari neviena, kas varētu dziesmu iemācīt. Ja kāds zina vārdus, lai kāpj vien augšā uz skatuves un dzied līdz . . . Varbūt dažs labs uzkāps, un tad jau arī noteikti sāks skanēt labāk; tā ļaudis visātrāk sapratīs, ka mums viņi vajadzīgi.

Šneidereits ilgi par to domāja.

—     Un ja nu neviens nepiesakās?

Gundulai bija priekšlikums:

—     Daži no mums var apsēsties starp skatītājiem, ar tiem var sarunāt, lai sāk.

—     Mūsējo ir par maz, — Šneidereits iebilda.

Gundula atcerējās:

—      Bet tas Ebersbaha kungs, paklau, tas nu gan ir jocīgs vīrs. Ja viņa skolēni tiešām ir labāki, lai taču viņi piedalās.

Šneidereits vairs nekā neteica. Viņš skatījās sveces liesmā, redzēja ļaužu pilnu zāli un Gundulu pie

rampas, redzēja, kā beigās visa zāle spēlē līdz. Šneide- reits atslējās krēslā, iegrima ar skatienu Gundulas acīs un pamazām no viņa sejas izzuda viss skarbums.

—       Pirms dažām dienām, — viņš aizsapņojies ieteicās,

—  kad es kādā Heines sējumā meklēju «Silēzijas audējus», palasīju vēl arī citus dzejoļus. Man agrāk nebija ne jausmas, ka pasaulē ir kaut kas tik skaists. Viens no tiem man bija atkal un atkal jāpārlasa, tad es domāju par tevi: «Tu esi kā puķe, tik šķīsta un skaista, un tīra . . .»

Viņa pieliecās tuvāk:

—   Un tālāk?

—   «Uz tevi nolūkojos,» — viņš, tikko dzirdami, teica, — «… un skumjas sirdi māc.»

Viņa kustināja lūpas, klusībā atkārtodama pantus Tad centās pasmaidīt, bet smaids izdzisa, raugoties viņam acīs.

Gundulai aizlūza balss: — Toreiz Verners laikam bija domājis, ka tu varbūt nezini, ka viņu pazīstu vēl no agrākiem, laikiem, togad, kad biju izpalīdze; un pie profesora es atnācu tieši Vernera dēļ … jo es viņam biju apsolījusi, ka gaidīšu pārnākam no kara.

Šneidereits pārvilka ar abām plaukstām pār seju.

—   Labi. Par programmu padomāsim. Mums vēl līdz trešdienai laiks. Un ko darīt ar manu pašdarbības lugu?

Viņa lūdzoši ierunājās: — Horst, es tevi negribēju sāpināt.

—   Sāpināt… — viņš nicīgi izgrūda un noliecās pret Gundulu. — Tu mani nemaz nesāpini … — Viņš smējās. — Es esmu no cita materiāla nekā tavs Verners. — Bet, tikko valdīdamies, piebilda: — Es tikai varu pateikt, ka tu nu gan esi iztaisījusi smalku numuru, fašistam apsolījusies gaidīt, bet par saviem vecākiem neesi domājusi nemaz.

Gundula piecēlās. Viņa bija nobālusi. Kādu brīdi viņa palika stāvam, tad atkal apsēdās. Ar spēju kustību atmeta matus atpakaļ.

—   Es to neesmu dzirdējusi, — viņa teica, — citādi man būtu jāaiziet, bet es to nedzirdēju, jo es tevi pazīstu un saprotu.

Viņas lepnums bija salauzts. Viņa cīnījās ar asarām.

—   Tu mani ļoti sarūgtināji, — viņa iesaucās. — Saproti taču to, Horst. Padomā vien, tev tas jāsaprot.

Viņš gribēja runāt, bet, neatradis vajadzīgos vārdus, satvēra viņas rokas.

—   Zinu, — viņš teica. — Bet tas ir tik grūti, tik velnišķīgi grūti. Cietumā es aiz naida gandrīz nosnuiku, es gandrīz nomiru aiz ilgām pēc brīvības . . . Man bija septiņpadsmit, astoņpadsmit gadi. . . Un es nevaru un negribu saprast, ka tai laikā cilvēki dzīvoja un varbūt pat smējās … un ka tikpat veci jaunieši kā es toreiz gāja pastaigāties un solījās gaidīt viens otru … Es to nevaru saprast, — viņš iesaucās. — Un mēs? Vai tad neviens pats par mums nedomāja?

Gundula atbrīvoja savas rokas, noglāstīja viņa dūres, līdz tās atslāba un tad atkal ļāva saņemt savējās, tā viņi sēdēja ilgu laiku, neteikdami ne vārda.

Gotesknehta dzīvokli bija sagrāvusi bumba; kopā ar sievu viņš patlaban dzīvoja kādas standartmājiņas mansarda pusotrās istabās pilsētas dienvidkvartālā, netālu no meža. Holts raudzījās pāri nogāzēm, kas, mežiem noaugušas, pamazām pārgāja kalnos. Tur tālāk atradās Hoenhorsta. Holts uz brīdi atcerējās Karolu Bernhardi.

Gotesknehts viņu saņēma priecīgi; viņš bija tērpies mājas svārkos, tie bija šūti no gultas segas un viscaur izrotāti ar zaļu auklu.

—   Par to, ka esat atnācis ciemos, — viņš teica,

—  par to varat saņemt teicami, jūs man patiesi sagādājat milzīgu prieku.

Viņa darbistaba bija maza un trūcīgi iekārtota: daži grāmatām pilni plaukti, izgulēts dīvāns, koka soliņš, klubkrēsls. Gotesknehts atbrīvoja klubkrēslu un pārlika burtnīcu kaudzi un sarkanās tintes pudelīti brīvajā plauktā starp grāmatām. Gotesknehta kundze atnesa tēju, viņa bija apmēram četrdesmit gadus veca sieviete, mazliet garāka un arī varbūt vecāka par vīru, strādāja par inspektori pilsētas sociālās nodrošināšanas nodaļā. Gotesknehts Holtam ielēja tēju, — īstas Ķīnas kazenāju lapas, kā viņš teica. Holts smēķēja cigareti.

—  Esmu diezgan labs psihologs, lai redzētu, ka jums ir kaut kas uz sirds, — Gotesknehts teica.

—   Kas tad man varētu būt uz sirds? — Holts atvai- cāja, sūkdams cigareti. — Ne prātā.

—   Zēl, — Gotesknehts teica. — Briesmīgi žēl. Bet es priecājos par jūsu apmeklējumu, ja arī jums nekas nav uz sirds.

Viņš pasniedzās pēc pīpes un tabakas maka uz plaukta.

—   Ar jums kaut kas nav kārtībā, un es bieži domāju, kāpēc jūs vispār nākat uz skolu, jūs taču tur tikai velti nosēžat. Jums derētu no sirds izrunāties, Holt, tas mums visiem vajadzīgs. Bet vispirms pastāstiet, kā jums gājis, kopš nelaimīgās simt septītās laikiem.

Holts stāstīja, — izklaidīgi, nelabprāt, vienīgi par Gomulku parunāja ilgāk. Gotesknehts jautāja:

—   Un tagad, un šeit?

Holts paraustīja plecus.

Gotesknehts klusēdams smēķēja.

—   Skaidrs, — viņš tad teica. — Parastā kaite. Nevarat atrast savu vietu. Dzīve rit tālāk, uz ielām pastaigājas krievi, bet dīvainā kārtā no debesīm nesper zibeņi, un patiesībā viss ir gluži citādāk. Un mēs esam mazliet vīlušies, Holt, ka zeme nenotrīc un neatveras … — viņš izņēma no mutes pīpi, — bet mēs dzīvojam tālāk.

Taču Holts atkal tikai klusu paraustīja plecus.

—   Es zinu, — Gotesknehts turpināja. — Ir vēl arī cita vilšanās: ka viss bijis veltīgi un viss meli, ka ienaidnieki izrādījušies lāga puiši un vakardienas varoņi — noziedznieki. Ar to jūs nevarat tikt galā, tā taču ir — vai ne?

Holts atslējās pret čīkstošā dīvāna malu.

—   Ar to var samierināties, — viņš teica.

—   To es labāk negribētu būt dzirdējis, — Gotesknehts norūca. — Nevis samierināties, bet izprast. — Viņš izdzēra tēju, nolika pīpi un piecēlās. — Neviens nezina labāk par mani, cik to grūti saprast, un vēl grūtāk ir atbilstoši rīkoties. Jo starp mums un mūsu uzskatiem ir pagātne, kas mūs veidojusi, viss cilvēcis

kais kūtrums, egoisms un arī bailes. Taču dzīvot pēc vislabākās saprašanas ir mūsu problēma kā šodien, tā arī vakar.

—  Un kad tad jūs esat dzīvojis pēc labākās saprašanas? — Holts mazliet dzēlīgi jautāja.

—   Daudz par vēlu, — Gotesknehts atbildēja. — Pašās beigās es biju baterijas komandieris, man bija piecpadsmit gadus veci zēni, Holt, nevis vairs septiņpadsmitgadīgie — kā jūs. Bateriju pārcēla uz austrumiem, un tai vajadzēja doties cīņās pie Zēlovas augstienes — ar sagrabējušiem lielgabaliem, bez optiskajiem aparātiem. Komandieris pa telefonu pateica: «Var mērķēt ari gar stobra malu.» — Gotesknehts iesaucās: — Gar stobra malu … pret tanku masīvu. Tas bija nāves spriedums. To es nevarēju izpildīt, es atteicos paklausīt. Lauka žandarmērija bija jau ceļā. Tad pēdējā brīdī pēkšņi uzbruka krievi un saņēma gūstā bez cīņas. Un nometnē, Kistrīnas apkaimē, tur man bija laika diezgan beidzot pārdomāt, kas biju gribējis būt un kas patiesībā biju.

—   Jūs bijāt godīgs cilvēks, — Holts noteica. — Jūs mums bijāt kā tēvs.

Gotesknehts rūgti pasmaidīja.

—   Godīgs cilvēks… — viņš atkārtoja. — Vai gan necilvēciskas sistēmas apstākļos pastāv arī vēl kads cits godīguma veids kā vien cīņa pret šo sistēmu?

Holts pēkšņi izskatījās noguris un sabrucis. Viņš domāja par Milleru, par Sneidereitu.

—       Mani vienmēr ir nesusi straume, — viņš teica.

—   Tā mani visur rāva sev līdzi — dzīvē, karā, mūsu nacionālajā vainā. Nesaprotu, kā tas bija iespējams.

—   Mēs, vācieši, — Gotesknehts atbildēja, — mes arvien esam par daudz ticējuši un par maz zinājuši.

—  Tā jau nav nekāda atbilde, — Holts iebilda. —Tad man vienmēr jāvaicā: kādēļ?

Bija satumsis. Gotesknehts aizdedzināja sveci, tad, domās nogrimis, atspiedās pret plauktu.

—   Nu atkal rodas vecais jautājums, — viņš teica it kā pats sev. — Bīhnera jautājums par apstakļiem, kas ārpus mums . . .

—   Arī jūs nekā nezināt, — Holts iesaucās, viņš

pēkšņi sajuta kaut ko līdzīgu dusmām. — Jūs esat divdesmit gadus vecāks par mani. Bet jūs nekā nezināt. Jūs runājat par radošu izpratni un mācībās visu laiku lietojat vārdu humanitāte. Bet, kad es jums jautāju, kādēļ ar mani iet uz leju… Jā gan, — viņš kliedza,

—  kopš bērnu dienām nenoturami uz leju, — tad jūs nezināt nekā.

—   Ja sabrūk nepareizs priekšstats par pasauli, — Gotesknehts lietišķi atbildēja, — tad taču tā vēl nav bojā eja.

Pēkšņi Holtam viss likās puslīdz skaidrs. Trīsdesmit trešajā gadā viņš bija bērns, un viņam nu jāizstrebj, ko ievārījuši vecie, tāpēc jdu arī tie tagad apjukuši mīņājas uz vietas . . .

—   Gotesknehta kungs, — viņš piecēlās, kājas izstiepis, nostājās pie dīvāna, nezinādams, kur likt cepuri, uzmauca to galvā un sabāza rokas kabatās. Viņš nenovērsa acis no Gotesknehta un jautāja:

—   Vai jūs Hitleru vēlējāt?

—   Es . . . — Gotesknehts sāka un apklusa. Tad noliecās pār galdu, raudzījās uz pīpes galviņu, ko turēja paceltu pret sveces liesmu, un viņa seja bija kļuvusi veca un nogurusi.

—    Jā, — viņš sacīja. — Vispirms es vēlēju vācu nacionālistus un tad kopš trīsdesmit otrā — Hitleru.

Holts stīvi raudzījās Gotesknehtā, šo vārdu patiesīgumu viņš nesadzirdēja.

—   Klausieties, — Gotesknehts teica. — Tas, ka es vēlēju Hitleru, nav svarīgi. Arī bez manas balss viņš būtu kļuvis diktators. Un, ja jums tiešām nepieciešama atbilde uz jūsu «kāpēc», tad painteresējieties, lūdzams, par cēloņiem pats. Es jums varu pateikt, ko esmu izdomājis: viss ļaunums radās no tā, ka šī Veimāras demokrātija mums ļāva Hitleru vēlēt.

Bet Holts vairs neklausījās. Jā, viņš bija bērns, kad Hitlers nāca pie varas, sešus gadus vecs bērns ar konfekšu turzu un ābeci rokā un Erkšķrozīti sirdī. Viņš šo postu radījis nebija. Atbildīgi par to tikai vecie. Tie bija ņirgājušies par atbildību, upurējuši citu dzīvības savai lieluma mānijai un nabaga Vāciju iedzinuši postā. Ar kaunu un negodu viņi bankrotēja un pavi-

sani apzinīgi izvēlējās karu un noziedzības … Šai uztraucošajai domai Holts pieķērās arvien vairāk: lai neviens viņam neiedomājas teikt, ka neesot to zinājis vai neesot gribējis, tas viss jau iepriekš bija iespiests un lasāms, un arī tas, ka jauni apgabali austrumos jāiekaro ar uguni un zobenu … Un kam ir uzlikta atbildība par bērnu dzīvību, par zemes labklājību, tas lai ir tik labs un vispirms apskatās, padomā un iemet aci aiz kulisēm, nevis, apžilbis un noreibis no frāzēm, metas pie vēlēšanu urnām. Tā bija patiesība, un neviens to nevar noliegt.

Tur nu viņš sēž, šis Gotesknehts, baterijas tēvs. Nerrs ir tas, kas vēlreiz uzticēsies šai paaudzei, un desmitkārtīgs nerrs, kas tai vēlreiz ļauj par sevi lemt.

—   Paldies, — Holts sacīja. — Tagad es tiešām aizeju no šejienes mazliet gudrāks nekā atnācu. — Viņš pabīdīja uz galvas cepuri un pieklājīgi noteica:

—   Uz redzēšanos.

6

Skolā Gotesknehta un Holta attieksmes' palika visai nepiespiestas. Gotesknehts tikai vairākkārt novembra mēnesī pasauca Holtu sānis un norūpējies vai arī brīdinādams atgādināja:

—   Holt, kāpēc jūs nemaz nestrādājat? Jūs taču netiksiet klasei līdz.

Holts atbildēja izvairīgi. Viņš neteica, ka iešana skolā viņam liekas nevajadzīga, — mācības un mājas darbi no dienas dienā nejēdzīgāki, gluži tikpat bezjēdzīgi kā visajdzīve.

Tikai ar Arensu viņš reiz izrunājās par visu, ko domāja.

—   Iet atkal skolā — tas ir muļķīgs mēģinājums sākt no jauna tai vietā, kur pirms gadiem esi apstājies, un turjdāt izlikties, it kā pa to laiku nekas nebūtu noticis.

Arenss klasē turējās malā, taču jo ciešāk mēģināja pieslieties Holtam. Viņš atbildēja:

—   Vai jūs visu neņemat mazliet par nopietnu? Jānogaida, laiks kaut kā jāpavada, neko citu jau mēs

#

nevaram kā vien atrast kaut kādu nodarbošanās veidu. — Un vēl piebilda: — Vāciet's prāto, Stajins rīko.

Tas bija lielajā starpbrīdi. Abi staigāja pa koridoru.

—       Es nezinu, ko jūs esat pārdzīvojis, — Holts teica,

—   bet vai jūs tiešām jau esat galīgi norēķinājies ar pagātni?

—  Jūs ne? — Arenss atvaicāja.

—   Nē, — Holts noteica. — Ir lietas, ko es nemaz nedrīkstu atcerēties. Bet nav vērts par to runāt.

Atskanēja zvans, viņi atgriezās klasē.

—   Preses apskats, — Arenss teica. — Vārds Hof- maņa kungam. — Un, kad viņš jau sēdēja savā vietā Holtam aiz muguras, vēl piebilda: — Šie preses apskati vispār varētu izpalikt, jums tā neliekas? Lielā politika ir gluži jauka spēlīte, bet turpmāk tiks spēlēts bez Vācijas.

Gotesknehts apsēdās kādā brīvā solā. Hofmanis uz kruķiem aizkliboja līdz podijam. Juku jukām viņš atstāstīja avīžu ziņas: kontrolpadomes izstrādātais pārvietošanas plāns. Sieviešu komitejas dibināšana tepat pilsētā. Visu Flika koncerna rūpnīcu nacionalizēšana sakarā ar zemes pārvaldes lēmumu. Šillera «Laupītāji» vietējā teātri. Jauno rūpniecības preču kartīšu izsniegšana. Molotova runa: kara zaudējumi Padomju Savienībā pāri par septiņiem simtiem miljardu rubļu. Atrasti atkal jauni masu kapi. . .

Holts sāka klausīties.

—   Baucenē atrasti vairāki masu kapi, — viņš dzirdēja, un viņu pamazām pārņēma nomācoša sajūta — . .. esesieši nogalinājuši ar pistoles šāvienu . . . acīm redzot, ieslodzītie no koncentrācijas nometnēm, kuras tika evakuētas pirms Sarkanās Armijas grupu tuvošanās . . . aiz Baucenes uz rietumiem . ..

Kad Hofmanis atstāja katedru un Gotesknehts atsāka mācības, Holts vēl arvien sēdēja nepakustēdamies. Un tālāk uz rietumiem, cauri tanku aizsprostam. No šīs domas viņš nevarēja tikt vaļā, arī ceļā uz mājām ne, kaut gan viņš centās šo ceļu pēc iespējas pagarināt. No visām pagātnes ainām šo Holts bija mēģinājis aizmirst visneatlaidīgāk, un nu jo skaudrāka tā atausa atmiņā: miglains rīts; sardzes maiņa pie tanku aiz-

*

sprosta, Pēteris Vīze jaunajā posfenī. No tālienes kā pātagas pliukšķi šāvienu troksnis, kolona iegriežas aizsprostā — rēgs un tomēr īstenība — spokaini, tomēr dzīvi skeleti, ap kuriem pland svītrots audekls, sarkanais trijstūris uz muguras …

Rūpnīcā viņš atrada tēvu pie pusdiengalda. Kad viņi bija brīdi pasēdējuši kopā, Holts vaicāja:

—   Kas Millera kungam īsti ir par slimību?

—  Hronisks endocarditis lenta, — profesors atbildēja. Holts lūdza šo nosaukumu paskaidrot. — Neārstējama sirdskaite. Bez tam nometnē viņam pārsista niere, bet otrajā, kas vēl funkcionē, ieperinājies nefrīts.

—   Un viņš par to zina?

—   Pēc atbrīvošanas vasarā viņš kādu laiku nogulēja slimnīcā, — profesors Holts atbildēja, — izveseļoties jau viņš gribēja. Bet, kad uzzināja par savu stāvokli taisnību, pieprasīja, lai viņu no slimnīcas izlaiž.

—   Kādēļ? — Holts vaicāja.

Profesors Holts piecēlās, piegāja pie loga un raudzījās laukā drūmajā pēcpusdienā.

—        Kādēļ? — viņš atkārtoja, pagriezis muguru,

—   Milleram nav patikas nāvi sagaidīt gultā, turklāt kādu bridi tā varbūt vēl liek uz sevi gaidīt. Lai jau nāve nāk viņam pakaļ pašā dzīvē! Tu taču viņu pazīsti: domas joprojām skaidras, arī spēks vēl mazliet atlicis. Viņš grib dzīvot, un viņš dzīvo, liekus vārdus netērēdams, ja arī nāve min uz papēžiem.

Holtš”šatika Gundulu vārtu telpā. Tā kā kopējās maltītēs Holts piedalījās visai reti, pārāk bieži viņi neredzējās, lai gan tagad dzīvoja zem viena jumta. Viņa bija aizņemta ar savu aģilvakaru, stāstīja par biežajiem mēģinājumiem. Taču Holts tikpat kā neklausījās. Toreiz, tajā dienā pie tanku aizsprosta, pie svītraino vaļējā kapa, viņš bija sev jautājis: «Kā lai es skatos Gundulai acīs?» Viņš pēkšņi izjuta bezdibeni starp sevi un viņu.

Viņa jautāja:

—   Kas tev notici^?

Visi jautā: kas tev noticis?

Gundula steidzās; acīm redzot, viņa gāja pie Šnei- dereita, no tā viņu nešķīra bezdibenis.

—   Nekas nav noticis, — viņš atteica.

Šneidereitu, Holts domāja, arī viņu taču dzīve ierāvusi savā straumē, bet, kas bija tas, kurš sadalīja lomas, kurš lika atvērties bezdibenim?

—        Ir jau tev taisnība, — viņš teica, — tu nederi tādam kā man, pārāk daudz netīrumu man pielipis.

—   Ko tu runā? — viņa neizpratnē jautāja.

Taču Holts tikai pamāja ar galvu.

Mājās viņš ieskrēja krūtīs Milleram.

—   Kā klājas, Verner Holt? — Millers jautāja.

Viņš bija laipns kā vienmēr, pie svārku atloka nēsāja sarkano trijstūri, reiz viņš to bija nēsājis uz muguras; par Holtu viņš neko daudz nezināja, bet Milleram bija asa acs . . .

Viņš uzaicināja Holtu ienākt tam līdzi konferenču istabā. Nekārpies pretī, tev jāizkrata sirds. Tomasa kundze bija klājusi galdu trim personām, viņa pašreiz ienesa terīni. Protams, arī šoreiz viņai bija kāda jauna ziņa, bet neviens neklausījās, un viņa abus atstāja vienus. Millers, vamzi neatpogājis, apsēdās.

—       Kā iet pa skolu? — viņš jautāja. — Un kā jums patīk Menkebergas antifašistiskās jaunatnes pulciņā?

—       Atklāti sakot, man tur nemaz nepatīk, — Holts teica, — mani tur tikai cieš, es tur neiederos.

Millers pārsteigts paskatījās Holtā.

—       Vai lai jums meloju? — Holts iesaucās. — Es taču jums nevaru liekuļot. Pavisam atklāti: es uz turieni vairs neiešu.

—   Kas tad jums noticis? — Millers jautāja.

—        Jūsu laipnību es vairs nevaru paciest, Millera kungs, es neesmu to pelnījis, jūs tāds pret mani nebūtu, -ja vien zinātu . ..

—   Ja zinātu … — Millers vaicāja.

Un Holts ilgāk nespēja noturēties:

—       Avīzē raksta, ka atrasti jauni masu kapi, Baucenē, arī es zinu tādus, es atrastu vietu, tur zemē guļ septiņi vai astoņi — tādi kā jūs, svītrotos audekla ģērbos, ar

sarkanu trijstūri, tur guļ arī Pēteris Vīze, esesieši viņu nomušīja . . .

—   Un jūs, Holt? — Millers iesaucas. — Un jūs? Runājiet vien!

—       Es stāvēju blakus, — Holts bez balss atteica.

—  Stāvēju ar šauteni pie kājas un noskatījos, un nepakustināju ne pirksta.

—I Un tas jums nedod miera, vai ne? — Millers pēc brīža iejautājās. Viņš atkārtoja: — «Stāvēju un noskatījos …» — viņš raudzījās Holtam pāri. — Vesela tauta noskatījās. — Viņš atpogāja vamzi, noraisīja šalli un sacīja: — Rīt no rīta pagaidiet mani pie rūpnīcas vārtiem. Atnāksiet man līdz un oficiāli paziņosiet, kur kaps meklējams.

Skola Holtam drīz vien kļuva pavisam vienaldzīga; viņš nemaz vairs nepūlējās iekļauties mācību procesā. Sēdēja stundās un prātoja par savu pagātni. Arvien biežāk atcerējās Zepu Gomulku. Advokāts bija atrakstījis Gundulai, ka paredzējis no Nirnbergas braukt uz Drēz- deni kādās steidzamās darīšanās. Sajās dienās viņam jābūt Drēzdenē. Savā laikā advokāts bija bijis vienīgais cilvēks, kas zināja kaut kQ līdzīgu pareizajam ceļam un tādu bija norādījis arī savam dēlam . . .

Holts devās uz Drēzdeni. Nevienam nekā par to neteica. Rūpnīcā tikai atstāja Gundulai zīmīti un lūdza paziņot arī tēvam.

Tas bija nogurdinošs brauciens. Holts sēdēja uz kāpnītēm, beidzot stāvēja iespiests stāvgrūdām pārpildīta kupejā un tikai tagad sāka domāt par to, ko viņš īsti no Zepa tēva gribēja.

Taču advokātu viņš vairs nesastapa; doktors Go- mulka jau bija aizbraucis tālāk uz Berlīni. Radebeilas priekšpilsētā no zobārsta Gomulkas sievas Holts uzzi- naja, ka atbraucis par vēlu, un tūlīt arī devās projām. Vīlies viņš neko daudz nebija, drīzāk atvieglots.

Viņš gāja kājām Drēzdenes virzienā. Pie Elbas nokāpa lejā krastmalā un pa molu soļoja uz priekšu. Ūdens — pelēks un duļķains — burbuļoja un virpuļoja ap akmeņiem, bez mitas griezdams lokā tukšu pudeli. Labi, ka advokāts nebija jāsastop. Ko gan citu kā tukšas latiņu frāzes Holts būtu no viņa dzirdējis. Bet ko tagad iesākt? Ļaut, lai straume nes tālāk kā šo ūdeni, un — kaut kur jau ietek katra upe.

Sāka līņāt, mākoņi noslīga zemu, kļuva tumšs. Holts uzklāja virs galvas apmetni un steidzās uz priekšu pilsētas virzienā. Beidzot apstājās pie kāda gaiša lokāla portāla, samaksāja ieejas maksu un klusu novietojās dejas zāles stūrī. Pie viņa galdiņa piesēdās trīs meitenes, jaunas, uzposušās no drēbju atliekām sašūtos vakara tērpos. Meiteņu bija vairāk nekā vīriešu; no- grimētās sejas, ik reizes atskanot jaunai dejai, gaidu pilnas, — jā, pat izaicinošas — vērās Holtā. Viņš tās ignorēja. Smēķēja atlikušās cigaretes, sameklēja pēdējās naudas zīmes. Beidzot ķelneris atnesa kādu dzērienu, ko sauca par alkolātu, tas bija neiedomājami dārgs. Holts dzēra un pasūtīja vēl.

Zāle bija pārpilna, gaiss smacīgs no tabakas dūmiem un dejotāju sviedriem. Noskrandušas vītnes pie griestiem, bālas, izkrāsotas sejas, viļņojošais pūlis uz parketa: ja tā bija dzīve, tad viņš to nemaz nepazina, tad viņš vispār vēl nemaz nav īsti dzīvojis. Viņš nolēma, līdzīgi pārējiem, pazust dejotāju jūklī, varbūt beidzot izdosies sajust, kas ir dzīve. Taču palika sēžam, stīvi vērās lampu gaismā, smēķēja. Meitenes pie galdiņa viņu drīz vien vairs neievēroja.

Ritēja stundas. Mežonīgs, izlaidīgs reibums bija pārņēmis zāli: laiku pa laikam parkets kļuva tukšs, kapelas troksnis noklusa. Palika tikai neskaidra balsu dunoņa, kurā šad tad ieskanējās sieviešu smiekli.

Šādā dejas starplaikā Holta skatiens pēkšņi apstājās pie kāda vīrieša, kas soļoja pāri zāles parketam tieši uz Holta pusi. Tas bija liels, spēcīgs vīrs tumšā uzvalkā, ar gaišu svītriņu, platās plandošās biksēs, ar linu baltu galvu un pārāk spilgtu kaklasaiti. Sārtā bērnišķīgā seja ar mazajām cūkas ačelēm pēkšņi pavērās Holtā, un tad, brīdi pastāvējis kā sastindzis, jaunais cilvēks ar skaju rēcienu metās pie Holta galdiņa.

—   Nu, ko tu teiksi, — viņš auroja: — Vai tad tas ir

iespējams? Vecais kaujinieks! Verner, cilvēk mīļais, ko tad tu te meklē, tu taču esi beigts! Es tak pats savām acīm redzēju, kā šie tevi nomušīja. — Viņš kliedza vēl skaļāk: — Nu, saki taču kaut ko, velns lai tevi rauj — no kurienes tad tu te esi uzradies?

Tas bija Feters, Kristiāns Feters bija dzīvs, sita Hol- tam uz pleca, staroja pār visu seju, no sajūsmas nezinādams, ko darīt. Pagāja labs brīdis, kamēr Holts īsti apjēdza, ka tas ir Feters, ka Feters nav sapuvis pagrabā zem drupām, ka viņš ir šeit, dzīvs un vesels.

Feters aizvilka Holtu līdz pāri zālei pie sava galdiņa un iepazīstināja ar kādu meiteni. Meiteni viņš sauca par Karlīnīti, tai bija varbūt gadu divdesmit, melni cirtaini mati un sejiņa apaļa un dzeltena kā melone. Sarkana nagu laka mirdzēja uz viņas tuklajiem bērna pirkstiņiem, vizuļoja divu gredzenu akmeņi. Feters 'ilgi čukstējās ar ķelneri, vairākkārt tvēra svārku iekšējā kabatā, no kurienes saujām vilka ārā naudas zīmes. Ķelneris atnesa pudeli ķiršu liķiera un paskaidroja blakusgaldiņam:

—  Atnests līdz, mani kungi, viesis tikai samaksās par atkorķēšanu.

Feters pa to laiku lēja lielās glāzēs un teica:

—   Nu tad lai iet! Uz satikšanos! Pro!

Liķieris dedzināja Holtam rīkli.

Holts skatījās Feterā. Kristiāns Feters likās vismiermīlīgākais cilvēks, civilists caur un cauri, apmierināts, pļāpīgs, patiesi laimīgs, ka atkal saticies ar Holtu. Labu brīdi Holtam vajadzēja atgaiņāt ainu ar citu Feteru: tas stāvēja ar veļas auklu rokā pagrabā un kliedza: «Kārt tik augšā! Žigli kārt augšā tur ārā pie bērza!» Taču beigu beigās neviens uzkārts netika, un Feters bija bijis vienīgi aitu sūns, kas klausa sava kunga vārdam. Bet kungs bija kāds cits: Volcovs. Un Volcovs miris. Holts Feteram nevarēja pārmest neko tādu, ko arī pats sev nevarētu pārmest. Lai jau pagātne beidzot klusē!

Holtam vajadzēja dzert vēl, vairākus malkus, tad pamazām zuda saspīlējums. Var jau būt, ka dzīve nemaz nav tik bezcerīga, ja vien prot to uztvert Fetera garā: kā mežonīgu gada tirgu, kurā ir viss, pēc kā

vien sirds līko. Ja varēja ticēt Feteram, tad bija sācies neierobežotu iespēju laiks, un muļķis tas, kas šīs iespējas neizmanto, bet iet novākt gruvešus. Vismaz Fetera veikals nu gan plaukst un zeļ: zeķes pret cigaretēm, starpzonu tirgus un profits, no kura patiesi var dzīvot.

—   Ņem tik ciet visu, kas pa tvērienam, — Feters kliedza. — Nāc šurp, vecais kaujiniek, iemet vēl vienu, ta kā tā drīz būs atkal karš — starp amīšiem un krieviem.

Viņš stāstīja arī par mājām: tēvs gājis bojā folk- šturmiešos, māte dzīvojot te, Drēzdenē, pie radiem, mute viņai tagad esot ciet.

—   Un tu, Karlīnīt, arī turēsi muti, citādi izies greizi, iesim tūdaļ atkal padejot.

Nu bija jāstāsta Holtam, taču Feters nebija no tiem, kam patīk klausīties. Bez pārtraukuma viņš jaucās starpā. Vēlreiz iet skolā? Tad nu gan Holtam jābūt jukušam! Un vispār katrs pats vainīgs, ja klausa večiem!

-— Tavam vecajam tagad ir fabrika, medikamentu fabrika, tu saki? Tas tak ir interesanti, tad jau tur ir prīmā prece! — Feters par visu bija lietas kursā.

—  Tripera tabletītes un tamlīdzīgas mantiņas, tur es tev lieku uz galda piecdesmit mārku par tūbiņu.

Feters likās sašutis:

—   Ko tas nozīmē — neiet cauri! Ja tu tā domā, netiksi nekad uz zaļa zara! Prozit, vecais kaujiniek!

Viņš apvaicājās par paziņām.

—  Tagad visur parādījušies saraksti ar meklējamo personu vārdiem un jaunām adresēm!

Viņš izvilka no kabatas pāris hektografētas lapas un nometa uz galda. Tad piecēlās, pamāja ar pirkstu, un Karlīnīte viņam paklausīgi sekoja uz dejas grīdu.

Holts paņēma sarakstu. Pārslīdēja ar acīm pāri vārdu rindai.

«Barnima Uta,» viņš lasīja. «Pašreizējā dzīves vieta — Mežmājā, ezermalā pie Oberkramenas, aiz St. Blaziuss kalnu grēdas, Švarcvalde, franču zona.»

Viņš nolika lapas uz galda. Atgāzies krēslā, domīgi vērās zālē.

Gotesknehts atkal reiz uz Holta disciplīnas pārkāpumiem skatījās caur pirkstiem, kad viņš pēc kavētām mācību stundām ieradās skolā. Feters bija pieteicis drīzu vizīti un runājis par lieliem plāniem. Uz šo vizīti Holts loloja neskaidras cerības. Kas zina, vai šī tikšanās ar Feteru nenozīmē pagriezienu viņa bezmērķīgajā dzīvē! Vai horizonts jau nebija paplašinājies, vai domas jau nesniedzās pāri skolai un rūpnīcai, Gundulai un Šneidereitam? Uta Barnima bija dzīva! Pagāja dienas, līdz Holts īsti aprada ar šo domu: Uta bija dzīva un varbūt, — nē, katrā ziņā — viņa atcerējās Holtu.

Mācību stundās viņš piedalījās tikai tādēļ, ka bija vajadzīga skolas apliecība. Un kā citādi lai pavada laiku? Diendienā kluss un neuzmanīgs viņš sēdēja klasē, skolotāji viņu jau bija norakstījuši nelietojamā inventārā.

—  Kas pie manis netiek līdz, tam te vispār nav ko meklēt, — Ebersbahs teica.

Gotesknehts arvien vēl mēģināja Holtu pārliecināt:

—   Tā turpināties nevar! Jūs nedrīkstat tā nolaisties!

Holts neaizstāvējās. Gotesknehts viņā pētoši noraudzījās.

—   Pienācis pēdējais laiks mosties, Holt! Kādu dienu var izrādīties par vēlu.

Taču Holts pret Gotesknehtu bija tikpat atturīgs kā pret jebkuru citu. Vienīgi neatlaidīgajiem Arensa ielūgumiem viņš reiz padevās.

Līdz ar pirmajām decembra dienām iestājās ziema, no kuras visi tā baidījās, — uzkrita sniegs un sākās stiprs sals. Silta mēteļa Holtam nebija, zem formas svārkiem viņš^ pavilka biezo armijas puloveri un uzlika vilnas šalli. Arensu ģimene dzjvoja Menkebergā mēbeļu fabrikas piebūvē. Egona Arensa istabā Holts redzēja fotogrāfijas ar Arensu vasarnīcu kalnos netālu no ūdenskrātuves.

—   Kā jums patīk apkārtne? — Arenss jautāja. — Es jūs labprāt ielūgtu pie sevis vasarā ciemos.

Visai uzkrītoši viņš centās iekarot Holta simpātijas.

—   Patiešām, mēs tur varam pavadīt dažu labu jauku brīvdienu.

Pie tējas galda visai vecmodīgi iekārtotajā viesistabā Holts iepazinās ar Egona vecākiem; nebija klāt vienīgi vecākā brāļa, tas bija izbraucis veikala darīšanās. Arensa kundze bija neticami resna dāma. Egons Hol- tam nesen bija stāstījis, ka viņa māte esot ļoti slima, viņai piemītot tieksme uz aptaukošanos, proti, uz tireo- geno aptaukošanos; ar medicīniskiem terminiem Egons mētājās kā ar ikdienas jēdzieniem. Nu Holts redzēja kundzi sēžam pie galda — aiz tukluma tikpat kā nekustīgu, turklāt stipri astmatisku; izteikusi tikai nedaudzus vārdus, viņa elpas trūkumā spieda rokas pie lielajām krūtīm un elsoja:

—   Ak dievs . .. gaisu.

Un Egons ik reizes steidzīgi lēca augšā no krēsla un uz brīdi atrāva vaļā logu. Mēbeļfabrikants Arensa kungs bija iesirms, labi kopts vīrietis tuvu sešdesmitiem; no viņa Egons bija mantojis skaisti veidoto galvu un garās skropstas. Viņš likās sabiedrisks, možs un nepiespiests un, kur vien iespējams, ar skaļiem smiekliem mēdza klaji izrādīt savu prieku. Viņš dzēra tēju, piegrauza auzu pārslu cepumu un mēģināja iztaujāt Holtu par rūpnīcas stāvokli. Holts pieklājīgi atteica, ka diemžēl nekā par to nevarot pastāstīt.

—   Šprembergas akciju sabiedrībai katrā ziņā pamatīgi nāksies trūkties, — Arensa kungs noteica, rūpīgi slaucīdams servjetē pirkstgalus. — Un ne tikai lielajiem uzņēmumiem vien! Pagaidiet vien, drīz tiks nacionalizēta gandrīz vai visa rūpniecība. — Tad skaļi iesaucās: — Tikai es palikšu! — un priecājās pār visu seju.

—  Tiesa, man gan bija militāra rakstura pasūtījumi, es taisīju skapīšus armijas vajadzībām, bet no nacionalizējamo īpašumu saraksta esmu uz visiem laikiem ārā. Atmaksa par labiem darbiem!

Egons komentēja:

—   Pie mums strādāja austrumu strādnieki un krievi. Tēvs patiesi par viņiem stipri rūpējās, kaut gan par to draudēja sods. Deva papildporcijas, arī segas un medikamentus. Pēc kapitulācijas ļaudis komandantūrā par to nodeva rakstisku liecību.

—       Mans vīrs, — Arensa kundze piebilda, — vienmēr bija labs pret saviem ļaudīm … Ak dievs — gaisu!

Egons metās pie loga.

Arensa kungs jautāja:

—  Jūsu māte dzīvo rietumzonā?

—       Un tad jūs dzīvojat šeit? — Egons iesaucās. — To nu gan es nesaprotu!

Holts atjautāja:

—  Vai jūs labāk gribētu dzīvot rietumzonā?

Fabrikants atbildēja:

—       Bet nē taču, protams, nē! Kad šeit tā īsti tiks realizēta nacionalizācija, tad taču es vienā rāvienā tikšu vaļā no konkurences. — Viņu pārņēma nevaldāma jautrība. Nomierinājies viņš turpināja: — Un pirms valsts uzņēmumi spēs ar mani konkurēt kvalitātes ziņā, es, ak mīļo dieniņ, jau sen būšu zem zemes.

Holts atvadījās. Egons Arenss viņu pavadīja līdz durvīm. Arā plosījās putenis, Holts sala un sacēla svārku apkakli. «Un tad jūs dzīvojat šeit?» viņš dzirdēja Egonu Arensu sakām. Un tad jūs dzīvojat šeit?

Holtam garām pagāja kāda meitene; viņa gribēja iet iekšā. Holts viņu saņēma aiz elkoņa.

—  Tā taču ir Angelika, — v^ņš teica.

Meitene pienāca tuvāk. Viņā piešķieba galvu un ar uzticību pavērās Holtā. Viņš teica:

—  Nāc, iesim uz kino!

Viņa pakratīja galvu:

—   Es taču jūs tikpat kā nemaz nepazīstu.

Viņš sacīja:

—   Nāc līdz, tad iepazīsi.

Viņa kaut ko pārlika. Cauri mēteļa drānai viņš juta tās roku.

—       Nekas neiznāks, — viņa atteica. — Sešos man jā- būt augšā, vecāmāte mani ļoti uzmana.

—       Izdomā kaut ko, — viņš teica. — Skolas korī nedziedi? Pasaki, ka bija kora mēģinājums.

Viņa atkal brīdi padomāja.

—  Labi, — viņa teica. — Cerams, viņa noticēs!

Viņa gribēja iet iekšā, Holts viņu atturēja.

—   Saki… cik tev gadu?

—   Sešpadsmit, — viņa atbildēja.

—   Melo, — viņš apšaubīja.

—   Bet piecpadsmit man jau ir pilni, — viņa apgalvoja.

Pēkšņi viņš kļuva domīgs. Un tad jūs dzīvojat šeit? Ja jums tur tik skaisti, kādēļ tad nācāt, šurp? Vai jūs mani neapciemotu Hoenhorstā?

—   Zini ko? Paliec labāk mājās. Iesim uz kino pēc gada. Tas ir, ja es vēl būšu te.

Viņš pamāja ar galvu un devās uz tramvaju.

Hoenhorstā atradās tālu ārpus pilsētas kalnu virzienā. Zemi šeit jau klāja sniegs pēdas biezumā. Starp dau- dzajam villām Holts pūlējās sameklēt doktora Bernharda māju; beidzot viņš to atrada standartmājiņu rindas pašā galā. Zvans nedarbojās; pa logu aizvirtņu spraugām spīdēja vāja gaisma. Strāvas taupīšanas stunda. Ko viņš pie Karolas vispār meklē? Holts jau gandrīz gribēja griezties atpakaļ. Bet tad tomēr atvēra dārza vārtiņus un apgāja mājai apkārt. Bija dzirdamas klavieru skaņas. Dārza stūrī pie šķūnīša šūpojās lukturis; acīm redzot, tā bija doktora Bernharda leģendārā trušu kūts. Holts atvēra verandas durvis. Viņš gāja klavieru skaņu virziena.

Hallē stāyēja atvērts kabineta flīģelis; pultij abās pusēs misiņa svečturos dega sveces. Karolas rokas atradās uz taustiņiem, viņai mugurā bija tā pati cieši pieguļošā kleita, kas viņas stāvu vērta vēl trauslāku, seju vēl maigāku. Ieraudzījusi Holtu, viņa izbijusies partrauca spēlēt un nosarka, taču drīz vien atkal saņēmās.

—       Kāpēc jūs vairs nespēlējat? — Holts vaicāja.

—  Kas tas bija?

—   Patētiskā, — viņa atbildēja. — Jūs mani nobaidījāt, man šķiet, es vairs nevarēšu paspēlēt.

Viņa izņēma no svečtura abas sveces un gāja Holtam pa priekšu — katrā rokā pa svecei. Kā ceļa rādītājs eņģelis, viņš gandrīz uzjautrināts nodomāja. Viņa veda uz savu istabu.

Holta skatiens pārslīdēja pāri istabai. Te, ārpus pilsētas, viss modināja atmiņas.

«Kā pie Pētera Vīzes!» viņš atcerējās.

Un Pēteris Vīze mudināja domāt par Utu: Mežmāja Svarcvaldē, tas bija tik tālu, bet neviens mērķis nav ' nesasniedzams. Karola jautājoši paskatījās Holtā.

—    Pēteris Vīze gribēja kļūt pianists, — viņš paskaidroja. — Viņš man bieži spēlēja, vislabāk Šūmani.

—  Kur viņš ir tagad? — Karola jautāja.

—  Tagad viņš ir miris, — Holts atbildēja.

Karola ilgi stāvēja pie durvīm — klusi, nekustīgi, tad paņēma vienu no svecēm un uz bridi atstāja Holtu vienu. Viņš to nemanīja. Viņš bija iegrimis domās. Jā, Pēteris Vīze bija miris. Un, lai cik bezjēdzīgi tas viss arī šķita, — patiesībā tā tomēr bija laba nāve.

Karola ienesa trauku ar āboliem, bez tam vēl šķīvi un augļu nazīšus. Viņa apsēdās savā gultā, kas bija pārklāta ar raibu segu.

—       Dzīve mani līdz šim saudzējusi, — viņa teica.

—   Bet ko nozīmē mīļa drauga zaudējums, tas man tomēr bija jāpiedzīvo.

Uz šiem vārdiem viņam nebija ko iebilst, un viņš brīnījās, kādēļ tie viņā tomēr izraisa protesta garu.

—    Vai jūs man vēr kaut ko nepastāstītu par savu draugu? — Karola jautāja.

Viņš pakratīja galvu.

—    Vai jums bieži jādomā par pagātni? — viņa turpināja jautāt.

—    Cenšos iespējami daudz aizmirst. Bet nevar jau no tās tik viegli izbēgt. Un jūs man atkal atgādinājat gadus Bambergā, bērnību.

4 — Bērnības atmiņas ir labākais, kas vien var būt, — viņa noteica, sakrustodama kājas un salikdama rokas ap ceļiem.

—    Var jau būt, — viņš atteica. — Bet man tad būtu jāmelo. Es no mājām aizbēgu, vispirms uz Hamburgu un tad karā. Mājās es nevarēju izturēt. Šodien es sev vaicāju: kādēļ gan? Bet nerunāsim par to.

Kopš pusdienlaika viņš nekā nebija ēdis, izsalcis viņš paņēma ābolu, noslaucīja to gar piedurknes stūri un iekoda tajā. Neapēstu atstāja tikai kātiņu. Izsalkuma sajūta bija remdināta. Un, tā kā Karola klusē-

dama sēdēja blakus, viņu pārņēma miermīlīga, uzticības pilna noskaņa.

—   Iespējams, ka dzīve man vairs nerādās tik bezcerīga kopš reizes, kad es jūs pēdējo reizi redzēju, — viņš teica. — Es nevaru atrast sev vietu tajā, un visi cilvēki man sveši.

—   Arī es jums esmu sveša? — viņa gandrīz čukstus jautāja.

—   Jā, — viņš gandrīz rupji atbildēja. — Kad dzirdu jūs runājam par rudeni un dārzu un ilgām pēc tāles, tad man gandrīz gribētos domāt, ka pēdējos gadus esat gulējusi miegā. Bet var jau būt, ka arī es reiz biju tāds kā jūs, un tas viss tagad tikai aprakts. Jūs manī atmodinājāt domu — varbūt arī man vēl ir kāds cits ceļš.

—       Es jūs tik ļoti labi saprotu, — Karola sacīja.

—    Es nezinu, kādēļ jūs toreiz gribējāt izrauties no mājām, bet es zinu, kā ir, kad cilvēkam dzimtenē kļūst par šauru un vilinājums doties svešumā tik nepārva- rāms. Bet nu jūs pietiekami ilgi esat prom no dzimtenes, un, ja atgrieztos savas bērnības zemē, tad varbūt tas, kas jūs agrāk nomāca, tagad liktos liela laime.

Viņa pateica tieši to, ko viņš bija gribējis dzirdēt, lai no domas pārietu uz darbību. Taču vēlēšanās runāt viņai pretī tik liela, ka viņš piecēlās. Viņš pārlaida Karolai vērtējošu skatienu: viņa tam patika. Lai arī viņas vārdi skan māksloti, viņa pati bija skaisti noaugusi un dzīvības pilna, un Holts vēl nemaz nebija īsti sācis dzīvot. Viņš sabāza rokas bikšu kabatās un, acis nenolaidis, teica Karolai taisni sejā:

—   Jums taču nemaz nav vienalga, vai es palieku šeit vai arī uz visiem laikiem pazūdu. Kādēļ tad jūs izliekaties?

Viņa nodūra acis. Tad samulsusi piecēlās un sniedzās pēc sveces, lai parādītu viņam ceļu. Holts izņēma meitenei sveci no rokas un nolika to uz galda. Tikai neglaimot un nelūgties, viņš nodomāja. Tad pievilka Karolu sev klāt, atlieca tai abas rokas uz muguras un noskūpstīja.

—   Atbildi! — viņš pavēlēja. — Vai tev ir vienalga vai ne?

—   Es ļoti bēdāšos, ja tevi vairs neredzēšu, — viņa atteica. — Bet viena doma mani nomierinās — ka būšu kādai mātei mazliet palīdzējusi atgūt dēlu un kļūt laimīgai …

Beidzot ieradās Feters. Viņš ieradās sestdienas pievakarē un izturējās visai skali. Bezrūpīgo balsi Holts dzirdēja līdz pat otrajam stāvam. Millers, par laimi, jau no rīta bija aizbraucis ar smago mašīnu; profesors Holts strādāja augšā, laboratorijā, un Gundula, kā parasts, bija kopā ar savu grupu.

Feters stāvēja vārtu telpā ar diviem lieliem čemodāniem un ar pirkstu rādīja uz vārtsargu:

—  Tu vari iedomāties — šis mani negrib laist iekšā.

Feteram mugurā bija rūtots mīksta auduma mētelis,

galvā cieta melna platmale. Paņēmis čemodānus, viņš lāčoja Holtam pakaļ pa trepēm augšā.

Feters bija klāt: ar to viss izšķirts. Holts bija jau labu laiku visu pārdomājis.

—   Paklausies, — viņš teica. — Kad tu taisies braukt uz to pusi? Rit? Ļoti labi. Tu paņemsi līdz vēstuli Utai Barnimai.

—   Tam vēl laika diezgan, -±- Feters izpētīja istabā visus stūrus un pa logu paraudzījās rūpnīcas pagalmā. Tad apsēdās gultā.

—   Kā tu vari tādā stallī izturēt, — viņš teica. — Ja mēs abi nodibinātu akciju sabiedrību, tad nu gan ietu zaļi.

Feteram galvā bija milzums plānu. Viņš runāja par darījumiem, kuri gandrīz bez mazākā riska pamazām palīdzētu tikt pie bagātības, bija arī riskantāki plāni, tie toties daudz ātrāk vainagotos panākumiem, tāds vīrs kā Holts te būtu kā radīts.

—   Pagaidi, — Holts atbildēja, — redzēsim, vai tu man atvedīsi atbildi. — Tad esmu ar mieru velnam pārdot dvēseli, viņš nodomāja.

Abi nolēma aiziet uz kādu bāru, kur Holts mierīgi varētu uzrakstīt vēstuli. Holts gribēja ievērot labo toni un Feteru iepazīstināt ar tēvu.

Feters klanījās, ko spēja, viņa bērnišķīgā seja starot

staroja, viņš pļāpāja bez apstājas. Viņš vienmēr esot jūsmojis par filmu «Roberts Kohs», gribējis reiz arī kļūt par dabzinātnieku, un mājās virtuvē taisījis visādus eksperimentus — ar skābi un lā tālāk, un tēvs viņam par to pamatīgi sadevis pa mizu, iedomājieties tikai! Katrā ziņā šeit viņu viss briesmīgi interesējot, — vai drīkstot apskatīties mazliet tuvāk?

—   Tikai nekā neaiztieciet, — profesors Holts brīdināja.

Feters tūlīt apgāja apkārt darba galdam, iebāza galvu bijušajā vannas istabā, kur stiepļu būros bubināja truši, apskatīja aparātus, ierīces, ledusskapi un inkubatoru, beidzot ilgi pētīja blakustelpu, kur profesors Holts uzglabāja ķimikālijas un medikamentus. Tad īsu bridi pavēroja, kā profesors strādā, un skaļi noteica:

—  Tā kā jūs te noņematies, tad man tikai jāsaka: rocies kā kurmis alā, bet'pie sliekas diez kad tiksi!

Un, ejot projām, vēl pazobojās, ka te ožot pēc ētera vai vēl pēc kā cita. Holts sapīcis viņu izbīdīja gaitenī.

Stacijā viņi nodeva Fetera mantas glabāšanā; tad devās klaiņojumā pa ielām. Sniegs bija jau atkal nokusis, bet pilsētā smaržoja pēc ziemas, un šī pirmā pēckara ziema kā briesmīgs rēgs baidīja ļaudis, kas pelēki kā bezpersoniska masa drūzmējās pie veikaliem. Feters izvilka no mēteļa kabatas cigarešu kārbiņu.

—   Prece uz goda. Pali Mali, ekstrā garums … — viņš šķībi paskatījās Holtā. — Arī tev tas viss varētu piederēt, ja vien tu nebūtu tāds pūslis. Tavam vecajam tur stāv trīs pudeles, katrā vismaz litriņu desmit, tīrs spirts, par vienu litru es tev maksāju četrsimt markas skaidrā naudā!

Izbeidz! — Holts viņu partrauca.

Feters saņēma Holtu aiz elkoņa.

—   Un kas tur tripera tablešu — veselām pakām! Pēc tām pieprasījums lielāks nekā pēc zeķēm un Cester- fīlda!

—   Liecies mierā! — Holts atkārtoja.

Viņi iegriezās krodziņā netālu no stacijas.

—  Tā ir mana šejienes bāze, — paskaidroja Feters, kas pazina saimnieku.

Ap septiņiem viņi pārcēlās uz Naumaņa dejas grīdu. Feters pasūtīja dzeramo un metās dejotāju pulkā.

Holts Jāva viņam dejot. Viņš dzēra, pasūtīja vēl un dzēra atkal. Viņš daudz nepanesa. Apkārtne drīz vien izgaisa kā tālumā. Viņš bija paņēmis līdz rakstāmpapīru un sameklēja pildspalvu. Tad iedzēra vēl un sāka rakstīt vēstuli. Uzruna pavisam vienkārša: «Mī|ā Uta!» Tad visas bēdas rāvās kā ar rāvienu no viņa ārā. «Es nevaru -atrast sev vietu, dzīve ir sveša un naidīga, es esmu viens, esmu pamests, es ilgojos pēc tevis. . .» Blēņas. Tie ir meli. Viņš saņurcīja lapu. Bez tam viņš pazina Utas zobgalību. Viņš iedzēra atkal, un lampas visapkārt sāka mirdzēt gaišāk.

Bija muļķīgi tērēt daudz vārdus vai daudz jautāt.. Vislabākais — aizbraukt bez pieteikšanās. Taču to viņš neiedrošinājās. Bija tomēr pagājuši divi gadi. Noticis pa to laiku tik daudz. Nu Uta atradās Švarcvaldē, un kas zina, vai tā vairs ir tā pati Uta, kāda bija toreiz. Un vai tad viņš pats nebija mainījies? Tālajam pusnomoda laikam dzīve bija pārmetusi pāri ēnu, un tikai viens gaismas stars bija šai tumsā — Gundula.

Holts sāka steidzīgi rakstīt.

«Mījā Uta,» viņš rakstīja. «Es labprāt Tevi apmeklētu. Lūdzu, atsūti man ziņu, vai Tev pret to nebūtu iebildumu. Libekā, uz pieprasījumu.»

Viņš aizlīmēja aploksni. Un ja nu viņa neatbild? Tad atliek vairs tikai māte. Vai arī norakstīšu dvēseli Fete- ram. i

Holts dzēra, un Feters pildīja glāzes no jauna; tad iebāza aploksni kabatas portfelī starp biezām piecdesmit mārku pakām.

—   Atstāj man naudu, — Holts teica, tad nepacietīgi piebilda: — Nu, ātrāk, dod tik šurp, tev taču naudas kā spalu!

Feters iesita ar pirkstiem sev pa pieri, bet tad pēkšņi pārdomāja. Viņš apsvēra ilgi, līdz atkal izvilka kabatas portfeli.

—   Lai notiek, — viņš teica. — Es gan pašlaik esmu sausā, visu esmu ieguldījis zeķēs, bet vienu taukšķi tu dabūsi. Protams, pret kvīti!

Holts parakstīja un noglabāja naudas zīmes kabatā.

Viņam priekšā bija ilgs, tukšs gaidīšanas laiks, kaut arī Feters solīja būt atpakaļ pirms Ziemas svētkiem. Nauda deva neatkarības sajūtu, vismaz dažus vakarus ļāva lampām iemirdzēties gaišāk un mirkļa varai valdīt pār skumjām un bezcerību.

8

Kopš Fetera apciemojuma bija pagājušas krietnas divas nedēļas. Ja nekas nav atgadījies, Feteram drīz jābūt atpakaļ. Holts sāka uzelpot.

Bez jebkāda iegansta un attaisnojuma viņš jau vairākas dienas negāja uz skolu; lai jau svītro vien no sarakstiem ārā! Nebija viegli izvairīties no mājiniekiem. Brīnums, ka tēvs nemanīja, kā viņš kavē mācības un bez mērķa klaiņo pa ielām, kaut gan — taisni tas jau nav brīnums, ka tēvs to neredz, viņam cits kas darāms, viņam vienmēr bijis kas cits darāms. Ar domām par tēvu Holts bija ticis galā bez pūlēm; daudz grūtāk jau klājās ar domām par Gundulu. Taču laimējās arī te; Gundula vairs nebija kopā ar viņu, viņa bija kopā ar šo Šneidereitu, un Holts beidzot redzēja pasauli tādu, kāda tā īsti bija: disonējoša, sašķelta, bez harmonijas. Pasaule visā tās daudzveidībā, vilinoša kā burvju mežs, un viņš pats tās centrā — tāda bijusi viņa bērnības, viņa jaunības dzīves izjūta, šodien tā šķita naiva — patētiska un smieklīga reizē. Pastāv divas pasaules un starp tām bezdibenis. Viņš atradās aizas malā un raudzījās pāri uz otru pasauli, kur cilvēki domā citādi, runā un rīkojas citādi. Bet pēckara laiks viņu iemetis šajā svešajā, nesaprotamajā Millera vai Sneide- reita, vai Gundulas pasaulē. Te viņam nekas nav meklējams. Te viņš stāv malā.

Un kopš viesošanās pie Karolas viņš saprata, ka ir jāatvadās no slepenajām ilgām kļūt citādam, nekā viņš bija, dzīvot citu — ne savu paša dzīvi. Jāatgriežas lokā, no kura viņš nācis un no kura karš viņu izrāvis, pie mātes, pie radiem, pie Utas. Tur viņš iederējās, un tur varbūt arī atradīs to, ko meklē: pats savu dzīvi, īsto dzīvi.

Holts zināja: viņš ir paspēlējis. Nu jāmēģina no jauna, jo dzīve taču turpināsies vēl ilgi, un to nevarēs pavadīt kā šo gaidīšanas laiku. Kaut kas ar dzīvi jāsāk darīt, viņš tikai nezināja, kas. Varbūt to zina Uta vai māte. Un ja ne — tad Feters to zina noteikti. Un, ja neatliks nekas cits, tad kopā ar Feteru iestāsies miers: arī pēdīgais. Jo Holtā vēl kaut kas rosījās, viņš nezināja, kas tas bija, kas viņu mokoši krimta — arvien retāk un retāk. So sajūtu vienmēr izraisīja kāda aina — varbūt tas bija skats uz rūpnīcas teritoriju vai ari garām slīdošs balts laboratorijas virssvārcis, vai ari graboša kravas mašīna vārtu telpā . ..

Tad varēja glābties tikai bēgot, bēgot uz pilsētu, kur ļaužu straume viņu ienesa anonimitātē, bēgot vientulībā, kur noklusa viss, bēgot pēckara laikmeta burzmā. Tad viņš traucās pa ielām, kur dzīve norima jau agri, vai sēdēja kādā no daudzajiem krodziņiem, kas auga kā sēnes. Vajadzēja piespiest sevi Fetera aizdoto naudu sadalīt visam gaidīšanas periodam. Dažu labu vakaru iznāca atturēties. Parasti viņš vienmēr bija viens, ari ja kopā ar citiem sēdēja pie galda, dejoja visai reti. Raudzījās lampas gaismā un ļāva, lai pulksteņa rādītāji virzās uz priekšu.

Ari šodien. Glāzēm šķindot un dejas mūzikai skanot, tuvojās pusnakts.

Pēkšņi trokšņi noklusa. Visas lampas uzliesmoja spožāk. Ķelneri drudžainā steigā sāka iekasēt naudu. Pie durvīm — policijas zilās uniformas.

—   Stāt, draudziņ, paliec vien iekšā!

Uz ielas, miglā, kuru pāršķēla prožektora gaismas stars, smago mašīnu kolona. Kliedzieni, ari smiekli.

Patruļas.

Mašīnas aiztraucās uz policijas prezidija ēku. Taču arī šī epizode nelikās nekas vairāk kā jauna atrakcija trakajā gada tirgū, ko sauca par dzivi, dzīvi no sākuma līdz galam, no alkolāta līdz «nekautrējies, puisīt, šie tev tikai noņems uztriepi, tādēļ jau šurp atveda!»

Stundām ilga gaidīšana nemīlīgā telpā ar koka soliem gar sienām. Uz soliem vesela rinda vīriešu — veci un jauni, impregnētos uzvalkos, jūrnieku biksēs, saburzītos kreklos. To vidū Holts. Sākumā vēl mēģināja teikt

divdomīgas asprātības, atskanēja smiekli, tad vairs tikai gaidīja vien. Iestājās nogurums. Tikai uz rīta pusi atnestie izmeklēšanas rezultāti telpā atkal ienesa dzīvību. Izsaukti vārdi; vieni — pa labi, otri — pa kreisi. Holts Verners, negatīvs, lūdzu, te garām pa labi.

—   Tev nu gan cūkas laime, pārējos aizstieps uz slikto slimību baraku.

—   Pagaidiet, tagad, lūk, tur!

Rakstāmgalds, divi civilisti, pie svārku stūriem sarkanais trijstūris …

—   Paskaties, kas viņam kabatās!

—   Gandrīz trīssimt mārku.

—   Lai patur. Astoņas cigaretes? Tās pircis no spekulanta, nepļāpājiet niekus, šīs markas uz kartītēm nav!

— Laid viņu mājās, nav vērts. Nākošais!

Arā jau bija gaiša diena.

Pilsētas centrā drupu nogruvumos ekskavators iecirta kausu. Pieslējies pie izdegušas fasādes, Holts apsta- jās, ausīs sāpīgi atbalsojās motora dārdoņa. Pagājušās nakts pazemojums viņu tikpat ka nebija skāris. Tas šobrīd likās pavisam mazsvarīgi. Viņš raudzījās, kā smagās mašīnas grīļodamās veda savu drupu nastu, dzirdēja, ka laiku pa laikam ekskavatora motors iegaudojās. Sakustējās platās kāpurķēdes, kauss dziļāk ieēdās drupās, līdz gruvešu kalns sašķobījās un uzvandīja veselu putekļu mākoni.

Rūkoņa apklusa. No kabīnes izlīda ekskavatora šoferis. No kaimiņu laukuma piesteidzās dažas sievietes raibos lakatiņos. Putekļu mākonis izklīda. Kā izbadējusies rīkle pavērās ieeja aizbērtajā pagrabā.

Vienu no sievietēm nevarēja atturēt — viņa nokāpa pagrabā. Pēc dažiem mirkļiem viņa bija jau ārā un kliedza. Šoferis žestikulēja. Sievietes viņam sekoja uz ielas.

Holts, neviena nepamanīts, pārkāpa pārī nogruvumam un devās pakāpienu pēc pakāpiena lejā tumsā.

Pie pašām kāpnēm viņš uzdūrās pirmajiem mirušajiem. Viņš gāja arvien dziļāk un uzrāva sērkociņu.

Vājajā gaismā pavērās aina, ko viņš iegaumēja uz visiem laikiem.

Sairuma process bija skāris visus nesapuvušos līķus .. . Sakritušajās sejās ņirdza zobi. No galvas kausiem, kurus klāja sastingusi, stīva āda, nokarājās matu šķipsnas pāri pieres kaulam. No acu iedobumiem viņā nevērās neviens skatiens. Pie sakaltušajiem kakliem kā stieples bija saspringušas dzīslas. Tie bija cilvēki, vīrieši, sievietes un bērni. Sagūluši uz grīdas, sarāvušies, sagumuši uz koka soliem, tie savā pozā bija saglabājuši ciņu ar nāvi. Divi turējās kopā, apskāvušies ar kaulainajām rokām. Mumificētas rokas, kā šausmas saķērušas seju, lūkojās no appelējušajām piedurknēm, asins sarkana pie kādas piedurknes mirdzēja lenta ar kāškrustu.

Sērkociņš izdzisa.

Cilvēki, ēnas sapnis . .. Holta atmiņā pavīdēja pants no Pindara himnas, kādreiz viņš to bija lasījis. Pa tumsu viņš taustījās gaismas virzienā, kura plūda no ieejas, atdūrās pret kaut ko, kas viegli padevās, noliecies krēslā dzirdēja, kā mirušais sabirza putekļos un sadalījās kaulos: cilvēks, ēnas sapnis …

Viņš nevēroja pūli, kas blenza visapkārt. Viņš devās prom. Zināja, tagad viņā norimis viss — ari šī satraucošā doma: nebija vairs jābaidās, ka mūžu varētu nodzīvot bezjēdzīgi, stāvot malā.

Neviens savai dzīvei nevarēja piešķirt jēgu. Pati dzīve bija bez jēgas. Par to runā mirušie. Viņi bija pazinuši rūpes, prieku, bēdas, kaislības, viņi bija dzīvojuši, no tā nebija palicis nekas, tikai kauli un trūdi. Gluži bez jēgas tie bija pūlējušies, bez jēgas priecājušies, bez jēgas kaislības bija iekveldējušas to asinis. Sai tumsā viņi neatdusētos savādāk, ja arī tā visa nebūtu bijis: ne rūpju, ne kaisles, ne dzīves.

To vajadzēja zināt jau agrāk, tad dzīve būtu viegla. Ej caur dzīvi, ko esi sācis, viss ir bez jēgas. Ej un elpo: svaigajā gaisā tev jau dvašo sejā tava paša trūdu dvesma. Ej un mīli: šajos skeletos nav ne vēsts no cēlam jūtām, no kauna vai baudas. Viss bez jēgas. Mirušie toreiz tur, uz kaujas lauka, asiņu dvingā par to klusēja; sairušie šeit pagrabā to izkliedza visai pasaulei.

Gundula ar Šneidereitu tagad gandrīz katru dienu bija mēģinājumā aulā, kur piedalījās ari skolēnu grupa. Programma sāka veidoties. Visām grūtībām par spīti, Šneidereits nebija atteicies no sava nodoma aģitvakarā propagandēt strādnieku partijas apvienošanos. Viņa referāts pašdarbības lugas veidā bija piedzīvojis vairāk nekā desmit dažādu attīstības stādiju, un beigu beigās no tā bija iznācis kaut kas pavisam cits.

—   Interesants atrisinājums, — teica Gotesknehts, kas diezgan bieži piedalījās mēģinājumos, — ļoti oriģināli, Gundel, par to es lieku teicami. Kur jūs ņēmāt šādu ideju?

—   Es biju kino, — Gundula atbildēja, — rādija «Bruņu kuģi Potjomkinu», un tad es nodomāju: var jau būt, ka vārdi nemaz nav vajadzīgi, lai pateiktu, ko grib. — Viņa turpināja: — Man šķiet, mēs esam uz pareizā ceļa, kaut gan tā īsti vēl arvien kaut kas nav kārtībā.

—   Iespējams, ka viss atkarīgs vairs tikai no tehnikas, apgaismojuma, — Šneidereits iebilda, — gaisma ir pārāk auksta un lietišķa.

Gotesknehts brīdi padomāja: — Es parunāšu ar Lorenču, tas ir mūsu jaunais kolēģis, māca matemātiku un fiziku.

Lorencam bija augstākais gadu divdesmit, viņš nebija daudz vecāks par Šneidereitu, — ar apaļu zēna seju, sarkanīgiem, ezītī apcirptiem matiem. Viņš stādījās priekšā:

—   Lorencs, ar «c» kā lielais fiziķis, tikai pagaidām ne tik slavens!

Tad nostājās zāles vidū, rokas sakrustojis uz muguras, galvu piešķiebis, skatījās, kas notiek uz skatuves, lika, lai Gundula Visos sīkumos izstāsta Šneidereita nodomus un noteica:

—   Skaidrs! Skatuves apgaismojumu prom, sagādāt prožektorus, reostatus, krāsainus stikliņus, un tad vēl kārtīgu trokšņu mašīnu, tad tā lieta ies!

—   Kur lai mēs to ņemam? — Gundula vaicāja.

—   Kur lai ņemam? — iejaucās Šneidereits. — Nieki! Ja es kādu dabūtu, kas kaut ko jēdz no elektrotehnikas, tad visu iztaisītu paši!

Nākošā mēģinājuma laikā augšā balkonā izskatījās kā viduslaiku alķlmistu laboratorijā. Lorencs bija sanesis vai pusi no fizikas mācības līdzekļiem un caurām naktīm strādājis kopā ar Šneidereitu, līdz tagad sēdēja starmešu un elektrisko vadu ņudzekļa vidū.

—   Kas tad tie par podiem? — Gundula izbrīnījusies jautāja.

—   Reostati, — cinka plāksnes atšķaidīta sērskābē. Skaidrs? Un nu sāksim!

Tumšajā zālē uz skatuves, tikko manāmi, iespīdējās uguns, uz caurspīdīgā gāzes auduma starpaizkara atmirdzēja starmeša zilganzaļā gaisma, un visa skatuves telpa pēkšņi likās nereāla, kā biezā miglā tīta …

—       Lieliski! — Gotesknehts pēc mēģinājuma sacīja.

—   Jums iznāk taisni tā, kā vajag, Gundel, tagad viss labākajā kārtībā! Un kā iet ar otro daļu?

—   Mēs nosēdināsim zālē piecdesmit jūsu skolniekus, — Gundula stāstīja, — tiem tad vajadzēs mums palīdzēt.

Hofmanis ieradās bez kruķiem; tikai tagad atklājās, ka viņam ir brīnišķīga protēzē, ko viņš izmantoja savai skatuves lomai par godu. Kā parasti, pēc katra mēģinājuma viņš nošķendējās:

—   Jūs nu gan man esat iedevuši draņķīgu lomiņu!

Pie skolas ēkas Gotesknehts paaicināja Gundulu

sānis.

—   Jūs abi ar Šneidereitu atnāciet pie manis ciemos — labi? Jā, un ko es jums jau sen gribēju pavaicāt: kā ir ar Verneru Holtu — viņš jums toreiz ieteica pie manis griezties, — vai jūs viņu tuvāk nepazīstat?

Gundula apstājās:

—   Es dzīvoju rūpnīcā pie viņa tēva, — Gundula teica. — Pēdējā laikā viņu tikpat kā nesatieku, reizēm man liekas, viņš apzinīgi no manis vairās. Bet tad viņš man paskaidroja, ka priekšpusdienās esot skolā un pēc tam līdz-vēlai naktij strādājot pie kāda skolas biedra, šķiet, pie Arensa.

—   Ko jūs sakāt! — Gotesknehts iesaucās. — Holts jau ilgu laiku neattaisnoti nav ieradies skolā; katrā ziņā kaut kas nav kārtībā, un man jau sen vajadzēja piezvanīt viņa tēvam.

—       Ko Gotesknehtam no tevis vajadzēja? — Šnelde- rcits ceļā uz māju vaicāja.

—   Apjautājās par Verneru, — Gundula atbildēja.

—  Viņš kavē skolu un melo.

Šneidereits smagi brida pa sniegu un sašļucis vērās sev zem kājām. Viņš saņēma Gundulu pie elkoņa, pieliecās viņai tuvāk un sāka runāt.

—   Jānosaka beidzot galīgais termiņš, — viņš teica.

—  Jāuzzīmē plakāti, Millers man dod rotatoru, tev jādabū atļauja iespiešanai. Un tad pēdējos vakarus pirms uzveduma apstaigasim visus restorānus ar uzsaukumiem, jādabū jaunieši no šīm spekulantu bedrēm un dejas grīdām ārā!

—       Un Verners mums nav jādabū savā pusē?! — Gundula jautāja.

—       Mums nav tik daudz laika, lai katram varētu skriet pakaļ, — atteica Šneidereits.

Vārtu telpā Holts saskrējās ar Milleru. Millers nāca no sulfonamīdu fabrikas un gribēja iet pari pagalmam. Bet pirmajā stāvā kāds atrāva vaļā durvis, un Gerlahas jaunkundze sauca:

—  Millera kungs, zvana Desava!

Millers saņēma Holtu aiz elkoņa.

—       Aizskrejiet, lūdzu, pie Bloma un pasakiet viņam, ka pulksten trijos atklās tiltu. Telefons sabojajies.

Holts pagalmā redzēja gatavas sliedes. Pa šauro kājceliņu viņš devās drupām cauri uz barakām.

Bloma darbistaba bija maza; tajā atradās rakstāmgalds, krēsls un.ar grāmatām un aktu mapēm pieblīvēts plaukts. Pa durvīm Holts blakus istabā redzēja meitenes strādājam pie rasējamiem dēļiem.

Bloms sēdēja pie rakstāmgalda — pelēks, neizskatīgs kā vienmēr. Holtam ienākot, viņš sarosījās. Piecēlās, aizvēra durvis uz blakustelpu, sniedza Holtam *roku un lūdza apsēsties. Viņš nemaz nelaida Holtu pie vārda.

—       Es tā priecājos, ka esat atnācis pie manis ciemos, — viņš teica. — Jūs droši vien interesējaties par dzelzceļa būvi.

Un viņš tūlīt sāka stāstīt par grunts sastāva problē

mām un milzīgo rēķināšanu, kāda te nepieciešama, par drenāžas starpkārtām uzbērumā un prūšu standarta blakussliedēm . . . Stāstot viņš noņēma brilles un mirkšķināja ar acīm.

Holts zināja, ka Bloms ātrā laikā kļuvis par neaizstājamu darbaspēku, taču saskatīja viņā brīnumainu vireli, kuru neviens nevarētu ņemt īsti par pilnu. Papīros un tabelēs ieracies, inženieris Holtam likās līdzīgs dīvainam gnomam no pasaules nošķirtā alā, kas pilna ar skaitļu tabulām, pamataprēķiniem un būvplāniem . . . Beidzot Holts varēja pateikt, ko Millers tam bija uzdevis. «Tad gribēja jau celties augšā, bet tomēr palika sēžam, itin kā viņu kāds turētu ciet pret paša gribu.

Bloms ziņu uzklausīja izklaidīgi, gandrīz gluži vienaldzīgi.

—   Sen jau varējāt ienākt, — viņš teica. — Man liekas pavisam nepieciešams, lai jūsu paaudzes ļaudis izsekotu visām pēdām, kas ved uz pagātni. No veco kļūdām un maldiem taču nākotnē jāizvairās!

Kā tad, Holts nodomāja. Vecie putru ievārīja, un man tā jāizstrebj.

—   Es esmu īsts skaitļu cilvēks, — Bloms turpināja,

—  lai gan ne gluži bez dzīves pieredzes. Dzīve mums, vienkāršiem ļautiņiem, nav visai labvēlīga, mīļais Holta kungs…

Holts piecēlās, bija pēdējais laiks pazust! Taču Bloms ar pavēlošu rokas kustību noturēja Holtu krēslā.

—   Jūs nemaz netraucējai, nemaz arī ne!

Viņš uzmanīgi atkal uzlika savas niķelētās acenes.

—   Bez tam nopietnam darbam ir vēl par agru. Es strādāju naktī. — Viņš pasmaidīja. — Vispirms, lai kārdinošā pasaule tur ārā iegrimst — tumsā, saprotiet, — un kad istabiņas šaurā telpā spīd lampa maigā gaišumā…1 — Viņš smaidīja it kā atvainodamies.

—   Es gan esmu īsts skaitļu cilvēks, un dzeja man ir sveša, taču mājiens, minot izcilāko vācu dzejas darbu, ne jau drāmu, jums man tomēr jāpiedod: … no jauna spirgtums rodas . , . hm . .. nu, tad arī manī.. . un

' No Gētes «Fausta».

sirds nāk ar sevi saskaņā. Un ar jauneklīgu rokas kustību viņš pārbrauca pār matiem.

Sie vārdi Holtu saistīja arvien vairāk, un viņš pēkšņi pilnīgi atradās tā tēla varā, kādu bija parādījis Bloms: tas bija priekšstats par cilvēku, kas no dzīves bezjēdzības bēg zinātnes pasaulē, kur prāts iztiek pats ar sevi. Šis priekšstats Holtu fascinēja un bija apvienojams ar visu, — ar mirušajiem, kas sabirst pīšļos, ar dzīvi, kas bez jēgas aizrit garām. *

—   Kārdinošā pasaule, tā taču jūs teicāt, — Holts atkārtoja, ar elkoņiem atspiedies pret rakstāmgaldu.

—  Vai jūs dzīvē saskatāt kādu jēgu?

Viņš zināja, ka Bloms gandrīz divdesmit gadus bija studējis tehniskās augstskolās, universitātēs, celtniecības akadēmijās un studēdams kļuvis vecs un sirms. Kam bija vajadzīga šī neticamā pacietība? Holts vaicāja:

—   Kam jūs dzīvojat, Bloma kungs?

—   To es saprotu! — Bloms iesaucās. — Tik svarīgu jautājumu vajag formulēt radikāli, tās ir jūsu tiesības, jo jūs esat jauns.

Svarīgu? Tiklīdz Holtam šis jautājums bija izsprucis, viņam tas likās drīzāk gan muļķīgs. Tas viņu bija nodarbinājis četrpadsmit gadu vecumā, un toreiz atbilde bija vairāk nekā skaidra: tu dzīvo Lielvācijai, tēvzemei un tā joprojām, pro patria mori. Tas skanēja tik labi, tik pacilājoši, tas tik Joti ielīksmoja sirdi, bet bija pārvērties tik tukšā frāzē, ka Holts uz visiem laikiem zaudēja patiku vēlreiz jautāt: kam es dzīvoju? Un tomēr šodien šis jautājums bija izskanējis; interesanti, ko uz to atbild citi! Taču, ja tagad tiks izteikta parastā frāze: es dzīvoju miermīlīgai demokrātiskai Vācijai vai kaut kas līdzīgs tam, kas šodien lasāms visās malās uz lozungiem, tad viņš piecelsies un aizcirtis durvis.

—   Pirmkārt, es dzīvoju, lai celtu vienkāršas un skaistas celtnes — kādu cehu vai nelielu dzelzceja tiltu, un lai priecātos par to, — Bloms atbildēja. — Un tad man jāpadara kaut kas tāds, kas būtu noderīgs cilvēkiem, jo bez viņiem es nu tomēr eksistēt nevaru, lai gan, no otras puses, es nedomāju, ka būtu cilvēcei sevišķu pateicību parādā, jo, kā jūs domājat, kādēļ nekas neiz

nāca no manas docentūras skaitļu teorijā? Tā paša mīļā cilvēciskā principa dēļ, pēc kura mantīgo vērtē augstāk par aicināto.

Holts gaidīja, kas tagad sekos kā «otrkārt».

—  Aicinājums! — Bloms teica. — Tas ir — otrkārt. Celtnieka darbs ir tilts no maizes pelnīšanas uz aicinājumu. Mīļais Holta kungs, cilvēks ir aicināts, lai atzītu, — Bloms iekaisis turpināja. — Cilvēks dzīvo, lai atzītu, «kas debešus satura saskaņā vienkopus» l. Atziņa — tas ir vienīgais īstenais dzīves saturs! Un augstākā atziņas forma ir pasaules kārdinošo, mainīgo kvalitāšu pāreja stingrās, nepielūdzamās kvantitātēs. Ko nevar formulēt matemātiski, tas vēl nav īsti izzināts. Pasaule ir izzināma, un neticiet tiem, kas to noliedz! Daba neļauj, lai tai norauj plīvuru . .. Neņemiet ļaunā, bet te nu gan lielais Gēte ir maldījies! Ja daba mums kaut kur negrib atklāties, tad mēs tai patiešām neuzbrūkam ar svirām un skrūvēm, bet gan ar matemātikas palīdzību! Un, tāpat kā viss materiālais ir vai vismaz reiz būs matemātiski formulējams, tad matemātiku var atkal pārvērst matērijā, jumta konstrukcijās, tiltos vai. ..

Atvērās durvis. Kāds strādnieks pabāza galvu — pie tilta gaidot pieņemšanas komisija, gaidot vai pusfabri- kas, nu jau veselas divdesmit minūtes! Un Bloms atkal bija tas pats neizskatīgais vīrs, kas murmināja zem deguna: «Kungs dievs, kur gan es tās esmu iebāzis?» — un meklēja savas niķeļa acenes. Viņš tās atrada, pagrāba portfeli ar papīriem, un durvis aiz viņa jau bija aizkritušas.

Holtu viņš bija atstājis dīvainā neziņā vienu.

Ziemas svētki vairs nebija aiz kalniem, kad beidzot atgriezās Feters. Viņš sēdēja uz dzelzs gultiņas ar salā nosalušām sarkanām ausīm, blakus abi čemodāni, un tērgoja bez mitēšanās.

—   Es nāku taisnā ceļā no turienes, cauri Libekai un

1 No Gētes «Fausta».

Šverinai, mazliet līkumiņš gan ir, toties drošs uz galvošanu.

Viņš runāja par saviem veikaliem, un tie bija labāki par cerēto.

—   Kas par atbildi? — viņš jautāja. — Ak tā! Nē, adrese nepareiza, vēl vakar apvaicajos Libekā. Nu, ko tu taisi tādu ģīmi, — viņš iesaucās. — Šodien mēs ar tevi uzdzīvosim, kā nākas, es te uzgāju prīmā lokāliņu, un tu, protams, būsi mans viesis.

Pēdējās dienās bija uzkritis daudz sniega. Holts klusēdams sojoja Feteram blakus pa ielām. Viņam joprojām nebija mēteļa, sala. Vai viņš tiešām bija gaidījis Utas vēstuli? Uta nerakstīja, tātad jābrauc prom, bet uz kurieni. Viņš bija gluži bez padoma.

Feters ievilka Holtu kādās apgaismotās durvīs.

Restorāns saucās «Dejas grīda Taurenītis», tas bija atvērts pavisam nesen. Apaja dejas zāle, apgaismojums no apakšas, matēta sarkana gaisma no sienas spuldzēm, ķelneriem frakas un šauras Ūsiņas.

Holts ar Feteru apsēdas pie galdiņa dejas laukuma malā. Pudele alkolāta tika pasūtīta sākumam. Ar plašu žestu Feters uzmeta uz galda cigarešu paciņu. Nebija pagājis ne gads kopš tā laika, kad, ieraugot meiteni, viņš nosarka kā vēzis! Šodien viņš bez kautrēšanās vērās visapkārt. ^

—   Un nu es sameklēšu katram pa jaukai Karlīnītei!

Holts neatbildēja. Viņš steidzīgi iztukšoja glāzi, ielēja

vēl un dzēra atkal. Viņš gaidija, lai alkohols sāk iedarboties, taču sajuta vēl jo skaudrāk, ka bija viens. Vasarā, pārnācis no kara mājās, viņš vēl bija lolojis sapni par Gundulu. Bet šodien?

Feters uzsita ar plaukstu pa galdu.

—   Guli, vai?

Viņš salēja dzeramā atliekas Holta glāzē.

—   Redzi tur tas abas Karlinites? Tā blondā ir uz goda! Tumšā manai gaumei par izkāmējušu, bet tev varbūt būs laba! Eju šām pakal!

Dibenu atstiepis, krūtis izriezis, viņš aizsoļoja pie meitenēm. Gatavais gailis!

Holts tukšoja glāzi. Pulksteņrādītāji virzījās uz pi iekšu. Tiešām, Feters nāca ar abām meitenēm! Taču 94

viss — gan bāra trio ritmiskie trokšņi, gan pāri uz dejas grīdas, gan klusinātās trompetes skaņas — Hol- tam šķita nākam kā no tālienes. Nu viņam nebija atlicis nekas cits kā doties pie mātes uz Hamburgu.

—  Viņš allažiņ bijis tāds mazliet jocīgāks, — Feters aizbildinājās, atgriežoties no dejas. To viņš sacīja tumšmatei, kas garlaikodamās sēdēja Holtam blakus. — Tagad pasūtīsim stiprākas lietas, tad redzēsi, kā šis atdzīvosies!

Un viņš jau par kaut ko tirgojās ar viesmīli, vilka no svārku kabatas ārā sauju saņurcītu naudas zīmju, uz galdiņa tūlīt gadījās raibi nolīmēta pudele, un Holts dzēra. Konjaks dedzināja rīkli. Feters aizvilka savu Karlīnīti dejot. Meitene Holtam blakus klusēdama smēķēja.

Kopš brauciena uz Drēzdeni doma par Utu bija vienīgais glābiņš Gundulas nomācošajā klātbūtnē. Visu Holts bija no sevis nokratījis, tikai no viena nevarēja tikt vaļā: no Gundulas. Visur viņa to pavadīja: viņas skatiens, smaids, tas nebija izdzēšams. Kas varētu būt par to spēcīgāks, kas varētu salauzt tās varu?

—  Acumirklis, — Feters kliedza, aplicis roku Karlī- nītei ap vidu, — tas nenāks vairs, tātad — baudīt acumirkli! Prozit!

Un Holts dzēra. Viņš pagriezās pret tumšo meiteni.

—   Nāc dejot!

Feteram bija taisnība: nekas nav stiprāks par acumirkli, ja vien tam atdodas ar miesu un dvēseli. Viņš sajuta uz pleca meitenes roku. Kāda balss jautāja:

—   Tev ir kādas bēdas?

—   Bēdas, — viņš attrauca, — ne prātā! Kā tevi sauc?

—   Mehtilde.

Gaisma pie griestiem apdzisa un lēnām atkal uzliesmoja.

Viņš veda Mehtildi atpakaļ pie galdiņa. Tikai tagad viņš uz to īsti paskatījās. Tā likās par viņu vecāka, seja zem grima kārtas, cik varēja spriest, varbūt bija pat skaista.

—  Vācu sieviete nekrāsojas, — viņš teica.

Viņa nicīgi savilka lūpas.

—   Kas tu esi, no kā tu dzīvo? — viņš jautāja.

—  Es dejoju baletā, — viņa atteica.

Tā varēja būt.

—   Un ko tu te vazājies? — viņš taujāja.

Viņa atspieda zodu pret sakrustotajiem pirkstiem un garlaikoti savilka seju grimasē.

—       Tev taisnība, — viņš noteica. — Nerunāsim par to.

Nerunāsim par to, kas cilvēkus šurp atvedis, viens bēdzis no dzīves, otrs meklē dzīvi, nerunāsim vispār neko daudz.

—   Nāc dejot, Mehtild!

Viņš cieši saņēma to rokās.

—   Bet esi tik laba — aizej nomazgā grimu.

Viņa pakratīja galvu, tomēr aizgāja. Atgriezusies viņa vairs nelikās vecāka par Holtu. Viņi dejoja. Pulksteņrādītāji virzījās uz priekšu.

—   Zini ko, izdzersim vēl pa konjaciņam!

Feters sēdēja, aplicis roku savai meitenei ap pleciem, un dziedāja:

—   Nāc, Karlīnīt, un skūpsti mani…

Holts pagriezās pret Mehtildi, satvēra aiz rokas un pievilka sev klāt. Pielicis muti tuvu pie viņas sejas, jautāja:

—   Vai tu dzīvo viena vai. . .

Viņš apklusa. Pāri meitenes galvai skatījās uz ieeju. Priekštelpā stāvēja Gundula, priekštelpā, pie garderobes, un tas nebija rēgs, nebija murgs, tā bija Gundula — savā brūnajā mētelītī, baltā lakatiņā ap galvu. Viņa nebija viena. Šneidereits bija kopā ar viņu un vēl viens no barakas. Viņi kaut ko runāja ar ķelneri, pienāca restorāna pārvaldnieks un ļāva tiem ienākt. Drukna, spēcīgi noauguša puiša pavadībā Gundula un Šneidereits gāja no galdiņa pie galdiņa. Viņi izdalīja uzsaukumus. Vietām viņus uzklausīja, citur rupji noraidīja. Viņi nāca arvien tuvāk un tuvāk.

Holts atjēdzās. Gribēja Mehtildi atgrūst, bet viņa pieglauda matus pie viņa sejas, un, kad viņš pagrieza galvu, viņas roka un plecs noslīga Holtam uz krūtīm. Viņš tvēra pēc glāzes, Feters ielēja, Holts to atkal vienā malkā iztukšoja. Uz brīdi reibums kā necaurredzams plīvurs nolaidās Holtam acu priekšā. Taču migla

izgaisa un divu galdiņu attālumā pēkšņi kā sastingusi stāvēja Gundula un raudzījās Holtā, un Holts raudzījās Gundulā. Skatieni krustojās. Mehtilde, vēl arvien atspiedusies pret Holtu, pacēla roku un pārvilka viņam pār matiem, viņas roka palika guļam Holtam uz pleca. Viņš to nokratīja.

Sneidereits, uzacis savilcis, neko nenojauzdams, tuvojās galdiņam.

—   Ko tad šis te grib? — sauca Fetera Karlīnīte.

Sneidereits teica:

—  Mēs gribētu jūs ielūgt uz agitvakaru.

Viņš iespieda Feteram rokā uzsaukumu.

—   Kur tad tas redzēts! — Feters ķērca.

Sneidereits pasniedza lapiņu arī meitenei, un nu

beidzot viņš pazina Holtu.

Bailes un kauns Sneidereita klātbūtnē pārvērtās niknumā. Sneidereits, visur Sneidereits, vai viņš nekad netiks no šī cilvēka vaļā? Mehtilde, mēģinādama Holtu noturēt, ātri nočukstēja:

—  Tie ir sarkanie! Neielaidies ar viņiem!

Taču skurbuma vilnis Holtu uzcēla no krēsla, un Gundulas lielās acis atņēma pēdējās saprāta atliekas.

—       Tu man skrien pakaļ? —t- viņš teica. — Vācies uz savu baraku!

Sneidereits gribēja novērsties, taču palika stāvam.

—       Buržuja dēliņ, — viņš noteica, — piedzērušais smurguli!

—       Arestants, — Holts izgrūda. Sneidereits viņam iesita. Holts atstreipuļoja atpakaļ pie galda, tad sita arī viņš. Šķindēja saplēstas glāzes. Kāda no meitenēm iespiedzās. Druknais puisis metās pa vidu. Arī Gundula bija pie Sneidereita. Kāds vilka Holtu atpakaļ, viņš nokrita uz krēsla. Mehtilde turēja viņu ciet ar abām rokām, tā Holtu vēlreiz skāra Gundulas skatiens . . . Pie daudziem galdiņiem atskanēja draudīgi izsaucieni, vērsti pret Šneidereitu, tas, aplicis roku Gundulai ap pleciem, veda to ārā.

Bez spēka un gandrīz atskurbis Holts sēdēja uz krēsla. Mehtilde ar kabatas lakatiņu slaucīja viņam asinis no pārsistās lūpas. Feters iespieda ķelnerim, kas uzlasīja lauskas, pāris naudas zīmju un atkal pildīja

glāzes. Holts dzēra un dzēra, līdz beidzot domas un sabangotās jūtas norima. Lampas iemirdzējās gaišāk. Iestājās trulums, acumirklis uzvarēja kaunu un izmisumu. Mehtilde vilka Holtu uz dejas grīdu. Pēc pāris taktīm viņš teica:

—   Ejam.

yiņa tam sekoja.

Arā vētra svieda tiem sejā sniegu. Ce|š bija tāls. Vējš gaudoja izdegušo namu fasādēs. Mehtilde dzīvoja kādā īres mājā, kas, gluži kā izmirusi, viena pati stāvēja garā drupu rindā. Viņa atslēdza durvis. Holts iestūma viņu vārtu telpā. Viņas skūpsti bija alkatīgi,- varbūt arī tikai rutinēti. Alkatīgi vai rutinēti bija arī viņas skāvieni augšā, pelēkajā un aukstajā istabā.

Ap pulksten trijiem no rīta, nevērojot komandanta stundu, Holts pa sagrauto ielu labirintu devās atpakaļ uz Menkebergu. Feters nosalis gaidīja viņu pārvaldes ēkas vārtu telpā, taču bija pārāk piedzēries, lai dusmotos. Biroja logi pirmajā stāvā bija apgaismoti; Millers, acīm redzot, vēl strādāja. Holts piezvanīja. Vārtsargs tos ielaida. Holts satvēra Feteru aiz rokas, vajadzēja tikt istabā bez trokšņa. Bet Feters, kuldamies pa trepēm augšā, ieaurojās: «. .. un drāž mūsu ta-a-n-ki . . .» Holts viņam nikni iebelza mugurā. Ienācis istabā, Feters, atraugu mocīts, šķendējās:

—  Gatavā nab . . . hopla! .. . nabagmāja, nevar pat uzraut dziesmu!

Bet drīz vien viņš bija atkal gluži omulīgs.

—  Nu kā bija? Manai Karlīnītei negribējās.

Holts viņu tūlīt pārtrauca:

—  Ja tu beidzot nebūsi klusu . ..

—   Nu, vai zini! — Feters noteica, stenēdams izstiepies gultā. Pēc brīža viņš jau bija aizmidzis.

Holts ilgi palika nomodā. Bāls viņš sēdēja uz ķeblīša. Šai brīdī viņš it labi apzinājās, kas ar viņu notiek. Atkal viņš atradās straumes vidū. Tad piegāja pie loga un redzēja, kā ap sešiem no rīta Millers gāja pāri pagalmam. Viņš sapurināja Feteru. Feters neatlaidīgi pieprasīja, lai viņam atļaujot čemodānus atstāt šeit vēl līdz nākošajam rītam. Holts bija ar mieru; viena diena jau galu galā nekā nenozīmēja. Neviena nepamanīts,

*

viņš izveda Feteru ārā. Tad devās prom no Menkeber- gas, kur bija uzkritis svaigs sniedziņš pēdas dziļumā. Putenis bija pierimis, tikai migla balta kā piens tina ielas. Šoseja veda kalnā, migla izklīda, un ārā uz pakalna saule žilbināja acis. Holts pavērās visapkārt. Pie debesim draudīgi vēlās pelēki mākoņvāli saplosītām malām. Ieleja izskatījās kā milzu ezers, ko līdz pat kalnājam tālumā sedza migla, un pilsēta ar savām drupām, skursteņiem un gruvešiem klātajiem laukumiem likās tajā iegrimusi, kā no zemes virsas noslaucīta. Lauki visapkārt apsniguši. Papelēs, kas stingas un kailas rindojās gar šosejas malu, ķērkdams sabira kraukļu bars. Citādi nekur nevienas dzīvas dvēseles.

Holts atslējās pret papeles stumbru. Kā gan viņam vispār bija ienācis prātā nākt šurp — uz krievu zonu? Viņš bija dzinies pakaļ sapnim par Gundulu. Sapnis par Gundulu, šis senais bērnu dienu sapnis par mīlestību, izsapņots. Holts piespieda galvu pie koka mizas. No kalniem tuvojās mākoņi, drīz atkal snigs. Holts redzēja Šneidereitu, redzēja ar aizvērtām acīm, kā šis cilvēks — liels un brutāls — nostājies viņa dzīves ceļā, ielauzies viņa dzīvē, kā viņš visur gribēja būt pirmais, visu gribēja iegūt, arī Gundulu. Viņš mēģināja nokratīt no sevis šo vīziju. Pagriezās pilsētas virzienā, lai ietu atpakaļ uz rūpnīcu. Viņš likās gulēt.

9

Tomasa kundze pamodināja Holtu vēlā pēcpusdiena' un paziņoja, ka profesors Holts vēloties runāt ar dēlu. Pirms dažām dienām šī ziņa Holtu vēl būtu satraukusi. Tagad viņam bija vienalga. Profesoram vairs nebija pār viņu varas. Holts brauca projām, un neviens viņu nevarēja aizturēt. Viņš pārgāja pāri koridoram un pieklauvēja pie tēva durvīm.

Profesors atradās savā laboratorijā, redzēja dēlu ienākam un saprata: autoritātes viņam vairs neeksistē. Viņš piedāvāja krēslu. Zēns nomaldījies no ceļa — bezpalīdzīgs, neapkopies, neskuvies, zem acīm dziļas ēnas, uniformas svārku apkakle nekārtīgi sapogāta. Profesors

Holts uztraucās. Viņš sameklēja kādu nodarbošanos, lai netraucēts varētu koncentrēties — sāka spodrināt priekšmetstikliņus.

Holts apsēdās un gaidīja. Viņš sarunu nebija meklējis, viņam nebija nekāda iemesla kaut ko teikt.

Profesors teica:

—   Man nav daudz laika, tūlīt kopā ar Milleru jāizbrauc, būšu atpakaļ tikai rīt ap pusdienas laiku. Pirms tam gribēju ar tevi kaut ko svarīgu pārrunāt. Diemžēl tikai šodien man paziņoja, ka tu jau labu laiku kavē skolu. Ko tu par to varētu teikt?

—   Es varētu teikt, — Holts atcirta, — ka tu man gan esi licis iet skolā, bet neesi iedomājies pavaicāt, vai es to maz gribu. Kā redzi, — es to negribu. Pavēle vairs nav pavēle.

Profesors Holts dēla skatienā lasīja izaicinājumu, viņam bija jāatzīst, ka, darba un dažādu pienākumu pārslogots, dēlu pārāk ilgi pametis novārtā. Viņš mierīgi atteica- .

—   Labi. Tad tūlīt pēc Jaungada vari meklēt darbu. Līdz tam laikam tev būs jāatsakās no klaiņošanas apkārt un jāpastrādā kaut kads derīgs darbiņš tepat mājās.

Redzēdams, ka Holts viņu mēmi un spītīgi uzlūko, profesors turpināja:

—   Pavasarī tiks atvērta mūsu pilsētas universitāte. No katedras vadības man vajadzēja atteikties rūpnīcas dēļ, bet divreiz nedēļā pa divi stundām es lasīšu lekcijas par vispārējo higiēnu, būs jāpārņem arī seroloģijas institūta vadība. Man tātad atkal būs nepieciešamas grāmatas, kas sapakotas guļ kastēs bēniņos, tur ir arī klasiķi un filozofi: grāmatas jāsakārto, lai tās atkal varētu lietot. Man šķiet, tur tev darba līdz jaunajam gadam pietiks. Gundula ir ar mieru brīvajos brīžos tev nākt palīgā.

Gundulas vārds Holtu trāpīja vārīgā vielā. … Ir ar mieru .. . viņš domās atkārtoja. Viņas piekrišanu tātad kāds lūdza. Bet te: tēvs pavēl, dēls klausa, — no šiem maldiem tēvam uz līdzenas vietas jāatsakas.

—  Es par to vēl padomāšu! — viņš atbildēja.

Profesors sadzirdēja kaujas pieteikumu. Viņš piebilda :

—   Lūdzu, ievēro — man ir maz laika, un Gundula viena pati ar grāmatām galā netiks.

Gundula, jau atkal Gundula, Holts domāja. Lai taču tēvs reiz liek Gundulu mierā! Tēvam vispār nav nekādas daļas par Gundulu! Es atradu Gundulu, kad viņai gāja grūti, nevis tēvs, kas taisni tobrīd sēdēja savā alā un revidēja savus uzskatus!

Holts asi noteica:

—   Nesaprotu, kas tev pēkšņi no manis vajadzīgs! Līdz šim tu nelikies par mani ne zinis!

Profesors Holts nolika ādas lupatiņu un stikliņus uz galda. Pārmetums bija vietā. Tādēļ viņš ar patiesa siltuma pieskaņu balsī teica:

—   Nerunāsim par pagājušo, runāsim par . ..

Taču dēls viņu tūlīt pārtrauca. Viens vārds bija atvēris visas slūžas.

—   To tu gan gribētu, — Holts iesaucās. — Pagātni neaiztikt, to jūs visi gribētu! — Bet Holts nevēlējās pagātni likt mierā, nē, piesmacis, pusbalsī, citu pēc cita viņš meta vārdus profesoram sejā.

Ne par ko citu kā vien tieši par šo nolādēto pagātni jāruna, par pagātni, kurā Holts bija iegrūsts, bez vainas, bez ziņas.

—   Kurš no mums abiem šeit, šajā laboratorijā, vēlēja Hitleru vai vismaz mierīgi noskatījās, kā tas nāca pie varas? Taču ne es! Toreiz es diezin vai pat skolā gāju! Tiesa, tolaik man gan bija «tieksmes pēc zemākām aprindām», bet fašismā un karā vainīgs es neesmu! Mēslos es tiku iesviests, un jau no mazām dienām — lūdzu ievērot — tiku barots lozungiem par karavīra godu, ar Deutschland, Deutschland, ьber alles! Un — lūdzu mazliet padomāt, — kurš bija tas, kas pameta mani šais mēslos un nepakustināja ne pirkstiņa, lai man laikus atvērtu acis. Tu! Reiz es pie tevis atnācu pēc padoma, bet atgriezos vēl dziļākā izmisumā.

Te profesors Holts dēlu pārtrauca.

—  Toreiz es tev pateicu patiesību!

—   Pateici! — Holts atkārtoja. — Pameti man savu patiesību kā sunim kaulu! Bet es negribu, lai man

nomet patiesību pie kājām, negribu arī, lai man pasviež vai tūkstoš grāmatu, brīdi, kad tu no manis varēji iztaisīt paklausīgu sunīti, esi jau sen nokavējis; tad pro- lesora kungs vis nebūtu drīkstējis šķirt savu laulību, tad profesora kungs nebūtu drīkstējis vienmēr domāt tikai par savu cienījamo personu, bet viņam būtu vajadzējis kādreiz padomāt arī par mani, un tad tev būtu bijis jāsaglabā man vecāku mājas . . .

Viss. Pavediens pārtrūcis. Holts pa kabatām meklēja cigareti. Profesors to pamanīja un klusēdams pabīdīja savējās. Holts aizsmēķēja. Profesors ilgi klusēja, atspiedis galvu rokās. Tad teica:

—       Savā ziņā tev taisnība. Par to visu mēs reiz mierīgākā brīdī parunāsim. Taču es nebiju domājis šo tālo pagātni.

—   Ko tad? — Holts vaicāja.

—   Labāk tagad parunāsim par tuvāko nākotni.

Taču, pirms viņš bija aizgājis savu ceļu, Holts gribēja izvairīties no tiešiem meliem. Tādēļ viņš neatlaidās:

—       Ko tad tu biji domājis? Ak tā, tuvāko pagātni! Un kas tad noticis?

—  Tu esi pārāk palaidies.

—   Palaidies, kā tā?

—       Manu zēn, — profesors sacīja, — mēģināsim taču . ..

—       Kā tā, — palaidies? — Holts vaicāja. Viņš smaidīja. — Kādēļ tu ar mani nerunā atklāti?

Tagad profesors savilka pieri.

—       Pēdējo nedēļu laikā tu tomēr pārāk bieži esi piedzēries. Divreiz neesi bijis nakti mājās …

Nu Holts smaidīja neslēptā ironijā.

—       Kā tad tā, tēvs, kad tev bija deviņpadsmit gadu, vai tu nekad piedzēries neesi ieradies mājās?

Profesoram Holtam aizrāvās elpa. Taču taisnīguma izjūta arvien vēl ņēma virsroku: vai viņš studenta gados patiešām nekad nebija dzēris?

—       … un kas attiecas uz abām naktīm, — Holts turpināja, — kā tev šķiet, — šajos pēdējos gados, kamēr tu cītīgi revidēji savus uzskatus, cik naktis es tad ne

ierados mājās? Ka tev liekas, cik trūka, lai es vispār nebūtu atgriezies mājās?

Profesors pacēla roku.

—   Tev ir … teiksim, četrsdesmit astoņas stundas laika pārdomāt par maniem priekšlikumiem. Pirmkārt, tev jāpieņem darbs, kādu es tev sameklēšu. Otrkārt, tev jāpakļaujas mājas disciplīnai. Treškārt, jāpārtrauc jebkādi sakari ar šo Feteru.

—   Un ja es atsakos?

—   Tad ej savu ceļu, — profesors Holts atteica.

Holts piecēlās. Ari profesors piecēlās, vārdus «tad

ej savu ceļu» viņš bija izteicis mierīgi un noteikti; tagad viņš uzlika dēlam roku uz pleca un sacīja:

—   Verner, es gribētu, lai tu paliec. Es vēlu tev visu labāko, mēģini taču to saprast.

Jā, protams, saprast. .. Holts ar stīvu kustību pavilka piecu atpakaļ. Kā tas bija? Cilvēks dzīvo, lai atzītu, — tā bija teicis Bloms, tas pats savādnieks Bloms, kas pašreiz jau bija noslēdzies no pasaules . ..

Arī Holts, gandrīz vēl bērns, reiz bija mēģinājis daudz ko izzināt, piemēram, kādēļ pasaulē ir bagātie un nabagie, vai arī, kāpēc mīlestība pasakā ir skaistāka nekā īstenībā, vai — kādēļ nav mērauklas labajam un ļaunajam, taisnībai un netaisnībai. . . Tas bija tik sen. Meklētājiem toreiz bija neizdevīgs laiks, acis aizsietas, istaba tumsā tīta. Krāpšana, meli visapkārt. Un viss nepatiess, līdz pat šai dienai, šim acumirklim.

Viņš uzlika cepuri un pavilka nagu dziļāk uz pieres. Tad izgāja no laboratorijas.

Vārtu telpā stāvēja smagā mašina, tajā atradās milzīga pudele klūdziņu pinumā. Pēc darba beigām kāds te mašīnu bija atstājis, un tā aizsprostoja iebrauktuvi. Pudeli ar septiņdesmit pieciem kilogramiem etiķskābes nevarēja tā vienkārši atstāt ārā. Millers pameta skatienu apakšējā stāva logos. Gaisma visur bija izdzēsta. Aiz stikla lodziņa sēdēja kroplais vārtsargs, samiegojies viņš gaidīja uz jauno maiņu.

Millers savā mūžā jau bija stiepis divarpus centneru smagus maisus un ieslodzījumā strādājis akmeņlauztu

vēs: pudele viņu pievārēt nevarēs. Viņš to piebīdīja pie platformas malas un vēlreiz noskatīja izcilni mūrī pie kāpnēm, kur bija nolēmis nastu novietot. Tad viņš ar muguru atslējās pret mašīnas malu, satvēra rokturi, noliecās, un pudele nosvērās pret viņa muguru. Ja balons nokritīs un saplīsīs, viņu nosmacēs skābes izgarojumi … Mieru! Pudele jau sāka slīdēt Milleram uz muguras, mašīnas mala uzšāvās augšā. Millers sagrīļojās. Tomēr noturējās. Balonu saturēdams ar vienu roku, viņš ar otru uzmanīgi pār plecu tvēra pēc roktura, taču to nevarēja atrast. No smagās nastas Millers salīgojās ceļgalos. Roka locītavā izgriezās. Balons slīdēja zemē.

Sai brīdī Holts pa kāpnēm nolēca lejā pie Millera un satvēra pudeli ar abām rokām.

—   Laidiet vaļā!

Millers paklausīja. Zem nastas smaguma Holtam šķita, ka viņa ķermenī kaut kas pārplīst. Taču pēdējā bridī viņš ar pudeles dibenu sataustīja izcilni mūrī.

Abi smagi elsoja. Viņi paskatījās viens uz otru.

—    Daudz netrūkst no diviem centneriem, — Millers noteica.

—    Tie mani tikko nenogāza gar zemi, — Holts piebilda.

—    Koncentrēta etiķskābe, — Millers sacīja, — varēja notikt nelaime.

—  Gan jau jūs ar to būtu ticis galā, — Holts atteica.

Tagad pasmējās abi.

—   Paldies! — Millers teica.

Holts paskatījās sānis; uz nodilušajām akmens kāpnēm kāds vizlas kristaliņš atmirdzēja spuldzes gaismā. Viņa seja kļuva atturīga.

—  To vis jūs no buržuja dēliņa negaidījāt — vai ne?

—    Vai jūs kads tā nosaucis? — Millera sejā parādījās viegls smaids. — Mīļais Verner Holt! Ja vien jūs vēlētos mazliet saņemties! Mēs taču gaidām tikai uz jums.

Mēs, viņš sacīja. Šis vārdiņš neattiecās uz Holtu, viņš ar to domāja citus. Gundulu, Šneidereitu, Milleru — visus tas spēja saliedēt, izņemot viņu. Holts rezignēti un noraidoši noteica:

—  Jūs un es, mēs runājam dažādās valodās!

—  Jūsu valodu saprast nav grūti, — Millers atbil

dēja. — «Un drāž mūsu tanki», — jābūt kurlam, lai to nedzirdētu.

—       Tas . . . tas … — Holts taisnojās. — Tas nebiju es! Tas bija mans draugs!

Millers izgāja pagalmā.

—       Jūs ar savu draugu, — viņš izmeta pār plecu,

—  kā viens, tā otrs — abi esat deklasējušies.

Holts sataustīja kabatā atlikušās naudas zīmes. Ko gan vārtsargs īsti gribēja? Gundula bijusi šeit, kuru katru acumirkli viņa var .. . Holtam nebija laika. Taisni tā vēl trūka, lai tagad saskrietos ar Gundulu.

Viņš steidzās. Iegriezās šķērsieliņā. Acīm redzot, negulētās nakts sekas: nervi bija galīgi uzdevuši, likās, viņam kāds sekotu.

Naumaņa dejas grīda, bārs «Mūžīgais miers», glābšanās vieta. Mesties tik iekšā trakajā, izmisīgajā dzīves gada tirgū! Troksnis, dejotāju burzma! Viņš atrada galdiņu tuvu pie ieejas, kāds jau apsēdies viņam blakus — uzbāzīga gaišmate meitene. Par pudeli atšķaidīta fūzeļa bija jāizdod pēdējā nauda!

—  Jā, vari dzert!

Viņš dzēra. Ko viņa tur jautā: kāpēc viņš bēdīgs? Nerunāsim par to! Viņš nav bēdīgs. Bēdas sekos vēlāk. Viņš dzēra — daudz, ātri. Lampām šodien jāmirdz gaiši. Tabakas dūmi jau sāka gaist, trokšņi attālināties. Viņš paskatījās, kas īsti sēž blakus; tā varēja būt otra Meh- tilde. Holts kāroja visa, kas palīdzētu apmigloties domām.

Pie galdiņa stāvēja Gundula. Viņa bija bāla. Uz brūnā mētelīša sniegpārslas pārvērtušās mirgojošās ūdens lāsītēs.

Viņš grīļodamies piecēlās.

—  Nāc, — viņa teica, — lūdzu . . . nāc!

Viņš tai nekavējoties paklausīja. Bija jāpūlas, lai varētu paiet taisni. Arā vēsumā kļuva labāk. Viņi gāja pa tukšajām ielām. Viņai bija zināms par četrdesmit astoņu stundu apdomāšanās laiku. Viņa sacīja:

—   Verner … es tevi lūdzu: dari, ko prasa tavs tēvs!

Holts neatbildēja. Viņš centās aizgainīt skurbumu

Fūzelis dzerts pārāk strauji, alkohols sāka iedarboties tikai tagad. Viņi bija pie mērķa. Viņas istabas durvju priekšā koridora galā vilnis viņu pacēla un nostādīja atkal uz kājām.

—   Ej tūlīt gulēt, — Gundula teica.

Atkal uzbangoja vilnis. Viņš satvēra Gundulu aiz pleciem, viņš atkal stingri stāvēja uz kājām, kaut arī apziņa un griba iegrima gandrīz pilnīgā miglā. Viņš apskāva Gundulu abām rokām. Viņa atvairījās.

—   Ja tu mani laidīsi pie sevis . . . tad es paklausīšu tēvam . . . Bet tu mani tūlīt laidīsi pie sevis!

Viņa pretojās arvien vairāk.

—   Neesi taču tāds!

Viņa atgrūda Holtu tā, ka viņš sagrīļojās.

Sirēnas kauciens izrāva Holtu no miega, kurā viņš bija iekritis kā nebūtībā. Viņš piecēlās. Piegāja pie loga. Pulkstenis rādīja ceturto rīta stundu. Rūpnīcas pagalmā dega loka lampas. Pa jaunajām dzelzceļsliedēm rūpnīcā ieripoja pirmais preču vilciens. Lokomotīve vēlreiz griezīgi iekaucās, tās kauciens izdzisa tvaiku mākonī. Pie vilciena stāvēja daži vīri, Bloms sniedza uz augšu lokomotīves vadītājam puķu podu. Tad ar oglēm pildīto vagonešu virkne pazuda tumsā.

Holts atkal iekrita gultā. Aizmigt vairs nevarēja. Apziņa bija skaidra, atmiņa neko neslēpa, viņš atcerējās visu. Ceļa atpakaļ vairs nebija. Viņš pats bija sevi novācis no Gundulas ceļa.

Ap pusdienlaiku ieradās Feters un pieprasīja, lai viņu laiž iekšā. Trulu galvas sāpju mocīts, Holts viņu vadīja pa kāpnēm augšā. Feters šķendējās vienā gabalā — gan par nekam nederīgo istabu, gan grauzdētajām maizītēm.

—   Un tās tu sauc par brokastīm? Man čemodānā gan ir pamatīgs ēdamais — cornedbeef, arī pulver- kafija, gādā tikai karstu ūdeni!

Stiprā kafija — viena tase, pēc tam otra — beidzot noskaidroja galvu, Feters jau atkal runāja par veikala

darīšanām. Konjunktūra joprojām uzlabojās, tirgū pieprasījums liels, firmu varēja paplašināt. Feters klāstīja savus plānus skaļi un apmierināti, pastarpēm viņš gremoja liellopu gaļas konservus.

—   Tu vari kļūt mans līdzdalībnieks, — viņš teica,

—   turklāt uz sevišķi izdevīgiem noteikumiem, gan jau mēs ar tevi sapratīsimies! Dod tik savu «jā» vārdu, un pēc pāris gadiņiem abi būsim bagāti veči.

Holts sēdēja uz gultas, galvu atbalstījis rokās. Tātad viņš dodas pie mātes. Bet, lai tur nonāktu, vajadzīga nauda.

Feters jautāja:

—   Nu, kā tad būs? Sviedīsi šos krāmus pie malas?

—   Izmet to no galvas, Kristiān, — Holts atteica.

—  Spekulēt. . . tas man neder.

—        Labs ir, — Feters tik ļoti vīlies nemaz nelikās. Viņš izvilka no čemodāna raibi nolīmētu Jamaikas ruma pudeli un ielēja krietnu malku Holta pusizdzertajā kafijas tasē. Tad atvēra durvis, paskatījās koridorā un atkal atsēdās. Nu viņš runāja klusāk.

—       Šī civilistu dzīve man riebjas gluži tāpat kā tev, — viņš sacīja. — Pārāk mierīgs gaiss, pārāk maz satraukumu tādiem veciem kaujiniekiem kā tu un es! Bez tam arī jāgaida pārāk ilgi, kamēr sadabūšu tās simttūkstoš markas.

—       Kam tad tev vajadzīgas simttūkstoš markas? — Holts vaicāja.

—        Redzi, es te gribu nopirkt drupas! — Feters skaidroja. — Amīši drīz vien uzsāks pret boļševikiem karu, ar atombumbu, protams, un, kad šeit viss būs pārgājis amerikāņu īpašumā, tad es ar drupām varēšu iztaisīt smuku veikaliņu. Grāmatā «Kā viņi kļuva lieli un bagāti» es izlasīju par miljonāriem, ar zemes gabaliem tie tikuši pie kolosālas bagātības!

Vai Feters joko, vai? Nē, Feters runā nopietni.

Feters zināja visu tirgu pieprasījumu.

—       Paklausies! Ja kaut kas dod milzu peļņu, tad tā ir gaļa. Un, kā dabūt cūku ārā no kūts, to taču, Verner, mēs abi zinām.

Holts, ne vārda nerunādams, blenza Feterā.

—   Man tikai jāaizbrauc uz Diseldorfu, — Feters

stāstīja tālāk, — tur es varu dabūt pāris labu pistoju, bet šeit mēs uzvilksim krievu formu. Un tad aiziet uz ciemiem! Pistole pie sāniem, nobļauj kaut ko labi skāņi, un cūka noslaktēta uz līdzenas vietas, tur pat nav ne vismazākā riska, policijai ir tikai koka nūjiņas, un ļaudīm jau tā no vaņkām bail!

Feters nogaidoši vērās Holtā un atkal ielēja rumu tasēs.

Holts, acīm redzot, Feteru nekad nebija ņēmis īsti par pilnu — ne toreiz, kad viņš bija resns puiķelis, kas vienmēr jutās apiets un atstumts, ne arī tad, kad tas bija Volcova šunelis, kas ar veļas auklu rokā stāvēja pagraba priekšā. Sī aina tagad atausa atmiņā. Feters toreiz būtu uzrāvis augšā bumbierē ne tikai Vēnertu vien, ja vien Volcovs būtu pamājis ar pirkstiņu, viņš būtu uzkāris arī Holtu. Un tāds, kāds viņš te sēž pašreiz istabā, dzer kafiju ar rumu un sit sev pa gurniem: «Paklau, mēs būsim miljonāri!» — viņš arī šobrīd vēl būtu ar mieru pakārt cilvēku bez apdomāšanās, ja vien tas viņam varētu likties izdevīgi. Šis mūžīgais bērna ģīmis ar sārtajiem vaidziņiem, šis Feters, — sirdsapziņas pārmetumus tas nepazīst!

Holts iztēlojās ceļu, kādu tie ar Feteru bija jau ilgi gājuši kopā. Viņš aizvēra acis. Redzēja sevi nakti stāvam kādā zemnieka sētā, stobra galā kāds vīrs. Viņš atkal pārdzīvoja brīdi, kad šauj uz cilvēku, tas varbūt ir policists, kas steidzas palīgā un kam pie blūzes atloka sarkanais trijstūris.

Nē! Holts ir spēli zaudējis, viņš ir uzvedies kā cūka. Tikai nedomāt par Gundulu! Nav izslēgts, ka viņš drīz nobeigsies kādā renstelē. Taču tas gan nenotiks: nepareizā pusē viņš vairs nenostāsies! Viņš izdzēra kafiju ar rumu.

—   Tas ir neprāts. Izmet to no galvas, Kristiān!

Šoreiz Feters noskaitās ne pa jokam.

—   Ja tu piedalīties negribi, dod šurp, lūdzams, manas tūkstoš markas!

Viņš uzsvieda uz čemodāna parādzīmi.

—   Vai tu cietīsi klusu! — Holts iesaucās. — Tās tūkstoš markas drusku pagaidīs! Vispirms tu man

iedosi vēl, un esi tik labs un neiedomājies tielēties, man vajag vismaz vēl tūkstoš markas.

Feters smējās un ar plašu žestu piedauzīja ar pirkstu sev pa pieri.

—     Kur tad tas redzēts! Draudzība viena lieta, veikali pavisam cita. Vēl viņam naudas iegribējies? Nekā nebija, ja tu man tūlīt neatdosi, es eju un rādu zīmi tavam vecajam. Tas nu gan iepletīs lielas acis! Tur jau var pārsmieties!

Draudi skanēja visai spēcīgi, Holts pieliecās Feteram tuvāk.

—     Es tev varēju kuru katru brīdi sadot pa ģīmi. Es to varu izdarīt ari tagad.

Feters aizvēra čemodānus un vilka mugurā mēteli.

—   Tu domā, man tas vajadzīgs?

Jau atrazdamies durvīs, viņš vēl piebilda:

—     Es vienmēr esmu bijis miermīlīgs cilvēks, bet kas nu par traku, tas par traku. Tagad tev būs mazliet jāpakalpo man!

—   Ko tas nozīmē?

—     Neko. Itin neko. Lielākais to, ka mani veikali patiešām plaukst un zeļ. Tādas tūkstoš markas man neko arī nenozīmētu. Bet dāvināt jau neviens netaisās. Parādzīmi es būtu ar mieru saplēst un iedot tev vēl, ja tu, lūk, no turienes iznestu man spirtu.

Holts metās Feteram virsū. Feters drošības labad satvēra durvju rokturi un aizbarikadējās aiz čemodāniem.

—   Man jau tikai likās, tev vajadzīga nauda.

Ja Holts gribēja tikt prom, viņam tiešām bija vajadzīga nauda. Niknums pārvērtās vājuma sajūtā. Citas izvēles nebija. Galu galā vienai zādzībai vairs ari nebija nekādas nozīmes. Brīnums gan, kā tomēr jākāpj arvien zemāk un zemāk!

—     Pagaidi šeit, — viņš noteica un izgāja gaitenī. Klausījās. Bija dzirdama tikai elektromotoru dūkoņa sulfonamīdu fabrikā, cits nekas. Viņš izgāja laboratorijai cauri uz noliktavu.

Feters — atkal labā omā — pētīja pudeli.

—     Četri litri? Tā kā par maz! — Paostīja. — Cerams, tā manta nebūs šķīdināta! — Viņš iespieda ar plaukstu pudeles kaklā aizbāzni, izvilka parādzīmi un teica:

—   Nu mēs esam kviti.

Holtam tagad bija viss vienalga. Bija jāatnes vel otra, lielāka pudele.

—   Un nu vēl tabletltes ari! — Feters pētīja iepakojumu. — Albucīds, tā ir manta uz goda! — Tad noskaitīja divdesmit banknotes — purpursarkanas uz violeta pamata — okupācijas varas simt mārku zīmes.

Holts Feteru izvadīja ārā. Pēc tam sakravāja savu nelielo mantību brezentā.

Ap pusdienlaiku pārpildītā pasažieru vilciena Holts aizbrauca uz ziemeļiem. Viņš stāvēja pie loga un raudzījās ārā. Ar varu pūlējās no atmiņas aizdzīt visu šo dienu, Feteru, izspiešanu, zādzību. Kamēr vilciens ripoja vakara krēslā, viņš vēlējās, lai pie tēva pavadītais un nu neatsaucamais laiks noveļas no pleciem ka nasta! Holts cerēja, ka izjutīs atvieglojumu, atbrīvošanos, taču velti — viņš izjuta vienīgi skumjas. Skumjas par visu, kas paspēlēts un pazaudēts. Bet skumjas un nožēla mostas vienmēr pārāk vēlu.

10

Aulā nodzisa ugunis.

Tumšajā zālē un galerijā, cits pie cita saspiedušies, sēdēja ap tūkstoš dažāda vecuma un profesiju cilvēku— dzelzceļnieki, drupu novācējas, ķīmiskās rūpnīcas strādnieki, meitenes no vērptuvēm un vadmalas austuvēm. Starp tiem Millers, sarkanu kaklasaiti apsējies, profesors Holts, vecais Ebersbahs ar apdzisušo pīpi, arī Bloms. Sis ļaužu tūkstotis zālē nekā nezināja cits par cilu, tie atradās cieši blakus cilvēku drūzmā — zemē, kuru tie nebija izvēlējušies. Katram no tiem bija sava seja. Taču visiem bija kaut kas kopējs: auksta krāsns mājās, tukšs maizes groziņš, pagātne. Daži zināja, kādi bija aizkulišu spēki, kuriem jāpateicas par šo postu un nabadzību, citi lietišķi vai arī juceklīgi mēģināja tikt par tiem skaidrībā, vēl citi — visu vainu uzvēla liktenim.

Sākumā, kad zāle joprojām grima tumsā, skatītāju vidū radās tāds kā nemiers, taču drīz vien tas norima.

Bija silti, tumsa pēc smagās darbadienas gandrīz vai iemidzināja, un, kad nemanot iedegās blāva gaisma, šķita, ka ļaužu tūkstotis iegrimst pusnomoda sapņos.

Baiļu pilns sapnis. Kas gan nepazīst šos sapņus, kad pamožas vienos sviedros? Sapņus, kas gulstas uz krūtīm centneru smagumā. Bija redzama pelēka, baisminošas miglas pārpilna telpa. Migla fosforiscējoši mirgoja, tajā bija saskatāmas tikai cilvēka kontūras — izplūdušas ka atmiņas. Kur šie cilvēki stāvēja? Skatītāji pūlējās atminēties: varbūt tie stāv pie darba biržas, pie bezdarbnieku reģistrācijas punkta? Nē, tie slāv visi vienā barā, kā dažkārt sapnī cilvēki bez jēgas drūzmējas kaut kur ļaužu pulkā, tiem jādzīvo cilvēku burzmā, zemē, kuru tie nav izvēlējušies. Nez cik patīkams šāds stāvoklis nav. Migla neveselīga, telpa, kurā tie dzīvo, ļodzīgas kulises ierobežota, kas met uz pūli savu melno ēnu. Kas lēmis šiem cilvēkiem dzīvot ēnā, kas liedz tiem izlauzties saulē? Nu jau tos varēja saskatīt labāk. Katram bija sava seja. Viens drukns, labi noaudzis, varēja nojaust viņa neparasti lielo fizisko spēku. Otrs — garš, šķību seju, tas atstāja visai svārstīga cilvēka iespaidu. Ļaužu bija daudz, taču kaut kas visiem kopējs: viņiem pāri gūlās drausmīgas briesmas, tās bija jūtamas, pat redzamas rūsai līdzīgos gaismas zibšņos, un tās bija arī dzirdamas — sapnī, atmiņā bija ielauzies kāds tāls, bet draudu pilns ritms … Cilvēki miglā zināja par šīm briesmām, kas tiek gatavotas aiz kulisēm, tās bija zināmas ikvienam, kas sēdēja zālē. Taču nenotika nekas. Katrs izturējās savādāk. Viens bija mācīts vīrs, baga- tīgi apveltīts gara dāvanām, tas nicināja sīkpilsoniskas bailes; kas viņam daļas par marša soļu ritmu, kas tuvojās? Citi — savā muļķībā vai arī aiz ļaunuma — klusībā smējās, itin kā gaidīdami no šīs katastrofas kaut ko labu. Vēl citi krāja pastmarkas, nedarīja nevienam nekā ļauna un uzskatīja, ka nekas ļauns nevar notikt, ja vien nekad nevienam nekas ļauns nav nodarīts. Taču galu galā tas viss nebija izšķirošais. Izšķirošais bija cilvēku vairākums. Bet vairākums briesmas nenicināja, klusībā nesmējās, aiz sava miermīlīgum 1 neslēpās. Cilvēku vairākums spēja tikt galā ar jebkurām briesmām, kulisi, kas spiedās virsū, tie jau bija

satricinājuši. Taču par visu vienis prātis tie nebija. Vieni, starp tiem arī druknais, spēcīgi noaugušais vīrs, skatījās uz visu ar diezgan skaidru prātu un gribēja ķerties pie darba bez vilcināšanās, savus uzskatus un nodomus neslēpa, nebija jau nekā ko zaudēt kā vien važas; viņi skaidri zināja — nekāda augstāka vara nenāks tos glābt, ja viņi paši sevi neglābs. Citi — arī garais, nervozais — principā gribēja atbrīvoties no posta, taču tiem trūka īsta padoma, tie lāgā nesaprata, ko īsti grib, kāds tos bija samulsinājis. No vienas puses, tie gribēja briesmām pretoties, no otras, — baidījās nodarīt kādam pāri. Tā daudzi nevarēja savā starpā vienoties. Bet zābaku dārdoņa uz bruģa nāca arvien tuvāk, pie debesīm rūsa plaiksnīja arvien gaišāk, bēdu zīmes rādījās cita pēc citas. Katastrofa tuvojās kā negaiss, tūlīt, tūlīt tam vajadzēja sākties… Ja negaisa zibšņi jau tik tuvu plaiksnītu pāri pilsētas namu jumtiem, sievas, kas sēž šeit zālē, skrietu ārā un vestu mājās bērnus, kas spēlējas pagalmā, un vīri stumtu pagrabā velosipēdus, kurus pieslējuši pie sienas, taču tur — atmiņu miglā — neviens neveda bērnus istabās, neviens neiestūma velosipēdus pagrabā, neviens neaizdzina rēgu, lai gan pūlis kaist kvēlē kā vulkānā. Arvien vēl tie nebija vienojušies! Druknais vīrs brīdina, lūgšus lūdz, atmiņa aptvert pat nevar, kāpēc toreiz šim vīram nav klausīts. Vīram ar šķībo seju arvien atrodas jaunas ierunas, līdz viņš ir galīgi sprukās, lavierēdams te pa labi, te pa kreisi. Viņš patiesi bija pavisam bez padoma, un starp viņa ļaudīm vienmēr gadījās kāds, kuram bija kaut kas iečukstēts aiz kulisēm. Turklāt vēl šis plašais, noraidošais žests, zālē sēdošie to atcerējās tik nomācoši skaidri — «gan jau tik ļauni nemaz nebūs! Pagaidīsim, gan jau šie izputēs paši no sevis!» Bet negaiss jau bija sācies. Lāpu gājiena dipoņa atskanēja Brandenburgas vārtos. Vēl bija kāda iespēja. Druknais vīrs aicināja darba cilvēkus pilsētās un laukos uz pēdējo cīņu. Garajam, no vienas puses, kļuva beidzot skaidrs, ka nu gan var iziet diezgan plāni, bet, no otras puses . . . Pēkšņi spēra briesmīgi spēcīgs zibens. . . Iestājās nakts, Bērtuļa nakts. Visiem pāri dārdēja marša soļi — pāri gudriem, muļķiem, miermīļiem, bez kādas

izšķirības — visiem pāri. Cik gara nakts — pilna vardarbības, pretošanās, nāves. Un nu jau visa pasaule atradās liesmās. Un atkal skanēja marša soļi, un asiņainās liesmās cilvēku masa soļoja uz priekšu, līdz pasaule sabruka gruvešos. Nakts pamazām sāka atkāpties austrumu malā, taču tikai tad, kad viss bija gruvešos brucis, iestājās rīts.

Rīts pienāca blāvs un auksts, pilns deguma smakas. Bet migla bija izkliedēta, spokainā kulise aizvākta, telpa brīva līdz pat horizontam. Vienīgi drupas visapkārt, un viss vēl kļuvis daudz daudz ļaunāk. Daudz asiņu izliets — šeit un visur citur. Nekas nebija palicis pāri kā vien kāds jauns sākums, bet neviens sākums nebija nekad bijis tik grūts. Krāsns auksta. Maizes groziņš tukšs. Rītausmā kāds sāka rosīties, tas bija druknais ar dažiem saviem ļaudīm; viņš bija palicis dzīvs. Un nu viņš te stāvēja postažas vidū pelēks un svītrains, un nomocīts. Pavērās apkārt un ķērās pie darba. Tad kāds dobji klaudzināja pa bruģi — krēslā parādījās garais ar kruķiem, nāca tuvāk. Dzīvi bija palikuši arī daži no viņa ļaudīm. Un nu tie atkal stāvēja visi kopā drupu priekšā, un tiem atkal bija jādzīvo kopā — šai zemē, ko tie sev nebija izvēlējušies. Un ja nu tie atkal sāk ķīvēties . , . Zālē ikviens vēlreiz sajuta lietuvēnu guļam uz krūtīm, jo horizontam viņā pusē atradās arvien vēl tā pati pasaule, un kādā jaukā dienā varbūt no jauna plaiksnīsies rūsa … Ja nu atkal sāksies spriedelēšana «no vienas puses — no otras puses» . . . Sī doma tūkstošiem zālē lika aizrauties elpai … Ja viņi tagad nevarēja apvienoties . . . Taču rīta gaismai svīstot, viņi jau sadevās rokās, zāle atelpoja, un vecais Ebersbahs, Millers un tūkstoši uztrūkās kājās. Aplausi nogrima kaislīgajā, iepriekš nemaz neparedzētajā dziesmā «Biedri, nu celieties kājās . . .».

Un augšā balkonā Šneidereits redzēja, ka cilvēki viņu sapratuši, un viņam pēkšņi kļuva viegli.

Mūzikas istabā blakus skatuvei Gundula vilka mugurā mēteli. Arī otrā programmas daļa bija guvusi pa- ļ nākumus. Nepacietīgi viņa gaidīja Sneidereitu. Gundula

bija nogurusi, un, tā kā saspringums pamazām at- slaba, atmiņā atausa pēdējo dienu bēdīgie pārdzīvojumi, ar kuriem viņa vēl nemaz nebija lāgā tikusi galā.

Sneidereits vēl bija aizņemts zale, kas pamazām tukšojās. Gundulai gribējās, lai viņš būtu tuvumā. Tad grūtums gaisa; viņas domas pašreiz māca skumju smagums. Jo, lai arī šis vakars varbūt daudzus bija pārliecinājis, viena tomēr zālē trūka. Un to viņai būtu gribējies pārliecināt visvairāk. No rīta viņa bija uzzinājusi, ka Holts ar visām mantiņām kopš vakardienas pazudis; tas varēja nozīmēt tikai vienu: atpakaļ viņš vairs nenāks, viņš ir aizgājis uz visiem laikiem.

Taču vēlāk ziemas naktī, ejot blakus Šneidereitam, viss smagums izgaisa. Viņus abus ietina sniegputenis. Pie Šneidereita viņa jutās patvērumā un drošībā, un piepeši viņu pārņēma spēcīga un līksma atbrīvošanās sajūta. Sneidereits kala plānus jaunajam gadam un arī tuvajām brīvdienām. Gundula visam piekrita.

—   Līdz šim mēs vienmēr tikāmies vienīgi pulciņā,— viņš teica. — Man taču reiz gribētos arī personigi ar tevi parunāties.

—   Ko tad tu gribi ar mani runāt? — Gundula vaicāja ar nopietnu, maigu un tik valšķīgu pieskaņu balsī, ka Sneidereits vairs neteica ne vārda, tikai stingrāk saņēma to aiz elkoņa. Viņš nebēdāja par degošo spuldzi rūpnīcas vārttelpā. Nespodrajā gaismā viņš neredzēja nekā cita kā vien Gundulas acis. Viņš to viegli pacēla rokās, un, atviegloti nopūtusies, tā satvēra viņa galvu un noskūpstīja uz lūpām. Sneidereits viņu uz mirkli maigi un saudzīgi apskāva.

## OTRĀ GRĀMATA

1

Noguris, bezizejas sajūtas pārņemts, Holts sēdēja ciema krodziņa tukšajā viesistaba. Pie griestiem karājās adventes vainags; ādas skoteli apsējies, roku uz alus mucas krāna uzlicis, aiz letes stāvēja saimnieks —- drukns vīrs ar sarkanu seju un roņa Ūsiņām. Piepildīto glāzi pabīdījis uz skārda paliktņa, viņš uzmeta Holtam īgnu skatienu un pazuda aiz durvīm. Saimniece atnesa alu un apsēdās. Viņa uzlūkoja Holtu norūpējusies, gandrīz vai līdzjūtīgi.

—  Cik tālu no šejienes līdz robežai? — Holts vaicāja.

—   Dieva dēļ, nemēģiniet iet šeit pāri, mežā krievu nometne, te viss apsargāts, — viņa atteica.

—   Vai es varētu dabūt kaut ko ēst, — Holts jautāja tālāk.

—   Taisieties ātrāk projām, šeit katru vakaru nāk kontrolēt, — saimniece steidzināja.

Holts samaksāja par alu. Viņa iebāza naudu kabatā.

—   Ēdamā nav nekāda, pašiem nav ko ēst.

Tad arī viņa pazuda durvīs aiz letes.

Holts pabīdīja aizkarus sāņus. Uz apsnigušās ciema ielas ne dvēseles. Pa sētas durvīm viņš izgāja pagalmā. Mūra sēta starp šķūni un kūti nebija augsta. Viņš paskatījās pāri, redzēja klaju lauku, un arī mežs nebija tālu. Apmierināts viņš atgriezās istabā.

Taču te pa to laiku bija sanākuši ļaudis. Pie vairākiem galdiņiem sēdēja zemnieki. Tie Holtam nepievērsa ne mazākās uzmanības. Pārmetis satīto apmetni pār pleciem, viņš aizdedzināja cigareti, tad izdzēra alu. Sala. Pārlaista negulēta nakts, laikam tādēļ viņš kļuvis stipri nervozs. Arī ēdis Holts nebija visu dienu un aiz izsalkuma jutās gluži vājš. Būtu labāk turējies pie Fe- tera, Holts nodomāja. Muļķīgi bija arī izkāpt no vilciena tik ātri. Jāiet vien atpakaļ uz staciju, viņš nolēma; taču no domas vien, ka jānoiet kājām vēl septiņi kilometri, kļuva bail.

Tad kāds no zemniekiem pie blakus galdiņa paskatījās pa logu, pameta skatienu uz Holtu un brīdinot pamāja ar galvu. Holts izgāja pa sētas durvīm laukā. Koridorā vēl dzirdēja, kā atveras parādes durvis, dzirdēja, kā nagloti zābaki dārdina pa grīdu . . .

Viņš pārrāpās pār sētu un skrēja pāri laukam. Mežmalā apstājās un paskatījās atpakaļ. Tad uz labu laimi metās mežiņā.

Kādā norā viņam palīdzēja orientēties zvaigznes; nakts bija ledaini salta, debesis skaidras. Holts pagriezās rietumu virzienā; tur debess mala aiz meža likās mazliet gaišāka, lai gan saule bija norietējusi jau pirms vairākām stundām. Viņš drosmīgi soļoja uz priekšu — šķērsoja šoseju, nebēdādams par daudzajām smago mašīnu iebrauktajām sliedēm sniegā, visu laiku viņš turējās rietumu virzienā, kur tik neparasti gaiši lāsmoja debess mala. Priežu audze kļuva biezāka, Holts lauzās cauri brikšņiem un pēkšņi atradās atklātā laukā daudzu prožektoru gaismā augsta dzeloņstiepļu žoga priekšā.

Baiļu šermuļi pārskrēja pār kauliem: gaišā debess mala rietumos tātad nebija nekas cits kā apgaismojums tai nometnē, no kuras viņš bija brīdināts. Holts jutās kā paralizēts, bet no koka sargtorņa jau kāds ko sauca nesaprotamā valodā.

Ar vienu lēcienu viņš bija krūmos. Aiz muguras īsa ložmetējzalve pāršķēla klusumu. Holts skrēja. Priežu zari kapāja seju, viņš paklupa pār sakni, krita, uzrausās augšā, drāzās tālāk. Šķērsojot atkal šoseju, viņu notvēra kādas automašīnas prožektora stars. Saucieni, šā

viens, Holts skrēja tālāk pa mežu, viņu pārņēma panika, viņš ieskrēja kokā, tikko nezaudeja samaņu, bet tad nora bija jau klāt un viņš pagriezās uz ziemeļiem.

Mežs visapkārt bija atdzīvojies. Holts elsdams bega tālāk, šad tad atskanēja saucieni — dažreiz tuvu, tad atkal tālāk. Holts pagriezās pa kreisi — atkal rietumu virzienā, sadzirdēja tuvumā balsis un nometās zeme starp biezi kopā saaugušām priedēm.

Balsis nu jau bija pavisam klat. Holts iespieda seju sniegā. Ja viņu šeit notvers, noteikti uzskatīs par spiegu. Balsis attālinājās. Holts uzlēca kājās, spēki bija gandrīz izsīkuši, mežs beidzās nogāzes malā, atkal atskanēja saucieni, nav šaubu — viņš ir atrasts; nostrei- puļojis pa nokalni lejup, viņš ieraudzīja turpat priekšā niedrāju biezokni un aizdrāzās gar krastu tālāk; cauri niedrēm pie laivām veda koka steģītis, plankas skrienot rībēja zem kājām; tad Holts ieraudzīja ezeru. Tas bija šaurs, aizsalis un apsnidzis. Holts uzkāpa uz ledus, tas noknikšķēja, ieliecās, it kā iedziedājās pie katra iēciena. Aizmugurē kāds iekliedzās, skrienot Holts pameta skatienu atpakaļ, uz laipām pie gaišās krasta nogāzes viņš ieraudzija vairākus stāvus, kāds uzlēca uz ledus, un ledus ielūza.

Holts bēga. Atkal šāvieni aiz muguras, viņš nometās zemē un līda tālāk uz vēdera. Nu beidzot iestājās klusums, gūstītāji bija nodarbināti paši ar sevi, un Holts drīz vien saskatīja niedrāju rietumkrastā.

Ledus vairs nebija apsnidzis, bet slapjš un irdens. Holts līda uz visām četrām, zem rokām lūza plānā le- duskārta, viņš sāka grimt ūdenī — vispirms ar seju un krūtīm un tad ar visu ķermeni. Holtu pārņēma nāves bailes. Ūdens spiedās cauri drēbēm, taču vēl ledainākas bija bailes, kas viņu stindzināja. Ar izmisīgām kustībām viņš it kā peldus cīnījās uz priekšu, gar ledus šķembām saskrambādams rokas, taču velti — viņš grima, rija ūdeni, aizrijās, kājas stiga dūņainajā bezdibenī, apziņa gaisa, plaukstas krampjaini vērās vaļā un ciet, satvēra niedres, tad, spēkiem zūdot, viņš izvilkās uz sēkļa un uzrāpās krastā. Tur viņš sabruka.

Holts ilgi gulēja nepakustēdamies. Spēku izsīkums likās nu tikai kā tīksmīgs nogurums, vilināt vilināja

miegs, aizmiršanās. Auksti drebuļi neļāva ieslīgt miegā, tad apņēma patikams siltums, kas ietina kā nemaņā. Neapzinoties, ko dara, viņš bija atkal uzrausies kājās un streipuļodams skrēja tālāk, arvien tālāk, pārmērīgās bailes un pārgurums viņu bija galīgi samulsinājis, apziņa bija kā paralizēta. Drēbes sasala un grabēja pie katras kustības.

Meža strēle. Parks, ugunis, villas, dārzs. Viņš atdūrās pret žogu, gribēja tikt tam pāri, otrā pusē smagi iekrita sniegā. Tur viņš palika guļot. Vēlāk briesmīgi auksti drebuļi viņu atkal uzrāva kājās; viņš aizvilkās līdz mājai un ar abām dūrēm sāka dauzīt pa durvīm.

Neaptverama aina: žēlsirdīgā māsa — gaismas oreolā, gaišā telpā, cepurīte sedza zeltainos matus … Sapņu tēls, kas iznirst no atmiņu dzīlēm, nereāls, vizio- nārs, pārcilvēcisks, viņa smejas, smejas, vai tad jums nav pa prātam, ka es Holtu mazliet palutinu, es vienmēr kādu mazliet lutinu, ko jūs tur runājat, jums jāguļ, mēģiniet taču lūgt dievu: māsa Regina!

Aukstu drebuļu kratīts, Holts sakoda zobus. Vai māsa nebija satrūkusies, viņu ieraugot? Vai bija pazinusi?

—   Palīdziet man, — Holts teica.

Sapņu tēls elpoja, atkāpās malā, izplūda gaismā. Kāpnes bija stāvas, tās veda augšā, arvien augstāk, zem paša jumta.

Kāds čukstēja:

—   Klusu!

Jā, klusu, ezers ir tuvu, klusu noskrapstēja atslēga, klusu slēdzis, — istaba, un gaisma.

—   Māsa Regīna, — Holts sacīja.

—   Mani sauc māsa Marija, — viņa atteica. — Pēc desmit minūtēm ieradīsies nakts māsa, tad es būšu brīva.

Viņa Holtu ieslēdza. Viņš klausījās, kā attālinās soļi.

Neapzināti viņš izģērbās, noņēma no pakarama dvieli, noslaucījās, nogura, apsēdās uz krēsla, iesnaudās, taču aukstums pamodināja no pusmiega. Dzelzs krāsniņas priekša atradās ogles un malka, viņš nometās ceļos un aizkūra uguni, virs mazgājamās bļodas izlīs

grieza savas drēbes; tas viss notika pusnemaņā. Tad, aiz aukstuma drebēdams, ielīda gultā, ķermenis likās itin kā pamiris, domas gaisa, viņš ielūza miegā kā plānajā ledū un nāves bailēs uztrūkās augšā.

Māsa Marija stāvēja istabā, izkāra slapjās drēbes un tad uz pirkstgaliem pienāca pie gultas. Viņa pamanīja, ka Holts neguļ, un skatījās lejup uz viņu klusa un samulsusi.

—   Māsa Regīna, — viņš teica.

Viņa pakratīja galvu.

—   Mani sauc Marija.

Viņš pamāja.

—   Labi. Marija. Vai jūs mani nepazīstat?

Viņa uzlika tējkannu uz krāsniņas.

Viņš turpināja:

—   Jūs taču mani kopāt — Slovākijā!

—       Jūs mani sajaucat ar kādu citu, — viņa noraidoši atbildēja, — es tā nebiju.

—       Jūs tā nebijāt, — nenolaizdams no viņas skatienu, Holts turpināja, — nē, nē, mēs neviens tie nebijām, mēs vairs neesam tie, kas mēs bijām, mēs vēl vispār nemaz nebijām mēs, tā jau tas ir… — Acis viņam krita ciet. — … beidzot mums jākļūst mums pašiem.

—   Jums ir drudzis! — Viņa klausījās Holta pulsu.

—       Tas nav nekāds drudzis! — viņš atteica. — Es sapņoju, bet esmu nomodā un nezinu, kur es esmu!

—   Raceburgā, — viņa atbildēja.

Uz krāsniņas šņāca tējkanna. Māsa Marija uzlēja tasi piparmētru tējas un atnesa Holtam. Viņš pacēlās gultā sēdus. Dzēra maziem malkiem, kļuva karsti.

—        Un jūs? — viņš jautāja. — Kā jūs te nokļuvāt? Jūs taču gribējāt meklēt darbu mājās Šverinā!

—        Es neesmu no Šverinas, — viņa pacietīgi paskaidroja, izņemdama Holtam no rokas tukšo tasi. — Ham- burgā manu dzīvokli sagrāva bumba. Vecāki aizgāja bojā uzlidojumā.

Holtam atkal sāka salt, viņš uzvilka segu līdz zodam, tad jautāja tālāk:

—   Un lagad jūs esat pavisam viena?

Pagāja labs brīdis, pirms viņa atbildēja.

—       Es esmu saderināta. Es vēl gaidu. Pēdējā laikā viņš bija Krievijā.

Viņa kārtoja sev guļas vietu uz dīvāna pie loga. Tad izslēdza gaismu un tumsā pie krāsniņas izģērbās.

—       Māsa Regīna, — Holts neatlaidās, — kāpēc jūs negribat mani pazīt?

Viņa neatbildēja.

—       Jūs taču mani uzreiz pazināt, — viņš turpināja,

—  citādi jūs nebūtu tā satrūkusies.

Viņa neatbildēja.

—  Jūs satrūkāties! — viņš palika pie sava.

—       Man šķita … — viņa ierunājās un apklusa. Tad turpināja: — Rīt jums jātiek prom. Ja jūs te atradīs, man būs nepatikšanas.

Ceļā uz dīvānu viņai bija jāpaiet Holtam garām; viņš satvēra to aiz rokas, tad viņa gulēja tam pie krūtīm un ilgi ilgi raudāja . . .

—       Beidz raudāt! — viņš teica. — Varēja gadīties, ka arī tu būtu atradusies zem bumbu gruvešiem vai ari pavasarī tie mani izmakšķerētu no ezera. — Viņš noglāstīja tās matus. — Neraudi. Priecājies, ka mēs dzīvojam.

—       Kāpēc tev vajadzēja ierasties, — viņa raudādama sacīja. — Es jau biju samierinājusies, es jau biju atradusi mieru.

Viņš aplika roku viņai ap pleciem un pievilka sev tuvāk; meitenes siltums ieplūda viņā un it kā atmodināja.

—       Mēs esam savesti kopā — toreiz un tagad. Priecājies, ka esam dzīvi!

Pirms vēl bija pienācis rīts, viņu sāka kratīt drudzis un no tramīgā miega iemeta atkal ezera ledus kapā. Ledus gabali krakšķēja, Holts slīka, izmisis viņš sita sev apkart ar rokām un kliedza. Sekoja atslābums, īsa aizmiršanās, un jauns drudža vilnis to atkal iemeta dziļi pagātnē.

Mansards, laboratorija, kolbas, pudele, vienai zādzībai vairs nav nekādas nozīmes… koridors, dzēruma vilnis, neesi taču tāds, tad es paklausīšu tēvam, bet tu

mani tūliņ ņem pie sevis! . . . Dūres sitiens, arestants, neģēlis, piedzērušais, dejas grīda, nespodra gaisma, un Gundulas acis, Gundulas skatiens… Ej pie Sneidereita, ej, esmu pārāk iestidzis dubļos, ej … Rūpju pilnas rievas, labsirdīgas acis. Jūs nekā nezināt, jūs runājat par humanitāti, bet vēlējat Hitleru . . . Rudenīga mežmala, bērzkoka krusti, tu tā esi, domāju, ka esi mani aizmirsusi, es — tevi aizmirsusi! — un Gundulas skatiens, un Gundulas smaids . . . Haoss, nometne, bads, uguns, vadošais tanks, pagrabs, leitnanta cepure, kārt augšā, ko gan vairāk — kārt tik augšā, ārā pie bumbieres. . . Ledus un sniegs, un tilts pār Oderu . . . Karpatu mežs, zāģētava, pārvērsta balss, tā vārds bija nāve, un elle sekoja tam pa pēdām . . . Tad bērns stāvēja ceļmalā un pāri pacēlās debesis ar smagiem lietus mākoņiem, kādēļ viņa izskatās tik skumja? . . . Žilbinošs gaismas stars, pagraba eja, lai paliek bērns, tev jāglābj mani, un uguns vētra, degošs asfalts, melni apdeguši kluči uguns jūrā… šāviņu izrautas bedres, apgāzti lielgabali, gabalos saraustītas apkalpes . . . Vīziju, baiļu un paguruma virpulis . . . Un starplaikos atkal un atkal baltā cepurīte uz gaišajiem matiem, kas tu esi, es tevi nepazīstu un kāda sveša seja, raga acenes, ārsta halāts, drudzis vēl arvien nav rimies? — pamēģināsim eleid- rīnu intravenozi un luminālu, ja viņš atkal kļūst nemierīgs . . .

Māsa Marija aptina Holtam ap krūtīm mitru lakatu. Viņš atvēra acis. Vai tu mani redzi, pazīsti? Es tevi redzu . . . bet, paklau, ko tas nozīmē?

—   Tie ir Ziemsvētku zvani no doma, — viņa atteica,

—   šodien ir svētvakars! Es lūgšu par tevi dievu, bet guli, tev jāguļ!

Drudzis rima, vīzijas gaisa. Holts gulēja. Viņš gulēja, un miegs viņam palīdzēja atlabt.

Holts atguvās slimnīcā. Pie pretējās sienas bija otra — tukša gulta. Pa plaši atvērto logu aukstais ziemas gaiss lauzās telpā.

Māsa Marija sēdēja pie gultas. Viņa to sauca pai Verneru, viņa teica — tu. Bet viņš to nekad vēl nebija

redzējis. Viņai bija apaļa, jauna seja, labsirdīgas, pelēkas acis un uzacis tikpat gaišas kā zeltainās matu pīnes ap galvu.

Domās iegrimis, viņš raudzījās māsā.

Līdz bēgšanai pāri aizsalušajam ezeram viņš atcerējās ik sīkumu. Kas notika vēlāk? Viņš veltīgi pūlējās aizpildīt šo robu atmiņā.

—   Es ielūzu ledū, — viņš pēkšņi ieteicās. — Tad . . . tad sāku murgot. — Viņa novērsa skatienu. — Karā es iepazinos ar kādu medmāsu, — viņš turpināja, — viņu sauca Regīna; kopš tā laika es nekad par viņu vairs nebiju domājis … Es sapņoju, ka esmu noslīcis, miris, viss bija tik tumšs un ledaini auksts. Pēkšņi kļuva gaišs, un manu acu priekšā parādījās māsa Regīna — gaismas apstarota. Tad kļuva silti, un bija nakts, un viņa gulēja man blakus . . . Un nu esmu pamodies šeit.

Māsa Marija arvien vēl raudzījās viņam garām.

—   Man šķiet, tas nemaz nebija sapnis, — viņš piebilda.

Neizteikusi ne vārda, viņa izgāja no istabas.

Pēcpusdienā māsas Marijas pavadībā atnāca ārsts — labsirdīgs, runīgs vīrs raga acenēs, gadus trīsdesmit vecs.

—   Nu, kā tad nu mūsu siržu lauzējam klājas, — mirkšķinādams ar aci, viņš pievērsās Holtam.

—   Kas ar mani nolika? — Holts vaicāja.

—   Kaut kas līdzīgs drudzim, — ārsts, Holtu izmeklēdams, atbildēja. — Mēs diezgan pamatīgi pamurgojām, bija tāda kā maza infekcija — kā rādās, plaušu, sākumā gan izskatījās pēc meningīta, bet tādas aplamības mūsu smadzeņu apvalks, par laimi, tomēr neatļāvās, lielakais, ja esam riskējuši ar mazu amentīvu sindromu, kā teiktu mediķu valodā, visādas nebūšanas jau arī esam piedzīvojuši, vai ne? Bet nu jau gan drīz vien uzķepurosimies atkal uz kājām. — Un, pievērsies māsai Marijai, teica: — Drošs paliek drošs — rīt vaj- dzētu iztaisīt rentgena uzņēmumu; varbūt plaušās tomēr kaut kas bijis . . .

Viņš aplika māsai roku ap pleciem.

—   Nu, nu, — viņš uzmundrinādams sacīja, un māsa Marija nosarka. — Tad nu viņš ir atgriezies šis siržu

lauzējs, līgavainis, kuru mēs jau domājām mitām viņā saulē. Atgriežas pusnakts stundā, kā reiz Lenoras Vilhelms atgriezās pēc cīņas pie Prāgas, bet tad pēkšņi sadomā izlaist garu. Taču tādas muļķības mēs viņam visneļausim, vai ne tā, māsiņ?

Ārsts joviāli iesmējās un izgāja. Masa Marija viņam sekoja, Holtam neuzmetusi ne skatienu.

Rokas sabāzis kabatās, Holts stāvēja māsas Marijas istabā, atspiedies pret durvju stenderi. Uz galda atradās maza Ziemas svētku eglīte. Noplēšamais kalendārs rādīja 1946. gada 3. janvāri. Holts bija iegrimis domās. Ko nu tālāk? Viss, kas bija noticis līdz slimībai un brīdim, kad pārtrūka atmiņu pavediens, likās kaut kur tālu prom; pie tēva pavadītie mēneši nobāluši — it kā par tiem būtu tikai sapņots. Viņš piegāja pie loga un skatījās ārā. Aiz viņa atvērās durvis.

Māsa Marija pamāja ar galvu sveicienu. Dežūra bija beigusies. Viņa uzlēja tēju, uzlika uz galda dažas piparkūkas un aizdedzināja eglītes svecītes. Tad apsēdās uz dīvāna un, pagriezusies iepretī gaismai, sāka šūt kādu no saviem baltajiem priekšautiem. Holtam nebija ko smēķēt, un starp zobiem ’>iņš bija iebāzis sērkociņu. Viņš raudzījās māsas Marijas apaļajā, labsirdīgajā sejā — allaž tā bija viegli pietvīkusi. «Ko nu tālāk?» viņš atkal sev vaicāja.

—       Rentgenuzņēmums nekā nerāda, — viņš teica,

—  esmu vesels. Un ko nu tālāk?

Rokas ar šuvekli iekrita klēpī.

—   Laiki ir grūti, — viņa lēnām sacīja; Holta tuvumā viņa vienmēr jutās apmulsusi, runāja vienmēr mazliet neveikli, viņai bija grūti domas izteikt vārdos, dažbrīd runādama viņa nenolaida skatienu no savām rokām.

Daudziem nav pat pajumtes, — viņa piesmakusi turpināja. — Es runāju ar šefu. Tu vari te palikt. Kad būsi atpūties, varēsi gādāt par kurināmo, pavasarī — pastrādāsi dārzā. Sākumā dabūsi par to dzīvokli un uzturu par brīvu. Vēlāk varbūt varēsi izmācīties par sanitāru.

Holts neatbildēja. Ko es vispār gribu no dzīves, viņš

sev vaicāja. Kāpēc gan es nevarētu palikt un gādāt par kurināmo un vēlāk izmācīties par sanitāru?

Māsa Marija nolika šuvekli pie malas. Pēkšņi viņa vairs nemaz nebija apmulsusi.

—    Man šķiet, dievs las kungs gribēja tevi brīdināt, kad viņš tev ļāva gandrīz noslīkt ezerā, — viņa teica.

—  Tavā dzīvē bijis daudz maldu.

Viņš izņēma sērkociņu no mutes un salauza to pirkstos.

—   Kā tu to zini?

—    Drudzī tu visu izstāstīji, — viņa atbildēja. — Tas ir tā kunga pirksts, ka esi atvests šurp.

Viņa runāja ar pārliecību, un Holtam likās, viņa tic tam, ko saka. Tā kunga pirksts . . . Šie vārdi skanēja nomierinoši, pēc daudzajiem haosa un nemiera gadiem bez dieva tie vilināt vilinaja sākt atkal pazemības un ticības pilnu dzīvi, lai izbeigtos reiz visas rūpes un noklustu visi slepenie, mokošie jautājumi.

Viņš apsēdās māsai Marijai blakus uz dīvāna. Viņa bija parasta, vienkārša meitene, bet viņas vientiesī- gumā bija kaut kas nemaldīgs, un tas iedvesa pārliecību. Viņš to cienīja un nopietni uzklausīja viņas vārdus.

—    Manā dzīvē bijis daudz maldu … — viņš, domās iegrimis, atkārtoja. — Bet sākumā es nemaz nebiju tā palaidies! Man taču reiz bija ideāli, un es tiku iegrūsts postā tāpat kā citi!

—    Tāpēc ka mēs esam nomaldījušies no ticības ceļa, — viņa iesaucās tādā dedzībā, kas pašai vairs lāgā nepiederējās. — Tāpēc dievs mūs visus sodījis.

Vīlies Holts juta, ka tie nav viņas pašas vārdi, viņa tos nemeklēja ar grūtībām kā līdz šim, droši vien tie visi bija jau bieži dzirdēti un sacīti.

—    Karš un visas nelaimes un daudzie mirušie mūs māca, ka jāatgriežas pie dieva.

—    Nu labi, — arvien vairāk vīlies, viņš noteica, piecēlās un apstājās istabas vidū. — Un kā tad lai es sāku — atgriezties pie dieva?

—   Kad tu pēdējo reiz lūdzi dievu? — viņa jautāja.

Viņš sabāza rokas bikšu kabatās un raudzījās viņas

sejā, kas aiz dedzības bija piesārtusi. Un nu viņš atce

rējās māsu Regīnu; arī māsa Regīna bija teikusi: mēģiniet taču lūgt dievu; un, tāpat kā toreiz, Holtā radās protests, tas auga un pārvērtās satraukumā: man nav vajadzīgs dievs, viņš domāja. Vainīgi cilvēki, postā, nelaimē un nāvē vainojami cilvēki, iespējams, viņi vainīgi tādēj, ka nav pilnīgi, vai arī varbūt citu iemeslu dēj. Dievs vainīgs nav, citādi izmisumam nebūtu robežu!

Pēkšņi it kā no milzīga attāluma Holts pārskatīja visu savu iepriekšējo dzīvi: viņš bija nomaldījies, taču maldu cejus viņš nebija gājis viens, viņš zināja: nekāds dievs tur nav vainojams. Jo viena — tik šī viena patiesība viņā bija uz mūžiem dzīva: ne providence, ne liktenis vai dieva griba bija tā, kas vadīja cilvēka solus, nē, cilvēks pats bija savs liktenis, un providences vara bija cilvēka vara pār cilvēku. Taču kādēļ vienam ir vara un otram tās nav, kādēļ tas, kuram vara, pacēlies pāri citam, kam varas nav, un kas ir tas, kurš sadala lomas un noteic, kas labs, kas ļauns, kas taisns, kas netaisns, un, kādēļ cilvēki cits citam ienaidnieki un kādēļ tos citu no cita šķir bezdibenis, to Holts nezināja. Viņš zināja gan tikai vienu: nemitīgi jāvaicā kādēļ, beidzot jāsāk īsti no gala, jāmeklē, jātaujā, tā, kā viņš reiz neskaidri bija nojautis — tāda ir vienīgā cerība un iespēja palikt dzīvam un dzīvot tālāk. Tikai tas viņa dzīvei nākotnē varētu dot jēgu un virzienu.

Viņš raudzījas eglītes mirdzošajās svecītēs. Viņš domāja par Gundulu.

—   Kādēļ man tas neienāca prātā jau agrāk, — viņš skaļi, taču tikai pats sev jautāja. — Vai tiešām vispirms vajadzēja paspēlēt un pazaudēt pēdējo, kas man bija palicis?

Tikai tagad viņš atkal atcerējās māsu Mariju. Viņa sēdēja uz dīvāna, atradās no viņa tik tālu.

—   Es zinu, bez tevis manis varbūt vairs nebūtu starp dzīvajiem, — viņš teica. Kad runāja tālāk, viņam kļuva Marijas žēl.

—   Esmu tev parādā pateicību. Taču neviens cilvēks mani nevar te noturēt. Varbūt tev sagādās gandarījumu, ja teikšu, ka aizeju gudrāks nekā atnācu.

Viņš apsēdās māsai Marijai blakus, ļāva viņai izraudaties pie sava pleca.

Mēs bijām savesti kopā, — viņš sacīja. — Nu mums atkal jāiet savs ceļš.

2

Holts ieradās Hamburgā ap pusdienas laiku. Stacijas frizētavā viņš apgrieza matus, noskuvās, tad telefona būdiņā atšķīra abonentu sarakstu. Rennbahs Francisks, komercpadomnieks, Langenhorna, Oksencolceļš 3. Telefona numurs nebija pareizs, to vajadzēja noskaidrot stacijas pasta nodaļa. Jau pēc pirmajiem trim cipariem atskanēja signāls «aizņemts». Beidzot līnija atbrīvojās.

Komercpadomnieks šobrīd atradās savās biroja telpās Holstenvalā. Automāts Holta pacietībai lika izturēt jaunu pārbaudījumu; sekoja nervoza izskaidrošanās ar sekretāri, līdz viņa beidzot bija ar rmeru savienot.

Kas runā? — atsaucās tēvoča enerģiskā balss.

Klausulē visu laiku kaut kas krakšķēja un šņāca. Holtam jau likās, ka savienojums pārtrūcis, bet tad atkal atskanēja balss. — Jūs tiešām esat Verners Holts? Puika, mēs tevi esam izmeklējušies visās malās. Doroteja cerēja, ka tu varbūt esi pie tēva.

—   Es gribētu uzzināt, kur atrodas mana māte, — Holts nepacietīgi sacīja.

—   Pie Mariannas, Vīdentālē, Neigrābeneriela 11.

Aizkļūt līdz Vīdentālei nebija tik viegli. Piepilsētas

vilciens kursēja ik pa stundai; tas bija tā pārpildīts, ka Holts palika uz perona un bija spiests gaidīt vēl vienu stundu. No Hamburgas viņš gāja kājām, sākumā pa šoseju, tad pāri mežiem apaugušajiem Švarcenbergas kalniem, beidzot gar dzelzceļa stigu, kur strādāja sliežu licēju kolonas. Sniega te nebija visai daudz. Holts šķērsoja dzelzceļa līniju, izgāja uz villu priekšpilsētas ielām un atkal apvaicājās pēc ceļa.

Beidzot viņš atradās pie kādas savrupmājas. Apakšējais stāvs celts no tumšiem klinkeriem, apmestajam augšstāvam pāri stiepās vīnstīgas. Augstu virs jumta pacēlās egle, kas auga dārziņā mājas priekšā. Bez pa

nākumiem viņš raustīja vārtiņus; viņš tomēr bija uztraucies. Tad piezvanīja.

Gadus astoņpadsmit veca meitene atvēra mājas durvis. Meitenei bija tumši, gandrīz melni mati, virs katūna kleitas balts priekšautiņš. Pareizi gan, Holts atcerējās, māte jau vienmēr uzmanīja, lai kalponēm būtu tīri priekšauti! Neganti riedami pa durvīm izmetās divi mazi brūni pūdeļi. Beidzot iedūcās automātiskais slēdzis. Holts nospieda vārtiņu rokturi un ar kāju atgaiņāja suņus.

—   Moka! 1 — no mājas atskanēja balss. — Moka! Koka-kola!

Riešana tūliņ apklusa. Astes luncinādami, suņi aizskrēja pie durvīm. Tur uz lieveņa stāvēja stalta sieviete — tumšiem matiem, ar smaidu sejā.

Tā bija mate.

Viņa aplika roku Holtam ap pleciem.

—   Mēs ļoti priecājamies, — viņa teica. — Noģērbies. Pirms divām stundām piezvanīja Francis un pavēstīja priecīgo ziņu. Esi sveicināts! Viss ir sagatavots. Tu vari tūlīt iet vannā. Varbūt gribi vispirms paēst?

Priekštelpā viņš paslepus vēroja māti. Cik ilgi viņi nebija redzējušies? Divarpus gadu. Arēji viņa nemaz nebija mainījusies. Laiks viņas izskatā nebija atstājis nekādu pēdu. Holta kundze joprojām bija slaida, diža un stalta, joprojām ļoti rūpīgi kopta, un viņas smaidam joprojām trūka siltuma. Jā, šī sieviete, šī īpaši skaistā sieviete bija viņa māte: Doroteja Holta, dzimusi Renn- baha. Šodien viņai bija četrdesmit gadu! . . . Pūdeļi ir jauni, Holts nodomāja, kad suņi ziņkāri apošņāja viņa stilbus, pūdeļu viņai agrāk nebija . . .

—       Tātad vispirms tu ēdīsi, — Holta kundze teica.

—  Brigita, vai jūs brokastis sagatavojāt?

Meitene gaidīja priekšnamā, nostājusies malā pie virtuves durvīm. Holts pagriezās pret viņu.

—   Brigita? — viņš jautāja. — Un jūs nesauc par Līziņu?

Meitene pakratīja galvu. Viņš turpināja:

—   Mātes kalpones agrāk vienmēr sauca par Līziņām, visas — citu pēc citas. Bija tik neērti atkal un atkal pierast pie jauna varda, vai ne, māt.

Holta kundze laipni smaidīja, mazdrusciņ pārāk laipni. Viņa veda dēlu pa divviru stikla durvīm dzīvojamā istabā. Holta skatiens pavirši pārslīdēja austrumnieciskajiem paklājiem un mahagonija mēbelēm. Viss, kā bijis, un vecajā stilā, viņš nodomāja. Atlaidies klubkrēslā mātei iepretī, viņš izstiepa kājas. Viņš bija priecīgs, ka vairs neatrodas uz ielas vai pārpildītā vilcienā.

Holts izskatījās līdzīgs mātei. Taču līdzība bija tikai ārēja. Citādi viņš no mātes pilnīgi atšķīrās — gan ar mīmiku, žestiem, temperamentu un ātro domāšanu. Holta kundzes žesti un valoda bija lēna. Runājot viņas sejā nepārmainījās gandrīz ne vaibsts, viņa pilnīgi pārvaldīja savu vaibstu spēli, vienalga, vai lūpās atplauktu smaids vai sarauktos uzacis. Sēžot viņa piespieda elkoņus pie sāniem un salika rokas kā dziedātājā, kas stāv pie flīģeļa. Visas viņas kustības bija aprēķinātas, noteikti mērķtiecīgas. Balss skanēja padobji, viņa runāja apsvērti un katru vārdu izteica skaidri. Viņa bija ģērbusies gaišpelēkā slēgtā taisna griezuma vilnas kleitā ar platām piedurknēm, vienīgā rota bija plata, gluda zelta sprādze ap labās rokas locītavu.

—   Lūdzu, stāsti man, no kurienes tu nāc, — viņa teica. — Gada beigās es aizrakstīju tavam tēvam, bet līdz šim vēl neesmu saņēmusi atbildi.

—   No kurienes es nāku, — Holts atkārtoja. — Kā lai to pasaka! No gūstekņu nometnes, nācās tikai apmest visādus līkumus. Bet par to nerunāsim.

Pie vārda «gūstekņu nometne» Holfa kundze pagrieza seju pret dēlu un nopētīja pārkrāsoto karavīra tērpu.

—   Vispareizāk būs šīs manLas sadedzināt. Francis pagaidām atsūtīja bikses un džemperi, arī veļu. — Viņa savilka uz augšu tumšās uzacis. — Vai tev nav kukaiņu?

Holts pasmaidīja. Gandrīz veselu gadu viņa jau nezina, vai esmu maz dzīvs . . . Vai tev nav kukaiņu . . .

—   Kas to lai zina, — viņš atteica.

Viņa izlikās nemanām ironiju.

—   Es nojaušu, kādu laiciņu tu esi bijis pie sava … — Viņa apklusa teikuma vidū. Brigita ienesa brokastis un nolika paplāti uz servējamā galdiņa. Tad uz apaļā

galda uzklāja galdautu, nolika Holtam priekšā šķīvi, galda piederumus un ari servjeti. Pasniedza ar marmelādi apziestu omleti. Porcelāna un sudraba pārpilnība Holtu galīgi samulsināja. Brigita pasniedza ēdamo no sudraba paplātes, ar sudraba galda piederumiem, tad pabīdīja paplāti pie malas un nočukstēja:

—   … patīkamu maitīti.. .

īstais vārds: maltīti! Tad viņa aizgāja.

—   …esi bijis pie sava tēva, — Holta kundze pabeidza pirmīt iesākto teikumu, līdzko aiz meitenes bija aizvērušās durvis. — Vai viņš tevi atsūtīja pie manis?

Pirms Holts bija paspējis atbildēt, istabā ienāca krustmāte, vina mātesmāsā — kaulaina gara auguma sieviete sirmiem matiem un cietiem, kā kokā grieztiem vaibstiem, piecpadsmit gadus vecāka par māti. Smaids, kas atklāja nevainojamu, acīm redzot, mākslīgu zobu rindu, lāgā neiederējās maskai līdzīgajā sastingušajā sejā. Kamēr viņa smaidīja, brūnās acis raudzījās Holtā ar aukstu, gandrīz naidīgu skatienu.

Holts piecēlās.

—   Lūdzu, sēsties, — krustmāte Marianna teica dobjā vīrišķīgā balsī. — Vēlu tev labu ēstgribu.

Viņš atsēdās un sāka ēst, juzdams sev pievērstus abu sieviešu skatienus.

—   Redzi, Tea! — viņš dzirdēja krustmāti Mariannu sakām. — Verners ļoti līdzīgs tev.

Holta kundze neatbildēja. Māsa pētoši noskatījās uz traukiem, tad ātri klusā balsī noteica:

—   Brigita laikam nekad nesapratīs, ka omlete nav jāpasniedz ar divām dakšiņām. Le style c'est l'homme. 1

Holts atbīdīja šķīvi un atgāzās krēslā.

—   Vispareizākais būs, ja tu tagad iesi vannā, — Holta kundze noteica.

Priekšnamā plosījās abi pūdeļi. Pie kāpnēm bija saritināts sarkans grīdceliņš. Augšā vannas istabā Holts noskatījās, kā māte atgriež niķelēto krānu un ūdens sāk tecēt vannā.

—   Marianna kadu laiku deva telpas angļu virsniekiem, — viņa stāstīja. — Par laimi, mājas šeit netika

1 Stils — tas ir cilvēks pats (/галс.).

rezervētas armijai. Francis līdz šim pratis iekārtot tā, lai mums nav jāuzņem arī bombardēšanā cietušie. — Viņa izgāja no vannas istabas. Prom iedama, piebilda:

—  Angļi atstāja ogles, citādi mums būtu vēl arī jāsalst.

Holts ieslēdzās. Viņš izstiepās karstajā ūdenī. Pārņēma patīkama siltuma sajūta. Viss šeit bija palicis pa vecam, šim namam karš un sabrukums bija aizgājuši garām nemanīti. Meitene baltā priekšautā, kā toreiz, atver durvis, kā toieiz, te ēd no sudraba traukiem, un māte, kā toreiz, apklust teikuma vidū, kad istabā ienāk kalpone. Divi pūdeļi lēkā pa priekšnamu, Moka un Koka-kola, un krustmāte Marianna uztraucas, ja omleti pasniedz ar divām dakšiņām: kāds stils, tads cilvēks. Neticami!

Beidzot Holts sāka ieziepēties, ziepes bija smagas, smaržīgas. Viņš nolēma būt atturīgs, nekādā ziņa nedrīkst rīkoties impulsīvi, pārsteidzīgi. Jānogaida, jācenšas turklāt būt pieklājīgam, vajadzības gadījumā mazliet ironiskam. Izrīkoties ar sevi jau nu viņš nejaus, bet strīdēties arī nedrīkst.

Viņš izkāpa no vannas un noslaucījās. Atcerējās, ka pirms daudziem gadiem māte arī vienmēr bija mēģinājusi viņu piekukuļot, droši vien viņa to darīs arī tagad.

Balta kokvilnas veļa viņam jau bija nolikta, tāpat arī mīkstas, vieglas flaneļa bikses un pulovers ar platām, zemu iešūtām piedurknēm. Viņš aplūkoja sevi spogulī. Tatad ir sācies otrs mēģinājums atgriezties civilista dzīvē. Šoreiz varbūt laimēsies, otrreiz vairs nedrīkst neizdoties. Labi gan, ka neierados pie mātes nomākts un izmisis, kāds biju toreiz, kad atstāju tēvu. Labi, ka Race’burgā pietika laika visu pārdomāt. Vecajās biksēs Holts sameklēja naudu, kas ezera ūdenī, kā par brīnumu, neko daudz nebija cietusi, paņēma arī zīmīti ar klīnikas adresi. Flaneļa biksēs, sev par pārsteigumu, viņš atrada paciņu cigarešu — «Reemtsma R 6», miera laiku manta . . .

Holts izgāja no vannas istabas.

Kāpnēs viņš pārsteigts apstājās. Priekšnamā, uz grīdas ceļos nometusies, pelēkā uzsvārcī strādāja Brigita.

Viņa ierīvēja parketu ar vasku. Skatoties, kā viņa, ceļos nometusies, strādā, Holta atmiņā atausa līdzīga aina: tumšs gaitenis, sasmacis gaiss, uz zemākās kāpņu plat- formiņas nometusies meitene basām kājām, pelēkā priekšautā, berž koka pakāpienus … Tā bija Gundula. Toreiz.

Holts, domās iegrimis, atslējās pret margām, izvilka cigareti un aizsmēķēja. Brigita viņu vēl nebija pamanījusi. Aina drūmajā kāpņu telpā atmiņā tēlojās loti skaidri, bet tad skats mainījās, un viņš redzēja Gun- dulu starp tēvu un doktoru Hāgenu sēžam pie ēdamgalda .. . Viņš atkal brīvi varēja domāt par Gundulu; pie tēva pavadītās dienas likās tik tālā pagātnē.

Viņš lēnām kāpa lejā. Brigita piecēlās, lai palaistu garam. Holts pamāja ar galvu. Viņš nekā par meiteni nezināja, bet atcerējās, kā krustmāte Marianna agrāk bija apgājusies ar kalpotājiem. Iespējams, ka viņš pārāk ilgi bija raudzījies Brigitā, jo viņa nodūra acis un atkal paņēma rokā lupatu. Brigitai bija maiga, šaura seja, maigas bija arī viņas rokas, acis tumšas, tāpat kā mati, kurus viņa nēsāja īsi apgrieztus un gludi atsukā- tus atpakaļ. Viņš ievaicājās:

—  Jūs jau sen te strādājat?

Kopš augusta, — viņa atbildēja.

Holtam patika viņas valoda, vieglā dialekta pieskaņa, kas bija līdzīga vietējai izloksnei.

—   Un līdz tam? — viņš jautāja.

—   Kara laikā biju darba dienestā, — viņa vienkārši atbildēja un, nometusies uz ceļiem, skatījās Holtā uz augšu. — Es esmu no Pomerānijas . . . bēgļu gaitas un nometne, un tas viss. . . Un tā nu, lūk, — tagad esmu te.

Holts izklaidīgi palocīja galvu. Darba dienests, viņš domāja, viss gluži tāpat kā ar Gundulu. Un domās redzēja Brigitu sēžam ar doktoru Hāgenu kopīgās vakariņās, — kādēļ gan ne? Viņai bija gudras acis. Holts viņai vēlreiz pamāja ar galvu — mazliet izklaidīgi varbūt, jo viņš domāja par to, kā gan nejaušība spēlējas ar cilvēkiem — ar Gundulu, Brigitu un droši vien ari ar viņu pašu.

Holta kundze sēdēja viesistabā uz dīvāna. Abi pūdeļi gulēja viņai pie kājām.

—       Kā tu jūties pēc vannas? — viņa laipni vaicāja.

—   Šovakar atbrauks Francis. Tad noturēsim ģimenes padomes sēdi.

Ģimenes padomes sēdi? Diezgan vecmodīgi, Holts nodomāja. Holta kundze aizvēra durvis, kas veda uz priekšnamu. Tad stīva un stalta apsēdās starp abiem suņiem, kas bija uzlēkuši uz dīvāna.

—  Vai neļaunosies, ja ar tevi runāšu atklāti?

Holtam tūlīt ienāca prātā, ka pa atvērtajām durvīm

viņa laikam noklausījusies sarunu ar Brigitu. Interesanti, kas nu sekos. Viņš pasmaidīja.

—   Lūdzu.

—   Tu zini, es tev vienmēr esmu ļāvusi rīkoties pēc sava prāta, — Holta kundze sacīja un kasīja vienam no pūdeļiem pakakli. — Tev jau ir deviņpadsmit gadu, bez tam tu esi bijis arī gūstā. Man tiešām nav nekādu iebildumu, ja tu mazliet palakstojies ar Brigitu. Vienīgais, ko es tev lūdzu, — dari to pieklājības robežās. Mariannai šai ziņā ir visai īpatnēji uzskati.

Daudz netrūka, un Holts būtu skaļi iesmējies. Taču viņš pēkšņi noprata mātes vārdu īsto jēgu. Viņš piecēlās un piegāja pie loga. Apstājās, pagriezis istabai muguru. Mātei tātad nav nekādu iebildumu, viņš domās atkārtoja, es drīkstu gulēt pie Brigitas, tikai man tas jādara pieklājības robežās, lai neciestu Mariannas tikumiskās jūtas! Viņš dzirdēja māti turpinām:

—   Es ceru, tu man šo norādījumu neņemsi ļaunā.

—   Nemaz arī ne, — viņš atteica un pagriezās pret māti. Par spiti visiem labajiem nodomiem, viņš reaģēja impulsīvi un atbildēja tik ironiski, ka Holta kundze to nevarēja nepamanīt: — Pateicos, ka neslēp man savus brīvos uzskatus. Man jau bija bail, ka pārmetīsi atkal vecās «tieksmes pēc zemākām aprindām», tāpēc ka dzirdēji mani runājam ar Brigitu.

Holta kundze atvilka roku no pūdeļa, kam bija glāstījusi spalvu, un taisna kā svece sēdēja uz dīvāna — elkoņi pie sāniem, plaukstas saliktas kā dziedātājai.

Es zinu, sakāve ir iznīcinājusi daudzas sabiedriskas normas, — viņa mierīgi sacīja. — Pēc visa pārdzī

votā tava paaudze, pirmām kārtām, centīsies noliegt visas pārņemtās formas un ierašas, gluži tāpat bija ari pēc pirmā pasaules kara. Tādēļ es neredzu nekā briesmīga, ja tu paamizējies ar meiteni, kas sociāli stāv par tevi daudz zemāk, bet tādas lielas kārto klusībā, vismaz bez lieka skaļuma. Pirmīt es negribēju teikt neko citu. Tava ironija ir nevietā.

Viņa pacēla labo roku precīzi aprēķinātā kustībā.

—   Par to pietiks. Vai Franča drēbes tev ir laikā? Viņš atvedīs šovakar vēl divus savus uzvalkus un mēteli, Marianna uz rītdienu pasūtīja drēbnieku. Moka, esi mierā! — viņa uzsauca pūdelim, kas nerimtīgi bakstīja viņu ar ķepu. — Esi tik laipns, Verner, izlaid suņus dārzā.

Holts no koridora izgāja mazā priekšistabā, kas tika izlietota par ģērbtuvi, un atvēra ārdurvis. Suņi izlēca ārā un aiznesās garām rožu krūmiem, kas bija aptīti ar salmiem un maisu audeklu. Viņš kādu bridi neziņā vērās krēslā. Tad gāja projām.

Viņš gāja pa klusām tukšām ieliņām. Pakaļ skrēja suņi. Viņš gaiņāja tos atpakaļ. Pagriezās starp vasarnīcām lejup uz ziemeļiem. Ceļa malā pacēlās vecas statņu celtnes, kāda liela lejassakšu zemnieka sēta.

Viņš bija aizgājis līdz Elletholcera purva malai, kurš, apaudzis ar alksnāju, stiepās tālu uz ziemeļiem, līdz pat Elbas lejtecei. Atri satumsa. Holts lūkojās miglā, kas lēnām līda tuvāk, kāpa ārā no purva, vēlās dārzos ap mājām un aprija ugunis. Sala. Vai viņš šodien patiesi bija atgriezies mājās?

Villas priekšā miglā stāvēja melns «Opel-supers». Brigita atvēra durvis un ar vieglu pārmetumu teica:

—   Jūs gaida.

Tēvocis Francis, Francisks Rennbahs, piecdesmit divus gadus vecs, bezbērnu atraitnis, nevainojami ģērbies, nāca Holtam pretī, grasīdamies apkampt, un kratīja viņam abas rokas.

—        Esi sveicināts… — viņš visu laiku atkārtoja.

—  Esi mīļi sveicināts!

Holts atsēdās. Ar interesi viņš aplūkoja sirmo, vitālo

vīru, savu tēvoci, kas sevi dēvēja par komercpadom- nieku un no enerģijas un darbīguma šķita vai pušu plīstam.

Komercpadomnieks uzdeva Holtam milzum daudz dažādu jautājumu, bija mierā ar īsajām atbildēm, bet, ja kāda no tām viņam sevišķi patika, māja ar galvu tik sparīgi, ka sirmie, vēl it biezie mati likās mazliet paceļamies gaisā. Durvis uz ēdamistabu, kas atradās blakus, atstūma vaļā. Bija klāts vakariņu galds. Visi piecēlās.

Ēdamistaba ar tumšajām tapetēm un smagajām ozolkoka mēbelēm likās pārsteidzoši drūma. Holtam bija jāsēž uz viena no krēsliem ar augstajām atzveltnēm savu radinieku vidū. Brigita klāja galdu. Kā vienmēr, svinīgi tika pasniegta vienkāršā maltīte — kartupeļu salāti un tumša maluma maize. Uz sudraba paplātēm nesa kristāla bļodas, kurās nebija nekas cits kā dažas šķēles biešu vai sauja skābētu sīpolu. Uz smaga sudraba šķīvja, gaumīgi ar burkānu šķēlītēm izgarnēti, bija uzlikti kartupeļu salāti. Galda piederumu tik daudz un tie tik dažādi, ka to pietiktu svētku mielastam, kas sastāv no vairākiem ēdieniem. Tā kā tika pasniegti divējādi dzērieni — alus un minerālūdens, — pie katra šķīvja atradās divas greznas, slīpēta stikla glāzes.

Holts skatījās no viena uz otru un redzēja, cik nopietni visi ķērās pie ēšanas. Krustmāte Marianna kā koka dievs sēdēja galda galā un, spēlēdama namamāti, ik pa laikam deva pa tikko manāmam mājienam Brigitai. Tad meitene ielēja komercpadomniekam alu, kādam citam pasniedza mazu sālstrauciņu uz porcelāna šķīvja vai arī uzlika ar kreiso roku kartupeļu salātus, labajā turēdama smago šķīvi. Holta kundze sēdēja gandrīz tikpat stīvi kā viņas māsa, vienīgi komercpadomnieks jutās puslīdz brīvi.

Viņš stāstīja par tēvoci Kārli, savu pusbrāli, Brēme- nes rēderi, kuģu būvētāju un baņķieri, vecā, jau ilgi kopš mirušā rēdera Rennbaha vecāko dēlu un galveno mantinieku, kura otrajā laulībā dzimuši Marianna, Francisks un Doroteja Rennbahi. Holts uzdeva virkni jautājumu un uzzinaja, ka viņa tēvocis Kārlis, par kuru šeit runāja ar vislielāko goddevību, pusmāsām un pusbrālim pirms krietna laika izmaksājis mantojuma daļu.

Savu un Mariannas daļu komercpadomnieks bija ieguldījis Hamburgas cigarešu fabrikā, turpretī Holta māte savu kapitālu izdevīgi bija varējusi ieguldīt smagajā rūpniecībā, uzņēmumos, ar kuriem, starp citu, visai ciešos sakaros atradās arī Brēmenes tēvocis — kādas lielas jūras transporta sabiedrības un no tēva mantotas, jau sen par akciju sabiedrību pārvērstas kuģu būvētavas ģenerāldirektors un galvenais akcionārs.

—  Tā ja, — novilka Francisks Rennbahs, — karteļu sadrumstalošana, kā to iedomājušies sabiedrotie, tas viss jau ir labi un skaisti, bet, ja gribi būvēt kuģus, vajag tērauda, un, ja negribi būt atkarīgs no citiem, vajag, bez šaubām, producēt tēraudu pašam, un te nu bez oglēm neiztikt.

—   Interesanti, — Holts pieklājīgi piebilda.

Komercpadomnieks, savilcis pieri rūpju pilnās rievas, pieminēja vēl arī, ka «IG-Farben» koncerna kapitālu sekvestrējusi kontroles padome.

—       Tas viss vēl tīts biezā miglā, — viņš sacīja,

—  būs vispirms jānogaida, kas no tā iznāks.

Vienīgais gaismas stariņš, pēc tēvoča domām, bija acīm redzamais fakts, ka rietumvalstu nometnē briest pretkustiba vienkāršotajai revanša un Vācijas ekonomiskā spēka sagrāves politikai. Par to vismaz liecina kāda nozīmīga amerikāņu kara administrācijas virsnieka nesenā atbrīvošana no amata; tas bija koncernu sadalīšanas komisijas priekšsēdētājs.

—   Bet pie galda jau nav jārunā par politiku, — komercpadomnieks pabeidza sākto tēmu. — Mēs taču negribam nekā cita, kā vien mierīgi darīt savu darbu.

Un nu vieglā sarunu tonī, uzskatāmi un detalizēti viņš stāstīja, kā priekšpusdienā milzīga skatītāju pulka klātbūtnē no Ķīlēs kanāla izcelta nogrimusi zemūdene.

—  Tavs tēvocis Kārlis Brēmenē būvēja arī zemūdenes, — stīvi pamājusi Holtam ar galvu, krustmāte Marianna teica.

—   Protams. Zemūdeņu korpusus un ātrlaivas, — Holta kundze papildināja, uzmundrinoši pavērdamās dēlā, itin kā vēlētos pamodināt viņa interesi par Brēmenes tēvoča kuģbūvētavu.

Taču Holts klusēja. Viņš nevarēja atbrīvoties no

svešuma sajūtas, kas viņu šķira no šejienes ļaudīm, ari no mātes. Abas sievietes viņam likās kā rēgi — krustmāte Marianna ar garo, trīs kārtām ap kaklu apvīto sudraba ķēdi un kokaino, neizteiksmīgo seju, māte savā nevainojamā skaistumā un aprēķināto žestu ledainajā aukstumā. Un starp abām sievietēm tēvocis Francis — pārlieku elegants, angļu drānās ģērbies, pļāpīgs, laipns, jautrs, itin kā ārā, visā zemē, nebūtu ne drupu, ne rindu pie maizes veikaliem, ne vaļēju pagrabu, kur cilvēki sabirst pīšļos . . . Holts nevarēja palūgt gabalu sausas maizes, lai ēdamistabā nesaceltu veselu trauksmi. Viņš nevarēja nokrekšķēties, lai nepievērstos maskām līdzīgas sastingušas sejas.

—   Piedod, Verner … Kā tu teici?

Un viņā radīja šausmas doma, ka nu trīs reiz dienā tā vajadzēs sēdēt pie galda, ciešot klusu un salstot.

Bez aplinkiem viņš iejautājās:

—  Vai man ir atsevišķa istaba?

—   Man jau sen tev to vajadzēja parādīt, — Holta kundze atteica. — Protams, tev ir atsevišķa istaba. Ceru, tu jutīsies labi savā jaunajā dzimtenē.

—   Vai es drīkstu brokastot savā istabā?

—   Protams, ja tu vēlies, — smaidā atklājusi mākslīgos zobus, atbildēja krustmāte Marianna.

Holts uzelpoja; tātad tikai divreiz dienā vajadzēs piedalīties šajā rituālā, ar laiku varbūt pat varēs izvairīties no kopīgām vakariņām.

Beidzot krustmāte Marianna piecēlās, maltīte bija beigusies. Brigitu nosūtīja pagrabā, viesistabā viņa ienesa pudeli raventālieša — gaiša Reinas vīna, ko- mercpadomnieks to bija pieprasījis šim vakaram par godu. Viņš smēķēja cigāru un pabīdīja Holtam pāri galdam cigarešu paciņu, to pašu šķirni — «Reemtsma R 6». Holts izklaidīgi smēķēja. Tagad droši vien sekos solītā ģimenes padomes sēde. Francisku Rennbahu abas sievietes respektēja kā ģimenes galvu.

—   Kā ir ar tavām skolas mācībām? — viņš vaicāja un moži pamāja ar galvu, uzklausot. Holta atbildi.

—   Man ir priekšlikums — kā būtu, ja tu . . . nu, teiksim, pēc Lieldienām … ja tu iestātos kādā skolā un noliktu gala eksāmenus!

Holts atbildēja, daudznozīmīgi pamājot ar galvu.

—  Vispirms tev atkal jāpierod pie mierīgas dzīves, — komercpadomnieks teica, — viss pārējais tad nokārtosies pats no sevis.

Par Vernera nākotni viņš esot nopietni pārdomājis, viņš turpināja, visprātīgākais, bez šaubām, būtu, ja Holts studētu jurisprudenci.

Jurisprudenci? Tad jau labāk matemātiku! Holts atcerējās Blomu. Bet te jau viņš nav pie Bloma vai pie kā cita; te viņš ir pie mātes, un māte ir viņa likumīgais aizbildnis un vai viņu pat piespiest. Piespiest? Viņam nolaidās uz leju lūpu kaktiņi. Nevienam viņš nejaus sevi piespiest! Lai jau šis komercpadomnieks stāsta vien, iai skaidro, kādēļ ieteic tieslietas, lai jau izrunājas: «Mums jāpatur acīs Vācijas situācija . . .»

Ja komercpadomnieks viņam kaut ko jautāja, Holts reaģēja ar plašu žestu, ko jau pirmajās stundās bija noskatījis no mātes.

—   Vācijas nākotne, — komercpadomnieks teica, domīgi izpūšot dūmus, — atkarīga vienīgi no tā, cik ieinteresēti vācu saimniecībā būs sabiedrotie. Ļaudis jau cer, ka amerikāņi šo to mācījušies no savām saimnieciskajām kļūdām pēc pirmā pasaules kara.

Viņš runāja par saimniecības attīstību, daudz kas patiesi vēl esot biezā miglā tīts, paredzēt kaut ko ārkārtīgi grūti.

—   Tā, ja, — viņš noteica, — viss atkarāsies no tā, kādā mēra pamatrūpniecibai atļaus importēt kapitālu, interese par vācu vērtībām ir pietiekami liela. Jānogaida arī, lai amerikāņi sāk izsniegt valsts kredītus, vēl jau nekas nav skaidrs.

Komercpadomnieks pašūpoja galvu. Ar labo roku izbrauca caur asajiem, sirmajiem matiem un pievērsās Holtam.

—  Labvēlīgos apstākļos tev, kā juristam, var rasties lieliskas iespējas industrijā. Sliktākā gadījumā — valsts ierēdņa karjera vienmēr nodrošināta.

Holts pieklājīgi pamāja ar galvu. Viņš bija noguris. Vislabāk viņš būtu piecēlies un gājis gulēt. Viņš sēdēja klubkrēslā, izstiepis kājas. Lai jau viņi runā vien, lai spriež par manu nākotni, cik uziet, galvenais, lai

viņi liek mani mierā ar savām ārprātīgajām ēdienreizēm!

Holta kundze lūdza vārdu.

—        Vispirms tev jātiek cilvēkos, — viņa teica, — pēc šis izolācijas kara laikā tev jāatrod atbilstoša sabiedrība.

—       Kara dienestā jau nevar izbēgt, no visādu salašņu sabiedrības, — piebilda krustmāte Marianna.

Holta kundze piekrītoši pamāja.

—       Verneram jāsatiekas ar jauniem savu aprindu ļaudīm, tas, manuprāt, ir Joti svarīgi; cilvēka sabiedriskais stāvoklis nozīmē Joti daudz. — Viņa pievērsās brālim:

—   Varbūt tu varētu Verneru iepazīstināt ar kādiem paziņām! Piemēram, Henningiem, viņiem ir dēls, tas nav daudz vecāks par Verneru.

—       Un Tredeborni, — krustmāte Marianna piebilda, viņas kokainajā sejā turklāt nepakustējās ne vaibsts,

—  Tredeborniem ir itin skaistas meitas. Jaunākā jo sevišķi saulaina!

Komercpadomnieks apsolīja nokārtot šo jautājumu un atbraukt Holtam pakal pēc iespējas ātri.

—       Esmu pārliecināts, — viņš teica, — ka Verners tiks ielūgts, jaunie ļaudis jau atkal kļuvuši it sabiedriski.

Viņš paskatījās pulkstenī, bija laiks atvadīties.

—       Acumirkli, — Holts ieteicās un izvilka no kabatas zīmīti ar Raceburgas klīnikas adresi.

—       Es pieprasīšu izsūtīt rēķinu un visu nokārtošu, — komercpadomnieks noteica.

—   Tu biji slims? — Holta kundze vaicāja.

Ja, es biju slims, — Holts īsi atbildēja.

Komercpadomnieks aizbrauca. Holts palika ar abām sievietēm. Matē aizveda viņu uz istabu augšstāvā. Viņš tūlīt likās gultā un, noguris lidz nāvei, cieši aizmiga.

3

Holtu pamodinaja viegli klauvējieni; Brigita aiz durvīm sacīja:

—   Es nesu brokastis.

Holts izlēca no gultas. Viņu nepatīkami aizskāra, ka

jaunai meitenei jāpienes viņam pie gultas brokastis. It kā viņai jau tā nebūtu darba pilnas rokas. Viņš sameklēja peldmēteli, atvēra durvis un izņēma paplāti Brigitai no rokām.

—   Nevar būt ne runas, ka jūs mani apkalposiet, — viņš teica. — Turpmāk brokastis es pats sev uznesīšu.

Mazliet izbrīnījusies, meitene viņā palūkojās un atteica :

—  Kā vēlaties.

No apakšējā stāva atskanēja mātes balss. Pareizi — drēbnieks! Drukns maza auguma vīrs ar Ūsiņām gaidīja priekšnamā, metra mēru pārmetis pār roku. Neteikdams ne vārda, Holts ļāvās mēra noņemšanas procedūrai. Brokastis pie gultas, drēbnieks mājās — viņš bija pie mātes, viņš bija atgriezies mājās. Domās Holts redzēja tēvu jau sešos no rīta baltā virssvārcī ejam uz savu laboratoriju . . . Redzēja arī Milleru vēlu nakti sēžam pie darba, redzēja Blomu — pelēku, neizskatīgu šaurajā istabiņā; vispār viņš atcerējās visu, kas bija palicis tur. Gundulu, tās acis, tās smaidu.

Viņš sekoja mātei viesistabā. Sakniebtām lūpām pie galda sēdēja krustmāte Marianna un lika pasjansu; pulkstenis bija vienpadsmit. Holta kundze ar drēbnieku šķirstīja angļu modes žurnālu — Fashion Paper, Spring and Summer 46, Genlleman's suits. Gari un plaši viņi debatēja par viduča platumu, krītošu plecu līniju, Holta kundze par visu bija patiesi ieinteresēta.

Krustmāte Marianna teica:

—  Papa šādus mēteļus vienmēr nēsāja sportiski īsus!

Pasjanss neiznāca, viņa saknieba lūpas arvien ciešāk.

Lielajā mahagonija skapī Holts atrada grāmatas. Abas

dāmas labprāt atļāva izskatīt visus plauktus. Sējumi bija salikti dubultrindās. Pašā priekšā obligātie klasiķi, Gētes, Sillera, Šekspūa un citu rakstnieku kopotie raksti krāšņā ādas iesējumā; tos viņš pazina jau no mazām dienām. Interesantākas bija aizmugurējās rindas. Tur bija grāmatas, kuras, kā redzams, patiešām tika lasītas: Hercogs, Štracs, Oto Ernsts, Džons Knitels. Viņš jau gribēja skapi aizvērt, kad starp Frensenu un Omptedu ieraudzīja Remarka vārdu.

Viņš atcerējās uzreiz. Es jūs labi saprotu, Karola

bija sacijusi, es nupat lasīju Remarka «Ceļš mājup» … Viņš izvilka šo grāmatu no plaukta un vēl arī «Rietumu frontē bez pārmaiņām».

—  Tas ir satriecošs sacerējums! — teica krustmāte Marianna un izlika jaunu pasjansa partiju.

Holts lasīja trīs dienas, izlasīja abas grāmatas vienu pēc otras, tūlīt, pēc tam vēl arī otrreiz. Pa šo laiku viņš parādījās lejā tikai uz pusdienām, brokastis un vakariņas nesa sev augšā. Viņš lasīja līdz vēlai naktij. «Rietumu frontē bez pārmaiņām» viņu dziļi satrieca. Holts bija lasījis bezgala daudz grāmatu par karu, taču pirmo reizi karš netika slavināts kā vīrišķības skola, bet bez izskaistinājuma tapa atklātas ta šausmas un bezjēdzība. Ar Jingeru, Etighoferu, Beimelburgu un kā viņus vēl nesauca — ar tiem Remarkam nebija itin nekā kopēja.

Un tomēr Holtu grāmata neapmierināja. Viņš par to ilgi domāja. Atziņa, ka pirmais pasaules karš bija necilvēcisks, nebija varējusi aizkavēt otro, tāda atziņa, acīm redzot, nemaz nebija svarīga. Svarīgs varēja būt vienīgi jautājums, kurš vainojams karā. Taču Remarks bija atainojis šausmas ne tādēļ, lai apsūdzētu vainīgos, kuri taču vismaz bija jāatrod! Remarks nolādēja karu un bezjēdzīgā slaktiņa naktī iededza biedriskuma dzirksti. Un šo slaveno «hrestomātiju biedriskumu» karš galu galā bija radījis kā sava veida tikumu.

Holts staigāja pa istabu šurp un turp, viņš smēķēja neskaitāmas cigaretes, atcerējās, ko bija pārdzīvojis, atsauca atmiņā kara īstenību. Bija saglabājies kāds izteiciens, kas, bez šaubām, nebija atrodams nevienā hrestomātijā: biedri — tie ir nelieši. Kas tur par brīnumu, ja jau viss karš bija viena vienīga nelietība. Holts atcerējās Zepu Gomulku; starp viņiem varbūt tiešām bija kaut kas līdzīgs draudzībai. Turpretī Volcovs, Fe- ters un viņš, tā bija banda — vispirms tā bija banda kalnos, pēc tam karā. Ciņa, kurā bija piedalījies Holts, bija krimināla rakstura, tādēļ viņam nebija tajā biedru, bet tikai līdzdalībnieki. Un, ja arī pirmais karš varbūt nebija gluži tāds pats kā* otrais, frontes biedriskuma ideāls tomēr palika miglaina frāze, apsējs uz karavīru

acīm, malduguns tumsā un paldies par šādu ideālu, kas trulu cilvēku baram saldina ceļu uz slaktiņu!

Viņš domāja vēl. Domāja par kreatūrām ar rūnu zīmēm pie apkakles; viņš pazina šīs asiņainās marionetes. Viņš meklēja tos, kas marionetes vada. Holts vēlreiz izlasīja sākuma rindas «Rietumu frontē bez pārmaiņām». Grāmata tātad negribēja apsūdzēt! Ko gan tā arī būtu varējusi apsūdzēt, izņemot dažu labu krodziņa stratēģi pie alus glāzes vai arī prātu izdzīvojušo Himmelštosu? Remarks gribēja stāstīt par paaudzi, kuru «iznīcināja karš, arī tad, ja tā tika pasargāta no granātām».

Arī es esmu ticis pasargāts no granātām, Holts domāja, pasargāts no lielāka, briesmīgāka kara granātām, bumbām, uzlidojumiem, tankiem, kaujām par katru māju. Iznīcināts tomēr esmu arī es. Bet. . . vai tas būtu pareizais ceļš, ja es deviņpadsmit gadu vecumā tagad nostātos te uz šī raibā paklāja un paziņotu: es esmu iznīcināts! Tas vispār nav nekāds ceļš, nekad nav bijis ceļš, ari toreiz ne! Es sacēlos pret savu tēvu, nezinot, kādēļ: es ļāvos, lai dzīve mani nes un ceļa vietā meklēju aizmiršanos. Un, kad radās tukšums, kad sākās paģiras, domāju: es esmu paspēlējis, granātas mani gan saudzējušas, bet es tomēr esmu iznīcināts.

Vai es sev pašlaik kaut ko neiestāstu, viņš sev vaicāja.

Holts atkal aizsmēķēja un salauzīja sērkociņu pirkstos. Tagad viņš zināja, kas viņu šajās grāmatās neapmierināja: Remarks mēģināja kaut ko iestāstīt sev un citiem, jo traģiskā deklarācija — «palicis dzīvs, tomēr iznīcināts», traģiskais priekšstats par likteņa piekrāpto upuri, kas pamests ārā dzīves durvju priekšā, tas viss dažu ļaužu ausīm skan tīkamak nekā ledainais jautājums: kā tas varēja notikt un kas vainīgs? Jingers, Bei- melburgs — tie bija meli. Patiesība nebija ari Remarks. Viss karājās gaisā, neviens nezināja, kas vainīgs, un — vēl bēdīgāk — neviens nekā negribēja zināt. Un naids, kas bija uzkrājies karā, atgriežoties mājās, izlādējās nepareizā virzienā — frāzēs, izsakot savu protestu pret frāzēm, ko bija teikuši citi. Turklāt arī tas notika ārkārtīgi uzmanīgi, lai tikai ne drusciņ

nenodarītu pāri vecajai labajai pasaulei, tai pašai pasaulei, kas bija vainīga visā šajā neprātā. Jautāt «Kāpēc?», jautāt Cui bono 1 — tas šinī gadījumā galīgi atkrita, par to vairs nebija ko runāt. Un dumpīgie frontes biedri trešajā grāmatā, kas diemžēl nebija uzrakstīta, frontes biedriskuma vārdā devās pie vēlēšanu urnām un nodeva savas balsis par Hindenburga kungu un vēlāk — par Hitlera kungu.

Holts nometa grāmatu uz galda. Satricinošs sacerējums. Kā gan ne? Frontes biedra savandītā dvēsele izradās ir visai atraktīva. Vajadzētu atļauties mazu izpriecu, Holts nikni prātoja, un spēlēt «pazudušo paaudzi», droši vien tas radītu vispārējas simpātijas un no tā atlēktu vēl pāris uzvalku. Brīvas rokas attiecībā uz Brigitu man taču jau dotas!

Holtam tomēr nenāca ne prātā šajā komēdijā ar vecu veco scenāriju spēlēt nerra lomu. Kādā pelēkā, aukstā ziemas naktī, Pētera Vīzes pēdējā naktī, viņš bija sapņojis par to, ka jāiztur karš, lai sāktu no gala, lai mācītos, lai meklētu. Ir tikai jēpētl bez nolaidēm, jājautā: «Kādēļ?» — vai precīzāk: «Kas vainīgs?» — vai vēl precīzāk: «Kā šādu pasaules karu gatavo?» Viņš bija aizmirsis šos jautājumus, viņš bija zaudējis zem kājām pamatu. Bet, ja nu viņš beidzot atjēdzies, tad nav vēl par vēlu.

11. janvāri uz Holta dzimšanas dienu ieradās tēvocis Francis ar veļas, virskreklu, kaklasaišu un kurpju pilnu čemodānu. Holta kundze uzdāvināja dēlam zelta manšetpogas. Drēbnieks atnesa ērtu, pelēku sporta uzvalku, taisna griezuma melnus svārkus ar melnām un svītrotām biksēm un biezu tumšpelēku mēteli. Uzvalki bija apgriezti uz otru pusi.

—  Tagad tas, protams, nevienam neliksies neparasti, — Holta kundze noteica. — Nu tu vari rādīties cilvēkos!

Komercpadomnieks Rennbahs bija pieteicis vizīti nākamajā svētdienā uz brokastīm. Holts pa to laiku bija

1 Ka intereses (/a/.).

apradis ar maltīšu ceremoniālo stilu. Un tomēr saruna svētdienas rītā pie galda bija bezgala garlaicīga. Holts bez aplinkiem ievaicājās:

—   Pasaki, tēvoc, — ko tu domā, kā īsti rodas kari?

Holta kundze pagrieza pret dēlu galvu ar rūpīgi sakārtoto frizūru un labu brīdi nekustīgi raudzījās viņā.

Komercpadomnieks, žokļus kustinādams, krimta grauzdētu maizīti.

—   Tā jā, — viņš noteica, — tas ir ļoti aktuāls jautājums … — Krakšķinādams viņš apēda maizi. — Par to pastāv dažādi visekstrēmākie uzskati, — viņš turpināja.

—    Viss, acīm redzot, atvedināms uz materiālistisko tēzi, pēc kuras karš ir specifiska cilvēka eksistences cīņas forma. Darvins un tā tālāk — saproti? Ekspansīvās tieksmes pēc dzīves telpas, kā to izprata Volk ohne Raum teorija, gan ar to nevarētu kompensēt . . .

Neslēpdams vieglu ironiju, Holts paskatījās uz tēvoci. Tiesa, veikls un enerģisks jau šis vīrs ir, viņš nodomāja, taču ja es viņu salīdzinu ar savu tēvu . .. Un kas ir «tieksme pēc dzīves telpas»? Uz šīs makšķeres taču neviens vairs neuzķersies!

—   Tur pāri — krievu zonā pie tēva, — viņš teica,

—   viņi avīzēs pamatīgi apstrīd dzīves telpas trūkumu. Agrārreforma — tā viņi saka — dod ļaudīm zemes diezgan.

Pārsteigts viņš vēroja, cik nervozi komercpadomnieks reaģē uz šiem vārdiem.

—  Šī zemes sadale, — viņš dzirdēja tēvoci sakām,

—  šī agrārreforma, man tomēr liekas stipri pārsteidzīga un problemātiska, nemaz nerunājot par tās morālo pusi, jo galu galā tā tomēr ir ļoti krasa visvareno īpašumtiesību pārkāpšana. Ja patiesi realizējas tas, kas šobrīd sāk iezīmēties, proti, ja nenodibinās centrāla visas Vācijas administrācija, austrumzona saimnieciskā ziņā tiek nogriezta no pārējām zonām, un tad tur iestāsies galīgs sabrukums, par ko stipri vien būs jāpateicas ari agrārreformai respektīvi — saimnieciskajā atjaunošanas procesā viņiem vajadzēs saskarties ar nepārvaramam grūtībām, kuru priekšā būs jākapitulē.

Viņš runāja par angļu un franču sarunām, par Rci- nas-Rūras apgabala internacionalizāciju.

—   Sīs sarunas, mums par laimi, palikušas bez panākumiem, taču, no otras puses, mums par nelaimi, tās kavē atrisināt jautājumu par centrālo pārvaldi. Franči taisni pārsteidzošā ietiepībā pretojas jebkuram mēģinājumam radīt centrālu pārvaldes aparātu. Vispirms viņi pa savam prātam grib noregulēt Reinas-Rūras jautājumu. Un, vēlreiz atgriežoties pie austrumzonas, jāatzīst, ka ekonomikas boļševizācija, ko cer realizēt paredzētajā nacionalizācijas vilnī, jau nav nekas cits kā galīga bezpalīdzība atrisināt šīs grūtības.

Holts klausījās, atgāzies klubkrēslā, muti cieši sakniebis, viegli nolaistiem lūpu kaktiņiem, kas viņa sejai piešķīra domīgu, bet arī mazliet nicīgu izteiksmi.

—   Tēvoča Kārla domas par situāciju austrumzonā,— komercpadomnieks runāja tālāk, — ir vēl pesimistiskākas. Viņš austrumu zonu jau ir pilnīgi norakstījis debetā.

—       Atjauj man, lūdzu, kaut ko jautāt, — Holts teica.

—  Tēvocis Kārlis, tas ir, kuģbūvētava, kur viņš ir ģenerāldirektors, taču būvēja ari zemūdenes, vai ne?

—   Jau tūkstoš deviņi simti trīspadsmitajā gadā; piektdienā, 21. februāri, ķeizars Vilhelms pasniedza mūsu tēvam pateicības rakstu par nopelniem vācu zemūdeņu būvēšanā, — cienīgi paskaidroja krustmāte Marianna, pavērsdama pret Holtu masku ar žilbinoši baltajām zobu rindām.

—   Interesanti, — Holts noteica. Un, pievērsdamies tēvocim, piebilda: — Man gribētos zināt, kas par šīm zemūdenēm īsti maksāja.

—   Tas ir sarežģīts jautājums, vesela finansu zinību tēma, — atbildēja komercpadomnieks, apziezdams sev jaunu grauzdētu maizīti. — Principā — maksāja valsts.

Tātad valsts gan, Hitlera valsts, nacisti! Holts domīgi maisīja ar karotīti tējas tasē. Nav tikai skaidrs, kur šie ņēma, ar ko maksāt. Kas to lai zina! Varbūt no no- dokjiem, tātad no tiem pašiem ļautiņiem, kas vēlāk ar šīm zemūdenēm devās jūrā. Devās jūrā? Nāvē tie devas, nevis jūrā!

Viņš beidza maisīt tasē cukuru. Paskatījās tēvocī. Vai viņš nezināja, ka vācu zemūdenes tika iznīcinātas, līdzko tās bija izbraukušas no ostas? Vai tēvocis Fran

cis nezināja, ka uz katras zemūdenes noslika divi vai trīs desmiti cilvēku, noslīka kā žurkas?

Viņš apklusa, vispirms vajadzēja apslāpēt uztraukumu. Pēkšņi atausa gaisma par dzirdēto tur, pie tēva, par avīzēs lasīto, bet īsti neizprasto. Viņš vaicāja pieklājīgi, bet ar mazliet ironisku pieskaņu:

—   Piedodiet! Cik tēvocis Kārlis varēja nopelnīt par katru nogrimušo zemūdeni?

Krustmātei Mariannai šķindēdams nokrita uz šķīvja nazis. Tad iestājās klusums. Holta kundze stingu skatienu vērās dēlā. Krustmāte Marianna kā koka dievs stīvi sēdēja uz krēsla un ar stūrainu galvas mājienu izraidīja Brigitu no istabas. Taču komercpadomnieks Holtā paskatījās gan apmulsis, bet drīzāk uzjautrināts nekā pārsteigts.

—   Tu sedlo zirgu no pretējās puses, — viņš pavisam vēlīgi noteica. — Pareizāk būtu, ja tu jautātu: kā var zemūdeni uzbūvēt bez naudas līdzekļiem?

—   Es vispār negribu būvēt nekādas zemūdenes, —* Holts atteica. — Bet nerunāsim par to, runāsim labāk par ko citu.

Viņš centās saglabāt šo strīdu atmiņā. Taču komercpadomnieks nemaz vēl negribēja uzskatīt to par pabeigtu.

—   Kara finansēšana, bez šaubām, ir ļoti interesants jautājums, — viņš teica. — Visumā kara izdevumi, acīm redzot, tika segti uz īstermiņa aizņēmuma rēķina, kam, protams, sekoja nopietna inflācija. Reiha īstermiņa aizņēmumi 1943/44. gadā pārsniedza pusotra miljarda mārku, pēc tam banknošu apgrozība pieauga gandrīz par desmit miljardiem. Tas nozīmē …

Te nu iejaucās krustmāte Marianna. Viņa ieklepojās. Pacēla kreiso roku. Laipni, bet autoritatīvi — un pie galda komercpadomnieks viņu respektēja kā namamāti — viņa teica:

—   Tu taču zini, Franci, ka maltīšu laikā es politiku neciešu.

Tev taisnība, — komercpadomnieks atteica, — tev trīskārt taisnība.

Viņš mainīja sarunu tēmu, vaicādams Holtam:

—   Kā īsti klājas tavam tēvam?

Holts negribīgi atbildēja. Mātes samērīgie vaibsti sastinga.

—   Es tikai nevaru saprast vienu, — komercpadom- nieks teica, — tavam tēvam taču ir gudra galva! Ko viņš pie tiem krieviem meklē? Būtu labāk braucis šurp un apskatījies, kas te notiek. Varbūt ķīmiskajai rūpniecībai ir vislielākās iespējas tikt atkal uz kājām, kaut arī ar ārzemju kapitālu, bet kāda gan tam nozīme! Šo iespēju taču tādam vīram, kāds tavs tēvs, vajag saskatīt.

Holts klusēja. Ar sašutumu viņš nodomāja: būtu labāk tēvu likuši mierā!

—   Viņam nekad nebija ne mazākās godkāres, — Holta kundze ierunājās. — Viņš jau nebija no šīspa- saules, mūžam tik kaldināja savus plānus un utopiskas idejas. Aptvert iespējas, kādas solīja dzīve, viņam tikpat kā nebija.

—   Tu toties tās aptver jo vairāk, — Holts sausi noteica, bet viņa balsī skanēja tāds izsmiekls, ka krustmātes Mariannas seja lēnām sasala. Holta kundze tikai pameta ar roku. Komercpadomnieks smējās — sirsnīgi un joviāli.

Nu tu dabūji, Tea . .. Mūslaiku jaunatne nemēdz kautrēties, pie tā mums jāpierod. Ejam, Verner, laiks posties!

Tās bija trīs senas Hamburgas ģimenes, kurās komercpadomnieks cerēja ievest savu māsasdēlu: Tre- deborni, Henningi un Vulfi. «Opel-supers» ripoja uz pilsētas pusi.

—   Tredeborns ir kafijas lieltirgotājs, — komercpadomnieks paskaidroja. — Veca, slavena firma, bez tam viņš ir kādas lielas pārtikas rūpnīcas kompanjons Al- tonā. Un tev jāzina — viņš ir mazliet savādnieks: ļoti rūpējas par savas ģimenes tikumību, meitām milzīgi stingra audzināšana.

Tēvocis uzmanīgi vadīja opeli pa Hamburgas ielām, cauri braucēju drūzmai, taču runāt nepārtrauca.

—   Tredeborna meitenes visur lielā cieņā, — viņš turpināja, — sevišķi jaunākā. Vecākajai ir divdesmit viens gads, jaunākajai — astoņpadsmit. Vecie dzīvo visai noslēgti. Galvenais, lai tu iepaticies meitām.

—  Galvenais, lai viņas iepatīkas man, — Holts iebilda.

Komercpadomnieks pasmējās, taču sejā parādījās manāma nervozitāte.

Tredeborni dzīvoja Georgsverderā. īsā apciemojuma laikā vecais Tredeborns pie viesiem nemaz neiznāca. Holtu un tēvoci uzņēma Tredebornes kundze. Viņa tos pacienāja ar pusglāzi vermuta un pārmija ar komerc- padomnieku pāris pieklājības frāžu. Viņa bija kalsna, bāla, gadus četrdesmit piecus veca sieviete. Taisnais matu celiņš sejai piešķīra kaut ko vecmeitīgu. Ap kaklu viņa nēsāja smagu sudraba ķēdi ar krustu — kā ordeņa māsa.

—   Dievs tas kungs šos smagos laikus vērsīs uz labu, — svētulīgi pacēlusi uz augšu skatienu, viņa sacīja. Vispār gan viņas sejā drīzāk bija samanāmi naidīgi vaibsti. Holts atturīgi atbildēja uz dažiem jautājumiem, taču no savas letarģijas pamodās, kad istabā ienāca abas meitas.

Tās Holtu uzreiz ieinteresēja. Abas meitenes bija vienā augumā, izskatījās stipri līdzīgas. Ingrīdai — jaunākajai bija kupli kastaņbrūni mati, sasprausti sarežģītā augstā frizūrā, tie gandrīz iesarkani vizujoja. Viņa apsēdās uz zemas, mīkstas taburetes cieši blakus mātei, kas teatrālā maigumā aplika viņai ap pleciem roku. Gita — vecākā bija gaišmate. Abām lielas, pelēkas acis, melnas skropstas un maigas rokas ar zilganu vēnu tīklojumu. Ingrīda bija slaida, taču viss viņai bija krāšņs — mati, mute, krūtis.

Gita izlikās blazēta, tūlīt gan uzsāka ar Holtu sarunas, taču paturēja vieglas garlaikotības un pārmērīgas nosvērtības masku. Viņa atstāja iespaidu, it kā nekas viņu nespētu ieinteresēt, apgalvoja, ka sen jau zaudējusi visas ilūzijas. Valoda viņai bija veikla: kam gan vajadzīgi pasaulīgie prieki, viss taču paiet, nepaliek nekas. Laiku pa laikam viņa atdarināja svētulīgo māti; arī Gitai ap mutes kaktiņiem jau bija iezīmējušies tie paši Jaunie, nicīgie vaibsti.

Ingrīda toties vēl bija ļoti bērnišķīga — te apburoši naiva, te nosvērti pārgudra.

—   Mūsu saulstariņš, — Tredebornes kundze teica un

noglāstīja jaunākās meitas apaļīgo plecu; Gita pa tam savilka seju grimasē.

Holts tūlīt saprata, ka māsas viesiem, varbūt ari pašas sev, spēlē teātri.. .

Ingrīda viņam patika. Taču visu laiku neizgaisa aizdomas, ka viņas naivitāte nav īsta. Viņa stāstīja par dejas stundām, kuras apmeklējot kopā ar dažiem paziņām. Komercpadomnieks sāka ausīties.

—   Verner, vai tevi tas nevarētu interesēt?

Holts tikai pasmējās. Ingrīda ievaicājās:

—   Vai tad jūs mākat dejot?

—       Mazliet, — viņš atteica. — Kara laikā jau šo to iznāca iemācīties. — To sakot, viņš skatījās Ingrīdai acis; viņa tūlīt saprata piebildes divdomību un nolaida skatienu; Holta aizdomas pastiprinājās. Interese auga.

Komercpadomnieks atvadījās.

—   Nu? — nospiezdams mašīnas starteri, viņš jautāja.

Holts vislabākajā noskaņā atbddēja:

—       Ingrīda man gluži labi patīk. Bet māte liekas tāda kā viltīga, gandrīz vulgāra.

Komercpadomnieku šī piezīme tā apmulsināja, ka viņam pat noslāpa motors.

—       Interesanti, kā tev patiks Henningi, — viņš pēc brīža piebilda.

Hennings bija ostas ekspedīcijas un jūras flotes dienesta kantora īpašnieks.

—       Viņa dēls, — komercpadomnieks Rennbahs paskaidroja, — ir izcili spējīgs, dažus gadus vecāks par tevi. Vecajam ir žults pūšļa akmeņi. Praktiski uzņēmums atrodas zēna rokās. Slēdz līgumus ar britiem, un bodīte atkal zied un zeļ.

—   Vai tad dēls armijā nebija? — Holts vaicāja.

—   Flotē. Šķiet, viņš bija leitnants.

Viņi brauca pa izpostīto centru uz Nīnšteti Elbas ziemcļkrastā. Tur kāda milzu īres nama pirmajā stāvā viņus uzņēma Henninga kundze un dēls. Uz piecām minūtēm ieradās arī vecais Hennings — slims, īdzīgs vīrs rīta svārkos, kādu brīdi viņš ņurdēdams te uzkavējās un drīz vien pazuda. Viņa sieva bija sirma, trausla, kustīga dāma. Sajūsmas pilna viņa raudzījās dēlā, Rolandā Henningā, liela auguma slaidā vīrā ar drosmīgu,

vasaras raibumiem noklātu seju; viņš izturējās ārkārtīgi droši un pašapzinīgi. Ar nepiespiestu, brīvu kustību viņš pievirzīja Holtam krēslu un draudzīgi ar viņu sarunājās. Abi runāja par automašīnām un kuģiem, par Hamburgu un nakts lokāliem Santpauli.

—   Mums te ir kaut kas līdzīgs mieralaika dzīvei, — Hennings teica un, acis pamirkšķinot, piebilda: — Ziniet, ko, Holta kungs? Iziesim kādu vakaru paklejot? Norunāts?

—   Norunāts! — Holts atbildēja.

Kad komercpadomnieks sāka atvadīties, Hennings vēl izmeta:

—   Es jums drīz vien piezvanīšu!

Par Holta labo saprašanos ar Henningiem komercpadomnieks likās tik apmierināts, ka Holtam tas šķita pārspīlēti.

Vulfi dzīvoja pilsētas ziemeļu rajonā — Osdorfā. Mašīna pieturēja pie savrupmājas, kas idilliska un vientuļa pacēlās klānu malā. Vulfam piederēja liels importa un eksporta pārtikas preču nams, kas pirms kara bija piedzīvojis īstus ziedu laikus, taču pagaidām atradās vēl it smagā stāvoklī.

Visa Vulfu ģimene bija mājās pilnā sastāvā — namatēvs, namamāte un abi bērni — astoņpadsmit gadus vecais bālais slimīga izskata dēls un sešpadsmit gadus vecā meita. Abi Vulfi bēdu izvagotām sejām nespēja darīt nekā cita kā vienīgi gausties par savām nedienām, sliktajiem laikiem, par postu un nelaimi. Holts pa to laiku nopētīja viņu meitu — vāju, neglītu meiteni ar tādām acīm un kaklu, kāds raksturīgs strumas slimniekiem, un pavērtu muti, augšējo zobu rinda sniedzās pāri apakšlūpai. Caur sprogainajiem pelnu krāsas matiem bija redzamas atkārušās ausis. Viņu sauca Anneroze. Viņas brālis Gizberts ar kluso, lēnīgo valodu Holtam mazliet atgādināja Pēteri Vīzi. Viņš bija galvas tiesu mazāks par Holtu. Smaila seja nosēta pinnēm, ausis lielas, noļukušas.

Holts uzsāka sarunas. Gizberts Vulfs, likās, bija daudz lasījis, vienā laidā skanēja tādi vārdi kā Bodlērs, Kārlis Jasperss, Gotfrīds Benns vai arī Heidegers, vārdi, kurus Holts vēl nekad nebija dzirdējis; atskanēja frāzes

par cilvēka pamestību, par visdziļākā pesimisma laikmetu, par «nāvei lemtu esību». Holts, smēķēdams cigareti, viņu vērīgi pētīja un neļāvās iebaidīties no svešajiem vārdiem; viņš smēķēja.

—   Ja jūs interesējaties par literatūru un filozofiju … — Vulfs sacīja. — Dažreiz mēs šeit šaurā lokā sarīkojam dzeju vakarus. Es varētu jums piezvanīt.

Holts pateicās.

—   Es pats esmu dzejnieks, — Gizberts Vulfs pusbalsī atzinās. Tas Holtu ieinteresēja. Viņš pievērsās Vulfam, redzēja, kā viņa ausis pamazām kļuva sarkanas un dzirdēja sakām: — Ievērojot mūsu laikmeta garu, es mēģinu atbildēt uz tiem tūkstoš jautājumiem, kurus mums atstājis Rilke.

Rilke? Holts domīgi vilka cigaretes dūmus.

—   Es labprāt kaut ko palasītu no Rilkes sacerējumiem, — viņš teica. — Ar viņa vārdu esmu saskāries jau agrāk, bet pazīt nepazīstu.

Gizberts Vulfs tūlīt piecēlās un izvilka kādu stipri nobružātu izdevniecības «Insel» sējumu.

—   Te būs viena no izlasēm, es jums to labprāt aizdodu! — Viņš atšķīra kādu lappusi. — «Eņģelis», — viņš teica. — «Ja kliegtu . . .» Saprotat? Kas mūs tad dzirdētu eņģeļu valstībā? Te ir, tieši te: eiropieša vientulības izjūta. — Ielicis pirkstu starp grāmatas lapām, piesārtušām ausīm, tā viņš stāvēja un runāja ar Holtu.

—   Šeit ir manas dzejas sākums. «Un pat, ja spiestu mani kāds pie sirds …» — kāds eņģelis, bez šaubām . . . Šie vārdi ir manas ceturtās Blankenēzes elēģijas moto. Tā sākas: «Jel pieņem mani, eņģei, neatgrūd!» Tā iet tālāk par Rilki — saprotat? Jo Rilke bēga vientulībā, bet es . . .

Holts piecēlās. Viņš bija uztvēris mazās Annerozes skatienu, kas vērās viņā neslēptā apbrīnā. Viņam bija tās žēl. Tiekoties citreiz, vajadzēs pacensties viņu pārāk neapbēdināt.

Atvadoties — gluži tāpat kā sasveicinoties — vecie Vulfi vaimanāja par sliktajiem laikiem un nedienām, viss ir tik drausmīgi smagi…

—  Vai viņiem tiešām klājas tik grūti? — atceļā jautāja Holts.

—   Nieki, — komercpadomnieks atbildēja. — Veikala draugi aizjūras zemēs Vulfu nelaimē nav pametuši vienu. Viņš saņem milzīgus pārtikas sūtījumus. Bet daži ļautiņi uzskata, ka pie labā toņa pieder gaušanās par sliktajiem laikiem.

Viņš pieturēja pie krustmātes Mariannas majas Vī- dentālē.

—   Tagad viss atkarīgs tikai no tevis paša, — vai tu pratīsi iedzīvoties vai ne, — viņš teica. — Vai nauda tev ir? — Viņš izvilka kabatas portfeli un iespieda Hol- tam rokā trīs, tad vēlreiz divas piecdesmit mārku zīmes. — Naudai jau tikpat kā nav nozīmes, — viņš nopūzdamies sacīja. — Ja ar valūtu visā drīzumā nekas nenotiks, tad mēs stūrējam taisnā ceļā uz inflāciju! Un nepērc cigaretes, nav ko velti tērēties, tās vari dabūt no manis.

Abas dāmas vēl nebija atgriezušās no baznīcas. Holts apsēdās virtuvē un palūdza Brigitai kaut ko ēdamu. Viņa paņēma paplāti.

—   Kas tad tas? — Holts iesaucās. — Es paēdīšu tepat.

Brigita vilcinājās.

—   Kas tad noticis, — Holts vaicāja.

—   Jūsu krustmātei lāgā nepatīk, ka jūs sēžat virtuvē, — sevi pārvarējusi, viņa atbildēja.

—   Mana krustmātes kundze, — viņš atteica, — man ir pilnīgi vienaldzīga.

—   Jums varbūt, — Brigita novilka.

—   Jūs ar to gribat teikt, ka manis dēļ tiekat rāta? — Holts apjucis jautāja.

Meitene klusēdama salika ēdamo uz paplātes. Tad paskatījās Holtā.

—   Stundu pirms jūsu ierašanās man vajadzēja noklausīties, ka uz vietas tikšu atlaista, ja kaut drusciņ mēģināšot… tuvināties jaunajam kungam. Tagad nav viegli dabūt vietu.

—   Mana krustmāte ir vislielākā pretekle! Viņa vienmēr ir bijusi veca pretekle.

—   Lūdzu, ejiet viesistabā! — Brigita sacīja.

Holts piecēlās. Viņš zināja: vārdiem nav nozīmes, starp viņiem bija bezdibenis, un nekāda simpātiju izpausme no jaunā kunga puses nespēj to aizbērt. Viņš iegāja viesistabā. Ja Brigita būtu Henningu vai Trede- bornu meita, krustmāte Marianna teiktu: itin jauka meitene! Bez garšas viņš ēda sakņu sautējumu. Tad nometa karoti. Kā var rasties tik daudz uzpūtības, to nu gan viņiem jaierīvē degunā.

Bet nav taču ne mazākās jēgas dumpoties pret krustmātes Mariannas uzskatiem un koka ģīmi un pret māti jau nu nepavisam ne.

4

Pirmdienas pēcpusdienā krustmāte Marianna bija ielūgusi dažas dāmas uz r-o-m-m-ē 1 partiju, un Holtam, rūpīgi apģērbtam un gludi skūtam, desmit minūtes vajadzēja sēdēt ar dāmām un atbildēt to jautājumiem. Šī spēlīte atkārtojās vēl arī trešdien; tad bridža vakaru rīkoja Holta kundze. Citādi Holtu lika mierā un izturējās pret viņu visai iecietīgi, — ja viņam netikās ierasties pie galda, ēdiens tika pasniegts augšā — viņa istabā. Visu dienu viņš pavadīja gulšņādams un lasīdams.

Viņš lasīja arī Vulfa iedoto Rilkes izlasi. Jaunības perioda dzejas viņam patika, tās skanēja kā tautas dziesmas, tikpat vienkārši kā Štorma dzejoļi, kas viņu bija apbūruši jau bērnībā. Bet tālāk viņš vairs neko nevarēja saprast. Skan brīnišķīgi, viņš prātoja, bet nesaprotu ne vārda. Varbūt esmu par dumju, lai ko saprastu? «Mīlas dziesma» bija skaista, taču drīz vien Holts sev neuzticīgi jautāja: «Kurš mūziķis mūs savā rokā nes?» — kas ar to īsti domāts? Pietiekami ilgi viņš jutis sevi likteņa vai providences rokās. Viņš lasīja Orfeja balādi, un dīvainā dziļdomība viņu mulsināja. Taču tas, kas sekoja, tas nu gan laikam bija sarakstīts slepenrakstā. «Kāds šķietami esošais runā,» tagad vismaz bija skaidrs, kur radusies jaunā Vulfa ter

1 Karšu spēle. 152

minoloģija. Vai arī: «Ja augšām cēlies, viņš mūs pūlim atradinās…» Holts izlasīja vēlreiz, patiesi: «…mūs pūlim atradinās, un mēs — varbūt divatā, fanfarai atskanot, sagumsim atsprāgušā akmens priekšā .. .» Ar to nu viņš netika nekādā galā. Taču nolēma kādreiz pārbaudīt arī Gizbertu Vulfu, diezin vai viņš šos vārdu zvārgujus saprot. Holts jutās bagātinājis savu pieredzi: nu viņš vairs nevienam neļaus sevi iebaidīt! Vai tad pat krusttēvs Francis uz skaidru jautājumu prata atbildēt bez tukšu vārdu straumes? Kopš mācību laika pie Vēnerta Holtam bija smalka dzirde. Tikai neļaut sevi piemuļķot, viņš nodomāja. Jautāt vēsi un mērķtiecīgi — un tad uzmanīgi un vērīgi klausīties, ko atbildēs.

No krustmātes Mariannas grāmatskapja viņš izvilka dažus klasiķus. Pēc ilgiem laikiem atkal sāka lasīt Gētes «Faustu» un vairākkārt atcerējās Blomu.

Brigita sauca Holtu pie telefona; aparāts atradās priekštelpā. Vada viņā galā atsaucās Rolands Hennings.

—   Kā ir, Holta kungs, rīt man darīšanas Lībekā, pēc tam esmu brīvs, mēs varētu sestdienas vakarā izlaist kādu līkumu. Kā jums liekas?

Holts priecīgi piekrita.

—  Ja vēlaties, — Hennings turpināja, — varat man braukt līdz uz Lībeku. Ap desmitiem es jums atbraukšu pakaļ.

Holta kundze ar gandarījumu bija sekojusi sarunai aiz durvīm un pretēji paradumam izrādīja milzīgu rosību.

—  Brigita, izgludināt krēmkrāsas kreklu, iztīrīt pelēko uzvalku! Marianna, vai tu nebūtu tik laipna un tūlīt pat nepiezvanītu Francim? Viņš solīja Verneram atsūtīt cepuri, pie rudens mēteļa cepure nepieciešama.

Nākamajā rītā, kamēr krustmāte Marianna vēl gulēja, Holta kundze apmierināta nopētīja dēlu no galvas līdz kājām. Viņa tam iedeva cigaretes un piespieda paņemt naudu; Holts to iebāza krūškabatā pie Fetera un tēvoča Franča naudas zīmēm. Un nu jau arī Rolands Hennings stāvēja priekšnamā — liels, noteikts, kamieļ- vilnas mētelis vaļā, mīkstā platmale rokā.

—   Cienītā kundze… — viņš sacīja. — Pateicos,

sūdzēties nevaram. Vienīgi ar tēva žulti nav vienmēr tā, kā vajadzētu. Pateicos… Un sveiciniet, lūdzu, māsas kundzi un komercpadomnieku Rennbahu!

Holta kundze pavadīja abus līdz dārza vārtiņiem un noskatījās paka).

Hennings bija atbraucis «Mersedesā», kaut arī bija slidens, viņš to vadīja ātri un droši.

—   Nu un jūs? — viņš vaicāja. — Neesat vēl īsti iedzīvojies, vai?

Abi apakšdelmi viņam atradās uz stūres, labā roka šad tad nolaidās uz ātruma pārslēga vai arī darbojās gar virziena rādītājiem. Viņa nemākslotā pašapziņa un sirsnīgais, draudzīgais tonis ietekmēja Holtu arvien vairāk. Viņi brauca uz iekšpilsētu cauri sagrautajiem kvartāliem.

—   Kā jums gribētos pavadīt vakaru? — Hennings jautāja. — Jums nebūtu iebildumu, ja vadību uzņemtos es? Lai notiek! Tādā gadījumā sameklēsim katram pa mazai meitenītei. Vai tad jums nav tāda sajūta, it kā tikko būtu iznācis no nometnes? Tad taču vajag vispirms tā kārtīgi atduļķoties!

Holts paskatījās uz Henningu. Motors dūca, Hennings runāja klusām, iespējams, ka Holts viņu nebija lāgā sapratis. Hennings pieturēja pie kādas lielas frizētavas un iegāja iekšā. Caur stikla durvīm varēja redzēt, ka Hennings brītiņu pagaidīja, tad līdz ar meiteni baltā virssvārcī iznāca ārā. Meitene bija liela, izskatīga gaišmate. Hennings viņai kaut ko stāstīja, viņa pamāja ar galvu, ziņkārīgi paskatījās uz mašīnu, uz Holtu, tad atkal kaut ko runāja ar Henningu. Un Hennings atpogāja mēteli, iebāza roku svārku kabatā, tad ātri un neuzkrītoši iespieda blondīnei kaut ko rokā. Taču Holts bija pamanījis, ka tās bija naudas zīmes, kas tik veikli pazuda virssvārča kabatā. Hennings iekāpa mašīnā un iedarbināja motoru. Gaišmate pamāja ar galvu.

—   Tā bija Anita, — Hennings teica. — Man viņu ieteica kāds paziņa. Septiņos satiksimies. Viņa paņems līdz savu kolēģi Zigrīdu, ar to varēs šovakar padzīvoties. Tikai neaizmirstiet iedot mazliet naudas, kādu simtnieku, vai, atkarībā no ta, kāda viņa būs.

Holts neviļus novērsās, bet Hennings pasmaidīja un teica:

—   Nebīstieties, frizieres izmeklē divreiz nedēļā, nekas nelabs nevar atgadīties.

Holts atslējās pret mašīnas atzveltni. Nogaidīt, viņš nolēma, neļaut piemuļķoties!

—   Labs ir, — viņš teica, — esmu gatavs piedzīvot visādus pārsteigumus.

Lībekā Hennings apmeklēja ietekmīgus paziņas. Runa bija, kā viņš stāstīja, par vietējās filiāles dibināšanu. Viņš nolēma tikties ar Holtu pulksten piecpadsmitos kādā vecpilsētas lokālā.

Holts klaiņoja pa ielām, cenzdamies nedomāt par vakaru. Viņš jutās nedrošs, dzīve, kāda šeit likās parasta, viņam šķita visai šaubīga, bet varēja jau būt, ka tās bija tikai parastās aklimatizēšanās grūtības. Galvenais — neieslīgt atkal depresijā un mazdūšībā. Labāk dzīvot mirklim un ne par ko daudz nedomāt. Viņš gāja garām pastam un pēkšņi apstājās.

Lībekā, uz pieprasījumu. . . Viņš jau bija iegājis hallē, jau vaicāja pie lodziņa. Ierēdnis izšķirstīja kaudzīti vēstuļu un pabīdīja Holtam baltu aploksni. Holts nostājās stūrī, nepacietīgi atplēsa aploksni, pazina rokrakstu un lasīja:

«Ja Tev nekas labāks nav padomā, vari atbraukt tūlīt vai vēlāk uz īsu vai ilgāku laiku, kā vēlies. Darba būs diezgan. Esmu viena, nolēmu dzīvot vientulībā. Uta Barnima.»

Holts nekustīgi stāvēja pasta zālē, kur vilka caurvējš. Nevarēja apgalvot, ka viņam ļoti gribētos braukt, nē, nemaz arī ne. Un tomēr bija tāda sajūta, it kā būtu atvērušās kādas durvis, parādījusies izeja, ceļš, pa kuru var bēgt. . .

Viņš izgāja no pasta, krustām šķērsām izstaigājās pa vecpilsētu, garām smagi cietušajai Marijas baznīcai, pa šaurajām, viduslaicīgajām ieliņām, kurās gaisa karš bija atstājis savas pēdas. Holts jutās brīvs, vēstule čaukstēja krūškabatā .. . Mierīgā ziņkārē viņš devās

pretī Hamburgā sagaidāmai dzīvei. Ziņkāre modās arī, domājot par šovakaru.

Vislabākajā garastāvokli viņš satikās ar Henningu. Pagrabiņš ar zemajām gotiskajām velvēm bija vecā un solīdā celtnē. Starp tumša koka apšūtām sienām stāvēja galdiņi, klāti ar baltu damastu, uz tiem vīna glāzes un sudrabs. Pie daudziem galdiņiem sēdēja ang|u virsnieki, privātpersonu bija visai maz.

Holtam ceļā aizstājās metrotels.

—   Holta kungs no Hamburgas? Jūs gaida!

Viņš to aizveda pie Henninga galdiņa, kas atradās aiz velves pīlāra. Ķelneris pasniedza ēdienkarti arī Holtam, tā bija vairākas lappuses gara, bet divainā kārtā tajā nekur nebija uzrādītas cenas.

—   Kā pasakā, vai ne? — Hennings teica. — Tikai nevaicājiet, cik maksā. Vai varat atļauties par vienu ēdienu izdot vairākus simtus?

—   Varu, — Holts atteica. Aiz godkāres viņam gribējās turēt Henningam līdz. Abi pasūtīja: vīna gliemežus uz grauzdētām maizītēm, liellopu smadzeņu buljonu, teļa gaļu ar šampinjoniem, saldējumu, vēlāk melnu kafiju. Arī Henningam bija lielisks garastāvoklis.

—   Kārtīgs ēdiens, — viņš teica, — tā jau ir īsta bauda.

Ēdot teļa gaļu, viņš runāja par saviem veikaliem.

—   Visur pesimisms, depresija, — viņš sacīja. — Neviens netic, ka mēs atkal tiksim uz kājām, bet pašreiz ir īstais laiks pavērot situāciju un nostiprināties.

—   Es no tā neko nesaprotu, — Holts atteica.

—   Tā? Bet jūsu tēvocis taču . .. viņš ir tālredzīgākais cilvēks, kādu pazīstu, — Hennings turpināja. — Jūsu tēvocis atvēra man acis un izskaidroja, kādas izredzes devis mūsu sabrukums, lai cik paradoksāli tas arī neliktos.

—   Izredzes? Kā jūs to saprotat? — Holts vaicāja.

Hennings maisīja ar karotīti kafijas tasē.

—       Redziet, Vācijā viss bija sastindzis, — viņš sacīja,

—  jūs nevarējāt tikt ne pie viena vērtspapīra, viss atradās stingrās rokās. Tuvākajos gados sāksies atkal īpaša rosība, dažs labs liels vīrs kļūs mazs un dažs labs mazs vienā jaukā dienā — liels, ja vien viņš

turēs acis vaļā un neko nepalaidīs garām. Mums priekšā ir atkal kaut kas līdzīgs «grinderu gadiem»

Hennings pamāja ar galvu ķelnerim.

Ap pieciem viņi devās atpakaļ uz Hamburgu.

Mašīnu atstāja pie galvenās stacijas. Bija apmēram pusseptiņi.

—       Te ap stūri ir mazs krodziņš, — Hennings teica.

—  Iesim uztaisīsim mazliet dūšu!

Pie augsta koka bāra viņi pasūtīja katrs pa dubult- porcijai konjaka. Hennings maksāja.

—  Nu, tad lai iet! — viņš sacīja.

Kaut gan bija sals, Holtu uz ielas pārņēma patīkams iekšķīgs siltums. Pilsētas ugunis mirdzēja gaišāk, un viņš jutās tik atraisīts, uzņēmīgs un bezrūpīgs, kā veselu mūžību nebija juties.

Abas meitenes gaidīja pie stacijas pulksteņa. Hennings noņēma cepuri un palocījās pārspīlēti zemu. Gaišmatei viņš noskūpstīja roku, viņa iesmējās.

—   Bet cienītā jaunkundze! — Hennigs teica.

Krāšņajai blondīnei blakus gandrīz galvas tiesu

mazāka stāvēja viņas draudzene. Neteikdams ne vārda, Holts pagrieza viņu pret gaismu. Viņa bija maza un gracioza, zem lakatiņa bija redzami tumši mati. Seja jauna, pelēkzaļas acis un uzrauts deguntiņš. Kad Holts viņu tik nekautrīgi aplūkoja, viņa savilka plānās lūpas smaidā, uz mirkli sejā izzuda izlaidības izteiksme.

—       Tad tā ir Zigrīda, — Holts teica. — Kā tad īsti ir — vai sauksim viens otru uz «tu» vai «jūs»?

Visi devās pie mašīnas. Hennings pagriezās pret Holtu un iesaucās:

—       Bet, paklau! «Tu» taču reiz būs vajadzīgs kā iemesls…

—       Ko nozīmē «reiz»? — Holts viņu pārtrauca. Varbūt viņš gribēja Henningam imponēt, varbūt konjaks deva drosmi. Viņš satvēra Zigrīdu virs elkoņiem; viņa

1 Die Grьnderjahre — laiks pēc Vācijas valsts apvienošanas 1871. gadā, kad Vācijā lēcienveidīgi sākās kapitālisma attīstība.

piedalījās spēlē, atlieca galvu atpakaļ, viņš to noskūpstīja.

—       Velna milti! — Hennings iesaucās. — Goda vārds, cienījamā jaunkundz, to es nekad nebūtu dabūjis gatavu!

Holts arvien vēl turēja Zigrīdu rokās, viņas izdabī- gums satrauca, beidzot viņš meiteni tomēr atlaida.

—       Tātad uzrunāsim viens otru ar «tu», — viņš nolēma.

Viņa piešķieba galvu, pakniksēja un, aci piemiegusi, atteica:

—   Kā tu vēlies.

—   Es ceru, šodien ies augsti, — Holts teica.

—       Ko mēs šovakar darīsim? — Hennings mašīnā vaicāja.

—   Uz Reperbānu! — gaišmate ierosināja.

—       Bet cienījamā jaunkundz, — Hennings iesaucās un rupji iegrūda viņai ar elkoni ribās, — mēs taču neesam nekādi onkuļi no laukiem!

Holts klusībā nosmējās. Viņš juta kaut ko līdzīgu ļaunam priekam. Nu gan Hennings ar savu gaišmati iepircies, viņš nodomāja. Hennings devās ceļā uz Altonu.

Tur viņi iegāja kādā ēdnīcā. Arī šeit sēdēja okupācijas armijas kareivji, taču neredzēja neviena virsnieka. Gaišmate, novilkusi mēteli, parādījās tafta kleitā ar dziļu izgriezumu. Hennigs palūrēja izgriezumā un pateica:

—   Interesanti!

Tad pamāja ķelnerim. Ķelneris pakalpīgi sacīja:

—   Patīkami jūs atkal redzēt, mans kungs!

—       Vai viskijs jums vēl ir? — Hennings vaicāja.

—  Nu tad lūdzu. Un četras porcijas Hamburgas žāvētās gaļas.

Ķelneris atnesa pudeli un attaisīja to tikai pie galda. Tā bija oriģinālpudele ar skolu viskiju. Hennings tūlīt ielēja sev un gaišmatei, tad pabīdīja pudeli Holtam. Zigrīda aplika Holtam roku ap kaklu un iečukstēja

ausī:

—   Nav nekādas vajadzības mani vispirms piedzirdīt!

Hennings sev bija ielējis krietnu malku, bet blonda

jai pielējis lielu glāzi līdz malām, viņš to iespieda meitenei rokā un teica:

—   Nu tad lai iet!

Gaišmate dzēra, Hennings sagrāba tās roku un lika izdzert līdz dibenam. Viņa aizrijās, klepoja, tad iesmējās. Seja viņai bija piesārtusi. Hennings no jauna piepildīja glāzi.

Ari Holts ar Zigrīdu dzēra. Kad ķelneris atnesa kūpošos ga|as gabalus, pudele bija tukša. Hennings samaksāja rēķinu. Paēduši visi tūlīt cēlās augšā. Hennings ilgi brauca pa naksnīgajām ielām, alkohols, likās, nemaz nebija viņu apreibinājis. Holts toties bija jau pavisam apskurbis un brauciena laikā noņēmās ar izdabīgo Zigrīdu, līdz Hennings pieturēja un, neteikdams ne vārda, izkāpa. Pārējie sekoja.

Viesistabā bija tik tumšs un piedūmots, ka tikko varēja saskatīt pārīšus nišās. Hennings pārgāja pāri telpai, garām bāram, pārmija ar bārmeni pāris vārdu un apmierināts pamāja. Tad pasauca pārējos. Viņi izgāja no viesistabas un devās pa kāpnēm augšā. Gaišmate grīļojās. Holts vilka Zigrīdu pie rokas. Augšā bija jāiet pa koridoru, tad pa dubultdurvīm kādā istabā.

Istaba bija liela un pārkurināta. Uz grīdas izklāts caurumains paklājs. Vecmodīga gulta, dīvāns, klubkrēsls un divi krēsli. Pie gultas dega naktslampiņa. Zigrīda uzmetās uz dīvāna, kājas pavilkusi zem sevis. Gaišmate iekrita krēslā, viņa bija piedzērusies.

Kāds klauvēja. Ķelneris noplukušā frakā uzlika uz galda dažas pudeles, konjaka glāzītes, arī šampanieša glāzes. Hennings iespieda viņam rokā sauju naudas zīmju un aizslēdza aiz viņa durvis. Gaišmate smējās. Holts apsēdās pie Zigrīdas, kas bija izstiepusies uz dīvāna. Hennings, plati iepletis kājas, palika stāvam pie galda. Viņš tomēr bija pamatīgi iereibis; tumšie mati krita pār pieri, kaklasaite sagriezusies, taču viņš negrīļojās. Viņš attaisīja konjaka pudeli, visiem ielēja, piepildīja šampanieša glāzes līdz malām ar konjaku un izdzēra savu glāzi vienā paņēmienā. Tad piepildīja vēl, parādīja ar pirkstu uz gaišmati un atvainodamies teica Holtam:

—  Cienījamā jaunkundze man vispirms vēl jāpiedzirda.

Tad atkal iztukšoja glāzi.

—   Tā! — viņš teica. — Nu, tad lai iet!

Viņš paskatījās uz blondīni.

—   Kāpēc tu nedzer? — Tad pierāva viņu sev klāt, satvēra ap gūžām un lika izdzert konjaku. Viņa atkal atkrita krēslā.

Henninga izskats pēkšņi Holtu tā izbiedēja, ka arī viņš steigšus izdzēra konjaku, līdz beidzot reibums kā plīvurs nolaidās pār acīm; tam cauri viņš redzēja Zigrīdu izstiepušos uz dīvāna, neskaidri redzēja, kā Hen- nings novelk svārkus un vesti, kā atraisa kaklasaiti, atpogā apkaklīti. Hennings atkal uzrāva galīgi apdzirdīto sievieti no krēsla un, pārliecies tai pāri, smagu mēli neizsakāmi ciniski sacīja:

—   Cienījamā jaunkundze bija tik laipna un mani seksuāli sakairināja … cienījamā jaunkundze varbūt nu būs tik laipna un mani seksuāli apmierinās!

Tā teikdams, viņš to iegrūda gultā. Ar delnu pārvilka sev pār pieri.

—  Draņķe … — viņš teica. — Ak tu draņķa gabals . . .

Zigrīda, piecēlusies pussēdus, apskāva Holtu; viņš vēlreiz no tās atraisījās, un, pirms vēl reibums viņu bija ietinis savā vilnī, paņēma konjaka pudeli un meta to pret naktslampiņu; kaut kas plīsa, šķindēja, un istaba iegrima tumsā.

Divas dienas Holts nevarēja tikt vaļā no pretīgas sajūtas galvā un kuņģī. Mēģināja lasīt, bet vienmēr nomaldījās domās. Izgāja ārā, klaiņoja aukstajā ziemas laikā pa Harburgas kalniem, pēcpusdienā devās tālu Mašenas tīrelī, kur pacēlās kurgāni, līdz beidzot kļuva labāk. Dziļš sniegs sedza pakalnus.

Atmiņas par scēnu istabā virs bāra nebija visai skaidras, jo Holts tonakt bija bezjēdzīgi piedzēries. Tagad, — lai cik sāpīgi viņam tas likās, viņš vairs tā nemocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem, varēja visu pārdomāt prātīgi un bez izskaistinājumiem. Viņš arī necentās iz

gāzt dusmas uz Henningu, — vai tad būtu taisnīgi uzvelt vainu otram? Viņam nebija nekā ko pārmest Henningam, ko viņš nebūtu varējis pārmest arī sev. Vai tad viņš apzināti nebija turējis līdzi Henningam? Nomāca ne tik daudz dzeršana un netiklība; tas viņu tikpat kā nemaz neskāra. Nomāca pati atziņa, ka arvien vēl ļaujas straumei. Vai nav vienalga, vai tā ir Meh- tilde vai Zigrīda, vai tas notiek Naumaņa deju lokālā vai Hamburgas krogā? Neizliecies, Holts sev sacīja, ceļš ved atkal uz leju. Un kur gan palikuši visi labie nodomi?

Atceļā uz Vīdentāli viņš neredzēja krāsām bagāto saulrietu, savdabīgi valdzinošos purvājus. Rokas viņš bija sabāzis kabatās, galvu noliecis, zem kājām gurkstēja sniegs. Arvien skaidrāk Holts tagad no attāluma varēja pārskatīt ceļu, kas tur pie tēva neizdibināmu iemeslu dēļ viņam bija neveiksmīgs. Viņš mēģināja skatīt arī šo otro ceļu, uz kura bija nostājies pašlaik, bet kuram patiesībā nekad īsti nebija ticējis.

Cietis neveiksmi tur, ļāvies straumei — šeit. Vai tad tas atkal nebija maldu ceļš, uz kura viņš nokļuvis? Tad taču savus maldus vajag atzīt, un viņš cieši nolēma: šoreiz viņš tos atzīs īstā laikā, šoreiz viņš nepadosies izmisumam un rezignācijai. Vai tad kabatā nebija Utas vēstule? Brauc tūlīt vai arī vēlāk, uz īsu vai ari ilgāku laiku, kā vēlies . . . Tūlīt vai vēlāk, Holts pārlika, nekādā ziņā ne par vēlu, tad jau labāk tūlīt! Esmu viena, nolēmusi dzīvot vientulībā . . . Holts atcerējās Blomu. Dzīvot vientulībā, viņš domāja, vai tas nav daudz labāk, nekā dzīvot pazemībā un dievbijībā, kā viņu gribēja mācīt māsa Marija? Un vai vēl kārdinošāk nav dzīvot tālu no cilvēkiem, dzīvot pašam savu dzīvi, aizmirst jebkādu godkāri? Vai tad neveiksmes vienmēr nav bijis jācieš cilvēku dēļ? Šneidereita, Gundulas dēļ, citu naidīguma un svešuma dēļ? Un vai vispār nevar izbēgt liktenim, ja var izbēgt no cilvēkiem? Dzīvei tālu no cilvēkiem jābūt harmoniskai un jāatbilst visām iecerēm.

Jau gandrīz izšķīries, viņš paātrināja soļus. Mežmāja ezerkrastā — tā droši vien atrodas kādā pavisam nomaļā vietā, kalnos, prom no pilsētām. Holts iztēlojās

idillisku ainavu un tikai, kad dārziņā mājas priekšā nodauzīja no kurpēm sniegu, domās atgriezās īstenībā.

Priekšnamā Brigita saņēma viņa mēteli. Holts iemeta skatienu pa virtuves durvīm; tur rīkojās kāda vecāka sieviete.

—       Jūsu krustmātes kundzei dažas dienas atbraukusi palīgā komercpadomnieka kunga virtuvene, — Brigita paskaidroja.

—       Tas nu gan par traku! — Holts iesaucās. — Vai tad mana krustmātes kundze pati nevar novārīt kartupeļus ar mizu?

—       Komercpadomnieks Rennbahs atveda arī produktus, — Brigita stāstīja tālāk, — putnus un daudz amerikāņu konservu.

—       Man tā rādās, ka viņš spekulē, — Holts teica.

—  Un kam tad tas viss domāts?

—       Jūsu mātes kundze steidzīgi vēlas ar jums runāt, — Brigita skaļi atteica.

Holta kundze sēdēja uz dīvāna starp saviem pūdeļiem. Viņai priekšā uz galdiņa gulēja atplēstas vēstules.

—       Atsēsties, lūdzu, pie manis, — viņa teica. — Man ar tevi jārunā. Vai negribi smēķēt? Lūdzu.

Mātes aukstais oficiālais tonis Holtu arvien vēl kaitināja; viņš paņēma cigareti un centās savaldīties.

—       Pienākusi vēstule no tava tēva. Viņš nobažījies par tavu pazušanu. Vai tad tu viņam neteici, ka brauc pie manis?

—       Vai drīkstu vēstuli izlasīt? — Holts atvaicāja un aizdedzināja cigareti.

Holta kundze jau lika vēstuli atpakaļ aploksnē.

—       Tevi nevar interesēt tas, ko raksta tavs tēvs, — viņa teica un sniedzās pēc otras vēstules. Holts atslējās krēslā.

—       Tuvākajā laikā mums būs viesi, — Holta kundze turpināja. — Pieteicies Kārlis Rennbahs no Brēmcnes. Viņš pašreiz dienesta darīšanās automašīnā izbraucis uz Rūras apgabalu un dosies tālāk uz Lūdvigshāfeni un Manheimu. Viņš apmetīsies pie mums, lai šeit satiktos ar tieslietu padomnieku doktoru Derru.

Holts bija kļuvis domīgs. Viņš pamirkšķināja plakstus; viņam zobos bija cigarete un dūmi sāka kost acis.

Viņš meģinaja iedomāties uz kartes Lūdvigshafeni. Diez vai no turienes vēl tālu līdz Švarcvaldei?

—   Es ceru, tu saproti, — teica Holta kundze, — ko tev nozīmē šis apciemojums.

—   Ko gan? — Holts vaicāja. — Ko gan tas man varētu nozīmēt?

—   Moka, liecies mierā, — Holta kundze iesaucās un aizdzina pūdeli, kas, purnu izstiepis, ostīja viņas seju.

—   Ja Kārlim par tevi radīsies labs iespaids, — viņa paskaidroja, — var gadīties, ka nākotnē viņš varbūt sāks par tevi interesēties.

—   Ak tā! — Holts teica pieceldamies, taču māte ar rokas mājienu lika viņam atkal apsēsties. — Dažus vārdus par doktoru Derru, — viņa sacīja vēl mazliet atturīgāk nekā mēdza runāt citkārt; aiz mierīgajiem vārdiem un ierastās savaldības Holts pēkšņi sajuta neparastu satraukumu. — Tieslietu padomnieku Derru es pazīstu vairāk nekā divdesmit gadus. Sistēmas laikā viņš bija apgabaltiesas prezidents. 1933. gadā viņam vajadzēja pamest darbu tieslietu resorā, jo viņš bija piederējis pie centra partijas; viņš sāka strādāt rūpniecībā. Lielo uzlidojumu laikā aizgāja bojā viņa sieva un abas meitas. Šodien viņš ir vīrs ar sevišķi lielu teikšanu, bauda uzticību kā okupācijas varas, tā vācu pārvaldes orgānos, viņš ir ari okupēto zonu padomē, kura nupat šeit tika nodibināta un turpmāk konsultēs angļu okupācijas varas pārstāvjus. Šī iemesla dēļ Kārlis laikam arī vēlas ar viņu aprunāties. — Sekoja zīmīga pauze. — Tu zini, — viņa ar uzsvaru atsāka un, pacēlusi labo roku, mudināja pievērst viņas vārdiem sevišķu uzmanību, — tu zini, ka es nekad neesmu ierobežojusi tavu temperamentu, tavas bieži vien pārsteidzoši pašapzinīgās manieres un arī tavu laikmetīgi brīvo izturēšanās veidu. Bet mana vēlēšanās ir, lai tu saņemtu tieslietu padomnieku Derru un arī tēvoci Kārli izmeklēti laipni, ar cieņu un klusu atturību, un šo savas mātes vēlēšanos tev vajadzēs respektēt.

Holta kundze nolaida pacelto labo roku un iegremdēja to pūdeļa brūnajā spalvā — suns gulēja viņai blakus.

—   Tas nu būtu nokārtots, — viņa laipni noteica.

—Un tagad pastāsti, kā jūs ar Hennigu izklaidējāties.

—   To gan labāk ne, — Holts atteica. Viņš pasmaidīja: — Mūsu laikmetīgi brīvais izturēšanās veids neiekļāvās nekādās normās. Turklāt tur bija meitenes, kas sociālā ziņā atrodas par mums krietni zemāk, un tu jau zini, māt, tādas lietas mēdz kārtot klusi!

Holta kundzes sejā nepakustējās ne vaibsts, gluži otrādi — viņa drīzāk piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Bet kas attiecas uz tēvoci Kārli un apgabaltiesas prezidentu tieslietu padomnieku doktoru Derru, vari būt gluži mierīga — savu nevainojamo audzināšanu es ne brīdi neaizmirsīšu, — neapzinīgi atdarinādams mātes runas veidu, apsolīja Holts. Viņš atkal pasmaidīja — aiz naida, vai izsmiekla — pats nezināja.

Drūmajā ēdamistabā galds bija klāts sevišķi svinīgi — vienā sudrabā un porcelānā. Kārlis Rennbahs un doktors Derrs stundām ilgi bija apspriedušies kopā ar dažiem citiem kungiem aiz slēgtām durvīm. Mašīnu rinda villas priekšā tagad bija paretinājusies. Ap pulksten pieciem pēcpusdienā visi sēdēja šaurā ģimenes lokā pie galda. Galda galā namamātes krēslā krustmāte Marianna, ap kaklu trīs kārtām apvijusi sudraba ķēdi; no viņas pa labi vietas ieņēma doktors Derrs un Holta kundze. Holts sēdēja iepretī mātei, viņam pa kreisi komercpadomnieks, galda otrā galā — Kārlis Rennbahs. Uz galda svečturī dega septiņas sveces. Kungi bija tērpušies melnos uzvalkos, krustmāte Marianna — tumšpelēkā samtā, vienīgi Holta kundze uzvilkusi gaišas drēbes; viņai mugurā bija vienkārša, bet svinīga bēškrā- sas Ķīnas zīda kleita bez piedurknēm, sveču gaismā tā izskatījās gandrīz pavisam balta.

Kārlis Rennbahs, leģendārais Brēmenes tēvocis, par kuru Holts bērnībā bija dzirdējis tikai runājam un kuru nu šodien redzēja visā savā godībā, bija gadus sešdesmit piecus vecs vīrs. Ar pusmāsām un pusbrāli viņam nebija ne mazākās līdzības. Viņš bija mazs un salīcis, sakumpušu muguru, iekritušām krūtīm, starp pleciem uz ļoti īsā kakla turējās šaura, liela galva ar

sirmu matu šķipsnām, kas, atsukātas atpakaļ, sniedzās līdz apkaklei. Piere — augsta, padevusies uz priekšu, zem tās dziļi dobumos paslēpušās mazas acis. Kārlis Rennbahs šķielēja. Seju ar stipri attīstīto zodu izvagoja neskaitāmas rievas. Viņš ēda klusēdams, ar neslēptu apetīti, ēda pildītu pīles krūti, tauki tecēja pār lūpām uz zoda. Bumbierus kompotā viņš uzdūra uz dakšiņas, un ar kompota karoti smēla milzīgos daudzumos mērci un ēda bavāriešu kāpostus. Šad un tad viņš nolika galda piederumus pie malas, tvēra pēc servjetes, pamatīgi slaucīja seju, zodu un arī pieri un pakausi. Tad atkal ēda. Saliecis pirkstu kāsī, pasauca Brigitu, krāva šķīvī vienu gaļas gabalu pēc otra un alkal iegrima ēšanā. Maltītes laikā viņš neizteica ne vārda. Holts neiedrošinājās viņu uzrunāt; viņš sēdēja tam ieslīpi pretī un bija nolēmis iemantot šī varenā vīra uzticību.

Kopēja saruna pie galda nevedās. Komercpadomnieks mēģināja kaut ko iestāstīt krustmātei Mariannai. Otrs viesis — tieslietpadomnieks un bijušais apgabaltiesas viceprezidents doktors Derrs liels un cienīgs sēdēja blakus Holta kundzei; viņš bija gadus piecdesmit vecs, ar reprezentatīvu ārieni: biezie, tumšie mati deniņos iesirmi. Uz acīm raga brilles. Seja visai samērīga, vienīgi deguns mazliet par lielu un platu; pāri kreisajam vaigam — rēta, iegūta studiju laikos. Izteiksmīgo lūpu kaktiņos nekad nenozuda smaids; balss, arī runājot klusu, — dziļa, skanīga. Viņš pievērsa uzmanību vienīgi Holta kundzei.

—  Mīļā cienītā kundze, — viņš bieži sacīja, — kas gan šajos grūtajos laikos . . . Nē, mīļā cienītā kundze, mēs taču visi ceram uz laimīgu pavērsienu . . .

Holta kundze sēdēja viņam blakus labi kopta, nevainojami frizēta, skaisto galvu viegli pieliekusi uz viņa pusi. Sejā rotājās maigs sārtums, labi savaldīta, jaunavīga mulsuma izteiksme, un biežāk, nekā parasti, viņa ļāva atplaukt smaidam, reiz pat ieskanēties klusinātiem dzirkstīgiem smiekliem, turklāt pārgalvīgi atmetusi galvu.

—  Mīļā, ļoti cienījamā kundze, — doktors Derrs, turēdams rokā vīna glāzi, ar ķermeņa augšdaļu pagriezies pret Holta kundzi, teica, — mēs taču visi beidzot

gribam dzīvot un strādāt mierā un saticībā, lai tāpēc sadzeram uz vēl daudziem laimīgiem gadiem!

Saskandināja glāzes, Holta kundze lēnām nolaida plakstiņus un dzēra. Doktors Derrs, turēdams vīna glāzi zoda augstumā, palocījās pret visiem, paskatījās visiem acīs un tad smaidīdams pamāja ar galvu Holtam.

—   Mans mīļais jaunais draugs, — viņš teica, — lai dzeram uz jūsu jaunību un jūsu personā cildinām mūsu zemes nākotni!

Holts paņēma glāzi, piecēlās, apgāja galdam apkārt, paklanījās doktoram Derram, saskandināja. Visi pacēla glazēs uz viņa veselību, vienīgi doktors Rennbahs nepievērsa notiekošajam nekādas uzmanības un joprojām ēda.

Kafiju pasniedza viesistabā. Krustmāte Marianna piecēlās, maltīte bija beigusies. Dāmas sēdēja uz dīvāna, kungi dziļajos krēslos ap galdiņu. Holts apsēdās uz soliņa starp abiem tēvočiem, viņš neuzbāzīgi turējās mazliet nomaļus. Bet Kārlis Rennbahs izstiepa kājas visā garumā un ar strupo augumu atgāzās klubkrēslā :

—   Nolāpītās kaulu sāpes! — viņš novaidējās. Tad, saliecis rādītājpirkstu kāsī, pieaicināja Holtu tuvāk. Holts paklausīgi piebīdīja soliņu viņam blakus. Kārlis Rennbahs izvilka no kabatas ādas etviju, paņēma cigāru, pagrieza smailo pakausi pret Holtu un piedāvāja:

—   Se!

—   Paldies, ne! — Holts atteica. — Sirsnīgi pateicos, bet es labāk izsmēķēšu cigareti.

—   Saprotu! — Kārlis Rennbahs noteica cietā lejas- vācu izloksnē. Viņa balss skanēja piesmakusi, gandrīz ķērkstoši. Viņš nokoda cigāram galu un izspļāva to uz paklāja. Holts steidzās pasniegt uguni.

Brigita nēsāja apkārt paplāti ar piepildītām, konjaka glāzēm. Kārlis Rennbahs noraidoši pakratīja galvu. Viņš zvilnēja krēslā, ar cigāru mutē, atspiedis kafijas tasi pret iedubušajām krūtīm. Tad pašķielēja uz Holtu, sauca par «māsasdēlu».

—   Pastāsti man, māsasdēl, kā tur otrā pusē īsti izskatās!

Holts pievirzījās tēvocim vēl tuvāk. Viņš runāja

klusu, telpā skanēja komercpadomnieka možā valoda un doktora Derra skaņā balss.

—   Kā tur izskatās? — Holts atvaicāja. — No pirmā acu uzmetiena varbūt neko daudz savādāk kā šeit. Bet, ja padomā par perspektīvām, tad jāsaka: izskatās gaužām bēdīgi. Tuvojas nacionalizācijas vilnis, sākās ar Flika koncernu. Pat, ja ignorētu šī jautājuma morālo pusi — brutāli taču tiek aizskartas jebkuras īpašuma tiesības, arī tad saimnieciskā ziņā tā ir vistīrākā izmisuma izpausme, un, ja patiesi nenodibināsies centrālā pārvalde, tad saimniecības atjaunošanas procesā viņi atradīsies nepārvaramu grūtību priekšā. Arī agrārā reforma man liekas sasteigta un problemātiska.

Kārlis Rennbahs pamāja ar galvu.

—  Skaidrs! — viņš noteica. — Un vai šī politika tur ir populāra?

—       Zemes reforma — katrā ziņā, — Holts atbildēja.

—  Zemes bads jau bija liels. Kara laikā es pazinu kādu feldfēbeli, tas, vārda pilnā nozīmē, cīnījās par savu stūrīti zemes, un beigās jutās gaužām vīlies. Tādu ļautiņu nav mazums. Vai cita veida atsavināšana būs populāra — jānogaida, pēc manām domām, tā varētu gan būt, bez tam gaidāms jau arī plebiscīts. Starp citu, es pazīstu kādu mēbeju fabrikantu, kas savu uzņēmumu droši vien varēs paturēt un nu ir varen priecīgs, ka ar nacionalizācijas palīdzību tiks vajā no konkurences.

Kārlis Rennbahs smējās. Tie bija piesmakuši smiekli, kas ducināja kā ilgi aizkavēta krekšķināšana.

—   Tad nu vari iedomāties, — Holts turpināja, — cik apmulsis biju, kad, ierodoties šeit, man tūlīt pavēstīja, ka sabiedrotie konfiscējuši IG-Fcirben-Industrie īpašumus. Vai tas būtu noticis pēc krievu skolas parauga? Nesaprotu.

Kārlis Rennbahs atkal nosmējās un uzjautrināts pašķielēja uz Holtu.

—  Tev tas nav skaidrs, — viņš teica, — sabiedrotajiem pašiem tas nav īsti skaidrs. Bet Potsdamā viņi nolēmuši kaut ko tādu, ko saucot par vācu saimniecības demokratizēšanu. Un, ja kāds mums Nirnbergā gribētu pierakstīt, starptautiskā līguma laušanu un nosaukt to par sazvērestību, tas savu parakstu vis nevar tik ātri

uzskatīt par nederīgu, kaut arī to varbūt jau nožēlo. — Tēvocis beidzot izdzēra savu kafiju, nolika tasi un atkal atzvēlās krēslā. — Un nu, māsasdēl? — viņš jautāja. — Kā tev te patīk?

—   Paldies, loti labi, — Holts atbildēja. — Beidzot es jūtos īsti kā mājās, kara dienestā jau bija jābūt kopā ar visādiem salašņām. Dzīve šeit laba, un noskaņojums kļūst pavisam optimistisks, kad iedomājas, kādas milzīgas iespējas mums tomēr pavērusi sakāve, lai cik paradoksāli tas arī izklausītos.

—   Iespējas? — Kārlis Rennbahs ievaicājās. — Kā lai to saprot?

—       Vācijā taču viss bija sastindzis, — Holts atteica.

—   Katra patiesi lielāka vērtība atradās stingrās rokās. Esmu pārliecināts — tuvākajā laikā viss sāks atkal kustēties, mums sagaidāms kaut kas līdzīgs grinderu gadiem, un tie, kas šodien nesnauž, kas saglabā ticību, ka tiksim atkal uz kājām, tie vienā jaukā dienā var atkal atrasties uz zaļa zara!

Kārlis Rennbahs neatbildēja. Kādu brīdi nekustīgi zvilnēja krēslā. Tad piecēlās, paņēma no galda divas glāzes konjaka, atkal apsēdās un vienu no glāzēm pasniedza Holtam. Tad krekšķinādams pasmējās, un saruna visapkārt apklusa.

—   Tea, — Kārlis Rennbahs aizsmakušā balsī sauca, saslējās krēslā taisns un viegli palocījās pret savu skaisto pusmāsu, viņa kūkums turklāt saliecās vēl apaļāks, — tavs Verners . . . tas tev patiesi iznācis brašs puika! — Viņš saskandināja ar Holtu, ar vienu aci skatoties virsū, ar otru šķielējot sānis, Holts smaidot atbildēja. Bet Kārlis Rennbahs, atkal atgāzies krēslā, draudzīgi pielieca galvu Holtam tuvāk — balto matu šķipsnas turklāt noslīdēja gar ausīm.

—   Kas attiecas uz taviem grinderu gadiem, — viņš teica, — tad tam vēl ir kāds brītiņš laika, pagaidām diezgan grūti saturēt kopā to mazumiņu, kas palicis. Bet tavs optimisms, māsasdēl, man patīk, tāpēc saki man, kādas ir tavas vēlēšanās.

Holts pašūpoja galvu, savu triumfu viņš slēpa zem labi audzināta cilvēka maskas. Pārējie gaidīja atbildi.

—   Mana vēlēšanās būtu, — viņš teica, — lai tu mani

rīt paņemtu līdz uz Lūdvigshāfeni, man tas būtu liels ieguvums.

—   Protams, tu vari braukt līdz! Skaidrs! — Kārlis Rennbahs atbildēja. Holts pieklājīgi pateicās. Viņš pamanīja, ka māte viņam labvēlīgi pamāj; viņa sejas izteiksme bija apvaldīta, smaids nevainojams. Taču sirdī viņš nejuta nekā cita kā vienīgi izsmieklu.

5

Lūdvigshāfene bija smagi cietusi uzlidojumos. Vienā no nedaudzajām neskartajām viesnīcām Kārlim Renn- baham un Holtam vajadzēja apmesties kopējā istabā. Šoferis Pedersens uzstiepa augšā viņu koferus.

Kārlis Rennbahs elsdams pūzdams sēdēja savā gultā garās flaneļa apakšbiksēs, kaķādas vestē virs triko krekla un vannoja kājas bļodā ar karstu ūdeni. Holts čemodānā sameklēja tēvocim zeķes un tīru kreklu, tad pārģērbās arī pats.

Pusdienoja ēdamzālē. Tad Kārlis Rennbahs uzaicināja savu māsasdēlu viesnīcas bārā uz glāzi groka.

Holts jutās noguris. Divas dienas bija pavadītas Dort- mundā un Diseldorfā, un šodien ilgi braukts ar mašīnu. Švarcvalde nu vairs nav tālu, un, lai notiek kas notikdams, rīt viņš dodas ceļā. Jā gan, rīt viņš dodas ceļā, kaut ari doma par jaunu ceļojumu neko daudz nevilināja. Gar mašīnas logu bija slīdējušas visai bezcerīgas ainas: visi ceļi pilni ar pārnācējiem un pārceļotajiem, sagrautas pilsētas un ciemi, pirmās pēckara ziemas juceklīgums .. . Holtu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka arī viņam jāatgriežas šai straumē, viņu baidīja aukstie vilcieni, uzgaidāmās telpas, ar sniegu aizpūstie lauku ceļi.

Karstais groks uzmundrināja. Viņš pagrieza galvu pret tēvoci.

—   Cik ilgi tev te jāuzkavējas?

Kārlis Rennbahs slābans bija atlaidies krēslā, *— smailā galva kā iesprausta starp pleciem, zods iegrimis iedubušajās krūtīs.

—   Savas astoņas dienas, ne mazāk, — viņš atbildēja.

Holtam diez ko „negribējās tēvoci aizvainot ar savu slepeno pazušanu. Tāpēc viņš sāka stāstīt par paziņām Karlsrūē, kurus, izmantojot gadījumu, varētu tagad apciemot.

—   Nu, protams, — Kārlis Rennbahs atteica. — Pe- dersens tevi aizvedīs.

Viņš izvilka cigāru, nokoda galu un izspļāva tabakas birzumus zem galda. Tad aizsmēķēja un sāka vērot publiku bārā. Vairums viesu bija ārzemnieki, gandrīz visi privātā, lai gan šur tur pavīdēja arī pa okupācijas varas virsniekam uniformā. Pēc otrā groka Kārlis Rennbahs uzslējās taisnāk — krēslā parādījās viņa kūkums, garie, sirmie mati veselām šķipsnām nokarājās gar ausim. Kā vienmēr pa vakariem viņš likās labā omā.

—       Šeit patiesi ir gluži jauka sēdēšana, — viņš teica,

—  vai ne tā, māsasdēl?

Apgaismotās ēdamtelpas, bāra mājīgais siltums nevarēja izklīdināt ceļojuma laikā redzētās posta ainas, un atmiņas vēl bija gluži svaigas. Holts iztukšoja otru glāzi groka; pieklājīgi pamāja ar galvu.

—   Jā, šeit patiešām ir jauka sēdēšana, — viņš negribēja tēvoci aizvainot. Bet kādēļ gan ne? Jau dienām ilgi viņš nes šo masku! Labā audzināšana un liekulība viņam bija jau līdz kaklam. Tēvocim taisnība, šeit patiešām ir gluži jauka sēdēšana, bez šaubām, gluži jauka.

—   2ēl to nabaga velnu uz ceļa, — Holts noteica.

Tēvocis sūca cigāru, tēvocis bija gatavā lapsa, viņš

nekad neatklāja, ko īsti domā. Holts izmēģināja ar viltu:

—   Mazais cilvēks atkal dabūs maksāt rēķinu!

Lai nu tēvocītis pabrīnās par māsasdēlu, lai padus- mojas! Bet tēvocis tikai uzjautrināti pašķielēja uz Holtu un noteica:

—   Groku tu vairs nedabūsi, māsasdēl, tu jau sāc kļūt melanholisks.

Holts noskaitās un apklusa.

Kārlis Rennbahs samaksāja rēķinu, lika uznest konjaka karafi augšā, viesnīcas istabā, novietoja to uz naktsgaldiņa un apgūlies ņēmās sūkt savu cigāru. Mugurā viņam bija spilgti zaļa pidžama, kas viņa seju vērta pelēku un nožēlojamu; tēvocis gulēja uz mugu

ras, vatēto segu uzvilcis līdz zodam, un lasīja. Gramatu sauca «Halikarnasas Herodota vēsturiskie raksti».

Ēdamistabā Holts bija devies uzbrukumā parak neveikli, tik vienkārši lapsu slazdā ievilināt nevarēja.

—       Tad tā tev jābraukā te uz Dorlmundu, te Disel- dorfu vai Lūdvigshāfeni, — viņš, itin kā starp citu, ieminējās. — Ko tu tur visur īsti dari?

Tēvocis neatbildēja, bet turpināja lasīt. Tad uzrausās sēdus, iemeta konjaka glāzīti un lasīja tālāk.

Holts atlaidās gultā, sakrustoja rokas zem galvas un jautāja sevišķi laipnā balsī:

—       Vai sabiedrotie neņēma ļaunā, ka nacistiem biji būvējis zemūdenes?

Kārlis Rennbahs izstiepa roku un nokratīja pelnus uz paklāja.

—       Var jau, protams, atrast pie sabiedrotajiem ļautiņus, kas domā ļoti ideāli.

—   Un tu tik ideāli nedomā? — Holts tincināja.

Kārlis Rennbahs atkal iedziļinājās Herodotā, samitrināja ar siekalām pirkstu, pāršķīra lappusi un teica:

—   Es esmu praktiskāks cilvēks.

Holts atsēdās, aizdedzināja cigareti un turpināja:

—       Un kam ir lielākas izredzes — ideālajam vai praktiskajam?

—       Nezinu, — Kārlis Rennbahs attrauca. Beidzot viņš grāmatu aizvēra, lai gan pirkstu atstāja starp lappusēm.

—       Māsasdēl, nesmēķē gultā, — viņš sacīja. — Gultā smēķēt ir netikums!

Holts izdzēsa cigareti. Kārlis Rennbahs ievilka spēcīgi dūmu un apmierināts par māsasdēla paklausību sacīja:

—   Es ceru, ka rietumzemēs uzvarēs reāla domāšana.

—       Tu domā, ka tās atteiksies* no savas primitīvās revanša un Vācijas saimnieciskās ignorēšanas politikas? Var jau būt. . . Ne velti šis amerikaņu koncernu sadalīšanas komisijas priekšsēdētājs it kā esot jau atlaists.

Kārlis Rennbahs pašķielēja uz Holtu un atkal atšķīra Herodota sējumu.

—       Nezinu, māsasdēl, — viņš noteica. — Neesmu politiķis.

—   Bet kas gan? — Holts neatlaidās.

—   Bet gan veikalnieks, — Kārlis Rennbahs atteica.

Sakrustojis rokas zem galvas, Holts raudzījās griestos, kuru dzegas rotāja barokāli ornamenti.

—   Savu mūžu negribu neko vairs zināt par politiku, — viņš sacīja. — Bet dažkārt cilvēkam politika vārda pilnā nozīmē tiek uzspiesta.

Kārlis Rennbahs papurināja galvu un sirmo matu šķipsnas atkal noslīdēja gar ausīm. Viņš skatījās grāmatā un noteica:

—   Zeme, kur augstu kalnu pakājē mājo cilvēki, kuri visi — kā vīri, tā sievas — nāk pasaulē kā plikgalvji.. . Saki, māsasdēl, kas tā varētu būt par tautu?

—   Plikgalvji… — Holts neizpratnē atkārtoja. — Vai to rakstījis Herodots?

Kārlis Rennbahs samitrināja pie apakšlūpas pirkstu un, šķirot lapu, ievaicājās:

—   Kas tad tev to politiku uzspiež?

—   Dzīve, — Holts atbildēja. — Tik daudz, kas dzīvē jāredz. Tik daudz kas prasa atbildes. Pirmīt tu mani nosauci par sentimentālu, tāpēc ka es atcerējos cilvēkus tur ārā uz ceļiem. Tā nav nekāda sentimentalitāte. Galu galā arī es pats reiz esmu pārnakšņojis uz ielas, īsti nezinādams, kurp iet. Tāpēc arī, sēžot bārā, krasi izjutu šo kontrastu.

Kārlis Rennbahs nolika grāmatu uz naktsgaldiņa un atkrita gultā uz sāniem.

—   Sasodītās kaulu sāpes! — viņš novaidējās. Tad pašķielēja uz Holtu: — Tātad tu krasi izjuti kontrastus. Bet kādus kontrastus?

—   Krustmātes Mariannas villā, — Holts sāka, — vai arī tur, lejā, feodālajā hoteļa bārā, tur ir viena pasaule. Bet ir vēl arī otra. — Viņš apklusa. Saruna pēkšņi likās bezjēdzīga; par to jārunā ar Utu, nevis ar tēvoci, ar šo lapsas kūmiņu.

—   Tātad ir vēl arī otra pasaule, — tēvocis redzami uzjautrināts atkārtoja. — Naivs tu esi, māsasdēl! Šai vienā pasaulē, mūsu pasaulē, bagātības sadalītas nevienādi, to tu domā. Viens, lūk, var dzīvot villā, otram jāmitinās pagrabtelpā; tur nav ko filozofēt, māsasdēl, vari tikai priecāties, ka pagrabā nav jādzīvo tev.

—  Man tātad jāaizmirst, ka pasaulē valda netais

nība? — Holts izaicinoši vaicāja. Taču Kārlis Rennbahs neievēroja strīdīgo toni, vaidēdams iekārtojās gultā ērtāk, noliecās pie naktsgaldiņa, iemeta glāzīti konjaka un pasniedzās pēc jauna cigāra. Tad atzvēlās gultā — spilgti zaļajā pidžamā, līku muguru, matu šķipsnām pār ausīm — un, cigāru no mutes neizņemdams, beidzot sāka ar Holtu sarunāties nopietni, it kā konjaks būtu atraisījis viņa parasto atturību.

—   Taisnība, māsasdēl? Taisnība ir ilūzija. Paskaties uz mani: vai es esmu taisnības apustulis? Es esmu rēderis un baņķieris, es esmu kapitālists, būvēju kuģus, nevis taisnību zemes virsū. — Viņš krekšķēdams iesmējās, ieraudzījis Holta apmulsušo seju. — Vai tad tu, māsasdēl, gribi, lai es skatos uz pasauli ar svētuļa acīm? Es uz to skatos reāli: mēs dzīvojam kapitālisma laikmetā un šo laikmetu ņemam par labu, jo mums abiem tajā atlēkusi itin silta vietiņa.

—   Bet… ja nu tev būtu atlēkusi vietiņa pagrabā? — Holts ievaicājās.

—   Tad es droši vien jau laikus būtu kļuvis komunists, — Kārlis Rennbahs atbildēja. — Bet, tā kā laimīgam gadījumam labpatikās mani izpestīt no pagrabtelpām un tas Jāva man atlauzt krietnu gabalu no sabiedrības pīrāga, tad esmu komunisma pretinieks un negribu nekā dzirdēt par īpašumu vienlīdzīgu sadalīšanu. Taisnība, tā ir gluži vienkārša padarīšana, māsasdēl! Komunistu taisnība — tā ir cīņa pret mūsu īpašumu, un mūsu taisnība — tā ir cīņa pret komunistiem.

—  Tātad taisnīgi bija arī tad, kad Hitlers komunistus iznīcināja? — Holts vaicāja.

—   Liksim nu labāk taisnību mierā, — Kārlis Rennbahs atbildēja. — Izrādījās, ka tas bija nepareizi. Vismaz es jautājuma atrisināšanā nākotnē nekad vairs nepielietotu varu.

—   Bet kā tad? — Holts turpināja. — Kā tad tu to kārtotu?

—   Es viņiem gādātu tik daudz ēdamā, ka viņi pārstātu domāt par revolūciju, — Kārlis Rennbahs paskaidroja. — Ernsts Abē bija liels vīrs, māsasdēl! Strādniekam, kam pieder sava mājiņa, diezin vai revolūcija vairs prātā — skaidrs?

Viņš nolika cigāru un sniedzās pēc naktslampiņas. Telpa iegrima tumsā.

Holts turpināja šķetināt domu pavedienu. Uzmācās nogurums. Pagaidām domāšana jāatliek. Rit viņš stāvēs augstu kalnu piekājē, augstu kalnu piekājē . . . Istabā bija tik klusi, ka Holts dzirdēja tikšķam tēvoča pulksteni uz naktsgaldiņa.

—   Tas nu gan ir gatavais jokdaris, — viņš noteica.

—   Kas? — tēvocis ievaicājās, uztraucies no miega.

—   Herodots, — Holts atteica. — Bērni taču visur dzimst bez matiem! It kā tas varētu būt citādi! Nu redzi nu!

Šoferis Pedersens Holtu aizveda uz Karlsrūi ar krietnu nokavēšanos, jo ceļā atgadījās nelaime ar riepu, un tūlīt deVās atpakaļ uz Lūdvigshāfeni. Holts bija sasalis kramā. Tēvocis viņam bija aizdevis vieglu ceļasomu. Stacijā pie kases lodziņa stāvēja gara rinda; taču ar biļetes pirkšanu nebija ko steigties, vilciens uz Freiburgu atgāja tikai ap pusnakti. Uzgaidāmā telpa nebija kurināta un ļaužu pārpilna — pārnācēji, pārce- ļotāji, cilvēki bez dzimtenes, kuriem visa bagātība sakravāta koferos un paunās, kas jāstiepj visur līdz. Beidzot Holts atrada brīvu vietu. Viņš pasūtīja kaut ko siltu — iedzert un arī ieēst. Viesmīlis tikai papurināja galvu. Nav nekā ne ēdama, ne dzerama.

—   Tas varētu būt ari par dārgāku cenu, — Holts neatlaidās; kas zina, kur atkal tiks pie ēšanas, viņš nodomāja. Taču viesmīlis jau steidzās prom. Holts aizsmēķēja cigareti.

—   Nekā nepadarīsi, priekšnieka kungs, — iesaucās nekaunīga balss pie blakus galdiņa. Kopā ar kādu pār- ceļotāju ģimeni un daudziem pārgurušiem bērniem tur sēdēja divi viri noplukušos karavīru mēteļos, viens — liels, spēcīgs, uzblīdušu seju un neizteiksmīgām acīm, otrs — mazāks, kalsnāks; tas familiāri atņirdza zobus, piecēlās un pameta lielajam ar aci. Abi pienāca pie Holta. Tiem varēja būt gadi divdesmit pieci, pēc izskata īsti paklīdeņi. Lielajam galvā ausaine nolaistām malām, seja stinga, skatiens truls. Mazākajam ap galvu

aptīta šalle, tai pāri naģene. Kalsnā seja noaugusi bārdas rugājiem, acis nemierīgi šaudījās šurpu turpu, mute ne brīdi nestāvēja ciet — tā varēja izskatīties tikai blēdis. Mirkšķinādams ar aci, uzbāzīgi familiāri viņš sāka uzrunāt Holtu.

—       Nekā nepadarīsi, priekšnieka kungs, — viņš teica,

—   būs vien jāiet uz citu krogu, šis te nav īstais, būs jāmeklē kaut kas smalkāks, ja gribēsiet dabūt ko likt uz zoba, priekšnieka kungs. Nāk vien līdz, mēs jūs aizvedīsim, mūs te visi pazīst, mēs te pazīstam katru stūrīti, nāk vien, priekšnieka kungs, nudien, nāk tik līdz!

—   Cik tad tas maksās? — Holts izvairīgi ievaicājās.

—   Smēķa galu, priekšnieka kungs! — mazais iesaucās. — Par smēķa galu mēs gatavi uz visu, bet no jums varbūt iznāks pa veselai, ja jau cigarešu pilna kastīte . ..

Spriežot pēc valodas, abi šai pusē bija tādi paši svešinieki kā Holts, bet kas zina, cik ilgi viņi jau šeit nav klimtuši.

—   Nu tad, aiziet! Ober! — mazais uzsauca. — Rēķinu! Un mūsu divus aliņus, tos samaksās priekšnieka kungs, vai ne, ja nu mēs aizvedīsim uz labu vietiņu, liels paldies, priekšnieka kungs . ..

Holtam vajadzēja samainīt piecdesmit mārku zīmi, ko viņš izvilka no krūškabatas; tad viņš atkal aizpogāja mēteli. Viņš bija pārāk labi ģērbies šādiem laikiem, šādam cejojumam un šādam postam visapkārt. Milzenis lāčoja Holtam aiz muguras, mazais steidzīgi lipināja pa priekšu pa tukšajām, drupu iekļautajām ielām un bez apstājas runāja:

—   Pavisam pieklājīgs restorāniņš, priekšnieka kungs. Viss kā miera laikos, vislabākā manta, cūkas cepetis, ķiļķeni, ko tik sirds vēlas, bet dārgi gan, grēcīgi dārgi, lūgtum, šiten te, nu vairs nav tālu, nebūs ne piecas minūtes, jā gan, un tagad pa labi, jā gan, šiten te ap stūri.. .

Holts iegriezās neapgaismotā šēķrsieliņā. Patiesībā tā nebija iela, bet gan pavārte, kas veda drupu klātā laukā. Holts apstājās pussolī tik pēkšņi, ka milzeņa sitiens no muguras paslīdēja sānis un akmens vietā Holta galvu trāpīja apakšdelms. Holts apsviedās

apkārt, bet mazais viņam jau bija paspējis aizlikt priekšā kāju; Holts nokrita apsnigušajos gruvešos. Milzenis uzmetās ar ceļiem Holtam uz pakauša un spieda seju sniegā, tad abi izgrieza viņam rokas uz muguras, noģērba mēteli, no krūškabatas izvilka naudu, atņēma cigaretes, ceļa somu. Holts no visa spēka centās uzslie- ties stāvus, atbrīvojās, bet milzenis iespēra viņam ar kāju pa galvu, un abi aiznesās pāri drupām.

Holts apdullis palika guļot. Spēriens bija ķēris pieri. Tomēr drīz vien viņš uzrausās kājās un nevarīgās dusmās, sāpošu, neskaidru galvu kliboja ārā uz ielas. Tur Holts nokļuva mašīnas prožektoru gaismā; viņš noslaucīja pieri, tā bija noplūdusi asinīm. Piebrauca kāda smagā mašīna un pieturēja. Šoferis bija ceļā uz Ofen- burgu ar mašīneļļas kravu mucās, līdz Freiburgai tas bija pusceļš. Šoferis, gados vecāks vīrs, paņēma Holtu mašīnā.

—   Policiju? Nav nekādas nozīmes, — viņš noteica.

Freiburgā stacijas uzgaidāmā telpa bija kurināta un, kā parasts, ļaužu pārpilna. Holts apsēdās uz grīdas, atspiedis muguru pret radiatoriem. Dūšu zaudējis, viņš izmisīgi sev atkal vaicāja: ko lai es iesāku salā bez mēteļa, bez feniņa kabatā. No bada viņš bija pavisam zaudējis spēkus, viss gāja šķērsām vien, viss vērtās par ļaunu. Pie biļešu kases lodziņa viņam tika paskaidrots:

—   Vilcieni uz Neištati neiet, uz Hauzahu-Freiden- štati arī ne, satiksmes ar Hellentāli nav, varat mēģināt vienīgi caur Stutgarti — Tutlingenu — Donavešingenu.

Tas bija neiedomājami garš apkārtceļš, tas viņam nebija pa spēkam! Pa aizputinātajiem, apledojušajiem ceļiem kalnos nebrauca arī neviena mašīna.

Holtu atkal sagrāba panika: kāpēc gan viņam vajadzēja pamest silto viesnīcu un šajā laikā, šajā zemē doties ceļā. Viņš jau sāka prātot par atgriešanos. Lūd- vigshāfenē gaidīja tēvocis Kārlis, Hamburgā — miers, ērtības un krustmātes Mariannas koka ģīmis.

Holta ietiepība bija lielāka par bailēm. Viņam bija jātiek pie Utas! Viņš piecēlās. Viņš nezināja, kas viņam pie Utas vajadzīgs! Vienalga: pie Utas jātiek!

Holtam ienāca prātā, ka Nirnbergā dzīvo doktors Go- mulka. Taču Nirnbergā atradās vēl nesasniedzamākos tālumos nekā tuvie kalni.

Ēst viņš mazliet dabūja. Kādas reliģiskas labdarības biedrības locekles vienreiz dienā izsniedza siltu ēdienu. Paēdis Holts atkal varēja domāt. Bija kaut kā jāmēģina ar savu stāvokli samierināties, cits nekas neatlika kā apkārtcejš caur Štutgarti. Taču laiks, kad nometnes izdotā zīme derēja par ceja bijeti, bija pagājis. Kur lai ņem naudu? Iet ubagot! Nē! Jāatrod darbs! Ja nakšņo uzgaidāmās telpās, ja izdodas saņemt ēdienu no labdarības biedrības, pietiktu nostrādāt pāris nedēļu — kaut vai pie drupu novākšanas — un ceļanauda rokā! Uz labu laimi viņš uzrunāja dažus no tiem, kas, likās, bija vietējie iedzīvotāji.

—   Darbu? — Visi paraustīja plecus. Beidzot gadījās viens, kas ieklausījās, — tas bija kāds vīrs ādas mētelī.

Holts viņam neuzticīgi sekoja, otrreiz vis negribējās ieskriet slazdos. Svešais runāja cietā dialektā un izvadāja Holtu krustām šķērsām pa Freiburgas ielām, beidzot lika iet tālāk vienam — tikai uz priekšu vien, no pilsētas ārā, uz viesnīcu «Pie Mežezera», tur pieteikties saimniekam un teikt, ka sūtījis vīrs ādas mētelī. Tas viss likās diezgan dīvaini, taču Holtam nebija izvēles; darbs jāatrod, tātad jāriskē vien ir.

Viņš devās pa ceļu uz priekšu kalnu virzienā, kuri kā mūris pacēlās aiz pilsētas, kalni bija dziļi iesniguši, drūmi, nepārejami, tumšiem mežiem klāti, kā jau Švarc- valdē. Ceļu mēztin mēza ass vējš, brīžam tas savir- moja sniegu, kas zemi sedza pēdas dziļumā, bet pilsētas nomalē sagriezās putenī, tas Holtam laupīja visus spēkus. Holts bija aptinis sev apkārt biezu kārtu avīžu papīra, taču vējš viņu stindzināja un nogurdināja. Viņš sasniedza viesnīcu.

Tūlīt aiz tās sākās mežs, un šoseja stāvi kāpa kalnā. Viesistaba bija tukša. Holts apsēdās pie lielas podiņu krāsns. Viesnīcnieks, padzirdējis, ka Holtu sūtījis vīrs ādas mētelī, pamāja ar galvu, ciemiņu laipni un uzmanīgi nopētīja, sacīja, ka būšot jāgaida, varbūt pat veselu stundu, atnesa glāzi groka.

—   Man nav ar ko samaksāt, — Holts atteica. Viesnīcnieks atmeta ar roku. Holtam vajadzēja sasildīties, un viņš izdzēra. Arā gar mājas stūriem putenis kauca arvien trakāk. Saimnieks atnesa otru glāzi groka.

—   Bet man taču nav ar ko maksāt, — Holts vēlreiz atkārtoja, taču saimnieks atkal atmeta ar roku. Šoreiz dzēriens bija stiprāks, viļņošanās ap Holtu norima, viesistabas nespodrā gaisma likās mazliet gaišāka. Līdz šim viss tomēr bija beidzies labi. Pārdzīvots bija daudz. Tagad pāris nedēļu pastrādās, tad būs pie Utas, un tur gaida miers. Cik ilgi viņš tā bija sēdējis — mazliet miegains, patīkamā siltumā, — un vai viesnīcnieks bija atnesis vēl trešo glāzi? Beidzot ārā piebrauca mašīna, istabā ienāca trīs vīri, novilka mēteļus, aprunājās ar saimnieku, pagriezās pret Holtu. Tad viens no viņiem, neteikdams ne vārda, apsēdās Holtam blakus pie galda. Viņam varēja būt gadu trīsdesmit. Iekritusi seja, uzkrītoši plati vaigu kauli, vērīgs skatiens, tumšas acis zem šaurām uzacīm, plāni, melni mati, brūns uzvalks, biezs sporta puloveris. Viņš nopētīja Holtu labvēlīgi un uzmundrinoši.

—   Jūs tātad meklējat darbu? — viņš sāka Holtu izvaicāt. Viesnīcnieks abiem atnesa groku, alkohols atraisīja Holtam mēli; viņš noklusēja vienīgi par saviem Hamburgas'radiem. Svešais pieprasīja Holta dokumentus, atstāja uz galda sev blakus, pamāja vēl pēc viena groka.

—   Es jums varu sagādāt darbu, ļoti labi atalgotu darbu militārās varas iestādēs . ..

Holts ieklausījās. Militārās varas iestādēs? Bet ļoti labi atalgots darbs. Holts no prieka un atvieglojuma sajūtas noreiba, vai ari tas bija groks, kas sakāpis galvā? Viņa priekšā jau atkal atradās glāze, kāda iekšēja balss viņu brīdināja, taču par vēlu: viņš bija piedzēries. Lai tad arī iet! Gan jau tiks galā arī ar to, nopelnīs ceļa naudu, darbs taču ļoti labi atalgots! Kā? Arī kaut kas jāparaksta?

—   Paklausieties! — Holts sacīja, mēle bija kļuvusi tāda kā stīva. — Cilvēki taču plēstin plēšas, lai dabūtu darbu pie amīšiem, tas ir, es domāju — okupācijas va-

ras iestādes, tad taču ar šo te darbu laikam viss nebūs kārtībā.

Svešais pasmaidīja, no svārku iekšējās kabatas izvilka naudas zīmes — šaurās, raibās sabiedroto naudas zīmes, noskaitīja dažas, paturēja rokā.

—  Teikšu jums atklāti — darbs nav visai tīkams. Jālādē munīcija, kaujas patronas.

Holts nicinoši pameta ar roku.

—  Tik vien bēdas! Kā jūs domājat, cik kaujas patronu savā mūžā neesmu jau stiepis.

—   Tad aizvedīsim jūs tūlīt mašīnā līdz pilsētai, — svešais atteica un paskatījās uz pārējiem. Viņš sameklēja iespiestu formulāru, pasniedza Holtam ķīmisko zīmuli. Formulārs bija sastādīts franču valodā, taču darbs ļoti labi atalgots, un divās nedēļās ceļš pie Utas brīvs. Iespējams, ka līdz tam laikam sāks iet arī vilcieni uz Hellentāli. Holts bija piedzēries, mazliet nedroši viņš sāka vilkt pirmos paraksta burtus, taču pēkšņi skatiens uztvēra franču tekstu, franciski viņš neprata ne vārda, taču šos divus vārdus gan: Lйgion йtrangиre… Skurbums vienā mirkli izgaisa. Viņš pacēla acis no papīra. Svešais glūnīgi vērās Holtam sejā. Holts satvēra apliecību, uzlēca kājās, aiz bailēm un niknuma kā prātu zaudējis, pagrūda svešo atmuguriski pret Ieti, izmisis metās virsū pārējiem, kas mēģināja viņam aizsprostot ceļu, bet tad jau bija ticis ārā un bēga uz dzīvību un nāvi.

Holts skrēja kalnu virzienā, neviens viņam nesekoja, tomēr viņš skrēja, vēl ilgi nevarēdams tikt vaļā no paniskām bailēm. Saliecies viņš skrēja putenim pretī, kalnā augšā, kurp vējš viņu neapturami dzina uz priekšu. Brīžiem viņš pamanīja viņpus ielejas kalnu pakājē kāda ciema ugunis un centās tikt līdz tām. Pa mākoņu plaisu spokaini pavīdēja mēness un atkal pazuda, ik pa laikam Holts neredzēja nekā cita kā vien sniegu, bezgalīgus sniega tuksnešus. Ceļš bija tāls, vējš ledaini auksts. Tas nebija ciems, tā bija vientuļa Švarc- valdes lauku sēta, un tikai pēc vairākām stundām aiz

aukstuma sastindzis Holts klaudzināja pie vārtiem un tapa ielaists.

Pa nakti māja bija pavisam aizputināta. Vēl gluži kā apmāts Holts nākamajā rītā vāca nost sniegu, atraka pagalmā taciņas. Viņš pūlējās būt noderīgs, palīdzēja, kur varēja, saņēma par to ēdienu, nakšņoja kūtsaugšā sienā, atspirga no noguruma un bailēm. Pēc divām dienām saimnieks viņu aizveda līdz tuvējam ciematam. Tur Holts sabija trīs dienas pie kāda kalēja — nerunīga vīra, kas nepiekusis stāvēja pie laktas.

Kalni ziemu bija noslēgti no pasaules; te neieradās tikpat kā neviens pārnācējs vai pārceļotājs, kas zemienēs pārplūdināja visus ciemus. Tāpēc ļaudis Holtam pievērsa uzmanību, centās palīdzēt, klaušināja pa ciematu gan šur, gan tur, līdz uzzināja par kādu zemnieku, kas posās ceļā ar kamanām uz Sanblaziju. Bet tas jau bija tikpat kā ceļa mērķis. Zemnieks aicināja Holtu līdz.

Pēc dienām ilga sniegputeņa pāri kalniem pacēlās tumšzilu debesu velve un saule apmirdzēja apsnigušos mežus. Segās ievīstīts, Holts sēdēja kamanās. Viņam bija laba oma, iecerētais nodoms sasniegts, mērķis — klāt. Ceļš veda no viena kalnu ciemata uz otru, pa aizsnigušām meža takām, pāri aizām, pāri grēdām un kalnājiem — Švarcvaldes ainavas mežonīgajā skaistumā.

Jau sāka krēslot, kad caur simtgadēju egļu sienu Holts ieraudzīja Sanblazijas torņus un jumtus.

Par dažām markām viņš noīrēja istabu viesnīcā, dabūja siltu ēdienu. Nākamajā dienā viņš saveda kārtībā stipri cietušo pelēko uzvalku, kurpes, lika noskūt bārdu. Apvaicājoties par ceļu, atrada braucēju, kas viņu paņēma līdzi kamanās. Ap pusdienas laiku viņš bija pie mērķa ezermalā. Krastu apmirdzēja saule. Mežmāja — tā atradās viņā pusē ziemeļmalā, — kāda sieva rādija ceļu. Viņš šķērsām gāja pāri ezera ledum, brizdams pa sniegu līdz ceļiem.

Beidzot atrada māju: aiz eglēm koka nams, liela celtne uz stingriem granīta pamatiem, klusa, kā izmirusi, ar zaļiem logu aizvirtņiem zem milzīgā pārkarenā jumta, uz kura smagi gūlās sniegs.

6

Holts izgāja cauri dārzam mājas priekšā. Durvis bija aizslēgtas. Pa dziļo sniegu viņš brida mājai apkārt un ielūkojās pa logu.

—    Tad tomēr esi ieradies pāri trejdeviņiem kalniem vientuļnieces mītnē! — kāds aiz muguras noteica. Tā bija Uta. Viņa zvilnēja guļamkrēslā kailajos krūmos pašā saulē, apsegusies ar aitādas kažoku. Holts viņu tūlīt pazina.

—    Vai esi nācis pāri kalniem, lai blenztu manī? — viņa vaicāja. — Iznes sev segas un guļamkrēslu!

Viņš paklausīja. Pa sētas durvīm viņš iegāja koridorā, kur no kūts ieplūda vircas dvinga, tad tālāk telpā, kas aizņēma visu nama platumu. Kaut gan jumts bija pār- karens, gaisma krita visos istabas stūros. Smagi baļķi balstīja griestus. Stūrī podiņu krāsns. Vidū pie ārējās sienas rietumu pusē no rupji apdarinātiem sarkana gneisa bluķiem iemūrēts vaļējs kamīns. Istaba bija iekārtota paskopi: polsterēts sols gulēšanai, ap galdu dažas taburetes bez atzveltnes, cauri meldru pinuma paklājam redzama balti noberzta grīda. Pie kamīna senlaicīgs ratiņš. Abās pusēs durvīm sienu austrumu pusē sedza grāmatām piekrauti plaukti. Un pie logiem uz palodzēm un plauktiņiem pašā ziemas vidū zaļoja un vijās milzums istabas augu.

Holts paņēma segu.

Uta gulēja vai arī izlikās guļam. Holts ietinās segās. Tad atslābis zvilnēja saltajā gaisā; ziemas saule dīvaini kaisa uz sejas.

Holts iegrima domās. Reiz Uta bija zvaigzne provinciālas pilsētiņas sabiedrībā, kas sastāvēja no virsniekiem, asesoriem un sīkiem veikalniekiem. Viņu sauca par gudru, daudz lasījušu; viņas lieliskie eksāmenu rezultāti, absolvējot vidusskolu, bija devuši vielu skolnieku pārrunām vai veselu gadu. Un tomēr tam visam jau tolaik nebija lielas nozīmes. Populāru viņu padarīja jāšanas un floretes pārvaldīšanas māka, tāpat arī tas, ka viņa bija izcīnījusi balvas tenisā; tādēļ leitnantu un skolēnu vidū viņa staroja savā slavas oreolā. Sī oreola gaismā viņu ieraudzīja Holts, un kā viņa toreiz

no savas slavas augstumiem bija nokāpusi pie viņa, to viņš vēl šobrīd nespēja aptvert.

Viņš gulēja nepakustēdamies. Rietumu kalnu grēdas ēna jau bija noslīdējusi pāri nogāzei, mājai un dārzam, kamēr austrumu virsotne vēl kaisa saules gaismā. KJuva manāmi vēsāk.

Uta rausās ārā no guļamkrēsla. Beidzot viņa Holtam sniedza roku. Tā vairs nebija maiga un kopta, bet cieta un sasprēgājusi. Mugurā viņai bija dīvaina maisveidīga kleita no rupja, mezglaina auduma, apjozta ar raupji savītu auklu. Gaišie mati — garāki nekā toreiz — vaļēji krita uz muguras. Zem kleitas bija redzamas pašadītas zeķes, un kājas apautas zemās kurpēs, kuru virspusi veidoja plānu ādas siksniņu pinums.

Holts gāja Utai līdz uz māju, kāpa pa stāvajām koka kāpnēm augšā. Tur viņa atvēra durvis uz kādu mansarda istabiņu — tukšu telpu, kurā nebija nekā cita kā dzelzs gulta.

—   Pārģērbies, — viņa pavēlēja. Dēļu sienā bija sasistas naglas, uz tām karājās vecas bikses un apvalkāts puloveris. — Darba netrūkst, — viņa turpināja aukstajā svešādajā tonī. Un, atrazdamās jau uz kāpnēm, piemetināja: — Netrūks arī tev!

Holts uzvilka vecās drānas. Kur gan palikušas Utas dzēlības? Nelaipnie, strupie vārdi viņu nebija samulsinājuši, bet saltā uzņemšana tomēr mazliet atskurbināja. Klusībā viņš laikam bija cerējis, ka abi satiksies tikpat sirsnīgi, kā bija šķīrušies. Tagad bija jāatzīst: viņa joprojām stāvēja par viņu daudz augstāk.

Ģērbusies vīriešu drānās, Uta gaidīja lejā un izrādīja Holtam māju, lielo istabu, virtuvi, pieliekamo, lūku uz pagrabu, kurā atradās aka, parādīja arī kūti. Joprojām viņa runāja tikai visnepieciešamāko. Viņa audzējot aitas, austrumfrīziešu piena aitas un merinosa aitas, bez tam vēl arī Angoras kazu pāri — tie esot reti kustoņi, nākuši no kāda franču muižnieka ganībām.

—   Merinosa aitas, — viņa sacīja un norādīja uz divām garastainām, gandrīz pavisam melnām aitām.

—  Tas nav vācu vietējais lauku merinosu krustojums, bet spāņu merinosi, Eskoriāla aitas.

Vienā stūrī līdz pat griestiem sakrauti saspiesta siena

kvadri un no pārējās telpas atdalīti divi aizgaldi. Holts izspiedās caur siena mūri. Šeit atradās Angoras kazu pāris. Azis bija liels, dīvains kustonis ar baismīgiem, uz āru izliektiem ieslīpiem ragiem, kas bija savīti kā spirāles. Kaza bija grūsna; ragi tai mazāki nekā āzim. Abu kustoņu spalva — gara un zīdaina — nokarājās kuplās šķipsnās.

Uta pakasīja kazai spalvu.

—   Diez vai man izdosies tās izaudzēt, — viņa lietišķi teica. — Šeit, augšā, ir diezgan bargs klimats, tūkstoš divdesmit metru virs jūras līmeņa. Kazas ir jutīgas pret aukstumu un par savas cilts turpināšanu neko daudz nebēdā. Tās jau sākušas deģenerēties, to instinkti vairs nav spēcīgi. Tās dzīvo vairs tikai pašas sev… — Nu viņa pavērās arī Holtā. — Gluži kā cilvēki! — viņa turpināja. Tad atkal izspiedās siena ķīpām cauri.

Uta aizdedzināja kūts laternu un ar lakatiņu stingri nosēja matus. Pēkšņi viņa uzkliedza Holtam:

—   Nu, ko tu stāvi! Novāc mēslus!

Holts ķērās pie darba. Uta brīdi viņā noraudzījās, tad izņēma dakšas no rokām.

—   Ne jau labos pakaišus! Tikai mēslus jāmet ķerrā!

Klusēdams viņš strādāja tālāk. Tumšajā pagalmā

iebrauca mīkstajā sniegā, ķerra apgāzās. Lādēdamies Holts savāca mēslu pikas. Kad viņš beidzot atgriezās kūtī un izkaisīja sausos pakaišus, Uta jau sen bija beigusi barot lopus un sēdās pie slaukšanas. Pēc tam sukāja Angoras kazas.

Ar kūpošu petrolejas lampu rokā Holts kāpa lejā, pagrabā. Uta pasniedza spaiņus un, piepildītus ar ūdeni, vilka tos auklā augšā. Viņa neteica ne paldies, ne lūdzu, viņa komandēja, un Holts, klusu ciezdams, paklausīja. Tad abi kopīgi pagalmā nomazgājās; bija tik auksts, ka mazgājoties ūdens toverī sasala.

Kamīnā sprakšķēja degošas šķilas. Uz podiņu krāsns karnīzes dega petrolejas lampa. Utai mugurā bija atkal maisveida kleita. Mati divās bizēs pārmesti pār pleciem. Vakariņās ēda- tikai aitas pienu, ābolus un maizi. Uta nerunāja ne vārda; arī Holts klusēja. Pēc maltītes

viņa atnesa māla krūku ar sarkanu, skābu vīnu, nolika Holtam priekšā kastīti ar tabaku un ļāva izvēlēties kādu no daudzajām iesmēķētajām pīpēm. Holts smēķēja un dzēra sarkanvīnu; tas bija atšķaidīts ar ūdeni.

Savilkusi zem sevis kājas, Ula sēdēja uz guļamsola, atzveltne krakšķēja; pa pievērto durvju starpu ieslīdēja liels nikna izskata runcis, pēkšņi sastinga uz vietas un, asti kustinādams, blenza kamīnā. Tad uzlēca pie Utas uz sola, sāka skaļi ņurrāt un saritinājās viņai klēpī.

Utas klusēšana Holtu nomāca, viņam būtu gribējies pavaicāt par Utas tēvu, taču viņš jutās samulsis, tāpēc ierunājās uz labu laimi.

—       Tur ārā ir visai bēdīga aina. Posts un nelaimes vien.

—       Mani tas neinteresē. Man tas vienalga, — Uta viņu asi pārtrauca.

Holts aizskarts apklusa un smēķēja. Tad sacīja:

—  Tu esi ļoti pārvērtusies!

—       Es nemaz neesmu pārvērtusies! — viņa atcirta. — Esi tik laipns un papūlies atcerēties, vai man vienmēr viss nav bijis vienalga — gan mana saderināšanās, gan visas citas konvencijas.

—       Man toreiz bija sešpadsmit gadu, — Holts atteica. *— Bet nerunāsim par to!

Holts piecēlās. Viņš vairs nevarēja ilgāk apslēpt vilšanās sajūtu.

—   Iešu uz savu istabu. Esmu noguris kā suns.

Durvīs viņš apstājās.

—       Tad tāpēc man vajadzēja nākt pie tevis cauri visai Vācijai, lai redzētu, ka mēs viens otru vairs nepazīstam.

Uta bija uzlikusi roku uz guļamsola atzveltnes. Galva piešķiebta sānis, nokritusi uz izstieptās rokas.

—       Ka mēs viens otru vairs nepazīstam, — viņa atkārtoja, acis nepaceldama, tad lēnām, itin kā vispirms meklēdama atmiņā ik vārdu, noskaitīja: — Viens otru nepazīstam? Mums jāatver vienam otra galvas kauss … mums jāizplēš domas no smadzeņu fibrām …

Tas skanēja bezcerīgi. Holts gribēja atgriezties istabā, bet Uta jau sacīja:

—  Ar labu nakti!

Nākamajā rītā jau agri Holts atrada Utu virtuvē pie darba. Arī ziemā viņas diena sākās ne vēlāk par četriem no rīta. Holts nomazgājās ārā toverī. No maizes krāsns, kas bija iemūrēta nojumē, šāvās sarkana liesma.

Uta cepa maizi. Viņa stāvēja virtuvē pie abras, pamāja Holtam rīta sveicienu un pavēlēja:

—   Pieskati uguni! Malka nojumē.

Vārdos skopa, sevī iegrimusi, viņa strādāja savu smago darbu, mīcīja iejavā miltus, pelavu bija vairāk nekā miltu, un sviedri viņai lija pār pieri. Uz rokām zem ādas izspiedās muskuļi. Holts gribēja nākt palīgā. Viņa to ar galvas mājienu noraidīja.

—   Pieskati uguni!

Holts piemeta malku sprēgājošajā ugunī. Mīklai vajadzēja stundu rūgt. Bija pienācis laiks brokastot. Brokastis bija dienas visbagātākā maltīte. Šodien galdā bija cepta sālīta gaļa, olu kultenis, aitu piena sviests un āboli. Uta sēdēja pie galda, nesacīdama ne vārda, viņa klusēja arī, kad abi kopīgi ķērās pie darba. Holts palīdzēja no mīklas veidot apaļus, plakanus klaipiņus, rausa no krāsns ārā kvēlojošās ogles un lika iekšā maizi. Tad kopā ar Utu uzposa istabu un mansardu, palīdzēja nomazgāt traukus un sanesa izcepto maizi pieliekamajā.

Uta strādāja mērķtiecīgi, bet klusi. Rūpīgi kopa savus istabas augus, aplaistīja un aprasināja tos ar telpā apsilušu ūdeni. Pusdienām virtuves cepeškrāsnī izcepa zaļus kartupeļus un aplēja tos ar skābu krējumu. Tad sekoja atpūtas stunda svaigā gaisā. Un jau atkal bija pienācis laiks doties uz kūti, un debesis aiz kalniem izdzisa.

Bet divas līdz trīs reizes dienā — šodien tāpat kā turpmākajās dienās — Uta pēkšņi pārtrauca darbu, visu pameta un apgāja mājai apkārt līdz dārza vārtiņiem. Atslējusies pret tiem, ilgi nekustīgi un klusi stāvēja, raugoties uz ceļu, kas veda augšup gar ezermalu mežā. Likās, viņa kādu gaidītu. Tad atgriezās mājā un strādāja tālāk.

Pēc vakariņām, kas atkal sastāvēja tikai no maizes, āboliem un piena, Holts kopā ar Utu pasēdēja vēl kādu stundu. Kamīnā sprakšķēja malkas šķilas. Ar savu

veclaicīgo ratiņu Uta vērpa biezu, mezglainu dziju. Tad vēl diezgan agrā vakara stundā Holts kāpa augšā savā jumta istabiņā. Tā, darba un miera līdzsvarotas, pagāja ziemas dienas.

Smags darbs un bagātīga atpūta, stingri reglamentēta diena; Holts juta, ka sāk atkopties, un ari domu un jūtu haoss, kas kopš kara beigām bija vērties arvien dziļāks, izgaisa. Nomāca vienīgi Utas klusēšana. Lai salauztu klusēšanas sienu vakaros pēc padarīta darba, Holts stāstīja par savu bērnību Lēverkūzenē un Bam- bergā, par māti un radiem Hamburgā, par tēvoci Franci un tēvoci Kārli. Tā viņš Utai beigu beigās bija izstāstījis visu savu dzīvi, arī par tēvu, kas cēlies no laukiem un bijis virsmežziņa dēls.

— Ka viņš iepazinās ar tavu māti? — Uta jautāja.

Viņas interese Holtu nepārsteidza. Jau karalaikā Uta

bija interesējusies par viņa tēvu.

—   Dažus gadus viņš brauca uz jūras par kuģa ārstu, — Holts teica. — Uz kāda Rennbaha rēdere- jas tvaikoņa. Un, kad viņš pēc tam strādāja Hamburgā tropu slimību pētniecības institūtā, droši vien iepazinās arī ar Ilamburgas Rennbahu. Tagad viņš vada rūpnīcu krievu zonā — kopā ar Milleru, tas ir komunists, bijis koncentrācijas nometnē,

Uta apturēja ratiņu, apsēdās uz sola, atkal nokrakšķēja tā atzveltne.

—   Kādēļ tu nepaliki pie tēva? — viņa vaicāja.

Pa pievērto durvju spraugu ielavījās runcis, pablenza ugunī, tad uzlēca uz dīvāna un ņurrādams apgūlās Utai klēpī.

—  Es taču esmu cīņu pazaudējis, — Holts noteica. Viņš paturēja skaliņu ugunī un aizsmēķēja pīpi. — Es esmu jau visu zaudējis. — Viņš sēdēja, saliecies uz priekšu, atbalstījis elkoņus uz ceļiem. — Par to nemaz nedrīkst domāt, cik ātrā laikā esmu tik tālu nonācis. Pārnācu no kara, ilgi biju slims, un tad tas viss sākās. — Beidzot viņš iemeta degošo skalu ugunī un saslējās. — Mani ierāva straumē, un es ļāvos, lai mani nes. Un tā vienmēr.

Viņš nemaz nemēģināja Utas acīs parādīt sevi labākā gaismā. Lietišķi stāstīja par to, ko citkārt visiem slēpa: par Cīšes kundzi, par Pētera Vīzes nāvi, par Gundulu, Milleru un Šneidereitu. Uta klausījās, klausījās par mirušajiem pagrabā, par jautājumu, kāda dzīvei jēga, par to, ka šis jautājums vairs negrib Holtā noklust.

Viņa nebilda ne vārda.

Taču pēc vairākām dienām viņa bez aplinkiem ievaicājās:

—   Tu bieži domā par Gundulu?

Holts raudzījās ugunī. Viņš redzēja, kā izplēn šķilas un neatbildēja nekā. Tad k|uva tumšs, kaut arī zem pelniem uguns turpināja gailēt.

—   Jā, — viņš atteica. — Bieži. Ļoti bieži. Bet man ir tāda sajūta, it kā to visu būtu sapņojis.

Sals varēja būt nezin cik liels, Uta ar Holtu vienmēr pusdienlaikā nesa ārā guļamkrēslus, nolika tos aiz mājas un apgūlās saulē, kas auksta un sveloša spīdēja sejā. Uta vienmēr gulēja, novērsusi seju no Holta, iespējams, ka viņa bija aizmigusi. Taču kādu dienu viņa uztrūkās un ilgi ilgi klausījās . . . Nu arī Holts sadzirdēja tālas zvaniņa skaņas. Uta izrausās no guļam- krēsla. Holts piecēlās un sekoja viņai.

Viņa stāvēja pie dārza vārtiņiem. Dzidrās zvaniņu skaņas tuvojās, Uta atrāva vārtiņus vajā un skrēja prom pa ezermalas ceļu. Holts gāja cauri dārzam mājas priekšā, līdz varēja pārredzēt ceļu. No meža tuvojās kamanu pajūgs. Uta skrēja tam pretī, taču vīrs kamanās noliedzoši pakratīja galvu un Uta nokārtām rokām palika stāvam pie aizsalušā ezera. Tad viņa atgriezās un, ne vārda neteikusi, devās Holtam garām uz mājām.

Zirgiem iejūgā bija zvaniņi. Ar sienu piekrautās kamanas piebrauca pie nojumes. Vīrs izkāpa ārā; tas bija sirmgalvis, gadu nastas nomākts, sasalušām asarām acīs. Holts iestiepa mājā maisu un nelielu muciņu. Tad palīdzēja izkraut siena ķīpas.

Ko Uta gaidīja? Holts vaicāja vecajam:

—  Cita nekā neatvedāt?

Zemnieks neatbildēja, pielika roku pie auss.

—   Cita nekā? — Holts kliedza.

—   Nē-e, nekā gan! — vecais atbildēja.

Ar galvas kustību Holts pameta uz mājas pusi.

—  Tad jaiu gan Barnimas jaunkundzei būs vilšanās!

Zemnieks atkal pacēla roku pie auss.

Holts kliedza:

—   Būs vīlusies, vai ne?

—   Nē-e, nebūs vis! — vecais atteica.

Holts atmeta ar roku.

Viņš atrada Utu kūtī — bālu, vilšanās nomāktu. Kūts laterna meta blāvu gaismu, taču Holts nebija maldījies: Uta bija raudājusi!

Viņš strādāja klusēdams. Uta vienmēr bija mēģinājusi no viņa slēpties — toreiz un arī šeit, tas nu tagad bija vairāk kā skaidrs. Viņa bija nometusies sienā ceļos, un, kad piecēlās kājās, atraisīja lakatiņu un papurināja galvu, līdz mati smagi atkrita uz muguras, viņš atkal izjuta, vēl pēdējo reizi, kāds fascinējošs skaistums strāvoja no viņas, no sejas skaidrajām līnijām, no zilajām acīm zem tumšajām skropstām. Holts atcerējās, kā sešpadsmit gadu vecumā bija lasījis Novālisa pasaku par dziedoni, par mīlas pāri klints dobumā, kuru pirmais skūpsts, pērkonam ducinot un zibenim sperot, bija savienojis uz mūžu. Toreiz bija sācies sapnis par mīlu. Bet pasakas un sapņi bija melojuši. Mīlestība bija pavisam citāda. Dzīve bija pavisam citāda. Mīlestība disonēja tāpat kā dzīve: tā reizē bija lietišķa un pretrunīga, vilšanās un burvības pilna. Un dzīve jā- dzlvo, kāda tā ir.

Viņš sēdēja ar Utu kopā pie vakariņu galda. Viņa tikpat kā nemaz neēda. Tad kā vienmēr uzlika uz galda vīna krūku un apsēdās pie ratiņa, taču sēdēja tur klusa un nekustīga.

Holts vaicāja:

—       Kādēļ tu diendienā skrien mājas priekšā? Ko tu īsti gaidi?

Viņa raudzījās Holtam garām.

—   Tas uz tevi neattiecas!

—       Labi, tas uz mani neattiecas. — Holts teica. Viņš izstaipījās, izpleta rokas. — Esmu lieliski atpūties, nu būs atkal drīz jataisās ceļā, vēl šo nedēju — un tad!

Uta satrūkusies neticīgi viņā palūkojās.

Holts pamāja ar galvu.

—  Tātad man vēl jāpaliek, — viņš secināja. — Tāda gadījumā beidz spēlēt teātri!

—   Atstāj mani vienu! — viņa asi iesaucās, taču balsī vairs nebija parastās cietās pieskaņas. Holts pabīdīja senlaicīgo ratiņu sānis, nostājās Utas priekšā, rokas bikšu kabatās sabāzis.

—   Es biju viens, kad dzīvoju pie tēva, viens es biju arī Hamburgā, es neesmu atnācis šurp, lai kļūtu te vēl vientuļāks.

Nu viņa bija piecēlusies, gribēja atkāpties, taču Holts viņu cieši saturēja pie pleciem. Ar spēcīgu kustību viņa centās izvairīties.

—   Nepretojies, — viņš teica.

Viņa vairs nepretojās.

—   Es zinu, — Holts sacīja, iespiedis lūpas viņas matos, — tu vienmēr esi no manis vairījusies. Bet tam tā jābūt. Mēs nezinām, kas vēl sekos.

Nakts. Atslābums, vēlēšanās gulēt. Bet miegs nenāk, ir tikai domas, nerimtīga domu virkne. Sajust viņas ķermeņa siltumu, klausīties atraisītajā elpā, būt laimīgam, atrasties drošā patvērumā! Vai beidzot neesi pacelts piesaulē no dziļumiem, kuros tevi iegrūdis laiks, vai tā beidzot nav dzive, pēc kuras tiecies, īsta, patiesa dzīve, mīlestība? Tevi nešķir no viņas bezdibenis, nē, nekas jūs nešķir vienu no otra, ne svešums, nedz pagātne. Pagātne? Ja gadījumā saņemat no Barnimas kādu ziņu, tūlīt ziņojiet par to gestapo, pulkvedis Barnims ir nošauts, nošauts, un nu — taisieties, kā tieciet, mudīgāk!

Holts piecēlās. Uguns kamīnā bija nodzisusi, pelnos nekvēloja vairs ne dzirksts, acis neredzēja nekā cita kā tumsu, rokas meklēja, sataustīja Utu, sataustīja vēsus matus, siltu augumu. Uta bija tuvu, pavisam tuvu. Tik sen viņš nebija jutis tās tuvumu, tas jau likās aizmirsts, un viss, kas noticis starp tālo pagātni un šodienu, bija tikai sapnis. Holts atkrita uz muguras. Viņš atkal gulēja aizvērtām acīm.

Viss tikai sapnis. Nebaidies: ja arī sapnis tevi nomāc, reiz atkal iegrims tumsā viss, kas tevi nomoka, un tu pasmiesies un nokratīsi to no sevis. Nokratīsi ainas, kas tevi baidījušas, — kara, haosa ainas, ainas ar miru-'“ šajiem pagrabā. Tad tu vairs apmulsis neskatīsies, kā dzīve aizrit garām — bez jēgas, bez piepildījuma, sabojāta jau sākumā. Tad tu vairs domās neredzēsi, kā pats reiz izdzisīsi, sakritīsi pīšļos, sairsi, sapūsi. Tad tu to neredzēsi, nokratīsi no sevis, būsi kā akls. Ne pēdu nepaliks no tevis, ne maldīšanās, ne patiesības, nekā. Bet aizmirsti to, aizmiedz.

7

—       No sabiedrības es tiku izstumta, — Uta stāstīja.

—   Pēc kapitulācijas mani vairs nenicina, bet cilvēkos es vairs nerādos. Kamēr nebija tevis, es dzīvoju gluži viena. — Viņa runāja pavisam monotoni. — Māte nomira cietumā. Irēna apprecējās ar okupācijas varas virsnieku, pārcēlās uz dzīvi Savienotajās Valstīs un tur nu spēlē mājas māti, bet svētule jau viņa vienmēr bijusi.

Kamīna gaudoja vējš, ap vientuļo maju svilpoja sniega vētra. Kalnos joprojām valdīja ziema ar salu un ledainiem vējiem, un sniegs sakrita arvien dziļāks. Holts ar Utu gulēja tik tuvu pie kamīna, ka Uta varēja iesviest ugunī malkas šķilu, nepieceldamās no guļvietas.

—   Biju izstumta, — viņa atkārtoja. — Nolīdu kādā Elzasas stūrī, kur 1940. gada bija mitinājies tēvs. Pie kāda franču muižnieka. Tas mani paslēpa … Viņš nicināja kultūru un civilizāciju, īsts šo laiku cilvēks jau viņš nebija, deva man lasīt Tolstoju. — Viņa pagrieza pret Holtu galvu. — Lasīju Tolstoja Ticības apliecinājumu; tad atvērās it kā vārti. Redzēju, kā dzīve vēl var turpināties. Un jādzīvo tālāk vien ir.

—  Jādzīvo tālāk … — Holts noteica.

—   Tu mani saproti, — Uta turpināja. — Tu domā un juti tāpat kā es — tu nekur neesi juties kā mājās, tava izcelšanās tev vienmēr likusies pretīga. Tāpēc jau arī esi laikus no turienes aizbēdzis.

—   Tā bija bērnišķība, — Holts atteica. — Tu pati to reiz nosauci par romantiku, par novēlojušos romantiku . ..

—   Tā nebija bērnišķība! — Uta kategoriski protestēja. — Tu juti, cik tukša un izvirtusi ir sabiedrība, no kuras mēs nākam. Tāpēc tu arī no tās bēgi. Mums visiem jābēg no tās prom, citādi arī mēs paši tiksim pakļauti sairumam. Karš mums izskalojis pamatus, un nu mēs esam … Kā gan to teica šis Millers, par kuru stāstīji? Mēs esam deklasēti. Vai mēs vispār pazīstam ko citu kā vien bailes? Bailes no nākotnes, bailes no laulības, bailes no kara rezultāta, bailes no saprāta. Es esmu vienmēr jutusies pazudusi, vientuja, iesviesta dzīves esamībā, pamesta svešas varas ziņā, lai bezpalīdzīgi noskatītos, kā aiziet bojā viss ierastais, kā sabrūk ideāli un neviens no sapņiem nepiepildās.

Holts pētoši noskatījās Utā.

—  Tu saki: dzīvot tālāk. Kā tad lai mēs dzīvojam tālāk?

—   Saglabājot labu stāju, — Uta atbildēja. — Tēvs man vienmēr mācīja staigāt ar divām sejām — ārēji apvaldīti, bet sirdī atdodoties bojā ejas priekam. Viņš pats nēsāja masku un mēģināja saglabāt labu stāju, taču viņam bija atjauts vienīgi tā nomirt.

—   Neprāts! — Holts iesaucās un pēkšņi izkjuva no viņas vārdu apburtā loka. — Tas taču šiem tikai bija vajadzīgs! Savaldīšanās, stāja, bet īstenībā mēs bijām akla rotaļlietiņa viņu rokās!

—   Būt veserim vai laktai, — Uta turpināja. — Lakta, uz kuras laiks kaldina jaunu laikmetu. — Viņa runāja, aizvērusi acis. — Grūti klāsies tam, kas grib kļūt veseris. Tam jāmācās izmainīt savu dzīvi, jāmācās ienīst to, ko šodien mīl, un mīlēt to, ko šobrīd ienīst. Vai arī tam pilnīgi jāatsakās no dzīves un jābēg no cilvēkiem. — Viņa pagrieza galvu sānis, izstiepa roku un iemeta šķilu ugunī. — Pārbēgt uz otru pusi vai atteikties, — viņa vēl piebilda — Markss vai Šveicers.

—   Ko man tas līdzēs … — Holts noteica. — Tas man neko nedos!

—   Tu nepazīsti Albertu Šveiceru? Viņš ir rādījis piemēru. Viņš dzīvo starp mežoņiem un ārstē slimos

iedzimtos. — Un ar uzsvaru piebilda: — Viņš ir darbīgs humānists.

Taču Holtu tas nespēja aizkustināt.

—   Var jau būt. Bet iedomājies, kas notiktu, ja visi ārsti aizbēgtu pie mežoņiem . ..

—   Nu, saproti jel, — viņa nepatikā iesaucās. — Ir taču runa par izšķiršanos. Kas nav spējīgs izšķirties, tam jāiet bojā, gluži tāpat, kā bojā aizgāja mans tēvs. Izšķirties nespējīgo traģēdija. Nē: tā bija traģikomēdija …

Uta ilgi klusēja.

—   Farss! — viņa atkal sāka.

Lietišķi, pat vēsi viņa stāstīja par savu tēvu pulkvedi Barnimu, vienu no konservatīvākajiem prūšu virsnieku kārtas pārstāvjiem, tēloja viņu kā liela auguma, kalsnu vīru, gadus sešdesmit vecu, jau sarmas skartu, ar salīkušu stāvu, iesīkstējušu, ļoti konvencionālu un aizspriedumainu, splīnīgu un reakcionāru. Viņa skatīja tēvu it kā no liela atstatuma, saskatīja viņa ārienē, tāpat kā viņa būtībā, spilgtu savas kārtas parodiju: netrūka ne monokļa, ne virsnieku kazino asprātību žargona. Patiesībā viņš tomēr bija divdabīgs, sadrumstalots, divām sejām; savu īsto seju viņš bija pratis rūpīgi slēpt.

Veselu gadu desmitu viņš bija nodevies vēstures studijām, jutās satriekts, kad tika izpratis laikmeta vēsturisko gaitu. Viņu bija pārņēmis dziļš pesimisms, viņš nicināja pats sevi, it sevišķi savu kārtu, kas, pēc viņa domām, mūžu jau nodzīvojusi: tā bija vispārēja cilvēku nicināšana, kaut arī to maigāku vērta Helderlina vārdi, kurus viņš bieži citēja: «Es mīlu nākošo gadsimtu cilti.» To visu viņš bija slēpis no cilvēkiem un savu īsto seju atklājis vienīgi pieaugušajai meitai, kuru ļoti mīlēja. Viņa bija iepazinusi šo tik ļoti smieklīgo saraustītību, nespēju rīkoties pēc saprāta priekšrakstiem, šo komedianta tieksmi dzīvot pretēji paša ieskatiem. Kā reihs- vēra virsnieks, viņš bija nicinājis Hitleru un tomēr pacilāti zvērējis uzticību, — pieliekot roku pie bruņu cepures, augumu viegli saliecot. Arī kara mākslai viņš beidzot bija nodevies ar amatniecisku rutīnu. Taču, kad vajadzēja doties uz austrumiem, pretrunas viņa krūtīs

padziļinājās arvien vairāk; kaislīgais vēsturnieks jau pašā sākumā bija sapratis šī kara gājiena noziedzīgo raksturu, taču, būdams prūšu virsnieks, uzticīgi piedalījies noziegumā. Trīs gadus viņš paklausīja, un meitai apsūdzēja sevi par šo paklausību. Tikai 1944. gada 20. jūlijs atbrīvoja viņu no sastinguma, un tūdaļ arī lika sabrukt šai šķeltajai personībai. Viņam pašam ar apvērsumu nebija nekāda sakara. Taču atentāts, kas salauza mantotos normatīvus, kuri bija likušies nesatricināmi, bija viņu tā satriecis, ka arī viņa paša mantotie goda un pienākuma jēdzieni sašķobījās. Dažas dienas pēc 20. jūlija viņš ataicināja parlamentārus un nodeva tiem savu pulku.

Nu Uta stāstīja ar lielu satraukumu, velti pūlēdamās to slēpt aiz saltuma un ironijas maskas. Holts visu nojauta, redzēja, cik ļoti viņa pieķērusies tēvam, kā vēl šobaltdien nav tikusi tam visam pāri. Barnima pulka kaujas uzdevums bija noturēt pozīcijas jebkuros apstākļos un par jebkuru cenu, arī tad, ja būtu jāziedo dzīvība; tās bija izdevīgas, labi. nostiprinātas pozīcijas aiz kāda pakalna viņpus purvaina līdzenuma, kas tankiem nebija pārejams. Pulkveža kaujas vienība ienaidniekam būtu varējusi sagādāt asiņainus zaudējumus. Tas, acīm redzot, bija iemesls, kādēļ Sarkanās Armijas parlamentāri bija ielaidušies šajā komēdijā. Pulkvedis netika kapitulējis bez noteikumiem, viņam bija jo svarīgi uzsvērt, ka nav kapitulējis bez noteikumiem. Šī «goda pilnā kapitulācija», ko pēc ilgām pārrunām viņš bija panācis, nozīmēja to, ka viņš pats nedrīksleja padoties. Viņš pieprasīja, lai viņam atļauj brīvi atgriezties vācu pozīcijās, kas netika liegts.

Telefonkabeļa pārraušana, visu dokumentu un pavisam nesvarīgu inventāra un apgādes sarakstu iznīcināšana, pēdējas pulka pavēles izziņošana, tas viss norisinājās teatrāli korekti. Sīs komēdijas kulminācija bija pulkveža atvadīšanās no savas vienības, viņa juceklīgā runa, kuras laikā demoralizētajai un noasiņojušajai vienībai vēl bija jāatbruņo viens otrs virsnieks, kas, aiz sašutuma kļūdams vai traks, mēģinājis pretoties kapitulācijai, grasoties nošaut komandieri visa bataljona priekšā. Viegli uz priekšu saliecies, roku pie bruņu

cepures, pulkvedis stāvējis kā sastindzis, kad licis savai vienībai ceļā uz gūstu nodefilēt sev garām. Tad iekāpis mašīnā un aizbraucis. Lauku žandarmērija viņu jau gaidījusi.

Kara tiesas process ilga labi ja četrdesmit minūtes. Neviena liecinieka, neviena aizstāvja. Nāves sods, un tā tūlītēja izpilde. Tā bija slepkavība! Uta vairs nespēja apslēpt satraukumu. Neviens no kara tiesas padomes vairs nebija starp dzīvajiem. Taču tā toreiz bijusi tikai darbarīks, slepkava bijis kāds izlūkdaļas pulkvedis armijas korpusā, Uta viņu pazina. Ko tikai Uta par viņu nebija izdibinājusi! Viņa zināja par visām tā pavēlēm soda ekspedīcijas komandām, kas jau 1941. gadā Ukrainā bija piedalījušās ebreju apšaušanā. Viņa pazina šo kungu, kas trakā iniciatīvā, pielietojot piespiedu līdzekļus, bija panācis, lai karatiesa noslepkavo viņas tēvu. Aiz naida viņa bija pavisam zaudējusi savaldīšanos un ar raksturīgo žestu tvēra ar kreiso roku sev pie kakla. Šo vīru sauca fon Grots, un, lai dievs tam žēlīgs, ja viņš vēl starp dzīvajiem! Vai tad Čerčils Jaltā nebija solījis: kas bijis vainīgs, kas noziedzīgi izlējis asinis, tas var slēpties, kur vien grib, sabiedroto atriebēja roka to atradīs arī vistālākajā zemeslodes nostūrī!

Holts stāvēja pie dārza vārtiņiem. Uta skrēja gar ezermalas ceļu kamanām pretī. Zemnieks pieturēja un pasniedza Utai vēstuli.

Holts parūpējās par zirgiem. Aiz uztraukuma nobālusi, Uta iegāja istabā. Tur Holts atrada arī zemnieku, viņš sēdēja pie krāsns, kamēr Uta pie galda rakstīja vēstuli. Holts paskatījās viņai pār plecu. Viņa rakstīja telegrammas tekstu franču valodā: «Monsieur de Jacquard Dieuze, Department Moselle, Alsac-Lorraine . . .» Piegājusi zemniekam tuvu klāt, viņa tam iekliedza ausī:

—   Nogaidīt atbildi divām telegrammām! Tad braukt atpakaļ, vakarā, pārnakšņot te un rīt no rīta aizvest mani uz Freiburgu. Skaidrs?

—   Jā, laikam gan, — vecais atteica un devās ceļā.

Vai tā bija vēstule, kuru Uta bija gaidījusi tādā sasprindzinājumā? Kas viņai vajadzīgs Freiburgā? Holts

tagad zināja, ka tam visam kāds sakars ar viņas tēvu. Vakarā viņš rakņājās pa Utas grāmatām. Viņš bija nolēmis nogaidīt. Reiz taču Uta viņam tomēr noslēpumu uzticēs. Plauktos atradās visai maz romānu, galvenokārt franču, toties krievu grāmatu bija daudz, sākot no Puškina līdz Gorkijam, turklāt vēl plašs Ļeva Tolstoja kopoto rakstu izdevums. Pārējās bija mācību grāmatas, leksikoni, visdažādāko zinību nozaru augstskolu mācību grāmatas. Vai Uta ar to visu nodarbojās?

—   Vēstule ir uz galda, — Uta sacīja.

Lapas stūrī iespiests: «Dr. Heincs Heinrihs, Dr. Hanss Gomulka, notāru un advokātu kanceleja Firtā.»

—   Tev ir sakari ar doktoru Gomulku? — Holts pārsteigts vaicāja.

—   «Ļoti cienījamā Barnimas jaunkundze!» — viņš lasīja. — «Varam Jums ziņot, ka beidzot esam sameklējuši meklētā G. kunga uzturēšanās vietu. Taču, tā kā G. atrodas ārpus vācu jurisdikcijas robežām un ir iespējams, ka viņam uz visiem laikiem izdodas izvairīties no atbildības, mums liekas nepieciešami tikties ar jums personīgi, lai apspriestos par enerģiskākiem pasākumiem, un mēs negribētu Jums arī noklusēt, ka ir visai maz cerību gūt turpmāk panākumus bez franču militārās varas palīdzības. Vēstule monsieur de Jacquard, Dieuze, kas savukārt Jūs rekomendētu Mons/eur Aberam Freiburgā, par Jūsu gadījumu varētu ieinteresēt arī militārās varas iestādes. Lūdzu, telegrafējiet monsieur de 2akāram, lai viņš šādu rakstu atsūta tieši uz mūsu kanceleju. Tiklīdz tas būs pienācis, mēs Jūs informēsim telegrāfiski un gaidīsim ierodoties uz steidzīgām pārrunām Freiburgā. Ar dziļu cieņu advokāti Heinrihs un Gomulka.»

—   Paņem mani līdz uz Freiburgu, — Holts teica.

Uta neatbildēja, pat nepacēla skatienu no ratiņa.

Holts piegāja pie loga, skatījās naktī, ieraudzīja melnajā rūtī savu attēlu — svešu, neizprotamu seju. Viņš piegāja pie plauktiem un, rokas sabāzis bikšu kabatas, izklaidīgi pārskatīja grāmatu muguriņas.

Rihards Holts. Patiesi: viņa tēva vārds. Holts izvilka no plaukta vienu grāmatu, pēc tam otru, izkrāva uz galda veselu kaudzi grāmatu un publikāciju, tad smagu

sirdi sāka tās apskatīt. Nedaudz kopā sasietu lappušu: «Imūnbioloģijas žurnāla speciālizdevums, 1929. gads . ..», «Par opsoniskā moleksa spontānām svārstībām pie jūras cūciņu lokālām stafilokoku infekcijām . ..» Dr. med. et phil. Rihards Holts, kārtējais bakterioloģijas profesors Hamburgas universitātē.»

Holts zināja, ka tēvs publicējis dažus darbus, bērnībā viņš ar to pat bija lepojies, taču nekad par to neinteresējās, vārda tiešā nozīmē bija to aizmirsis. Iespiedburti izplūda acu priekšā, tik tieša sastapšanās ar tēvu viņu pēkšņi samulsināja.

Uta pienāca pie galda ar izsmējīgu smīnu uz lūpām. Viņa izvilka no grāmatu kaudzes biezu sējumu: «Iedzimtības mācības problēmas. 24 lekcijas evolūcijas teorijas aizstāvēšanai pret metafiziku un vitālismu. Hamburga, 1933.»

—   Man ir pazīstams kāds cilvēks, kam saradies milzums jautājumu, — viņa sacīja. — Par dzīves jēgu — un tā tālāk. Vai viņš tiešām meklē atbildi? Viņš to būtu varējis atrast pie sava tēva. Bet viņš gribēja tikai izgreznot savu iekšējo tukšumu ar dekoratīviem jautājumiem.

Holts samulsis šķirstīja brošūras un zinātniskos rakstus. «Par patoloģiskām deģenerācijas parādībām pie alu lāčiem, 1911. gads.» Holts atcerējās — tēvs sākumā bija nodarbojies ar salīdzinošo anatomiju un kopā ar kādu ekspedīciju Dienvidafrikā atracis pārakmeņojušās milzu ķirzakas; pirmā pasaules kara laikā viņš tur bija internēts. Iedzimto hospitāļos viņam nācies saskarties ar maz pazīstamām tropu slimībām un šādā kārtā viņš lēnām pārorientējies uz mikrobioloģiju . . . Holtu pārņēma neapmierinātība pašam ar sevi, radās naids pret māti, kas ar melīgām frāzēm atsvešinājusi viņu no tēva.

Utai vēl arvien rokās bija lekciju sējums; viņa to nolika Holtam priekšā.

—   Dzīves jēga, — viņa sacīja. — Tu vari atrast atbildi pie tēva vai arī bībelē.

—   Beidz reiz! — viņš iesaucās. — Nem mani līdz uz Freiburgu!

Holts juta, ka viņā kaut kas sāk rosīties, tikai vēl nezināja, kas.

Vai vēl bija janvāris?-Vai arī jau februāris? Ziema kalnos ieilga. Holts pūlējās apspiest nemieru, kas viņu mocīja no dienas dienā. Viņš uzņēmās grūtu darbu, zāģēja malku; arvien vairāk viņš atbrīvoja Utu no pienākumiem mājā un kūtī. Taču nemiers palika.

Uta nerunāja vairs ne par profesora Holta grāmatām, ne vēstuli, ne arī par doktoru Gomulku. Viņa tagad runāja par pavasari.

—   Kad atkusīs zeme, — viņa teica, — izlauzīsim celmus aiz dārza.

Viņa runāja par vasaru.

—  Vasarā uzcelsim terasi mājas priekšā. Nomnieks atvedīs pāris vezumu akmeņu.

Nomnieks bija vecā vīra dēls; viņa atkal gaidīja veco ierodamies. Barnimu muiža, kas nu piederēja Utai un viņas māsai, — patiesību sakot, tā bija tikai palielāka lauku sēta, — atradās kalna piekājē un tika izrentēta. Otrs tāds pats, tikai nedaudz lielāks īpašums, bija franku apgabalā.

—   Kad pienāks vasara, mēs … — Uta vienmēr sacīja «mēs».

Pavasaris, Holts nodomāja. Vasara, rudens, tad atkal ziema. Un tā gads gadā. Vientulībā. Gads gadā.

Un dienas virknējās cita aiz citas, līdz ieradās zemnieks.

Viņš iebrauca vakarā, kad sāka jau krēslot. Nesacīdams ne vārda, apsēdās pie siltās podiņu krāsns, kamēr Uta kamanās devās pāri aizsalušajam ezeram uz vientuļu sētu mežmalā. Viņa lūdza kaimiņus tuvākajās dienās apkopt viņas lopiņus. Atgriezusies sāka posties ceļam.

Izbrauca ap četriem rītā. Uta iedeva arī Holtam smagu, neizskatīgu aitādas kažoku. Viņa iekāpa kamanās, Holts viņu ievīstīja segā. Tad apsēdās pats blakus. Bija skaidras, zvaigžņotas debesis un nežēlīgi auksts. Paklausīdams Utai, zemnieks noraisīja no aizjūga zvaniņus. Zirgi sakustējās, kamanas bez trokšņa slīdēja naktī pa kalnu mežiem, vienīgi zirgu sprauslošana brīžiem iztraucēja klusumu.

Uta gulēja, atspiedusi galvu pret Holta plecu. Holts palika nomodā un piedzīvoja kalnos rītausmu. Redzēja

nobālam zvaigznes, redzēja auksto, zilganblāvo jaunās dienas gaismu aiz kalniem, līdz pacēlās saules disks un sniegs žilbinoši atstaroja tās gaismu. Pa aizsnigušām gājēju takām kamanas iegrima dižmeža krēslā, kur saulstaru strēles līmeniski lauza sev ceļu, izslīdēja atpakaļ saules gaismā un pa līčloču kraujiem ceļiem tika pāri kalna korei. No turienes skatienam brīvi pavērās Švarcvaldes dienvidu daļa. Rietumos kalni maigiem viļņiem pārgāja varenā grēdā, tālumā — ļoti tālu dienvidos — Šveices Alpu ledainais, šķautnainais masīvs dzidrajā rīta gaisā saplūda kopā ar debesu zilgmi.

Uta pamodās. Joprojām neteica ne vārda. Arī Holts klusēdams baudīja ainavas mežonīgo skaistumu. Aizu dziļumos kūpēdami gāzās strauti, ūdens, kas pilēja lejā pa akmeņiem, bija sasalis garās lāstekās. No ēnainajām klinšu aizām pacēlās kroplīgu egļu fantastiskie silueti. Sarmas un sniega kristāli zaros lauza saules gaismu visās spektra krāsās un meta tās krāšņos atspulgus kā briljantus ēnainajā mežā.

—   Diezin vai kaut kur ir vēl skaistāk kā šeit, — Holts sacīja.

—   Un vēl vientuļāk, — Uta piebilda.

—   Tu gribi šai vientulībā pavadīt visu mūžu? — viņš jautāja.

—   Jā! — viņa spītīgi atbildēja. Kamanas slīdēja uz priekšu. Starojošās debesis pārklājās ar baltu mākoņ- plīvuru. — Dzīve strauji aiziet, — viņa turpināja. —Ko prātīgāku lai iesāk?

—       Tu varētu dzīvot arī pilsētā, — Holts atteica.

—  Piemēram, tu varētu studēt.

—   Man ir darbs, man ir piens un maize, un aitas vilna. Un, ja kalnu vientulībā kļūst par šauru, man ir ari grāmatas, — Uta atbildēja.

—   Bet citi cilvēki? — Holts vaicāja.

—   Par ko tu domā? — viņa atvaicāja. — Tu domā tos, kas līdz šim bijuši ap mums? Kas tev pēc diviem pasaules kariem vēl vajadzīgs, lai beidzot redzētu, cik satrunējusi un paputējusi ir ligzda, no kuras nākam?

—   Labi, — Holts turpināja, — bet ir jau arī citas ligzdas.

—   Kas tad šais citās ir cietis tik pamatīgu sakāvi? — viņa vaicāja.

—   Taisnība gan, — Holts noteica. — Nerunāsim par to.

Taču viņa nerimās.

—   No cilvēkiem jāturas tālāk, — viņa neatlaidīgi turpināja, pielikusi muti tuvu Holta ausij. — Neviens cilvēkam nevar atņemt tiesības rūpēties tikai pašam par sevi! Palasi Tolstoju! Tu mani īsti sapratīsi, kad būsi izlasījis Tolstoja atzīšanos. Kā slavens vīrs viņš bija dzīvojis visizmeklētākajā sabiedrībā, bet tad kļuva par vienkāršu zemnieku. Viņš pats sev pazolēja zābakus un savu dēlu salīga par kalpu.

—   Un kam tas viss? — Holts jautāja.

—   Lai kļūtu par citu cilvēku, — Uta atbildēja. — Tāpēc arī es uz visiem laikiem esmu atteikusies no to cilvēku sabiedrības, kurus īpašums padarījis par kropļiem.

—   Un arī no visiem pārējiem, — Holts papildināja.

—   Arī pārējos īpašuma trūkums nav vērtis neko daudz cildenākus, — viņa atteica. — Kas nevar dzīvot ārpus jebkura stila un formas, ko pārņem šausmas, redzot, ja kāds ēd ar nazi, tam labāk no citiem izvairīties.

Debesis bija apmākušās. Pēkšņi sāka snigt. Gaiss no sniega kļuva pelēks, un tam nevarēja redzēt cauri.

—   Kļūt par citu cilvēku, — Holts teica, — tas skan jauki. Bet kā tu to īsti domā? Kāda tu gribi kļūt?

—   Bez prasībām un bez vēlēšanās, — viņa atteica un atkal piespieda galvu Holtam pie pleca, — gatava palīdzēt, brīva no augstprātības un uzpūtības, bez respekta pret kultūru un civilizāciju. Nicināt jebkuru īpašuma formu. Strādāt, un visu, kas man vajadzīgs, sagādāt ar pašas rokām. Es gribu gaidīt, mierīgi un paļāvīgi gaidīt.

—  Gaidīt? Ko tad? — Holts vaicāja.

Uta aizvēra acis, viņas vārdi skanēja monotoni.

—   Dzīve aizrit ātri. Ainas neatturami slīd mums garām. Gadalaikiem ar garām naktīm un īsām dienām seko gadalaiki ar garām dienām un ātri gaistošām naktīm, mainās gadi, vienreiz, desmitreiz, atkal un atkal. Mākoņi aizslīd gar kalnu galotnēm, atnes sniegus,

vējus, atāla smaržas. No zemes izdīgst alpu zvaniņi, uzzied un novīst, un cilvēki — nu, kā gan tur bija, — tie cieš un pazūd, un brāžas kā ūdens pār zemūdens klintīm. Mednis riesto gads gadā, viņš nezina, kas ir laiks, un arī mēs to nezinām. Un visa dzīve ir tikai mirkļi: viens cilvēka mūžs mērījams ar lauku peles divsimt paaudzēm. Divsimt cilvēku paaudzes neredz pavirzāmies zvaigznes pat ne pilna loka minūti, kad tās slīd pa debesu sfērām. Mūsu acis atveras, skatiens skar pasauli, un jau tās vērušās ciet uz mūžu, un gals ir klāt.

Pēc brīža viņa vēl piebilda.

—  To es gribu sagaidīt vientulībā, aiz trejdeviņiem kalniem.

8

Kad kamanas nolaidās lejup, zemienē, kalni jau bija iegrimuši tumsā, miglā un putenī, Holts pamanīja Frei- burgas ugunis. Sajūta bija tāda, itin kā mostos no gara miega. Švarcvaldes kalni, pasaku mežs ziemā ar apsnigušajām eglēm, ūdenskritumu ledus kaskādēm un mirgojošu sarmu segu, dienas un nedēļas vientulībā Mežmājā pie ezera — tas bija sapnis, no kura viņš pašreiz modās.

Freiburga bija īstenība. Pilsēta dzīvoja. Ielas pilnas nupat sasniguša sniega. Ietves mudž no gājējiem. Holts atkal redzēja pretrunas, kas jau reiz viņu bija baidījušas un nomākušas: šeit — steigā iekārtoti hoteļi ar luksus restorāniem, okupācijas iestāžu automašīnu hroms un tur — sagrautā vecpilsēta, kur neskarta palikusi vienīgi katedrāle. Lakatiņi, pārceļotāju vatētās jakas bija tikai kulises franču virsnieku uniformām un viņu dāmu kažokiem.

Tas viss iespiedās Holta apziņā. Ilgu laiku viņš bija šķirts no pasaules, taču zeme bija turpinājusi griezties. Vēl tai pašā naktī, kad sniega vētra traucās no kalniem pār pilsētu, viņš stāvēja kādas kristīgo nakts patversmes aukstajā un tukšajā istabā pie loga un cauri putenim lūkojās uz apgaismotu hoteļa fasādi ielas otrā pusē.

Zemnieks nākamajā rītā devās atpakaļ uz kalniem. Holts un Uta priekšpusdienā uzmeklēja norunāto satikšanās vietu — kādu Freiburgas advokāta kanceleju. Tukšajās biroja telpās bija neganti auksts. Krāsnis nekurinātas, sekretāre, segās ievīstījusies, salā sastingušiem pirkstiem klabināja rakstāmmašīnu. Uta un Holts gaidīja mazā istabiņā. Uta pusbalsī satraukta runāja par doktoru Gomulku, par savu tēvu; viņas seja saceltās kažoka apkakles ietvarā bija bāla, pēc negulētās nakts nogurusi. Tad istabā ienāca doktors Gomulka.

Viņš tikpat kā nemaz nebija pārvērties. Sirmie mati kļuvuši retāki, seja mazliet novecojusi, taču citādi viņš joprojām izskatījās līdzīgs dēlam un joprojām runāja pārspīlēti korektā vācu valodā un pārliecīgi akcentēja atsevišķus vārdus.

—   Esmu patiesi ārkārtīgi priecīgs, Barnimas jaunkundze, — viņš sacīja, sasveicinoties ar Utu. Tad ar abām plaukstām satvēra Holta labo roku un nespēja apslēpt prieku un aizkustinājumu.

—   Mīļais Verner Holt, — viņš teica, neatlaizdams Holta roku. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik patīkami pārsteigts es jutos, uzzinot, ka šeit atkal tikšos ar jums. Tiesa, es gan zināju, ka esat pēkšņi no sava tēva .. . Taču abiit, excessit, evasit, erupit ', kā saka Cicerons . . .

—   Kā jūs zināt, ka esmu aizgājis no tēva? — Holts apmulsis vaicāja.

—   No Gundulas, — doktors Gomulka atbildēja.

Gundulas vārds Holtu trāpīja tieši sirdī; viņš raudzījās advokātam garām, izvairījās arī no Utas skatiena un vērās sienā, pie kuras karājās liels noplēšamais kalendārs.

—   Gundula nesen mums atrakstīja, — doktors Gomulka turpināja. — Toreiz jau viņa mūs pameta tikai tāpēc, lai pie jūsu tēva sagaidītu jūs. Arī pašreiz viņa arvien vēl gaida jūs atgriežamies. Bet par to vēlāk. Šobrīd pats galvenais: esmu laimīgs, redzot jūs sveiku un veselu. Mana sieva un es, mēs uzskatām jūs par ļoti labu draugu. Ko jūs darījāt Zepam un mūsu labā,

1 Aizgāju, aiztraucos, aizbēgu (lai.).

to taču jūs darījāt, atrazdamies visai nedrošā stāvoklī, un . . . amicus certus in re incerta cerniturkā saka Enijs.

Nu viņš atkal pievērsās Utai. Ar muguru atbalstījies pret rakstāmgaldu, izvilka no svārku iekškabatas dažus papīrus, atlocīja kādu vēstules lapu.

—   Un tagad bez liekas kavēšanās — in medias res 2 ! Attiecīgās franču militārās varas iestādes esam jau informējuši par jūsu ierašanos.

Holta skatiens arvien vēl kavējās pie noplēšamā kalendāra. Šodien ir 18. februāris. Doktors Gomulka pa to laiku vēstuli bija atkal salocījis.

—   Redziet, lieta virzās uz priekšu diezgan labvēlīgi.

—   Vispirms nogaidīsim, — kāds sacīja no durvju puses. Tur stāvēja otrs advokāts — doktors Heinrihs, kalsns, liela auguma vīrs saņurcītā viskozes uzvalkā. Viņa sarukusī, dzeltenā seja bija skepses sagrausta Zem saltajām acīm grumbu izvagoti maisiņi, arī vaigi noļukuši, vienās krunkās; viss šajā sejā ļengani un bezcerīgi stiepās uz leju — ir mutes kaktiņi, ir apakšlūpa. Šī seja bija skepses iemiesojums.

Viņš palika stāvam pie durvīm, atslējās pret stenderi un, plecus nokāris, rokas līdz elkoņiem sabāzis bikšu kabatās, ierunājās:

—   Diemžēl mēs neesam guvuši nekādus panākumus. Par panākumiem vispār nevar būt ne runas. Advokatūra norāda uz to, ka gadījumam ir precedents raksturs, un ir ļoti iespējams, ka mūsu tiesībnieki uz kriminālkodeksa 52. un 54. panta pamata tai pieteic matu … Vai varat man sekot? — Aukstām, turklāt bezcerīgām acīm viņš paskatījās apmeklētājos.

—   … pieteic matu, — doktors Gomulka turpināja paskaidrot, — tas šai gadījumā nozīmē, ka tiesas procesa ierosināšanai varētu arī nepietikt ar to, ja tiek norādīts uz faktiskajiem apstākļiem, kaut ari tie pelnījuši, ka tos nosoda.

Advokāta vienmērīgi plūstošo valodu Holts dzirdēja kā no tālienes. Viņš nenolaida acis no kalendāra: neti

1 Īsts draugs atklājas nelaimē (to.).

2 Lietas būtībā (7a/.).

cami, veselām nedēļām tā nodzīvot kalnos! Bezjēdzīgas nedējas tās bija, tās viņu samulsinājušas un iztrūcinājušas vēl vairāk . .. Un kā tad bija: vai kāds negaida viņa atgriešanos?

—   Advokatūra gan vispirms grib nogaidīt, — doktors Heinrihs atkal atsāka, — kā sabiedroto tiesa Nirn- bergā izšķirsies par minēto, tagad arvien biežāk citēto izņēmuma un piespiedu kārtas paragrāfu. Par panākumiem tātad nevar būt ne runas.

—  Runa ir par formāli tiesiskiem jautājumiem, — doktors Gomulka paskaidroja.

—   Runa ir par slepkavību, — sacīja Uta.

—   Par slepkavību gan, — doktors Heinrihs apliecināja, sarkastiski savelkot plato muti. — Grots sēž kādā virsnieku nometnē Savienotajās Valstīs. Kungam mēs nemaz netiekam klāt. Un pat tad, ja viņš atrastos vācu jurisdikcijas varā, par procesu pašreiz vispār nevar būt runas.

—  Vai tad jūs nedomājat lietu turpināt? — Uta satraukti vaicāja. — Vai jūs gribat no tās atteikties?

—   Bet mīļā Barnimas jaunkundze! — doktors Gomulka iejaucās. — Tas, ko mēs gribam, ir skaidrs: mēs gribam Grotu iesēdināt cietumā, un . . . — viņš uzmeta savam kolēģim nosodošu skatienu, — … kamēr pasaulē valda taisnība, tas mums arī izdosies! — Viņš atkal izvilka papīrus un runādams caur aceņu stikliem visu laiku raudzījās uz apmeklētājiem. — Divīzija, kurai piederēja jūsu tēva pulks, 1940. gadā atradās Francijā.

—   Grots, tobrīd pulkvežleitnants, divīzijas štābā bija izlūkdienesta priekšnieks, — doktors Heinrihs, stāvēdams pie durvīm, piebilda.

Doktors Gomulka turpināja:

—   1940. gada 16. oktobrī Grots rakstīja savam brālim, ka nolēmis jebkuros apstākļos salauzt savā iecirknī franču civiliedzīvotāju pretošanos. 2. novembrī viņš rakstīja brālim, ka licis nošaut divdesmit vienu civilistu, to skaitā vietējo garīdznieku, par nezināmu ļaundaru izdarītu uzbrukumu vērmahta noliktavai.

—   Ja jūs šīs vēstules nododat franču militārās varas orgāniem, — ar uzsvaru sacīja doktors Heinrihs, un pēkšņi viņa balss skanēja stingri un nešaubīgi, — tad

franči liks amerikāņiem Grotu izdot un tad jūs viņu iesēdināsiet. Un, kad mēs viņu šādā ceļā būsim dabūjuši drošībā, tad vienā jaukā dienā mēs viņu dabūsim vācu jurisdikcijas ziņā un tad … — Nu viņa skatiens skāra Utu, un šis skatiens vairs nebija pesimistisks, bet tikai auksts un vienaldzīgs, — … tad rēķini tiks noslēgti. Bez žēlastības.

Uta piecēlās. Piecēlās arī Holts. Tikai tagad viņš pamanīja, ka doktoram Heinriham pie svārku atloka bija nozīme: sarkanais trijstūris!

—   Kur ir vēstules? — Uta jautāja.

—   Ja jums nav iebildumu, rīt pēcpusdienā es jūs uz turieni aizvedīšu, — doktors Heinrihs noteica.

—   Es tikai baidos, — doktors Gomulka norūpējies piebilda, — ka tas jums maksās milzīgi daudz naudas.

Holts ar doktoru Gomulku sēdēja kādā kafejnīcā Freiburgas vecpilsētā. Kafejnīca, kas atradās drupu vidū, bija vāji kurināta un vēl vājāk apgaismota. Holts stāstīja nu jau savu stundu.

Doktors Gomulka sala un sajoza mēteli ciešāk.

—   Varat būt drošs, — viņš teica, — ka es klausījos ļoti uzmanīgi. Es jūs saprotu. Taču, ja jau jūs naida pilns novēršaties no sava skolotāja un pat tēva, — kā gan es — taisni es, — varētu dot jums kādu padomu? Jūs bijāt sarūgtināts un esat sarūgtināts joprojām par to, ka mēs, vecākā paaudze, toreiz nebijām pietiekami modri un ka mēs tagad nepiedienīgi ātri sākam noliegt savus agrākos uzskatus. Vai tad tas pirmām kārtām nav attiecināms uz mani?

—   Zepam jūs pratāt norādīt ceļu, — Holts teica. Viņš sēdēja, ģērbies aitādas kažokā, atgāzies krēslā, rokas sakrustojis uz krūtīm. — Savus uzskatus jūs revidējāt vēl kara laikā un Zepu nepametāt vienu.

—   Tiesa, — advokāts teica. — Pēdējos gadus es strādāju pret režīmu, darīju to veikli un viltīgi, slēpdamies aiz savas piederības partijai un aiz paragrāfu jūkļa. Dažu labu politisku procesu man izdevās vilkt bezgalībā, es nevairījos arī no dokumentu pazaudēšanas, no

vēstulīšu piegādāšanas cietumos, un, kā jūs to zināt no Gundulas, dažs labs vajātais un apspiestais pie manis guva palīdzību un patvērumu. Šodien esmu denacifi- cēts, strādāju atkal sabiedrisku darbu, taču īstenībā es nevaru un arī negribu neuzklausīt pārmetumus, kādus jūs izsakāt visai manai paaudzei: jūsu pārmetums, ka izšķirīgajā laikposmā līdz 1933. gadam neesam atradušies savu uzdevumu augstumos un esam liktenīgi maldījušies, ir pamatots. .

Holļs nepakustējās. Gundulas vārds vēl arvien skanēja ausīs.

—   Un vēl kaut kas! — advokāts iespaidīgā balsī turpināja. — Jums jāzin, ka jūsu spriedumus respektēju, pat ja jūsu rīcība pēc kara nav bijusi īsti respektabla . .. Taču nerunāsim par to, kam taisnība, kam ne. Man jāatzīst, ka vienā ziņā jums noteikti ir taisnība: pēc tā visa, kas jums agrā jaunībā bija jāpārdzīvo, jums tiesības visu pašos pamatos izsvērt un pārvērtēt, kaut arī neparastā un bīstamā brīvība jūs atkal var vest maldos un kļūmēs … — Advokāts nopūzdamies, ar rezignētu žestu pabeidza. Tad apdomājās un sparīgi runāja tālāk: — Taču vienu gan … To jūs, lūdzu, labi pārdomājiet! Vienu gan mums nevajadzētu darīt, tas būtu pārāk pavirši un tas var maldināt: vācu nacionālo vainu nevajadzētu sadalīt pa paaudzēm! Citādi mēs aplami pārvērtīsim aktuālu uzdevumu vēsturisku kau- salitāšu ķēdē, kas mūs nomāks kā fatāla vara. Vienmēr atcerieties: kā jūsu, tā manas paaudzes cilvēki bija iestiguši dziļos maldos, un cietumos, nometnēs un pagrīdē strādāja tāpat jauni, kā veci.

Dzirdot šos vārdus, Holts skaidri redzēja iznirstam acu priekšā sejas: veco, slimo Milleru, jauno, apņēmīgo Šneidereitu.

—  Bezdibenis, par kuru runājat, — advokāts turpināja, — nešķir paaudzes. Nē, tā nebija mana paaudze, kas bija kļūdījusies. Drīzāk tā bija visa mūsu kārta, mūsu kasta, kas uzskatīja, ka veido nācijas galveno izlasi. Un tas gan varētu nozīmēt to, ka no šīm pretenzijām mums uz visiem laikiem jāatsakās. Šai ziņā mēs esam paspēlējuši.

Holtam sala. Paspēlējuši. Jā, paspēlējuši un izšķērdē

juši! Tātad tomēr: iet projām no cilvēkiem, doties vientulībā? …

—   Nerunāsim par to, — viņš noteica. Un neapzināti papurināja galvu, itin kā ar savām domām nebūtu īsti mierā.

Utas seja asajā, saltajā gaisā bija piesārtusi, kad viņa kopā ar doktoru Heinrihu ienāca kafejnīcā. Viņa izķepurojās no aitādas kažoka un nevērīgi nometa to uz krēsla atzveltnes. Doktors Gomulka pamāja viesmīlim un pasūtīja karstu dzeramo.

Ap doktora Heinriha lūpu kaktiņiem bija iezīmējies nicinājuma un naida pilns vaibsts.

—   Blēdis, — viņš teica, — rīkļurāvējs, bijušais štāba feldfēbelis, saoda, ka te nu varēs iedzīvoties visam mūžam, un tad tik jums vajadzēja redzēt, kā šis prata izmantot situāciju: pieprasīja divdesmit tūkstošus mārku!

—  Divdesmit tūkstošus! — doktors Gomulka sašutis iesaucās.

—   Turklāt ne jau pašreizējā papīra naudā, — doktors Heinrihs turpināja, aizdedzinādams cigareti un pasniegdams kastīti Holtam. — Nekā nebija! Stabilā vērtībā! — Svārku iekškabatā viņš sameklēja aploksni un izņēma no tās papīrus. — Te ir vēstules. Kvitējām šim blēdim aizņēmumu par divdesmittūkstoš markām — par lauku māju franku novadā; tas atmaksājams tikai pēc naudas stabilizācijas.

—   Kā jūs to drīkstējāt! — doktors Gomulka satriekts teica un pārmetoši paskatījās Utā. — Jūs esat padevušies izspiešanai . . .

—   Māja pieder man, — Uta atteica. — Ir runa par manu īpašumu, man par to jāatskaitās vienīgi manai māsai.

Holtam starp lūpām bija cigarete, un dūmi sāka kost acīs. Divdesmit tūkstoši, viņš nodomāja, viņas mantība, viņas īpašums . . . Un viņš dzirdēja tās balsi «. . . gribu nicināt jebkuru īpašumu . . .» Te tev nu bija. īpašumu nicināt viegli, ja vien pašai tā gana. Pēkšņi viņš aptvēra: Utas askēze nebija nekas cits kā vien oriģināla spēlīte ar īpašumu. Kļūt par citu cilvēku? Savos īpašumos viņa ir palikusi tas pats vecais cilvēks, tikai jaunā stilā.

Kāda ilūzija, Holts nodomāja. Priekšstats par vientulību Mežmājā, raugoties no attāluma, sāka izplūst, bālēt, kāds cejš pārvērtās par maldu ceļu, un dzīves pretrunas atkal atklājās Holta priekšā skaudras un neatrisināmas . ..

—   Sapnis izsapņots! — viņš gurdi nomurmināja.

—   Ko tu teici? — Uta ievaicājās.

—  Nekā, — Holts atteica. — Oreols izgaisis.

—   Ko tas nozīmē? — viņa jautāja.

—   Gan jau tu mani saproti, — viņš atbildēja.

Uta viņā labu brīdi nolūkojās, vispirms jautājoši, tad skatiens sastinga un viņa bailīgi steigšus pievērsās doktoram Heinriham.

—   Vai jūs mūs parīt aizvedīsiet atpakaļ kalnos?

Ko lai es tur daru, man tur nekā vairs nav ko meklēt, Holts nodomāja.

—       Galvenais, lai mēs neiestiegam kaut kur sniegā, — doktors Heinrihs noteica. Un, nolaidis uz leju lūpu kaktiņus, piebilda: — Šaja nolādētajā sniegā…

Māja ezermalā bija ieputināta līdz pat jumtam. Holts tūlīt saprata: visas šīs dienas t.e nav rādījusies ne dvēsele. Uta ar pūlēm brida pa dzijo sniegu uz šķūnīti, Holts sekoja. Viņa noraka sniegu no kūts durvju priekšas. Iekšā blēja aitas. Beidzot varēja atvērt durvis. Aitas rāvās nost no ķēdēm. Aiz presētā siena ķīpām gulēja abas Angoras kazas — stīvas un aukstas.

Uta stāvēja nepakustēdamās. Viņa bija nobālusi. Ar vēsu ziņkāri Holts paskatījās viņai sejā. Vai viņa dusmojās, ka kaimiņi putenī nebija nākuši pāri ezeram?

—       Neviens nevar likt cilvēkam rūpēties par savu tuvāko, — viņš teica. Viņa apsviedās apkārt. .. Bet tad atstāja Holtu stāvam.

Klusēdami viņi apkopa kūti. Tad Holts aizkūra istabā krāsni; viņš redzēja, ka visi istabas augi pie logiem nosaluši.

Doktors Heinrihs atspiedās pret krāsni — sagumušiem pleciem, rokas līdz elkoņiem bikšu kabatās.

—       Dzirdēju, jūs vispirms esot dzīvojis krievu zonā, — viņš ievaicājās. — Kālab tad tur nepalikāt?

—  Aiz personiskiem iemesliem, — Holts atteica.

—  Starp citu, Vācijā apstākļi šobrīd visur vienādi — kā tur, tā šeit.

—   Gluži tā vis nav, — doktors Heinrihs atbildēja.

—   Tur mēģina nopietnāk nekā šeit tikt skaidrībā ar dažu labu jautājumu.

Holts atcerējās vakaru vējainajā barakā.

—   Var jau būt, ka jums taisnība, — viņš teica.

—   Tur, piemēram, arī tajos antifašistiskās jaunatnes pulciņos cenšas ļaudīm izskaidrot, kas bija nacistu finansētāji un tā joprojām.

—       Redziet, šis «tā joprojām» jau arī ir pats galvenais, — advokāts, viegli pavīpsnājis, noteica.

—       Jūs domājat par līgumu, ko sabiedrotie noslēdza Potsdamā? — Holts jautāja.

—       Es domāju, — doktors Heinrihs atbildēja, cieti un salti pavēries Holtā, — ka šis līgums nedrīkst palikt uz papīra.

Holta galvā radās dažādu pretrunīgu jēdzienu jūklis: primitīva revanša un Vācijas ekonomiskās varenības graušanas politika, demokratizācija, denacifikā- cija .. . Šāda saruna viņam nebija pa prātam.

—       Jūs esat advokāts, — viņš piebilda, — bet, manuprāt, jūs esat pārāk politisks.

—   Es esmu sociāldemokrāts, — advokāts sacīja.

—  Kreisais sociāldemokrāts, kā mēdz teikt. Pirms trīsdesmit trešā gada es aizstāvēju komunistus.-Pēc reihs- tāga dedzināšanas tiku apcietināts un vēlāk nogādāts Bergenbelzenē. Nometnē ar lielām pūlēm izvilku dzīvību. Pēc jūsu domām, esmu pārāk politisks. Tad atļaujiet sacīt — par fašisma iznīcināšanu ar visām saknēm neatkāpšos ne par matu.

—       Ko jūs saprotat ar «visām saknēm»? — Holts jautāja.

—   Vācu lielkapitālu, — doktors Heinrihs atbildēja.

Holts jutās apmulsis.

—       To jūs, piemēram, attiecināt uz manu tēvoci Kārli Rennbahu, — viņš teica. — Viņš ir kādas Brēmenes kuģbūvētavas ģenerāldirektors, bez tam baņķieris, un viņam ir sakari arī ar dzelzs un ogļu rūpniecību.

—   Piedodiet! — advokāts izsmiekla pilnā nožēlā no

teica. Un, palocījies pret Holtu, piebilda: — Izņemot cienījamos tuviniekus!

Holts nometās pie kamīna un sabikstīja uguni.

—   Izņemot cienījamus tuviniekus, — viņš atkārtoja.

—   Ar to es jūsu acīs vairs neeksistēju, saprotu. Jums jau ir viegli. Ja kādam prātā politika, cilvēciskās problēmas tam neeksistē. Jūs šai ziņā neesat vienīgais.

—   Jūs taču nfemaz neesat gribējis, lai jūs saprotu, — advokāts iebilda.

—   Es nezinu, ko es gribu, — Holts atteica. — Es biju karā un nevaru vairs atrast dzimteni. Mēģināju dzīvot pie tēva krievu zonā un cietu tur sakāvi. Izmēģināju pie mātes Hamburgā un, baidīdamies, ka cietīšu sakāvi arī tur, atbēgu uz Švarcvaldi — vientulībā.

—   Vientulībā, — advokāts sapņaini novilka. Tad, cieši pavēries Holtā sacīja: — Vientulībā taču var lieliski domāt. Tad taču var nākt pie attiecīgiem secinājumiem! — Nu viņš paskatījās griestos un ar neizprotamu smaidu piebilda: — Seit, bez šaubām, var baudīt sāju idili vai arī ļaut ieaijāties ilūzijās, viss pēc sirds patikas!

—   Man nav nekādu ilūziju, — Holts mierīgi noteica.

—  Un idilei es nepavisam nederu. Bet nerunāsim par to. Runāsim par kaut ko citu. Jus rīt braucat atpakaļ uz Firtu, mašīnā taču jums ir vieta?

—   Jā, uz Firtu… — doktors Heinrihs likās pārsteigts.

Durvīs stāvēja Uta. Vai viņa sarunu bija dzirdējusi? Viņa smaidīja. Viņa atnesa vakariņas.

Pēc maltītes doktors Heinrihs izteica vēlēšanos tūdaļ likties gulēt. Holts uzveda viņu augšā brīvajā jumt- istabiņā un tad iegāja savā istabā.

Viņš atvēra aizsalušo logu. Kad ledainais, sniega pilnais gaiss sāka plūst virsū, izspiedās drēbēm cauri un aiz aukstuma lika nodrebēt, viņš skaļi pats sev teica:

—   Sapnis izsapņots.

Pats no sevis tu aizbēgt nevari, viņš nodomāja. Tad aizvēra logu un piespieda pieri pie logu rāmja. Bēgšana atkal nebija laimējusies. Nu viņš zināja: tā nevar

laimēties nekad, ceļa bēgšanai no esamības nav. Ir tikai dzīve, vai arī ir ilūzijas, un vientulība nav dzīve, vientulība ir ilūzijas.

Aizvērtām acīm viņš vērās pagātnē, gados, kas jau bija nodzīvoti. Kopš bērnu dienām viņš meklēja dzīvi, istu, patiesu dzīvi, meklēja to pasaku grāmatās, bezjēdzīgos piedzīvojumos, visu laiku viņš bija maldījies, gājis pa aplamām pēdām, līdz pat lampu spilgtam uzliesmojumam, līdz pat dziļākajam zaņķim, kur viņu bija vedis visvarenais acumirklis. Arī no ceļa vientulībā — trejdeviņiem kalniem pāri — viņš nebija baidījies. Nu bija jāmeklē tālāk. Nu pienācis laiks atrast ceļu, atrast pareizo ceļu!

Viņš domāja par jauniem klejojumiem. Domāja par Utu. Sirds kļuva grūta. Vai katrs sevī nelolo dažādos zēna gadu sapņus? Taču tas ir nerrs, kas krāpj pats sevi un sajauc fantāziju ar īstenību!

Holts kāpa lejā pa kāpnēm. Nonācis lejā, krietnu brīdi turēja rokā durvju rokturi, cīnīdamies ar lēmumu: es aizeju, un nekas mani nespēj aizturēt! Uta stāvēja pie loga, pie savām nosalušajām puķēm. Viņa pagrieza galvu un mierīgi un laipni sacīja:

—   Vispareizākais būs, ja tu rīt pat brauksi kopā ar Heinrihu.

—   Arī man tā šķiet, — Holts atteica. Tad, kā ik vakarus, viņi piebīdīja guļamsolu pie kamīna.

Uguns kamīnā bija nodzisusi. Pelnos vēl kvēloja dažas ogles.

—  Uz kurieni tu dosies? — Uta jautāja.

—   Uz Hamburgu, — Holts atteica.

—   Ko tu tur meklēsi? — viņa tincināja.

—   Nezinu, — Holts atbildēja. — Jādzīvo tālāk. — Un pēc brīža piebilda: — Jāmeklē tālāk.

—   Ko tu meklē? — Uta vaicāja.

—   Nezinu, — Holts atkal atteica. Viņš runāja, tikko dzirdami, patiesībā tikai pats sev. — Es nekā nezinu. Nezinu pat, vai es vispār maz dzīvoju, dažkārt man liekas, tas viss ir tikai sapnis un īstā dzīve sāksies tikai tad, kad būšu atmodies. Es ļaujos straumei, un tā mani

svaida — drīz še, drīz tur. Es meklēju dzīvi, savu dzīvi. Viss aiztrauc man garām, nekas nepastāv, es meklēju kaut ko paliekošu, varbūt mīlestību, varbūt patiesību, nezinu, es meklēju kaut ko līdzīgu Arhimeda punktam.

—   Tu meklē pats sevi, — Uta atteica. — Brauc pie sava tēva. No viņa piemēra tu vari mācīties. Mēģini būt tāds kā viņš. Tad tu varēsi, tāpat kā viņš, atrast vietu dzīvē. Pie tiem citiem, kurus šodien vēl nepazīsti.

—  Man šķiet, tā atkal būs tikai jauna ilūzija, — Holts iebilda.

Tā ir jauna iespēja, — Uta pārliecināti noteica.

—   Dzīve tev ir labvēlīga, tavā miesā un asinīs ir potenciāli spēki, ej pie Gundulas. Kad tu kādā jaukā dienā būsi atradis ceļu pie viņas, tad būsi atradis arī savējo un ceļu pie cilvēkiem.

Viņa piecēlās. Ar krāsns kruķi izvandīja pelnus kamīnā un ielika jaunas pagales. Uzšāvās liesma un apgaismoja istabu. Uta notupās pie uguns, tā bija tā pati šaudīgā gaifema, kas no sērkociņa bija kritusi pagraba. Pret augsto liesmu mēļu fonu izcēlās dzīva, elpojoša ķermeņa apveidi. Taču Holts redzēja tikai kailo skeletu zem miesas maigajām formām un, vērdamies krēslā, dzirdēja, kā mirušais sabirst pīšļos: cilvēks, kāda sapņa ēna . ..

—  Un tu? — viņš jautāja. — Kas notiks ar tevi?

—   Kas notiks ar mani, par to tev nav jābēdā, — Uta atteica un atkal atgūlās Holtam blakus. — Es esmu savādāka nekā tu. Man nav vēlēšanās dzīvē meklēt citu jēgu kā vien šo: šeit vientulībā pavadīt nolikto dzīves laiku. Tādam cilvēkam kā man dzīves jēgai vajadzēja būt ieliktai jau šūpulī.

Holts ieklausījās. Atceroties ainu pagrabā, atmiņā atausa arī vecu vecais, smieklīgais, cēlais, mūžam jaunais jautājums par dzīves jēgu.

—   Tu tikai tā runā, — viņš sacīja. — Es tevi nesaprotu. Dzīve nedrīkst būt bez jēgas. Bezjēdzīga dzīve var radīt tikai izmisumu!

Viņa neatbildēja. Piecēlās. Bija laiks apkopt kūts soli. Arī Holts apģērbās. Uta iemeta kamīnā malku. Tā viņa stāvēja pie kamīna — savā pelēkajā kleita, domās iegrimusi, — un pina matus divās bizēs.

—   No sava tēva grāmatām tu vari mācīties, — viņa teica. — Dzīvē cilvēkam nav nekādas nozīmes. Vienīgi nejēga domā, ka daba kalpo cilvēkam. Mēs esam tikai viena no daudzajām mūžam mainīgās esamības iespējām, epizode dzīvības attīstībā, kurai liekas, ka cilvēkos tā atradusi esmes apjausmu, patiesībā par cilvēkiem esam kļuvuši, pateicoties bezjēdzīgam gadījumam un cilvēcisko būtņu mūžīgajām dziņām. Bet pacel taču skatienu zemei pāri: tu redzēsi, ka visa mūsu augšana un tapšana ir tikai maza epizode visumā. Jo no zemes līdz saulei, no saules līdz Piena Ceļam un tālāk nepazīstamās augstākās kategorijās, kādas rodas un aug, un izgaist, un pulsē no sistēmas sistēmā vienmēr netvera- māk, gluži tāpat kā viss mainās no viena stāvokļa otrā, tā viss arī atrodas vienā mūžīgā kustībā bez sākuma, bez gala un rodas, un izzūd, un eksistē tikai sev vien. Kā gan tur meklēt jēgu ar mūsu cilvēciskajām mērauklām? Kas prasa dzīvei jēgu, tam jāspēj pašam piešķirt jēgu savai personīgajai eksistencei. Un pēc cilvēciskajām mērauklām var būt tikai viena jēga un viens cilvēcisks mērķis.

Viņa pamāja Holtam ar galvu. Tad paņēma kūts laternu, aizdedza to un devās uz durvīm. Tur uz brīdi apstājās. Paskatījās uz Holtu.

—   Saki tagad vēlreiz, ka dzīve nedrīkst būt bez jēgas. Tas nozīmē, ka tu savai dzīvei apzināti gribi piešķirt kādu jēgu, kādu mērķi. Atrodi sev mērķi, dzīvo šim mērķim un mēģini kļūt cilvēks!

—   Ko tas nozīmē — cilvēks? — viņš vaicāja.

—   Cilvēks ir tas, — viņa domīgi sacīja, — kas apzināti dzīvo, lai sasniegtu nosprausto mērķi un tādējādi, dzīves bezjēdzībai par spīti, atrod cilvēcisku jēgu. Turklāt viņš atrod šo jēgu ne tikai pats sev, nē, viņš skatās vēl arī sāņus un jau izjūt prieku par nākamo gadsimtu skaistāko, patiesāko paaudzi.

9

Hamburgā sniegs jau bija nokusis, bet pilsētas nomalē, Vīdentālē, līdzenumu klāja balta migla. Holts ilgi stāvēja pie dārza vārtiņiem un raudzījās klajumā.

Tuvojās krēslas stunda. Beidzot viņš saņēmās un piezvanīja.

Durvis atvēra Brigita. Neizskatīgajā aitādas kažokā, ko Uta bija iedevusi ceļam, tā viņu nepazina. Tad kā izbijusies atmuguriski atkāpās un palaida Holtu garām. Priekšistabā viņa tam palīdzēja novilkt kažoku.

—   Dāmas jau vakariņo, vai lai es … — viņa iesāka.

—   Pateicos, — viņš pārtrauca, — nē, jums nekas nav jādara. Es gribu nomazgāties, uznesiet man, lūdzu, ēdienu augšā, esmu jau nedēju ceļā. Vai istaba man vēl saglabāta? ‘

—   Jā, protams, — viņa atbildēja un nedroši piebilda: — Bet dāmām man jūsu atgriešanās jāpiesaka.

Viņš uzkāpa augšā. Atrada savā istabā visu tāpat, kā pirms vairākām nedējām bija atstājis: gulta uzklāta, nevainojami salocītā pidžama šķērsām pāri vatētajai segai, peldmētelis pa tvērienam uz krēsla atzveltnes, un Rilkes sējumiņā uz naktsgaldiņa grāmatu zīme vēl norādīja uz dzejām, kuras Holts bija lasījis: «Kā sajutu es, ko atvadās teic .. .»

Labu brīdi viņš paturēja grāmatu rokā un tikai tad nolika atpakaļ uz naktsgaldiņa. Kā sajutu es… Jā, sajutu! Pietiek sajust, beidzot reiz pietiek!

Viņš piegāja pie loga. Mēs vienmēr esam par daudz ticējuši un par maz zinājuši. .. Gotesknehtam bija taisnība. Par daudz ticējuši, par maz zinājuši; par daudz sajutuši un par maz domājuši, par daudz jūtelības, par maz atziņas, par daudz mītu, par maz zinātnes. Bet nu viss būs citādi! Holts ar kreiso roku pārvilka pār spurainajiem matiem. Nu pietiek ar jūtām! Saltu skatienu vērties aiz pasaules kulisēm! Ar sekcijas skalpeli apstrādāt dzīvi, un dzīve parādīs, kas tā īsti ir!

Viņš iegāja vannas istabā, noģērbās, iegremdējās siltajā ūdenī. Tāpat kā toreiz, kad bija šeit ieradies, mēģināja mierīgi visu pārdomāt. Taču pie jautājuma «Ko nu tālāk?» vajadzēja apstāties. Un arī tad, kad viņš atkal stāvēja savā istabā pie loga un skatījās tumšajās rūtīs, no kurienes viņam pretī raudzījās paša nevarīgais attēls, arī tad viņš vēl sev jautāja: «Un ko tālāk?» Atbildes nebija.

Pie durvīm kāds klauvēja. Brigita uzklāja galdu.

—  Dāmas pēc pusstundas gaida jauno kungu salonā, — viņa teica.

Holts spēji apgriezās apkārt, klusībā atkārtodams: «. . . gaida jauno kungu salonā .. .» Pēkšņi izlauzās niknums:

—   Lai taču viņas liek mani mierā! Lai dāmas vācas uz elli līdz ar savu salonu un savu «jauno kungu»! — viņš nikni iesaucās.

Brigita izbijusies viņā paskatījās. Holta niknums saplaka tikpat pēkšņi, kā uzliesmojis.

—   Piedodiet, — viņš sacīja, — tas jau nezīmējās uz jums.

Un satraukts viņš atkal teica:

—   Neesmu pabijis te vēl ne stundu, bet man jau tas viss līdz kaklam!

—   Novēlu labu ēstgribu, — Brigita teica un aizvēra durvis.

Holts atsēdās pie galda. Aprija divas vēršacis, grauzdētas maizītes ar sieru — no amerikāņu konservu kārbām! — izdzēra tasi tējas. Viņš bija atkal pie mātes. Te valda cits tonis, te nāksies pārorientēties. Viņš garā iztēlojās māti, krustmāti Mariannu, tad Henningu, Vulfu ar atļukušajām ausīm, arī centīgo drēbnieku. Nu labi, viņš nopūzdamies noteica. Citas izvēles tātad nav, jāmēģina nostiprināties šeit. Sētas puses eja noslēgta,, aizbēgt vairs nekur nevar. Viena pasaule palikusi noslēgta, otra likās pretīga — taču, bēgot pa sētas puses eju, viņš bija nonācis ilūziju strupceļā.

Holts piecēlās, salika traukus uz paplātes, nonesa tos lejā, nolika virtuvē uz galda. Brigita skaloja traukus. Holts atsēdās uz virtuves soliņa.

—   Vai bija liels uztraukums, kad es neatgriezos? — viņš vaicāja.

—   Lūdzu . . . Dāmas jūs gaida, — noliekusies pār izlietni, Brigita čukstēja.

Noklaudzēja durvis. Kāds gāja pa koridoru. Holts pēc soļiem pazina māti. Atskanēja telefona ciparu ripas dūkoņa. Virtuves durvis bija pievērtas. Holts dzirdēja katru vārdu.

—   Doroteja Holta. Komercpadomnieka kungu, bet ātri!

Gara pauze.

—   Franci? Verners atgriezies. Nē. Neesmu ar viņu vēl runājusi, viņš ir vannā. Jā. Nē. Redzēsim. Kā lūdzu? Labi. Un šodien pat sazvani Henningus, jā? Protams, es jūtos atvieglota, vari taču iedomāties!

Holts saviebās. Saruna bija galā. Holta kundze pēkšņi atradās virtuves durvīs. Stingri savaldītu sejas izteiksmi viņa pavirši paskatījās Holtā, tad krietnu brīdi Brigitā, kas vēl dziļāk noliecās pār izlietni, beidzot vēlreiz Holtā, un nu pārklāja sejai prieka masku, skaisti veidotajām lūpām lika pasmaidīt, acīm starot, laimīgā žestā pacēla rokas pie krūtīm:

—  Verners .. .

Viņš piecēlās. Viņa satvēra tā rokas, viegli apskāva un noskūpstīja uz pieres.

—   Cik labi, ka esi atkal mājās!

Holts manīja, ka viņa prot arī pukoties.

—   Kā gan tu man varēji sagādāt tādas bēdas!

Šie vārdi Holtu gandrīz aizkustināja, taču viņš par varītēm centās jūtu uzplūdumam pretoties.

—   Nezāle neiznīkst, — viņš māksloti jautri noteica un gāja mātei līdz viesistabā.

Hamburgas ikdiena Holtu atkal ietina savos valgos: rīta pelde, brokastis, dīkdienība, pastaigas. Pēc pusdienām viņš vienmēr izgāja — stundām ilgi klaiņoja pa Ellerholca purva sniega klāto klajumu, klaiņoja līdz galīgam pagurumam, un tā, domās nogrimis, bez mērķa pavadīja dienu no dienas. Viņš mēģināja samierināties ar dzīvi, kāda tā viņam tagad veidojās: pēc Lieldienām vajadzēs atkal iet skolā, pēc absolvēšanas studēt jurisprudenci, un vispār bija cerams, — tā teica komerc- padomnieks, — ka Brēmenes tēvocis parūpēsies par Holta nākotni.

Par nedēļām ilgo prombūtni Holtam neviens nekā nepārmeta, neizjautāja, kur viņš bijis, nedz arī rāja. Komercpadomnieks tūlīt pirmajā vakarā apsveicinājās, joviāli uzsizdams Holtam uz pleca:

—   Nu, dezertieri, pasaules klaidoni, nestāsti man neko, mēs jau visi reiz bijām vētras un dziņu vecumā …

Bez tam viņš Holtu atkal bagātīgi apgādāja ar naudu

un cigaretēm. Holta kundze tūlīt pasūtīja drēbnieku un programmatiski paziņoja:

—   Tu mani nepazīsti, ja domā, ka mans vienīgais dēls varētu izdarīt kaut ko tādu, ko es augstsirdīgi nepiedotu!

Šādas sapratnes atmosfērā arī krustmāte Marianna negribēja atpaliki un, stūraini pamājusi ar galvu, noteica :

—  Tavs tēvocis Kārlis no Brēmenes apgalvo, ka arī lidot spējīgs putns vēl ilgi atgriežas ligzdā.

Kārlis Rennbahs bija pieteicis vizīti nākamajā svētdienā uz vakariņām, kas saimniecībā atkal ieviesa īstu sajukumu. Viņam bija jāierodas Hamburgā uz apspriedi, tādos gadījumos viņš vienmēr apmetās pie pusmāsām.

Piektdien piezvanīja Rolands Hennings un aicināja Holtu pie telefona.

—   Hallo Holta kungs, dzirdēju, ka no sava ceļojuma esat jau atgriezies! Lieliski! Vai sestdienas vakars jums ir brīvs? Jā? Nu tad klausieties. Manam draugam Rolfam Lībekā būs kāzas, un man jāpaņem līdz pāris jaunu cilvēku, tā sakot, līdzsvaram, citādi veco veikalu vīru par daudz. Nu, kā ir, būs braukšana? Kāds paziņa, vārdā Štefenhauzs, atbrauks jums pakaļ, viņš dzīvo turpat nomalē, Neigrābenā. Sestdien, pusdivos. Ja jums nav nekas pretī, paņemiet līdz abas Tredebornu meitenes. Jūs taču esat pazīstami? Labs ir. Es braucu uz Lībeku jau no rīta, esmu vedējtēvs. Štefenhauzs jūs Lībekā aizvedīs pie Bergmaņiem. Jūsu tēvocis, komercpadomnieks, tur, starp citu, ir labi ieredzēts.

Holts nolika klausuli un domīgs palika stāvam koridorā. Jā, patiesi, viņš atcerējās: Tredebornu meitenes. Kā dzīvas viņš tās redzēja acu priekšā — Gitu un Ingrīdu, un izredzes pavadīt visu vakaru kopā ar viņām, nē, ar Ingrīdu Tredeborni, šķita vilinošas un sevišķi patīkamas. Saruna ar Henningu viņa dzīvē bija atkal ienesusi kaut ko līdzīgu mērķim un virzienam.

Holta kundze, uzzinājusi par ielūgumu, kļuva neparasti rosīga.

—  Tā būs tava debija sabiedrībā, — viņa teica, un

viņas savaldīgie vaibsti atdzīvojās. — Pats par sevi saprotams, melno uzvalku, — viņa sacīja. — Bet, Marianna, nekādu tauriņu, apžēlojies, tas taču ir antīki, pilnīgi izslēgts. Pagaidi, es tūlīt piezvanīšu Francim. Tev vajadzīga sudrabaini pelēka kravate.

Sestdien ap pusdienlaiku Holta kundze apmierināta, jā, pat neslēpti lepna, nopētīja savu dēlu.

—  Tev noteikti būs panākumi! — viņa teica.

Stefenhauzs juniors, Stefenhauzu firma «Marinādes

un zivju konservu uzņēmums», bija jauns zēns ļoti gaišiem matiem un sarkanu seju; muļķīgi ņirgdams, viņš sasveicinājās ar abām dāmām:

—   Godātā kundze! Te nu mēs atkal būtu! Ilgi neesam redzējušies — vai ne? Pateicos. Kaut kā jau var izkulties.

Krustmātes Mariannas koka ģīmī Holts atkal pamanīja tādu kā smaidu, tas bija maskai līdzīgs sastindzis smaids, kas atklāja žilbinoši balto mākslīgo zobu rindas.

Stefenhauzs bija divdesmit četrus gadus vecs.

—   Vai kāzu dāvana jums ir? — viņš jautāja. — Pasniegsim to kopā un izdevuinus pēc tam sadalīsim uz pusēm, vai ne?

Tā kā nebija padomāts par kāzu dāvanu, smaids krustmātes Mariannas sejā it kā salūza. Taču Holta kundze nezaudēja apķērību. Viņa pārstāja kasīt pūdelim kaklu, sēdēja nepakustēdamās un kaut ko gudroja. Freds Stefenhauzs, kas neizskatījās vecāks par gadiem divdesmit, iepīkstējās savā augstajā, sīkajā zēna balstiņā:

—   Nu, kauč ko tādu!

Holta kundze piecēlās.

—  Marianna! Apskatīsim tavu porcelānu.

Stefenhauzs nevīžīgi atlaidās krēslā. Holts mazliet

nicīgi viņu nopētīja. Stefenhauzam mugurā bija tumšs uzvalks, no kura viņš bija pamatīgi izaudzis, stērķelēts frakas krekls ar stūrainu apkaklīti un melnu tauriņu. Viņš izskatījās smieklīgs — īsts iesvētāmā un vecākā viesmīļa krustojums. Taču viņš nemaz nejutās neveikli.

—   Ziniet ko, — viņš teica, — piezvanīsim Tredebor- niem, diez ko šie dāvinās, lai nenotrāpām to pašu.

Holts izgāja koridorā pie telefona.

—   Kas tad noticis? — kāds temperamentīgi sauca klausulē. — Ak, tas esat jūs, Holta kungs? No ceļojuma jau mājās? Mēs jūs gaidām!

Pēc smiekliem, pēc skanīgajiem smiekliem Holtam likās, pie telefona būs bijusi Ingrīda. Tredeborni dāvināja kasti baltvīna, divdesmit pudeles. Štefenhauzs to novērtēja kā ārkārtīgi smalku dāvanu. Krustmāte Marianna atstiepa sarkanu, ar zīdu pārvilktu kasti un izņēma no tās vāzi japāņu lakas griezumā.

—   Sasodīts ar ārā! — Štefenhauzs iesaucās. — Ko tad šāds pods var maksāt?

Krustmāte Marianna sarāvās pie vārda «pods».

—' Ņemiet vien, — Holta kundze teica. — Gan to kādreiz nokārtosiet ar manu brāli.

Arā gaidīja gaišpelēka, ietilpīga mašīna. Štefenhauzs brauca ellišķīgā ātrumā.

—   Tas ir vecais labais «Vanderer V24», — viņš teica. — Vai jūs orientējaties auto markās? — Viņš runāja bez apstājas. — Es biju aviācijā, — viņš stāstīja. — Iznīcinātājs. Vienpadsmit trāpījumu. Pirmās pakāpes Dzelzs-krusts. — Viņš brauca ātri, ne ar vienu nerēķinoties arī tur, kur satiksme bija visdzīvākā. — Ja grib tikt garām angļiem, jābrauc, ko var, — viņš teica.

—  Amerikāņi brauc vēl trakāk.

Georgsverderā, Tredebornu nama hallē, Holts un Štefenhauzs kļuva liecinieki skatam, kā Tredebornes kundze izvadīja ceļā savas meitas. Meitenes bija ģērbušās balles tērpos, gluda piegriezuma līdz pat zemei garas tumšbrūna zīda vakarkleitās, taču rokas un kakls bija kaili. Ak vai, tātad pasaulē ir vēl arī tādas lietas?

Holts palocījās, uz tukšiem jautājumiem atbildēja ar tikpat tukšām frāzēm, kamēr domās kā filmā skatīja ainas, kas bija iesēdušās atmiņā no viņa klejojumiem pa Vāciju …

Gita izskatījās diezgan sabozusies. Ingrīda starot staroja jaunavīgā pievilcībā un svaigumā. Tredebornes kundzei atkal ap kaklu bija liels krusts, šoreiz izrotāts ar Bohēmijas granātiem. Viņa lika Gitai pie sirds papiņa vārdus, kurus tas bija devis līdz kā piemērotākos šai dienai: cik svēts iestādījums gan īt laulības un kā šāds notikums mudina vairāk uz klusu iekšēju apceri par mūžam jauno dzīvības brīnumu, kas ir vienīgais laulības pamatojums, nekā uz izlaidību un pārgalvībām. Teikdama šos vārdus, viņa tvēra pēc krusta uz krūtīm un pacēla to, bet Gita nopietni un piekrītoši nolieca tā priekšā galvu.

—  Ņem mūsu mazo nebēdni» savā aizgadniba, — Tre- debornes kundze pabeidza.

Mazā nebēdne, tā bija domāta Ingrīda, izdzirdusi šos vārdus, bezrūpīgi uzsmaidīja Holtam.

—   Mūsu saulstariņš! — Tredebornes kundze noteica.

Holts pētoši noraudzījās Ingrīdā; viņam patika tās

acis un jo sevišķi kuplie, krāšņie, iesarkanie kastaņbrūnie mati. Kopā ar Holtu iekraudams mašīnas bagāžniekā vīna kasti, Štefenhauzs teica:

—   Ir nu gan šie Tredeborni saskanīga ģimene!

Brauciena laikā Holts sēdēja Ingrīdai līdzās pakaļējā

sēdeklī. Meitenes tuvums viņu satrauca. Pēdējo dienu depresija beidzot bija izgaisusi. Taču sākumā viņš vēl būs atturīgs un ierobežosies tikai ar nepieciešamākajām atbildēm. Mašīna strauji nobremzēja pie kāda ielu krustojuma un tad drāzās pa autoceļu uz priekšu. Mazā Tredeborne likās draiskulīga un pārgalvīga.

—  Kas tad ar jums lēcies? — viņa pievērsās Holtam. — Jūs taču nebraucat uz bērēm! Jebšu jums ir kādas bēdas? — Un nevainīgi raudzījās viņam acīs.

Viņas māsa Gita apgriezās apkārt un uzlika roku uz sēdekļa atzveltnes.

—  Holta kungam riebjas tava uzvešanās, — viņa maigi, bet ar naidīgu pieskaņu noteica. — Jūs taču bijāt karā, un jums vispirms atkal jāpierod pie miera apstākļiem, vai ne? Jums vajadzīgas pārmaiņas.

—   Par to jau var parūpēties! — Ingrida iesaucās.

Holts, nogaidoši vērodams viņu, atslīga mīkstajā sēdeklī, neatbildēja, bet izlīdzējās ar plašu rokas vēzienu, ko mājās bija noskatījis no abām dāmām.

Štefenhauzs sāka plātīties ar saviem piedzīvojumiem no savas lidotāja karjeras laikiem. Viņa augstā zēniskā balss pārspēja motora dunoņu. Holtam palika iespaids,

ka gaisa karš Štefenhauzam bijis patīkams, sportisks laika kavēklis.

—   Visjaukāk gāja pēdējos mēnešos, — Štefenhauzs stāstīja. — Degvielas bija cauri, bumbvedējus mēs vienkārši uzlaidām gaisā, bet paši dienu un nakti rāvām vajā skatu.

Uzlaidām gaisā un rāvām vajā skatu. Holts pārsteigts klausījās. Viņam vispār likās dīvaini, cik brīvi šis gaišmatainais puisis stāsta par saviem kara piedzīvojumiem. Holtam kara pārdzīvojums bija tabu, tam viņš labprāt nemaz nepieskārās, tas bija šausmīgs murgs, kas vēl šodien lika skriet šermuļiem pār kauliem. Tagad, klausoties Stefenhauza jautrajā valodā, viņš atcerējās, kādu slaktiņu četrmotorīgie nezvēri bija sarīkojuši Rūras pilsētās. Jāpavēro, kas šis Štefenhauzs īsti ir par tipu!

Viņi brauca pa Lībekas ielām un tad ziemeļu virzienā gar Trāvi. Štefenhauzs apturēja savu vandereru liela, savrup izvietota nama priekšā, kur jau stāvēja gara mašīnu rinda.

Tā bija svinīga sabiedrība apmēram trīsdesmit personu sastāvā, kurā Holts nu bija nokļuvis. No māsām Tredebornēm viņš tūlīt tika nošķirts. Sākumā Štefenhauzs viņu stūma sev pa priekšu, tad kāds gluži svešs cilvēks ņēmās viņu visiem stādīt priekšā. Holts nevarēja paturēt prātā nevienu no daudzajiem uzvārdiem. Viņu atestēja kā komercpadomnieka māsasdēlu, Renn- baha uzvārds šeit visiem bija pazīstams un lielā cieņā; šo cieņu tāpēc parādīja arī Holtam. Beidzot viņu arī iepazīstināja ar jaunlaulātajiem.

Līgavainis bija gadus trīsdesmit piecus vecs, patukls gaišmatis frakā; viņš manāmi svīda. Viņam blakus visu laiku turējās Rolands Hennings — garš un slaids, tērpies frakā tāpat kā līgavainis, Joti iespaidīgs. Viņš kaut ko pačukstēja līgavainim, un tas tūdaļ ar Holtu izmeklēti laipni sasveicinājās, minūtes piecas ar viņu parunājās, sīki apvaicājās par komercpadomnieku un gandrīz bijīgi par Brēmenes tēvoci. Hennings Holtam familiāri pamirkšķināja.

—   Vēlāk parunāsimies!

Līgavu bija ielenkušas vecākas sievietes un jaunas meitenes, aiz kuru krēsliem bija nostājušies kungi; līgava slīga baltā zīdā, mežģinēs, šlepēs un plīvuros un sniedza Holtam mitru gredzenotu rociņu. Viņai varēja būt gadu divdesmit pieci. Holts viņu nekautrīgi aplūkoja, nolēma, ka zem miršu vainaga tā izskatās neizteiksmīga un bāla — ne skaista, ne neglīta. Jo sevišķi muļķīgs viņam šķita līgavas skatiens, valoda un smiekli. Šis iespaids apstiprinājās, kad laimes vēlējumiem viņa atbildēja ar vienu un to pašu stīvi manierīgu, no galvas iekaltu frāzi:

—  Ak, es ļoti pateicos … un arī par jauko dāvanu!

Kāda vecāka, patukla dāma viņai pa labi — tai vajadzēja būt līgavas mātei — piemetināja:

—   Cerams, jūs pie mums jutīsieties labi.

Un līgava, neizteiksmīgi pasmaidīdama, atkārtoja kā papagailis:

—  Cerams, jūs pie mums jutīsieties labi!

Holts palocījies atkāpās. Viņš nostājās malā un nodomāja: dumja kā zoss! Tad uzmanīgi vēroja dāmas un kungus, kas bija sastājušies ap līgavu lokā. Tur valdīja svinīgs un pacilāts noskaņojums. Viesu vidū bija arī kāds garīdznieks; to uzrunāja «baznīcas padomnieka kungs» vai arī «doktora kungs». Līgavas mātes acis no asarām bija piesarkušas.

Holts novērsās un pameta skatienu apkārt. No halles starveidīgi durvis veda uz vairākām lielām telpām — uz ēdamzāli, kungu istabu, salonu un mūzikas istabu, kuras cita ar citu bija savienotas platām, atvērtām divviru durvīm. Salons, kur Holts varēja apbrīnot dažu labu izmeklēti smalku austrumnieku paklāju, izgāja uz zjeinas dārzu. Mūzikas istabā bija atstāts tikai flīģelis un daži krēsli, arī ēdamzālē atbrīvota vieta dejām. Visas istabas svinīgi uzpostas, un pāri tumšo uzvalku un daudzkrāsaino tērpu jūklim lējās spoža, izšķērdīga gaisma, kas atstaroja viena otra briljanta zibšņos. Dzirkstīja šampanieša kausi. Holts gribot negribot padevās visa šī mirdzuma, gaismas un glāžu šķindoņas iespaidam un jutās atraisīts un pacilāts.

Pēc laulību ceremonijas priekšpusdienā maltīte bija noturēta visšaurākajā sabiedrības lokā. Tagad laiks

dejai. Trio, kas bija nometies mūzikas istabā pie flīģeļa, pildīja telpas ar klusinātām skaņām. Holts, mazliet samulsis, gaidīja priekštelpā. Māsas Tredebornes joprojām bija pazudušas. Viņš redzēja, ka Štefenhauzs starp daudzajiem viesiem, kas vēl arvien stāvēja lokā ap jaunlaulātajiem, saskandināja šampanieša glāzes. Ik pa brīdim atskanēja tosti, tika turētas īsas runas. Līdz Hol- tam nonāca tikai atsevišķas frāzes. «Vīrs un sieva, tie ir viena miesa un asinis,» viņš dzirdēja. Tas bija baznīcas padomnieks. «. . . tad savai sievai uzticību turiet un jūs tapsiet viena miesa, kā tas stāv svētos rakstos rakstīts.» Beidzot kāds cienīgs vīrs ar sirmiem matiem citēja Nīči: «Laulība: tai būt divu gribai, lai radītu Vienu…» Pārējais nebija saklausāms līgavas mātes skaļajos šņukstos.

Holts nometās koridorā uz soliņa. Pie viņa pienāca Rolands Hennings, laipni smaidīdams.

—   Nu, kā tad jūs? Tā kā vēl mazdrusciņ svešs, vai ne?

Frakā viņš jutās pavisam brīvi, vienu roku bija iebāzis bikšu kabatā. Labā šad tad pacēlās nevērīgā žestā.

—  Zināt ko? Iesim vispirms kaut ko iedzert!

Kungu istabā lielais rakstāmgalds bija pārvērsts par

bufeti. Algots sulainis un dažas apkalpotājas mazos priekšautiņos gādāja par viesu dzērieniem. Ēdamzālē līgava dejoja ar Štefenhauzu valsi.

Hennings aizvilka Holtu pie galda un pasniedza viņam glāzi ar konjaku.

—   Nu tad sadzersim! — viņš saskandināja. — Prozit, Holt! — Tad apsēdās uz klubkrēsla atzveltnes. — Saimnieki nav skopojušies, vai ne?

Holts neatbildēja. Cik sen kad viņš vēl bija nakšņojis Hanoveras bunkurā. Un nu, kur vien skats veras, viss mirdz un laistās vienā krāšņumā.

—   Kad tā labi apskatās, tas viss ir tīrā krāpšana, — Hennings ieteicās, itin kā būtu uzminējis Holta domas.

—   Saglabā labo formu, tāda ir parole. Neviens negrib palaist garām izdevību. Pūlas, ko var, vai ne? — Viņu,

kā redzams, nekas nespēja pārāk iespaidot. Tas Holtam patika.

—   Mazdrusciņ anahroniski, — Hennings turpināja un pameta ar roku visapkārt. — Ja būtu konjunktūra, ja ar mums tur augšā vismaz kaut cik vairāk rēķinātos, tad jau vēl nekas. Bet citādi šādas kāzas pārāk uzbāzīgi liek domāt, ka ļaudis par varītēm cenšas pēc pašreklāmas: skat, Bergmanis un Ko karu pārdzīvojuši, un nu kā vien varēdami ķeras pie jaunām operācijām. Un meita pūrā saņem ceturtdaļmiljonu nekustamos īpašumos. — Viņš nolika glāzi, sameklēja etviju un piedāvāja Holtam cigaretes. — Es ieteicu Rolfam ar šādu pompu vēl mazdrusciņ nogaidīt, — viņš piebilda, pasniegdams uguni.

—   Atklāti sakot, jūsu nostādne mani pārsteidz, — Holts noteica.

—   Man taču nav nekādu ilūziju, — Hennings atteica. — Es, kā saka, esmu reālpolitiķis un zinu, kas pasaulē notiek.

Kāds viņu sauca. Hennings uzsita Holtam draudzīgi uz pleca.

—  Vēlu jums labi izklaidēties!

Holts, domās iegrimis, valstīja pirkstos cigareti. No Aenninga nevarēja tikt gudrs. Viņš atcerējās sasmakušo istabu, kur Hennings bija rāvis nost kaklasaiti. Draņķe … Ak tu draņķa gabaliņš … Viņš negribēja šo ainu atcerēties, centās to no sevis nokratīt un izdzēra konjaka glāzi.

Tad klaiņoja no vienas istabas otrā, gribēja sameklēt mazo Tredeborni, taču viņa joprojām bija pazudusi. Ziemas dārzā nozibsnīja magnijs, tur starp koka kastēm ar palmām fotografēja jaunlaulātos.

Priekštelpā Holts sadūrās ar Annerozi Vulfu. Viņu ieraudzījusi, meitene nosarka kā magone. Holts sasveicinājās. Kaulainā, kā dēlis plakanā meiča bija iežņaugta debeszilā balles tērpā ar šauru vidukli un tūkstoš lentītēm, nošuvēm un volāniem gan ap pleciem, gan gurniem, gan visur citur. Viņa izskatījās smieklīga, un Holtam kļuva viņas žēl. Viņš piespieda sevi izturēties

pret meiteni laipni. Taču, vedot to līdz krēslam, nepacietīgi domāja par Ingrīdu Tredeborni.

—   Nogurdinoši būt starp tik daudziem cilvēkiem, vai ne? — viņš jautāja.

—   Jums taču ne! — viņa atteica. — Jūs noteikti visur jūtaties kā mājās.

Holts apmulsis iesmējās. īstā laikā pienāca arī Giz- berts Vulfs, tērpies tumšzilā iesvētāmā uzvalkā, kura piedurknes bija kļuvušas par īsu. Atļukušās ausis no- kaitušas sarkanas. Viņš sniedza Holtam roku un jautāja:

—  Nu, vai dzejoļus izlasījāt?

—   Jā-a, — Holts nīgri atbildēja. Viņš raudzījās pa atvērtajām durvīm drīz vienā, drīz otrā istabā, taču, tā kā masas arvien vēl nebija redzamas, galu galā tomēr ielaidās sarunā ar Vulfu.

—   Ieiesim kungu istabā, — viņš ierosināja, pavadīja Annerozi līdz galdam, pabīdīja viņai krēslu un atsēdās. Tad atcerējās, ka bija nolēmis Vulfu pārbaudīt; nu tam bija pienācis īstais brīdis. Viena no apteksnēm nolika uz galda vīna glāzes un trauku ar cepumiem.

—   Jūsu Rilki es diemžēl simtprocentīgi nesaprotu, — Holts bez aplinkiem iesāka. — Viņa jaunības laika dzejoļi ir skaisti, ļoti skaisti. Arī no vēlākā perioda man šis tas it labi patīk — Pantera, Alcests, Orfeja balāde, kaut arī netieku īsti vaļā no nepatikas, taču, iespējams, ka tie ir tikai aizspriedumi. Bet tālāk nu gan vairs neiet pie sirds. Duinēzas Elēģijas, Sieviešu dziedājums dzejniekam un tā tālāk, tur nu es nesaprotu ne vārda, lai cik žēl arī nebūtu.

Sārtums no ausīm Vulfam izplatījās pa visu seju.

—   Ar prātu .. . redziet… šim vistrauslākajam no visiem dzejniekiem nevar tuvoties, — viņš skaidroja.

—  Tas jājūt.

—   Kas? — Holts jautāja. — Kas man, lūdzu, jājūt?

Vulfs cīnījās pēc vārdiem.

—   Kad … nu, redziet… kad jūs sev skaļi lasāt šīs dzejas, tad to jūtat, — viņš apgalvoja.

—   Es tagad saprotu, ko jūs domājat, — Holts teica.

—  Tad šīs dzejas skan. Tās skan brīnišķīgi, kā zvaniņi, kas aicina uz mesu.

—   «Ja nejūtat, nekad to neuztversiet», — Vulfs sāpināts citēja, un viņa seja kļuva arvien sārtāka.

Holts savā krēslā pieliecās Vulfam tuvāk.

—   Izjust — tas viss ir labi un skaisti! Bet man pret to ir neuzticība. — Viņš uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja cigareti. — Neuzticība, jā gan. Es, lūk, vēl ļoti labi atceros, ko mēdza teikt par tā saucamo varonības ideju. To varot tikai izjust. Bet vai tad cilvēks neizceļas tieši ar to, ka viņam ir dots prāts, spēja izprast? Turpmāk es vēlētos izmantot šo spēju, nevis ko citu, ja jums pret to nav iebildumu. Man nav ne vismazākās patikas vēlreiz paļauties uz šo recekli, kas atrodas kaut kur te iekšā … — To sacīdams, viņš piesita sev pie krūtīm. — … un kas pie katras Ziemsvētku dziesmas mudina uz kaukšanu, bet citādi nekam neder.

—   Tad jūs mākslu nekad nesapratīsiet, — Vulfs iekarsa. — Mākslu var uztvert tikai ar jūtām … tādēļ tā tiek radīta cilvēku izlasei. . . izredzētajiem!

Iekaisušā Vulfa priekšā Holts jutās kā tempļa ap- gānitajs.

—   Kādiem izredzētajiem jūs domājat? — viņš jautāja.

—   Izglītotiem cilvēkiem, — Vulfs atteica, apmezdams ar roku loku, kas mīklainā veidā klātesošos te iekļāva, te izstūma.

—   Ko jūs ar to saprotat? — Holts tincināja.

—   Nu, mēs te, — Vulfs atteica un atkal mīklaini pavēcināja roku.

—   Ak, — Holts sapīcis teica, — jādomā, taču ne līgava? Viņa jau ir dumja kā zoss, — vai jūs to neesat pamanījis? Vai tad arī viņu gribat pieskaitīt pie izglītotajiem?

Vulfs satrūkās, bailīgi paskatījās visapkārt, vai tik kāds Holta vārdus nav dzirdējis. Turpretī viņa māsa, kas visu laiku bija sēdējusi kā mēma, tik ļoti par to priecājās, ka viņas neglītā seja vārda tiešā nozīmē uzplauka.

—   Nu labi, par to nerunāsim, — Holts samierinoši noteica. Katrā ziņā jūsu Rilke mani apmierināt nevarēja. Lasot Stormu vai Gēti, es vismaz zinu, ko izjūtu. Lasot Rilki, es to, lūk, nezinu. Tur dzird tikai zvaniņus

skanam un jul smaržojam vīraku. Izjūtas kā smadzeņu aizstājējas man nepatīk.

—    Savas dzejas es jau nu gan jums nerādīšu, — Vulfs saniknoti un tai pašā laikā augstprātīgi noteica.

—  Tās jūs nepavisam nespēsiet saprast.

—    Bet ja nu tomēr mēģinātu, — Holts joprojām gribēja ar Vulfu samierināties. — Es varu saprast, ka cilvēks sāk rakstīt dzejoļus, ja viņam pilna sirds. — Viņš pasmaidīja. — Kad esmu iemīlējies, man arī dažkārt gribas izteikties dzejā.

Nu Vulfs jutās divkārt sāpināts.

—   Tādas jūtas kā mīlestība, — viņš gandrīz nicinoši noteica, — tās es vispār nepazīstu.

—   Varu iedomāties, — Holts atteica.

Taču Vulfs viņa ironiju nesaklausīja.

—    Ko gan šādas subjektīvas emocijas var nozīmēt man, domu liriķim, — viņš turpināja, — ja runa ir par pamestības sajūtu… vientulību… ja to grib saprast no mūsdienu viedokļa . . . vai ne? Tas, ko es izjūtu, ir galējs apnikums, dzīves lielā bezcerība.

—    Apnikums … — Holts atkārtoja, tad pēkšņi iesaucās: — Cilvēk mīļais! Jums taču nav ne vismazāko izredžu aptvert dzīvi un savu laikmetu! Būtu jel paskatījies apkārt! Tiesa, dzīve ir problēmu pilna, bet aiz saviem «eņģeļiem», savas «esamības nāvei», «apnikuma» un citām aplamībām jūs taču neredzat visaktuālāko!

—   Aktuālākais, — Vulfs aizklāja seju ar augstprātības masku. — Kas gan tas var būt?

Holts sadusmojās.

—    Divi pasaules kari, piecdesmit miljonu kritušo, un jums neienāk prātā padomāt par to, kas tā īsti ir par pasauli, kurā tādas lietas iespējamas?

Vulfs nicīgi atmeta ar roku.

—    Ir cilvēki, kam nav jēgas par netveramo, kas kļuvuši ārējo parādību vergi… Es vienmēr cenšos apcerēt būtisko .. . mēģinu uztvert pasaules būtību.

—    Labi, ļoti labi, — Holts iesaucās, viņš kļuva arvien niknāks. — Pasaules būtības apcere … Nu tad sāksim apcerēt pasaules būtību šai pašā namā! — Viņš

pameta ar roku uz apkārtējām telpām un metās virsū Vulfam, kas bija pavisam pārbijies … — Neskatieties taču visu laiku tik bailīgi gar stūriem! Tas, ko es taga<Ј teikšu, domāts visiem! Līgava — un jūs to zināt tikpat labi kā es — ir tik ļoti stulba, ka man taisni žēl nabaga vīra, kam ar viņu būs jādzīvo. Kādēļ viņš prec tik stulbu sievu? Aiz mīlestības? — Holts pasmējās.

—  Nē, mans mīļais, te vis jūs diezin vai atradīsiet «lociņu, kas pār mums abiem reizē stīdz» '. Kas īstenībā ir šās laulības? Pūrs! Un vai tad jūs neredzat, ka trīsdesmit cilvēki izliekas, itin kā viņi ticētu visām šim pļāpām par «vienu miesu un asinīm», par vīra un sievas vienību un «divu gribu, lai radītu vienu» … un visi zin . . . jā, arī jūs pats, — ka viltīgs lapsa kūmiņš noķēris bezgala dumju zosi! — Holts dzēlīgi iesmējās.

—  Te nu, lūk, ir jūsu pasaules apcere, te jums ir labs piemērs pasaules būtībai.

Vulfs sēdēja kā sastindzis. Viņš bija nobālis, pat ausis kļuvušas baltas. Beidzot bija pienākusi stunda, kad no Holta neviļus viss sāka lauzties uz āru — viss, kas bija sakrājies un sasāpējis.

—   Apcerēsim vien tālāk! — viņš teica. — Parādiet, ka jums ir jēga par vārdos netveramo! Mana māte man atļāva gulēt ar mūsu kalponi — kā jums tas patīk? Lai tikai par to neviens neuzzinot ne pušplēsta vārdiņa. Un nu iedomājieties — fantāzija taču jums mazliet ir, kaut gan jūs esat domu liriķis, — iedomājieties, ka es ņemu un atvedu šo meiteni šurp un saku: «Cienījamā kundze, atļaujiet jūs iepazīstināt ar Brigitu, mūsu kalponi. . .» To tik es gribētu piedzīvot! Turklāt šī Brigita ir desmitkārt gudrāka par līgavu, — čakla, strādīga, skaista. Bet viņas tēvam tik nepieder fabrika, nedz firma, un viņai nav arī tādu iespaidīgu tēvoču kā man. Atļaujiet tagad vaicāt: kāda ir tādas sabiedrības būtība, kurā katrs idiots, liekulis un tukšu salmu kulstītājs, ja vien tam pūrā nekustami īpašumi, ja tā vārdu rotā firmas nosaukums, ja viņa tēvs ir importa firmas īpašnieks Vulfs, ir lielākā cenā nekā godīgs cilvēks, kas dzīvo no savu roku darba? Sāda sabied-

1 R. M. Rilkes dzejoja vārsma.

riba — un tur jūs varat vīpsnāt, cik uziet, — nav pat nūjas vērta, ar kuru to vajadzētu saskaldīt gabalos!

Vulfs atmodās no sava sastinguma, aizstāvoties izstiepa pret Holtu abas rokas un piecēlās no krēsla. Taču arī Holts uzlēca kājās.

—    Palieciet tepat! — viņš pavēlēja un piespieda Vulfu atkal apsēsties.

—  Aiz naida … — Vulfs nomurmināja.

Holtā viss bija uzliesmojis, nu tas kāpa augšā no apziņas dzīlēm.

—    Ko jūs teiksiet par to, ka Krups divdesmitajos gados pārdeva krieviem, boļševikiem, lielgabalus, lai gan tie taču vienmēr bijuši mūsu nāvīgākie ienaidnieki? — Viņš pieliecās Vulfam tuvāk. — Ko jūs teiksiet par manu Brēmenes tēvoci Kārli? Par katru noslīkušu zemūdens flotes jūrnieku viņš nopelnīja krietnu vīšķīti naudas!

Beidzot Vulfs uzrausās augšā no krēsla.

—    Aiz naida … — viņš noķērcās, — aiz tīra naida jūs gribat satricināt pasaules struktūru!

—    Pasaules struktūru? — Holts atkārtoja. — Bezjēdzīga struktūra tā ir, mans mīļais …

Holts apklusa. Viņš jau bija izšķiedis pārāk daudz vārdu. Bija ļāvis izprovocēties. Vulfs nebija viņam pretinieks.

—    Un nu taisies, kā tiec! — viņš noteica, pārskaities pats uz sevi. — Nevaru uz tevi vairs skatīties. — Holts atslīga sēdeklī.

Nāvīgi aizvainots, Vulfs izgāja no kungu istabas. Holts pamanīja pie galda Vulfa māsu. Savā debeszilajā kleitā viņa sēdēja uz krēsla malas maziņa un nomākta un mirkšķināja ar acīm. Tad, gluži kā šunelis, kas diedelē gabaliņu cukura, raugoties Holtā, noteica:

—   Vai tad jūs . . . ļaunojaties arī uz mani?

—    Es ļoti atvainojos, — Holts noteica. — Man nav nekādu antipātiju pret jums. Arī pret jūsu brāli ne. Uz viņu jau tas nemaz neattiecas.

Viņš klusēja. Tad atcerējās, ko nupat bija sacījis.

—    Patiesību sakot, man jābūt Vulfam pateicīgam, — viņš piebilda. — Jā, patiesi. Jūsu brālis mani atmodi

nāja no miega. Viņš lika man kaut ko atcerēties, ko pēdējo dienu jūkli gandrīz vai biju aizmirsis.

—   Es parunāšu ar Gizbertu! Es noteikti visu nokārtošu, — Anneroze apsolīja.

Holts viņā nemaz neklausījās. Kāds cilvēcisks mērķis, viņš atcerējās. Jā, cik trūka, un viņš būtu aizmirsis savu uzdevumu — ar pasauli nekad nesamierināties, nenogurstoši meklēt tālāk. Jo krustmātes Mariannas nams, šī villa ar daudzajām mašīnām durvju priekšā, šlepe un plīvurs un miršu vainags, kungi frakās, fabriku īpašnieki un baznīcas padomnieks, tā jau nebija dzīve, kādu Holts meklēja. Viņš atkal gāja pa nepareizām pēdām.

Un pēkšņi viņam bija skaidrs, kas jādara: viņš bija aizvainojis Vulfu, un nemaz nebūtu par ļaunu aizvainot viņus visus, arī Henningu un Stefenhauzu, tēvoci Franci un krustmāti Mariannu un tēvoci Kārli un māti. Uzspļaut uz visu šo publiku un doties jaunos klejojumos. Kurp? To viņš vēl nezin. Bet viņš ies!

Holts piecēlās, pamāja Annerozei ar galvu — laipni, kaut arī izklaidīgi. Viņš visu sāka skatīt citā gaismā. Pārņēma atvieglojuma sajūta. Viņš jutās desmitkārt pārāks par visiem, kas apkārt, viņam tie bija kļuvuši vienaldzīgi; viņš bija vienīgais, kam ne ar ko nav jārēķinās. Un tagad viņš sameklēs mazo Tredeborni un panāks savu.

Priekštelpā Holts sastapa Stefenhauzu un Henningu ar liķiera glāzītēm rokā.

—   Vēl vienu konjaku! — Štefenhauzs uzsauca kādai no apteksnēm. Tad turpināja zākāties:

'— Nu, paskat, Holt, — viņš čukstēja, — tur tā Berg- maņu krustmāte no tēva puses, jau tā viņai pakaļa kā lāva … un apvilkusies vēl tik šaurus svārkus!

—   Nesaki neko, — viņai līdz tomēr nāca trīssimt tūkstoši zelta mārku, tad vienalga, kāda pakaļpuse, — piebilda Hennings.

—   Un līgava? — Holts ievaicājās, nogaršodams konjaku. — Ko jūs par to sakāt?

Hennings piemiedza aci.

—   Esiet augstsirdīgs un klusējiet! Es taču šo bodīti pazīstu! Nu, Rolfs jau divus gadus sabija Parīzē kā baterijas komandieris, dabūja tur iztrakoties visam mūžam.

—   Pametiet skalu pa kreisi! — Štefenhauzs čukstēja Holtam pie auss. — Krēgeru māsīca. Tā labi jūtas tikai vakarkleitā, kājas tai līkas kā korķviļķis . ..

—   Toties vīrs liela personība, — Hennings papildināja. — 1934. gadā viņš nopirka Paulsena jahtu būvētavu Kukshāfenā.

—   Bet kleita nu gan drausmīga, vai ne? — Štefenhauzs atkal nočukstēja.

—   Taisni ož pēc vecu mantu glabātuves, no kurienes viņa to izvilkusi, — Hennings izteica savas domas.

—   Man šķiet, te viss mazlietiņ ož pēc naftalīna, — Holts noteica.

—   Jūs nu gan trāpāt naglai uz galvas! — Štefenhauzs iesaucās. — Jūs, acīm redzot, pašreiz pārdzīvojāt revolucionāro uzplūdu periodu!

Holts iztukšoja konjaka glāzi.

—   Kur gan palikušas māsas Tredebornes?

—   Vispirms viņas fotografējās kopā ar līgavu zie- masdārzā, — Hennings paskaidroja, — un tagad augšā apskata kāzu dāvanas.

—  Viņas abas šeit neapšaubāmi visskaistākās, — Holts sacīja.

—  Sevišķi Ingrīda! — Štefenhauzs piebilda.

—   Jūs interesējaties par mazo Tredeborni, Holt? — Hennings ievaicājās, draudzīgi saņemdams Holtu aiz elkoņa. — Uzmanieties. Jūs nemaz nezināt, kā šiem ļaudīm tīk mēļot. Mazlietiņ padejosiet, mazliet paflir- tēsiet, un iznāks vistrakākās tenkas, bet vecais Trede- borns pret savām meitām ir ļoti stingrs.

—   Viņa ir jauna un skaista, kāpēc tad nedrīkst ar viņu palakstoties, — Holts atteica.

—   Kam tas vajadzīgs! — Hennings jautāja. — Tāda meitene kā Ingrīda ir tabū, ja vien jums nav prātā precības! Ja nu reiz atkal ir attiecīga vēlēšanās, piezvaniet man, un mēs atkal kaut kur izmetīsim līkumiņu. Vai tad toreiz nebija labi? Bet te jums nekas ne

sanāks, meitenes no labām aprindām, tās var dabūt tikai, ja esi tās apprecējis!

—       Ar mazo Tredeborni precības nemaz nebūtu ļaunākais, — noteica Štefenhauzs un klusāk piebilda:

—   Bez tam man rādās, ka viņa nemaz nav tāda, kā mājās izliekas! Kas viņu reiz apprecēs, tam būs ko noņemties, kamēr savaldīs.

—   Tur jau viņas ir, — Hennings sacīja.

Māsas rokrokā kāpa pa trepēm lejā plašajā priekšistabā un nostājās visu triju priekšā.

—   Kādēļ kungi garlaikojas? — Gita jautāja.

—   Garlaikojas? Nemaz ne! — Holts atsaucās.

—  Mēs nupat kā taisni par jums tērzējām. Štefenhau- zam liekas, ka tam, kas apprecēs Ingridu, klāsies grūti, kamēr viņu savaldīs.

—   Tas nu gan par traku! — Štetenhauzs iesaucās. Hennings ļaunā priekā pavīpsnāja. Gita Tredeborne,

galvu piešķiebusi, paraudzījās Holtā, un viņas skaistajā sejā paplaiksnijās slepena naida vaibsti. Taču Ingrida smējās vienā laidā un tad pievērsās Stefenhau- zam:

—       Tpū, ko gan jūs visu neiedomājaties! Tad jau nu gan jūs būtu pēdējais, kas nonāktu tik grūtā situācijā.

Mūzikas telpā nošķindējā šķīvji — sākās deja. Gita Tredeborne pārlaida skatienu pāri Henningam, Štefen- hauzam un Holtam un noteica:

—   Jūs varētu labāk mazliet biežāk padejot.

—   Taisnība! — Holts atsaucās un palocījās Ingridai.

Tas bija tango. Ingrida Tredeborne teica:

—   Patiesībā jums būtu jādejo ar Gitu!

Holts pakratīja galvu.

—   Vai nu ar jums, vai nemaz.

—       Neticu, — viņa atteica. — No pieklājības dejas ar līgavu taču jūs nevarat izvairīties.

—   Varu gan, — Holts noteica. — Redzēsiet, ka varu.

—   Tad jau jūs šokēsiet Bergmaņus, — viņa sacīja.

—   Nu un tad? — viņš bezbēdīgi attrauca.

Ingrida izbrīnījusies viņā paraudzījās.

—   Es ticu, ka jūs to varētu izdarīt. Bet kādēļ?

—   Tādēļ, ka jūs man patīkat . . . Ingrīd! — viņš sacīja un dejodams pievilka meiteni tuvāk, visu laiku to uzmanīgi vērodams. Ingrīda nolaida skatienu un, dejas aizrautībā acis aizvērusi, atmeta galvu atpakaļ.

Holts viņu ieveda kungu istabā. Tur lika atsēsties krēslā un arī pats apmetās tuvumā.

—   Uzklausiet mani, — viņš pavēlēja. — Es šeit neviena nepazīstu. — Hennings saka, pie jums valdot stingri likumi. Man tas gluži vienalga. Jūs man patīkat. Kādēļ man jāvadās pēc kaut kādiem priekšrakstiem? Vai man nav taisnība?

Viņa neatbildēja. Holts tomēr manīja, ka viņa klausās uzmanīgi.

—   Pasakiet man pavisam atklāti, vai es jums patīku, — viņš turpināja. — Ja teiksiet «jā», tad redzēsim, ko darīt tālāk, ja — «nē», tad es izdzeršu vēl pāris glāžu konjaka un braukšu uz māju. Garlaikoties es varu arī pie mātes. Tātad?

Nu viņa mazliet piesarka. Saspringti viņa pūlējās atrast atbildi, taču Holts nesteidzināja. Jo ilgāk viņš uz meiteni lūkojās, jo pievilcīgāka tā šķita. Krāšņie kastaņbrūnie mati šodien brīvi krita uz pleciem. Kad viņa domīgi kodīja apakšlūpu, pavērās vienādu, valgu, zilganbalti mirdzošu zobu rinda.

—       Jūs mani apmulsinājāt, — viņa beidzot atteica.

—  Man . . . negribētos, lai jūs braucat mājās.

—   Paldies, ar to pietiek, — viņš atbildēja. — Un vai jūs uztrauktos, ja par mums kāds sāktu klačot?

—   Lai jau klačo vien! Bez tam jau nemaz nav tik bēdīgi, — viņa piebilda. — Hennings ir gatavais stulbenis.

—   Un jūsu papiņš? — Holts vaicāja.

—   Ko tas, — viņa novilka. — To es aptinu ap mazo pirkstiņu.

—   Jo labāk. Un nu pietiks ar ievadu. — Holts viņu atkal veda mūzikas istabā dejot.

Viņi dejoja visu nakti.

Visiem tas dūrās acīs. Gita drīz vien pasauca māsu sānis un mēģināja viņai kaut ko iestāstīt. Mēģināja vēl un vēl. Ingrīda tikai smējās. Holts pamanīja, cik saspīlētas bija māsu attiecības. Viņš apgādāja Ingrīdu ar

vīnu un uzkožamiem. Ja viņi nedejoja, apsēdās kādā stūrī un sarunājās.

Štefenhauzs, izmantodams brīvu brīdi, pazobojās:

—  Nu, mans mīļais, uzkodāties gan? — Un nopūzdamies piebilda: — Jūs esat noskaņu cilvēks! Par bezbēdību varu jūs tikai apskaust!

Līgavainis, galīgi apdzēries, saburzītu kreklu, sēdēja salonā. Vēl pirms pusnakts Hennings aizveda jaunlaulātos uz Hamburgu. Viņš atgriezās ap diviem. Šai laikā daudzi no vecākajiem viesiem jau bija prom. Pa istabām ālējās vēl kāds desmits jauniešu. Visi likās vairāk vai mazāk iedzēruši. Holts bija skaidrā. Viņš lēja Ingrīdas glāzē vīnu, kamēr viņas atsaucībai vairs nebija šķēršļu, līdz viņa iekarsa un kļuva ļoti pārgalvīga, tad neuzkrītoši uzmanīja, lai glāze vairs netiktu piepildīta.

Uz rīta pusi dejošanas kare norima. Hennings brīdi atsēdās pie Holta un Ingrīdas. Arī tagad viņš nespēja apslēpt savas simpātijas pret Holtu.

—   Te drīz bodīti taisīs ciet. Izdomājiet, ko darīt ar aizsākto vakaru . . . Būtu jūs redzējuši Hamburgu miera laikos, tad tik mēs uzdzīvotu — kā no rīta, tā atkal līdz pusnaktij.

—   Es negribu uz mājām! — Ingrīda tiepīgi kā mazs bērns noteica. — Mēs taču varētu braukt pie jums brokastīs.

Henningam tas bija pa prātam. — To var noorganizēt. Jāparunā ar Fredi! — Viņš piecēlās.

Trio sāka spēlēt pēdējo valsi. Holts un Ingrīda bija vienīgais pāris, kas paklausīja aicinājumam. Kamēr Ingrīda — noreibusi, pārgurusi un iemīlējusies — bija pilnīgi atdevusies dejai, Holts ātri novērtēja situāciju. Ēdamzālē nebija neviena cilvēka, ari salonā blakus neviens nebija redzams. Ziemasdārzs tumšs un kluss. Priekštelpā, pēdējo viesu ielenkts, stāvēja Šlefenhauzs un atkal stāstīja anekdotes, kas izraisīja skaļus smieklus.

Holts negaidīja, kamēr deja beidzas. Viņš ievilka Ingrīdu Tredeborni salonā un tālāk tumšajā ziemas- dārzā, uzgrūdās kādai palmai. Tad ar pleciem piestūma viņu pie sienas flīzēm un noskūpstīja. Viņa nepretojās un atbildēja skūpstam. Holts apņēma viņu ar labo roku

ap muguru, ar kreiso satvēra kaklu zem matiem. Ingrīda apvija abas rokas viņam ap kaklu.

—   Ej pa priekšu, es tūlīt sekošu“ — viņš teica. Tumsā varēja redzēt, kā viņa sakārto matus, bija dzirdama viņas elpa, tad viņš palika viens.

Holts aizsmēķēja cigareti un dažas minūtes nogaidīja. Ta tas nemēdz būt! To viņa jau ir mācījusies! Holts padomāja par Henningu, Štefenhauzu, par visiem citiem. Nē. Tie katrā ziņā būtu likuši kaut ko manīt! Lai gan, kas zina!

Holts lēnām izgāja salonam cauri. Mūzikas istabā mūziķi savāca savus instrumentus. Pa atvērtajām durvīm viņš ieraudzīja Ingrīdu pie viesiem, kas klausījās Štefenhauza neizsīkstošajā anekdošu krājumā. Kungu istabā gluži viena klubkrēslā sēdēja Gita Tredeborne, smēķēja cigareti un raudzījās uz Holtu.

Viņš to nevarēja ignorēt, j-a negribēja viņu bez iemesla sāpināt. Viņš piegāja pie Gitas un vienaldzīgā tonī apvaicājās:

—   Kad brauksim projām?

Tiklīdz Freds būs beidzis stāstīt visas anekdotes, — viņa atbildēja. — Kādēļ neatsēdieties? Freds vienmēr atrod muļķus, kas viņa jokus vēl nav dzirdējuši. Turklāt tie visi ir paķerti no «Karavīru humora» 1942. gada Feldpost izdevuma. Es to pazīstu. Ar humoru tam nav nekā kopēja.

To visu viņa pateica nogurušā garlaikotā balsī, sejā nepakustējās ne vaibsts, bet skatiens bija izaicinoši pievērsts Holtam.

—   Ar humoru tam nav nekā kopēja, — viņa atkārtoja. Humoram jābūt eksplozīvam, tam jānogāž cilvēks no kājām. — Un, redzot, ka Holts tikai pieklājīgi pasmaida, turpināja: — Paklausieties! Tas, ko es jums pastāstīšu, nav zagts ne no vienas grāmatas.

Holts gaidīja! «Uzmanību!» viņš sev sacīja. Viņai kaut kas ir padomā!

—   Es izeju uz ielas, — viņa sacīja joprojām tai pašā garlaikotajā balsī, — redzu, stāv kāds kungs, pirmklasīgi ģērbies, ārkārtīgi elegants, un tur saitē lielu erdel-

terjeru. Suns — iedomājieties tikai — notupies trotuāra vidū un nokārto savas darīšanas, taisni mūsu mājas priekšā. Ko es daru? Eju kungam klāt. Ko es saku? Es saku: «Piedodiet! Vai* es drīkstu jums kaut ko vaicāt?» — «Bet lūdzu, cienījamā jaunkundz!» kungs iesaucas. Es saku, cik vien iespējams, smalki: «Ja jau jūs esat bijis tik laipns un atļāvāt man uzstādīt jums šo jautājumu, kādēļ jūs, cienījamais kungs, ļaujat savam burvīgajam erdelterjeram piegānīt trotuāru, nevis noteku?!

Holts sāka skaļi smieties. Gita Tredeborne vēroja viņu ar neizteiksmīgu seju.

—   Kungam tas bija tāds trieciens, ka viņš tikko nenogāzās no kājām, — viņa turpināja. — To es saucu par humoru. Vai ne, jūs taču smejaties. Vai arī — ko jūs teiksiet, ja es vienkārši pavaicāšu: vai bija labi ar Ingrīdu ziemasdārzā?

Holts bija uz to sagatavojies. Tagad viņas seja pauda tādu ļaunumu, ka viņš pakratīja galvu.

—  Man ļoti žēl, — viņš atteica, — bet jūs velti gaidāt, ka tas var mani nogāzt no kājām! Un ar atbildi jūs īstenībā nemaz neesat rēķinājusies.

—   Nē, — viņa laipni atbildēja. — Bet man ir vēl kāds daudz labāks joks. To es jums pastāstīšu vēlāk. Pagaidām tik daudz: maldīties ir cilvēcīgi, vai ne, Holta kungs?

Viņa bija dzērusi mazāk, nekā sākumā bija licies. Taču aiz aukstās vienaldzības maskas nevarēja nesamanīt ļaunumu un aizvainojumu. Holts nojauta, kur viņa mērķē.

—  Ceru, jūs atradīsiet kādu, kam pastāstīt savu joku, — viņš teica. — Man tikai bail, ka tas nebūs pārāk jauns.

Viņš aizgāja. Gita viņam aiz muguras nosmējās.

Priekšnamā pēdējie viesi rosījās uz aiziešanu. Holts lgbprāt būtu parunājis ar Ingridu, taču nebija no mazākās izdevības. Stefenhauzs un Hennings noveda Holtu sānis. Stefenhauzs bija ļoti piedzēries un streipuļoja. Hennings teica:

—     Tātad brokastosim pie manis mājās. Ņemsim līdz Tredebornu meitenes un mazo Vulfu; brālis viņu šeit pametis un pats ar kādu aizlasījies.

—     Mīļais draugs, jūs taču nedomājat sēsties pie stūres, — Holts sacīja Štefenhauzam. — Tad jau būs katastrofa, kā likts!

—     Tad nu gan jūs mani nepazīstat! — Štefenhauzs atteica. — Kad biju tā labi iemetis, kāpu tūlīt «meser- šmitā» un lidoju kā jauns dievs.

—     Bez šņabīša jau kungi nemaz neuzdrīkstējās gaisā parādīties, — Hennings zobojās.

—     Tie ir salti meli! — Štefenhauzs pēkšņi aiz dusmām piesarka. — Tas tev jāņem tūlīt atpakaļ, Roland!

—     Nesāciet nu strīdu! — Holts noteica, pabrīnījies, cik nopietni Štefenhauzs uztvēra Henninga joku.

—  Bez tam vadīt auto ir pavisam kaut kas cits, te nav trešās dimensijas, kur var iestūrēt iekšā.

—    Nieki! — Štefenhauzs teica. — Gan es jūs aizvedīšu, kur vajag, pagaidiet tik!

Ingrīda Tredeborne paņēma mazo Vulfu pie elkoņa un pameta Holtam ar acīm. Visi sekoja Štefenhauzam, kas grīļojoties devās pie mašīnas. Hennings brauca ar Gitu. Ingrīda bija acīm redzami priecīga, ka tikusi vaļā no māsas, iesēdināja mazo Vulfu priekšējā sēdeklī un klusu sacīja Holtam:

—   Man šausmīgi salst! Vai tu man dosi savu kažoku?

Holts viņu ievīstīja aitādas kažokā un apsēdās blakus. Viņa pie tā pieglaudās un čukstēja:

—   Ko Gitai no tevis vajadzēja?

—   Netiku no viņas gudrs, — viņš atbildēja.

Štefenhauzs grīļodamies iezvēlās mašīnā, ieslēdza

prožektorus un aizdrāzās kā ārprātīgs. Holts iekārtojās ērtāk. Ingrīda piespiedās pavisam cieši klāt. Caur aizmugures lodziņu krita Henninga mersedesa prožektoru gaisma. Sveiki un veseli visi nonāca Hamburgā, mašīna apstājās Nīnštetē Henninga mājas priekšā.

Kamēr Hennings pastāstīja vecākiem par vēlajiem viesiem, visi, — nu jau nomocījušies un pārguruši, gaidīja priekšistabā. Abas māsas stāvēja nomaļus un satraukti sačukstējās. Viņas atkal strīdējās: Gita — mie

rīga, nicīga, ar pārākuma izteiksmi sejā, Ingrīda — saniknota, ar acīm mētādama zibeņus.

—       Dāmas un kungi, — Hennings sacīja, — un nu ieturēsimies, kā jau uz paģirām pienākas! Marinēta siļķe mājās atradīsies, un mans vecais nežēloja arī kafiju. To mēs visu, protams, sagatavosim paši. Un tāpēc — aiziet uz virtuvi!

Virtuvē Štefenhauzs dažās minūtēs bija paspējis radīt tādu nekārtību, ka Hennings viņam beidzot uzkliedza:

—       Vācies uz vannas istabu un pabāz vispirms galvu zem aukstas dušas!

Holts noskatījās, kā Gita Tredeborne un Anneroze Vulfa gatavo brokastis. Ingrīda nepakustināja ne pirkstiņa.

Štefenhauzs atgriezās virtuvē ar slapju galvu; ieraudzījis skārda kārbu ar amerikāņu pupiņu . kafiju, iesaucās:

—  Vai tu re, Henningi izrādās tirgo arī pa tumšo!

—   Un jūs varbūt ne? — Hennings mierīgi atbildēja.

Gita Tredeborne pasniedza māsai pilnu paplāti un

uzkliedza:

—   Ienes iekšā! Atri! Neesi tik slinka!

Ingrīda brīdi vilcinājās. Tad paklausīja, saņēma paplāti un pievērsās Holtam:

—   Vai jūs man, lūdzu, neatvērtu durvis!

Holts gāja pa priekšu. Dzīvoklis viņai bija labi pazīstams, un viņa norīkoja:

—   Otrās durvis pa labi!

Ēdamistabā bija tumšs. Holts grābstījās gar sienu, meklēdams slēdzi. Bet Ingrīda, paplāti jau kaut kur nolikusi, aizcirta durvis un metās Holtam ap kaklu. Koridorā sadzirdējis soļus, Holts viņu no sevis atstūma un ieslēdza gaismu. Durvis atvērās. Ienāca Gita. Paskatījās uz māsu, paskatījās uz Holtu. Neteikdama ne vārda, nolika karsto kafijas kannu uz galda. Ingrīda pārgalvīgi pamirkšķināja Holtam ar acīm.

Pa koridoru, skaļi strīdēdamies, nāca Štefenhauzs un Hennings. Štefenhauzs nerimās arī pie brokastu galda.

—       Interesanti, kurš bija tas, kas visu kara laiku Normandijas salās gulēja uz auss? — viņš jautāja.

—   Tu un tava jūras flotes artilērija! Un kas pa to laiku kāvās ar četrmotorīgajām? Mēs!

—       Kā tad! — Hennings nepiekāpās. — Četrmotorī- gās jūs vazāja aiz deguna! Jūs lidinājāties apkārt Frankfurtei, bet šie pa to laiku Ķīlē mētāja bumbas!

Štefenhauzs uztraucās arvien vairāk.

—       Tev taču nav nekādas jēgas, cik grūti lidotājam notvert ienaidnieku! — viņš kliedza, aiz dusmām pie- sārtis. — Un kā tad bija pie Šveinfurtes? Vai pie Brē- menes? Tur mēs katrreiz gāzām zemē pa simtam!

—        Un cik jūsējo tika nogāzti zemē, par ko ziņojumos kautrīgi noklusēja, — Hennings zobojās. Un, redzēdams, ka Štefenhauzs tver pēc gaisa, pavēloši nokomandēja: — Un nu palieciet mierīgs, oberfēnrih!

Holts klausījās strīdā un pārsteigts nodomāja: tiem nu gan ir par ko bēdāt! Štefenhauzs rija vienu marinētās siļķes gabalu pēc otra; marināde viņam turklāt tecēja gar zodu uz krekla. Holtam blakus sēdēja Ingrida. Viņa durstīja zivi ar dakšiņu un mēģināja iegalvot:

—  Man bail no šīs zivs! Nupat tai noraustījās aste!

Visi smējās. Štefenhauzs aizgrābts iesaucās:

—   Jūs esat… jūs patiesi esat burvīga!

Gita Tredeborne saviebās.

Holts nevarēja norīt ne kumosa. Viņš jau dzēra otru tasi kafijas. Nogurums arvien vairāk pārvērtās dīvainā satrauktā apātijā. Blakus sēdēja Anneroze Vulfa. Lai gan Holtam bija gluži vienalga, ko par viņu domā tās brālis, viņš ievaicājās:

—   Gizberts uz mani laikam briesmīgi nikns, vai ne?

—       Es to katrā ziņā nokārtošu, — viņa nosarkdama atteica.

Štefenhauzs sniedzās pēc kafijas, bet kanna bija tukša.

—   Kafijas vairāk nav?

—  Ej un uzvāri, — Hennings atbildēja.

Štefenhauzs piesita ar pirkstiem sev pie deniņiem.

Piecēlās Gita.

—       Es uzupurēšos, — viņa mierīgi noteica. Un, atrodoties jau durvīs, pār plecu sacīja: — Bet vienam no kungiem jānāk kavēt man laiku.

Štefenhauzs norija siļķes gabalu un sauca: — Es!

—   Nē, Fred, jūs nebijāt domāts! — Gita ironiski atbildēja. — Jūsu anekdotes man jau līdz kaklam. Holta kungs, — kā būtu ar jums?

Holts taisni to arī bija gaidījis un sekoja Gitai virtuvē. Viņa uzlika vārīt ūdeni, tad pievilka virtuves soliņu tuvāk pie pavarda. Holts aizdedzināja cigareti. Gitai neizdosies viņu izsist no sliedēm. Bet, tā kā viņa sēdēja pie gāzes plīts un neteica ne vārda, viņš jutās mazliet neveikli.

Tikai kad ūdens sāka vārīties, Gita iztrūkās no pārdomām.

—   Jā, patiesi, es taču jums gribēju pastāstīt kādu joku. — Viņa izskaloja kannu ar vārošu ūdeni un uzlēja kafiju.

—  Lūdzu, — Holts teica.

Gita piecēlās un aizvēra virtuves durvis.

—   Tas, nudien, ir labs joks, — viņa apgalvoja un raudzījās Holtam acīs. — Lūk, tā. Saulstariņš, protams, sasildījis arī jūsu dvēseli, vai ne?

—   Pagaidām tas vēl nav nekāds joks, — Holts atteica.

—   Bet tūlīt būs, — viņa turpināja, — kad es jums atklāšu, ka mīļais saulstariņš, šis burvīgais bērns, jau no piecpadsmit gadu vecuma kā nelabā apsēsts noņēmies ar netiklību evakuēto bērnu nometnē, kur viņa bija par vadītāju.

Holts turpināja smēķēt. Tā jau viņam arī bija licies. Starp citu, viņam tas bija gluži vienalga. Viņš raudzījās pa virtuves logu ārā pelēcīgajā rītā. Viņam bija gandrīz jau aizmirsies, ka viņš taču atkal dodas klejojumos. Viņš dzirdēja Gitu sakām:

—  Nu, vai tas nav labs joks?

Holts piecēlās un noskatījās Gitā. Viņš lūkojās viņā ilgi. Gita drīz vien viņa skatiena dēļ sāka zaudēt pašpārliecību. Holts papurināja galvu. Tad gāja atpakaļ uz ēdamistabu.

Ēdamistabā visi sēdēja pie brokastu galda. Holts pēkšņi juta, ka viņam ar tiem nav nekā kopēja. Vienīgi palūkojoties Ingrīdā, radās tāds kā siltums: Gitas

stāsts nekā nebija varējis izmainit. Viņš palika stāvam pie durvīm, smēķēja un pārsteigts saprata, cik tas viss viņam pēkšņi kļuvis svešs: ēdamistaba un cilvēki pie galda, to domas un vārdi. Savādi. Vēl pirms pusstundas viņš taču šai pulkā bija juties itin labi.

Viņš ieklausījās Henninga un Štefenhauza sarunā. Dzirdēja vārdus: «Nogaidīt… Eiropa . ..» Un: «…nests upuris rietumzemei. . .» Viņam vairs nenāca prātā: tie nu gan atraduši par ko bēdāt! Pēkšņi viņš kaut ko bija sadzirdējis. Henninga tonis, — to taču viņš pazina, tas viņam arvien vēl skanēja ausīs!

—   Jūs bijāt virsnieks? — viņš iejautājās.

—  Virsleitnants, — Hennings atbildēja.

Holts pamāja ar galvu. Jā, kādēļ gan ne. Hennings jau no paša sākuma bija pret viņu laipns un draudzīgs. Bet par ko tad šie tur runā? Ka Vācija nevar aiziet bojā, jo varonība vien jau… vācu karavīra varonība . . . vācu atdzimšana . . .

Atdzimšana? Varonība? Jā, bet to taču Holts pazīst!

Viss atkal atausa atmiņā: apmācības, varonības ideja . . . Pēc tam mirklis, kad Vēnerts taisījās kāpt mašīnā un bēgt, bet Volcovs pagrabā viņu piekāva. . . Viss šis šausmīgais gals atkal atainojās Holta acu priekšā. Esesiešu asie silueti mērķēklī, skats, kā Vēnerts saļimst pie akas, kā Volcova līķis auklā karājas tam pāri. ..

—   Kas notiek ar Holtu? Kāpēc jums tik gara seja? — Štefenhauzs iesaucās. — Jums nelabi?

—   Es . . . es īsti nesapratu pēdējo teikumu, — Holts atbildēja. — Kā jūs teicāt, Henninga kungs?

—   Es teicu, — Hennings labprāt atkārtoja savā vīrišķīgajā, noteiktajā balsī, — ka ir diezgan nepatīkami, ja sabiedrotie ar mums tik nesolīdi apejas. Tā jau diemžēl ir pietiekami daudz vāciešu, kas tēvzemes tumšākajos laikos nevar izdomāt nekā prātīgāka kā apmētāt mūs ar dubļiem. Šobrīd es to diemžēl drīkstu pateikt tikai visšaurākā lokā: reiz pienāks diena, kad vācu karavīra godu nesodīti vairs nedrīkstēs nomelnot. Ja to kāds iedrošināsies, tas tiks vests pie karātavām!

—  Man gan tik radikālu uzskatu nav, — Holts lēnām iesāka, tad klusām, bet visai skaidri turpināja: — Bet, ja nu jūs par to esat sācis runāt, man gribētos jums likt padomāt, vai drīzāk pie karātavām neesat vedams jūs pats, Henninga kungs.

Iestājās klusums. Tas izplatījās telpā kā ledains aukstums. Istabā ienāca Gita Tredeborne, uzlika uz galda kafijas kannu un atsēdās. Tad pārsteigta ievaicājās:

—   Kas tad jums noticis?

Hennings un Štefenhauzs blenza Holtā, it kā viņš būtu psihiski slims.

Holts no tā visa nekā nemanīja. Henninga vārdi viņam bija atgādinājuši grāmatas un lozungus, kas viņu bija vadījuši bērnībā, jaunībā un karā. Kā Eke sveicināja nāvi un uzgavilēdams ložmetēju ligzdā iemeta rokas granātu … Kā no Hērstena dedzīgā sašutuma ziemeļnieka asinīs ieplūda Lielais Karš … Kā rūnām izrakstītais zobens dārdēja gar vairogu un aicināja uz šī nelaimīgā gadu tūkstoša svēto tingu . . . Viņš palūkojās Henninga sejā, kas šaura un bāla grima dzeltenīgajā gaismā, un atkal viņa priekšā kā dzīvs bija nostājies liktenis — cilvēciska būtne, ar drosmīgu profilu, tāds pats mirstīgais kā visi.

Ja viņi atgriežas, Holts domāja, ja viņi atgriežas ar šo savu neīsto poēziju, saviem izpušķotajiem lozungiem, savām nacionālistiskajām blēņām un saindētajām frāzēm, gluži vienalga, kādas tās būtu — Prūsijas varenība vai Svētā Vāczeme, Rietumzeme vai Eiropa, — ja viņi atgriežas: nogalināt tos! Un es, viņš domāja, visu nežēlību, brutalitāti, uz kādu biju spējīgs karā, to visu es slepenībā krāšu tai dienai, kad viņi atgrieztos, šie aukstasinīgie šahisti, šie slepkavas ar kartē saspraustajiem karodziņiem, šie volcovi vai šie hen- ningi, kas nekā nav iemācījušies, šie gaudulīgie der- viši — vēnerti, un tad lai atraisās slepkavošanas instinkts, ko tie man iepotējuši, tad saspļaut tik plaukstās un — pie laternas!

Holts izgāja, koridorā uzvilka kažoku un pameta dzīvokli. Uz ielas aukstajā ziemas rīta gaisā viņš uzelpoja.

—       To nu gan es nebūtu domājis, ka tik drīz atkal došos jaunos klejojumos, — viņš skaļi teica.

Altonā viņš iekāpa piepilsētas vilcienā. No Harbur- gas gar muklainajām pļavām devās un Vīdentāli.

10

Bija svētdiena, pulkstenis seši no rīta. Abas dāmas vēl gulēja. Bet Brigita bija jau augšā. Holts atsēdās pie viņas virtuvē. Viņš palūdza gabalu maizes, piedzēra klāt ledusaukstu ūdeni no krāna. Izklaidīgi noraudzījās, kā Brigita nomokās, mazgādama milzīgo daudzumu trauku, kas palikuši no iepriekšējā vakara. Viņas pirkstu kauliņi no veļas mazgāšanas bija nobrāzti jēli.

—       Vai mana vecā uniforma vēl ir dzīva? — viņš jautāja. — Uznesiet manas grabažas augšā!

Brigita pārsteigta palūkojās Holtā. Viņš izbrauca ar pirkstiem caur spurainajiem matiem.

—       Es aizeju. Un šoreiz es neatgriezīšos, — viņš teica. Tad aizvēra acis. Viņš nezināja, uz kurieni lai iet.

Pēkšņi durvīs parādījās Holta kundze balta atlasa krepa rītasvārkos un, kaut gan bija agra rīta stunda, rūpīgi frizēta. No viņas plūda viegla lavandas smarža.

—       Labrīt, Verner, — viņa laipni sacīja. — Nu, kā gāja? Pastāsti! Bet nāc taču viesistabā!

—       Man arī te labi, — Holts atteica. Taču, kad arī krustmāte Marianna pabāza pa durvīm galvu, piecēlās un sekoja abām viesistabā. ,

—       Lūdzu, pastāsti visos sīkumos, — Holta kundze teica. — Labi izklaidējies?

Holts saviebās. Māte sāka nervozēt.

—   Kas tad noticis?

—   Nekas. Kas gan varētu būt noticis?

—   Viņi varbūt nebija pret tevi laipni?

—       Neuztraucies, māt, — viņš pasmējās. — Tu to tikpat nesapratīsi.

Krustmātes mūmijas seja viņu saniknoja.

—       Es nebiju visai laipns ar viņiem, — viņš sacīja.

—  Lai jūs to zinātu!

Un, pamanījis, ka pie šiem vārdiem krustmātes Ma-

riannas sejā pirmo reiz parādās dzīvības zīmes, ļaunā priekā turpināja:

—       Vispirms es Vulfam pavēstīju, ka viņš ir pļāpa un visa publika tur apkārt — salašņas. Un tad pateicu Henningam, ka viņa vieta ir pie karātavām.

Ar gandarījumu, kas pamazām pārvērtās mulsā nedrošības sajūtā, viņš redzēja, ka nu arī mātes savaldīgā seja zaudē parasto krāsu.

—       Kauns un negods tam, kas apgāna pats savu ligzdu, — krustmāte Marianna dzēlīgi un it kā nevietā noteica, taču Holta kundze strauji un noraidoši atmeta ar roku.

—       Verner, — viņa sacīja, cenzdamās ar vienaldzīgu - seju apslēpt savu vājumu. Holts gandrīz vai sāka manīt tādu kā līdzjūtību. Bet krustmāte Marianna stīviem, maziem soļiem, galvu izcēlusi, izgāja koridorā un varēja dzirdēt, ka viņa zvana pa telefonu.

—       Franci? Piedod, ka tik agri zvanu, — Holts saklausīja. — Vai tu, lūdzu, nevarētu atbraukt? Nē, tūlīt pat. Nezinu. Baidos, ka ir noticis skandāls… ar Verneru . . .

Holts pakratīja galvu. Krustmāte Marianna atkal ienāca viesistabā.

—   Francim vajadzēs to visu izlīdzināt!

Atskanēja griezīgs telefona zvans. Holta kundze izgāja priekštelpā. Manāmi atvieglota, viņa tūlīt atgriezās istabā:

—   Ingrīda Tredeborne. Verner, tevi!

Un viņa pievērsās māsai:

—   Tad jau tik traki nebūs bijis!

Holts piegāja pie telefona.

—   Verner? — viņš dzirdēja klausulē.

—       Ko vēlies? — viņš vaicāja. — Kādēļ tu man zvani?

—       Tu nu gan taisi jokus! — viņa pārgalvīgi iesaucās. — Hennings un Freds kļuva vai traki! Gita par to varen uzjautrinājās. «Tu esot zelta vērts,» viņa saka.

Roka ar klausuli nolaidās lejup. Tā tik vēl trūka, lai Gita viņu uzskata par enfant terrible. Holts atkal pielika klausuli pie auss. Klusinātā balsi atskanēja:

—   Man ar tevi jāparunā! Jā, šodien pat!

—   Par Henningu?

—       Nu, nē taču! Kas … Gitai virtuvē no tevis bija vajadzīgs? Pastāstīsi vēlāk. — Viņa minēja kādu lokālu Vilhelmsburgā piecos pēcpusdienā.

—   Piecos … — viņš atkārtoja. — Labi. Atnākšu.

Katrā ziņā pirms došanās ceļā dažas stundas jāizgu-

Jas. Māte stāvēja durvis uz viesistabu. Telefona sarunu viņa, protams, bija dzirdējusi.

—       Jūs saucat viens otru uz «tu»? — viņa izbrīnījusies jautāja.

Bet Holts pagāja viņai garām un devās pa kāpnēm augšā.

Veco karavīra ģērbu Brigita jau bija sakārtojusi. Holts to noslēpa skapī. Tad gāja zem dušas. Uzlika modinātāju uz trim pēcpusdienā un likās gulēt. Viņš bija noguris. Tiklīdz viņš laidās miegā, iztraucēja atkārtoti klauvējieni.

Komercpadomnieks Rennbahs, nevainojami ģērbies, pievilka pie gultas krēslu, atsēdās un teica:

—       Labrīt, Verner! Kas tad tur īsti notika? Parunāsim kā vīrs ar vīru!

Holts nopūtās.

—       Es pateicu Vulfam un Henningam atklātāku vārdu, — viņš noteica, izlikdamies miegaināks, nekā patiesībā bija. — Tas ir viss. Vai tu nevarētu mani tagad likt mierā?

Komercpadomnieks norūpējies palūkojās Holtā.

—       Vienu mirklīti. Kā tas varēja notikt? Es gribu teikt, kas to izraisīja?

—       Otrais pasaules karš to izraisīja, — Holts lakoniski atbildēja. Taču tūdaļ viņam kļuva skaidrs, ka komercpadomnieks šo atbildi nemaz nespēj saprast. Francis Rennbahs ilgi kaut ko prātoja. Tad sacīja:

—       Tea ieminējās, jūs esot ar Ingrīdu Tredeborni uz «tu»?

—       Jā, tas tiesa, — Holts pasmaidīja. — Ja gribi zināt sīkāk, pavaicā viņai pašai! Vai visprātīgāk — viņas māsai.

Komercpadomnieks vēlreiz visu pārdomāja, pat vēl ilgāk nekā sākumā. Tad teica:

—   Pasaki man, lūdzu, — kas tevi tā uzbudinājis?

Holts izlēca no gultas un uzrāva mugurā peldmēteli.

—   Kā lai es tev paskaidroju to, ko tu neesi spējīgs saprast! — viņš iesaucās. — Tas neiederas tavā pasaules ainā, tu nevari iedomāties, ka cilvēce sašķēlusies un abas pretējās puses šķir bezdibenis. Pēckara dzīve mani iemetusi citā — svešā pasaulē, kurā es nevaru atrast sev vietu. Bet nerunāsim par to. Es atnācu pie jums, jo man likās, ka pie jums piederu; tomēr man bija jāatzīst, ka esmu no jums tā atsvešinājies, ka man kļūst nelabi, dzirdot, kā jūs te runājat, — tu, Hennings vai krustmāte Marianna. Tad es slepus izlauzos līdz kalniem, cerēju atrast vēl kādu iespēju — dzīvi bez cilvēkiem, vientulibā. Bet arī tie bija maldi. Tur man būtu bijis jāizšķiež dzīve ilūzijās. Tagad es sev jautāju: kas lai ar mani notiek? Un atbildi zinu kopš pagājušās nakts. Ignorēt savu izcelšanos nevaru. Bet es varu saraut ar jums visas saites! Jūtos starp jums tik svešs, ka esat man pavisam vienaldzīgi. Tāpēc atliek vairs tikai viens ceļš: mana tēva ceļš. Cilvēki viņā pusē man nav mazāk sveši, tomēr …

Viņš pēkšņi aprāvās un piegāja pie loga. Piespieda pieri pie rūts, tā kļuva nespodra no viņa elpas.

—   Kļūda sekojusi kļūdai, tas nu ir skaidrs, — viņš klusām teica. — Man likās, ka esmu svešā pasaulē viens un bez dzimtenes, ka te, pie jums, varēšu atkal atrast mājas un man nevajadzēs pūlēties un meklēt ceļu pie tiem, citiem, nevajadzēs mācīties to valodu, lai varbūt atrastu tur jaunu dzimteni, kur es vairs nebūtu tāds vientuļš, saraustīts un deklasēts Nekas.

Viņš nodrebinājās un savilka plecus. Tad atrāva skatienu no loga un pelēcīgajām debesīm.

—   Šeit man vajadzēja nākt pie atziņas, — viņš turpināja, — ka «ceļa atpakaļ» Remarka izpratnē man nav un nevar būt. Tad man būtu jābūt gluži aklam un jāsakņojas jūsu zemē, bet jūs paši man esat zemi izskalojuši zem kājām toreiz, kad atņēmāt tēvu un mājas un mani — gandrīz vēl bērnu — iegrūdāt karā. Jā gan, jūs, jo tā bija jūsu vaina, ka es lauzos no jums prom!

Es pazīstu cilvēkus, kas audzināti cīņai pret Hitlera karu! Bet jums arī fašisms bija gluži pa prātam, un no jūsu uzpūtības, no jūsu «augstākām un zemākām aprindām» līdz «kungu rasei» un «zemcilvēkam» ir tikai pussolis! Man nav pie jums ko darīt, es nepiederu plaši sazarotajam Rennbahu ģimenes ciltskokam. Mani sauc Holts. Mans tēvs nav ne veikalnieks, ne fabrikants. Mans tēvs ir ārsts un augstskolas mācību spēks. Es atgriežos pie viņa. Uz visiem laikiem. Es eju pie tiem — viņā pusē. Tur ir cilvēki, kuru dēļ vērts dzīvot. Es viņus nesapratu, bet es arī nepūlējos viņus saprast. Šoreiz es to darīšu.

Komercpadomnieks nopietni, bet diezgan laipni teica:

—   No šī bīstamā soļa, kādu esi domājis spert, man tevi katrā ziņā jābrīdina. Un es kategoriski apstrīdu arī to, ka īsais laiks, ko esi pavadījis šeit, Hamburgā, tev

' dod iemeslu tik noteikti un iznīcinoši spriest par savu ģimeni, par savu miesu un asinīm, un nez ko visu vēl ne.

—   Var jau būt, — Holts atteica, — ka es tur, viņā pusē, nejutīšos labāk kā pie jums. Iespējams, ka tādi kā es vispār nekur nevar atrast sev mājas. Un, ja arī nākotnē man jāpaliek bez dzimtenes, tad man tomēr nav nekādas patikas sēdēt pie jums salonā, bet drīzāk gan pie Brigitas virtuvē.

Komercpadomnieks palūkojās Holtā.

—   Vai tad tev . . . Lūdzu, esi ar mani gluži atklāts! Vai tad šī meitene uz tevi atstājusi tik lielu iespaidu? Mēs domājam, ka Ingrīda Tredeborne . . .

Holts sāka smieties. Smejoties viņš pamāja komerc- padomniekam ar galvu:

—   Nu redzi, ka mēs runājam divās dažādās valodās! Es tev gribēju ar to teikt, ka sašķēlusies arī mūsu ģimene, gribēju likt saprast, uz kuru pusi, kādiem ļaudīm pievērsīšos. Tu neesi sapratis pat to.

—   Maldies, tagad es tevi saprotu it labi, — komercpadomnieks atteica. — Ēs tevi vispār saprotu daudz labāk, nekā tev liekas. Negribi smēķēt? Lūdzu. — Viņš pasniedza Holtam uguni un ievilka šķiltavas liesmu arī savā cigaretē. — Tu esi atgriezies no kara, — viņš turpināja, — pēc visa, ko esi pārdzīvojis, tevī radies sa-

sutums, protests. Šī sacelšanās dara tev godu. Ar to tu parādi sevi kā cilvēku ar raksturu, esi nobriedis pāri saviem gadiem. Verner, es lepojos, ka man ir tāds māsasdēls! Tādi raksturi kā tu, tādas dedzīgas sirdis un moži gari vienmēr bijuši tie, kas lauzuši vecāko paaudžu konservatīvismu, gatavojuši ceļu progresam. Tavs protests jau nevēršas ne pret ko citu kā pret šo konservatīvismu. Bet… — Viņš piecēlās, tad runāja lēnām un iedarbīgi, — … dzīves grūtības un tai pašā laikā dzīves māksla un cilvēka briedums atklājas prasmē atrast pareizos samērus. Tev vajadzēs mācīties atzīt, kur beidzas progress un sākas tās sabiedrības pamatu graušana, kurā mēs dzīvojam.

—   Tavi komplimenti man visai vienaldzīgi, — Holts sacīja. — Tev nelaimējas: taisni te es lasīju Remarku un daudz no viņa mācījos. Tur šis tavs protests nepārsniedz vēlamās robežas. Bet es nedomāju tev jautāt, cik daudz drīkstu protestēt. Man nenāk ne prātā šeit spēlēt interesantu jaunu cilvēku, kas parastās, sabiedrības noteiktās robežās lauž ceļu tam, ko tu sauc par progresu. Man vairs nav ceļa atpakaļ pie tevis! — Viņš paskatījās komercpadomniekam acīs. — Es aizeju. Neviens mani nevar aizkavēt.

Komercpadomnieks pagriezās uz durvju pusi. Pierē viņam bija iezīmējušās dažas dziļas rievas.

—1 Izgulies, — viņš mazliet aizelsies teica, it kā mierīga un laipna izturēšanās prasītu no viņa fizisku piepūli. — Visu, ko man sacīji, pārdomāšu mierīgi un objektīvi. Es neatstāšu neizmēģinātu nevienu līdzekli, kas tev varētu likties pieņemams. Mēs vēl parunāsimies. — Un viņš aizvēra aiz sevis durvis.

Holts nekustēdamies palika stāvam. Jā, viņš ies atpakaļ pie tēva, lai arī tas ir ceļš uz Kanosu! Viņš atcerējās Gundulu — vēsi, prātīgi, bez ilūzijām. Tad apgūlās. Brīvības sajūta un pārliecība viņā bija tik spēcīga, ka viņš drīz vien kā atpestīts aizmiga.

Modinātājs Holtu iztrūcinaja no dziļa, veselīga miega. Pošoties ceļam, ar visu savu būtni pievērsies nākotnei, nezināmajam, viņu ne brīdi nepameta doma par māti.

Kādēļ viņu ar māti nekad nebija saistījusi bērna mīlestība? Varbūt vainīgs viņš pats?

Visu, ko bija saņēmis no komercpadomnieka Renn- baha, — kurpes, kreklus, veļu — to visu viņš atstāja tepat, iekāra uzvalkus skapī, uzvilka veco puloveri, naglotos zābakus, pārkrāsoto karavīra tērpu. Tad saritināja telteni un uzmeta plecos aitādas kažoku.

Virtuvē Holts sastapa Brigitu. Abas dāmas kopā ar komercpadomnieku priekšpusdienā bija kaut kur aizbraukušas, taču, kad Holts gribēja atvadīties no Brigitas, atvērās durvis un viņas ienāca koridorā. Krustmāte Marianna Brigitas klātbūtnē nespēja izrunāt ne vārda; viņa atņirdza zobus muļķīgā smaidā un savā stīvajā, stūrainajā gaitā kāpa augšā, otrajā stāvā. Koridorā Holts palika stāvam aci pret aci ar māti. Un šajā stundā, kad viņš bija sagatavojies aiziet uz visiem laikiem, neskatoties uz gadiem ilgo atsvešināšanos, viņš pēkšņi visā pilnībā izjuta šī varda spēku, ko tūlīt arī izteica:

—   Māt!

Holta kundze sudrabpelēkā sudrablapsu mētelī, to izdzirdusi, pārsteigti un nopietni viņu uzlūkoja, tad tūlīt novērsās un noliecās apsveicināties ar abiem pūdeļiem, kas koridorā metās viņai pretī. Samulsis Holts noraudzījās, kā viņa pieiet pie spoguļa, noņem cepuri un sakārto matus.

—   Es vēlētos ar tevi parunāt, — viņa noteica, jau ieiedama viesistabā. Tur viņa iededzināja stāvlampu, piezvanīja kalponei un lika novilkt sev mēteli.

—   Tēju! — viņa pavēlēja. Tad laipni pievērsās dēlam.

—  Novelc, lūdzu, mēteli un apsēsties!

Holts paklausīgi novilka ailādas kažoku un uzmeta uz krēsla atzveltnes. Tad, neteikdams ne vārda, stāvēja stāvlampas krēslā. Viņš jutās vājš un bezpalīdzīgs. Veltīgi centās apspiest jūtas, kuras nicināja. Brigita klāja galdu un iestūma istabā tējas galdiņu. Holta kundze, iekārtojusies uz dīvāna, kā vienmēr, pamājusi ar galvu, lika tai aiziet un sagatavoja vispirms dēlam, tad sev karstu dzērienu ar rumu. Holts, ignorēdams atkārtotu aicinājumu, palika stāvam.

—   Vari būt mierīgs, — Holta kundze iesāka vieglā, rūpīgi noslīpētā sarunu tonī; pūdeļi uzlēca pie viņas uz dīvāna. — Franča sabiedriskais stāvoklis ir pietiekams atbalsts, lai tūlīt likvidētu visus pārpratumus. Arī tev pašam visur bijis tik daudz panākumu, — viņa turpināja, — ka tev visi labprāt piedos. Un tāpēc mums vairs nav nekādas vajadzības šo mazo starpgadījumu lieki dramatizēt un izpūst. — Viņa bija viegli pacēlusi kreiso roku un nu, saliekusi to elkonī, izdarīja precīzi aprēķināto kustību, kas apstājās pie viena no pūdeļiem, kura spalvā viņa ļāva nozust pirkstiem, — Pateicoties Franča pūlēm, šo incidentu var jau uzskatīt par likvidētu. — Viņa atkal pamāja Holtam. — Kas atliecas uz mums abiem, — viņa turpināja, — tad nav nekādas vajadzības pieprasīt atļauju individuālam dzīves veidam, piedraudot ar aizbraukšanu. Vai tev tiešām liekas, ka savam vienīgajam bērnam es liegšu kārtot dzīvi pēc paša ieskatiem? Otrādi. Tu neesi īsti novērtējis manu augstsirdību. Uzklausi manus priekšlikumus. Bet atsēsties taču beidzot un izdzer tēju, pirms tā galīgi atdzisusi.

Holts paklausīja. Atsēdās. Viņš jutās apjucis. Vai tad viņa patiešām nesaprot, par ko ir runa? Taču vārdi.. . manam vienīgajam bērnam . , . Holtā bija atmodinājuši sen aizmirstas vēlēšanās, un vai tad nebija tā, ka mīlestības viņam vienmēr bija trūcis? Kamēr viņā cīnījās dažādas jūtas, Dorotejas Holta kundzes īstais tēls iespiedās dziļi atmiņā: kā viņa savā nevainojamā skaistumā sēž starp pūdeļiem uz dīvāna, taisna kā svece, ar smaidu harmoniski skaistajā sejā; smaids bija aprēķināts tik precīzi, ka būtu gandrīz nekļūdīgs, ja vien neliktos mazliet pārāk laipns. Bet varbūt viņa nēsāja masku, lai slēptu, ka ir nesaprasta, varbūt ar izturētu stāju un ārēju vēsumu viņai visu mūžu no naidīgās apkārtnes vajadzējis slēpt katru mazāko jūtu izpausmi. Varbūt viņa cerēja, ka vienīgais bērns to sapratīs un uzmudinoši sniegs roku, un tūlīt, tūlīt piepildīsies sapnis, ideāls — patvērums, dzimtene, harmonija starp māti un dēlu.

Holts maziem malciņiem dzēra karsto tēju. Pasaule sašķēlusies divās daļās. Vai tā drīkst šķirt cilvēkus, kas

reiz bijuši tuvāki nekā jebkuras citas dzīvas būtnes, — māti un dēlu? Viņš atcerējās visu, ko zināja par mātes jūtām, ko bija lasījis, — varbūt no Vīherta, — ka nav mūžības bez mātes, taču tas nenovēršami atgādināja «Sieviešu evaņģēliju» un vispār visas šīs aizkustinošās, sapratam nepieejamās blēņas.

Viņš nolika tasi. Aizgainīja ari domas. Tur sēž viņa māte, viņam jāpastiepj tai pretī roka, tāpēc ar neviltotu siltumu viņš sacīja:

—   Tici man: tas, ka es tagad gribu aiziet, nenozīmē, ka gribu aiziet no tevis. Nemaz ar ne! Tu taču esi mana māte.

Nu redzi! — Holta kundze apmierināta un pārlieku laipni teica. — Es jau zināju, ka mums tikai nepieciešams mierīgi parunāt kādu stundu. — Viņa arvien vēl ņurcīja pūdēja spalvu. — Francis pēc sarunas ar tevi deva man dažus norādījumus. Īstenībā mani neko daudz neinteresē, par ko jūs ar Franci runājāt. Filozofiskas problēmas ir vīriešu nodarbošanās. Man jāatrisina praktiski jautājumi. Francis man apsolīja jebkuru palīdzību. Pāriet no skarbās un mežonīgās karavīra dzīves normalizētos apstākjos tev ir grūti, tātad es tev to atvieglināšu. Būtu neprāts sēdināt tevi uzreiz skolas solā. Gads brīvas dzīves tev nāks tikai par lābu. Sabiedrībā tu jūties svešs? Lūdzu, vari pagaidām no tās atteikties. Acīm redzot, Marianna tev nav pa prātam, lūdzu, tev neviens neuzspiež dzīvot ar viņu kopā. Vairāk par visu tev vajadzīga kustības brīvība. Francis palūgs Kārlim komplektu riepu, tad tavā rīcībā būs mazais fordeifelis, ir taču gluži dabiski, ka mūžīgi justies atkarīgam no paziņu mašīnām nav patīkami.

Holts nesaprata, par ko viņa runā, vārdus domās vajadzēja pārtulkot, it kā tie būtu teikti svešā valodā, viņš jutās galīgi apmulsis. Holta kundze nenolaida skatienu no dēla.

—   Lai tu varētu justies pavisam brīvi, dzīvot pēc savas vēlēšanās, — viņa turpināja, — Francis atdod tavā rīcībā vasaras mājiņu Dorsterdīkzandē. Vari pārcelties uz turieni tūlīt, vari palikt tur vienmēr vai arī izbraukt uz turieni, kad vien patīk. Kurināmo Francis pagā

dās. — Holta kundze nemanot bija mainījusi toni, vārdi nekļūdīgi trāpīja mērķī. — Visi mūsu paziņas Dīkzandē pavada nedējas nogāles. Tā kā karš nu ir garām, tur atkal sāksies rosība. Daudzi izbrauc uz turieni jau pirms sezonas sākuma un paliek visu vasaru līdz pat rudens vētrām. Arī Tredebornes kundze ar savām meitām.

Holts pasmaidīja.

—       No otras puses, — Holta kundze tūlīt papildināja,

—   ja tev nav vēlēšanās tikties ar šo sabiedrību, nav labākas vietas, kur atrast lielāku vientulību kā tur; mājiņa atrodas nomajus. Jau agrā pavasarī tur var makšķerēt un burāt. Un, tā kā Mariannas konservatīvisms neatbilst mūsu modernajiem uzskatiem, mēs iztiksim arī ilgāku laiku ar Franča ekonomes pakalpojumiem, un Brigita var saimniekot pie tevis.

Holts vairs nesmaidīja. Viņa skatiens Holta kundzei lika noklust. Viņš piecēlās, uzvilka kažoku, uzmeta uz pleca telteni. Arī šis sapnis nu ir izsapņots. Pasaule sašķēlusies divās daļās, un nekādas asins saites tās nespēj atkal savienot. Kas zemojas šādas mātes priekšā, tas zemojas arī viņas uzskatiem. Cieņa, bijība, bērna mīlestība. Holts atcerējās tēvu. Tagad bija skaidrs, kas šobrīd vēl ir cienījams: vēlēšanās pārvērsties, līdz ar pagātni pārvarēt pašam sevi un visus maldus un aizspriedumus. Ja stāv rakstīts — tev būs cienīt savu tēvu un māti, tad nerakstīts likums ir arī prasība tēviem un mātēm nopelnīt bērnu cieņu ar godpilnu dzīvi.

Beidzot Holta kundze bija kaut ko sākusi saprast. Uz mirkli viņas seja zaudēja savaldību, kļuva veca, novītusi un nogurusi.

—   Viņš ir tāds pats … kā tēvs, — viņa bez skaņas, klusām pie sevis noteica. Taču vājuma brīdis tūlīt tika pārvarēts. Smaidā parādījās sāpīgs aizvainojums. — Vai tad man jāatgādina tev, kas ir pienākums paklausīt, ja jau tu nezini, ko nozīmē dēla mīlestība?

Holts klusēja. Labāk nebūtu nemaz runājusi par dēla mīlestību, citādi viņam vēl var ienākt prātā pajautāt, kāda tad ir viņas mātes mīlestība.

—  Tad tā ir tava pateicība, — viņa turpināja, smaidī

dama vēl sāpīgāk, — par visu manu augstsirdību un mātes mīlestību.

Viņš klusēja.

—   Bēdas … — Holta kundze sacīja. — Rūpes … tas viss aizmirsts?

Viņš klusēja. Viņš visu saprata. Šai sievietei viņš bija sagādājis tikai vienas rūpes — toreiz, kad viņš vēl nebija dzimis, — rūpes par savu augumu. Nekā viņa nezina par to, kas ir mātes mīlestība! Par to, kas ir mīlestība. Tēvu viņa apprecēja tikai tādēļ, ka «universitātes profesora kundze» skanēja labāk nekā «fabrikanta kundze». Un ari tagad viņa gribēja saglabāt dēlu tikai patmīlības dēļ, lai būtu ar ko palepoties sabiedrībā.

—   Lai tev labi klājas, — viņš noteica. Tad izgāja no istabas.

Priekšnamā gaidīja Francis un Kārlis Rennbahi. Ko- mercpadomnieks žestikulēdams klusā balsī kaut ko mēģināja iegalvot rēderim, kas, kājas izstiepis, īsā kažociņa ūdrādas apkakli attaisījis, atzvēlies sēdēja krēslā. Kā likās, viņi gaidīja, ar ko beigsies mātes un dēla saruna, jo, tiklīdz Holts iznāca priekšnamā, komercpa- domnieks viņam laipni pamāja ar galvu un tūlīt pazuda istabā.

Kārlis Rennbahs nostenējās: «Nolāpītās kaulu sāpes!» — ar pūlēm uzrausās no krēsla kājās un sniedza Holtam roku.

—   Tu sagādā mums raizes, māsasdēl! — viņš manāmi neapmierināts noteica. — Kas tad tev lēcies, ko tas viss atkal nozīmē?

Kaut arī tēvocis bija lapsa-kūmiņš, taču viņš bija arī vecs, sirms vīrs.

—       Ar tevi es varu runāt atklāti, — Holts noteica.

—   Tie pārējie diezin ko visu iedomājas. Un vispirms man jālūdz no tevis piedošana, ka toreiz tā aizlaidos uz Švarcvaldi.

Kārlis Rennbahs kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

Holts turpināja:

—   Tikai nerunā, ka es jums sagādāju kādas raizes. Es gluži vienkārši gribu tikt atpakaļ pie tēva, tas ir

viss.

—  Un kālab, māsasdēl? — Kārlis Rennbahs jautāja.

—  Atceries mūsu sarunu Lūdvigshāfenē? — Holts pavaicāja.

Rēderis pamāja ar galvu.

—  Tu toreiz teici, ka nevilšam gadījumam labpaticies, lai pagraba dzīvoklis mums paietu secen … tu to nopietni domāji?

—   Nu kā gan citādi! — Kārlis Rennbahs apstiprināja.

—   Es gribu šo gadījumu koriģēt, — Holts noteica.

—  Un kālab, māsasdēl? — Kārlis Rennbahs.vaicāja.

—   Man ļoti žēl, ka neprotu to tā īsti pasacīt, — Holts atteica. — Es aizeju gluži vienkārši tāpēc, ka jūs visi man esat briesmīgi pretīgi.

—  Runā vien tālāk, māsasdēl, — Kārlis Rennbahs sacīja.

—   Vairāk man nav ko teikt, — Holts atbildēja, auksti un naidīgi paraudzīdamies tēvoča šķielējošajās acīs.

—   Skaidrs! — Kārlis Rennbahs lēnām novilka. Tad kā nožēlodams pacēla abas rokas, ļāva tām atkal nokrist un sacīja:

—   Ja nu tā, tad tev, protams, jāiet vien prom, tas nu man ir skaidrs! — Un viņš pamāja ar galvu tā, ka mati pārkrita pār ausīm, novērsās un lēnām iegāja istabā.

Holts īsu brīdi noskatījās viņam pakaļ. Kārlis Rennbahs viņu bija sapratis, — Kārlis Rennbahs prata valodu, kādā Holts bija runājis, — naida valodu. Jā, naida valodu, un Holts bija priecīgs, ka to mācējis. Dziļi ievilcis elpu, viņš nozvērējās saglabāt sevī šo naidu, jo, kamēr vien mirušus matrožus iemaina pret naudu, tikmēr vispārējas cilvēkmīlestības ēra aiz kalniem.

Lēmums bija pieņemts, skaidrs arī, ka lēmums pieņemts uz visiem laikiem. Cik bieži agrāk viņam bija jāatzīst: viss ir aplami. Nu viņš zināja, ka atgriešanās vairs nav, ka tad ja savu lēmumu mainīs, izmetams mēslienē.

Ar elektrisko vilcienu viņš brauca uz Vilhelmsburgu, sameklēja tur lokālu, kuru bija minējusi Ingrīda Tre- deborne. Tā bija kāda kafejnīca, ap šo laiku stipri pārpildīta. Stāvēdams pie virpuļdurvīm, viņš pārlaida skatienu pār marmora galdiņu rindām. Viņš pats nesaprata, vai atnācis uz satikšanos tikai pieklājības dēļ vai arī patiešām gaidīja Ingrīdu. Taču, viņu ieraudzījis, izjuta klusu prieku. Viņai bija mugurā balts puloveris, kapar- brūnie mati, tāpat kā pagājušajā naktī, brīvi krita uz pleciem. Ik pa brīdim viņa pagrieza galvu un, kaut ko meklēdama, pastiepa garo kaklu. Viņa gaidīja Holtu. Patiesībā arī viņa šai pasaulē bija sveša.

Beidzot viņa Holtu ieraudzīja. Ingrīda bija satraukta. Pamanījusi zem kažoka noplukušo karavīra uzvalku, viņa nobāla. Ingrīda satvēra Holta roku.

—  Tu patiešām taisies projām?

—   Te ir groks. Dzersi? — Viņa pamāja. Holts runāja ar oficianti. — Jā, — viņš tad atteica. — Es taisos prom. Bet kur tu to dabūji zināt?

Viņa stāstīja. Kamēr Holts gulējis, komercpadom- nieks ar abām dāmām itin kā nejauši iegriezies pie Tredeborniem. Abas meitenes situāciju, protams, tūlīt aptvērušas. Šādos gadījumos viņas turoties kopā kā dadži. Mazā saraušanās ar šo stulbeni Henningu, par kuru drīz bijusi runa, vispār esot nenozīmīga; abas māsas komercpadomniekam vienā balsī to iegalvojušas. Ingrīda atvieglojusi šim ari iespēju, kā neuzkrītoši ar viņu divatā parunāties. Viņš ļoti taktiski ļāvis saprast, ka ir informēts par abu intīmo «tu» un ļoti konfidenciāli lūdzis cienījamai jaunkundzei izlietot visus ieročus, lai Holts, šis karstgalvis vētras un dziņu laikmetā, atteiktos no saviem dezertēšanas plāniem un tamlīdzīgām dumjībām.

Naivā atklātībā Ingrīda Tredeborne izklāstīja visu, kas īstenībā Holta ausīm nemaz nebija domāts. Šī naivi- tāte Holtu pārliecināja, ka Ingrīda īstenībā tomēr ir velna meitēns!

—  Tu taisoties iet pie krieviem. Tavs tēvocis saka, tā būšot tava bojā eja, — viņa piebilda.

Apkalpotāja atnesa groku. Holts, nekā nedomājot, pabīdīja uz galda naudas zīmi.

—   Un ko tu no manis gribēji? — viņš jautāja.

—   Nu-u … — viņa novilka, — tikai tāpat vien parunāties … — Viņa turēja abas rokas ap karsto groka glāzi. Tad nosarka, un arī tas Holtu noskaņoja viņai par labu. — Zini, — viņa iesāka, — es tikai gribēju dzirdēt, ko Gitai no tevis vajadzēja? — Holts neatbildēja. Nepacēlusi skatienu, viņa turpināja: — Viņa atkal bija uz mani noskaitusies. Bet viņai jau tikai skauž, ka es visiem patīku labāk. Man likās … Es jau nezinu, ko viņa tev sastāstījusi… Ja viņa kādreiz liek kaut ko nojaust. .. vai kā citādi… tu nedomā, ķa . .. Es gribēju teikt, ja viņa sarunā kādas muļķības … — Viņa slepus pavērās Holtā un apklusa. Holts smaidīja.

—   Skauž … — viņš atkārtoja, — jā, tas tiesa … — Holts smējās. Taču, paraudzījies Ingrīdas sejā, kļuva atkal nopietns. — Uzmanies tikai, lai Gita to nesāk stāstīt visur! Dažam labam tas būtu gards kumosiņš. Stāstīdama man, viņa kļūdījās ar izvēli. Man no tā ne silts, ne auksts. Es taču zinu, kas notika darba dienestā un evakuēto nometnēs.

Apmulsusi, gandrīz vai neticēdama savām ausīm, viņa to uzlūkoja.

—   Ko … ko tu ar to gribi tļeikt?

—   Nav vērts par to vairs runāt, — viņš teica. — Tas taču bija briesmīgs laiks. Mēs neviens nevarējām par savu rīcību atbildēt. Varu iedomāties, kā tie nelieši tev iestāstīja, ka nēģeri vai mongoļi tevi apēdīs — vai tā nebija? Par to nav ko runāt, skaidrs?

Ingrīda tikai ar pūlēm savaldījās.

—  Tātad tev uzdeva mani aizturēt? — viņš jautāja.

—   Jā, — viņa atteica, beidzot atbrīvodamās no samulsuma. — Un es arī nemaz neticu, ka gribi doties projām.

—   Tomēr, tici vien! — viņš atbildēja, kaut arī ne visai pārliecinoši. Ingrīda Tredeborne viņam patika. Viņa tam pieķērusies, viņai tādas nobijušās acis, varbūt viņa pat iemīlējusies?

—   Tam nav nekāda sakara ar tevi, Ingrīd. Es braucu prom tāpēc, ka man nav citas izvēles.

—   Bet tu nedrīksti braukt prom! — viņa iesaucās.

—   Citādi Gita domās, ka esi aizbraucis tādēļ, ka viņa tev to izstāstījusi.

Pagāja labs brīdis, kamēr Holts sāka smieties. Tie bija atvieglojoši smiekli.

—        Tur nu es nekā nevaru darīt, ja Gita tā domās, — viņš noteica un uzvilka kažoku. — Nu tad — dzīvo sveika!

Viņu vēl arvien kratīja smiekli. Un, ejot uz staciju, viņš nolēma, ka ir labi atvadīties smejoties.

## TREŠĀ grāmata

1

Holts sēdēja pārpildītajā dzelzceļa stacijas bufetē pie glāzes karstas dziras. Pusdienas laiks. Nekur nav jāsteidzas. Stundas gājiens kājām vai desmit minūšu brauciens ar tramvaju, un viņš jau būs Menkebergā, rūpnīcā, pie tēva, pie Gundulas. Atgriešanās bija rūpīgi pārdomāta. Un vai tad viņš neatgriezās citāds, nekā toreiz naktī un miglā no šejienes bija aizbēdzis? Par tēvu viņš domāja mierīgi un savaldīgi . .. Bet kad iedomājās par Gundulu… Samaksājis rēķinu, Holts gāja uz pilsētas centru.

Vienmēr, kad ienāca prātā Gundula, miers un apdomība bija vējā. Pagātne — Hamburgas un kalnu epizode viņu attiecībās, likās, bija radījusi nepārejamu plaisu.

Pirmajās marta dienās arī šeit bija uzkritis sniegs. Ielās pūta ledains vējš. Ar kādu seju lai viņš rādās Gundulai? Izklaidīgi viņa skatiens apstājās pie plakāta, kas bija piestiprināts pie kāda portāla: «Izstāde. Glezniecība un skulptūra no 1900. līdz 1933. gadam.»

Holts uzkāpa nedaudzos pakāpienus līdz ieejai. Atgriešanos mājās gribējās vēl kādu stundu novilcināt, tāpēc viņš pēkšņi nolēma iegādāties biļeti; sekodams ceļrādim, viņš devās uz izstādes telpām. Tur Holts apstājās tieši pie bronzā veidotas ceļos nometušās meite-

nes dabiskā lielumā, kas bija novietota brīvā telpā pret gaišu fonu.

Skulptūra ietekmēja spēcīgi un tieši. Holts skatījās, domās iegrimis, līdz juta, ka klausās izteiksmīgas, nomierinošas balss skaņās. Vīrs vidējos gados, cirtainiem matiem un visai bālu seju, apmeklētāju ielenkts, vadīja ekskursiju pa muzeju.

—   Manas dāmas un kungi, — Holts dzirdēja — šī ceļos nometusies meitene iemieso sevī galveno konfliktu, ko izraisa gandrīz visu šeit izstādīto meistaru daiļrade. Atcerēsimies mākslas attīstību līdz mūsu dienām, atcerēsimies sensuālo, sentimentālo un noskaņas naturālismu, neorenesansi, impresionismu, plenērismu un neoimpresionismu, iedomāsimies visus šos grūtos ceļus, apkārtceļus un maldu ceļus uz «jaunās lietišķības» skolu…

Holts apmulsa. Viņš nesaprata ne vārda! Nomākts par savu nezināšanu, bet labskanīgās balss nomierināts, viņš tomēr klausījās tālāk, un, kad bālais vīrietis nu apvaldītā entuziasmā iesaucās: «Kolbe un Majols!» — un apmeklētāji visapkārt sastinga, nekustīgi stāvot palika arī Holts un līdz ar citiem nenolaida acis no bālā vīra lūpām.

—   Kurš gan nepakavēsies atmiņās pie garās senču rindas un tās virsotnes — Rodēna personības, kas savā varenumā līdzīgs lielajam Mikelandželo! Kas neatcerēsies fiziskās materialitātes izraisīto spēku mūžseno strīdu, kas cenšas īstenoties mākslā? Nu, lūk! — bālais vīrs iesaucās, paceldams abas rokas. — Tas viss — plastiskā atklāšana pašas plastikas dēļ, humānā noliegšana tīrās formas dēļ, kas vieno un saista visus elementus un tai pašā laikā ir arī apveidu, tēlu un kustību spēle, turklāt šīs kustības, bez šaubām, balstās uz pirmatnējā formu rādošā spraiguma principu… un tas viss ietērpts maigumā un gleznās kontūrās, radīts ar pašaizliedzību un pazemību, izauklēts mākslinieka dvēselē: tas ir Kolbe!

Atvieglota nopūta pārvēlās pār apmeklētāju lūpām, un visu skatieni sekoja bālā vīra izstieptajai rokai, kas ar plašu žestu norādīja uz ceļos nometušos meiteni.

Holts atpogāja kažoku. Viņš paskatījās meitenes

bronzas tēlā ar vēsāku skatienu. Bet bālā vira vārdi jau atkal plūda straumēm un sagūstīja viņu no jauna.

—   Nebaidīsimies no sāpīgā Kolbes salīdzinājuma ar mākslinieku Lēmbruku, kas, atbrīvodamies no Majola iespaida, gāja savā briedumā tālāk un, kaut ar neizsakāmām mokām, pilnveidoja savas skulptūras līdz visaugstākajam līmenim, noslēpumainā kārtā to pat pārsniedza un, pārvarēdams savu personisko es, tuvojās absolūtam. . .

Nedroši, bet reizē izaicinoši Holts palūkojās apkārt. Vīri, sievas un meitenes sajūsmināti un apmulsuši, kā hipnotizēti nenovērsa acu no runātāja kaislīgi satrauktās sejas. Tikai kādā attālā zāles kaktā Holts pamanīja gadus trīsdesmit vecu vīru, kas, iespriedis rokas sānos, klausījās gida vārdu plūsmā un ar grūtībām valdīja smieklus.

Holts uzelpoja. Viņš nošķīrās no pārējiem un tuvojās vientuļajam apmeklētājam, to pētoši un ziņkārīgi aplūkodams. Svešajam padusē bija iespiests melns mētelis, augumā viņš bija līdzīgs Holtam, valkāja pelēkas plūksnaina tvīda auduma svārkus, negludinātas brūna velveta bikses un ap kaklu bija apsējis dzeltenu vilnas šalli. Viņam bija apaļa, sārta seja, apaugusi retiem bārdas rugājiem. Virs neparasti augstās pieres īsi apgriezti, blondi, spuraini mati, un uz vasaras raibumiem nosētā deguna gaišas raga acenes ar stipri slīpētiem stikliem. No pirmā acu uzmetiena viņa seja likās neinteresanta un parasta, taču, ielūkojoties labāk, apbūra ar dīvainu apgarotības un dumpiniecisku neatkarības izteiksmi. Sejas mīmika mainījās ļoti strauji: te ap plānajām lūpām rotājās smaids, te pavīdēja skepses, neatlaidības vai humora pilns vaibsts. Kad seja bija nopietna un nekustīga, tā tuvumā likās drūma un neizdibināma, vainīgi laikam bija pārāk stiprie briļļu stikli, caur kuriem ūdeņaini zilās acis izskatījās palielinātas kā caur lupu.

Daudz nedomādams, Holts uzrunāja svešo, kura seja atplauka smaidā. Ar galvu pamezdams uz bālā vīra pusi, Holts nočukstēja:

—   Man ļoti žēl, bet es nekā nesaprotu.

—   Tas nekas. Es arī ne, — svešais čukstus atbildēja. Apmeklētāju grupa līdz ar gidu iegāja blakus zālē.

—   Nosacītie refleksi, tā sakot, — svešais teica.

—  Līdzko vīrs ierauga skulptūru, tā no viņa neapzināti izverd visa šī vārdu straume.

—   Es pakļāvos viņa iespaidam, — Holts atzinās,

—  un uzskatīju sevi par galīgu muļķi.

—  Arī šai žargonā vajag iemanīties, — svešais atbildēja. Viņa lūpu kaktiņi jautri noraustījās.

Kādu mirkli Holts neuzticīgi uz viņu noraudzījās. Vai dažs labs ar drošu uzstāšanos viņu jau nebija apvedis ap stūri?

Bet svešais ar elkoni pārgalvīgi iegrūda viņam sānos un noprasīja:

—   Jūs man neticat? Labi, nāciet līdz, es jums to nodemonstrēšu.

Viņi izgāja caur daudzām zālēm, līdz nonāca kādā attālā telpā, kur nebija neviena cilvēka. Pie sienām karājās košas, haotiski izraibinātas gleznas ar nenosakāmu saturu, bet šajā raibajā daudzkrāsainībā šur tur, tikko jaušamas, iezīmējās ģeometriskas figūras.

—   Nu, lūdzu! — svešais teica, — Feiningers, Molcāns, Kandinskis, te nu viņi visi ir! — Viņš sakārtoja brilles un sāka nopietni stāstīt: — Ja blakus zālēs pie pārejas laikmeta meistariem mums vēl bija darīšana ar reālismu, tad šeit, manas dāmas un kungi, viņpus lielā piepildījuma, viņpus lielās uzvaras, ir uzvarēta pasaules neapstrīdamība. Pirmatnējais dabiskums, kā arī pats cilvēks ir kļuvis apšaubāms. Māksla neprasa vairs neko citu kā vien krāsas, līnijas, mākslinieka dvēselē tās uzliesmo, sadeg un izplēnē, un tomēr cauri izmisumam tā nāk ar jaunu spēku uzplūdumu. Tas nozīmē: nost vecos reglamentus! Nevis men-talitāte, bet senti-menta- litāte. Satraukt jūtas vairs spēj tikai deformācija. Bet pat futūristiskajā formu saskaldīšanā tomēr no jauna atdzimst neoimpresionisma krāsu traipu koordinācija. Tajā pašā laikā skulptūra no mākslas daiļrades atgriežas mākslas amatniecībā; tā, piemēram, Bellings attēlo cilvēku kā skrūvi, bet Arpa vai Lipšica telpā izvietotais klozetu un citu ierīču ikdienišķais mudžeklis līdzīgā kārtā ataino …

—   Lieliski — Holts iesaucās. — Tātad tiešām tā ir tikai tukša mēļošana?

Svešinieka seja sadrūma. Viņš kjuva nopietns, norūpējies.

—   Diemžēl ne. Citādi ar to varētu viegli tikt galā. Tā ir buržuāziskās zinātnes dilemma.

Drebinādamies viņš savilka ciešās šalles mezglu un uzģērba mēteli.

—       Buržuāziskā zinātne, — Holts apmulsis atkārtoja.

—  Par to man nav nekādas jēgas!

Caur stiprajiem briļļu stikliem svešais viņu uzmanīgi aplūkoja.

—   Māksla, nu, lūk, tomēr ir ideoloģija, — viņš pie- sardzīgi teica. — Un arī mākslas zinātne reizēm kļūst par politikas ieroci.

—   Ar politiku lieciet mani mierā! — Holts atbildēja; viņš bija nolēmis turēties tālu no katras zinātnes, kuras interpretācijai iespējams piešķirt politisku nokrāsu.

—   Varbūt aiziesim uz kādu stundiņu pie manis, — svešais bez aplinkiem ierosinaja. — Es dzīvoju tepat tuvumā un uzvārīšu pa tasei kafijas.

Viņš jau devās cauri zālei uz durvju pusi, tad pēkšņi apstājās un, pacēlis rādītājpirkstu, teica:

—   īsta pupiņu kafija! Jūs to nevarat pat iedomāties!

Svešais dzīvoja pilsētas centrā apdrupušā, sprādzienu pussagrautā daudzdzīvokļu namā. Viņa istabā valdīja liela nekārtība. Uz mazā galdiņa zem stāvlampas, uz nodilušiem atzveltnes krēsliem un uz gultas bija salikti papīri, rokraksti, burtnīcas, piezīmju bloki, laikraksti. Istaba bija bāztin piebāzta ar grāmatām. Grāmatas kaudzēm gulēja uz grīdsegas, augslās grēdās bija sakrautas pa kaktiem, tās pildīja gar sienām plauktus, kas bija saslieti no neēvelētiem dēļiem un ķieģeļiem pa starpām un izskatījās gaužām nestabili. Abi logi aiz plīša aizkariem un nodzeltējušajām storām aiznagloti ar papi līdz pat iestiklotajai augšdaļai un telpai daudz gaismas nedeva.

Pustumsā svešais aiztaustījās līdz stāvlampai, uzgrūdās virsū telefonam, kas atradās kaut kur uz grīdas,

tad iesledza gaismu un steidzīgi novāca no krēsliem papīrus.

—   Mēteli labāk nost nevelciet, — viņš ieteica,

—    man vispirms jāiekurina krāsns, bet vairāk par divpadsmit grādiem es tik un tā nedabūšu.

Holts apsēdās. Svešajam viņš bija sekojis, daudz nedomādams. Vēl viņu nesa laika straume, vēl vienai stundai viņa dzīvē nebija nekādas nozīmes. Un šeit, stāvlampas mājīgajā gaismā, klausoties malkas pagaļu sprēgāšanā krāsnī, sēžot starp daudzajām grāmatām, viņš jutās drošībā un tik mājīgi, kā sen nebija juties!

—       Mani sauc Verners Holts, — viņš teica un ar karātavu humoru piebilda: — Jūs sastopat mani, tā sakot, ceļā uz Kanosu.

—       Uz Kanosu? Kā to saprast? — svešais iejautājās. Krāsns priekšā uz grīdas skārda viņš uzlika elektrisko plītiņu, kastroli ar ūdeni. Tad pārkāpa pār grāmatu kaudzi pie otra krēsla; viņš arī stādījās priekšā viesim.

—       Cerniks. Vietējā kultūrbunda sekretāra vietas izpildītājs, kamēr atradīsies cits labāks. — Viņš apsēdās.

—  Verners Holts … Holts? — viņš pārvaicāja. — Vai darvinists Holts, kas šeit, universitātē, lasa lekcijas par higiēnu, nav jūsu radinieks?

—   Mans tēvs, — Holts atteica.

Ļoti apmierināts Cerniks pamāja ar galvu.

—       Vai viņš nevarētu mazliet pastrādāt arī kultūr- bundā? Es tur gribētu noorganizēt lekciju ciklu. Aizlieciet par mani kādu labu vārdu.

—   Tēvam ļoti maz laika, — Holts noraidoši atbildēja.

—   Es arī neticu, ka viņš gribēs kaut kādā veidā nodarboties ar politiku.

Cerniks ilgi rosījās ap krāsni, līdz beidzot uz stāvlampas galdiņa uzlika divas tases ar piķa melnu visai aromātisku kafiju.

Holts nogaršoja. Karstā dzira bija tik rūgta kā vērmeles.

—   Kur jūs ņēmāt kafiju? — viņš iejautājās.

Cerniks turēja tasi pie lūpām un, pa malkam dzerdams, stāstīja par kādu vecu krustmāti Šveicē, kas viņu

bagātīgi apgādājusi ar kafiju un grāmatām. Taču pirms mēnešiem trim diemžēl nomirusi un viņš vairs nezinot, kā lai atrisina kafijas jautājumu. Viņš bēdīgi piebilda:

—   Es tiešām nezinu, kā lai iztieku bez kafijas!

Aptvēris karsto tasi ar sastingušajām plaukstām,

viņš pēkšņi ieprasījās:

—   Ko nozīmē — uz Kanosu?

—  Tas ir garš stāsts, — Holts izvairīgi atbildēja.

—   Stāstiet visu droši! — Cerniks mudināja. Kafija bija padarījusi viņu redzami možāku.

Holts domīgi sēdēja krēslā.

—   Bet es taču par jums neko nezinu, — viņš beidzot teica. — Es jūs pat nepazīstu.

—   Tādā gadījumā nolasīšu jums savu kadru anketu, — Cerniks atbildēja, un viņa seja atplauka labsirdīgā smaidā.

1934. gadā viņš bija emigrējis un tikai oktobrī atgriezies Vācijā. Viņa tēvs, kalnracis, pirms trīsdesmit gadiem gājis bojā Rūras apgabalā raktuvju katastrofā, bet māte drīz pēc pirmā pasaules kara nomirusi ar tuberkulozi. Cernikam toreiz bijuši septiņi gadi. Kāds skolotājs, sociāldemokrāts, pieņēmis viņu par audžudēlu un sūtījis ģimnāzijā. īsi pirms abitūrijas viņš izslēgts no skolas par piederību pie Komunistiskās jaunatnes savienības. Pēc fašistu nākšanas pie varas vienu gadu pavadījis koncentrācijas nometnē, kur smagi saslimis, pēc tam atbrīvots un emigrējis uz Šveici; tur viņu uzņēmusi jau pieminētā krustmāte — viņa audžutēva māsa. Lozannā viņš studējis vēsturi, vācu valodniecību un.filozofiju, īsi pirms kara izcelšanās aizbraucis uz Bordo, no turienes ar kādu preču kuģi nokļuvis Padomju Savienībā, kur Maskavas universitātē klausījies lekcijas matemātikā un dabaszinātnēs. Pēdējos divos kara gados dažādās nometnēs vadījis mācību kursus vācu karagūstekņiem un beidzot atgriezies Vācijā.

—   Mans mērķis, — viņš beigās paskaidroja, — kļūt par pasniedzēju augstākā mācību iestādē, tāpēc šejienes universitātē gribu iegūt zinātnisko grādu. Tagad jūs zināt, ar ko jums darīšana.

—   Pateicos, — Holts teica. — Mans dzīves stāsts turpretim vairāk risinājies valsts robežās. Diezin vai jums vispār interesēs šaudīšanās no vienas malas uz otru, ko esmu atļāvies.

—   Ja jūs mani neinteresētu, es nebūtu jūs cienājis ar kafiju, — Cerniks atbildēja.

Holts sāka stāstīt, sākumā atturīgi, tad aizvien atklātāk. Viņš stāstīja, kā pārnācis mājās no kara, kā nav varējis saprasties ar tēvu un no viņa aizbēdzis, kā no Hamburgas aizklīdis kalnu vientulībā un pēc tam atkal atgriezies, kā Hamburgā sarāvis saites ar radiem. Viņš žēlojās, ka nekur nerodot mieru un līdz pat šai dienai jūtoties kā izstumts, deklasēts, iemests starp diviem dzirnakmeņiem. Un tomēr viņam liekoties, ka beidzot atradīšot īsto ceļu. Ar aukstu prātu un apdomu, neticot māņu ideāliem, pats saviem spēkiem viņš gribētu izcīnīt sev dzīvē vietu.

Viņš pastāstīja arī par kalnu vientulībā pavadīto laiku. Toties tagad arvien vairāk griboties mācīties, iegūt zināšanas, lai spētu ielūkoties pasaules dzīlēs, lai rastu atbildes uz daudziem jautājumiem un beidzot atrastu Arhimeda punktu, uz kura balstoties varētu izcelt no virām visu pasauli. Stāstījumu beidzot, viņš tomēr jutās mazliet nomākts.

—   Protams, ja vien tēvs mani ņems pie sevis atpakaļ un man būs iespējams atkal iet skolā un mācīties.

Cerniks klausījās gandrīz veselu stundu, Holtu ne reizi nepārtraukdams.

—       Par skolu es parunāšu ar Ebersbahu, — viņš teica.

—  Ebersbahu es labi pazīstu. Mēģiniet nokārtot attiecības ar tēvu. Kas attiecas uz pārējo, ko jūs man stāstījāt, tad tas man rūpīgi jāpārdomā. Jūsu tipa ļaudis es pazīstu no kara gūstekņu nometnēm, un man būtu ļoti patīkami uzņemties par jums ideoloģisku šefību, ja vien jums pret to nebūtu iebildumu.

—   Tikai ar politiku gan lieciet mani mierā, — Holts teica.

—   Nu, protams, taču! — Cerniks iesaucās un smējās Holtam tieši sejā. — Mēs runāsim viens ar otru kā īsti estēti!

Holts atkal paraudzījās uz Cerniku ar tikko jaušamu neuzticību.

—   Bet tagad taisieties, ka tiekat pie tēva, — Cerniks turpināja. — Ja iet šķībi, piezvaniet. Vai arī es iegriezīšos pie jums.

Gaidīdami laika ziņas, rūpnīcas kantorī pie radiouztvērēja bija sapulcējušies profesors Holts, Millers, Sneidereits un doktors Bernhards. Millers sēdēja atzveltnes krēslā. Viņam blakus stāvēja nesen pieņemtā līdzstrādniece Judīte Arnolde, jauna sieviete, kas jau vairākas nedējas darbojās kopā ar viņu. Millers viņu iepazīstināja ar visām sava darba nozarēm — rūpnīcas, ražošanas pārvaldes un pētniecības darbu. Viņa bija divdesmit divus gadus veca, vidēja auguma sieviete, vienmēr tērpusies zilā darba ģērbā, virs kura nēsāja biezu, ar kažokādu izoderētu ādas jaku, kas bija domāta daudz lielākam — vīrieša augumam un kur gandrīz vai pavisam pazuda viņas trauslais stāvs. Raibais lakatiņš noslēpa matus. Zilās acis gurdi, bet uzmanīgi raudzījās uz radiouztvērēju.

Diktors nolasīja laika prognozi un pavēstīja jaunas likstas. Millers, atgāzies krēslā, klausījās aizvērtām acīm. Paredzama temperatūras pazemināšanās no 18 līdz 20 grādiem. Viņš atvēra acis. Tātad tuvākajās dienās sala mazināšanās nebija gaidāma.

—   Tad jau var klāties pavisam plāni! — iesaucās doktors Bernhards. Viņš valkāja spurainu kažokādas cepuri ar melnām ausīm. Uzlicis plaukstu uz durvju roktura un atņirdzis pret Milleru zobus, viņš teica:

—   Sabrukums, bads, pilnas malas krievu un piedevām šis Sibīrijas aukstums — nu taisni kā pēc notīm. Netrūkst pat vēl šo drausmīgo sērgu! Jājautā, kāpēc mēs vispār cīnāmies pret tīfu, kālab mēs kā ārprātīgi ražojam medikamentus. Vai jums, mani kungi, neliekas, ka ar to mēs tikai paildzinām vācu tautas agoniju! —

Viņš izgāja no istabas.

Kad Millers pieceļas un aizpogāja jaku, Šneidereits pavēstīja:

—    Tuvākajās dienās manis te nebūs. Rīt braucu uz dibināšanas konferenci.

Millers izklaidīgi pamāja ar galvu, un Šneidereits izgāja no kantora.

Profesors Holts izskatījās nomākts, rūpes vēl vairāk padziļināja krunkas viņa sejā.

—    Ļaujiet rīkoties man, — Millers teica. — Beigu beigās man vienmēr ir izdevies sagādāt ogles. Ļaunākā gadijumā atkal meklēšu glābiņu komandantūrā.

Profesors Holts nevarīgi pacēla rokas un tad atkal tās nolaida.

—    Vajadzēs pārtraukt ražošanu, — viņš teica, — izņemot sulfonamīdu un prettīfa vakcīnu.

—    Pārtraukt ražošanu? — Millers iesaucās. — Bet, profesor, kas tad ar jums notiek!

—    Nav vairs nekādas nozīmes, — profesors Holts attrauca. — Gluži vienkārši ziema turpinās par daudz ilgi.

Millers sacēla svārku apkakli. Stāvēdams pie durvīm, viņš noteica:

—    Jūs pārāk maz guļat, profesor, tā visa nelaime. — Viņa acu kaktiņos savilkās daudz sīku krunciņu. — Reiz man kāds profesors teica: «Jūs nemaz nezināt, cik ļoti iespaido garastāvokli tas, ja cilvēks nav labi izgulējies.»

Profesors Holts pagrieza galvu, un sasprindzinājums viņa sejā lēnām atslāba. Pēkšņi viņš iesmējās.

—    Jā, tā es jums reiz teicu, un šī pamācība būs noderīga arī man pašam. Labi, ķēpāsimies vien tālāk. Bet apgādājiet ogles, citādi kārtīga izgulēšanās neko vairs nelīdzēs.

Šneidereits bija devies augšup pa pārvaldes ēkas kāpnēm; viņš meklēja Gundulu. Istaba bija tukša. Droši vien viņa atradās atkal pie Bloma, kas mācīja viņai rīkoties ar skaitļojamo lineālu, ko dzimšanas dienā bija uzdāvinājis doktors Hāgens.

Šneidereits metās skriet pār piesnigušo rūpnīcas pagalmu uz barakām. Brīdī, kad viņš iegāja pie Bloma,

inženieris, tēmēdams ar zīmuļa galu pret Gundulu, sauca:

—       Es jums jautāju, kāpēc grieķu matemātiķi nespēja atbrīvoties no eleatiskās skolas važām? Tāpēc, ka tie iedomājās, ka var ignorēt jebkuru praksi un …

Šai mirkli viņš pamanīja Šneidereitu.

—       Vai tu esi aizmirsusi, — Šneidereits griezās pie Gundulas, — ka šovakar gribējām apmainīt grāmatas?

Kamēr Gundula uzģērba mēteli, Šneidereits paņēma vienu no papīriem, kas bija nolikts uz Bloma rakstāmgalda, un iedziļinājās skaitļos un formulās.

—  Kas tas ir? — viņš iejautājās.

—        Cilindriska serdeņa vērpe, — Bloms pakalpīgi paskaidroja. — Epšteina-Zeta funkcija kā parciāla diferenciālvienādojuma atrisinājums. Ar lielām pūlēm man izdevās aprēķināt to skaitliski!

Šneidereits domīgi raudzījās papīrā:

—       Cik ilgi jāmācās, lai varētu atrisināt tādu uzdevumu?

—  Tas nu gan ir jautājums! — Bloms iesaucās.

—  Pat lielam talantam ar pietiekošām priekšzināšanām, ja tas nodarbotos tikai ar šo jautājumu, vajadzētu daudz gadu, lai…

Izbrīnījusies Gundula paraudzījās uz Šneidereitu. Viņš nolika lapu uz galda un teica:

—       Es tikai tāpat vien apjautājos … aiz ziņkārības. — Tad viņš Blomam sniedza roku.

Bet inženieris nepakustēdamies sēdēja aiz rakstāmgalda.

—       Lūdzu . . . neņemiet to pie sirds, — viņš teica un pamāja Šneidereitam ar galvu. — Mums ar to jāsamierinās bez sarūgtinājuma, — vai jūs saprotat? Mums visiem, jums tāpat kā man.

—   Samierināties? — Šneidereits uzreiz pārjautāja.

—  Ar ko tad?

—       Ar šo pasauli, — Bloms atbildēja, — ar šo naidīgo pasaules kārtību, kas vienkāršajiem ļaudīm nav labvēlīga. Jo drīzāk gan .. . kāds … kā lai to saka … drīzāk kamielis izies caur adatas aci, nekā nabags tiks pa universitātes durvīm iekšā. Jāsamierinās ar to, ka

bagāto ciena vairāk nekā aicināto un ka šī pasaulīte ir augstākā mērā nepilnīga, lai neteiktu — neizdevusies!

—       Tā vienmēr tāda nepaliks! — Šneidereits atbildēja izaicinoši un reizē uzmudinoši.

Bloms pasmaidīja. — Jūs vēl esat jauns, — viņš teica.

—  Arī es reiz raudzījos uz pasauli optimistiski!

—        Viss atkarīgs no tā, kā mēs šo pasauli pārveidosim, — Bloma replikai bez vilcināšanās sekoja Sneide- reita atbilde.

Bloms viņam tikai rezignēti paspieda roku.

Arā Gundula ar Šneidereitu brida pa sniegu.

—   Vai tu vēlētos strādāt tādu darbu kā Bloms?

—       Es? — Šneidereits iesaucās. — Kā tev ienāca prātā tādas domas? — Pagājis pāris soļu tālāk, viņš teica: — 2ēl tikai, ka manā darbā nav nevienas mašīnas. Betona maisītājs, un viss.

Holts gāja pa jumta stāva gaiteni. Viņš saprata, ka tagad viss atkarīgs no paša uzvešanās. Dzīvojamā istaba bija tukša un tumša. Sasprindzis viņš klausījās, kas notiek Gundulas istabā. Tad pieklauvēja pie tēva privāt- laboratorijas durvīm un, sagaidījis aicinājumu, apņēmīgi iegāja iekšā.

Profesors Holts sēdēja pie mikroskopa, tad pagriezās pret durvīm, izberzēja acis un pazina dēlu.

Holts padeva labvakaru un apklusa.

Profesors Holts piecēlās. Tad piestūma dēlam krēslu. Holts apsēdās un atpogāja kažoku. Viņš redzēja, cik satriekts bija tēvs; tas viņu atkal iedrošināja. Viņš sāka stāstīt:

—       Es biju Hamburgā pie mātes, pa ceļam Svarcvaldē pie kādas paziņas. Nekur nevarēju iedzīvoties. Pie mātes palikt nebija iespējams. Ar Rennbahiem man nav vairs nekā kopēja. Pēdējās nedēļas es atkal atguvu saprātu. Tici man, lūdzu, ka šodien es esmu pavisam cits cilvēks nekā pērn.

Profesors Holts pašūpoja galvu.

—       Lūdzu, piedod man, — Holts teica. — Pieņem mani atkal pie sevis! Es gribētu iet skolā. Pakļaušos visām tavām prasībām, ja vien tu man ļausi strādāt un

mācīties. — Tad viņš vēl piebilda: — Neliedz man šo iespēju, tēvs.

Profesors Holts ilgi skatījās uz dēlu. Tad sniedza viņam roku.

Holts gāja pār tumšo rūpnīcas pagalmu. Millera istabā pie rakstāmgalda sēdēja Judīte Arnolde. Holts viņu nepazina un nepievērsa gandrīz nekādas uzmanības.

—   Es meklēju Millera kungu.

—   Tur pretim! — nepaceldama acis no papīriem, viņa atbildēja.

Millers patlaban runāja pa telefonu. Viņa sejā nemanīja ne mazāko izbrīnu. Viņš kliedza klausulē:

—   Pirms stundas es pieteicu sarunu ar Bornu . . . Kāpēc nezvana? — Tad viņš sasprindzināti klausījās, nenovērsdams skatienu no Holta. — Labi, nu tad dodiet steidzošu. — Viņš nolika klausuli un, nenoņemdams no tās roku, pievērsās Holtam: — Lūdzu!

Raudzīdamies Milleram acīs, Holts juta, ka zūd pašpaļāvība. Viņš teica:

—   Es esmu atgriezies … —ļ un apklusa.

—   To es redzu, — Millers atbildēja. — Un ko jūs gribat no manis?

Holts saņēmās. — Es gribēju jums pateikt, ka esmu sapratis… — Taču viņš atkal apklusa. Vārdi šķita tukši un banāli un izklausījās tik neizteiksmīgi.

—   Tātad jūs esat sapratis? — Millers jautāja. — Ir jau labi, ja kāds pieņemas prātā. Bet ar vārdiem vien tagad vairs nepietiks. — Viņš atkal paņēma telefona klausuli un uzgrieza numuru. — Tad jau redzēsim, Verner Holt, ko jūs nākotnē rādīsiet ne vārdos, bet darbos. — Un viņš pavirši pamāja ar galvu.

Saruna nepārprotami bija beigusies. Izgājis laukā, Holts labu brīdi stāvēja nepakustēdamies un pāri jaunceltnes karkasam vērās debesīs. Tīrajā, saltajā gaisā auksti mirdzēja zvaigznes. Holts nebija rēķinājies ar to, ka tāda vīra kā Millera uzticību viņam izdosies iegūt tikai ar vārdiem. Millers gribēja, lai viņu pārliecina.

Un Holts bija nolēmis viņu pārliecināt. Vārdi bija tikai tukša skaņa, nozīme var būt tikai darbiem. Pirmo reizi mūžā viņš paļāvās uz savu gribas spēku.

Lēnām Holts devās pa kāpnēm augšā. Pēc īsa brīža viņš atkal ieraudzīs Gundulu. Viņš bija nolēmis nokārtot visus rēķinus, tas nozīmēja, ka vajadzēs atvainoties arī Šneidereitam.

Sis solis nebija viegls. Brīdi viņš stāvēja pie Gundu- las durvīm. Aiz tām bija dzirdams Šneidereita bass, šķita, viņš kaut ko lasīja — monotoni, pusbalsī. Apziņa, ka vajadzēs sastapties ar Šneidereitu Gundulas klātbūtnē Holtā atmodināja veco naidu. Bet viņš šīm jūtām neļāvās. Viņš ies un atvainosies Šneidereitam. Pazemošanās gan tā bija, bet galu galā vainīgs taču viņš pats. 2ēl tikai, ka Gundula tam būs lieciniece … Nu labi. Holts vēl nebija teicis pēdējo vārdu, taisni otrādi — tas bija tikai sākums. Lai arī Šneidereits šai pirmajā raundā paliek uzvarētājs. Dzīve iet uz priekšu, un Hol- tam visi trumpji vēl rokā.

Viņš pieklauvēja un iegāja iekšā.

—   Nē! … — Gundula apmulsusi iesaucās. Viņa sēdēja pie galda un nobāla. — Nē … — viņa atkārtoja un, piespiedusi pie krūtīm rokas, savām acīm neticēdama, raudzījās Holtā.

—   Labvakar, — Holts teica.

Šneidereitam priekšā bija atvērta grāmata. Viņš Gun- dulai bija kaut ko lasījis. Tagad ar strauju kustību viņš grāmatu atstūma, piecēlās un izslējās Holta priekšā liels, stiprs, plecīgs.

Holts mierīgi pagāja viņam garām, novilka kažoku un nosvieda to uz gultas. Tad sniedza Gundulai roku.

Viņa to satvēra, bet stāvēja nepakustēdamās, vēl aizvien kā sastingusi no pārsteiguma.

—       Es esmu atgriezies pie tevis, — Holts teica.

—   Man tev daudz kas sakāms. Bet mēs izrunāsimies citā reizē, kad būsim vieni. Varbūt rīt.

Tad viņš pievērsās Šneidereitam.

—   Manā dzīvē ir kāds brīdis, ko es nelabprāt atsaucu

atmiņā, — viņš teica. — Atceraties? Tas bija tur, tajā spekulantu krodziņā.

Šneidereits klusēja, iespiedis dūres sānos.

—       Es jūs apvainoju, — Holts turpināja. — Nav ko izlikties, — bija uznācis kaut kāds dullums. — Viņš domīgi paraudzījās Gundulā. — Vai tu vēl atceries, Gundel? Tu man reiz teici, ka «arī tevī ir kaut kas no tā».

Viņa pamāja ar galvu.

Holts atkal pievērsās Šneidereitam:

—       Toreiz domāts bija «kaut kas no fašisma». Cik pareizi bijuši Gundulas vārdi, to es tolaik drīz vien sāku nojaust, bet pilnīgi izpratīšu tikai nākamībā.

Šneidereits stāvēja nepakustēdamies un klusēja.

—       Nolamāju jūs par «arestantu», — Holts teica.

—  Es to no sirds nožēloju. Es jūs apvainoju pretēji savai pārliecībai, jo man jau toreiz bija skaidrs, ka tādi cilvēki kā jūs cīnījušies pareizajā pusē, bet es nepareizajā. Klusībā es vienmēr apskaudu, ka jūs, kā Hitlera pretinieks, bijāt sēdējis cietumā, tas bija gods. — Viņš pamāja Šneidereitam ar galvu. — Tas, ko es patlaban saku, ir mana dziļākā pārliecība. — Viņš paņēma kažoku. — Tagad mēs biežāk tiksimies. Mums būs jāmēģina saprasties.

Pie durvīm Holts atskatījās un uztvēra Gundulas atvieglojuma pilno skatienu.

Šneidereits stāvēja kā sastindzis, kamēr durvis aiz Holta nebija aizvērušās. Tad lieliem soļiem sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

—       Varen pārvērties, šis Holts! Kļuvis pašapzinīgs … Vai pat augstprātīgs un iedomīgs?

Gundula norūpējusies viņā paskatījās:

—   Bet viņš runāja godīgi, Horst!

Šneidereits savilka pieri. Tad iebāza rādītājpirkstu starp kaklu un apkaklīti, it kā krekls viņam būtu kļuvis par šauru.

—   Labi. Turpināsim!

Viņš apsēdās, pavilka tuvāk atvērto grāmatu un atbalstīja galvu dūrēs.

—   Tātad par algotu darbu. Algota darba vidējā apmaksa ir darba algas minimums, tas ir, pārtikas līdzekļu kopsumma, kas nepieciešama . ..

Viņš paskatījās uz Gundulu, lasīja tālāk, pēc brīža paskatījās atkal.

—   Tu taču nemaz neklausies! Ja uzmanīgi nesekosi, neko nesapratīsi!

Viņš atstūma grāmatu un paliecās uz priekšu, uzlikdams tulznainās, dzīslainās rokas uz galda.

—       Tu priecājies, ka tas atkal ir šeit, — viņš teica.

—   Atzīsties! No prieka esi pavisam zaudējusi galvu!

Gundulas seja kļuva nopietna. Abām rokām viņa atglauda matus.

—  Jā, es priecājos! — viņa apstiprināja.

Šneidereits piecēlās.

—   Rīt tu brauc uz partijas aktīvistu konferenci, — Gundula teica, — tur tu runāsi par to, ka jāapvieno Jaunatnes komitejas, lai jaunatne vēl labāk palīdzētu pārvarēt pēckara postu. Tā ir, vai ne?

—   Saki vien skaidri, ka tu šai atjaunošanas darbā gribi iesaistīt arī Holtu, — Šneidereits iesaucās. Viņš atbalstījās uz galda ar abām rokām. — Kas tev īsti ar to Holtu ir? Kāpēc tu tā priecājies, ka viņš atkal atgriezies?

—   Es patiešām priecājos arī par viņu pašu, — Gundula atbildēja. — Es negribu, ka viņš aiziet bojā, un es to negribu arī sevis dēļ. Lai, viņu atceroties, man vēlāk nebūtu jākaunas, ka reiz par viņu esmu sapņojusi gan dienu, gan nakti.

Šneidereits piecēlās.

—   Jā, sapņojusi! — Gundula atkārtoja. Viņas balss bija dobja un neskanīga. — Padomā tikai pats: man toreiz bija piecpadsmit gadu. Es dzīvoju vienās bailēs. Naktīs raudāju, ka esmu palikusi dzīva. Manī viss bija sasalis ledū aiz naida pret cilvēkiem, kas ar mani apgājās kā ar pēdējo atkritumu. Tad ieradās Verners. Ar viņa palīdzību es atradu patvērumu pie Gomulkām. Viņš mācīja mani saprast, ka esmu cilvēks. Es viņam pastāstīju par sevi visu. Tad pirmo reizi pēc mātes nāves es piedzīvoju, ka par mani kāds baiļojas. Vēl šodien es dzirdu: «Kaut tik ar tevi nenotiktu nekas

ļauns . . .» Toreiz es gribēju dzīvot tikai viņa dēļ, un, kad viņš man čukstēja ausī: «Tu man patīc, tu esi kā feja,» — tad kļuvu kā bez gribas, bet viņš mani saudzēja.

Kā apmāts Šneidereits pamāja ar galvu.

—   Tas bija sapnis, — Gundula turpināja. — Bet šodien nav vairs tā, kā bija toreiz. Man ir septiņpadsmit, es sāku dzīvot īstu dzīvi. Aizvien ir jāredz un jādzird kaut kas jauns, tas viss mani mulsina. Doktors Hāgens man lasa īsLas lekcijas un Bloms nepārtraukti novirzās no tēmas tāpēc, ka viņš tik daudz zina. Profesors zina visu, izņemot politekonomiju, un arī tu esi lasījis vairāk par mani un tagad jau lasi par «Vācu zemnieku karu», bet es vēl aizvien ņemos ar «Jauno marksistu». Man taču reiz jāatrod dzīvē vieta.

Viņa pienāca Šneidereitam klāt. Uzlikusi rokas viņam uz krūtīm, atsvieda atpakaļ galvu un teica:

—   Lūdzu, esi pacietīgs ar mani!

Šneidereits satvēra viņu ar abām rokām.

—   Tev taisnība, — viņš teica. — Saprotu. Mums abiem jārūpējas arī par Holtu.

—   Esi nu godīgs, — smaidīdama teica Gundula.

—   Tevi nemaz tik ļoti neinteresē, kādas man ir attiecības ar Verneru. Tu domā pavisam ko citu! Patiesībā tu vēlētos zināt, kādas ir manas attiecības pret tevi! — Viņa vairs nesmaidīja. — Tu gribi zināt, kādas ir manas jūtas. Bet es tev to nevaru pateikt. Es pārāk maz zinu pati par sevi, man vēl pašai sevi jāiepazīst.

Klusēdams Šneidereits noglauda viņas matus.

—  Esi pacietīgs ar cilvēkiem, — Gundula teica.

—  Ne tikai ar mani. Ar visiem!

Otra rītā Holts pabrokastoja agri. Tomasa kundze stāvēja ēdamistabā viņam blakus. Viņa stāstīja par visādiem atgadījumiem ar spekulantiem un par citām nebūšanām, kas notikušas pa Holta prombūtnes laiku. Holts ēda ar saharīnu saldinātu rupja maluma miltu viru, piekozdams gabaliņu maizes. Iepriekšējā vakarā pa telefonu viņš bija sazinājies ar Cerniku, kas savukārt telefoniski bija apspriedies ar Ebersbahu.

—   Nu, tas naktslokāla direktors, — Tomasa kundze stāstīja, — to taču jūs pazināt? Ko, jūs nepazīstat? To taču visi pazīst! Tas izrādījās īsts afērists, un mazā kundzīte kažokā, kura vienmēr staigāja pūdeļa pavadībā, nemaz neesot bijusi viņa sieva. Viņa īstā sieva, tā bijusi īsta veca grezele, pēkšņi ieradusies un otro uz ielas izpļaukājusi, un pūdelis šai sakodis kāju!

Holts stipri cerēja uz Bloma palīdzību, citādi viņš matemātikā nekad nespētu panākt nokavēto.

—   Un tā nu viss nācis gaismā … — Tomasa kundze turpināja.

Vajadzības gadījumā ķīmijā varētu griezties pie doktora Hāgena. Vislielākās grūtības sagaidāmas svešvalodās.

—       Un drogists Pulveris, — Tomasa kundze turpināja,

—  pazīstat, vai ne? Ar to arī noticis gatavais skandāls.

Holts gāja uz skolu. Ebersbaha priekšistabā sekretāre rakstīja uz rakstāmmašīnas.

—   Studiju virspadomnieka kungs ir pārslogots ar darbu, — viņa gurdenā balsī novilka. Bet tomēr atļāva Holtam ieiet kabinetā.

Vecais Ebersbahs ar līko pipi zobos drebinādamies sēdēja pie loga uz radiatoriem. Viņš nopētīja Holtu, tad laipni pamāja ar galvu un nomurmināja:

—   Tādam kažociņam nu gan vajadzētu būt varen siltam. — Tad ziņkārīgi apjautājās: — Kā jūs īsti iepazināties ar Cerniku? Ar to jokus dzīt nevar, viņš ir briesmīgi principiāls cilvēks. Es gribu mesties ar viņu uz vienu roku. Bet tad vispirms man jātiek vaļā no ģimenes dārziņa, citādi tūlīt iznāks saraušanās.

—   Vai jūs mani atkal uzņemsiet skolā? — Holts jautāja.

Ebersbahs piecēlās no radiatora un šķendējās:

—   Nekādas jēgas nav no tām rorēm! Apakšā karsts, bet ap jostas vietu velk kā nelabais. Vajadzētu tikt pie tāda kažociņa kā jums, tas tik ir ko vērts!

—   Vai es, lūdzu, varētu tikt atpakaļ savā vecajā klasē? — Holts neatlaidās.

—   Man tas ir gluži vienalga! — Ebersbahs atbildēja. Viņš izņēma pīpi no zobiem. — Man ir gluži vienalga, kurā klasē jūs izvelsieties cauri abitūrijas eksāmenos. —

Tad viņš pasniedzās pēc avīzes. — Un nu ta'isieties prom, man jāstrāda!

Pie skolotāju istabas durvīm Holts gaidīja Gotes- knehtu. Viņš pastaigājās šurpu turpu pa gaileni un vēroja skolēnus, kas devās augšup pa kāpnēm, ieraudzīja to vidū kādu meiteni ar skolas somu zem rokas. Zilā mētelīti, adītā, sarkanā, pūkainā cepurītē un sarkanos dūrainīšos. Tumši brūnajos matos vizēja sniegpārsli- ņas. Holts viņu tūliņ pazina: Angelika. Viņas zilās acis iepletās aiz izbrīna. Kad viņš meitenei pamāja ar galvu, viņa nosarka un apmulsusi atbildēja sveicienam, tad aizskrēja pa gaiteni prom, un Holts, domās nogrimis, palika stāvot un redzēja, kā viņa vēlreiz paskatījās atpakaļ, pirms nozuda savā klasē.

Atskanēja zvans. Beidzot Gotesknehts iznāca no skolotāju istabas. Holts nostājās viņam ceļā.

Gotesknehts bija pārsteigts, bet nevarētu teikt, ka pārāk priecīgs. Viņš izturējās ļoti atturīgi. Holts nebija to gaidījis un jutās vīlies.

—   Cerams, jūs esat beidzot nācis pie prāta, — Go- lesknehts teica. — Nezinu, vai tas ir pareizi, ka jums tik vienkārši ļauj atkal apmeklēt skolu. — Viņa seja bija stingra un neizdibināma. — Šoreiz jums nenāksies viegli mani pārliecināt. Diezin vai līdz vasarai jums izdosies panākt nokavēto. Pierādiet, ka esat spējīgs pēc gada izturēt abitūrijas eksāmenus.

—   Katrā ziņā centīšos, — Holts apņēmās.

Holta atgriešanās klasē visiem bija satraukusi prātus:

—   Smalkajam kungam labpaticies mūs atkal pagodināt ar savu klātbūtni, — Hofmanis iesaucās. — Vispirms tu atļāvies uzspļaut kolektīvam, piesargies, ka mēs tagad neuzspļaujam tev!

—   Par laimi, šo jautājumu neizšķirs tik neaptēsti ļautiņi kā Hofmanis, — Arenss metās Holtam palīgā.

Holts atkal apsēdās solā aiz Arensa blakus vienacim Bukam. Lielajā starpbrīdī gaitenī Arenss tūliņ piebiedrojās Holtam un draudzīgi paņēma viņu zem rokas.

—   Jauki gan, — viņš teica, — Tas ir tiešām jauki, ka jūs atkal esat atgriezies! No otras puses, man jāatzīstas, ka es galīgi nespēju saprast, kādēļ jūs nepalikāt

pie savas ģimenes Hamburgā. Jūs taču stāstījāt, ka tie esot turīgi ļaudis.

—   Vai jūs tiešām arvien vēl vēlētos uzturēt ar mani draudzīgas attiecības? — Holts jautāja.

—   Katrā ziņā! — Arenss apstiprināja.

—   Tad nerunājiet vairs par maniem Hamburgas radiem, — Holts noteica.

—   Bet lūdzu! — Arenss iesaucās. — Ja jūs tā vēlaties … Es taču negribēju . . .

—   Skaidrs! — Holts teica, pametis ar roku. Viņi klaiņoja pa gaiteni.

—   Sakiet, lūdzu, — Holts iejautājās, — vai Angelika vēl joprojām dzīvo jūsu mājā?

—       Jā, pie savas vecāsmātes, — Arenss apliecināja.

—  Bet vecā velnišķīgi uzmana skuķēnu!

Holts sēdēja Gundulas istabā pie galda. Viņš bija uztraukts un centās slēpt to ar nenozīmīgiem vārdiem.

—   Aprīlī vai maijā mēs pārvāksimies uz rietumu priekšpilsētu, — viņš stāstīja. — Tur ir uzcelts tēva institūts, savrupmāja ar lielu dārzu. Tēvs nodomājis turpmāk nodoties tikai pētniecības un mācību darbam. Viņš pastāstīja, ka jaunajā mājā arī tev ir paredzēta istabiņa. — Atvieglināts viņš vēroja, ka Gundula ir iepriecināta. Rietumu priekšpilsēta atradās labas stundas gājienā no Menkebergas. Diezin vai tad Gundula varēs katru vakaru būt kopā ar Šneidereitu.

Un jau daudz mierīgāk Holts sāka stāstīt par skolu un savu nodomu līdz abitūrijai apgūt visu nokavēto.

—   Strādāšu dienu un nakti, — viņš teica. — Bloms apsolīja palīdzēt matemātikā.

Uz Gundulas galda gulēja grāmatas. Runādams Holts paņēma vienu no tām rokā. Tā bija Šmeila-Fithena «Vācijas flora» — augu noteicējs.

—   To tavs tēvs man uzdāvināja dzimšanas dienā, — Gundula paskaidroja. Holts aizdomājies pamāja ar galvu. Tagad vajadzēs atkal pazemoties. Kāpēc gan viņam ar Gundulu bija tik grūti izskaidroties? Te nu viņa sēž — pelēkā vilnas kleitā, ar tāda paša auduma lenti matos, šajos kuplajos, brūnajos matos, kas krāš

ņos viļņos krita viņai uz pleciem. Viņa bija jauna, melnīgsnēja un slaida; rokas, šis mazās rokas ar šaurajām, trauslajām locītavām viņa bija nolikusi uz galda un savām brūnajām acīm nopietni un nogaidoši vērās Holtā.

Bet Holts klusēja. Kādu bridi viņš ļāvās simpātiju un maiguma uzplūdam, taču, kad beidzot saka runāt, tikai ar grūtībām atrada īstos vārdus.

—   Man tev kas jāsaka, — viņš iesāka. — Pēc tam kad no šejienes aizgāju, es daudz redzēju un piedzīvoju. Es atkal iestigu dziļi dubļos. — Viņš apklusa. Acu priekšā uzpeldēja ainas: Hennings un gaišmate, un piesmakusī istaba … — Es gribu tikt ārā no dubļiem. Ja es iedomājos, ko esmu tev nodarījis…

Gundula enerģiski papurināja galvu.

—  Tas nebiji tu, — viņa teica. — Tas bija kāds cits, un tā vairs tagad nav, tā taču ir, vai ne?

Beidzot Holts attapās. Nedrīkst taču zaudēt pašsavaldīšanos Gundulas klātbūtnē.

—   Tev taisnība, — viņš piekrita. — Toreiz mani nesa pa straumi. Tagad es zinu, ko gribu. Man ir mērķis. — Tad viņš vēl piebilda: — Mērķis, kas dod jēgu dzīvei. — Un tagad pirmo reizi mūžā viņa acu priekšā pavērās nākošā dzīve, pārskatāma un skaidri organizēta, cienījama dzīve: mācīties, aizvien vairāk mācīties, iepazīt pasauli ar tās gaismas un ēnas pusēm un beidzot uzzināt, kāpēc mīla pasakās ir skaistāka nekā īstenībā. Kāpēc pasaulē ir nabagie un bagātie, kāpēc ir pagraba dzīvokļi un greznas villas, kāpēc vērtības sadalītas tik nevienlīdzīgi? Studēt, kļūt par cienījamu un mācītu vīru, tāpat kā viņa tēvs, par zinātnieku, kas paceļas pāri partiju strīdiem un pārejošām ikdienas pretrunām. Tikai tā bija iespējams dzīvot starp ļaudīm un tomēr atrasties no viņiem tālu.

Jā, tagad viņš ieraudzīja savas dzīves ceļu un atviegloti uzelpoja. Gundula viņam neko nepārmet. Tātad šo ceļu viņam nevajadzēs iet vienam. Viņš paturēs Gundulu savā tuvumā, līdz spraustais mērķis būs sasniegts. Tad atkal atgriezīsies, lai atbrīvotu apburto princesi un aizvestu viņu sev līdz.

Holts impulsīvi satvēra Gundulas rokas.

—   Ja es būtu zinājis, ka tu man piedosi, ka drīkstu atgriezties pie tevis …

Maigi, bet noteikti viņa savas rokas atbrīvoja.

—   Tu atnāci atpaka], jo zināji, ka šeit tev būs labāk nekā citur, — viņa atbildēja.

Holts saprata tikai to, ka Gundula negrib nostāties viņa pusē.

—   Bet mēs taču gaidījām viens otru … Vai tad tā nebija? — viņš teica.

—  Jā, toreiz, — viņa atbildēja un raudzījās tālumā.

—   Un šodien? — viņš jautāja. — Kā ir šodien?

—   Šodien viss ir citādi, — viņa atbildēja. — Toreiz, kara laikā, kad mēs iepazināmies, tas viss bija kā sapnis. Šodien mēs sākam īstu dzīvi. Visapkārt tik daudz jauna, interesanta, un vispirms taču katram jātiek skaidrībā pašam par savu dzīvi.

Un, tā kā Holts klusēja un nenolaida no viņas skatienu, bezpalīdzīgi piebilda:

—  Saproti taču mani!

Holts pamāja ar galvu. Tagad viņš Gundulu saprata pareizi: pagātni atdzīvināt viņa nevēlas.

Viņa vēl arvien meklēja izskaidrojumu: — Ir sācies jauns laiks, Horsts saka. Tikai daudzi to vēl nezina.

Horsts saka. Sneidereits saka.

Pēkšņi Holtam viss kļuva skaidrs. Viņā kaut kas sarosījās, pamodās svešas jūtas, nē, tās nebija svešas, tikai līdz šim diezgan reti manītas… Draudīgas jūtas. Uzliesmo un apdziest.

Auksti un vienaldzīgi viņš domāja par vārdiem: Sneidereits, Gundula un Sneidereits. Labi!

Gundula bija vēl jauna. Lai jau atver savu sirdi vispirms šim savam Sneidereitam. Lai jau šodien Sneide- reils būtu trešais, kas smejas. Redzēsim, kurš būs tas, kas smiesies pēdējais. Holts vēl nebija parādījis, ko spēja. Līdz šim viņš bija ļāvis straumei sevi nest, bija vadījies no jūtām un smieklīgām izjūtām, kā patlaban, noraugoties uz Gundulu. Diezgan! Pietiek vadīties no jūtām. Laiks likt galdā trumpjus! Pēc gada abitūrija, tad studijas, zinātniskais grāds! Viņš jau ir tiktāl, jau atgriežas kā cienījams vīrs, varbūt pat docents, nevis kaut kāds nožēlojams pārnācējs, ko spēj uzveikt katrs

mūrniekzellis. Viņš jau nostājas Gundulas priekšā. Nu, izvēlies tagad — mani vai viņu, kas tev labāks — es vai šis mūrnieciņš! Tu taču esi gudra meitene, un pareizi izvēlēties tev nebūs grūti.

Holts pasmaidīja.

—    Atvaino, — viņš teica. — Vari būt droša, es tevi sapratu pareizi. — Ar labi apsvērtu rokas kustību viņš it kā gribēja pateikt: viss kārtībā!

—   Būsim draugi! — Un viņš sniedza Gundulai roku.

Gundula paraudzījās Holtā, vēl nedroši, tomēr atvieglināta, un paspieda viņa roku.

Pēc pāris dienām Holts vakarā strādāja savā jumtistabā. Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Šneidereits.

—    Atvainojiet, — viņš teica savā basa balsī. — Es gribētu ar jums vēl parunāties. Par to, ko sākām pie Gundulas.

Holts piedāvāja Šneidereitam krēslu, bet pats apsēdās uz gultas. Šneidereits sēdēja, atspiedis rokas pret ceļiem.

—    Kā tas tur toreiz bija, — viņš teica, — apmēram tā: pēkšņi jūs ienācāt pa durvim, un tas mani, protams, varen pārsteidza. Un tā varbūt varēja rasties iespaids, ka es neko daudz nepriecājos par jūsu atgriešanos.

Holts pasmaidīja.

—    Ko jūs runājat! Taisni otrādi, man radās iespaids, ka jūs aiz prieka nemaz nevarat savaldīties!

Šneidereits sarauca pieri. Tad iesmējās.

—     Piekritu! Bet tādā gadījumā es varu tikai teikt: kas tur par brīnumu, jo … Bet tas taču jau pieder pagātnei! Tovakar es pārliecinājos, ka jūs bijāt ļoti atklāts. No jums es to nebūtu gaidījis. Mums vajadzēlu aizmirst bijušo.

—   Lai notiek! — Holts piekrita.

Šneidereits apmierināts pamaja ar galvu.

—     Redziet, tā, — viņš turpināja, — mums tagad ir vienota organizācija — «Brīvā vācu jaunatne», un mums daudz kas darāms. Vai jūs nevēlētos piebiedroties? Mēs nodibinājām šaha pulciņu, atjaunojām sagrauto vingrošanas zāli. Dažreiz rīkojam deju vakarus.

It kā nožēlodams Holts pacēla rokas.

—   Gada laikā man jāsagatavojas abitūrijai. Esmu daudz nokavējis. Ļoti žēl. Katrs brīvs mirklis man nepieciešams mācībām.

Šneidereits saprotoši pamāja ar galvu.

—  Tā, saprotu. Bet varbūt vēlāk jums būs vairāk brīva laika?

—   Šaubos gan, — Holts iebilda. Viņam šī slēpšanās spēlīte bija jau apnikusi. Ar šo Šneidereitu viņš negribēja ielaisties nekādās darīšanās, viņš nav gļēvs un tādēļ pateiks viņam to skaidri acīs. Viņš piecēlās.

—   Mums vajadzētu pagātnei pārvilkt krustu, tā taču jūs teicāt, vai ne? — Viņš runāja laipni, bet vēsi.

—   Lai tā arī notiek. Bet jūsu organizācija mani neinteresē, arī jūs pats mani neinteresējat. Itin nemaz.

Arī Šneidereits piecēlās. Viņa seja bija sadrūmusi.

—   Kā vēlaties! — Viņš izgāja no istabas neatsvešinājies. Slēdzis aizcirtās, rokturis pacēlās uz augšu.

—   Tas nu būtu kārtībā, — Holts teica un ar rokas mājienu aizmēza visu prom. Šneidereitu līdz ar tā organizāciju un arī Gundulu, kas bija nostājusies tā pusē.

Holts atkal apsēdās pie galda. Lampa mājīgi mirgoja, un nebija šaubu, ka, iekārtojot jumtistabiņu, kūmās bija stāvējusi Bloma šaurā celle. Holts atvēra latīņu gramatiku.

Visā mājā valdīja klusums, tikai apakšā, pagraba stāvā, dūca elektromotori.

3

Pavasara vakars. Rēna vēja plūsma plūda šurp no kalniem pāri pilsētai un pa atvērto logu Bloma istabā. Holts raudzījās vakara debesīs, kas zeltaini mirdzēja rietošās saules staros. Garajai ziemai, kas vēl marta beigās bija atnesusi bargu salu, sekoja maigs un glāsmains aprīlis. Aiz pilsētas laukos ziedēja krokusi un dzeltenās narcises, zaļi metās meži.

Holts nekā no tā visa nezināja. Tikai šad tad paretam, kā patlaban pie Bloma, viņš nojauta, ka atnācis pavasaris. Līdz pat vēlai naktij viņš diendienā sēdēja

savā jumtistabiņā pie grāmatām. Viņu bija sagrābusi drudžaina griba mācīties. No rītiem vēl samiegojies, viņš rikšoja uz skolu, īsti atmodās tikai pa ceļam, un pie skolas, skrienot cauri apstādījumiem, manīja, ka saplaukuši pumpuri un krūmi tērpjas košā zaļumā. Domās bija jāatkārto formulas, vēstures gadaskaitļi vai vokābuļi. Godkārība viņu dzina uz priekšu. Ne jau tikai nokavēto viņš gribēja panakt. Cik vien drīz iespējams, viņš gribēja izvirzīties par vienu no labākajiem skolēniem klasē.

Holts strādāja kā apmāts. Tomēr reizēm it kā meklēdams kaut ko viņš klīda pa māju, pa rūpnīcas teritoriju līdz pat upei — nemiera, neapjaustu bezmērķa ilgu urdīts. Kad pienāca vakars, viņš atviegloti uzelpoja un lampas gaismā atkal sēdās pie grāmatām. Atgriezās miers, apmierinātība.

Vairākas reizes nedēļā viņš strādāja kopā ar Blomu. Pie Bloma viņš jutās kā mājās. Pateicoties Blomam, viņam ne tikai vairs nebija bail no matemātikas, bet tas bija viņu iemācījis arī matemātiski domāt. Ar Bloma palīdzību Holts bija apguvis gadiem ilgi nokavēto, panācis citus un aizsteidzies tiem priekšā. Bloms bija tas, kas ar matemātikas zinātni Holtam atklāja ideālu valstību, augstāku, no pretrunām brīvu atziņu pasauli, kura pacēlās pār ikdienas pretrunām.

Holts nolēma studēt matemātiku.

Bloms bija pacietīgs un iejūtīgs. Viņam gan bija tieksme novirzīties bezgalīgos ekskursos, taču viņš to atļāvās tikai pēc tam, kad jau bija sagatavoti skolas uzdevumi. Tad viņš nodevās filozofēšanai, runāja par matemātikas un dabas zinātņu vēsturi un iekarsdams arvien aizrāvās ar problēmu vēsturi. Šīs pārrunu stundas Holtu saistīja visvairāk.

Šodien bija sestdiena, un nedēļas nogalē Blomam bija brīvs laiks.

—   Galvenais, izprotiet labi diferenciālus, — viņš pūlējās Holtu pārliecināt. — Kad izpratīsiet dziļās pretrunas diferenciāldalījuma būtībā, sāksiet saprast arī dabas būtību. Atcerieties grieķu traģisko cīņu ar neizmērojamiem lielumiem! Vai diferenciāldalījums nepierāda, cik ļoti tālu mēs beidzot esam tikuši uz priekšu?

Ar Leibnicu un Ņūtonu pār mums ir uzaususi bezgalī-. bas saule. Jūs daudzkārt piedzīvosiet, ka visus izšķirīgos dabas likumus var izprast tikai ar diferenciālvienādojumu palīdzību. No Maksvella līdz Frīdmaņa vienādojumiem, nerunājot nemaz par korpuskulām, par vijņiem vai visuma struktūru — katra svarīga sakarība tiek izteikta kā diferenciālvienādojums.

Telefona zvans pārtrauca viņa runu. Viņš noņēma klausuli.

—   Nē, Millera kunga nav. Nē, viņa vispār šeit nav! Viņš aizbrauca uz Berlīni uz . . . uz, kā to tur sauc, uz partiju kongresu, jā gan, pilnīgi pareizi, uz partiju apvienošanās kongresu. Viņu aizvieto Judīte Arnolde, bet viņa būs rūpnīcā tikai pirmdien … Tadā gadījumā es pats par to parūpēšos.

Viņš nolika klausuli un nopūzdamies teica:

—   Mans draugs, es lūdzu jūs, mums šoreiz runa jābeidz būs … 1 Taču tas nenozīmē, ka es jūs uzskatu par Vāgneru.

Holta istabā iepretī logam pie darba galda sēdēja Cerniks — kā vienmēr, biezajos tvīda auduma svārkos, ar dzelteno šalli ap kaklu un brillēm ar stipri ieslīpē- tajiem stikliem uz degungala. Atnācis pie Holta, viņš allaž mēdza vispirms apskatīt grāmatas, kas pa tvērienam gulēja uz galda, un atkarībā no tā, ko tur atrada, bija miermīlīgā vai ķildīgā garastāvoklī.

Cerniks bija iepazinies ar profesoru Holtu, Gundulu, Sneidereitu un doktoru Hāgenu. Milleru viņš pazina jau agrāk.

—   Kas tad nepazīst Milleru, — viņš bija teicis.

Un Millers vakariņās Holtam sacīja:

—   No Cernika varat daudz mācīties. Vai es viņu pazīstot! Kas tad nepazīst Cerniku?

Cerniks apgriezās uz krēsla apkārt un teica:

—   Nu, vai zināt? — To teikdams, viņš savilka muti ar plānajām lūpām draudzīgā, bet vienmēr arī mazliet ironiskā smaidā.

1 No Gētes «Fausla».

—   Kas tad tas par baigu putrojumu, ko jūs te lasāt! Šo te Platonu! Ko gan tas nozīmē? — Viņš sakārtoja brilles un, pacēlis rādītājpirkstu, teica:

—   Platons man ir mīļš, bet patiesība vēl mī]āka! Vienīgais, ko no Platona esmu iemācījies visam mūžam, ir gudrība, kā sekmīgi apkarot žagas!

Holts iesmējās.

—   Kas tur ko smieties? — Cerniks jautāja. Viņš atkal paņēma rokā kādu grāmatu. — Formālā loģika, piekrītu, lai gan to jums ieteicis Bloma kungs, vai nav tā? Ar to var samierināties. Bet Lautriha nesaprātīgā «Mācība par pasaules uzskatu» — vai jūs nemanāt, cik tā novecojusi? Un kas tur var būt interesants, mīļais? Lautrihs bijis ievērojams matemātiķis, bet kļuvis par nožēlojamu filozofu! Nelasiet, lūdzams, tādas blēņas!

—   Tik vienkārši jau nu gan tas diezin vai būs, — Holts protestēja, bet ar to viņa iebildumi arī bija izsmelti.

Starp Holtu un Cerniku valdīja draudzīgas, vienmēr mazliet saspīlētas, tomēr sirsnīgas attiecības. Holtu ar Cerniku aizvien ciešāk saistīja Cernika kritizēšanas mākas pārākums, bet, ja savus noniecinošos spriedumus un garīgo neiecietību Cerniks vērsa arī pret Holtu, un tas notika itin bieži, tad Holts sacēlās, lai drīz vien klusībā atzītu, ka Cernikam bijusi taisnība.

Viņi satikās pāris reižu nedēļā pie Cernika vai rūpnīcā. Cernika drūmajā istabā abi dzēra briesmīgi stipru melnu kafiju un diskutēja, sākumā mierīgi, sarunu tonī, bet pēc kafijas tases skaļi un kaislīgi, un Cerniks reizēm kliedza kā mītiņu runātājs ļaužu pilnā zālē.

Viņi diskutēja par jebkuru tēmu, arī par kafiju, vai tās lietošana ir kaitīga vai ne. Viņi diskutēja par Holta vācu domrakstu vai arī par Senžista runām Nacionālajā konventā, ar kurām Holts bija iepazinies vēstures stundās. Viņi strīdējās par Bloma metodi, analizējot problēmu vēsturi, ko Cerniks nosauca par «vecām Vin- delbanda blēņām», debatēja par latīņu valodas mācīšanu skolās — vai tā vajadzīga vai lieka, un arī par eksistenciālismu, par ko tagad runāja uz katra stūra.

Holts atzina, ka Cernika kaisliba diskutēt ir tikpat apbrīnojama un atdarināšanas cienīga kā viņa plašās zi- našanas, kā izlasīto grāmatu apjoms un spējas panest jebkuru daudzumu piķa melnās kafijas.

Jau pirmā apmeklējuma laikā rūpnīcā Cernikam ar profesoru Holtu izraisījās garas debates par ģenētiku, darvinismu un bioloģisko obskurantismu, un pēc trim stundām viņš loti apmierināts atvadījās. Satraukts, īstā darba jūsmā, kā pats sacīja, viņš, iznācis ārā, Holtam teica:

—   Jūsu tēvam nu gan ir gaiša galva! Tādu es viņu pēc Hamburgas lekcijām ari biju iedomājies.

Kādu vakaru — tas bija sestdienā — Cerniks pieķēra Holtu pie Kanta darbu lasīšanas un varen uztraucās.

—   Man nav nekādu iebildumu pret Kantu, mans mīļais, bet kā tad beigu beigās būs ar Marksu, ja jau jums skola atļauj atlicināt tik daudz brīva laika! Jūs taču stūķējat sev galvā visādas blēņas …

Holts kaut ko iebilda.

—   Kā tad! Jūs protestējat! — Cerniks teica. — Tas nozīmē, ka jūs nākat no šī inženiera Bloma! Pēdējais laiks parunāties ar šo kungu par dažiem principiāliem jautājumiem!

—       Tas būtu ļoti interesanti! — Holts atbildēja.

—  Starp citu, esmu nolēmis studēt matemātiku.

Cernika acis aiz stiprajiem briļļu stikliem sadrūma.

—   Vai labāk lai ēdos cauri humanitāro zinātņu frāžu putrai? — Holts jautāja. — Uz tādām lietām jūs man sabojājāt ēstgribu uz visiem laikiem mūsu pazīšanās pirmajā stundā, toreiz tajā izstādē.

—   Kas par niekiem, — Cerniks norūca. — Es jums redzu cauri, mans mīļais! Jūs dodaties garīgā trimdā!

—   Bet jūs taču pats esat studējis matemātiku! — Holts protestēja.

—   Es jums kaut ko teikšu, — Cerniks sacīja un ar abām rokām pieturēja acenes. — Jums matemātika nav nekāda zinātne! Jūs sapņojat par tīro kvantitāšu abstrakto pasauli, vai kā citādi to sauc jūsu ļoti godātais Bloma kungs. — Viņš sakārtoja dzelteno šalli. — Bet es jūs esmu atšifrējis, — viņš teica, — pilnīgi atšifrē

jis! Un tagad iešu pie jūsu tēva! Jāparunā reiz atkal ar to Holtu, kam galvā nav migla. Dzīvojiet sveiks!

—   Bet neskrieniet taču tūliņ prom! — Holts iesaucās un steidzās Cernikam pakaļ uz laboratoriju.

Cerniks palika stāvot laboratorijas durvīs ar smaidu sejā, pēc viņa domām, tam vajadzēja būt laipnam smaidam, bet tas likās apmulsis.

—   Atvainojiet, lūdzu! — viņš teica. — Labvakar, profesora kungs! Labvakar, Gundula!

Profesors Holts ar Gundulu sēdēja pie darba galda un, acis nepacēlis, noteica:

—  Lūdzu, uzvelciet virsvalkus, tāds ir noteikums.

Holts un Cerniks paklausīja un piegāja tuvāk. Profesors Holts patlaban atasiņoja trusīti. Gundula viņam pasniedza instrumentus. Dzīvnieciņš ar izplestām ķepiņām bija piesaistīts pie operāciju dēļa un atradās dziļā narkozē. Profesors preparēja miega artēriju.

—   Artērijas spīles… paldies! — profesors teica. Viņš saspieda artēriju sirds tuvumā, nosēja to divās vietās pie galvas un tad starp nosējuma vietām pārgrieza artēriju.

—   Lūdzu pinceti. .. paldies! — Profesors iešķēla atdalīto artēriju un ievadīja stikla kolbiņā, tad noņēma spīles virs sirds. Straujā ritmā asinis no artērijas ietecēja kolbiņā un klusēdami, ar aizturētu elpu visi noskatījās kā izdzisa trusīša dzīvība.

Gundula aiztaisīja stikla kolbiņu ar vates piciņu un noglabāja ledus skapī. Cerniks piecēlās, sakārtoja acenes, kas bija noslīdējušas līdz degungalam, un pajautāja Gundulai:

—   Kas notiks ar asinīm? Vai tu vari man to pastāstīt?

Holts, nerunīgs un vienaldzīgs, apsēdās savrup uz krēsla. Gundula ar katru dienu kļuva svešāka. Holts redzēja, kā viņa aiz centības nosarka, redzēja, ar kādu nopietnību atbildēja uz Cernika jautājumu. Holts domāja par viņas vārdiem. Katra diena nes tik daudz jauna, interesanta . . . Tagad viņš īsti saprata Gundulu, taču tas viņus vēl vairāk vienu no otra attālināja.

Atbildēdama uz Cernika jautājumu, Gundula ik pa brīdim pašķielēja uz Holtu.

—   Trusītis, tā sauktais izmēģinājuma trusītis, atra- das tādā stāvoklī, ko sauc par anafilaksi. Viņam bija iešļircinātas svešas olbaltumvielas, žurkas asiņu sē- rums, tāpēc asinīs aizsardzības nolūka attīstījās vielas, ko sauc par antitoksinu, arī par aglitu … — Nu viņa tomēr sapinās. — To es vēl nevaru īsti pareizi izrunāt, — viņa teica un atkārtoja: — a-glu-ti-ni-nu. Šos ag . . . antitoksinus vajag vēl pamatīgi izpētīt asins sa- recināšanas mēģinājumos. Šim nolūkam nepieciešamas asinis.

Vai tā ir Gundula, kas tur runā? Cerniks likās ļoti apmierināts. Holts nokāra galvu. Kas zina, vai viņa drīz pavisam neaizslīdēs tam garām! Bet ko gan lai dara? Viņam ienāca prātā Arensa ielūgums: «Kādu pavasara svētdienu mēs varētu doties kalnos, tas būtu ļoti jauki. Paņemtu vēl kādu līdz. .. Jūs, domājams, neesat solo.» Domās nogrimis, Holts noskatījās, kā Gundula nokopa galdu, kā uzlika ūdeni un vārīja kolu. Jā, viņš piezvanīs Arensam vēl šovakar. Bet vispirms jārunā ar Gundulu.

Cerniks sēdēja pie profesora Holta, viņam pasniedza tasi kolas, un viņš neuzticīgi maisīja ar karotīti nepazīstamo dzērienu. Tad nogaršoja, savieba muti, noskurinājās, un palūkojās viņā grūtsirdīgu skatienu.

—   Garšo nu gan šausmīgi! Atvainojiet, profesor, kā jūs varat norīt šo brūvējumu?

Viņš nogaršoja atkal, taču ar piespiešanos.

—   Kā to sauc? Kola? Tā ja! Un tā tiešām satur kofeīnu? — Viņš pārsteigts vērās šķidrumā. — Un es vienmēr domāju, ka kofeīnam ir kafijas garša.

Viņš atkal ieņēma mutē malciņu un tad ar neizsakāmu pretīgumu izdzēra visu tasi. Dzēriens redzami uzmundrināja.

— Tiešām, nav nemaz tik slikts! Varbūt pie tā var pierast! Gundula, vai var dabūt vēl?

Gundula ielēja. Nu jau viņš dzēra ar patiku.

—   Man būtu profesoram pāris jautājumu, — viņš moži iesāka. — Es jau jums stāstīju, ka rakstu disertāciju par vulgāro materiālismu, par firmu Fogts un kom-

pānija, par materiālisma būtiskām pretrunām, par aklu ticību un zinātni . . . Sakiet, lūdzu, kad mani kafijas krājumi būs cauri, vai es varēšu izlīdzēties ar šo kolu? . .. Jūsu agrākajos darbos man diemžēl jakonstatē zināmas vulgārā materiālisma iezīmes. Dažos jautājumos jūs nepaceļaties pāri Hekelim. Starp citu, kā jūs pārgājāt no salīdzinošās anatomijas un paleontoloģijas uz ' mikrobioloģiju? Tas ir interesanti. — Viņš izvilka no svārku kabatas piezīmju grāmatiņu.

Gundula bija izgājusi no laboratorijas. Holts pakāra virsvalku uz vadža un aizgāja meitenei līdz uz viņas istabu.

—  Vai tev nebūtu vēlēšanās kopā ar mani un Arensu rīt izbraukt zaļumos kalnos pie ūdenskrātuves? Mēs abi esam sirsnīgi ielūgti.

—  Vēlēšanās? Kā var nebūt vēlēšanās! … — viņa iesaucās.

—   Bet? — Holts jautāja. — Sekos tātad kāds «bet»!

—  Tu taču zini, mēs gatavojamies Maija svētkiem, — viņa sacīja. — Mums atlikusi vairs tikai šī svētdiena, tā ir mūsu vienīgā izdevība. Vai nevar citu reizi?

—  Jā, patiesi, Maija svētki! — Holts noteica. — Tas, protams, ir svarīgāks pasākums!

Vīlies viņš aizgāja atpakaļ uz savu istabu, nostājās pie loga, iebāza pīpē tabaku, aizkūpināja un salauzīja sērkociņu. Tad saslējās un ķērās pie darba.

Arī svētdienu viņš pavadīja pie grāmatām.

Holta sekmes mācībās skolā drīz sasniedza klases viduvējo līmeni, bet matemātikā to pat pārsniedza. Viņš izturējās atturīgi, strīdos un visās politiskās diskusijās mēģināja ieņemt neitrālu vai samierinošu stāvokli. Viņa autoritāte skolotāju un skolas biedru acīs strauji auga. Vienīgi Gotesknehts pagaidām bija atturīgs.

Bet tad kādā no aprīļa pēdējām dienām Gotesknehts izdeva klasē rakstīto sacerējumu, pirmo, ko bija rakstījis arī Holts. Stāvēdams uz katedras ar burtnīcu paku padusē, Gotesknehts teica:

—   Sacerējums uzrakstīts puslīdz kārtīgi. Tēmu pa

reizi izpratuši visi, citiem vārdiem — likteņa jēdziens, ko mēs sastopam literārajos pieminekļos, visnotaļ, izņemot vienu gadījumu, apskatīts no aktuāla redzes viedokļa un kritiski. — Viņš apsēdās aiz katedras: —Hof- mani! Tā nu arī nevar rīkoties. Jūs savu uzdevumu esat mazliet atvieglojis.

Gotesknehts atvēra burtnīcu. — «Ko mēs mācāmies no fatālisma un ticības liktenim? No tā mēs mācāmies, ka abām lielajām strādnieku partijām steidzīgi jāapvienojas.»

Klasē atskanēja smiekli.

—   Tas esot nepareizi? — Hofmanis jautāja. — Kam šeit būtu iebildumi pret šādu secinājumu?

—   Mums jāsaprot cēloniskā sakarība, jāizpēta garīgās attieksmes, — Gotesknehts teica, — nevis jānāk ar apgalvojumiem, lai tie būtu pareizi vai nepareizi. Ne- klabiniet savu kruķi, Hofmani! Neapmierinoši! — Viņš atvēra kādu citu burtnīcu. — Geisler! Jūsu nekaunībai, ko esat atļāvies, var būt tikai viena atbilde — slikti.

Geislers kūtri piecēlās: — Tas, ko es esmu uzrakstījis, — viņš teica, ar skatienu vērsdamies griestos,

—  neatbilst šeit vēlamajiem uzskatiem.

—   Ko jūs esat uzrakstījis, — Gotesknehts skarbi attrauca, — atbilst tiem graujošajiem uzskatiem, no kuriem mums jāatbrīvojas! Opozīcija, kādu jūs esat ieņēmis, aizvien vairāk un vairāk sāk atbilst pretestībai, kas vēršas pret mūsu programmu un tās uzdevumu paraudzināt tautu humānistiskā garā.

Viņš pašķīra Geislera burtnīcā dažas lapas.

—   Tādi apgalvojumi, ka šodien mūsu liktenis ir Staļins, tāpat kā vakar bija Hitlers, nesaskan ar vēsturisko patiesību.

Gotesknehts bija saniknots.

—   Jūsu domas ir muļķīgi nekaunīgas un graujošas!

Geislers apsēdās un noraustīja plecus.

—   Tagad man sabojāts viss prieks par sacerējumiem. Holt, izdaliet burtnīcas!

Starpbrīdī Gotesknehts pasauca Holtu pie sevis. Viņi pastaigājās šurpu turpu pa gaiteni.

—   Jūsu sacerējums man sagādāja prieku, — Gotesknehts teica. — Man bija gandarījums redzēt, ka esat

tiktāl izaudzis, ka ticis pāri tam viedoklim, ko kādreiz aizstāvējāt. Es te domāju mūsu sarunu par nacionālo vainu, ko kādreiz gribējāt uzvelt manai paaudzei.

—   Par šo tēmu es Freiburgā runāju ar doktoru Go- mulku, — Holts teica. Gotesknehts bija pārsteigts. Holts pastāstīja, kā viņš sastapis advokātu.

—   Drīz pēc šis sarunas Freiburgā man daudz kas kjuva skaidrs, — viņš teica. — Jūs taču zināt, kā tas notiek: cilvēks pieredz un piedzīvo tik daudz, bet liekas, tas viss paiet garām, neatstājot pēdas. Bet kādā jaukā dienā pietiek stimulējoša vārda, ierosinošas domas, lai pēkšņi atklātos jaunas sakarības .. . Par šādu ierosmi dažkārt var kļūt pat vienkārša grāmata, kas nes sev līdz veselu lavīnu pārvērtību. Tā savā laikā man bija ar Behera romānu «Atvadīšanās». Šo grāmatu man iedeva Cerniks, es to lasu jau otro reizi, un tā aizvien vēl mani ļoti nodarbina. Atvadīšanās no … Kā lai to pasaku? No pazīstamas vides, no ierastas pasaules un reizē no vesela laikmeta. Tas viss tieši attiecas uz mani, uz jums, uz mums visiem, tā ir mūsu dzīves tēma.

—   Vai jūs negribētu pastāstīt par to klasē? — Gotesknehts iejautājās. Atskanēja zvans. Viņš apstājās.

—   Turpiniet strādāt tāpat kā līdz šim, Holt! — viņš teica. — Jūs esat uz ceļa, lai kļūtu citiem par paraugu, un tas mani noskaņo visai optimistiski! — Un tagad viņš bija atkal vecais Gotesknehts.

—   Veselība taču jums ir laba? — viņš staroja. — Nu, lūk! Apciemojiet mani atkal kādreiz! Un nododiet sveicienu Gundulai un Šneidereitam, arī viņi abi varētu pie manis atnākt. Un ko jums vēl gribēju pajautāt: kas īsti ir šis Cerniks? Man šķiet, ka jums jāpateicas viņam par daudziem ierosinājumiem!

Pēc mācībām, kruķus klabinādams, uz katedras uzrāpās Hofmanis.

—   Tātad, zēni, mēs paliksim šeit un pagatavosim transparentu 1. Maija svētkiem. Pēc klases pārstāvja lēmuma visa klase organizēti piedalīsies demonstrācijā!

—   Vai tā būtu pavēle? — iejautājās Geislers.

—   Maija demonstrācija uz mums vispār nemaz neattiecas.

Norādīdams ar kruķi uz Geisleru, Hofmanis sauca:

—  Paskatieties uz viņu, šo pretīgo reakcionāru!

Bet tagad iejaucās no visām pusēm:

—   Jums nav nekādu tiesību mums pavēlēt, — Ārenss teica un garlaikots pulēja nagus pie savu svārku atloka. — Jūs varat mūs tikai lūgt piedalīties demonstrācijā.

—   Un savu transparentu, — Geislers papildināja,

—   to jūs varat gatavot pats! — Un viņš izgāja no klases.

Arenss un Holts sekoja. Viņiem bija kopīgs ceļš uz mājām. Aizvien neatlaidīgāk Arenss lūdza Holtu piedalīties nedēļas nogales izbraukumā uz aizsprostu.

—   Kā būtu ar 1. maiju? Laiks rādās labs.

Domas par kalniem, mežiem, ezeru un pavasarīgajām lauku ainavām Holta dvēselē bija cieši saistītas ar Gundulas tēlu. Bet 1. Maija dienu Gundula pavadīs kopā ar Šneidereitu un savu grupu.

—   Būs labāk, ja arī mēs piedalīsimies demonstrācijā, — Holts atteica.

—   Jums taisnība, — Ārenss piekrita. — Citādi vēl iedzīvosimies nepatikšanās. Man pat reizēm liekas, šis Hofmanis dažam labam no mums var stipri iegriezt. Viņš, starp citu, ir vienā partijā ar studiju virspadom- nieku.

Holts domās kavējās pie Gundulas. Viņš redzēja meiteni katru dienu, dzīvoja ar viņu vienā mājā un tomēr kopēja abiem nebija itin nekā. Bija jānoskatās, kā viņa aizvien vairāk atsvešinājās. Nav labi, ja viņu tik bieži atstāj kopā ar Šneidereitu! Holtam tas jāliek aiz auss. Varbūt palaimēsies 1. maijā atvilināt Gundulu no Šnei- dereita un viņa grupas. Varbūt viņa beidzot apdomāsies un pavadīs šo dienu kopā ar Holtu.

Pacilātā gara stāvoklī Šneidereits skraidīja apkārt, organizēja rūpnīcā ražošanas sapulci, kurai vajadzēja notikt 1. maija priekšvakarā lielajā nestabilajā noliktavas šķūnī aiz barakām.

Šai vakarā bija paredzētas ari dejas. Profesors Holts visai nesekmīgi bija izmeklējies, kur sadabūt muzikantu kapelu.

—        Kapelu? Nu nē. Nē taču! — Šneidereits teica.

—  Paveiksim to pašu spēkiem! — Viņš atveda no Men- kebergas Jaunatnes grupas akordeonistus un ģitāristus, sameklēja ari kādu mazu sarkanmati, kas spēlēja milzīgu saksofonu un reizēm žēlabaini pūta garām.

—   Nekas! — Šneidereits mierināja. — Dejā galvenais ir ritms, toņiem nav obligāti jāsaskan.

Visiem šiem sagatavošanās darbiem Holts sekoja bez mazākās intereses. Vakarā, stāvēdams pie savas jumt- istabiņas loga, viņš redzēja aiz barakām ugunis un lampionus, dzirdēja attālo kņadu. Viņš zināja, kas notiek: komunisti un sociāldemokrāti apvienojās; tas bija svarīgs notikums ar vēsturisku nozīmi. Holts pat spēja izskaidrot un nopamatot šī notikuma nepieciešamību, jo par to visu bija rakstīts avīzēs, brošūrās un grāmatās, un tur nebija nekā nesaprotama. Un tomēr viņš nesaprata Šneidereita, Hofmaņa, Ebersbaha un Gundu- las pacilāto garastāvokli. Šāds politisks notikums var būt svarīgs, var būt interesants, pat aizraujošs. Bet kā tas varēja padarīt kādu laimīgu un ka to svinēja kā kāzas, to Holts nespēja saprast.

Viņš vēl nebija mēģinājis runāt ar Gundulu par izbraukumu, jo baidījās no viņas noraidošās atbildes. Tikai 1. maija rītā viņš lūdza pavadīt dienu kopīgi. Šai brīdī Gundula jau gatavojās doties uz sapulcēšanās laukumu, lai ar savu jaunatnes grupu piedalītos demonstrācijā, un Holtam neizdevās viņu no šī nodoma atturēt. Viņa aicināja Holtu nākt līdzi. Meitenes svinīgajā noskaņojumā bija kaut kas aizrautīgs, un viņš jau gandrīz bija ar mieru piebiedroties. Taču Šneidereits toreiz bija noraidīts pārāk augstprātīgi, piekāpties un bez sevišķa iemesla ierasties grupā vairs nevarēja. Bet par otrreizēju atvainošanos Šneidereitam nevarēja būt ne runas.

Nelaimīgs, ka atkal atstāts novārtā, Holts gāja uz pilsētu. Kādu gabalu nosoļoja kopā ar demonstrantu gājienu, un lai gan šis nejauši kopā savāktais pūlis negāja raitā solī, bet katrs tenterēja uz priekšu kā

mācēdams, Holtā šī iešana kopa ar pārējiem radīja arvien lielāku pretīguma sajūtu. Kādas ielas stūrī viņš palika stāvot, krietnu stundu noraudzījās garām ejošajā demonstrantu straumē, redzēja sarkanus karogus, viņam gluži nepazīstamu strādnieku vadoņu portretus, plakātus ar lozungiem, kas uz viņu neatstāja nekādu iespaidu, un ļaudis, kuri viņam bija sveši un tāli. Blakus pacilātām, svinīgām un priecīgām sejām viņš redzēja arī vienaldzīgas, noslēgtas, sadrūmušas. Un tad viņš redzēja vairs tikai sajūsmu, jo nu garām soļoja jaunatnes grupas. Arī Sneidereits ar Gundulu. Tad Holts novērsās. Viņš ļāva ļaužu straumei sevi nest un nokļuva uz kāda liela, no gruvešiem notīrīta laukuma pie tribīnes, dzirdēja skaļruņos dārdam runātāju balsis, dzirdēja svešas, nepierastas stabuļu kapelas skaņas, dzirdēja urā saucienus, kuriem neapzināti piebalsoja, lai gan nezināja, kam tie domāti.

Holts jutās atstumts un vientuļš. Viņš vēlējās tikt pie Gundulas, bet Gundula nebija atrodama starp šiem tūkstošiem. Un, ja arī nejaušs gadījums viņu novestu Gundulas tuvumā, kopā ar viņu taču bija Sneidereits.

Holts devās prom. Viņš meklēja klusākus pilsētas kvartālus, pa karogiem rotātajām, maija saules apmirdzētajām ielām viņš gāja uz Menkebergu un nejaušība lēma viņam ieskriet krūtīs Egonam Arensam.

Tērpies gaiši pelēkā divrindu pogu uzvalkā, putekļu mētelī, glazē cimdos un platmalē, Arenss izskatījās tāds kā saburzīts. Acīm redzot, viņš kaut kur bija iekļuvis ļaužu burzmā.

—   Tīri jauks cirks, vai ne? — viņš jautāja. — Aiz manis stāvēja Hofmanis, tas nu gan ir neciešams cilvēks, kā sajucis bez pārtraukuma sita man uz pleca un kliedza: «Priecājies taču, biedri, bet, biedri, Jtāpēc tu nepriecājies?» Nepiedzīvota nekaunība, — Ārenss pukojās, — it kā man būtu kāds iemesls priecāties.

Pāris kvartālu tālāk viņš norādīja uz apkārtējām mājām:

—   Palūkojieties uz šiem karogiem, kas tur karājas ārā pa logiem, uz visiem ir gaiši laukumi! Tā no Hitlera karoga — viens divi — iztaisa komunistu karogu un gluži tāpat pēc okupācijas varas pavēles no vāciešiem

iztaisa uzticamus sarkanos frontiniekus: viens, divi, trīs — tas iet tik strauji, it kā būtu tikai jāpārģērbj uniforma. Vai ari jums neliekas, ka mēs ātros tempos ejam pretim galīgam bankrotam?

—  Hitlera laikā, — tā jūs taču domājāt, vai ne? — Holts jautāja. — Hitlera laikā mēs gājām pretim bankrotam!

—   Pats par sevi saprotams! — Arenss iesaucās.

—  Tā es ari biju domājis! Beigu beigās mēs taču visi esam pret Hitleru.

Arensa sabiedrība Holtam pēkšņi bija kļuvusi pretīga. Viņš nopriecājās, kad pie mēbeļu fabrikas Arenss atvadījās.

Holts nokļuva līdz parkam, klaiņoja pa apstādījumiem, meklēdams brīvu soliņu. Taču solu tur vispār vairs nebija, palikuši tikai akmens pamati, dēļi ziemā bija nozagti un izlietoti kurināšanai. Tā Holts, kājās stāvēdams, apēda maizi, ko Tomasa kundze viņam bija iedevusi līdzi. Viņš bija tik izsalcis, ka šodien garšoja pat mūžīgi ar vienu un to pašu pavalgu apziestā maize, ko Tomasa kundze pagatavoja, samaisot mazliet eļļas ar lielu vairumu miltu un majorāna.

Viņam neatlika nekas cits, kā doties mājup un sēsties pie rakstāmgalda. Taču, ejot garām bērnu rotaļ- laukumam, viņš ieraudzīja, ka uz zemajām mūra margām, kas iežogoja smilšu kastes, sēdēja kāda meitene svārkos ar ielocēm un gaišā adītā jakā, gariem tumši zeltainiem matiem; tā bija Angelika.

Holts apsēdās viņai blakus uz margām.

—  Kā tad īsti bija, — viņš iejautājās. — Vai mēs reiz nenorunājām iet uz kino?

Meitene nosarka. Tad pavērās Holtā zilām, draudzīgām acīm.

—   Jā, bet jūs taču aizbraucāt prom.

—       Tas bija muļķīgi, ka es aizbraucu, — Holts teica.

—   Kad es paraugos uz tevi, tad redzu, cik tas bijis muļķīgi.

—  Bet tagad, paldies dievam, jūs atkal esat šeit, — viņa sirsnīgi teica.

—   Kāpēc paldies dievam? — viņš iejautājās.

—    Varbūt tagad kaut kas iznāks ar to kino, — viņa ieteicās. — Citādi mūžīgi skola, sestdienas vakaros drupu novākšana un pārējā laikā mūžam viena… Tā jau nav dzīve!

—   Tu arī jūties mazliet vientuļa, vai ne? — viņš apjautājās.

—    Un kā vēl, — viņa atbildēja. — Vecmāmiņa mūžīgi darbā un, ja kādreiz paliek mājā, tad uzrauga

mani.

Holts piecēlās. Viņš satvēra Angeliku pie rokas.

—    Zini ko? Iesim mazliet pastaigāties! — Viņš cieši turēja meitenes roku. — Man šodien radās iespaids, ka būtu pienācis pavasaris. Pārbaudīsim — vai tas tiesa?

Angelika gāja kopā ar viņu cauri Menkebergai, garām dzīvojamo māju kvartāliem un fabrikām rūpniecības rajonā, cauri dārziem līdz pauguriem pilsētas nomalē. Tad sākās nokaltušais sapostītais mežs. Viņi apsēdās starp dzīvžogiem un krūmiem uz zemes, kas maija saulē bija jau sausa.

Arī šodien namu jūra bija ietīta dūmakā. Šeit Holts jau reiz bija bijis, toreiz ar Gundulu. Kopš tā laika bija pagājusi vesela mūžība. Viņi abi, Gundula un viņš, patiesībā nebija neko daudz piedzīvojuši, bet atmiņu pietika visam mūžam.

—   Par ko jūs domājat? — tā bija Angelikas balss.

—    Nejautā! — Holts teica. — Pārstāj beidzot uzrunāt mani ar «jūs», saki «tu». — Un viņai atkal bija lielās, baiju pilnas acis, un viņa papurināja galvu.

Viņš paņēma meiteni klēpī.

—   Ak, lūdzu, nē, nē, taču, nē! — galīgi apmulsusi viņa teica. Viņš noskūpstīja meiteni, un viņa laimīgi piekļāvās Holtam pie krūtīm, ļaudama viņam savas jaunavīgās, bet alkstošās lūpas.

Vēlāk viņš teica: — Turpmāk mēs tiksimies biežāk. Un atkal un atkal skūpstīsimies. Tā ir sasodīti bīstama spēle, jo drīz vien es gribēšu vairāk un vairāk.

—   Jā? Bet ko tad? — viņa iejautājās. — Taču neko ļaunu?

—   Nē, neko ļaunu, — viņš apstiprināja. — Bet vai

tu man neliegsi vēl ari kaut ko vairāk nekā tikai skūpstu?

—   Ko tad tu vēl vairāk gribi? — viņa noprasīja.

—   Tevi pašu! — viņš iečukstēja meitenei ausī. — Es gribu tevi visu, ar visiem nadziņiem un radziņiem!

—       Vai tas ir slikti, ja ir ziņkārīgs? — viņa vaicāja.

—  Vai tas ir slikti, ja grib zināt, kas ir mīla?

Holts noglauda meitenei matus.

—   Mīla, — viņš teica. — Nerunā par to! Pats skaistākais ir gaidas. Turies pie tām. Mīla ir tāda pati kā dzīve: pretrunu pilna, reibinoša un tai pašā laikā at- skurbinoša, un, kas daudz par to sapņojis, tas vēlāk jūtas vīlies. Tev vēl pietiek laika vilties. Un tagad nāc, es aizvedīšu tevi mājās.

Kad Holts atgriezās rūpnīcā, metās jau tumsa. Kā vienmēr, kad viņu vajāja kāda doma, viņš ilgi stāvēja pie savas jumtistabiņas loga. Viņš domāja par Angeliku, par Gundulu un atkal par Angeliku, un viņš nolēma izvairīties no Angelikas.

Jau nākamajā rītā viņš centās realizēt šo lēmumu. Sastopoties skolā vai ceļā uz skolu, viņš Angelikai tikai pavirši pameta ar galvu Bija redzams, ka meitene gaida — kādu zīmi, vārdu. Bet viņš neteica šo vārdu un nedeva gaidīto mājienu. Holts ierakās darbā. Viņš bija nodomājis būt cietsirdīgs, un vai nav labāk izturēties cietsirdīgi jau šodien, nevis rīt, kad varētu būt par vēlu?

Kopš neilga laika Holts divas reizes nedēļā piedalījās pulciņa nodarbībās — viņš mācījās iranču valodu, it kā ar obligāto valodu mācīšanos skolā jau nebūtu noslogots atliku likām. Kādā pēcpusdienā aulā notika skolas kora mēģinājums un, kad, iestājoties vakara krēslai, Holts atstāja skolas ēku, apstādījumos viņu sagaidīja Angelika.

Meitene cieši satvēra viņa roku un, neteikdama ne vārda, vilka sev līdz uz apslēpto bērnu rotaļu laukumiņu. Tur viņa apsēdās Holtam blakus uz mūra margām.

—   Kāpēc tu no manis vairies? — viņa vaicāja.

—  Vai es tev vairs nepatīku?

—       Drīzāk tu man patīc pārāk daudz, — Holts atbildēja. — Redzi nu, tu to nesaproti. Tas neņemtu labu galu, un es negribu, ka ar tevi varētu notikt kaut kas slikts.

—       Ja mēs viens otru mīlam, tad visam jābeidzas labi! — viņa pārliecinoši teica. — Bet tu melo! Visi vīrieši melo! Kāda cita tev patīk labāk nekā es!

Vai tad Angelikai vajadzētu pastāstīt par Gundulu? Abas meitenes pazina viena otru. Menkebergas jaunatnes grupa strādaja kopā ar skolas grupu. Jā, Gundula, visu laiku viņa turas kopā ar Sneidereitu, un kas gan īstenībā Holtam drīkstētu pārmest, ja viņš pievērstos Angelikai! Vismazāk jau nu Gundula!

—       Redzi nu! — Angelika iesaucās. — Tātad tomēr kāda cita!

Viņš neko neatbildēja un noskūpstīja meiteni, ļāvās jūtām un aizmirsa savu nodomu no viņas izvairīties. Tad attapās un mēģināja atbrīvoties.

—       Tev laiks doties mājup! — viņš teica. — Man tevi jāuzrauga.

—       Mana vecmāmiņa pietiekami uzrauga mani, — Angelika iebilda un vēl ciešāk apvija rokas ap viņa kaklu.

—       Esi prātīga! — Holts lūdza. — Tu esi pārāk jauna. Ja tava vecmāmiņa kaut ko pamanīs, mēs nemaz vairs nevarēsim satikties.

—  Vai mēs noteikti vēl redzēsimies? — viņa vaicāja.

—  Jā, — viņš apņēmīgi teica.

—   Tiešām, pavisam droši?

—       Vienu pēcpusdienu nedēļā, — viņš apsolīja.

—  Tas ir par daudz, lai paturētu galvu uz pleciem un par maz, lai to īsti pazaudētu.

Tagad viņi satikās regulāri. Reizēm aizgāja uz kino, šad tad gabaliņu pastaigāja ārpus pilsētas. Tā kā Holts klusēja, Angelika viņu apstāja ar jautājumiem.

—       Pasaki man — vai es tev patīku? Pastāsti — kāpēc tu esi tik mīļš pret mani?

—   Nejautā tik daudz! — viņš vairījās.

—       Pasaki — kāpēc tu esi tik mazrunīgs un noslēpumains?

—   Mazrunīgs un noslēpumains? Ne prātā!

Bieži viņš mēdza noraudzīties Angelikā un, juzdams, ka meitene kļūst arvien tuvāka, nomākts teica:

—   Ar mums nebūs labs gals!

Bet, kad satumsa, kad iestājās siltais, vasarīgais vakars, katra satikšanās beidzās ar glāstiem un skūpstiem.

Pienāca vasara, gruvešos uzplauka raibas nezāles; pār drupām, parka kokos un tuvējā meža priedēs spīdēja mēness. Pļavās, caur kurām šurp no pilsētas plūda upe, vakaros sēru vītolos pogoja lakstīgalas. Stundām ilgi abi tajās varēja klausīties. Un šķirties no Angelikas kļuva arvien grūtāk.

Reiz lielajā starpbrīdī gaitenī Gotesknehls pasauca Holtu sāņus.

—   Ko es jums gribēju pateikt, Holt… Jūs taču nevēlaties sagādāt man rūpes? Nesen es redzēju, ka mazā Baumerte pēc kora mēģinājuma jūs gaidīja. Tas man nepatīk. Meitene ir pārāk jauna, lai ar jums saietos.

—   Par meiteni jums jāatbild tikai skolā, — pēkšņā spītības uzliesmojumā Holts atteica. — Par viņas personisko dzīvi nevienam nav nekādās daļas. Vecie laiki, par laimi, jau pagājuši! Tāpēc atstāsim viņu mierā, parunāsim labāk par kaut ko citu.

4

Sestdienas vakarā pēc darba Millers un Arnoldos kundze sēdēja rūpnīcas birojā. Millers bija atlaidies krēslā. Viņš izskatījās savārdzis, pārguris un vienlaikus sasprindzis; acis bija apsarkušas, un krūtis cilājās straujos elpas vilcienos.

Arnoldes kundze bija ģērbusies zilajā kombinezonā un, lai gan jau bija tveicīgs jūnija vakars, ap galvu apsējusi parasto lakatiņu, no kura apakšas spraucās laukā melnie mati. Viņai bija tumši mirdzošas acis, un kas viņa būtu par skaistuli, ja neslēptos šai neizskatīgajā tērpā. Arnolde sēdēja, atbalstījusi galvu kreisajā rokā, ar labo vilkdama zīmuli pa piezīmju bloku.

—   Nekad neaizmirsti, ka mūsu uzņēmums īstenībā ir sērskābes fabrika, — Millers teica. — Mūs nomoka

visādi sīkumi, to tu drīz vien manīsi, kad'darbu vajadzēs turpināt vienai.

—   Tu nedrīksti tā runāt, — Arnoldes kundze viņu apsauca.

—   Grūtības sekos grūtībām, — Millers teica. — Bet to dēļ nekad nezaudē domu par galveno. Vācijas centrālā pārvalde diezin vai tiks nodibināta, tas saistās ar Reinas un Rūras jautājumu, bet īstenībā nav nekas cits kā vien vecā konkurence starp vācu un franču monopoliem. Bez centrālās pārvaldes mums nav pieejamas izejvielas.

Millers aizvien biežāk ar kabatas lakatiņu nosusināja no pieres sviedrus. Izdzisušo cigārgalu viņš turēja iekniebtu lūpās un runāja tālāk.

—   Es jau teicu, ka īstenībā mēs esam sērskābes fabrika. Ražojam pēc svina kameru metodes. Kas no iekārtas vēl ir atlicis, to es tev jau parādīju. Doktors Bernhards reiz zobodamies teica: «Ja senajā Ēģiptē būtu pazinuši sērskābi, tad to jau toreiz būtu ražojuši ar šo svina kameru palīdzību.» Un Bernhards savu arodu prot. Viņš vienmēr pļāpā par kādu jaunu metodi, par kuru, domājams, dzirdējis pa ausu galam. Neviens neko noteiktu par to nezina. Bet ja nu tās nav tikai tukšas pļapas? Ja sērskābi tiešām ražo no . . . pag, pag … kā tad nu bija? — Viņš sniedzās pēc mapes uz rakstāmgalda, — … no kēzerita un anhidrīta. Tās mantas jau šeit netrūkst. Esmu jau visur klaušinājis, vai tiešām no tiem var ražot sērskābi.

Viņš atkal šķirstīja plāno dokumentu mapi. — Šeit ir visa sarakste par šo jautājumu, izpēti manas vēstules, neizlaid šo jautājumu no redzes loka, perspektīvajā plānā tas pats svarīgākais. Kad plebiscīts būs aiz muguras, mēs beidzot sāksim strādāt pēc plāna. Palūdz no profesora grāmatas, no tām tu uzzināsi, cik sērskābei svarīga nozīme visā mūsu saimniecībā.

Millers apklusa un kādu brīdi sēdēja krēslā, mocīdamies ar elpas trūkumu, tad teica:

—   Drīz vien es par visu to vairs nespēšu rūpēties.

Arnoldes kundze nolika zīmuli.

—  Tev jāatpūšas!

—   Atpūsties, — Millers atkārtoja, — Veisengrundā

pamakšķerēt foreles … — Viņš pasmaidīja. — Tas būtu gan labi. Bet tie tur augšā iztukšojuši visus ūdeņus, šie ieceļotāji lauku ciematos, — esi dzirdējusi? Šie kulaki tos pametuši badā! — Viņš sašuta: — Sešus pārus gultas veļas par maisiņu graudu vai šujmašīnu par mārciņu speķa, ja nevari maksāt, kartupeli neredzēt!

—   Atpūties! Aizbrauc kalnos makšķerēt, — Arnol- des kundze neatlaidās.

—   Skaisti jau tas būtu, — Millers piekrita. Tad domīgi piebilda: — Esi redzējusi, kā agri rītos miglā kūp meža strauti? Tev vajadzētu reiz piedzīvot, kā ir, kad forele palecas pēc mušas. — Millers tiešām it kā atdzīvojās. — Veisengrundā es noķēru savu lielāko foreli, gandrīz divas mārciņas smagu, tas bija trīsdesmit otrā gada vasarā; vakarā mums bija sapulce, bet es tomēr aizbraucu makšķerēt un par to man izteica rājienu. Bet citādi jau es nebūtu noķēris savu lielāko foreli, un gandrīz divas mārciņas, tas jau ir gatavais nezvērs. Tik liela tā bija! — Un viņš ar rokām mērīja gaisā.

—   Vāc tik kopā savus makšķerēšanas rīkus, — Ar- noldes kundze teica. — Paļaujies uz mani, šeit viss būs kārtībā. Es pati esmu izbaudījusi, cik tas ir veselīgi, ja kaut vienu svētdienu pavada pie ūdens.

—       Man vairs tam nav laika! — Millers noteica.

—  Tu varbūt domā, ka Millers jau priekšlaicīgi atmetīs visam ar roku? — Viņš gandrīz zobgalīgi paraudzījās uz Arnoldes kundzi. — Nē, ar mani iet uz beigām.

—   Pēdējā laikā tu pat izskaties labāk, — Arnoldes kundze iebilda.

—   Nestāsti nu niekus, — Millers pretojās un tagad īsti zobgalīgi pavērās viņā. — Aiz elpas trūkuma es vairs pat nevaru gulēt un tikko uzrāpjos pa kāpnēm, bet tu saki, ka izskatos labāk. Kas gan tev nāk prātā! Ja viss būtu gājis tā, kā domāja ārsti, tad jau pirms gada man būtu vajadzējis aiziet uz viņpasauli! «Sargieties no ārstiem, it sevišķi no biedriem ārstiem . ..» Vai tu zini, kas tā raksta?

Arnoldes kundze noliedzoši pakratīja galvu.

—   Tā raksta … — Millers sāka un tik ļoti priecājās

par savu asprātību, ka viņu atkal sāka mocīt elpas trūkums. — Tā raksta Ļeņins! Liec to aiz auss!

Tev vismaz nevajadzētu būt tik pesimistiskam, — Arnoldes kundze piebilda.

—   Par pesimismu nevar būt ne runas! Jārēķinās ar īstenību! Katram reiz būs jāmirst. Arī Milleram.

Viņš aizvēra acis.

—   Kad es vēl spēju cīnīties, man ne prātā nenāca tādas domas. Bet, tā kā es zinu, ka drīz miršu, tad pēdējā laikā pārdomāju par dzīvi un nāvi. Priecājos, ka tuvojas beigas. Es mīlēju dzīvi tā kā neviens, es priecājos par visu, kas piederējās pie dzīves, un tāpēc es priecājos arī par nāvi.

Un mierīgi un lietišķi, tāpat kā pirmīt par sērskābi un ražošanas metodēm, viņš runāja tālāk:

—   Jo arī nāve pieder pie dzīves. Es par to runāju ar profesoru, un viņam ir taisnība, lai gan viņš nav marksists un mācību par šķiru cīņu diemžēl nekad nesapratīs. Bet, runājot par dabu, viņš ir materiālists un dažreiz pat dialektiķis, vispār viņš tiks vēl tālu, arī Cerniks viņu pamatīgi sācis apstrādāt. Daba ir attīstība, tapšana un iznīcība un bez attīstības nebūtu cilvēku. Nāve, iznīcība ir tapšanas priekšnoteikums, un arī mēs, pateicoties nāvei, esam kļuvuši par cilvēkiem. Tikai pateicoties tūkstoškārtējai paaudžu maiņai, no dzīvnieka varēja attīstīties cilvēks. Tev tas jāsaprot pareizi: nemirstīgais vienmēr būtu bijis un palicis dzīvnieks. Cilvēkā mūs visvairāk iepriecina tā spēja radīt un domāt, just un darboties, un šīs spējas nekad nebūtu kļuvušas īstenība, ja dzīvība nemītos ar nāvi. Ja to zina …

Viņš atvēra acis, un viņa gaišajā, caururbjošajā skatienā vēl aizvien nebija ne pēdas no paguruma.

—   Ja to zina, var labāk izprast pasauli un paša dzīvi.

Pēc pāris dienām istabā pie Millera iegāja Šnei- dereits.

—   Paklausies, — viņš teica, — pirmkārt, ogļu transports ir atteikts. Otrkārt, profesors izvācas, jumtistaba atbrīvojas, un Bloms grib plēst nost jumtu un uzbūvēt

vēl vienu stāvu. Un, treškārt, pārbūves projekts Blo- mam jau gatavs un noglabāts atvilktnē. Interesanti tikai būtu noskaidrot, kāpēc par to neko nezina arodorganizācija?

—   Pirmkārt, par neveiksmi ar oglēm esmu jau dzirdējis, — Millers atbildēja. — Otrkārt, rīt kopā ar Judīti braucam uz raktuvēm; viņa iepazīsies ar biedriem, un, pateicoties viņas ārienei, turpmāk ar oglēm nekādu grūtību .vairs nebūs, — skaista sieviete vienmēr ar visu vieglāk tiek galā.

—   Beidz taču šīs muļķības! — Arnoldes kundze pukojās.

—   Viņa netic, — Millers teica Šneidereitam. — Viņai ir bērnišķā kreisuma slimība, un viņa uzskata, ka būt skaistai ir amorāli. Viņa nezina, ka skaista biedre ir visskaistākā dāvana biedriem, bet viņa to vēl iemācīsies saprast, viņa noteikti to vēl iemācīsies!

Millers atkal pievērsās Šneidereitam.

—   Treškārt, tu brauksi uz raktuvēm līdz, mēs tad vēl atvedīsim ampulas, — pa ceļam man būs brīvs laiks, un mēs varēsim abi mierīgi izrunāties.

—   Bet stundas divas trīs man tur būs brīvas? — Šneidereits priecīgi iesaucās. — Inženieris man tad varētu parādīt ekskavatoru.

—   Ceturtkārt, Bloma būvprojekts, — Millers turpināja, — par to arī es neko nezinu. Kas. attiecas uz Blomu, tad nekad neaizmirsti, ka tu neesi vienīgais, kas no viņa var sagaidīt visādus brīnumus. Bet jauns stāvs pārvaldes ēkai ir tomēr daudz reālāks nekā milzīgā zāle, kuru mēs tā kā tā nespēsim apkurināt. Diemžēl patlaban nekur nav atrodams brīvs celtnieks.

—   Kam mums celtnieks! — Šneidereits iesaucās.

—  Mēs paši tiksim galā!

Atsprāga vaļā durvis. Doktors Bernhards vasarā nevalkāja lodena, bet gan listrīna mēteli un pinkainās kažokādas cepures vietā bija uzlicis galvā rūtainu naģeni.

—   Gribu runāt par ogļu transportu, — viņš iesāka.

—   Jūs taču zināt, ka šodien bija paredzēta ogļu piegāde, pat jau vakar, bet patlaban es dzirdu, ka par oglēm nav ko domāt ne šodien, ne rīt un vispār nekad.

Millers nopūtās.

—   Vai jūs zināt, kur atrodas mūsu briketes? — Bernhards jautāja. — Maskavā! Maskavā tagad ir īsti bri- kešu plūdi. Mūsu ogles pakampuši krievi. Tie tagad demontē visu zemi, mums paliks tikai cirvji un ķīļi.

Doktors Bernhards bija liela auguma, bet Šneidereits vēl lielāks, un viņš no augšas noraudzījās uz kurnētāju.

—   Lēnāk, lēnāk, — viņš teica. — Par demontāžām esam jau runājuši reizes desmit, bet jēgas tam nav nekādas, runāšanai vispār vairs nav nekādās jēgas. Brauciet labāk uz raktuvēm! Mašīnas sašautas, šahtas applūdinātas un karš aprijis speciālistus.

—   Nerunājiet niekus, jaunais cilvēk, — doktors Bernhards iebilda. — Tāda kultūras tauta kā mūsējā sūtīja mašīnas uz visām piecām pasaules daļām, un vācu speciālistus pieprasīja visā pasaulē, bet kopš jūs un jūsu biedri izsaimnieko valsti. ..

—   Kas izsaimniekoja valsti? Kas atstāja mums visus šos mēslus un drupas? — Šneidereits paaugstināja balsi. — Kas izpostīja zemi, kamēr mani biedri un es pats sēdēju cietumā?

Doktors Bernhards noņurdēja kaut ko nesaprotamu. Pie durvīm viņš atkal bez kādas loģikas atsāka:

—   Nerunājiet, nepūlieties taisnoties! Jūs gribat atcelt īpašuma tiesības. Es taču to zinu!

—   Ko mēs gribam atcelt, — Millers pacietīgi paskaidroja, — tās nav īpašuma tiesības vispār, bet pilsoniskā īpašuma tiesības!

—   Vēl jo sliktāk! — Bernhards noteica. — Tas nozīmē — manas jūs gribat atcelt, bet savas paturēt! — Saviebtu seju viņš atstāja kantora telpas.

—   Šis vīrs mani padara slimu! — Šneidereits iesaucās.

Millers vēl piebilda:

—   Tātad rīt agri, jau ap diviem dosimies ceļā. — Un, pagriezies pret Šneidereitu, sacīja:

—   Neiedomājies, ka Bernhards tikai tev vienam krīt uz nerviem! Viņš visiem krīt uz nerviem. Man šķiet, ka viņš ari pats sev krīt uz nerviem.

Kravas mašīna apstājās, Šneidereits izlēca laukā un aizsteidzās uz šofera kabīni.

—   Ap desmitiem brikešu fabrikā, norunāts! — Mašīna sakustējās un grabēdama aizbrauca.

Šneidereits vēl pagāja gabaliņu pa šoseju, tad iegriezās lauku ceļā. Aiz plakanas, kailas pauguru grēdas iznira uzlecošā saule. Cieši piemiedzis acis, Šneidereits raudzījās laukam pāri. Migla aizsedza skatu. Tālumā pacēlās brikešu fabrikas celtnes ar dūmeņiem, no kuriem vēlās necaurredzami melni dūmi, kā ar priekškaru aizsegdami apvārsni. Un pret šo mākoņu, dūmu un rīta miglas sienu pacēlās asinssarkanais saules disks. Rietumu pusē Šneidereits ieraudzīja ieplaku ar atklātajiem ogļu ieguves karjeriem; to klāja bieza migla. Tad pēkšņi sacēlās skarbs rīta vējš, izkliedēja miglu un pavērsa brīvu skatu uz dzelzceļa sliedēm un elektrības vadiem, vagoniem un kūpošām lokomotīvēm, uz varenajiem ekskavatoriem un attālajām raktuvju atmetumu kaudzēm.

Dūmakā, kas atkal sabiezēja, rēgojās barakas, un aizvien vairāk ļaužu šķērsoja Sneidereita ceļu. Kādu no tiem viņš apturēja.

—   Kur ir inženieris? Pateicos.

Šneidereits soļoja gar dzelzceļa sliedēm uz priekšu, garām tukšu vagonu virknēm, lokomotīvei, kas izlaida tvaiku. Pie kāda vagona, kas bija izlēcis no sliedēm, bija sapulcējušies daudzi cilvēki. Starp tiem rosījās vīrs ādas jakā, gamašās, ar īsi apgrieztiem matiem; tas bija inženieris, ko Šneidereits meklēja. Kopā ar saviem ļaudīm viņš ar visu sparu bija uzmeties uz vairāku metru garas dzelzs sviras rokas resnumā, kas bija pabāzta zem izlēkušā vagona ass. Neteicis ne vārda, Šneidereits metās palīgā. Kopīgiem spēkiem viņi pacēla vagonu, lokomotīve mēģināja vilkt, bet veltīgi. Un atkal atskanēja: viens, divi, reizē!

Tikai apmēram pēc stundas vagons sāka ripot un garā stāvošo vagonu virkne sakustējās.

—   Sasodīts! — inženieris pukojās. Viņš bija maza auguma, kalsnējs, apmēram gadus piecdesmit vecs vīrs. Šneidereits skatījās, ka tā plaukstas no rūsas kļuvušas

sarkanas. Viņi gāja uz barakām, inženieris soļoja pa priekšu. Šneidereits jautāja:

—   Kas tad pie jums notiek?

Inženieris neatbildēja.

Viņi iegāja barakā. Caur netīrajām logu rūtīm iespīdēja rīta saules stari.

—       Sēdies, — inženieris uzaicināja. — Pabrokastosim. Vai tev ir kas līdzi?

—       Kas noticis? — Šneidereits atkal jautāja. — Kāpēc brikešu fabrika mūs pametusi uz sēkļa?

—       Tu varbūt doma, ka mēs te guļam? — inženieris atjautāja. — Mēs sākām ražot, lai gan atūdeņošanas darbi vēl nebija īsti pabeigti. Un kāpēc mēs riskējam? Lai jūs tiktu pie oglēm. Bet, ja atūdeņošanas ierīce ilgi nav darbināta, tad risks ir ārkārtīgi liels. Tikai es iepriekš nezināju, cik tas ir liels.

—   Un kas noticis? — Šneidereits vaicāja.

—       Nobruka atmetumu slānis, — inženieris īsi paskaidroja. — Tas, lūk, notika. Sasodīta nelaime. Piecas dienas dīkstāve. Brikešu fabrika vēl trīs dienas kaut kā izkūlās ar to, kas bunkuros, bet tad svētvakars bija klāt.

Šneidereits staigāja pa mazo istabiņu šurpu turpu.

—       Kas pie notikušā vainīgs? — viņš prasīja. — Kam par to jāatbild?

—       Kam jāatbild? — inženieris domīgi atcirta, — jāatbild man. Un es arī esmu vainīgs. Nepareizi novērtēju risku.

Šneidereits apstājās.

—   Kā tev tas varēja gadīties?

Inženieris noliecās pār savu aktu mapi; un tad uzlika uz galda termosa pudeli.

—       Man nebija pieredzes atklāto karjeru izmantošanā, — viņš atbildēja. — Es esmu speciālists dziļ- būvēs, visu mūžu esmu nostrādājis akmeņogļu šahtās, turklāt sevišķi sarežģītos apstākļos visdziļākajās vietās. Bet partija mani nosūtīja uz šejieni.

—       Gribi nomazgāties balts kā jēriņš, ko? — Šneidereits noprasīja. — Partija vēl būs vainīga.

—  Nemels niekus! — inženieris norūca. — Partija

man jautāja: mums vajag akmeņogļu, vai mēs varam tās iegūt? Es rūpīgi visu apsvēru un atbildēju — jāl

Tad viņš palūkojās uz Šneidereitu un noteica skaļi un stingri:

—   Es izdarīju kļūdu, bet nevarēju no tās izvairīties. Man bija jāpieņem lēmums, pieņēmu to pēc labākās sirdsapziņas, bet bez pieredzes, un es gluži vienkārši nevarēju zināt, ka tie sasodītie zemes slāņi šeit tik ātri nobrūk. Visā uzņēmumā nav neviena cilvēka, kas vietējos apstākļus pazītu labāk un kas tos būtu varējis novērtēt labāk. — Viņš piepildīja divas skārda krūzītes ar iesala kafiju.

Šneidereits apsēdās.

—   No pārmērīgi piesardzīgajiem tātad neesi, vai ne? — Šneidereits teica. — Jāatzīstas, kaut kas līdzīgs varēja notikt arī ar mani. Es apbrīnoju Milleru, tas sastutēja mūsu uzņēmumu bez kādām nopietnām avārijām. Taisnību sakot, viņam palīgos bija profesors, tam liela nozīme, lai gan arī profesoram ražošanā nebija pieredzes.

Beidzot inženieris izņēma savas brokastis. Arī Šneidereits izsaiņoja maizi — saceptas maizes šķēlītes un sāka grauzt, ka kraukšķēja vien.

—   Kar vai zobus vadzi! — inženieris noteica. — Vēders rūc visu dienu. Un tad vēl šī melase uz maizes šķēlēm! Stāsta, tā esot indīga!

—   Man tā nekait, — Šneidereits apgalvoja. — Mani tu vari barot kaut ar mušmirēm. Iedomājies tik: kad mēs ap diviem izbraucām, tad jau pie gaļas veikala ļaudis stāvēja rindā — pēc desu atgriezumiem.

—   Desu atgriezumi nav neko daudz indīgāki par mušmirēm, — inženieris teica, un Šneidereits iesmējās.

—   Līdz jaunai ražai nekas neuzlabosies, — inženieris lietišķi turpināja, dzerdams kafiju. — Ļaudis nelabprāt grib strādāt. Dodiet mums vispirms ko grauzt, viņi saka.

—   Visur tas pats, — Šneidereits piebilda un apjautājās: — Vai tu man tagad parādīsi ekskavatoru? Paskaidrosi visu par to? Man patīk krāmēties ar mašī- nam. Mēs, mūrnieki, strādājam vēl tāpat kā vidus

laikos. Kas prot vadīt tādu ekskavatoru, tas tiešām ir saistīts ar progresīvajiem ražošanas līdzekļiem.

Inženieris paraudzījās pulkstenī. Tad novāca savu termosa pudeli.

—  Mūsu ekskavators ir novecojies, un tam daudz trūkumu.

—  Diezin vai ar mašīnām kādreiz varēs mūrēt arī mājas, — Šneidereits ievaicājās.

—   Tad jau drīzāk mājas izgatavos fabrikās, — inženieris atbildēja.

Arā migla un dūmaka bija izklīdusi. Atklātās ogļu ieguves karjeras apspīdēja saule. Tikai no attālās bri- kešu fabrikas vējš dzina šurp melnus dūmus, un tie aizklāja apvārsni.

—  Kopš pagājušās nakts mēs atkal iegūstam ogles, — inženieris pavēstīja. — Pēdējās dienas rāvāmies vaiga sviedros, bet jūs savas ogles saņemsiet.

Kad Millers un Šneidereits naktī brauca atpakaļ uz pilsētu, kravas automašīna bija piekrauta ar kastēm. Arnoldes kundze palika ogļu raktuvju cehā uz sapulci, viņa solījās atgriezties tikai otrā rītā ar vilcienu.

Bija gaiša un silta nakts. Starp kastēm Millers ar pāris segām bija iekārtojis sev diezgan ērtu guļvietu. Šneidereits sēdēja viņam blakus un bez apstājas stāstīja.

—   četri simti kubikmetru ogļu maiņā. Trīsstāvu mājas augstumā. Strāvu patērē tikpat, cik vesels kvartāls. Turklāt vēl novecojis modelis, stāstīja inženieris.

—   Kāpēc tad nepaliki tur? — Millers iejautājās.

—   Inženieris arī saka, ka tas, kurš kaut reizi saskāries ar kalnrūpniecību, nekad no tās vairs netiekot vaļā. Tu taču zini, es neesmu vienaldzīgs pret mašīnām. Atceries to mazo automātu, ko tū rūpnīcā izraki no drupām? Līdz šim tas man imponējis visvairāk. Bet tāds ekskavators, protams, pavisam kas cits. Manā arodā ar mašīnām neko lielu nedara. Bet inženieris …

… ir tev katra vārda galā, — Millers piebilda.

—   Tas ir no pavisam cita materiāla nekā, piemēram,

mūsu Bernhards, — Šneidereits atbildēja. — Ar tādiem ļaudīm kā viņš var uzcelt sociālismu.

Atbalstīdamies pret divām kastēm, Millers pūlējās uzrausties savā guļvietā sēdus.

—   Redzi, te ir kāda pretruna, — viņš teica, — un tev ar to jātiek galā; jo labāk tu sapratīsies ar tādiem ļaudīm kā Bernhards, jo ātrāk varēsi uzcelt sociālismu.

—  Tādi tipi taču tikai bremzē, — Šneidereits atbildēja. — Ņemsim kaut vai tādu kā Holts, tas tev pasaka taisni acīs, ka viņš kopā ar mums neies un ka mūsu mērķi viņu neinteresē.

Millers domīgi atbildēja:

—   Bet es nesen satiku veco Ebersbahu un apjautājos par Holtu. Puisis esot saņēmis sevi rokās. īsā laikā kļuvis par labāko skolnieku matemātikā, un šai ziņā Ebersbahu apmānīt nevar. Ar Holtu kaut kas notiek, bet visam ir savs laiks, un viņš jāpasargā no tā, kas var slikti iespaidot.

—  Tas viss ir labi un skaisti, bet politiskā ziņā viņš ir reakcionārs.

—   Bet kāpēc tad viņš nepalika pie saviem buržujiem Hamburgā? — Millers jautāja. — Karš daudzus izrāva no ierastās gultnes. Tie tagad meklē jaunu. Agrāk sabiedrība bija tikai kulise viņu pašu personībai. Šodien tie meklē savu vietu starp cilvēkiem. Mēs esam sabiedrības vadošais spēks, un mums jārūpējas par to, lai viņi atrastu savu ceļu un savu vietu.

Viņš vēl piebilda:

—   Holtam vajadzētu piemērotā brīdī izlasīt Manifestu. Varu iedomāties, ka viņš tieksies pēc patiesības, kas tur izklāstīta, kā slīcējs pēc glābšanas riņķa.

Pēc brītiņa Šneidereits ievaicājās:

—   Un kāpēc tu jautāji Ebersbaham par Holtu? Nesaprotu. It kā tev jau tā nebūtu darba pilnas rokas!

—   Tu to nesaproti, — Millers atkārtoja. — Gan jau tu to reiz sapratīsi, noteikti sapratīsi! Runāt par sociālismu ir viegli, bet ne tik viegli to īstenot. Tur palīgos ir vajadzīgi tādi ļaudis kā mūsu profesors, viņa dēls, Bloms un Hāgens. Vai es tev vairākkārt neesmu teicis: tev jāiet pa priekšu tā, lai viņi tev sekotu, jāpanāk,

lai viņi tevi saprastu, un to tu varēsi panākt tikai tad, ja sapratīsi viņus. Cik reižu neesmu to tev teicis.

Astmas lēkme pārtrauca Milleru, tā bija gara, uztraucoši smaga lēkme. Šneidereits atbalstīja Milleru, likās viņš tūlīt var saļimt.

—   Nerunā vairs! Nedari muļķības! Tu esi pārpūlējies …

Bet lēkme bija jau garām, viņš vēl tikai juta nespēku.

—       Paklausies! — Millers lēnām, ar grūtībām sacīja.

—    Man tev vēl kas sakāms. Sociālisms vēl nemaz nav dienas kārtībā. Kad nonāks jau tik tālu, manis vairs nebūs. Tāpēc paklausies, ko teikšu tev šodien.

Millers runāja ar lielām pauzēm.

—   Uzklausi mani, uzklausi vecos biedrus. Tev ir drosme, šķiras apziņa, spēks, bet tev vēl nav nedz pieredzes, nedz pacietības, nedz tu spēj izprast cilvēka komplicēto dabu. Kādā jaukā dienā tu šeit uzcelsi sociālismu. Tas nozīmē, ka daudziem cilvēkiem tu atņemsi to ierasto pasauli. Sociālisms ir kaut kas cits, ne tikai mūsu ierastā kārtība bez tās trūkumiem. Bet daudzi ar sirdi un dvēseli ir pieķērušies pastāvošajam dzīves iekārtojumam un tikai ar grūtībām var šķirties no ierastā. Bet tu sociālismu celsi ne tikai tāpēc, lai īstenotu teoriju un ne tikai apzinīgajiem šķiras biedriem. Izņemot junkurus, lielburžujus un to algotņus, tu celsi sociālismu visai lautai, tātad arī tiem, kuri domā, ka viņiem tas nav vajadzīgs, un arī tiem daudzajiem, kas to vēl neizprot, un bez tiem tu sociālismu nemaz nevari uzcelt. Tāpēc tev jāmācās būt pret cilvēkiem prasīgam viņu pašu labad un vispirms tev jāsāk pašam ar sevi. Tai pašā laikā tev jāmācās saprast cilvēkus un jāpanāk, lai tie saprastu tevi. Klausies uzmanīgi, vai tie tevi sapratuši, un, ja tevi nesaprot, meklē vainu arī pats sevī. Kūtrība un ieradums, slinkums — tie ir ļaunākie ienaidnieki tevī pašā.

Šneidereits centās nepalaist garām nevienu vārdu. Millers tagad bija tā pārguris, ka viņa balsi varēja tikko sadzirdēt.

—   … Gluži kā līdzībā par antīko varoni An-

teju… — Šneidereits vēl saklausīja un tad dzirdēja sev blakus vairs tikai īsus apgrūtinātus elpas vilcienus, dzirdēja motora rūkoņu un vēja šalkoņu, kas spiedās cauri mašīnas virsbūvei un pūta viņiem pāri.

Vasarsvētki togad bija pagadījušies vasarīgi karsti un sausi, un Holts kopā ar Arensu ģimeni izbrauca kalnos. Ielūgumu viņš bija pieņēmis nelabprāt un bez prieka, drīzāk gan aizvainotas patmīlības un spītības dēļ; viņš taču sen bija sapņojis par to, ka svētkus pavadīs kopā ar Gundulu. Pa svētkiem Šneidereits aizbrauca uz Brandenburgu piedalīties kādā jaunatnes sanāksmē, un Holts bija cerējis, ka šīs divas dienas pa- būs kopā ar Gundulu. Viņš bija izmēģinājies darīt visu iespējamo, bet arī šoreiz Gundula bija aizņemta.

Gundula bija vienmēr aizņemta, vienmēr, kad Holts gribēja viņu satikt. Tā taču nevarēja būt nejauša sagadīšanās, tik daudz nejaušību pasaulē nemaz nav! Tas bija ar nodomu. Gundula par Holtu negribēja neko zināt, viņu saistīja Šneidereits. Vasarsvētkos viņai vajadzēja aizstāt Šneidereitu, un viņai nekad netrūka laika, ja tas bija jāziedo Šneidereitam. Tā vietā viņa uzņēmās nedēļas nogalē vadīt kādu izbraukumu un ielūdza piedalīties arī Holtu: vispirms laipni, tad pārmetot, kādēļ gan viņš nevarētu braukt līdzi, viss taču atkarīgs tikai no viņa! Taču Holts atteicās. Braukt kā Šneide- reita aizvietotājam ar divdesmit pilnīgi svešiem jauniešiem, nē, tiktāl viņš vēl nebija nonācis; viņa lepnums vēl nebija salauzts. Viņš gribēja Gundulu tikai sev vai nemaz.

Pēc Gundulas noraidījuma Holtam ienāca prātā Angelika, bet viņš meitenei bija iestāstījis, ka Vasarsvētkos ir briesmīgi aizņemts … un tāpēc viņš tagad ar Arensu ģimeni devās uz ūdens krātuvi.

Holts apmetās viesnīcā «Meža miers». Viesu istaba, zemnieku istaba pēc tiroliešu parauga, labi dzērieni, pie sienām briežu ragi, mežacūkas galva, starp tiem ierāmētas skatkartītes: «Grand ouvert, Willi Seifert, 18.3.1924 .. .», zem stikla izbāzts meža kaķis. Viesnīcas saimnieks apkalpoja Holtu kā Arensu viesi izmeklēti

laipni un ik vakaru, nakti un ritu stāstīja, cik viesnīcniekam šobrīd grūta dzīve.

Istabiņa otrajā stāvā bija idiliska. Baltegles stiepa savus zarus līdz logu rūtīm. Naktī pavisam tuvu vīteroja pelēkais strazds. Jebšu tā bija lakstīgala? Holts klausījās, atlaidies gultā. Vai tas ir pelēkais strazds vai lakstīgala? Vajadzētu pajautāt lietpratējam. Lakstīgalas sastopamas rietumu, bet pelēkie strazdi austrumu puslodē. Vai arī otrādi? Vienalga. Vai nu strazds, vai lakstīgala. Abi dziedāja vienādi skaisti. Apbrīnojami, kā tāds putns prata dziedāt, klausoties prāts kļūst priecīgs vai arī sērīgs, cilvēks j ūtas vientuļš vai laimīgs. Nav ko brīnīties, ja dzejnieki tos vienmēr slavinājuši! Bij' lakstīgala visu nakti dziedājusi! Vai tas nav Štorms? Lasot Štormu, prātā vienmēr nāca Gundula, kas tagad bija izbraukumā. Šis rūgtums jānorij, lai domas klīst pie Angelikas. Kā lakstīgala pogoja toreiz pilsētas nomalē! Angelika. Ja nebūtu Gundulas, ar viņu varētu justies laimīgs. Angelika, šī mīļā meitene, vēl tīrais bērns. Viņas tuvumā varētu būt priecīgs, ja nebūtu Gundulas. Jā, Gundula. Kāpēc nevarēja ar Gundulu klausīties lakstīgalas dziesmu šādā naktī pie ezera?

Otrā dienā Arensu ģimene jau sāka krist Holtam uz nerviem. Brauca laivā pa ūdens krātuves ezeru, tad dzēra pēcpusdienas tēju uz Arensu mājas terases. Kā ģimenes viesis piedalījās kāds Oto Grošs ar savām dāmām; tas bija ekspropriēts baņķieris, neiedomājams pļāpa, kas, runādams švābu izloksnē, vienā laidā atkārtoja vārdus «vai nav tiesa». «Šie ļautiņi, vai nav tiesa, bez mums nemaz nespēj atjaunot valsts saimniecību, vai nav tiesa . ..»_

Ik pa brīdim Arensa māte, kas slimoja ar tireogeno adipositas, izmisīgi cīnījās ar elpas trūkumu, bet tai pašā laikā, taisni jābrīnās, ko tik visu viņa nevarēja salādēt iekšā.

Vakarā, kad Holts beidzot no Arensu ģimenes bija ticis vaļā, viesnīcā «Meža miers» bija dejas, augļu vīns un meitenes — meitenes no apkārtējiem ciemiem un meitenes no pilsētas. Tur varēja dejot un flirtēt un lejā pie ezera lūkoties mēnesnīcā un skūpstīties augļu vīna reibonī.

īsi pirms pusnakts Holts atgriezās savā istabiņā, nostājās pie loga un skaļi teica: — Nieki. Viss nieki. — Un atkal klausījās lakstīgalas dziesmā.

Nākamajā rītā, Vasarsvētku pirmdienā, Holts devās atpakaļ uz pilsētu. Viņš atkal ķērās pie darba, taču nespēja koncentrēties, domāja par Gundulu, kurai vakarā vajadzēja atgriezties, un darbs šai svētku dienā nevedās. Holts jutās arī ļoti noguris, kaut jel nu ātrāk būtu sākušās brīvdienas. Taču vakarā, kad Gundula atgriezās no izbraukuma brūni iedegusi un labā oma, Holts atkal atguva līdzsvaru. Viņš pasēdēja kādu stundiņu Gundulas istabā, ļāva viņai stāstīt un klausijas, līdz garastāvoklis uzlabojās.

Un tad jau bija klāt otrdiena.

Šai otrdienā pēc Vasarsvētkiem Holts vēlu pēcpusdienā atnāca uz rūpnīcas kantori, lai pārrunātu ar tēvu un Gundulu par pārvākšanos uz jauno dzīvokli, kam bija jānotiek jau šajā nedēļā. Pēkšņi ieskanējās telefons, un Gerlaha jaunkundze ļāva klausulei nokrist uz galda:

—   Jēzus Marija!

Profesors Holts paņēma klausuli, brītiņu paklausījās un nolika atpakaļ uz aparāta dakšas.

—   Ar Milleru kaut kas noticis!

Un tad jau viņi visi skrēja pār rūpnīcas pagalmu.

Barakā, mazajā istabiņā ar trim telefoniem, Arnoldes kundze bezpalīdzīgi bija nometusies uz ceļiem pie Mil- lera. Viņa bija bāla kā nāve un bez pārtraukuma lūdzās:

—   Palīdziet taču . . . Palīdziet taču viņam!

Holts ar tēvu apgrieza Milleru uz muguras. Profesors Holts tūliņ atkal piecēlās, piezvanīja pa telefonu, izsauca sanitāro mašīnu un tad sazinājās ar universitātes klīniku.

Holts stāvēja turpat blakus, kā sastindzis raudzījās Millera sejā, kas viņa skatienam it kā izgaisa; viņš lūkojās mirēja sejā. Zods nokāries uz leju, no rīkles nāca gārdzošas skaņas. Kaut kur istabā bija dzirdamas balsis:

—   Lūdzu galveno ārstu, personīgi! … Nekavējieties, steidzīgi! Hallo, šeit runā Holts .. . kolēģi, labi, ka es jūs sameklēju, runa ir par manu tuvāko līdzstrādnieku, es likšu viņu nogādāt tieši pie jums …

Tēva balss bija skaja, bet tomēr tik tāla, tikai Millera seja bija tuvu, labi pazīstama, bāla, bezcerīga, nāves elpas apdvesta. Jā, ar Milleru gāja uz beigām. Bet tu vēl gribēji viņam kaut ko pierādīt, iegūt viņa cieņu, viņa atzinību, varbūt jau gaidīji viņa laipno galvas mājienu, pazīstamo, brīnišķīgo: «Kā jums klājas, Verner Holt?» Par vēlu. Atzīsties pats sev: tu ilgojies pēc Millera atzinības, par katru cenu gribēji viņu pārliecināt, ka cilvēka pārvēršanās, par ko rakstīts Behera romānā, ir reāla lieta, ka esi pūlējies un varbūt jau kļuvis mazliet citāds, ka tas noticis Millera dēļ, ka sasniegts vēl ir pārāk maz un ka mērķis vēl tālu. Tu nevari vairs viņam pierādīt, ka spēsi to sasniegt. Nē. Nāve jau pie durvīm, un tā visam pārvilks platu svītru. Nāve ir klāt, un tāpēc atzīsties pats sev: tu būtu atdevis visu, lai kļūtu šī vīra draugs un tāds kā viņš … Hronisks endocarditis lenta, kā no tālienes skan tēva balss, kas šo nāvi nosauc vārdā: metastatiska smadzeņu embolija . . . Un kāds stāvs zilā kombinezonā nometies ceļos pie Millera gultas un raud, spiež abas rokas pie sejas un raud … Un pie durvīm piebrauc mašīna, istabiņā ienāk sanitāri, un tu noskaties, kā nestuves ar Milleru pazūd mašīnā, un tad tu raugies vakara saules staros, kuros liesmo rūpnīcas korpusi.

Holts stāvēja pie barakas blakus Gundulai. Viņi bija saķērušies rokās, bet paši to neapzinājās, viņi turējās cieši viens pie otra. Bija palicis tukšums, un abus pārņēma baiļu sajūta. Kur nupat bija stāvējusi mašīna, gaisā vēl virmoja putekļu mākonis, kas lēnām saplaka.

Vakarā Holts mēģināja strādāt, bet viņam neveicās; viņš bija satraukts un apmulsis, viņš domāja, kāpēc šī vīra nāve viņu tik ļoti saviļņojusi . . . Vai tad viņš ar Milleru nebija tikai pavirši pazīstams? Vai tad viņš, tāpat kā jebkurš cits rūpnīcā, nezināja, ka Millers ir nedziedināmi slims un ka viņa pēdējā stunda nav vairs

aiz kalniem? Bet, kad nu viņš gulēja nāves gultā, Holts nekur vairs neatrada mieru. Visu laiku viņš garā redzēja Millera seju, dzirdēja to laipni sakām: «Kā jums klājas, Verner Holt?» Redzēja skarbu un noslēgtu: «Jūs un jūsu draugs esat deklasēti kā viens, tā otrs.» Redzēja, kā pirmīt bālu un jau izdziestošu. Un tad uzausa atmiņā Pētera Vīzes nāve un stāvi svītrainajos ģērbos . .. Sirdsapziņas pārmetumi, vēlēšanās kļūt citādam un sēras, īstas sēras.

Otrā rītā viņš piezvanīja Gotesknehtam un atvainojās. Tad aizbrauca uz universitātes klīniku, kas atradās pilsētas rietumu daļā lielā kastaņu birzī. Tur jautāja pēc Millera. Atrada vajadzīgo nodaļu, taču ielaists netika. Millers vēl bija dzīvs un rīta pusē vēlreiz bija atguvis samaņu. Tas bija viss, ko Holts uzzināja. Tad sameklēja galveno ārstu, pateica savu uzvārdu, līdz dabūja atļauju apmeklēt slimnieku.

Millers gulēja nāves gultā, bez samaņas, nekustīgs. Tikko manāmi cilājās krūtis īsos elpas vilcienos. Vaska dzeltenajā sejā vairs nekādas dzīvībās zīmes, tā bija jau iekritusi, jo reizē ar samaņu bija zudusi arī griba, un tagad fizisko sabrukumu nekas vairs nespēja kavēt. Taču skarbie vaibsti bija kļuvuši maigāki, atslābuši.

Holts centās iekalt atmiņā mirstošā vīra seju un saprata, ka tā ir cietēja, cīnītāja un neuzvarētā seja. Šī seja viņu vienmēr bija mudinājusi domāt par to, ka reiz bija laiki, kad cilvēka seja tika apspļauta, mīdīta kājām, iznīcināta, un kā arī viņš, Verners Holts, šiem spīdzinātājiem paklausījis un izdabājis. Tā bija atgādinājums un beidzot ari nemitīgs stimuls. Neaizmirsti Milleru!

Pie loga uz krēsla bija saliktas Millera mantas. Svārki uzkārti uz atzveltnes. Holts noņēma no atloka nozīmi — sarkano trijstūri. Tad izgāja no istabas.

Holts ķērās atkal pie darba. Pēcpusdienā pie viņa ieradās ciemiņš.

Tas bija Šneidereits. Viņš izskatījās apmulsis un izvārdzis, un, kad viņu skatieni nejauši sastapās, šķita, ka abus savienojis kāds neredzams tilts, ka abiem

radies kaut. kas kopējs — viņus saistīja sēras pēc Mil- lera. Pirms vēl Holts viņam paspēja piedāvāt krēslu, Šneidereits jau sēdēja uz gultas malas, atspiedis elkoņus pret ceļiem, ar plānu grāmatiņu rokā.

—   Atvainojiet, es negribu jūs atraut no darba, — viņš iesāka, ar galvas mājienu norādīdams uz rakstāmgaldu. Viņa zemā balss neparasti vienmuļi virknēja vārdus.

—   Es tikai gribēju īsos vārdos jums kaut ko pastāstīt, kaut ko nodot. Pirms svētkiem mēs ar Milleru bijām ogļraktuvēs. Atceļā Millers ar mani ilgi runāja. Viņš jau bija tuvu beigām, jūs jau zināt — elpas trūkums un tāds vājums, ka uz pieres parādās auksti sviedri.

—       Ne tik daudz vājums kā sāpes, — Holts teica,

—   es tikai šodien uzzināju, ka pēdējā gadā viņam bijis jāizcieš šausmīgas sāpes, embolija plaušās, nierēs, liesā . . . Aukstie sviedri viņam klāja pieri vienmēr pēc sāpju lēkmes.

—   Un viņš nekad nelika to manīt! — Šneidereits teica. — Sasodīts, kas tas bijis par drosmīgu biedru!

—   Milzis, — Holts piebilda. — Ja es iedomājos, ka šis milzis bija cilvēks un viņa dzīve bijusi mēraukla …

Šneidereits, lūpas sakniebis, īsi iesmējās.

—   Jūs laikam ar to gribat teikt, ka mums abiem, katram savā veidā vēl tālu līdz viņam!

—   Gandrīz tā, — Holts atbildēja. — Jums, protams, jau no sākta gala labākas izredzes, tas nu ir skaidrs!

Viņu skatieni atkal sastapās, un Holts uz īsu mirkli sajuta, ka viņā vēl joprojām dzīvas vecās ilgas pēc drauga, ilgas, kas viņam nedeva miera jau zēna gados. 2ēl, ka starp viņiem stāvēja Gundula. 2ēl, ka viņiem abiem bija līdzīgas pretenzijas. Gandrīz apbēdināts, Holts raudzījās uz stipro, drosmīgo cilvēku, kuru viņš bija sastapis par vēlu. Toreiz, kad varbūt vēl būtu bijis laiks, kad viņš gribēja atriebt Rutu Vāgneri un, līdzīgi Kārlim Moram, cīnīties par taisnību, toreiz Šneidereits sēdēja cietumā un bija pagadījies kāds cits un noticis tā, ka Holts aizvien dziļāk sapinās briesmīgos maldos.

Šneidereits, acīm redzot, nojauta, ka šai mirklī Holts noskaņots viņam labvēlīgi, jo viņš moži iesaucās.

—   Ja Millers būtu jums ko ieteicis, devis kādu padomu, pasakiet vaļsirdīgi — vai jūs būtu paklausījis?

—   Bez šaubām, — Holts atbildēja.

—   Tad ir labi! — Šneidereits apmierināts pamāja ar galvu. — Šai pēdējā braucienā mēs runājām arī par jums. Līdz pat nāvei Millers nebija izlaidis jūs no acīm. Kad viņš nesen bija sastapis biedru Ebersbahu, tad arī apjautājies par jums. Viņš zināja, ka esat jau labākais matemātikā. Viņš jums ticēja un teica: «No Holta var iznākt lietas koks.» Varat man ticēt.

—   Jūs taču man nestāstīsiet niekus, — Holts nomurmināja. Šajā mirklī viņam vajadzēja saņemt visus spēkus, lai neļautu Šneidereitam nomanīt, cik ļoti šī vēsts viņu satraukusi.

—   Atzīstos, — Šneidereits turpināja, — man tā bija mīkla, kā Millers tādām lietām spēja atlicināt laiku; ar to es gribu teikt, ka arī jūs viņš neizmeta no prāta un saprata tik labi, kā varbūt jūs pats sevi neizprotat. Jūsu dēļ arī man tika.

—  Jūs esat godīgs, — Holts piebilda.

—   Priecājos, ka man ticat. Un tagad man jums kas jānodod. Millers teica: «Holtam vajadzētu izlasīt Manifestu. Ticu, ka viņš tieksies pēc patiesības, kas tur izklāstīta, kā slīkstošais pēc glābšanas riņķa.» Jā, tā viņš teica. Un es, lūk, iedomājos, ka man tūlīt jāatnes jums šī grāmatiņa.

Viņš piecēlās, nolika uz galda plāno brošūriņu un grasījās atstāt istabu. Holts sēdēja nepakustēdamies.

Pievērsis skatienu Holtam, Šneidereits teica:

—   Un kā gan bija pirms trīsdesmit trešā gada un Hitlera laikā: cik daudzus no mums nobendēja, bet dzīvi palikušie saliedējās aizvien ciešāk, lai tukšo vietu nosegtu. Vai tagad, kad mūsu Millera nav vairs starp dzīvajiem, arī mums nevajadzētu saliedēties ciešāk? Nāciet taču atkal pie mums, Holt! Mums tiešām jau ir kaut kas, ko jums piedāvāt.

Pagāja pāris sekundu, līdz Holts saprata Šneidereita vārdus, un tikai vēl pēc brītiņa viņš īsti attapās no satriecošā iespaida, kādu bija izraisījis Millera vēstījums. Tikai tad viņš reaģēja uz Šneidereita vārdiem un

reaģēja uz tiem ar nepatikas un vilšanās jūtām, ko nespēja pārvarēt.

—   Es pateicos jums par apmeklējumu un ziņu, — viņš teica. — Grāmatiņu es, protams, tūliņ izlasīšu.

Šneidereits viņam sniedza roku; Holts nesaprata, kāpēc viņš to atkal atraidīja, taču šo izturēšanos vajadzēja pamatot un viņš meklēja argumentus, kas nesaskanēja ar viņa sirdsapziņu.

—   Šodien jums nevajadzēja nodarboties ar aģitāciju, — viņš teica, — jums to tiešām nevajadzēja darīt, un šodien jums nevajadzēja arī mēģināt vervēt biedrus savai organizācijai, man tas liekas pavisam netaktiski. '

Ar visu krēslu viņš pagriezās pret rakstāmgaldu un sāka šķirstīt papīrus, līdz izdzirda aiz sevis aizcērta- mies durvis.

Holts turēja rokā plāno sējumu cietajos vākos. Kārļa Marksa un Fridriha Engelsa: «Komunistiskās partijas manifests.» Markss un Engelss, nu jau kopš gada visvairāk daudzinātie vārdi, Holtam tomēr arvien vēl nesaprasti un nepierasti, un viņam šķita nepieciešams lasīt to nevis šeit ikdienas apstākļos, bet palikt vienatnē ar grāmatu un ar to saistītajām, arvien pieaugošajām gaidām.

Viņš piezvanīja uz viesnīcu kalnos un apjautājās par istabu šai dienai. Viesnīcnieks vairākkārt apgalvoja, ka Holtam pajumte katrā laikā atradīšoties, lai gan viesnīcnieka dzīve šobrīd nemaz tik viegla nav.

Kad Holts bija jau saposies, atnāca Cerniks, kā parasti, pavandījās pa grāmatām uz Holta darba galda, un viņa seja kļuva aizvien neapmierinātāka. Holtam būtu bijis viegli radīt tam citādu noskaņojumu, viņam tikai būtu vajadzējis nolikt uz galda Šneidereita grāmatiņu, taču viņš negribēja nokavēt vilcienu un tāpēc labāk samierinājās ar Cernika dusmām.

—   Tā tik vēl trūka! — Cerniks iesaucās. — Jūs taču esat galīgi neciešams cilvēks! Kam jums vajadzīgs Spenglers? Un vai franču valodu mācāties tikai tāpēc, lai varētu lasīt Kokto un Zirodū?

—   Lieciet mani mierā, — Holts norūca. — Rīt es pie jums iegriezīšos.

—   Kāds jūs izskatāties? Noguris esat, vai? — Cer- niks jautāja. — Nogurums nav nekas cits, kā akūts kofeīna trūkums!

—       Man jāsteidzas uz staciju, — Holts atbildēja,

—   un jūs taču esat atnācis pie mana tēva. Viņš ir laboratorijā.

Holts brauca ar piepilsētas vilcienu un vakarā jau stāvēja lejā pie ezera uz laivu piestātnes laipas un lūkojās pār spoguļgludo ūdenslīmeni, kur atainojās zajie kalni un zeltaini mirdzošās vakara debesis. Šobrīd, darbdienā, visapkārt valdīja klusums; drīz satumsa, lakstīgala vairs nedziedāja, tā pogoja tikai līdz jūnija vidum un tad ilgu laiku klusēja.

Holts iegāja savā istabā. Strāva, kā parasti, bija noslēgta. Saimnieks bija uzlicis uz galda lāsojošu sveci. Holts apsēdās, atvēra grāmatiņu un, atspiedis galvu dūrēs, sāka lasīt šaudīgās liesmas gaismā.

«Rēgs klīst pa Eiropu — komunisma rēgs,» viņš lasīja. «Visi vecās Eiropas spēki ir apvienojušies svētam vajāšanas karam pret šo rēgu …»

Šī stila aukstais, niknais kaislīgums sagrāba Holtu savā varā un nelaida vairte vaļā. Grāmatiņā izteiktās domas izraisīja satraukumu, ko šajā naktī viņš vairs nespēja pārvarēt. Katrs teikums trāpīja ar to patiesības spēku, ko pēc ilgas meklēšanas viņš neviļus bija atradis.

«Visu līdzšinējo sabiedrību vēsture ir bijusi šķiru cīņas vēsture . . .»

Svece izdega, Holts pieprasīja otru un lasīja un lasīja. Viņš pārlapoja līdz beigām, tad sāka no jauna un lasīja otru reizi, bet tagad lēnām, rūpīgi, pētīdams, apsvērdams un pārdomādams katru vārdu. Ik pa brīdim atradās jaunas vietas, kas viņā izraisīja uztraukumu un dedzīgu jūsmu. Buržuāzijas laikmets, divas lielas viena otrai pretim stāvošas šķiras, nekas vairāk starp cilvēkiem kā vien bezjūtīgas naudas attiecības, visam atņemts svētuma oreols, sairšanas procesa sākums valdošajā šķirā . . . Pie šīs vietas viņš uzkavējās ilgi. Holts lasīja un lasīja, līdz atkal bija pie beigām.

«Lai dreb valdošās šķiras Komunistiskās Revolūcijas priekšā,» viņš lasīja. «Proletāriešiem nav tajā nekā ko zaudēt kā tikai savas važas. Bet iegūs viņi visu pasauli.»

Kad viņš izdzēsa sveces galiņu, laukā sākās jau diena. Holts noguris iemiga. Pēc dažām stundām atmodās un nogāja lejā krastmalā. No laivu laipām ielēca ezerā, iznira un peldēja, līdz dzidrajā, aukstajā ūdenī sāka stingt kājas un rokas.

Sēdēdams ar briežu ragiem rotātā istabā, izbāztā meža kaķa tuvumā viņš paēda brokastis, ko saimnieks viņam deva bez pārtikas kartītes, bet par nežēlīgi lielu samaksu, padzēra iesala kafiju. Holta domas kavējās pie grāmatiņas, satraukums nebija mazinājies.

Holts devās atpakaļ uz staciju. Laika bija gana, viņš gāja caur mežu pa tālu apkārtceļu. Nokļuvis ielejā, domās iegrimis, vērās augšup uz kalna nogāzi, uzkāpis virsotnē, raudzījās lejup uz tālo līdzenumu līdz pat apvārsnim. Atausa atmiņas un domas, domas sakārtojās loģiskā secībā, atmiņas sakļāvās ar domām kā akmentiņi mozaīkā, pieredzētais, piedzīvotais, grūti iegūtās atziņas un neskaitāmie neatrisinātie jautājumi saplūda kopā ar to patiesību un to dzīvo pasauli, kas jaunās dienas spožumā atvērās viņa acīm.

Atgriezies pilsētā, Holts tūliņ apmeklēja Cerniku. Vakar viņš bija jutis nepieciešamību būt vienatnē, bet šobrīd modās vēlēšanās apmainīties domām.

Arā ielas bruģi svilināja saule, bet Cernika drūmajā istabiņā bija vēsi un valdīja jo liela nekārtība. Mazo stāvlampas galdiņu Cerniks izmantoja kā rakstāmgaldu, uz grīdas visapkārt mētājās aprakstītas papīra lapas, atvērtas grāmatas, kartotēkas kartītes un veselas kaudzes žurnālu par dabaszinātņu jautājumiem.

—   Nu, ko teiksiet? — viņš jautāja un mirkšķināja nogurušās acis. — Ja gribat šķiest laiku ar Spengleru vai šo filozofisko matemātiķi Lautrihu, tad kafiju nedabūsiet, pēdējās tases es idzeršu viens pats! — to teikdams, viņš jau uzlika vārīties ūdeni un ar karoti grāba ārā no burkas kafijas paliekas.

—   Jūs man iedevāt Behera «Atvadīšanos», — Holts iesāka. — Līdz šim es nevarēju izskaidrot, kāpēc grā

mata atstāj uz mani tik lielu iespaidu. Nav jau nemaz tik neiespējami ievērojamus notikumus — karus, revolūcijas izprast kā vēsturiskas attīstības izpausmi, — lai gan visai viegli tas man nenācās. Daudz grūtāk ir ar laikmeta izpausmi, ja drīkst tā izteikties, izprast privāto, gluži personisko, pašam savu likteni. Sādu «likteni» es šodien mēģinu atvedināt uz lieliem vēsturiskiem procesiem, uz to mani pamudināja Behera romāns. Palicis bija tomēr vecais jautājums, visas manas līdzšinējās dzīves jautājums, jautājums par vēsturiskās attīstības likumiem.

—   Man jau vajadzēja turēt muti, — Cerniks, uzliedams kafiju, noteica. — Pietika pieminēt Marksa vārdu, lai kāds tūliņ sāktu brēkt: «Ne vārda par politiku!»

—   Man taču par to nebija ne jausmas, — Holts taisnojās. — Es biju iedomājies, ka Marksa darbi līdzīgi avīžu ievadrakstiem, un, gluži dabiski, man nebija ne- nekādas patikas lasīt veselus sējumus ar tādu saturu. Bet šonakt es izlasīju Manifestu.

Cerniks ne ar ko nelika manīt, ka Holta vārdi viņu pārsteidz. Turēdams pie lūpām tasi, viņš manāmi atžirga.

Viņš teica:

—  Es tiešām gribētu uzzināt, kurš bijis tas idiots, kas izplatījis baumas, ka kofeīns indīgs!

—   Jūs taču nemaz neklausāties! — Holts saīdzis sacīja. — Un kāpēc jūs kopš kāda laika lietojat tik daudz stipru vārdu: idiots, turēt muti?

—   Jums vajadzētu palasīt kādu no vulgāro materiālistu polemikām, — Cerniks atbildēja. — Tie lieto pavisam citādus izteicienus!

Viņš iztukšoja kafijas tasi un tūliņ kļuva možs un dzīves priecīgs, toties Holtam no pārmērīgi stiprās kafijas sirds vai lēca pa muti laukā.

—  Jūs tātad izlasījāt Manifestu, — Cerniks noteica,

—  un ko tad jūs tagad gribat no manis?

—   Neko, — Holts atbildēja. Bet tad pēkšņi iesaucās:

—  Man jums tomēr jāpasaka — tas mani pilnīgi izsita no sliedēm! Cernik, jūs nevarat iedomāties, kas tas bija par pārdzīvojumu! Mēs esam maldījušies ar aizsietām acīm pa tumsu un, kad man nāk prātā, ka šī

grāmata jau sen uzrakstīta un ka ļaudis to lasījuši lad, kad mums vajadzēja ticēt visām šīm blēņām par rar sisko, tīrasinīgo ziemeļnieku cilvēku, kad mūs ar visiem šiem mītiem padarīja par stulbeņiem, tad neko vairs nesaprotu! Kā tas bija iespējams?

—       Gan jau arī to vēl sapratīsiet, — Cerniks teica.

—   Reizēm taisnība tikai argrūtībām izlauž sev ceļu, to jūs redzat pats pie sevis. Ērti un glaimīgi meli cilvēkam iet labāk pie sirds nekā rūgta un neērta patiesība.

—   Rūgtā, neērtā patiesība, — Holts atkārtoja. — Es saprotu, tagad jūs domājat par sekām. Personiskā dzīve mainās atkarībā no iepazītās patiesības, vai ne tā . . . — viņš pārvilka ar roku pār matiem. — Šonakt bija tāds brīdis, kad man šķita, ka šīs sekas rēgojas acu priekšā, un Manifests mani tik ļoti nomāca, ka nespēju atkauties no domām, ka esmu nolemts bojā ejai, tāpat kā tā pasaule, no kuras esmu cēlies ar visiem saviem uzskatiem un priekšstatiem. Bet tad es atradu teikumu, kur ir runa par nelielu valdošās šķiras daļu, kas atsakās no savas šķiras un pieslienas revolucionārajai šķirai … Un tā mēs atkal esam nonākuši pie Behera romāna «Atvadīšanās» vārdiem par lielo pārvēršanos, un ar to arī domātas šīs sekas. — Viņš piecēlās. — Bet nerunāsim par to! Dodiet man jaunas grāmatas: Marksu, Engelsu. Pārāk ilgi esmu meklējis bez jēgas. Tagad gribu noturēties uz atrastā ceļa.

Cerniks meklēja grāmatas pa saviem ļodzīgajiem plauktiem; vajadzēja rīkoties piesardzīgi, citādi tie draudēja uzkrist uz galvas. Viņš sniedza Holtam grāmatas.

—   Te nu būs! Ja visas izlasīsiet, tad varēsiet sacīt, ka esat uz ceļa, lai iegūtu teorētisku strādnieku kustības izpratni.

Mājās, jumtistabiņā, skolas uzdevumi palika neizpildīti. Holts lasīja Marksu.

Nākamajā dienā tukšajā, ar akmens plāksnēm izklātajā krematorijas zālē notika Millera bēres. Holts bija nostājies nomaļus. Oficiālās runas nenokļuva līdz viņa apziņai. Tikai pašās beigās, kad Arnoldes kundze teica paris personiska rakstura vārdu, viņš sāka klausīties;

tad zāles augstajās velvēs atbalsojās Internacionāles skaņas.

Apzināti viņš to vēl nekad nebija klausījies: «Uz cīņu mostiet, darba ļaudis .. .» Viņš klausījās nepakustēdamies.

Tas bija signāls — mosties, uz kuru viņš tik ilgi bija gaidījis. Holts bija atmodies no sapņa par taisnību. Tagad sākās cīņa par taisnibu.

5

Holts guļamkrēslā gozējās saulē un lasīja, kad caur krūmiem izspraucās Cerniks. Tagad Cerniks viņu apmeklēja biežāk, jo ceļš līdz dienvidu priekšpilsētai nebija tik tāls kā līdz Menkebergai.

—   Jūs pat nevarat iedomāties, cik pie jums ir skaisti! — viņš vienmēr teica. Holts nolika guļam- krēslu arī viņam. Cerniks apsēdās, izņēma saules brilles ar ļoti bieziem stikliem un apmainīja tās pret parastajām acenēm. Tad ilgi un domīgi raudzījās krūmos. Pēkšņi viņš piecēlās.

—   Te kaut kas nav kārtībā! — viņš murmināja.

—  Kā tad, tās taču nav īstās acenes! Tās jau nav domātas lasīšanai. Ar šīm var skatīties tālumā! — viņš vēlreiz pārmainīja acenes un tad apmierināts noteica:

—  Jā, tagad pasaule izskatās daudz konkrētāka.

Cerniks paraudzījās apkārt.

—   Jūs nemaz nezināt, cik te skaisti! — viņš atkal teica un nopūtās.

Profesora Holta institūts, universitātes bakterioloģijas un seroloģijas institūts, bija izpostīts gaisa uzbrukumos. Tagad tas bija atradis jaunu mājvietu kada nacionalizētā greznā lielrūpnieka villā, kurš pats bija aizbēdzis uz Rietumu zonu. Galvenā ēka ar blakus piebūvēm atradās vairāku hektāru liela parka vidū, turpat bija saimniecības ēkas un garāžas, mazliet tālāk — ērti iekārtota dārza māja — vienstāva mūra namiņš, kas bija pieslēgts institūta centrālās apkures sistēmai un nodots profesora Holta rīcībā. Šeit viņš bija iekārtojis laboratoriju, darba telpas, bibliotēku. Jumta

izbūvē bija vannas istaba un miniatūra virtu vīte, kā arī pāris istabiņu ar slīpām sienām; šeit dzīvoja profesors Holts, viņa dēls un Gundula.

Holts ātri iedzīvojās jaunajos apstākļos. Istabas iekārtojums bija tāds pats kā rūpnīcas mansardā, tikai no loga pavērās citāds skats. Nu vairs neredzēja rūpnīcas pagalmu un Menkebergas fabriku dūmeņus, bet gan koku galotnes, paugurainu ainavu un tālumā kalnus. No rītiem pie loga svilpoja strazdi un vakaros, kad te valdīja lauku klusums, no institūta piebūvēm cauri parkam atskanēja klusi, asi pīkstieni.

—   Kas tad tas? Kas tur tik jocīgi pīkst? — Cerniks jautāja, pirmo reizi padzirdējis svilpošanu.

Holtu tas uzjautrināja.

—   Sākumā arī man pie tā bija jāpierod. Tās ir žurkas, baltās žurkas, institūtā tās izmanto izmēģinājumiem.

—   Tā-ā? — Cerniks ieinteresēts noteica. — 2urkas! Varētu pamēģināt dresēt… — sēdēdams guļamkrēslā, viņš pagriezās pret Holtu. — Žurkas ir ārkārtīgi attīstīti dzīvnieciņi. Metode, acīm redzot, radusies kolektīvas pieredzes apmaiņas ceļā, šajā nozarē viss vēl gluži neizpētīts. Ja es būtu bijis Pavlovs, tad arī būtu eksperimentējis ar žurkām. Bet tagad jūs nu gan varētu uzvārīt kādu katlu kolas. — Un viņš vēl nosauca Hol- tam pakaļ: — Pēc iespējas vairāk un pēc iespējas stiprāku, šodien es vēl gribu strādāt!

Virtuvē Holts sastapās ar Gundulu. Pārnākot no darba, viņa bija redzējusi Cerniku sēžam dārzā un laikus uzlikusi ūdeni vārīties.

—   Vai es varētu mazliet pie jums pasēdēt? — viņa apjautājās.

—   Ja kaut kas notiktu pēc manas gribas, — Holts atbildēja, — tad tev vajadzētu sēdēt pie manis visu dienu!

Gundula pagrieza pret Holtu galvu un pār plecu teica:

—   Jā, ja notiktu pēc tavas gribas! — Un vaigos viņai parādījās bedrītes.

Dārzā Cerniks ar plašu žestu izvilka no kabatas divas biļetes.

—   Pēdējais simfoniskais koncerts šai sezonā. Bruk- nera piektā simfonija pirmatnējā variantā. Te jums būs divas brīvbiļetes. Diriģents man ir pazīstams.

Holts tūliņ iedomājās par Gundulu. Šeit, dienvidu priekšpilsētā, Šneidereits līdz šim bija parādījies tikai retumis. Viņš bija atnācis pārvākšanās dienas priekšvakarā, apskatījis pirmā stāva telpas un jumta izbūvi un noteicis:

—   Saukt amatniekus? Blēņas! Izdarīsim visu pašil

Dzīvokli viņš bija iekārtojis rūpīgi, palīdzējis arī

pārvākties un pēc tam tikai retu reizi lika sevi manīt. Gundulas bieži nebija mājās, viņa gāja uz savas grupas sanāksmēm un kopš neilga laika regulāri nodarbojās ar sportu. Bet tagad viņa tomēr dažu labu vakaru pavadīja kopā ar Holtu. Kad laika apstākļi atļāva, viņi sēdēja dārzā. Lasīja, lēja parafīna sveces, pļāpāja un viens otram šo to stāstīja. Tikai šeit, priekšpilsētā, Holts izbrīnījies un pārsteigts uzzināja, ar ko Gundula nodarbojas savā brīvajā laikā. Viņa daudz lasīja, bija kļuvusi par īstu grāmatu tārpu, lasīja ne tikai pasaules literatūras romānus, sākot ar Balzaku un beidzot ar Tolstoju, bet arī speciālo literatūru, kurai, tiesa, nebija nekā kopēja ar darbu vērptuvē; tā stāstīja gan par dzīvniekiem, gan stādiem. Cauru gadu viņa nesa mājās puķes un ziedošus augus un, ielikusi starp dzēšpapīra lapām, nospieda tos Lielajā Brokhauzā, kas atradās profesora Holta bibliotēkā, tad pēc tabulām noteica augu sugu un veidu un iekārtoja herbāriju.

—   Kam tev tas vajadzīgs? — Holts bija jautājis.

—   Es interesējos par dabu.

—  Un Šneidereits? Vai arī Šneidereits interesējas par dabu?

—       Vairāk par mašīnām, — Gundula bija atbildējusi.

—   Horsts ir ka uzburts uz mašīnām. Jo lielākas, jo labāk.

Holts šo sarunu atcerējās, turēdams rokā Cernika brīvbiļetes. Viņš pārmeta sev, ka jau sen būtu varējis kopā ar Gundulu aiziet uz koncertu, šo vilcināšanos viņš sev nespēja piedot.

Gundula atnesa krūzi ar kolu un glāzes, pareizāk

sakot, ugunsdrošus stikla kausus no profesora laboratorijas. Pirms Cerniks sasveicinājās ar Gundulu, viņš apmainīja acenes un paskaidroja:

—  Gundula, šodien tu atkal izskaties apburoša.

Šie vārdi Holtu kaitināja. Piezīme bija aušīga un lieka, par to, kā Gundula izskatījās, nevienam, izņemot Holtu, nav nekādas daļas! Cernikam, bez šaubām, taisnība! Gundulai mugurā bija balta linu audekla tērps, ko Tomasa kundze bija pašuvusi no gultas palaga. Saulē viņa bija iedegusi ļoti brūna. Meitene tik brīvi un valdzinoši pateicās Cernikam. par komplimentu, pamādama ar galvu, un tad tik vingri atlaidās guļam- krēslā, ka Holtam gandrīz vai iesmeldzās sirds — tik ļoti viņa tam patika. Holts pievēra acis. Gundula nedrīkstēja manīt, ka Holts viņu novēro. Gundula vispār daudz ko nedrīkstēja manīt. Holts no viņas slēpās, tēloja labu biedru, neatzinās nevienam — labi, ja tikai pats sev, — cik ļoti cieš, kad viņa aiziet no mājas, un cik atviegloti atkal uzelpo, kad uz kāpnēm dzird pazīstamos soļus. Kopš atgriešanās no Hamburgas Holts bija pazaudējis mieru. Nebija šaubu, — mieru viņam atņēmusi Gundula.

Cerniks dzēra jau ceturto glāzi kolas, pēc katras glāzes kļuva mundrāks un, smeldams no sava neizsīkstošā zināšanu krājuma, stāstīja par baltās žurkas, raitus norvegicus, attīstību, par tēmu, kas bija Gundulas gaumē. Viņa saspringti klausījās.

—   Apbrīnojams dzīvnieciņš, — viņa piebilda.

Holtam parasti patika, ka Cerniks apciemo viņu,

taču šodien viņa klātbūtne traucēja. Cernikam nav ko rūpēties par Gundulu, viņai šeit mājās uzmanības un izklaidēšanās gana.

Atskanēja auto motora rūkoņa, profesors Holts atgriezās no rūpnīcas.Viņš bija nopircis ļoti labi uzturētu, lietotu mašīnu, jo ceļš no šejienes līdz Menkebergai un no turienes līdz universitātei bija tāls. Holts uzelpoja, kad Cerniks piecēlās. Stāvēdams kājās, Cerniks izdzēra kolas krūzi, noskurinājās un teica:

—   Garšo šausmīgi, bet uzmundrina lieliski!

Tagad viņš gribēja vēl kādu stundiņu padiskutēt ar Holta tēvu, kuram uzplijās, lai pārstrādā no jauna

Hamburgā lasītās lekcijas un tad drīzumā lasa tās arī šejienes universitātē. Cernikam bija zināms notikums ar šo lekciju vēsturi.

—   Šoreiz jezuīti jums motorizētus policistus palīgos nesūtīs! — viņš apgalvoja.

Beidzot Holts palika ar Gundulu divatā. Holts jutās apmulsis; tā notika bieži: mūžam viņš gaidīja Gundulu, bet, kad beidzot bija abi kopā, nezināja, ko sacīt. Holts saņēmās, apjautājās, kā viņai klājas fabrikā, vai jau galīgi nokārtots jautājums par mācīšanos skolā.

—  Varbūt rudenī, — Gundula atbildēja. Milleram bijis padomā šo lietu izcīnīt līdz galam, diezin vai tagad vairs kas iznākšot.

Holts izklaidīgi pamāja ar galvu. Bija iestājusies vasara. Garās brīvdienas jau pie durvīm.

—   Kad tev būs atvaļinājums? — viņš jautāja.

—   No jūlija beigām līdz augusta vidum, — Gundula atbildēja. — Mums ir paredzētas vietas telšu nometnē pie Baltijas jūras.

Gundulas vārdi Holtam bija kā dūriens sirdī, jo sevišķi «mēs» un «telšu nometne pie jūras». Gundula nemaldīgi gāja savu ceļu, lasīja augus, interesējās par dabu, ziemu ar Šneidereitu gāja vingrot un vasaru peldēt, un gan vasarā, gan ziemā spēlēja rokas bumbu, un nu pēkšņi taisījās pazust uz veselām divām nedēļām no Holta redzes loka.

Gundula aizceļo ar Šneidereitu, viņa aizbrauc ar to uz jūru — šī doma Holtam nebija panesama. Viņš centās nedomāt līdz galam, ko šis ceļojums varētu nozīmēt; apātiski gulēja atpūtas krēslā, Jāva, lai vakara saule spīd sejā. Tagad vajadzēja norīt visu rūgtumu un aizvainoto lepnumu, samierināties ar visu un turklāt izturēties pret Gundulu laipni un draudzīgi, jo cits nekas neatlika. Holts atvēra acis un iejautājās:

—   Varbūt tu man sagādāsi prieku un kopā ar mani aiziesi uz simfonisko koncertu?

—   Uz koncertu? Es nekad vēl neesmu bijusi koncertā! — viņa iesaucās.

Neviens tā neprata priecāties kā Gundula. Viņas pateicība izlīdzināja rūgtumu.

—   Sestdienas vakarā, — viņš teica.

Bet tad no viņas sejas pazuda prieks un viņa apbēdināta un domīga paraudzījās Holtā.

—  Sestdienas vakars man diemžēl jau aizņemts, — viņa teica. — Es iešu ar Horstu uz teātri.

Ar Horstu. To viņš vairs nespēja dzirdēt! Tātad Gun- dula viņa lūgumu noraida, bet Sneidereita ielūgumu pieņem. Vai tad šis cilvēks vienmēr šķērsos Holta ceļu? Un uz teātri? Gundula ies uz teātri? Vai tad viņš vienmēr un visur nokavēs?

Sis atteikums trāpīja Holta patmīlību dziļāk nekā jebkurš no iepriekšējiem. Lai Šneidereits ņemas ar savu jaunatnes organizāciju, ar spriedelēšanu par politiku un, manis dēļ, ar savām mašīnām, cik tīk. Pietiek jau ar to, ka Šneidereits ir kopā ar Gundulu pašdarbības vakaros, pie drupu novākšanas, sporta nodarbībās.

—   Šneidereits … — Holts noteica, tad sekoja gara pauze. — … varētu reiz arī pagaidīt, — Holts pabeidza un lūdza: — Atsaki viņam šoreiz! Nāc ar mani uz koncertu!

—   Biļetes mums uzdāvināja Gotesknehts, — Gundula atbildēja. — Tā būtu necieņas izrādīšana. — Tad viņa iesaucās: — Es par to tā priecājos, es taču nekad neesmu bijusi teātrī!

Ko gan Gotesknehts te bāž savu degunu, Holts nodomāja, vai tad visi pret mani kā sazvērējušies? Viņš zināja, ka Gundula un Šneidereits iepazinušies ar Go- tesknehtu aģitācijas valcarā un viņu šad tad apciemoja. Kāpēc Gotesknehts deva viņiem teātra biļetes?

—   Nu labi, — Holts teica. — Man atkal lieku reizi neveicas. Man nekad ar tevi neveicas, Gundel. — Viņš to teica nevērīgi, it kā garām ejot, un centās noslēpt vilšanos.

Gundula gribēja kaut ko atbildēt, gribēja Holtu nomierināt, taču viņš tās vārdos neklausījās; viņam jāat- risinot vēl kāds matemātikas uzdevums, viņš teica, aiziedams uz savu istabu.

Uzdevums, ko Ebersbahs ar viltīgu smīnu un it kā starp citu bija uzdevis, pēc sīkākas analīzes izrādījās

velnišķīgi asprātīgs: no trim augstumiem bija jākonstruē trijstūris. Holts iegrima pārdomās. Viņš aizmirsa visas vilšanās. Viņš bija laimīgs, kad beidzot atrada atrisinājumu.

Vecais Ebersbahs visus mācību plānus ignorēja. Viņš apgalvoja, ka jau sen esot tikpat gudrs kā šie plāna sastādītāji. Viņš mācīja, kā kuru reizi ienāca prātā. Ja vien Ebersbaham patika, viņš varēja būt lielisks skolotājs, un, neraugoties uz saviem untumiem, panāca, ka skolnieki guva tādas zināšanas, par kādām tie pat sapņot nevarēja. Taču, ja viņam strādāt netikās, kas gadījās visai bieži, tad savā omulīgajā dialektā, lēkādams no tēmas uz tēmu, viņš varēja nopļāpāt vai visu stundu.

Arī tagad vasarā viņš valkāja brūnu uzvalku ar sirdsveidīgiem ādas ielāpiem uz elkoņiem, bet kājās dzelteno tūbas zābaku vietā bija uzāvis nomītas tupeles.

Tā nu viņš sēdēja uz katedras, atbalstījis galvu pret labo roku, līko pīpi zobos, un kreisajā rokā turēja vēstuli, ar kuru vēsināja seju.

—       Velnišķīgs karstums! — viņš murmināja.

—   Arens, pie tāfeles, Hofmani, aizver grāmatu… Man te, pavei, pienākusi vēstule. Buk, nepļāpā; manis dēļ vari arī pļāpāt, es jau neizgāzīšos eksāmenā… Arens, raksti! Pag, kāpēc man pašam jāpūlas, še tev grāmata, uzraksti uz tāfeles uzdevumu. Kādu zinātni tad jūs esat nodomājis studēt?

—   Medicīnu, — Arenss atbildēja, viegli palocīdamies pret Ebersbahu.

—   Medicīna taču nav nekāda zinātne, — Ebersbahs iebilda, — tā taču ir totemisms! Nu, sāc, Arens! Pie x negatīvās nozīmes y tiecas bezgalībā. Kā redzu, tu ar bezgalību atkal galā netiksi, mans mīļais! — Viņš pakasīja pliko pauri, tas nozīmēja, ka nu atkal sekos viena no tām pērlēm, ko Holts ar sajūsmu mēdza stenografēt, lai pēc tam parādītu Blomam. Un Bloms tādās reizēs kļuva vai traks — vai nu aiz labpatikas, vai arī sašutuma.

—   Arī man prieku par bezgalību sarūgtināja jau

agrā jaunībā, — Ebersbahs stāstīja. — Kopš Kantera 1 laikiem bezgalībā valda prūšu kārtība. Bet man, atklāti sakot, tā daudz mīļāka ar savu nekārtību.

Klase smējās un aplaudēja.

Ebersbahs atkal pakasīja pauri.

—   Vispār šis Kanters! — viņš teica. — Vai zināt, kā viņš iedomājās daudzumu? Kā bezdibeni! Līdz šai dienai es to nespēju saprast. Manā izpratnē daudzums ir kaut kas ļoti pilns, kas tūliņ plūdīs pāri malām.

—   Šodien jūs esat lieliskā formā, — Holts teica.

—   Muti ciet! — Ebersbahs uzsauca.

—   Arens, sēdies, tu esi par stulbu matemātikai, labāk studē melno māģiju un kļūsti par ārstu. Kopš šīs dienas, — Ebersbahs teica un ierīkojās krēslā vēl ērtāk, — kopš šīs dienas mani jāgodina par profesoru. — Viņš izvilka no aploksnes vēstuli un ar pīpes iemuti viegli pa to paplikšķināja: — Augsti godājamais senāts uzaicinājis mani par kārtējo profesoru skaitļu teorijā. Nē, Hofman, ne jau šeit, mūsu pašu vietējā fakultātē, pie šiem pļāpīgajiem intuilīvistiem es nekad neesmu bijis augstā cenā. Tas ir pie jūras, tālu prom no šejienes. — Viņš nožāvājās. — Es un profesors. Viņiem vēl būs ko trūkties. Viņi taču nezina, kas es esmu par neiedomājamu sliņķi.

Viņš iebāza vēstuli aploksnē, norausās no katedras un nostājās starp soliem.

—   Vai mēs vēl kaut ko nepamācītos, kā jums rādās? Pēc brīvdienām matemātikā ar jums cīnīsies Lorencs. Bet tagad mēs sāksim ko jaunu, kaut ko svarīgu. Tāpēc jau tā arī nav mācību plānā. Teorija par novērošanas kļūdām. Varbūtības teorija. Holt, pie tāfeles!

Holts izgāja priekšā. Klasē iestājās klusums.

—   Mazliet pafilozofēsim, — Ebersbahs teica. — Mums ir darīšana ar nejaušību, un mēs gribam tikt ar to galā matemātiski.

Tagad viņš runāja pavisam citādi nekā pirmīt — koncentrēti un lēnām.

2ēl, ka mēs zaudējam Ebersbahu, Holts nodomāja.

1 Georgs Kanters (1845—1918) — vācu matemātiķis, kas izstrādāja teoriju par bezgalīgiem lielumiem.

Starpbrīdī Hofmanis uzrausās katedrā.

—       Ebersbaham jāpasniedz atvadīšanās dāvana. Rīt visiem atnest naudu!

—   Tā jau ir gatavā diktatūra! — iesaucās Geislers.

Hofmanis kļuva rupjš.

—       Tādam putnu biedēklim kā tev diktatūra ir vienīgā pareizā metode. Sadot tik pāris reižu pa purnu.

—       Bet mani kungi! — Arenss iesaucās. — Mums taču beidzot vajadzētu būt visiem kā viens.

—       Visiem kā viens? — Buks pārjautāja; viņš vairs nespēja nociesties savā solā.

—       Tagad ļaujiet man runāt! Vai drīkst? Noklausieties buržuāziski demokrātiska revolucionāra runu par skolotāju patvaļu un diktatūru un par skolnieku nesalaužamu vienotību!

Viņš uzkāpa uz sola un ar paceltām dūrēm kliedza:

—       Skolēni! Discipuli! Skolari! Mūsu brīvības ienaidnieki — skolotāji sazvērējušies, lai skolu jauno pašnoteikšanos noslīcinātu sviedru straumēs! Mums jāvērš prāta un centības lielgabalu uguns pret skolotājiem un tie jaapbedī zem pašu pārkaļķoto smadzeņu drumslām! Mums vajag . . .

Durvis atsprāga vaļā, ienāca Gotesknehts, droši vien viņš aiz durvīm bija klausījies.

—       Es jums gan! — viņš iesaucās. — Vispirms par tiem kaļķiem, mans mīļais, — paraudzīsimies, kas te ir pārkaļķojies! Sākt! Pie tāfeles! Pārbaudīsim, kā jūs zināt žirondistu programmu, ja man atļauts lūgt, šī atzīme būs uz liecības!

Buks klusēdams nokāpa no katedras. Viņš nebija gatavojies un centās cik spēdams. Bet Gotesknehts, kā likās, viņā nemaz neklausījās. Viņš staigāja starp soliem un beidzot apstājās pie Holta.

—       Es gribētu ar jums parunāties, — viņš pačukstēja.

—  Pēc stundām pagaidiet!

Kopš Holts dzīvoja dienvidu priekšpilsētā, viņi bieži pēc mācību beigām gāja kopā uz māju. Parasti Gotesknehts lika Holtam stāstīt par Millera nāvi, par Holta pirmo iepazīšanos ar Marksu un Engelsu, par piedzīvojumiem Hamburgā, par Utu vai doktoru Gomulku. Bet

šodien, ejot caur apstādījumiem, Gotesknehts pēkšņi apstājās.

—   Man jums jāpateicas par dažiem ierosinājumiem, — viņš teica un izskatījās nomākts.

—   Behera romāns, Tomasa Manna runas trimdā, «Venēciešu kredo», tie visi ir tādi norādījumi, kurus skolotājam vajadzēja dot savam skolēnam.

—  Tam taču nav nekādas nozīmes, — Holts teica.

Gotesknehts pamāja ar galvu.

—   Es sekoju jūsu ierosmei arī attiecībā uz Marksu, — viņš turpināja. — Un apskaužu jūs par to vieglumu un bezbēdību … īsi sakot, par to aizrautību, ar kādu jūs uztverat Marksu un Engelsu. Es arī mēģināju. Bet vispirms gribēju veikt priekšdarbus un jau kopš mēnešiem noņemos ar Mēringu, ko man uz Ziemsvētkiem uzdāvināja Šneidereits. Taču mani tas pilnīgi satrjeca. Es spēju daudz panest, Holt. Bet to, kā Mērings nozākā Šilleru, to nevaru paciest! Jā, viņš ceļ tam neslavu, spriež par to pilnīgi nepamatoti! Kur gan paliek pienācīgā godbijība lielu garu priekšā? To es jautāju jums, un jūs varat teikt, ko gribat, bet es nespēju samierināties ar to, ka Markss un Engelss noārda un sagrauj pīšļos visu, kas man bijis mīļš un dārgs. Es esmu pilsonis un turos pie šīs vecās bagātības.

Holts izbrīnījies paskatījās Gotesknehtā.

—   Saprotiet mani pareizi, — viņš turpināja un saņēma Holtu pie rokas. — Man dārgs šis humānistiskais sapnis par cilvēka brīvību, kaut arī viņš būtu dzimis važās kalts. Es atzīstu Kanta tikumības likumu un nevaru ciest, ka to visu noliedz. Padomājiet tik, Markss nosauc kategorisko imperatīvu par «vecām grabažām»! — viņš iesaucās.

—   Bet tās taču ir grabažas! — Holts teica. — Nemēģināsim sevi apmānīt.

Kādu brīdi Gotesknehts klusēdams soļoja Holtam blakus. Tad teica: — Bet doma ir cēla!

—   Nu, un kas par to? — Holts noprasīja. — Tātad grabažas ar cēlu domu.

Gotesknehtā seja apmācās.

—   Es jūs saprotu, Gotesknehtā kungs, — Holts sacīja pielaidīgākā tonī. — Jums visas šīs idejas dār

gas. — Holtu satrauca apziņa, ka viņa skolotājs ne mazāk kā viņš pats nopūlas un nomokās, lai ievadītu savas domas citā gultnē.

—  Jūs tātad atzīstat klasiskā humānisma ideālu, — viņš turpināja, — kā mums to skolā mācāt. Es ne. Bet arī man jātiek vaļā no tradicionālā mantojuma. Manī tika ieaudzināta nicināšana pret visu humāno. Vai tas nav bijis drausmīgākais posms manā dzīvē, kad jebkurš cilvēciskums, ko pārņēma paaudze no paaudzes, zuda, līdzko parādījās SA nodaļa ar sitamiem riņķiem un revolveriem? Es jums stāstīju par Pēteri Vizi, kā viņš aizgāja bojā. Pēteris Vīze, kā es šodien saprotu, toreiz bija humānistiskā alternatīva pret… Volcovu un tomēr nekad nebija īsta alternatīva, lai gan pārstāvēja klasiskā humānisma ideālus. Kad viņi Pēteri Vīzi nošāva, tad tas tajā pašā laikā bija viņu humānistisko ideju bankrots. Tās ietvēra seVī lielu domu, tomēr bankrotēja. Cilvēks ir cēls, pašaizliedzīgs un labs . . . Tas notika pie kāda tanku aizsprosta austrumos; tur Pēteris Vīze pierādīja, ka tiešām ir cēls, pašaizliedzīgs un labs; viņam trūka tikai viena — aiz viņa nestāvēja Koņeva tanku armijas. Humānismam jābūt kareivīgam, kaujinieciskam, līdz zobiem apbruņotam. Ticiet man, Gotes- knehta kungs, no kara man pietiek visam mūžam. Nekad vairs karu! Kas pazīst mani, tas zina, ko tas man nozīmē. Nekad vairs karu! Bet, tiklīdz es atceros Pēteri Vīzi, man jādomā par tiem tipiem, kas tur, Hamburgā pie maniem radiem, staigā vēl uz brīvām kājām, tad man gribas tvert rokā ieroci un jau šodien pat meklēt sev īstu cīņu biedru, un Zeps Gomulka būtu kopā ar mani, un, protams, arī šis … — Holts apklusa.

Un, protams, arī Šneidereits, viņš pie sevis nodomāja.

—   Es ceru, jūs mani sapratāt, — Holts turpināja, un īsu brīdi viņš bija ļoti apmulsis. — Man nav ko iebilst pret klasisko humānismu kā ideju … «Nātāns» ir lielisks, tāpat «Ifigenija», kur cēla cilvēcība pieveic tirānu. Tas ir tikpat skaisti kā pasaka par dziedoni «Heinrihā fon Oiterdingenā», kur ķēniņš ņem par znotu pat jaunu klaidoni tikai tāpēc, ka tas prot aizrautīgi dzejot. Patiesībā — viņš to būtu aiztriecis pie visiem velniem, un pie Bergmaņiem Lībekā es ar Gundulu nebūtu

varējis rādīties. īsi un skaidri: īstenībā katrs humānisms kļūst par tirāna upuri, ja tā rīcībā nav stipru tanku armiju. To mēs paši beigu beigās esam piedzīvojuši.

—   Un kas notiks ar klasiskā humānisma ideju pieminekļiem? — Gotesknehts jautāja.

—   Tie dzīvos tālāk, — Holts teica, — kā mākslas un labas gribas pieminekļi. Bet kā pasaules uzskats, Gotes- knehta kungs, tas šodien vairs neder — tā nu ir: vecas grabažas, tukšas pļāpas. Un bieži vien pat meli. Nost ar tādu pasaules uzskatu, kas balstās uz dievbijīgām sentencēm no Kanta līdz Albertam Šveiceram. Labākā gadījumā tā ir ilūzija. Un Marksa darbos taisni šī aukstā un kritiskā garīgā inventāra revīzija valdzina visvairāk. Markss nemāna ne mani, ne sevi. Palasiet viņa jaunības darbus, starp citu, jums arī kā stilistam to nevajadzēs nožēlot, Markss raksta lieliskā vācu valodā un avīžu ļaudīm vajadzētu no viņa mācīties. Starp citu, nav tiesa, ka viņš visu noārda. Norēķināšanās ai buržuāzisko ideoloģiju, ko jūs saucat par noārdīšanu, īstenībā ir viens vienīgs apliecinājums cilvēkam, liels sapnis par nākotni. Markss it nebūt nesagrauj visu pelnos, viņam ir arī savas tradīcijas. Jūs piekrītat Kantam, tāpēc saprotu, kā tagad jūtaties. Bet var taču izraudzīties arī citu garīgu senču rindu: Heraklīts, Džordano Bruno, Hēgelis, Feierbahs. Pēdējā laikā es tos lasu. Par vienu gan mums katrā ziņā jābūt skaidrībā . ..

Viņi bija nonākuši pie institūta. Gotesknehts teica:

—   Lūdzu, turpiniet!

—   Par vienu mums jābūt skaidrībā, — Holts turpināja, — ka jāatsakās ne tikai no nacistu ideoloģijas, nē, arī no tā mantojuma, kas kādreiz likās atbilstošs mūsu garīgajām prasībām un kas mūsu sirdis pildīja un varbūt pat pārpildīja, kā saka Rilke: «Mūs sirdis pārpilnas, mēs viešam likumību. Tā sabrūk, un mēs atkal ceļam to un drupās brūkam.» Es negribu sabrukt, Gotesknehta kungs. Tāpēc es vairs nemēģinu vecā, ierastā veidā sakārtot tradicionālo, no paaudzēm mantoto. Nē, es to izrauju no sevis.

Gotesknehts sniedza Holtam roku.

—   Te nu jums bija jālasa man vesela lekcija.. .

Man bija interesanti dzirdēt jūsu domas. Pasveiciniet Gundulu un Sneidereitu.

—       Atļaujiet vēl vienu jautājumu, — Holts teica.

—   Jūs viņiem iedevāt teātra biļetes ar noteiktu nodomu, vai ne tā?

—   Jūs droši vien to uzskatāt par aušību, — Gotes- knehts teica. — Bet lielu kultūras pieminekļu liktenis taču ir mana sirds lieta. Literatūrai jādzīvo cilvēkos, bet ne muzejos.

—   Un tad katrā ziņā Šilleram! — Holts pārmetoši teica. — Jūs esat vieglprātīgs, Gotesknehta kungs! Tas var likties aizdomīgi.

No teātra ēkas bija palikusi pāri tikai tukša četrstūraina mūra kaste ar apdegušiem gruvešiem un sarūsējušām tērauda sijām. Teātra izrādes notika agrākā priekšpilsētas varjetē telpās. Tāpat kā ik vakarus arī šodien kailā zāle bija pārpildīta līdz pēdējai vietai: sievietes un meitenes trūcīgos vietvietām salāpītos tērpos, vīrieši saņurcītos viskozes auduma svārkos vai pārkrāsotu formas ģērbu uzvalkos, okupācijas armijas kareivji un virsnieki pelēcīgi brūnās uniformās. Starp tiem sēdēja Gundula un Sneidereits. Gundulai te viss bija jauns un interesants, un viņa dega nepacietīgās gaidās. Turpretim Sneidereits bija ieradies ar ciešu apņemšanos neļaut sevi apmuļķot. Vai arī liela dzejnieka luga nevar tautai nozīmēt kaut ko līdzīgu opijam?

Sneidereits pētīja programmā tēlotāju vārdus.

Bija sagaidāma izrāde par grāfu, grāfa dēliem, kāda augstmaņa ārlaulības bērniem un «libertiniem», kuri, kā bija teikts zemsvītras paskaidrojumā, nozīmēja to pašu ko «izlaidīgi ļaudis» — «Daniēls, vecs apkalpotājs Mora namā», Sneidereits lasīja. Pēc vecā apkalpotāja šķiras apziņas nemaz nebija ko jautāt.

Nodzēsa gaismu. Pacēlās priekškars. No skatuves dvesa dzestra, sveša smarža.

Sneidereits viegli noliecās uz priekšu. Šūpuļkrēsls. Vecs vīrs. Ahā, tas bija viņš: Maksimilians, vadošais grāfs fon Mors. Ar sirmajiem matiem un grumbu izvagoto seju viņš nemaz neizskatījās pēc zemnieku

dīrātājā. Bet dievbijīgā maska Šneidereitu nespēs vis piekrāpt. Grāfs bija vecs, nespēcīgs, slims, viņš runāja augstā, drebošā sirmgalvja balsī. Vai feodālās salašņas te gribēja pataisīt par mocekļiem, kuriem ar agrāro reformu nodarīta netaisnība? Večuks bija noraizējies par savu dēlu Kārli, no kura tieši šobrīd saņēma vēsti Francis fon Mors, tērpies raibos mājassvārkos, ienesa vēstuli un mazliet pavirzījās sāņus, lai nobirdinātu līdzcietības asaru par savu pazudušo brāli. Jau no pirmā acumirkļa Francis bija Sneidereitam pretīgs. Tātad luga junkurus neslavinās.

Spriežot pēc vēstules, brāļa Kārļa kauna un negoda mērs Leipcigā bija pilns. Šneidereits pakratīja galvu. Četrdesmit tūkstoš monētu parādu! Skaidra bilde, šo naudu vecis, neraugoties uz savu cienījamo bārdu, izspiež no zemniekiem! Kārlis pavedis vietējā baņķiera meitu, divkaujā nonāvējis viņas pielūdzēju un tad ar septiņiem citiem draugiem aizbēdzis no tiesas un soda . . . Pie mums, par laimi, šādi salašņas ir savaldīti. Bet te nu Šneidereits nonāca pretrunās: kamēr Francis un večuks, sēdēdami mājā, ielīksmoja sirdis ar dievbijīgām lūgšanām un sprediķu grāmatām, tikmēr Kārlis bēga no baznicas kā noziedznieks no cietuma, bet savu naudu iesvieda cepurē pirmajam nabagam, — te kaut kas nesaskanēja ar parādiem un slepkavību! Varbūt šī ir garīdznieku gaumē uzrakstīta luga, kas brīdina no bezdievības ļaunajām sekām? Bet tad jau drīzāk pats Francis nozīmē brīdinājumu no svētulības ļaunajām sekām! Šneidereita neuzticība norima. Bet trūkumi, kādus Francis pārmeta savam brālim, — dedzīgs gars, atklātība, iejūtība un vīrišķīga drosme — modināja Šneidereitā simpātijas pret Kārli. Leipcigā pastrādātie nedarbi drīzāk piederējās Francim, šim liekulim, kas tagad žēlojās, ka viņš vienmēr ticis saukts par sausu, ikdienišķu cilvēciņu, par auksto, kokaino Franci.

Šneidereits domāja: diezin vai tik šis nelietis pats nav sagudrojis šo vēstuli! Jo tagad nāca dienas gaismā tas, ko viņš patiesībā bija ievērojis: «Bet ja jūs no tāda dēla atsakāties?» Nelietim bija vajadzīga grāfiste, vairāk nekas! Vai tad vecais grāfs nemanīja, kas te norisinājās? Bet večuks tagad vēl uzdeva nelietim sastā-

dit atbildes vēstuli Kārlim. Vai tad vecis vairs nav pie pilna prāta? Izņemot viņu, neviens cilvēks taču nešaubījās, ka te tika pastrādāta milzīga neģēlība.

Un tomēr šī neģēlība tika pastrādāta. Tikko vecais bija izgājis no istabas, kad nelietis vairs neliekuļoja, viņš apsēdās šūpuļkrēslā, ietinās raibajos svārkos, šūpojās, ar ledainu smaidu uz lūpām sita citu pret citu izstiepto pirkstu galus. Viņš atzinās vēstules viltošanā, atzinās arī, ka noskaities uz dabu. Kāpēc viņš nebija vienīgais dēls, kāpēc no mātes miesām nebija nācis pirmais pasaulē? Cik nekaunīgi gan šis zemsirdis izsakās! Viņam piemita izgudrotāja gars, sirdsapziņa pēc jaunākās modes, un viņš atklāti izlika uz galda kārtis:

—   Es gribu iznīcināt ap sevi visu, kas mani ierobežo, gribu kļūt par vienīgo kungu. Man jābūt valdniekam.

Francis parādīja savu īsto seju. Priekškars aizvērās.

—  Bet viņš taču nedrīkst ļaut, lai vēstuli raksta Francis! — Šneidereits uztraucās. — Tas vecis ir naivs!

—   Vai Kārlis uzķersies uz makšķeres? — Gundula noraizējusies jautāja. — Nē, nevar būt, ka viņš iekritīs?

—   Gan jau viņš zinās, ko no šī nelieša var sagaidīt! — Šneidereits viņu mierināja.

Bet priekškars atkal atvērās.

Vientuļš krodziņš robežas tuvumā. Šneidereits uzelpoja: Kārlis bija pavisam citāds nekā brālis — spēcīgs, liels, patīkams. Eļļas lampiņas gaismā, kas dūmodama spīdēja uz galda, viņš lasīja grāmatu un gaidīja vēstuli, gaidīja piedošanu par draiskulīgajiem nedarbiem, kuru pastrādāšanā bija atzinies tēvam. Šie nedarbi nevarēja būt tik ļauni. Uz nelietībām Kārlis nebija spējīgs. Tomēr tas otrs viņam blakus, tas vis tik patīkams nelikās. To sauca Špīgelbergs, un tam bija kaut kas līdzīgs ar žurku, kaut kas viltīgs, ļaunprātīgs un turklāt viņš raustīja seju, kas Šneidereitam riebās. Ar šo Špīgelbergu Moram gan labāk nevajadzēja ielaisties, kaut arī viņiem abiem bija vienādi uzskati: viņi abi sacēlās pret laika garu, pret šo neauglīgo kastrātu gadsimtu, kurā viņi dzīvoja, pret laika biedriem, kas zaudē samaņu, ieraugot noasiņojam zosi, bet plaukšķina rokām, kad viņu konkurents biržā nobankro-

tējis… Tas bija lieliski! Diemžēl viņi neatzina,ka visa jaunuma sakne ir feodālā iekārta un sajauca sekas ar cēloņiem. Taču Mora dedzīgais gars bija neatvairāms. Kā viņš piecēlās un nometa zobenu uz galda, cik tas bija aizraujoši, un cik dedzīgi viņa vārdi: «Nostādi mani tādu karavīru priekšgalā kā es pats, un Vācija kļūs republika . . .» Šneidereits aplaudēja; pārsteigtie skatītāji īsu mirkli klusēja, bet tad piebalsoja visa zāle.

Kārļa vārdi bija kaut ko pamodinājuši Spīgelbergā; viņa dvēselē uzausa lielas domas; viņa smadzenēs brieda milzu plāni … Un tam vajadzēja būt kaut kam cēlam!

Par laimi, Mors par to negribēja neko zināt, nē, viņš gaidīja pastu, domās klaiņoja pa tēva birztalām un sapņoja par Amāliju. Tēlotāju sarakstā tā bija māsīca Ēdelreiha. Tātad Kārlis viņu mīlēja. Bet vai viņa šai mīlai atbildēja? Mors gaidīja no tēva piedošanu un nezināja, kas viņu tās vietā sagaida. Bet Šneidereits to zināja. Trokšņodami krodziņā iebruka bariņš puišu, to vidū tādi patīkami zēni kā Šveicers, Rollers, bet viens īsts karātavu putns, vārdā Šufterle, kas daudz neatšķīrās no Spīgelbergā.

Mors gaidīto vēstuli tomēr saņēma, turēja rokā un bija laimīgākais cilvēks pasaulē. Bet viņš jau to vēl nav lasījis, gatavais joks! Tagad viņš lasa! Viņš nedzird ne Spīgelbergā ālēšanos, ne citu balsis. Gluži viens viņš stāv telpas vidū itin kā bez dzīvības. Vēstule izkrīt no rokām. Tik stiprs un drosmīgs vīrs, nebūtu ko redzēt, kā viņš pieveiktu visu šo puišu baru, bet muļķīgu intrigu dēļ viņš sabrūk pēc pirmā cirtiena. Apmulsis vēl tikai bezpalīdzīgi noplāta rokas un izstreipuļo no istabas. Rollers pacēla vēstuli, aiz dusmām nošņācās caur degunu, Šveicers palūrēja viņam pār plecu. Tad abi saskatījās, — lai tik šis bezgodis piesargās!

Tagad, bez šaubām, bija pienācis Spīgelbergā lielais brīdis, gatavojas nākt pasaulē viņa sāpju bērns — beidzot bija radusies iespēja īstenot lielo domu, grandiozo plānu, plānu par laupītāju bandas noorganizēšanu Bohēmijas mežos . . .

Šneidereits pakratīja galvu. Muļķīgs pasākums! Bet

Spīgelbergs diskutēja sasodīti demagoģiski un kā visi demagogi guva piekrišanu. Pirmais sita saujā karātavu putns Šufterle, tad Racmanis, Grimms, beidzot Rollers, Sveicers un citi. Arī brīvībai nepieciešams pavēlnieks, tas bija pareizs vārds. Tikai diemžēl Špīgelberga brīvība bija tas pats, kas anarhija, un viņš, protams, gribēja būt šīs brīvības pavēlnieks, mazliet atdarinot Bakuņinu, kam arī pats līdzinājās. Bet citiem nenāca pat prātā ievēlēt šo žurku par vadoni, viņi gribēja Moru, un uzticīgais Sveicers to arī atklāti pateica.

Mors bija atkal atguvis savaldīšanos un nepamanīts ienācis krodziņā. Vēl aizvien bāls kā līķis, viņš stāvēja, taisni izslējies, nekustēdamies pustumsā. Citi stingri raudzījās uz viņu: Rollers, satriektais Sveicers, Racmanis, gaidu pilnais Grimms; karātavu putns Šufterle klusuciešot blenza viņos, un Špīgelbergam, šai žurkai, atkal sāka raustīties seja. Viņi visi aizturēja elpu. Snei- dereits aizturēja elpu. Mors stāvēja kā pārakmeņojies. Vai viņa smadzenēs kvēloja Prometeja liesma? Vai viņa krūtīs nobrieda doma par senlaiku varoņdarbiem? Vai no viņa nepiepildīto cerību pīšļiem cēlās augšup Hermaņa 1 gars? Tad viņš apņēmīgi iznāca no pustumsas. Pakampa no galda zobenu un runāja no sākuma lēnām, bet tad no krūtīm izlauzās īsta brāzma, un nu viņš jau kliedza un meta kroplīgajai pasaulei sejā savu naidu: cilvēki… Cilvēki? Nē, tie nav cilvēki, tas viltīgs, liekulīgs krokodilu izdzimums, slepkavu cilts, hiēnu bars, odžu dzimums … Viņš ārdījās. Atriebības slāpēs viņš bija ar mieru saindēt okeāna ūdeņus, lai šī nežēlīgā cilvēce dzertu nāvi no visiem avotiem, viņš bija ar mieru pūst sacelšanās tauri pāri visai pasaulei un raidīt cīņā pret šo hiēnu dzimumu gaisu un zemi. Satriekt un iznīcināt — tā bija viņa griba, tas bija viņa lozungs. «Nāc pie mums,» vīri visapkārt kliedza, «nāc mums līdzi uz Bohēmijas mežiem!» — «Savāc savu laupītāju bandu!» atskanēja sauciens. «Un tev jābūt…» jau visi korī līksmoja, un Sneidereits klusuciešot piebalsoja:

1 Hermanis (Arminijs) — herusku vadonis, kas kopā ar citām vācu ciltīm sakāva romiešu leģionus.

—   Lai dzīvo barvedis!

Un tad it kā migla nokrita no Mora acīm: viņš, muļķis, kas tiecas atpakaļ būrī, savas augstmaņu šķiras cietumā! Viņa gars taču slāpa pēc lieliem darbiem, viņa elpa pēc brīvības, likumus viņš jau bija saminis kājām. «Nāciet līdz, esmu jūsu barvedis!» Un banda zvērēja viņam uzticību un paklausību līdz nāvei, un viņš pieņēma tās uzticības zvērestu.

Priekškars aizvērās, Šneidereits atjēdzas.

Starpbrīdis drīz beidzās. Atskanot zvanam, skatītāji atkal drūzmējas pie zāles durvīm, un, kad nodzisa gaisma, Gundula satvēra Šneidereita roku. Viņa nepacietīgi gaidīja, kad notikumu gaitā iejauksies Amālija. Un nu sasprindzinājums atslāba. Moru pils. No pirmā acu uzmetiena Gundula saprata: Amālija negrib neko zināt par Franci. Tātad viņa Kārli mīl un droši vien saraus melu tīklu un vērsīs visu par labu. Jau ar savu tērpu vien viņa pacēlās pāri visām Jaunajām intrigām. Savu zemisko melu panākumus — izcilo stāvokli Moru nama, ko Francis bija ieguvis ar viltu, viņš demonstrēja ar jauniem mājassvārkiem; tie bija no sudrabota zīda, daudz greznāki nekā agrākie. Un, ja kādreiz Francis ietērpsies zeltītos svārkos, varēs sagaidīt visjaunāko. Amālija turpretim valkāja tumšu, drūmu tērpu, ap kaklu pērļu virkne, galva lepni pacelta; viņas zeltaino matu spožums pārspēja blāvo sudraba mirdzumu, kas ietina Franci . . . Viņa bija uzticības cienīga, skaista un stipra. Viņas būtne pauda tikko jūtamu bezpalīdzību, varbūt viņā par maz bija siltuma. Šī lepnā muižnieka meita noteikti ne no viena nebaidās, un drausmīgā vientulība, kas viņu apņēma kā salta dvesma, viņas drošībai neko nevarēja kaitēt. Gluži otrādi, no viņas vajadzēja piesargāties pat šim divkosīgajam Francim, kas tik svētulīgi izlikās sarūgtināts, ja Amālija viņam dāvāja mazāk draudzības nekā brālim, ko tēvs bija nolādējis . . . Bet bija ar ko dzirdēt, ka viņa savu atbildi sviestiņ iesvieda Francim sejā. Viņa nicināja cilvēkus, kuru vidū dzīvoja, un Franci nosauca īstā vārda: briesmonis. Spītīgi viņa atzinās, ka mīl Kārli; varbūt šī atzī

šanās bija mazliet par skalu, bet tāda bija viņas daba, viņa bija runīga. Visu vainu par to, ka viņas lielo un vareno Kārli tēvs nolādējis, viņa uzvēla savam krusttēvam, vecajam grāfam .. .

Gundulu pārņēma kluss nemiers — vai tad Amālija nenojauš, kādu lomu tēlo Francis? Vai tad viņa ar veco Moru nemaz nav runājusi par Kārli? Kāpēc viņa neizmantoja visus līdzekļus, lai izlūgtos Kārlim žēlastību? Vai arī viņa ticēja meliem, ko izplatījis Francis? Kāpēc viņa tagad mierīgi noklausās, ka Francis šaušalīgā kārtā nomelno savu brāli? Ka tas grib Kārli tikai pazemot, to viņa uzzināja pārāk vēlu. Kad negantnieks saprata, ka ir atmaskots, viņš tūliņ aizklāja seju un … Kas tad tas, ko tas nozīmēja: viņš raudāja? Pēkšņi viņš nolādēja varmācīgo tēvu, kas bija iegrūdis postā labāko dēlu. Jā, bet… Gundula, gluži tāpat kā Amālija, izbrīnījusies raudzījās uz Franci. Vai viņš ar saviem apmelojumiem būtu tikai gribējis parbaudīt Amālijas mīlu? Un vai atvadoties Kārlis pats nebija atstājis Amāliju Franča aizsardzībā? Tie bija nekaunības kalngali! Bet, kad viltībai nebija panākumu, briesmonis atņirdza zobus: lai Amālija nodreb Franča priekšā? Bet viņa nedrebēja. Ar draudiem no viņas nevarēja panākt vairāk kā ar intrigām. Viņa norāva no kakla pērļu virkni un nosvieda Francim pie kājām. Gundula tomēr bija neapmierināta, jo Kārļa glābšanai nebija darīts nekas, it nekas.

Tumsa ietina pili, laiks ritēja, dārgs laiks, nedēļas, mēneši. Gundula uzelpoja, Francis vēl arvien nēsāja sudrabotos rītasvārkus. Kārlis bija pazudis bez vēsts. Tikai vecais grāfs — īdzīgs un sīksts kā sieksta — aizsprostoja Francim ceļu uz varu.

Un sirmgalvis, kas snauduļoja atzveltnes krēslā, bija vārgs un sanīcis. Amālija nepārtraukti uzturējās pie viņa guļvietas un centās pasargāt viņu no visiem uztraukumiem, viņa bija nolēmusi ciest viena pati, viņam neko nezinot. Gundula jutās Amālijā vīlusies. Ja Amālija neticēja apmelojumiem, kāpēc tad viņa necentās panākt, lai grāfs aicina Kārli mājās. Viņa bija pārliecināta par Kārļa krietnumu, viņa jūsmīgi runāja, spēlēja klavieres, dziedāja svešvārdiem pārpilnas

dziesmiņas, bet Kārļa labā nedarīja neko! Bija pats pēdējais laiks, jo Francis jau ieveda mājā svešu ziņnesi, kādu pārģērbtu melkuli, vārdā Hermani, kas piepūta grāfam pilnu galvu, stāstīdams garu garās tenkas par karu starp Prūsiju un Austriju, kuru saturs, īsos vārdos sakot, bija vēsts par Kārļa nāvi.

Un tad Moru namā atskanēja vaimanas, sacēlās briesmīgs apjukums, dimēja soļi, ļaudis krita nesamaņā, nemitīgi skraidelēja šurpu turpu, Francis izlikās, ka bar ziņnesi, bet vecais grāfs pārkliedza visus: «Mans lāsts dzinis viņu nāvē, viņš kritis izmisumā!» Tikai Amālija — Gundula gandrīz jau atviegloti uzelpoja — tikai Amālija metās virsū pārģērbtajam Hermanim: «Tu neģēlīgais, uzpirktais krāpniek!» Bet piekukuļotais krāpnieks apgalvoja: «Viņa pēdējā nopūta bija «Amālija!»,» — un tūlīt Gundula saķēra galvu, — tūlīt Amālija kļuva par šīs blēdības upuri. «Kārlis ir miris!» Un lepnā Amālija, lai cik neiedomājami tas bija, noticēja šim murgojumam. «Ak bēdas, bēdas!» vaimanāja vecais grāfs un plūca sev bārdu. Bet Francis lasīja pēdējo ar asinīm uz zobena rakstīto Kārļa vēstījumu, kurš, kā jau bija sagaidāms, skanēja tā: «Franci, nepamet manu Amāliju!» nu, protams, kā gan citādi tas varētu būt, un vēl: «Amālija, tavu zvērestu lauž visvarenā nāve!» Rupji meli, ko saprastu arī mazs bērns, tikai ne Amālija, nē, Amālija pat pēkšņi sāka šaubīties par Kārļa mīlu! Bet vecais Mors šļupstēja: «Franci, Franci atdod manu dēlu!» Un tad atklājās, ka tādi uztraukumi viņa veselībai vairs nav pa spēkam; viņš pieprasīja garīdznieku un apklusa. Vai pat jau izlaida garu? Un, kad visi kliegdami aizskrēja projām un satraukums beidzot norima, atzveltnes krēslā palika guļot vecais grāfs.

Priecīgs istabā iesteidzās Francis. Viņš savu mērķi bija sasniedzis, viņa vēlēšanās piepildīta. Briesmonis bija kļuvis par Moru nama valdnieku. Beidzot viņš nometa apgrūtinošo laipnības un tikumības masku, un nu Gundula ticēja katram viņa vārdam; kā viņš zemniekiem cirtīs miesās piešus, kā viņa īpašumos kartupelis kļūs par svētku mielastu un kā aiz nabadzīgās dzīves bālas kļūs viņa zemnieku sejas. «Paraugieties uz kailo Franci un šausminieties!» briesmonis kliedza un —

par to Gundula vairs nešaubījās — aizgāja apģērbt zeltītus rītasvārkus.

Traģēdija tuvojas nobeigumam … Bohēmijas meži, Kozinska varenā uzstāšanās, Mora atkalredzēšanās ar Amāliju, vecā grāfa atbrīvošana, Franča Mora gals, nu Kārlis atzīst savu briesmīgo kļūdu . . . Šneidereits vairs neuztraucas, ka taisnīgas dusmas šeit izpaudās individuālā terorā. īsta revolucionāra darbība nebija iespējama bez revolucionāras teorijas. Toties revolucionārs gars šeit skanēja katrā vārdā. Kad laupītāju bandu Bohēmijas mežos bija ielencis karaspēks un mācītājs laupītājiem solīja apžēlošanu, ja tie izdos savu barvedi, laupītājs Mors pacēlās tālu pāri saviem anarhistiskajiem maldiem. Viņš nenožēloja to, ko pastrādājis. Viņš lepojās, ka pašrocīgi nobeidzis, pirmkārt, kādu ministru, kas, nākdams no zemas kārtas, pār sava priekšgājēja līķi bija ar liekulību pratis izvirzīties par valdnieka favorītu, otrkārt, kādu finansu padomnieku, kas amatus un rangus pārdevis tiem, kuri vairāk maksājuši, bet padzinis no savām durvīm patriotus, kas rūpējušies par valsts interesēm, un, treškārt, kādu mācītāju, kas publiski no kanceles raudājis aiz žēlabām par to, ka zūd inkvizīcijas vara; to visu viņš pateica tik lieliski, jūsmīgi un aizrautīgi, ka savaldzināja Šneidereitu. Arī Gundula samierinājās ar to, ka Amālija neliekas par visu ne zinis un dārzā lautas pavadībā dzied dziesmiņas. Bet, kad Francis ar vilinājumiem un draudiem mēģināja iegūt Amāliju, viņa atteicās no cietējas lomas un Franča vardarbībai stājās pretim ar kailu zobenu rokā. Tas bija lieliski un aizrautīgi un sajūsmināja arī Gundulu.

Un tad pienāca beigas. Uzticība pret uzticību, klaigāja banda. Amālijai jāmirst no Mora rokas. Par saviem maldiem viņš samaksāja ar uzviju. Tikai nelga varēja cerēt, ka ar noziegumiem pasauli var padarīt skaistāku un ar nelikumību piešķirt likumiem to spēku, ka brīvību var samainīt ar anarhiju! Un šis muļķis, kas bija pazinis tādu netaisnību, kādu pats bija gribējis iznīcināt, aizgāja lepni paceltu galvu, nesalauzts, pat jautrs …

Vai viņš nojauta, tā Šneidereits sev jautāja, vai šis

nelaimīgais Mors nojauta, ka reiz pienāks laiks, kad nepieciešamības spiesti cīņā trauks viņa dumpīgo ieceru izpildītāji, lai noslaucītu no zemes virsas netaisnību, vai viņš zināja, ka varbūt jau drīz, jau rīt ausīs Oktobra diena? Vai viņš savā maldu naktī nojauta, ka tuvojas cilvēces rītausma? Vienalga: Mors gāja un pats pieteicās tiesu iestādēs.

Gundula un Sneidereits klusēdami stāvēja pie tramvaja piestātnes. Vagonā ļaužu drūzmā viņi izvairījās runāt par teātra izrādi.

Gatavodamies uz simfonisko koncertu un zinādams, ka viņam blakus vieta paliks brīva, Holts ilgi domāja, vai nevajadzētu uzaicināt līdzi Angeliku. Piektdienas vakarā viņš ar meiteni tikās un vēl nebija izšķīries, ko darīt. Šai vakarā vairāk nekā jebkad agrāk viņš jutās kā krāpnieks: vai tad viņš jau pašā sākumā nebija gribējis iet uz koncertu ar Gundulu? No tādiem meliem Angelika jāsaudzē, meitene pelnījusi vairāk nekā mazu stūrīti viņa sirdī. Jā, ja nebūtu Gundulas, tad Angelika būtu varējusi piepildīt visu viņa dvēseli. Un atkal klusībā viņš vēlējās kļūt citāds nekā bija.

Šai krāpšanai bija jādara gals.

—   Kas ar mums abiem notiks? — viņš jautāja mežmalas krēslā.

—   Nezinu, — meitene atbildēja.

—   Bet es zinu, — Holts atbildēja. — Pēc gada es iešu studēt. Nav vēl zināms, vai palikšu šeit vai braukšu pie Ebersbaha. Tev pie šīm domām jāpierod: ja es aiziešu studēt, tad starp mums visam beigas.

—   Bet gads ir ilgs laiks! — viņa iebilda, un Holts juta, ka meitene viņam netic.

Un nu viņš sēdēja koncertzālē viens, tālu no pilsētas, nomalē. No šejienes bija tikai neliels ceļa gabals līdz agrākajam priekšpilsētas varietē teātrim, kur uzstājās teātra trupa. Un tur šobrīd sēdēja Gundula ar Sneidereitu. Viņš nevarēja atbrīvoties no ainas, kā Gundula sēž blakus Šneidereitam un satraukta gaida izrādes sākumu.

Zālē nodzisa gaisma. Sākās programma, bet mūzikas

skaņas aizlidoja Holtam garām. Viņš domāja par Gun- dulu, un šīs domas viņu mocīja. Starpbrīdi Holts foajē telpās pastaigājās šurpu turpu un prātoja, vai labāk nebraukt mājās.

Bet tad viņš sastapa Cerniku un atviegloti uzelpoja. Tātad visu laiku bija mocījušas pretrunas: starp tik daudziem cilvēkiem viņš tomēr jūtas vientuļš. Pēc tam atradās vēl arī Gotesknehts, kas beidzot iepazinās ar Cerniku. Holts labprāt viņus būtu salaidis ragos, pietiktu jau tikai pieminēt kādu klasiskā humānisma ideālu. Taču tas Holtu būtu novedis teātrī pie Šillera, pie Gundulas. Un, kad piebiedrojās arī vecais Ebers- bahs, Holts klusēdams nostājās malā.

Ebersbahs, kas šoreiz bija atnācis bez pīpes un apāvis kārtīgas kurpes, atkal sāka runāt par savu profesūru un stāstīja, ka tur, universitātē, filozofijas seminārā valdot viņa vecā ienaidnieka Lautriha gars.

—   Bet, ja viņi domā, ka es par to uztraucos, tad viņiem šiten te … — viņš piedauzīja ar pirkstiem pie pieres.

Cerniks sabozās, redzēdams tādu gara kūtrību.

—   Esi tik laipns un iespļauj viņa eklektiskajā virā, ko viņš tur vāra pa auditorijām!

Holtam nepatika šīs runas. Viņš grasījās atsākt savu pastaigu pa foajē.

—       Pagaidiet taču! — Cerniks nosauca viņam pakaļ.

—  Vai mēs vēlāk kaut kur kopā nepasēdēsim? — Viņi norunāja satikties pie tramvaja piestātnes.

Izklaidīgs un saīdzis Holts aizgāja līdz garderobei un tad atkal atpakaļ līdz priekštelpām. Tur viņš ieraudzīja Karolu Bernhardi.

Viņa stāvēja, atspiedusies pret kolonu, ģērbusies bāli dzeltenā tērpā, gaistoša, trausla un neuzkrītoša, un tomēr ļoti uzkrītoša, un garāmgājēji nespēja atraut no viņas skatienus. Karola bija viena, viņa bija dzīvības pilna un dzīvība vienmēr stiprāka par bēdām un nomāktību. Kad Holts nostājās Karolas priekšā, viņa izbijās un nobāla.

—   Bet, Karola! — Holts iesaucās. — Kāpēc tu no manis nobijies? — Šis jautājums meiteni galīgi apmulsināja, un pagāja labs brītiņš, kamēr viņa atguva

savaldīšanos. Holts viņu bija samulsinājis; pēc tā, iespējams, varēja secināt, ka Holts viņai nav gluži vienaldzīgs.

—   Tu atgriezies jau martā, — viņa beidzot teica, un viņas balss neskanēja tik gaiši kā agrāk. — Kāpēc nekad man nepiezvanīji?

—   Man nebija laika, — Holts meloja. — Caurām dienām un naktīm es sēžu pie grāmatām. Un drīz jau būs vasara. Vasara tādiem kā mums ir īstais gadalaiks, tad var iet pastaigāties un pa svētdienām izbraukt kalnos . .. Tikai lakstīgala vairs nepogo. To mēs esam nokavējuši.

Nozvanīja trešo reizi, zāles durvis jau slēdza ciet.

—   Nāc sēdi pie manis, — Holts aicināja. — Man blakus ir brīva vieta. — Un viņš ieveda Karolu zālē.

Pēc koncerta Holtam nebija ne mazākās vēlēšanās sēdēt kopā ar Cerniku un citiem kādā lokālā, viņam labāk būtu paticis pāris stundu paklejot ar Karolu līdz pat Hohenhorstai. Bet pie tramvaja piestātnes Cerniks viņu aicināja līdz, un nu to vajadzēja iepazīstināt ar Karolu, uz kuru viņš blenza kā uz neredzētu parādību. Tramvajs bija tā pārpildīts, ka tikai Ebersbaham un Cernikam palaimējās atrast brīvu vietu uz platformas, bet nākošajā vagonā sastapās Gotesknehts, Holts un Karola ar Gundulu un Šneidereitu. Gotesknehts, protams, abus uzaicināja piebiedroties.

Tagad Holts vairs nedomāja, ka varētu no sabiedrības nošķirties. Cerniks un Ebersbahs jau gaidīja piestātnē. Cerniks aizveda viņus kādā pagrabiņā. Tur pasūtīja sev kanniņu pupiņu kafijas, par ko samaksāja grēcīgi dārgu naudu.

—   Tu veicini spekulāciju! — izmeta Ebersbahs, kas jau bija paspējis aizkūpināt pīpi, un Cerniks tiešām nosarka, iekams paspēja atbildēt:

—   Tikai tu to neveicini, vai ne? Vai tu savu tabaku nekad pa tumšo neesi pircis, ko?

Ebersbahs izņēma pīpi no mutes.

—   Tev, mans mīļais, es vēl aizvien esmu «profesora kungs»! — Un arī viņš pasūtīja pupiņu kafiju.

Holts sēdēja blakus Karolai. Bet viņam iepretim sēdēja Gundula, tā ka viņam gribot negribot vajadzēja uz meiteni skatīties. Viņa runāja ar Šneidereitu, neatlaidīgi, ar neparastu dedzību, un neparasts bija arī viņas satraukums, viņas vaibstu spēle. Acīm redzot, viņa vēl atradās izrādes iespaidā.

Par laimi, Holts šovakar nebija viens. Nebija jau nekādas vajadzības vienmēr būt vienam, varēja atrast pietiekoši daudz cilvēku, kam viņa klātbūtne bija patīkama, kā, piemēram, Karolai. Viņa runāja. Viņa runāja tikai ar viņu, pļāpāja kaut ko par mūziku, par Brukneru un viņa Piekto simfoniju, par simfonijas pirmatnējo variantu, tā bija daiļskanīga, poētiska pļāpa- šana, tikai Holtu tā diemžēl nemaz neinteresēja, taču Karolai pietika ar liekuļotu interesi; visa Holta uzmanība bija veltīta Gundulai, Šneidereitam un sarunām, kas risinājās galda otrā pusē.

Šneidereits jokoja; protams, tikai pa jokam viņš varēja teikt:

—  Kārlim Moram vajadzēja izlasīt Ļeņina «Valsts un revolūcija».

Ja Gotesknehts būtu bijis viltīgs, viņš šo joku būtu uzņēmis par nopietnību un Šneidereitu piespiedis pie sienas. Taču viņš šo izdevību šoreiz palaida 'garām, tikai mazliet piespiesti iesmējās, un teica:

—   Jokus pie malas, — kā jums patika izrāde?

Holts sāka ausīties.

—  Un vai mazliet prieka un līksmības nevar atrast visur?

Kā? Ko tas nozīmē? Ak tā — tā bija Karola, viņa runāja pa labi no viņa, runāja par prieku un līksmību. Šneidereitam balss skanēja pa kreisi un tagad ierūcās vēl arī Ebersbahs; viņš kā uzburts pievērsās Gundulai.

—  Es tevi pacienāšu ar kafiju, nerunā pretim, tavam kavalierim taču pašam nekā nav, viņam arī vajag kafiju, es taču tagad saņemšu tik milzīgu algu!

Var nu gan cilvēks pļāpāt tavu pļāpāšanu, nemaz nevar dzirdēt, ko šis bass atbildēja uz Gotesknehta jautājumu:

—   Par to varētu runāt stundām ilgi.

—   Runājiet vien, paklausīsimies!

Un Cerniks? Sēž pie galda kā mūlāps — pirms nav dabūjis savu porciju kofeīna, nav nekur liekams!

Klusumā, kas bija iestājies pie galda, atskanēja balss — Sneidereita bass un labi pazīstamās drosmīgās sejas vaibsti saspringa, jā, tajā pavīdēja pat sajūsmas dzirksts.

—       Šī luga ir protests pret netaisnību, kas valda šķiru sabiedrībā, un aicinājums iznīdēt netaisnību, bet reizē tā arī ir brīdinājums netaisnības vietā neradīt anarhiju . . .

Protests, aicinājums, brīdinājums, nav slikti, Holts nebūtu pateicis citādi.

—   Bet es visaugstāk vērtēju Brāmsu . ..

Kaut taču viņa beidzot klusētu, ko tas bass tur vēl teica? Viņam esot bijusi sajūta, ka. .. Pag, pag — kāda tad? Bass par savām sajūtām neko daudz nemēdza runāt.

—       Lūdzu, — kāda jums bija sajūta? — Gotesknehts neatlaidās.

—  Es jutos gudrāks par tiem, kas uz skatuves.

Izrunājot šos vārdus, galva ar melnajiem matiem un

gaišajām acīm bija pavisam tuvu, kā kino filmā tuvplānā. Kur šī seja ņēma tik daudz pašpaļāvības, tik daudz ticības sev?

—       … es domāju, ka viņi toreiz gribēja izcīnīt taisnību, bet nezināja, kā, neizprata arī parādību likumsakarības un tāpēc neko nepanāca …

Ar aizsietām acīm tumšā istabā, bezjēdzīga meklēšana un maldīšanās, jā, tā bija tolaik, iekams bija atskanējis signāls «Mostieties!» un .. .

—       Vispirms vajadzēja nākt mums, lai netaisnība pazustu no pasaules.

Holts neapzināti pamāja ar galvu un redzēja, ka Gotesknehts pacēla acis:

—   Kas tie tādi ir — mēs?

Muļķīgs jautājums, it kā nebūtu skaidrs, ko Šneide- reits domāja, teikdams «mēs»!

—   Proletariāts ar šķiras apziņu.

Kāpēc Gotesknehts tik izbrīnījies purina galvu?

—   Proletariāts kā vācu klasiķu testamenta izpildī

tājs — tas ir kaut kas jauns, pavisam pārsteidzoši jauns.

Tas skanēja gandrīz ironiski! Un kā viņš tagad piebāza pīpi, cik mierīgi, gandrīz nevīžīgi, kā to aizdedzināja un izpūta kuplus dūmus, tas bija sasodīti augstprātīgi.

—  Tu taču pīpē kaut ko pavisam nelāgu!

—   Piedodiet, profesora kungs!

Tagad visi pasmaidīja par vārdu «profesors», tikai Cerniks rūpīgi noslaucīja aceņu stiklus, uzlika brilles uz deguna un drūmu skatienu pavērās Gotesknehtā.

—   Vienu mirklīti!

Pa labi nemitīgā, veiklā pļāpāšana turpinājās, pļāpāja kaut ko par dārzu.

—       Rozes man šķiet par skarbām.., Roze, ak tīra pretruna …1

Uzspļaut Rilkem.

—       Es neko tā nemīlu kā maigās mārpuķītes uz garajiem stublājiem.

Nekas man nav tik pretīgs kā tukša pļāpāšana, tagad, kad briest vārdu divkauja starp Cerniku un Gotes- knehtu.

—       Vienu mirklīti! Ko jūs saprotat ar vārdu vācu klasiķu testaments? Fausta pēdējos vārdus vai brīvību estētiskā šķituma jomā?

—   Saprātu, taisnīgumu un mīlestību.

To teica Gotesknehts, tie bija Nātana vārdi. 2ēl, ka Cerniks atkal apdzisa, trūka kofeīna, tagad vajadzētu atnest kafiju, tad tik jūs redzētu, kā Cerniks saplucina Gotesknehtu ar visiem viņa klasiķiem. Jo arī gudrais, lieliskais Nātans ar savām taisnīguma, mīlestības un saprāta alkām piederēja estētiskā šķituma pasaulei. ..

—       Tieši to mēs arī gribam! — noteica bass pa kreisi, un visi pagrieza galvas, taču diemžēl tieši tagad, kad strīdā gribēja piedalīties Šneidereits ar savu anti- utopisko, bez šaubām, agresīvo nākotnes humānismu, tieši tagad tika pasniegta kafija.

—       Karola, es tev ļoti lūdzu, — vienu porciju putukrējuma!

1 R. M. Rilkes dzejoja rinda.

Tad taču viņa beidzot pārstās kult tukšus salmus.

Ebersbahs uzvedās ļoti netaktiski: maisīdams kafiju, viņš uzrunāja Karolu:

—  Ja tu zinātu, ko tik visu tur nepiejauc klāt, es nu gan tādu draņķi pie mutes neliktu!

Cerniks sajūsmināts pasmējās, arī viņš bija uz Karolu kā uzburts; kad sīkiem malciņiem, neatņemdams tasi no mutes, viņš dzēra verdoši karsto kafiju, tad it kā atmodās, atdzīvojās, acis cieši vērās Gotesknehtā, to izteiksme aiz slīpētajiem stikliem kļuva drūma, augstajā pierē iezīmējās niknas rievas. Bet Go- tesknehts pašreiz bija pievērsies Šneidereitam.

—   Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs to domājat nopietni. Pieņemsim, ka jūsu partija tiešām cenšas sasniegt tik ideālu mērķi. Bet lozungos līdz šim par to gan nekas nav sacīts . . .

Tas bija labi. Arī Gotesknehts atzina, ka šie lozungi nav nopietni ņemami, tā par to domāja daudzi.

—   … un pirms trīsdesmit trešā gada es par to arī neko netiku dzirdējis. Tomēr, pieņemsim, ka tā ir.

Iestājās klusums. Retardējošs moments, kas sasprindzinājumu kāpina: Gotesknehts izdzēra kafiju, paņēma pīpi; jāatzīst, ka savu lomu viņš netēlo slikti, viņš prata likt lietā visu savu intelektuālo bagāžu.

—   Brīvība, cilvēka cieņa, lieliskais jēdziens — humanitāte. Tas ir sapnis, Šneidereit. Es vēlu jums labu. Kad es biju jūsu gados un varbūt arī vēl pavisam nesen, es sapņoju to pašu sapni.

Holtam aizrāvās elpa. Tas tik bija trāpījums! Šis vis neaizstāv utopiju, kuras piekritējs bijis pats, uz ātru roku viņš to «iesmērēja» Šneidereitam, lai pats tagad varētu kritiski, tēvišķīgi, nosvērti un gudri pacelt savu vācu virsskolotāja pamācošo pirkstu. Apbrīnojami veikli! Bet pagaidi tik! Ja tu kļūsi demagoģisks, tad sākšu runāt arī es, un par taviem uzskatiem man zināms krietni daudz.

—   Es vēlētos, — Gotesknehts turpināja, — lai jums tiktu aiztaupīta atmošanās, kādu vajadzēja piedzīvot man. Es kaut kur lasīju, ka kvartārais cilvēks nav spējīgs darīt to, kas viņam nāk par labu. Jo netaisnība, kā jūs to nosaucāt, nelidinās virs ūdens kā dieva ļau

nais gars. Tāpēc netaisnību nevar aizstāt ne ar kādu humānistisku ideālu. Netaisnība ir dziji iesakņojusies cilvēkā pašā. Tā ir cilvēka būtiska sastāvdaļa, un tā iznīkst tikai kopā ar pašu cilvēku.

—   Šis pesimisms padara mani slimu! — nodārdēja bass.

Kofeīna deva Cernikā bija radījusi vajadzīgo možumu un nu tikai sākās! Rings bija brīvs pirmajam raundam, un tūlīt sekoja tiešs sitiens ar kreiso, Gotes- knehtam vajadzēja paciest arī to.

—   Vai neesat gājis skolā pie jezuītiem?

Ebersbahu tas ļoti iepriecināja.

Cerniks turpināja:

—  Vispirms jūs izliekaties par klasiskā humānisma ideju aizstāvi, bet tad ar to pašu elpas vilcienu tās noliedzat kā ilūzijas.

Gatavs! Gotesknehts tika nokautēts pirmajā raundā. Bet tas vēl neko nenozīmēja. Holts labi pazina šos paņēmienus. Reizes divas nedēļā Cerniks viņu galīgi sakāva. Bet atspēkot muļķīgo apgalvojumu, ka netaisnība sakņojas cilvēka būtībā, Cerniks uzskatīja par sevis necienīgu, to tikpat labi varēja izdarīt kāds cits.

Redzami apmulsusi, sevi piespiezdama, no Šneidereita ēnas tagad iznira Gundulas seja; viņa gribēja kaut ko teikt, atvainojās Gotesknehtam, zināja labi, ko domāja, bet vēl nevarēja īsti labi izteikties. Viņa interesējoties par dzīvniekiem un stādiem un ar profesoru, viņa domāja profesoru Holtu, bieži runājot par dabu . . . Patiesībā tas bija naivi, ko viņa teica, taču visi viņā klausījās. Viņa vēl pirms īsa brīža esot domājusi, ka dabā notiekot liela netaisnība, piemēram, kad kaķis noķer peli un cietsirdīgi ar to spēlējas, tā taču ir liela netaisnība, — vai ne; tā viņa vēl nesen domājusi. Bet šodien viņa zinot, ka dabā vispār nav ne taisnības, ne netaisnības, nedz kaut kā cita līdzīga šiem jautājumiem, un tātad, noklausoties Gotesknehta vārdus, viņa nākusi pie atziņas, ka cilvēks no dabas nav mantojis nekādu netaisnības sajūtu. Tā rodoties tāpēc, ka cilvēki nedzīvo kā dzīvnieki, bet gan …

—   … sabiedrībā, — iejaucās bass, izraisīdams visos sašutumu, jo Gundulā bija tik patīkami klausīties;

vienīgi Holts bija priecīgs, ka viņa klusēja; viņš domīgi raudzījās Gundulā: viņa bija kļuvusi sveša, tāla, viņa nebija vairs mīļais neaizsargātais bērns, nedz viņa līdzgaitniece sapņojumos par nākotnes bezgalīgo pavasari, par beidzot laimīgi izdevušos bēgšanu no dzīves īstenības, Gundula nebija vairs to pretrunu atrisinājums viņa dvēselē; pie grāmatām pavadītās naktis, veselību graujošā mācīšanās, Karola un Angelika viņu varēja tikai apdullināt un pretrunas padziļināt…

Šneidereita bass, kas veselu stundu bija licies gandrīz kā paša balss, jau atkal atskanēja it kā no citas pasaules, neciešams, skarbs:

—   Sapņi un ideāli, un ko jūs vēl tur mināt, tas viss ir labi un skaisti! Taisnība un netaisnība ir sabiedriskas normas, bet īstenībā runa ir par šķiru sabiedrības iznīdēšanu. Mums, komunistiem, nav nekāda «ideāla mērķa», kā jūs tur pirmīt teicāt. Mūsu uzdevums ir likvidēt privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem. Un tad jūs redzēsiet, ka sabiedriskās netaisnības jēdziens zaudēs savu nozīmi.

Holts piecēlās. Gotesknehta mēģinājumi segt atkāpšanos, runas un replikas, tēzes un antitēzes, par to visu Holtam nebija vairs nekādas daļas. Viņu interesēja vienīgi Gundula. Bet Gundula skatījās uz Gotesknehtu, Sneidereitu, Cerniku, Ebersbahu, skatījās uz Karolu un uz viņu, Holtu, vienādām acīm, uz viņu tāpat kā uz citiem . . .

—   Karola, iesim! — Holts aicināja.

—   Uz redzēšanos! Mēs ar jums vēl kādreiz parunāsimies, Gotesknehta kungs! Laimīgu ceļu! Uz redzēšanos! — Pie durvīm Holts atskatījās. Gundula viņam bija izklaidīgi pasniegusi roku, likās viņa nemaz nemanīja, ka Holts gāja prom.

Uz ielas Holts paņēma Karolu zem rokas.

—   Visu vakaru tu biji tik kluss un izklaidīgs! —viņa teica. — Kur tu kavējies domās?

—   Pie tevis, — viņš atbildēja.

—   Es to ļoti skaidri sajutu, — viņa atbildēja.

—   Ak … tu to sajuti! — viņš iesaucās. — Tad šis vakars varbūt nav gluži zaudēts.

Visi laikraksti komentēja tautas nobalsošanas rezultātus. Valsts pārvalžu lēmumi par nacionalizāciju bija iespiesti vārds vārdā: Holts pavirši pārskatīja avīzes slejas, bet pēdējā lapā uzdūrās lakoniskam virsrakstam «Slepkavība». Ar pieaugošu satraukumu viņš iedziļinājās ziņojuma tekstā.

«Kopš kāda laika Magdeburgas un Desavas apkaimes ciematos siroja laupītāju banda, kuras dalībnieki, pārģērbušies Sarkanās Armijas formas tērpos, galvenokārt bija metušies uz jaunlopu laupīšanu. Naktī no sestdienas uz svētdienu Braunsheimas ciematā policijas patruļa pārsteidza bandu nozieguma pastrādāšanas brīdī. Tomēr viens no bandītiem, domājams, to barvedis, atklāja uguni no armijas pistoles un ar to sagādāja laupītājiem iespēju aizbēgt. Apšaudoties tika nogalināts trīsdesmit vienu gadu vecais policijas vahtmeistars Heincs P. un smagi ievainots divdesmit astoņus gadus vecais palīgpolicists Volfgangs K. Slepkavām izdevās aizbēgt.»

Tālāk sekoja slepkavas pazīmju apraksts:

«Astoņpadsmit līdz divdesmit vienu gadu vecs, apmēram metru astoņdesmit garš, gaišmatis, apaļu seju .., lietas noskaidrošanai noderīgos norādījumus …»

Trūcīgs personas apraksts, un tomēr pārāk skaidrs, lai Holtam no rokām izslīdētu avīze.

Viņa acu priekšā nostājās Feters — gaišiem matiem, sārtu bērna seju. Viņš izlasīja ziņojumu vēlreiz. Nekādu šaubu, Kristiāns Feters, raudulīgais, tuklais zēns, kas mūžīgi jutās atstumts, virtuves šefs kalnos, kas tecināja taukus no cūkas speķa, tad tupēja pie lielgabala bumb- vežu motoru dunoņā un mustangu ložu krusā, bet nu jau kalsnējs, mežonīgs karakalps, Volcova rokaspuisis, un beidzot deklasēts tips platmalē, spekulants un uz visiem laikiem pazudis cilvēks. Satraucošs deviņpadsmit gadus veca jaunieša dzīves ceļš. Reiz viņi abi, jauni un nepiedzīvojuši, pie Kraukļu klints zvērēja uzticību draudzībai, uzticību līdz nāvei. «Kas tādu zvērestu lauž, tas ir nelietis,» teica Feters.

Holts izskrēja no mājas, nemierīgs un satraukts soļoja pa vasarnīcu kvartāla ielām. Uzticības zvērests pie

Krauktu klints, tad karš, šis lielais, ilgotais piedzīvojums, un nu visam beigas, beigas pie karātavām.

Holtu atkal pārņēma draudošas nelaimes nojauta. Viņam vajadzēja nodot Feteru, un šo nastu neviens viņam nespēj noņemt.

Viņš brauca uz pilsētas policijas prezidiju. Kādreiz viņš šeit bija pavadījis nakti, tolaik pats bija nonācis gandrīz tikpat tālu kā Feters; Feters bija tikai mazliet zemāk grimis kā Holts. Bet vai no tā laika nav saglabājies kāds nenomaksāts rēķins? Bet labāk par to nedomāt, iznāks tikai liekas klapatas! So sīkumu Feters droši vien jau sen būs aizmirsis.

Kriminālnodajā Holts nolika avīzi policistam priekšā uz rakstāmgalda un bez aplinkiem pateica:

—   Viņu sauc Kristiāns Feters. Māte dzīvo Drēzdenē. Adresi nezinu. Agrāk dažreiz atbrauca šurp. Toreiz viņš nodarbojās ar spekulāciju un šeit iepirka zeķes. Tad viņu varēja sastapt krodziņā pie dzelzceļa stacijas, labajā pusē, aiz austrumu ieejas.

Policists paņēma avīzi, iemeta tajā skatienu un pēkšņi paraudzījās uz Holtu ar lielu interesi.

—   Vai jūs nekļūdāties?

—   Domāju, ka ne. Decembrī viņš gribēja pierunāt mani darboties kopā ar viņu. Es to neņēmu nopietni. Feteram vienmēr bijis bērna prāts. Un, ja arī toreiz es būtu atnācis pie jums, — nodoms vien vēl nav iegansts apsūdzībai.

—   Nodoms ne … — policists teica. — Tikai mēģinājums īstenot nodomu. Bet līdz šim mēģinājumam toreiz vēl nenonāca?

—   Es vismaz par to neko nezinu, — Holts nolika uz galda savu personas apliecību. — Mans tēvs ir rūpnīcas vadītājs un profesors universitātē, ja jūs gadījumā gribētu ievākt ziņas par mani.

Pat nepaskatījies uz apliecību, policists to atkal piebīdīja Holtam atpakaļ.

—   Jums taču vēl kaut kas uz sirds, — viņš teica.

—   Ne prātā! — Holts atbildēja un pagriezās uz durvīm. — Feters arī nav piedzimis kā slepkava. Viņš bija mans skolas biedrs. Būtu patīkamāk, ja man nebūtu bijis jānāk pie jums.

Beidzot brīvdienas! Pagaidām Holts palika pilsētā. Zem parka kokiem karsto sauli nebija tik grūti paciest kā putekļos ņirbošajā Menkebergas gaisā. Holts sastādīja plašu programmu. Lai gan skolas liecībā atzīmes mācībās īsajā laika sprīdī kopš marta bija apbrīnojami labas, svešvalodās tomēr bija palikuši lieli robi, un Holts cerēja turpmāk gūt vēl labakus panākumus. Viņš turpināja strādāt.

Bet Cerniks katra apmeklējuma laikā aizvien ilgāk un skeptiskāk aplūkoja Holtu caur savu briļļu stiprajiem stikliem.

—   Jūs nodarbojaties ar zubrīšanu, it kā jums kaut kas būtu jāaizmirst, — viņš kādu dienu teica,

—   Blēņas! — Holts atbildēja. — Garīgi esmu mazliet izbadējies, tas arī viss.

—   Jūs esat čakls kā bite, — Cerniks turpināja, — tas jāatzīst. Garīgi izbadējies, jūs sakāt. Ka tik jūs aiz pārskatīšanās garīgi nepārēdaties! Izsalkušie rij, rij un tad nobeidzas vēdergraizēs.

—   Man ir teicams kuņģis, — Holts atbildēja. — Tas panes visu.

—   Tādas runas es nelabprāt klausos! — Cerniks teica. Kā parasti, viņš pārbaudīja grāmatas, kas gulēja uz Holta galda. — Jā . . . kaut kas nedzirdēts! Vilhelms Vundts, Freids, Veiningers! — Tagad viņš patiesi bija noskaities. — Turiet muti, tagad runāju es! Jūs rijat šī garīgi slimā pašnāvnieka vecos mēslus un turklāt lasāt Marksu. Kaunieties!

—   Es īsti nesaprotu, kāpēc jūs tā uztraucaties, — Holts brīnījās. — Es negribu, lai manas zināšanas būtu vienpusīgas.

—   Jūs gluži labi zināt, ka jums vajadzīga skaidrība, nevis šie Freida un Veiningera murgojumi!

Holts paraustīja plecus:

—   Var jau būt. Bet es šai ziņā ievēroju Helderlina vārdus: «Pārbaudi visu un izvēlies labāko!»

Izdzirdis šos vārdus, Cerniks galīgi zaudēja pašsavaldīšanos :

—   Tagad nu gan es jums kaut ko pateikšu! — viņš

iesaucās, bet tad sakārtoja uz deguna brilles un turpināja mierīgā tonī: — Jūs nemaz nevarat pārbaudīt visu, bet tikai kādu zināmu izlasi! Un kā tad ir ar šo izlasi, vai jūs to pametat nejaušības vai pat… — un viņš ar blāvi zilajām acīm dusmīgi blenza uz Holtu

—  … vai pat aizspriedumu ziņā? Vadāties pēc dažādām buržuāzijas un nacisma laiku ierosmēm, vai nav tiesa? — Tad viņš pameta Holtu stāvam un sniedzās pēc durvju roktura.

—  Neskrieniet taču tūliņ prom! — Holts iesaucās.

—   Es neskrienu prom, — Cerniks atbildēja, — un no jums jau nu nepavisam ne. Es iešu lejā pie jūsu tēva. Šeit gaiss pārlieku sasmacis. — Jau stāvēdams gaitenī, viņš pārlaida Holtam dīvainu skatienu: — Jūs man nepatīkat. Pārdzīvojat kaut kādu krīzi! Kas ar jums notiek?

—   Nekas. Kam tad ar mani jānotiek? — Holts jautāja.

—  Padomājiet vien! Neieskrieniet atkal strupceļā! Izkratiet sirdi, gribu jums palīdzēt.

—   Tiešām nesaprotu, ko jūs ar to domājat, — Holts brīnījās.

Kad Holts atkal palika viens ar grāmatām, kuras Cerniks bija savandījis, viņš saprata, ka Cernikam bijusi taisniba: kaut kas ar viņu nebija kārtībā, to viņš juta. Līdz šim viņš to bija izskaidrojis ar pārpūlēšanos. Bet tagad, brīvdienās, viņš bija izgulējies un atpūties gana, taču dzīves prieks neradās. Viņš bija gribējis atrast dzīvē savu vietu, lauza sev ceļu uz gara pasauli, kura, kā viņam šķita, vilinoši augstu pacēlās pār ikdienu, pār īstenības pretrunām, pār partiju strīdiem. Bet cilvēks, kas bija atteicies no vecās pasaules un nebija ieaudzis jaunajā, tas bija iemests starp šķirām, palicis bez mājām, — un tas taču varēja justies vienīgi atstāts?

Ar Cerniku izrunāties vaļsirdīgi nevarēja. Ne ar vienu nevarēja. Kas pats nav izrauts no sabiedrības ar visām saknēm, tas nespēj viņu saprast.

Tikai viens vēl jutās tikpat vientuļš — Bloms. Tveicīgajos, sutīgajos jūlija vakaros viņš kopā ar Holtu

pārstaigāja matemātikas attīstības vēsturi un noguris lūkojās laukā pa logu, vai negaiss nenāk viņu atpestīt.

—   Būtu jau laiks, ka iestājas nakts. Pēc tādas dienas tumsa ir divkārt vēlama. Jūs taču arī to pazīstat, šo nesaskaņu.

Jā, nesaskaņu ar visu pasauli, ar sevi pašu. Tā kā Holts klusēja, Bloms turpināja:

—   Lasiet biežāk Gētes lielo poēmu! Tā mierina. Tā samierina arī ar šīs pasaules ciešanām. Mēs visi esam par jauniem, lai būtu bez vēlēšanās. Un arī jūs, mījais Verner, esat jau par vecu, lai tikai spēlētos.

Reizi nedēļā Holts tikās ar Angeliku. Parasti viņš gāja ar meiteni pastaigāties uz netālajiem mežiem, retumis apmeklēja kādu no priekšpilsētas kinoteātriem. Citur viņi kopā nerādījās.

Angelika ar to bija mierā. Vislabāk viņai patika būt ar Holtu divatā. Brīvdienas viņai pagāja kā pa sapņiem. Viņa gaidīja Holtu, no dienas dienā gaidīja tikai satikšanās brīdi. Holts bija kļuvis par viņas dzīves sastāvdaļu, un tas Holtu nomāca. Septembrī Angelikai palika sešpadsmit. Viņas vecāki nebija vairs starp dzīvajiem. Vecmāmiņa bija stingra. Jau Hitlera laikā viņai bija iecelts aizbildnis — kāds pasta ierēdnis, kas par viņu neko daudz nerūpējās.

Holts bija Angelikas vienīgā cerība. Kad viņam tas kļuva skaidrs un kad viņš iepazinās ar meiteni tuvāk, viņu aizvien biežāk sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Nedrīkstētu ielauzties meitenes dzīvē, nedrīkstētu pirms laika viņai laupīt dvēseles mieru. Un nu viņš izraisījis meitenē veselu jūtu pasauli un visas viņas domas un sapņi virpuļoja tikai ap Holtu.

Vēl nebija par vēlu no viņas atraisīties. Taču tas neizdevās. Vienmēr viņš gāja pie viņas, cieši nolēmis šai rotaļai tūliņ pat uz līdzenas vietas darīt galu, un vienmēr viņu pieveica meitenes tuvums un viņas jūtu spēks. Viņš spēja viņai tikai vienmēr atgādināt:

—   Kad es braukšu studēt, starp mums būs visam beigas.

Jūlija karstuma vilnis beidzās ar spēcīgu pērkona

negaisu, kas dārdināja ielejā pār pilsētu. Iestājās atkal jaukas vasaras dienas, taču no kalniem arvien plūda spirdzinošas vēja strāvas, kas saules kvēli darija maigāku. Bet vakari, kad vējš norima, bija silti un skaidri, un tvaiku slāņi pār pilsētas rūpniecības kvartālu piešķīra saulrietiem neparastu krāsu košumu.

Reiz šādā vakarā, kad saule pazuda zili pelēkā putekļu mākonī ar violetām apmalēm un kā dzeltens disks nogrima aiz apvāršņa, kad debesis krāsojās oranžas un beidzot purpursarkanas, Holts ar Angeliku cauri Men- kebergas dārziem, pāri pauguriem gāja uz meža pusi. Viņi noraudzījās, kā saule rotāja rietumu pamali un blāzmoja līdz pat ziemeļiem un dienvidiem, redzēja, kā kvēlojošais disks pamazām grima aiz kalniem un viņiem aiz muguras pāri mežiem uzlēca blāvi mirdzošs, sarkans mēness.

—   Gads ir tik garš, — Angelika teica. — Mums vēl tik daudz dienu, vai ne?

Holts izmantoja izdevību, lai paziņotu viņai nenovēršamo beigu sākumu.

—   No rudens līdz abitūrijai man nebūs tikpat kā nemaz brīva laika. Tev jāsamierinās ar to, ka pēc brīvdienām mēs satiksimies tikai retumis.

—   Bet tad es tevi atkal redzēšu katru dienu skolā, — viņa nepiekāpās. — Varbūt tu starpbrīžos šad tad paraudzīsies, ko daru, un es zināšu, ka tu vēl domā par mani.

Katrs vārds, ko viņa teica, Holtu sagūstīja un apbūra, taču tai pašā laikā nokaunināja. Ar nokārtu galvu viņš gāja meitenei blakus. Ceļa malās auga papardes. Bija laiks atgriezties pilsētā. Bet tad mežmalā zem kokiem atradās sūnām apaudzis, laika zoba skarts akmens sols. Angelika aizvilka Holtu turp, apsēdās uz sola viņam blakus.

Šeit vēl nebija tā satumsis kā mežā; rietumu debesis dāļāja krāsainu gaismu dārziem un pļavām. Angelika atbalstīja muguru pret Holtu un pavērsa seju pret vakariem. Holts apskāva viņu, ar plaukstu sataustīja viņas plecu un, noliecis galvu, seju paslēpa meitenes matos.

—  Kad tu agri no rītiem nāc uz skolu un, kā parasts,

esi tik domīgs, — viņa teica, pavilka uz priekšu garos matus un rotaļājās ar tiem, — vai arī, kad tu ar Gotes- knehtu tik dziļi domīgs staigā pa skolas pagalmu, vai arī, kad tu esi pie manis un tik drūmi noraugies manī. ..

Viņa apklusa, un Holts iejautājās:

—   Kas tad ir?

—       Nekas, — viņa atbildēja. — Tikai tad tu man ļoti patīc. — Un pēc brītiņa piemetināja:

—   Nē, ne tikai tad, bet patiesībā vienmēr.

Holts juta, ka viņu atkal pieveic meitenes burvīgums, un mēģināja tam pretoties.

—       Tu taču zini, ka pēc gada starp mums visam būs beigas, — viņš teica. — Nepadari taču pati šķiršanos grūtāku.

—       Es nesaprotu! — Pagaidām viņa vairs neko neteica. Viņa noņēma Holta roku no sava pleca, novilka to sev uz krūtīm un ap katru pirkstu apvija biezu matu šķipsnu, kas tagad bija gaišāki nekā ziemā, jo saule tos bija izbalinājusi.

—       Sagūstīts, sasaistīts, — viņa teica. — Mani mati ir apburti, tu nekad vairs netiksi no manis vaļā.

Tad viņa pielieca galvu Holtam pie pleca:

—       Ja tu mācīsies universitātē, — viņa ievaicājās,

—  kāpēc tad visam būs beigas?

Tā viņa vēl nekad nebija jautājusi. Agrāk dažreiz viņa klausījās Holta vārdos ar izbiedētu vai arī neticīgu skatienu, taču vienmēr klusuciešot un bez iebildumiem.

—       Es jau zinu, — viņa turpināja, — tāpēc, ka tu mani it nemaz nemīli — vai nav tiesa? Es jau esmu tikai mazs, aušīgs skuķēns.

—       Tāda tu neesi! — viņš atteica. — Viss ir gluži citādi.

—       Kā tad? — viņa nepiekāpās. — Ja es neesmu mazs, aušīgs skuķēns, tad taču tu vari man teikt taisnību!

Holts bija nogrimis pārdomās, un ilgi bija jāgaida uz atbildi. Tad viņš sāka runāt.

—       Pirms neilga laika antikvariātā es nopirku grāmatu, tas bija romāns par Tristanu un gaišmati Izoldi. Vai tu to esi lasījusi?

Viņa noliedzoši papurināja galvu.

—   Tristans kalpo ķēniņam Markam, — Holts sāka stāstīt, — brauc pāri jūrai, lai sava kunga un pavēlnieka vārdā bildinātu skaisto Izoldi. Viņa atvadās no savējiem un seko Tristanam uz kuģa. Bet viņas vecā aukle ved līdz kādu dziru, ko Izoldei kāzu dienā jāpasniedz savam nākošajam laulātajam draugam. Tā ir burvju dzira, proti, ja divi cilvēki no tās dzer, tad tie neizbēgami viens otru iemīl, un šī mīla ir stiprāka par visu pasaulē, neizdzēšama, mūžīga. Bet, pateicoties nejaušam gadījumam, ceļojuma laikā Izolde tukšo biķeri kopā ar Tristanu un viņi abi iedegas bezgalīgā mīlā un pieder viens otram. Izolde tomēr kļūst ķēniņa Marka sieva, taču no Tristana šķirties nespēj un viņiem jāpiedzīvo daudz ciešanu. Visu, ar ko vien viņiem nākas sastapties — ar bēdām, laimi, negodu, — viņi panes pacietīgi, jo viņu mīla ir stiprāka par ciešanām un nāvi.

—   Kāpēc tu man to stāsti? — Angelika jautāja.

—   Es vēlos, lai arī mums būtu tāds dzēriens, — Holts paskaidroja. — Es to dzertu, kaut arī man būtu jāiet bojā.

—  Un ar ko tu to dzertu? — meitene nedroši jautāja. — Varbūt pat ar mani?

—   Jā, ar tevi, — viņš atbildēja, — jo es vēlētos tevi mīlēt tikpat dedzīgi kā Tristans gaišmati Izoldi — godīgi un mūžīgi, līdz pat nāvei.

Angelika piecēlās un pagriezās pret Holtu.

—   Tiešām? — viņa vaicāja. — Tad dari taču to! — Viņa apvija rokas Holtam ap kaklu un atkārtoja:

—   Tad dari taču to, es arī tevi mīlu. Un man nekāds burvju dzēriens nav vajadzīgs, būtu gan labi, ja varētu tev to iedot.

Viņš pasmaidīja, un kāda doma iešāvās prātā un tūliņ izgaisa: viņam šķita, ka ir šo dziru jau dzēris, tiesa, ne ar Angeliku, — tā bija dzira, kas modina jūtas, bet atbildes nerod.

—   Tev vēl nav sešpadsmit gadu, — viņš teica. — Tu domā, ka mani mīli, bet tā ir tikai jūsma.

—  Nē, — viņa iebilda, — es jūsmoju pagājušajā gadā, vispirms par Lorenču un tad mazliet par Gotes-

knehtu, tāpēc ka tam sudrabaini deniņi. — Viņa pasmējās. — Tik dumja es biju! Bet šodien nav vairs nekāda jūsmošana. Es tevi mīlu, to es zinu noteikti. Kopš es tevi pazīstu, esmu iemācījusies īsti mīlēt.

—        Es arī reiz gribēju to iemācīties, — Holts stāstīja.

—   Bet toreiz mīlestībai bija ļoti nepiemērots laiks, un viss, kas radās manā sirdī, tika iznīcināts .. . Brīžam man liekas, ka vispār vairs neesmu spējīgs mīlēt.

—   Tu par daudz domā! — meitene teica. — Tu nedrīksti domāt par mīlu, jo tad no tās nepaliek nekas pāri. Tev vajag vienkārši mīlēt, mīlēt patiesi, tā kā es! — Un viņa sniedza Holtam lūpas, tā ka viņš aizmirsa visu, ko patlaban bija runājis un domājis un arī to, ka viņai vēl nebija pilni sešpadsmit gadi un viņa nemaz vēl īsti labi neaptver, ko viņš saprot ar vārdu mīla.

Bet varbūt viņa tomēr saprot? Viņš mēģināja izdibināt, vai mīla, par kuru Angelika tik nopietni prata runāt, pazīst arī kārdinājumu un vai viņa šim kārdinājumam padosies vai arī spēs pretoties. Un viņš skūpstīja meiteni kaislīgi un alkatīgi. Viņa tam padevīgi ļāvās, ziņkāri un ar uzticību, bet tad pienāca mirklis, kad viņa lūgdamās un izbijusies teica «nē». Un šo «nē» viņa atkārtoja aizvien lielākās izbailēs, līdz Holts viņu palaida vaļā.

Nakti Holts sapņoja par Angeliku, sapņoja par savu vēlēšanos piepildījumu. Bet otrā dienā nāca atskur- bums, uzmācās domas par taisnību un netaisnību, un Gundula atgriezās viņa apziņā un pārņēma visas viņa domas.

Kad viņš domāja par Gundulu un savā iztēlē redzēja to dzīvības pilnu un mundru, viņš izjuta pavisam citas vēlēšanās, un tas bija vispārliecinošākais pierādījums, ka viņš Angelikai nodara netaisnību. Kas tas bija, ko viņš cerēja sagaidīt no Gundulas? Varbūt to, ka meitene kādu dienu tāpat lūkosies uz viņu, gaidīs viņu un ilgosies tāpat kā Angelika? Viņš pats to nezināja un arī nedomāja par to. Tikai saprata, ka šajā vasarā aizvien biežāk nonāca pretrunā ar sevi. Un, jo tuvāk nāca

Gundulas atvaļinājums un viņas ceļojums uz telšu nometni, jo nemierīgāks viņš kļuva. Domas par Gundulu izdzēsa no viņa sapņiem Angelikas tēlu, lika aizmirst, ka pēc koncerta solījies drīz satikties ar Karolu, un tās atrāva viņu arī no darba. Viņš mācījās saprast, ko nozīmē gaidīt; diendienā viņš negaidīja neko citu kā tikai brīdi, kad uz kāpnēm atskanēja pazīstamie Gundulas soļi. Un, kad jūlijs tuvojās beigām, dažas dienas pirms Gundulas atvaļinājuma, viņš sadūšojās un pēdējā acumirklī mēģināja viņu atrunāt no brauciena uz Baltijas jūru.

Pār pilsētu plosījās spēcīgs pērkona negaiss. Lietus šaltis sitās pret logu rūtīm un dārdināja pa jumtu, kad Holts pieklauvēja pie Gundulas durvīm.

Meitene stāvēja pie spoguļa un sukāja matus. Holts palika stāvot pie atvērtajām durvīm un raudzījās, kā viņa ar suku velk caur brūnajiem, viļņotajiem matiem. Viņa gatavojās iziet, bija jau pārģērbusies, bez šaubām, viņa gāja pie Šneidereita. Izgreznojusies par prieku Šneidereitam, apvilkusies raibu vasaras tērpu ar šauru vidukli un platiem svārkiem; kā jau visām meitenēm, arī viņai patika greznoties, Gundula grozījās spoguļa priekšā un ievija matos baltu lentu.

Holtam jau vairs nebija drosmes lūgt Gundulu, lai atsakās no brauciena. Viņš aizvēra durvis, izturējās laipni un nepiespiesti, apskatīja herbārija loksnes, kas atradās uz galda, kā arī botānikas preparējamo piederumu komplektu, ko viņai bija uzdāvinājis Holta tēvs. Gundula bija atraisīta, nosvērta un harmoniska ikkatrā kustībā. Holts pēkšņi ievaicājās:

—   Jā, ko es tev gribēju pajautāt… Vai tu esi laimīga?

Gundula pašreiz atkal vilka suku caur matiem, un viņas roka kustībā sastinga.

—   Kā tu to domā … — viņa izbrīnā jautāja. — Jā, protams, es esmu laimīga …

—   Bet? Tātad tomēr kāds «bet»?

—   Nekāda «bet». — Viņa piegāja pie Holta. — Kāpēc tu uz mani tā skaties? — Pienākusi Holtam tuvāk, viņa atspiedās pret galdu, — Es jau varētu būt lai

mīga, — viņa teica, — tikai tu, tu man reizem dari smagu sirdi.

—   Brīnums gari”,— viņš norūca un aiz skarba toņa paslēpa savu apmulsumu.

Gundula aizvien domīgāk raudzījās uz Holtu.

—   Es nesaprotu, kālab tu mūžam nolien kaut kur malā un atraujies no cilvēkiem.

—   Kāpēc es nolienu malā un atraujos no cilvēkiem, — viņš atkārtoja, — un kāpēc es no tevis vairos un tev meloju, un tev daudz ko noslēpju un . . . Nerunāsim par to. — Viņš izvilka no kabatas saspiestu cigareti un nervozi aizsmēķēja.

—  Vai arī tu kādreiz nevairījies no ļaudīm? Nu, lūk!

—   Tas bija tolaik! — viņa atbildēja. — Tā bija piespiesta vientulība.

—  Un ja ar mani šodien ir tāpat?

—   Kā tu vari kaut ko tādu runāt! — viņa gandrīz īdzīgi iesaucās. — Tev taču neviens negrib darīt ļaunu! Šodien tev katrs varētu būt draugs. Nevaino citus, ja esi vienmēr viens.

—   Starp «darīt ļaunu» un «būt draugs» vēl ir daudz citu iespējamību, — viņš teica. — Bet, lai to saprastu, jāprot izjust nianses. — Viņš piegāja pie loga un izmeta pa to cigaretes galu.

Arā vairs nelija.

—   Cerniks vismaz zina, ka mana tipa cilvēki viņam sveši, lai gan vēl pirms neilga laika es biju parasts vidusmēra vācietis. Mana tipa ļaudis viņš iepazinis kara gūstekņu nometnēs in vitro', kā teiktu mans tēvs, bet tagad viņš noņemas ar mani in vivo2 . Cerniks ir cilvēks, kas labi prot sajust nianses, redz ne tikai shēmu «darīt ļaunu» vai «būt draugs, ienaidnieks vai biedrs», shēmu, kurai lielajā politikā jābūt par objektīvu mērauklu. Viņš redz arī to, ka starp šiem poliem atrodas plaša telpa, kurā var attīstīties cilvēka individualitāte, man pat gribētos sacīt — telpa tās vēsturiskai problemātikai. Bet šeit jau nav stunda pie Gotes- knehta, es negribu tev lasīt lekciju. Es negribu arī

1 Mēģenes stobriņā (/a(.).

2 Novērojumi dzīvā organismā (lat.).

taisnoties, Gundel, tolaik es stāvēju tavu ienaidnieku pusē. Šneidereits ne. Sneidereits bija vienmēr tavā pusē.

Holts stāvēja pie loga, rokas sabāzis bikšu kabatās.

—   Jūs esat dīvaini cilvēki — tu un tavs Šneidereits. Reizēm jūs man gribat iegalvot, ka Hitlera laikā esmu bijis apspiests un paverdzināts tāpat kā jūs un ka īstenībā neesmu bijis nekāds brašulis, nedz arī pārbaudīts zenītartilērijas izpalīgs; citreiz atkal brutāli un cietsirdīgi jūs man liekat sajust, ka patiesībā tomēr esmu ists fašists un jūsu ienaidnieks un uz visu mūžu staigāšu apzīmogots. Jūs vienmēr izgrozāt tā, kā tas vislabāk iederas jūsu plānos.

—       Es loti cenšos tevi saprast, — Gundula teica,

—  bet nekādi nevaru.

—   Tu mani nesaproti … Tas nozīmē, ka mēs tagad sākam viens otru saprast, tagad mēs esam atraduši kopēju valodu. Šneidereits arī mani nevar saprast, viņš saprot tikai savu jaunatnes organizāciju un antifašis- tiski demokrātiskās iekārtas būtību un sociālismu. Bet arī es pamazām sāku saprast sociālismu. Privātīpašuma tiesību atcelšana uz ražošanas līdzekļiem, kara noziedznieku mantas atsavināšana, galveno rūpniecības uzņēmumu nacionalizācija — piekrītu! Ja man būtu ļauts piedalīties tautas nobalsošanā, es godīgi būtu balsojis — jā. Es esmu arī par zemes reformu. Un, par ko es lepojos — proti, ar to, ka ļoti labi zinu, kāpēc esmu par nacionalizāciju un zemes reformu. Vispār es esmu tieši par to, par ko esi tu un Sneidereits. Bet pasaule nesastāv tikai no rūpniecības uzņēmumiem un bruņinieku muižām. Ir vēl arī garīgais privātīpašums, virsbūve, ideoloģija: domas, jūtas, sapņi. Katram cilvēkam ir savas izglītības, pieredzes un atziņu tradīcijas, un šīs tradīcijas nevar mainīt vienkārši ar nacionalizāciju. Ar nobalsošanu manas dzīves problēmu var atrisināt tikai vispārējos vilcienos, bet manas domas un jūtas pēc plйbiscita ne par grasi nav kļuvušas citādas. Un, ja kaut kas manī mainījies, tad drīzāk gan, pateicoties kādam Behera romānam vai Millera prasmei apieties ar cilvēkiem, vai diskusijām ar Cerniku. Es lasu Marksu un saprotu to ar katru dienu labāk, es mācos, mācos,

mācos, kā to prasa Ļeņins, un tā pamazām, pamazām, lēnām un nemanot sāku domāt šodien mazliet citādi nekā vakar un rīt atkal mazliet citādi nekā šodien. Jā, Gundel, kļūt citādam . . . Bet pārvēršanās nenotiek, ja balsu vairākums to nolēmis. Kļūt citādam — tas ir garš un ilgs process!

Viņš bija runājis pusbalsī, bet aizrautīgi. Tagad viņa balsī skanēja it kā nogurums.

—   Tas, ko es tev teicu, to es nekad agrāk nebiju īsti apzinājies. Bet ir labi, ka tas nu ir izrunāts. Esi augstsirdīga un neņem ļaunā, ja esmu pateicis kaut ko aplamu. Zinu, manās domās vēl ir daudz aplama. Patiesībā jau man nav nekāda iemesla žēloties par jums. Man vajadzētu būt laimīgam tāpat kā tev.

Un tagad viņš runāja klusu, runāja īstenībā vairs tikai pats sev.

—   Manas vēlēšanās piepildīsies. Abitūrija, studijas, vēlāk zinātniskais grāds un varbūt ari profesūra, tāpat kā tēvam, to es zinu. Es jūtu sevī daudz spēka un par savu mērķi ne tikai aušīgi sapņoju, bet metos darbā ar visu jaudu. Bet man ir vēl viena vēlēšanās, un es nezinu, vai tā vispār reiz piepildīsies.

Gundula tikai jautājoši viņā paraudzījās.

Holts turpināja:

—   Es vēlos, lai tev ar mani būtu tādas attiecības kā ar Sneidereitu. Un tikai ar mani, un ne ar Sneidereitu.

—   Verner … — Gundula iesaucās. — Ko tu no manis gribi?

Holts paraudzījās pa logu. Negaiss bija pārgājis. Rietumos peldēja saplosītu mākoņu strēles, un vakara saule atkal krāsoja debesis asinssarkanas.

—   Manī kaut kas ir, — Holts turpināja, — tikai nezinu, kā to nosaukt, tas man liek traukties caur dzīvi, maldīties, melot, darīt cilvēkiem pāri. Tas nav nekas ļauns, tā varētu būt tīri cilvēciska īpašība. Tikai patlaban tā ir izkropļota un ačgārna, kā iesaldēta, kā gruvešiem apbērta. Bet tā grib atbrīvoties, un tad tā kļūs par jūtām, ko jau dažkārt bikli samanu un kas laužas uz āru un sauc pēc atbildes.

—  Es to nesaprotu, — Gundula atteica. Un tad

patiesi izmisusi iesaucas: — Es neko nevaru saprast, lai kā arī pūlos.

—       Atvaino, — Holts sacīja. — Es negribeju ļaut vaļu savām jūtām. Tas jānokārto pašam ar sevi.

Gundula pakratīja galvu un sirsnīgi lūdza:

—       Mēģini taču priecāties, ka ir miers un ka mēs šeit kopā dzīvojam, un ka visi esam labi draugi… — Bet tad jau atkal izmisīgi piebilda: — …un ka pēc ražas novākšanas tiks paaugstinātas pārtikas devas …

Holts neko vairs neteica. Viņš domāja: vēl gads līdz abitūrijai, līdz studijām, un tad — ko acis neredz, to sirds aizmirst. Tā būs arī ar Gundulu.

Vēlāk, kad Gundula bija jau aizgājusi, Holts kopā ar tēvu ēda vakariņas. Tad uzsmēķēja. Profesors šķirstīja žurnālus.

—       Atvaino, — Holts ierunājās, — vai es drīkstu ko jautāt. Vai tu savā darbā esi laimīgs? Tu taču esi laimīgs, kad vari kaut ko radīt, vai ne?

Profesoram Holtam avīze noslīdēja klēpī. Viņš domīgi un piekrītoši pamāja ar galvu.

Holts turpināja jautāt, lietišķi, gluži bez sentimentalitātes.

—  Vai tu kādreiz domā arī par manu māti?

Profesors Holts atkal pamāja. Viņš bija nopietns, un

grumbas viņa sejā kļuva dziļākas.

—        Kā tev izdevās atbrīvoties? — Holts jautāja.

—   Lūdzu, pastāsti man, kā tev izdevās atrast laimi darbā!?

—       Man nebija nekādas izvēles, — profesors Holts sacīja. — Bet es par to negribu runāt. Tikai neaizmirsti vienu: darbā vienmēr ir laime. Bet, ja cilvēkam ar to vien pietiek, tad tas nozīmē, ka viņš kādreiz bijis līdz nāvei nelaimīgs.

—       Ko nozīmē «būt nelaimīgam», to saprot ikviens, — Holts noteica. — Bet «līdz nāvei nelaimīgs» … — Atspiedis galvu rokās, viņš iegrima domās. — Līdz nāvei nelaimīgs… Vai cilvēks divdesmit gadu vecumā var jau būt bijis līdz nāvei laimīgs?

—   Nē, — profesors Holts teica. — Un neaizmirsti

arī, ka divdesmit gadu vecumā tas vēl nemaz nevar zināt, kas ir īsta laime.

Holts pacēla acis.

—       Tu man pateici kaut ko labu, tēvs. Tas ir mierinājums, ka sagaidāmas vēl abas — laime un nelaime.

Holts gulēja dārzā un lasīja. Pēc Bloma ieteikuma viņš lasīja Hjuma «Pētījumi par cilvēka saprātu». Šai brīdī kāds apstājās pie viņa guļamkrēsla. Tas bija Šneidereits.

—   Labvakar, — viņš sveicināja.

Holtam grāmata noslīdēja klēpī. Viņš nemaz nejutās pārsteigts, drīzāk gan viņš bija sagaidījis Šneidereita apmeklējumu. Neraugoties uz to, viņš vispirms teica:

—       Gundulas nav mājās. Un jūs taču droši vien vēlaties satikt Gundulu.

—   Nē, es atnācu pie jums, — Šneidereits atbildēja.

Holts piecēlās, atnesa vēl vienu guļamkrēslu un

sacīja:

—   Vienu mirkli! Es uzvārīšu tasi kolas.

Viņš iegāja mājā. Kamēr ūdens uzvārījās, bija pietiekami daudz laika visu pārdomāt. Aizvakar viņš bija izkratījis sirdi Gundulai, meitene nespēja viņu saprast un visu bija atstāstījusi Šneidereitam. Pat tad, ja Holts ar to bija rēķinājies, Gundulas rīcība bija uzticības laušana.

—       Jūs tātad esat atnācis pie manis! — Holts secināja, pēc tam kad bija nolicis uz dārza galdiņa tases un krūzi.

—       Jā, pie jums, — Šneidereits apstiprināja. Tad viņš, tāpat kā Holts, maisīja tasē ielieto dziru, iedzēra, atlaidās guļamkrēslā un teica:

—       Aizvakar Gundula bija pilnīgi izsista no sliedēm. Viņa man pastāstīja, ko jūs viņai bijāt teicis, un man šķiet, es ļoti labi saprotu, ko jūs viņai gribējāt sacīt. Diemžēl jūsu domas pats nedzirdēju, tāpēc nav tik vienkārši atbildēt.

—       Vai es drīkstu būt atklāts? — Holts viņu pārtrauca. — Es neatceros, ka būtu lūdzis no jums atbildi.

—   Pareizi, — Šneidereits piekrita. — Tas jau nemaz

nav vajadzīgs. Jo kā tad ar mums bija pašā sākumā? Mēs taču centāmies jums tuvoties, un jūs mūs vienmēr noraidījāt.

—  Tā tas tiešām varētu būt bijis, — Holts piekrita.

—   Ļaujiet taču man vispirms izteikt visu. Jūs vienmēr mūs noraidījāt, dažkārt pat visai augstprātīgi. Vai tagad arī es drīkstu būt atklāts, tāpat kā jūs? Jūs esat sikpilsonisks individuālists un nokaujaties ar visām iespējamām problēmām, tikai ne ar mūsu laika aktuālajām problēmām; to risināšanā jūs neņemat nekādu dalību. Gundula man reiz stāstīja, ko jūs tik visu nelasāt. Bet vai esat lasījis «Kā rūdījās tērauds», no tā jūs varētu mācīties, kā cilvēks tiek galā pats ar sevi. Gundula stāstīja, ka politiskos un ekonomiskos pamatjautājumos jūs ar mums esat puslīdz vienis prātis. Tas man dara prieku. Bet jums jātiek galā ar jūsu sīkpilso- nisko individuālismu.

—       Šodien jūs neesat labā formā, — Holts atteica.

—   Kad atnesāt man Manifestu, runājāt daudz labāk, gribētos teikt — cilvēcīgāk. Varētu jautāt: vai runa ir tikai par problēmas formu vai par tās būtību? Ja gribat pārliecināt kādu sīpilsonisku individuālistu, tad nevajag kult tukšus salmus. Bet tas tikai tā — starp citu. Pasniedziet man, lūdzu, savu tasi!

—   Ja man nav izdevies izsacīties pietiekami saprotami, — Sneidereits sacīja, — tad… — Viņš teikuma vidū apklusa, likās apmulsis pats no saviem vārdiem un domīgi, itin kā atcerēdamies kaut ko, vērās debesīs.

—   Kad restorāna pagrabiņā jūs diskutējāt ar Gotes- knehtu, — Holts sacīja, — es stāvēju un kritu par katru jūsu vārdu, un savukārt, kad pats bieži debatēju ar Gotesknehtu, jūs gluži tāpat varētu stāvēt un krist par maniem vārdiem. Tātad mēs saprotamies ne tikai principiālos jautājumos vien, un jums patiesi nav jānopūlas ar runām un savu uzskatu izklāstu pārliecināt šādu sīkpilsonisku individuālistu.

—   Var redzēt, mani vārdi jums varen ķērušies pie sirds! — Sneidereits teica. — Turklāt es jūs nepavisam negribēju aizskart. Bet jūsu tipa sabiedrības locekji vēl nez ko gaida no individuālisma, nevarēju taču nojaust, ka jūs domājat citādi.

—   Kas attiecas uz cilvēku individualitāti, tad šai ziņā jums vispār ir visai maz jēgas, — Holts atbildēja.

—  Tāpēc jau jūs ari sabiedrību iedalāt dažādos pamat- tipos un pēc tam apejaties ar cilvēkiem kā ar zirņu maisu: labos podiņā, sliktos guziņā. To man vajadzēja pateikt arī Gundulai, tikai citādiem vārdiem.

—   No jūsu putrojuma izlobīt kritikas jēgu Gundulai, bez šaubām, viegli nebija, — noteica Sneidereits, kuru Holta vārdi nebija vis aizskāruši, bet gan drīzāk iedrosminājuši. — Visa nelaime jau tā, ka jūs pats nezināt, ko gribat.

—   Formas krīzi jūs, kā rādās, esat pārvarējis, — Holts atteica. — Ja jūs tā runājat, tad es klausos ar interesi, lai arī jūs mani nosaucāt par putrotāju un diezin par ko vēl.

—   Zirņu maiss — nebija slikti teikts! — Sneidereits atbildēja. — Par to būs vēl jāpadomā, varbūt jūsu vārdos ir kāda dala patiesības. Par laimi, mēs abi neesam pārlieku jūtīgi. Būs jāmēģina vienkāršas lielas izteikt pēc iespējas sarežģīti, tad jūs saprotat labak.

—   Un es savukārt papūlēšos, — Holts, nu jau zobodamies, teica, — pēc iespējas tuvināties tam sabiedrības locekja tipam, ar kādu jūs mani identificējat, jo negribu taču padarīt jums dzīvi nevajadzīgi grutu.

Tagad viņi abi iesmējās, un Holtam Sneidereits nemaz vairs nelikās tik slikts. Zēl tikai, ka viņš visu laiku stāv Holtam cejā, citādi ar viņu varētu gluži labi saprasties. Pēkšņi Holts kjuva nopietns.

—   Atgriezīsimies pie mūsu tēmas! — viņš teica.

Sneidereits atsāka runu.

—   Aizvakar Gundula no jūsu vārdiem tik daudz sapratusi, ka jūs jūtaties ļoti vientuļš. Nav labi, ja cilvēks dzīvo tik izolēti un tikai sev …

Nu jau droši vien atkal sekos parastā vervēšana jaunatnes organizācijai, Holts nodomāja, un par to varēja tikai pasmaidīt. Cik ļoti vienkārši gan tie to visu iedomājās! Holts pārākuma apziņā un mazliet ironiski pasmaidīja. Sneidereits pamanīja šo smaidu un apklusa. Un nu viņš uz to reaģēja pavisam citādi nekā pirmīt. Viņš ilgi raudzījās Holtam sejā un tad jautāja, cik vien klusu viņa bass atļāva:

— Kas jums īsti ir pret mani?

Holts pamāja ar galvu, it kā viņš būtu gaidījis tikai šo un nevienu citu jautājumu. Tad piebāza pīpi un lika Šneidereitam gaidīt. Tabaku pīpē viņš bāza apdomīgi, rūpīgi aizsmēķēja un ievilka dūmu.

—        Kas man ir pret jums! Nekas, — viņš teica.

—   Atļaujiet man runāt! Fašisma laikā jūs sēdējāt cietumā, bet es līdz pašām beigām biju fašistu rokaspuisis. Jūs jau no bērnības cīnījāties pret elku dieviem un viltotajiem pagātnes ideāliem, es turpretim tos nesu sirdī un tikai ar mokām spēju tos izravēt. Jūsu dzīve sākās tāda, kāda tā ir, un beigsies tā, kā sākusies, mana turpretim ir iedragāta, tā sākās ar šausmīgām beigām, un pat, ja es arī dzīvē daudz ko sasniegtu, tad tas tomēr arvien būtu tikai sākums, ar ko tā beigsies. Šīs dažādās pagātnes mūs abus izveidojušas par dažādiem cilvēkiem, un, kamēr jūs cieši turaties pie savas pagātnes, man savējā ir jāpārvar. Ja karš mani novedis pie atziņas, ka manai ierastajai pasaulei ir jāsagrūst un tā jāizsviež vēstures mēslainē, tad tas vēl nenozīmē, ka vienā rāvienā varēšu iejusties jūsu pasaulē. Es cenšos nemaisīties jums pa kājām un esmu nodomājis kļūt par sabiedrībai derīgu locekli. Vairāk jūs no manis nevarat prasīt.

Šneidereits pamāja ar galvu, it kā ar Holta vārdiem visnotaļ būtu vienis prātis.

—   Man šis tas būtu piebilstams, — viņš teica. — Bet es šaubos, ka jūsu problēmas varētu atrisināt abstraktās diskusijās. Es atnācu pie jums ar priekšlikumu: brauciet ar mums kopā uz telšu nometni pie jūras! Mums abiem nevajadzētu tik daudz diskutēt par to, kas mums ir kopējs un kas atšķirīgs un kas mūs varbūt šķir vienu no otra. Jums un man gluži vienkārši vajadzētu mazliet padzīvot kopā.

Holts bija pārliecināts, ka Šneidereitam nav nekādu apslēptu nolūku, ka viņš runā tā, kā domā: izbeigsim šis juceklīgās diskusijas, brauksim labāk pie jūras, iesim kopā zirgus zagt! Holta seja uz mirkli atplauka, sirdi viņš tiecās pretim Šneidereitam, iedomājās teltis liedagā, dzirdēja viļņu šalkoņu, redzēja jūru un žilbinošo sauli.

Iedomājās Gundulu, redzēja viņu blakus Sneide- reitam.

Nē, ar statista lomu Gundulas un Sneidereita spēlē viņš nav mierā, viņš pats jūtas piemērots galvenajai lomai. Tad labāk tēlot varoni nodrāztā ludziņā, kaut vai ar tādu partneri, kāda bija Karola, tikai netēlot sīku lomiņu Sneidereita režijā.

—   Savu laiku esmu diemžēl iedalījis līdz pēdējai sekundei, — Holts alteica, un viņu nemaz vairs neinteresēja, ko Sneidereits domā par šo negajdīto noraidījumu. — Ļoti žēl. So ceja gabalu esat mērojis veltīgi.

Vakars pie Baltijas jūras. Pirmais vakars. Gundulai un Sneidereitam pirmais krāšņais saulriets pie jūras. Abi klaiņoja pa kāpām. No liedaga pūta dzestrs vējš, un tālu selgā droši vien plosījās vētra, jo augsti vijņi brāzās pret krastu un sašķīda uz sēkjiem.

Ierodoties jūrmalā, viņus sagaidīja nepatikšanas, pasākums bija slikti noorganizēts un telšu nometne pārpildīta, taču Sneidereits neatlaidās un izvietoja savus ļaudis privātās telpās: jauniešus kādā šķūnī un meitenes pie zvejniekiem ar niedrām apjumtajās būdās. Ar uzturu viņus apgādāja nometnē. Nepatikšanas bija aizmirstas.

—  Vai tev ar Verneru bija sadursme, — Gundu la pēkšņi ievaicājās. — Verners bija tik savāds.

—       Es pie viņa aizgāju, — Sneidereits stāstīja.

—  Vispirms mēs apmainījāmies zobgalībām, par ko pašiem bija jāsmejas, un tad viņš man ļoti iepatikās. Bet, kad uzaicināju viņu līdz, viņš pēkšņi atkal sāka tēlot

t

eķi: «2ēl, mans laiks ir sīki iedalīts . . .»Un tā tālāk.—

neidereits apstājās, viņš raudzījās uz jūru, saules disks

nogrima aiz apvāršņa, vējš jūtami norima. — Nezinu,

kas aiz tā visa slēpjas, — viņš turpināja. — Bet kaut

kas slēpjas.

Gundula paņēma viņu zem rokas.

—   Parunāsim par to vēlāk, šobrīd ne.

Nometnes vidū augstu pret nakts debesīm plaiksnījās ugunskura varenās liesmas. Gundula un Sneidereits turējās savrup un no kāpām noraudzījās uz nometni, ko

apgaismoja ugunskura dzeltenīgā gaisma. Viņi sēdēja smiltīs stundām ilgi un klausījās gaistošajās ģitāras skaņās un dziesmās, ko nomāca jūras bangu šalkoņa un ugunskura sprakstoņa. Un viņi nerunāja vairs ne vārda, līdz īsi pirms pusnakts Šneidereits aizveda Gundulu uz ciematu.

Viņa bija iekārtojusies mazā istabiņā virs aitu kūtiņas. Stāvas koka kāpnes, gandrīz tādas kā pieslienamās kāpnes veda augšup. Kāpņu pakājē Šneidereits brīdi vilcinājās, tad pa tumsu kāpa augšā, aizdedzināja istabiņā sveci un apgaismoja Gundulai ceļu.

Viņi abi stāvēja, elpu aizturējuši un klausījās. Apakšā, kūtiņā, žvadzēja ķēde. Šneidereits pievilka Gundulu pie atvērtā lodziņa. Pāri māju jumtiem viņi raudzījās uz jūru, un arī šeit bangu šalkoņa apslāpēja katru citu troksni.

—   Es vienmēr esmu vēlējies kaut reiz būt ar tevi divatā, taisni tā kā tagad šeit, — Šneidereits teica. Gundula neatbildēja. Viņš apkampa meiteni abām rokām. Viņa salika savas rokas aiz Sneidereita pakauša, viņi skūpstījās un. viens otru iekvēlināja. Šneidereits pacēla meiteni un nesa uz gultu, kas atradās tepat tuvumā. Viņa atrāva muti no viņa lūpām, lai atvilktu elpu. Bet tad viņa atvēra acis. Šneidereits gribēja kaut ko teikt, varbūt nosaukt Gundulas vārdu, bet viņa uzlika pirkstgalus viņam uz lūpām.

—   Es jau zinu, ko tu gribi. Un, ja mēs skūpstāmies, tad es gribu arī, lai tu paliec. Aizslēdz durvis.

Bet tad viņa Sneidereitu atturēja.

—   Nē, pagaidi, lūdzu . .. Man tev kas jāsaka!

Šneidereits pie gultas bija nometies ceļos, viņš bija

nepacietīgs. Bet šaudīgajā sveces gaismā viņš redzēja meitenes seju un pamanīja viņas acīs šaubas. Tad nokāra galvu un piespieda pieri pie viņas pleca.

Viņa paklausība apmulsināja un aizkustināja Gundulu un meitene maigi noglauda viņa matus. Tad teica:

—   Kad tu mani pacēli un nesi uz gultu, tev tas jāsaprot pareizi, tad es iedomājos savu māti, kas mani kā bērnu tāpat nesa uz rokām. Tu jau zini, dažreiz vakaros viņa mēdza pasēdēt pie manis, un tad mēs viena otrai šo to stāstījām. Es viņai varēju jautāt par visu,

un reiz es viņai pavaicāju par mīlu, jo uz ielas biju diezin ko saklausījusies. Vai mīla, es jautāju, ir kaut kas labs vai slikts? Māte atbildēja, ka mīla ir tas vislabākais, kas vien dzīvē sastopams, un ka tāpēc mīla jātaupa, līdz cilvēks kļuvis pilnvērtīgs, jā, tā tiešām vajadzētu būt. Tas skanēja rūgti, pavisam bēdīgi, un es jautāju: vai tad tā nav? Māte papurināja galvu, padomāja, un tad ilgi ar mani runājās. Es vēl atceros katru vārdu, lai gan toreiz tikko sapratu, ko viņa man stāstīja un šo to īsti labi nesapratu, varbūt nesaprotu pat vēl šodien.

Jā, tā vajadzētu būt, māte teica. Bet tā nav. Mūsu pasaule vispār nav tāda, kādai tai vajadzētu būt. Mums grūti jāstrādā un visu mūžu jānopūlas un jāmokās, jo mums nekas nepieder, arī mēs paši sev nepiederam, un arī darbā mēs nepiederam paši sev. Un, tā kā dzīve ir bez prieka un tā pazīst tikai ciešanas un rūpes, tad mēs alkstam pēc prieka un ņemam to mazumiņu laimes, ko sauc par mīlu, jo tā ir vienīgā, kur mēs paši drīkstam piederēt sev. Nav jau nekādas jēgas gaidīt, kamēr kļūstam pilnvērtīgi cilvēki. Jo, kas cilvēks varētu būt, par to mēs nekad nekļūsim: mums nav ļauts attīstīt garu, kā tas pienāktos cilvēkam, un darbs mūs izsūc jau bērnībā un priekšlaicīgi sagandē un sakropļo mūsu garu. Un, tā kā mums ir liegti visi dzīves prieki, tad mums paliek pāri tikai tas, ko sauc par mīlu .. . Horst, vai tu klausies arī?

Sneidereits, tikko manāmi, pamāja ar galvu.

—   Bet nāks laiks, tā māte teica, nāks laiks, un viss piederēs mums pašiem, un mēs paši piederēsim sev. Tad nākamās paaudzes izaugs par pilnvērtīgiem cilvēkiem, kam būs gudras galvas, rokās spēks un krūtīs cēlas jūtas, un tas, ko mēs saucam par mīlu, tas vairs nebūs kā reibinošs dzēriens, kas mums liek aizmirst postu un apdullina apziņu. Nē, tad satiksies divi brīvi, pilnvērtīgi cilvēki, kuri viens otru mīl, un tie skūpstīsies un atļausies sev visu, lai viņiem pilnvērtīgajā cilvēku dzīvē itin nekā netrūktu.

Sneidereits piecēlās un raudzījās Gundulai p