# Vernera Holta piedzīvojumi. Pirmā daļa

Dīters Nolls

Dīters Nolls

Vernera Holta piedzīvojumi. Pirmā daļa

Romāns

Poulārā VDR rakstnieka Dītera Nolla grāmata stāsta par kādu 17-gadīgu vācu jaunekli. 1943 gadā beidzis skolu viņš tiek iesaukts regulārā karaspēka zenītlielgabalu apkalpes daļā. Itālija jau kapitulējusi, vācu karaspēks cietis sakāvi kaujā pie Kurskas, sākusies vācu pilsētu bombardēšana... Interesantā un sižetiski aizraujošā grāmata sasaucas ar Remarka prozu.

Tulkojusi Dzidra Kalniņa Mākslinieks Kurts Fridrihsons

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīga 1964

A (Vācu) No 257

Dīters Nolls

Vernera Holta piedzīvojumi. Pirmā grāmata

Romāns

.

## PRIEKŠSPĒLE

I

Nozvanīja pulkstenis. Verners Holts pietrūkās no miega, izlēca no gultas un, vēl mazliet grīļodamies, stāvēja istabas vidū. Viņš nejutās atspirdzis, bet gurds un bez spēka. Sāpēja galva. Pēc stundas skolā sākās mācības.

Pa plaši atvērtajiem logiem istabā ieplūda saule. 1943. gada maija beigās dienas bija karstas un sausas, lielisks laiks peldsezonai. Upe, kas pie mazās pilsētiņas strauji traucās caur kalniem, ar zaļajiem krastiem vilināja vairāk nekā ķieģeļsarkanās skolas ēkas piesmakušās telpas.

Matemātika, vēsture, botānika un zooloģija, Holts domās noskaitīja, tad divas stundas — latīņu un angļu — pie Māsa, pie studiju padomnieka Māsa. Lielajā starpbrīdī Līvija tulkojums būs jānoraksta no Vīzes. Bet, ja izsauc Kazbārda, mek-mek, tad nu gan ir fiasko … Pamazām norima trulās sāpes, kas bija ieperinājušās kaut kur aiz pieres. Tūlīt Holts atcerējās, ka sapņojis ko uztraucošu un uzbudinošu par Mariju Krī- geri un viņas raibajiem čigānietes svārkiem un arī par kautiņu ar Volcovu.

Es esmu slims, viņš domāja, kad, vingrojot pie atvērta loga, trešo reizi pietupjoties, noreiba galva, es neiešu uz skolu, man ir slikti, es palikšu gultā. Nē! Tas nav iespējams. Ja es šodien nebūšu skolā, tad esmu paspēlējis, tad visi teiks, ka baidos no Volcova. Tā domājot, viņam kļuva vēl sliktāk. Vakar viņš bija ar Volcovu sanācis ragos, aizvakar ari, katru dienu viņš ar to ķildojās, bet šodien vajadzēja notikt kautiņam. Holts nebaidījās ne no viena savā klasē, bet cīņā ar Volcovu viņam nebija nekādu izredžu, un Volcova uzvara viņu pazudinātu. Jo tā bijis jau Homēra laikos un tā ir vēl šobaltdien, ka varonim, kas pazīst vienīgi uzvaras, tiek piedota balmutība, bet tas, kas cietis neveiksmes, šķiet tikai lielībnieks.

Tas nu gan ir muļķīgi, Holts drebinoties un skurinoties domāja, mazgādamies aukstajā ūdenī un cieši lūkodamies spogulī, tas nu gan ir muļķīgi: Volcovs un es, mēs varētu būt visas skolas barveži, ja vien kļūtu draugi, jo vecākie gada gājumi jau iesaukti armijā, un mēs esam augstākā klase.

Viņš noslaucījās dvielī, tad aptaustīja vaigus un augšlūpu: no bārdas arvien vēl ne miņas; tas Holtam sagādāja raizes. Viņš skuvās tikai prestiža dēļ. Sešpa- dsmitarpus gadu, bet bārdas kā nav, tā nav,.. Kauns un negods! Nav jau brīnums, ja viņš, puisis ar tik gludu ādu, neuzdrošinās tuvoties Marijai Krīgerei, kad tā kā lunkana kaķe ložņā pa peldētavu. Bet, kad viņš nesen to bija sastapis, — Holts centās sīki visu atcerēties, — vai tā nebija uzmetusi viņam mulsinošu skatienu? Bez tam: vai tad pazodē jau krietni vien ne- kņudēja?

Garums — simt septiņdesmit pieci, svars — sešdesmit septiņi, tievs, bet muskuļains diezgan, tomēr blakus Volcovam ar viņa simt astoņdesmit astoņiem centimetriem un deviņdesmit kilogramiem Holts izskatījās gandrīz vēl kā zēns. Tumšām acīm, tumšiem matiem, tādu viņš sevi redzēja spogulī, un mati bija ļoti spuraini, tiem patika vīties uz augšu. Viņš sasukājās, apģērbās. Galvas sāpes bija pārgājušas, tikai trulais spiediens pierē negribēja rimties. Ari norīt siekalas bija grūti, un mute likās sausa.

Volcovs vienmēr tika uzskatīts par lielāko dauzoņu skolā; divas reizes par viņu bija spriedusi skolas padome, trešo reizi viņš izglābās no izslēgšanas, tikai pateicoties sava krusttēva — ģenerāļa gādībai. Un es

kā tāds idiots, tikko ienācis klasē, nemeklēju vis viņa draudzību, bet gribu viņam stāties ceļā! Gilberts Vol- covs, tas tik man būtu draugs, tāds draugs kā Hāgens, Vinnētu vai Rollers!

Beidzot Holts bija saposies, viņš iebāza soma paris grāmatu un tad laidās pa kāpnēm lejā.

Māja piederēja māsām Eilalijai un Veronikai Dengel- manēm, īstenībā viņu mātei, astoņdesmit piecus gadus vecai sirmgalvei, kas vecuma plānprātības dēļ atradās aizbildniecībā. Abas māsas, vecākā — piecdesmit divus, jaunākā — četrdesmit sešus gadus veca, pieņēma pansijā ar uzturu un gultas vietu vientuļus kungus. Holts pansijā tika lutināts, jo viņa māte bagātīgi maksāja; viņš bija lutināts visu mūžu. Holts dzīvoja pansionātā jau divus mēnešus un tiranizēja abas māsas.

Holts iegāja pirmā stāva dzīvojamā istabā un sauca, lai atnes kafiju. Veronika Dengelmane — jaunākā no māsām, ieziedusi seju ar biezu tauku kārtu un satinusi matus rullīšos, nolika viņam uz galda kafijas tasi un šķīvi ar sviestmaizēm.

—     Labrīt.

Holts neatbildēja. Viņš domāja: es esmu slims. Tūliņ viņa atkal sāks: «Pasteidzieties taču …»

Norijot ēdienu, viņš sajuta rīklē sāpes, tā bija gluži kā jēla. Dengelmanes jaunkundze teica:

—     Pasteidzieties! Atkal mēs būsim vainīgas, ja ieradīsieties skolā ar nokavēšanos.

Holts atstūma sviestmaižu šķīvi. Pa durvīm ienāca Eilalija, ietinusies noplukušos rīta svārkos. Viņai tāda seja kā aitai, Holts nodomāja, bet Veronika izskatās pēc pilna mēness.

—     Taisieties, ka laikā tiekat ārā no mājas, — arī Eilalija asi piebalsoja māsai, — pulkstenis jau septiņi …

Holts uzmeta viņai Jaunu skatienu. Ja Volcovs mani pievārēs, viņš domāja, tad jāizstrādā tāds joks, kas atkal atjaunotu manu reputāciju. Un tas jāizdara pie Māsa, klases audzinātāja! Esmu jau iegāzis visus skolotājus: Kazbārdu — mek-mek, Šēneru, Grūberu, visus …

Lai jau Cemckis kūda vien: «Pie Māsa tu vis neiedrošināsies …» Pie Māsa neviens neko neiedrošinās, pat Volcovs ne. Bet es esmu slīpēts, es pielauzīšu arī Māsu, un tas mani padarīs par dienas varoni. Pie Māsa es pēkšņi pazaudēšu valodu un, kad viņš gribēs mani sodīt, izvilkšu no kabatas ārsta apliecību, ka esmu kopš vakardienas kurlmēms. Bet kur lai ņemu tādu apliecību? Vai arī atbildot es vairs nevarēšu aizvērt muti un tikai lallināšu vien, izmežģīts žoklis, stīva mēle, klase, protams, rēks aiz sajūsmas, un, kad Māsu nupat vai ķers trieka, tad kāds pēc iepriekšējas norunas iekraus man pa ausi un viss būs atkal kārtībā, — un ko tad Māss man vairs var pierādīt! Nudien, tā ir laba ideja! Vai… vai ari varētu iegāzt viņu ar paša idiotiskajiem perioda teikumiem?

Holts arvien vēl nekustīgi sēdēja pie galda. Kas par brīnišķīgu laiciņu! Būtu man buru laiva. . . Tad varētu … Neviļus pa logu viņš ieraudzījas vecās Dengel- manes sagumušo augumu: vecīte līkņāja dārzā starp dobēm un citu pēc cita rāva ārā jaunos kolrābju stādiņus …

—     Gandrīz katru dienu jūs ierodaties skolā ar nokavēšanos, — Veronika Dengelmane rājās, — vakar es sastapu Benedikta kungu . ..

Benediktu? Benedikts bija vingrošanas skolotājs, tas nedarīja nevienam nekā ļauna .. . Un nu vecenīte rauj laukā arī salātu stādiņus!

—            Uzmaniet labāk savus dārzeņus, — Holts teica,

—      vecā ir dārzā!

—     Vai die, vai die! — Noblīkšķēja durvis. No sakņu dārza atskanēja skaļas vaimanas.

Holts izgāja no mājas. Lēnām viņš soļoja gar dzelzceļa sliedēm; viņš nesteidzās — stundu sākums tā kā tā jau nokavēts, un atrunu nekad netrūka. Visbiežāk vainīgas bija aizvērtas dzelzceļa barjeras.

—     Holt! — kāds viņu sauca. — Pagaidi!

Tas ir Ručers, tas sagandēs man visu ceļu. Fricis Ručers bija studiju padomnieka dēls, viņa tēvs bija miris pirms dažiem gadiem.

—     Jau pāri septiņiem, — Fricis elsa, — mums jā- pasteidzas,

No naskās skriešanas viņš bija bez elpas un aizmirsa pat stostīties.

—     Tev bail, vai? — Holts īdzīgi norūca.

—      Divatā, — Ručers, gaišmatains jauneklis, sastomījās, — divatā jau nu gan vieglāk aizbildināties.

Viņi šķērsoja dzelzceļa sliedes. Tad pa plato, ar liepām apstādīto Bismarka aleju devās lejup uz mazo pilsētiņu. Pa kreisi un pa labi pacēlās savrupmājas.

Šeit dzīvo Barnimi, Holts atcerējās. Ziņkārīgi viņš paskatījās uz lielu ķieģeļu māju. Pulkvedim Barnimam bija divas meitas. Piecpadsmit gadus vecā Gerda apmeklēja meiteņu ģimnāziju; reizēm Holts to sastapa ceļā uz skolu; tā bija kalsnēja meitene ar vasaras raibumiem klātu seju. Tai esot deviņpadsmit gadus veca māsa — Uta Barnima, absolvējusi ģimnāziju ar izcilām sekmēm un pagājušajā gadā bijusi apgabala meistare tenisā; es to vēl neesmu redzējis, bet visi saka, tā esot skaistākā meitene pilsētā. Un šeit, tieši blakus, dzīvo Pēteris Vīze. Tas, protams, jau sen sēž skolā, šis Pēte- rītis Vārgmiesītis, pirmais skolnieks klasē, kas visu zina un prot teikt runas latīņu valodā, bot nekad nepiedalās palaidnībās. Viņš brīnišķīgi spēlē klavieres.

Izgudrojis kādu iemeslu, Holts bieži mēdza aizstaigāt uz iecirkņa tiesneša Vīzes māju. Reizēm viņš sadūšojās un lūdza Pēterim:

—     Nu nospēlē taču kaut ko …

Un vārgais, slimīgais Pēteris sēdās pie flīģeļa. Holts varēja klausīties stundām ilgi, nekustīgi sēdēdams krēslā.

Holta acu priekšā griezās ugunīgi loki, ausīs šņāca … Viņš cīnījās pēc elpas.

—      Kas tev kait? — Ručers iesaucās.

Holtu sāka kratīt auksti drebuļi, tad pēkšņi kļuva karsti. Vai tiešām viņš ir slims? Visi priekšmeti bija pievirzījušies pavisam tuvu klāt, it kā viņš skatītos caur palielināmo stiklu, un Ručera balsij radās atbalss …

—     Ko teiksim Šēneram? — Ručers jautāja.

—      Teiksim, ka pie dzelzceļa pārbrauktuves notika nelaime. Kravas mašīna uzskrēja virsū riteņbraucējam.

Ručers bija pārsteigts.

—     Vai tu to re-re-redzēji?

—     Tā mēs teiksim! Mums vajadzēja iet uz policijas iecirkni par lieciniekiem.

—     Lieliski! — Ručera fantāzija uzliesmoja. — Es teikšu, ka riteņbraucējs br-br-briesmīgi asiņoja.

—r- Nemaisies! — Holts uzsauca. — Un ļauj man runāt, — saprati?

Holts apstājās klases durvīs un pārlaida skatienu telpai. Matemātikas skolotājs Sēners stāvēja pie tāfeles un, kā parasts, rakstīja uz tās skaitļus. Viņam bija sešdesmit astoņi gadi, un, tāpat kā gandrīz visi šīs skolas skolotāji, viņš jau reiz bija aizgājis pensijā, bet tagad atkal iesaistīts skolas darbā. Skolniekus viņš lika mierā un rēķināja pats; viņa mācību stundas aizritēja klusu; neviens, izņemot Pēteri Vīzi, nerēķināja līdz. Holts redzēja, ka resnais Kristiāns Feters, rakstāmlietu tirgotāja dēls, dibenstūrī pie loga spēlē kārtis. Gilberts Volcovs, lielā auguma dēļ iesēdies solā šķērsām, bija* pārliecies pār biezu grāmatu un lasīja.

Holts atvainojās tik nekaunīgā un izaicinošā tonī, ka teiktais jau tūlīt likās neticams. «Noasiņojušais riteņbraucējs» tika apsveikts ar saucieniem, taču bez sevišķas sajūsmas. Tikai Fricis Cemckis, sarkanmatains zeņķis, iespiedzās skaļā bērna balsī:

—     Ak dievs, nabaga nožēlojamais riteņbraucējs, — bet ari tas nerada atbalsi. Klasē atkal iestājās klusums, Feters savā stūrī turpināja sist trumpjus.

Sēners atzīmēja klases žurnālā, ka Holts nokavējies. Ručers nepamanīts bija aizlavījies savā vietā. Ierakstam žurnālā nebija nekādas nozīmes, jo Sēners rakstīja ar zīmuli, un viņa ieraksti tūdaļ tika izdzēsti — vai nu tās bija piezīmes, vai mācību uzdevumi. Bet, kad starpbrīdī Holts ar dzēšamgumiju rokā uzkāpa katedrā, Volcovs dobjā, rupjā balsī iesaucās:

—      Kā tad! Baidies, ka neuzož Māss!

Holts aizsita žurnālu ciet. Lai ieraksts paliek, kur bijis!

—     Es un bailes? — viņš attrauca. — Bail varbūt ir kādam citam, lai arī ar muti tas parasti tēlo varoni.

—     Vai tik tu nedomā mani? — Volcovs, galvu piešķiebis, draudoši jautāja. Bet tad jau no gaiteņa atska

nēja brīdinājuma svilpiens un klasē iesoļoja Knaks, studiju asesors Knaks, trīsdesmit gadus vecs vīrs, kurš sirdskaites dēļ bija atzīts par nederīgu karadienestam.

—     Heil Hitler, Kameraden!

—     Heil Hitler! — atbildēja klase.

—      Kamerad Knack! — Holts vēl piebilda; viņš taču gribēja Volcovam parādīt, ko spēj. Klasē atskanēja apslāpēti atzinīgi smiekli. Volcovs iekoda lūpā. Otro reizi šai rītā Holtam ierakstīja klases žurnālā piezīmi — «neāriskas nekaunības» dēļ, kā to ķērkstošā komandiera balsī paziņoja Knaks. Tad sākās vēstures stunda. Tā ir Volcova stunda, Holts nodomāja.

Gilbertam Volcovam bija mazliet vairāk nekā sešpadsmit gadu. Viņa tēvs pulkvedis Volcovs bija pulka komandieris Austrumu frontē. Ja Volcova apgalvojumam varēja ticēt, tad Volcovi bija prūšu virsnieku dzimta, no kuras jau kopš divsimt gadiem nākuši tikai virsnieki; pulkveža Volcova brālis bija ģenerālmajors. Arī Gilberts gribēja kļūt par virsnieku un gatavojās tam jau no bērnības.

Viņš bija klases, varētu pat teikt, visas skolas nekronētais karalis, kas kliķes un skolnieku grupas pakļāva sev ar varu. Nekad agrāk, kamēr Holts bija ieradies viņa klasē, neviens nebija iedrošinājies runāt Volcovam pretī. Viņš bija ari «nekaunīgākais un slinkākais skolnieks visā skolā», kā to bieži atkārtoja klases audzinātājs Māss, jo gandrīz visos priekšmetos viņam bija tik nožēlojami sliktas atzīmes, ka pārcelšana uz nākošo klasi šoreiz šķita apdraudēta. Bet viņš bija īsts fenomens visos jautājumos, kas attiecās uz karu, kara vēsturi, ieroču tehniku un kara ierīcēm. Jau agrā bērnībā Volcovs tēva mājas bibliotēkā bija sācis lasīt grāmatas par kara zinātni, un viņa apbrīnojami labajā atmiņā bija uzkrājusies vesela faktu bagātība, taču, ja viņam kādreiz piemirsās dažs kaujas datums vai kāda karavadoņa vārds, tad viņš tikai atšķīra piezīmju grāmatiņu, ko vienmēr nēsāja līdz . .. Tagad viņš sēdēja atgāzies solā, viņa seja ar pelēkajām acīm un ērgļa degunu bija pievērsta Knakam.

Vēstures stundas Knakam un Volcovam izvērtās par nebeidzamām debatēm. Knaks parasti raksturoja savu

vēstures uztveri ka «rasiski tautisku». Volcovs stāvēja oie sava sola un skaidroja:

p ____ Vēsture, tas ir karš. No 1469. gada pirms Kristus

līdz 1930- gadam Pēc Kristus miers pasaulē bija 264,

bet karš 3135 gadus …

__ Neaizmirstiet rasisko momentu, — Knaks papildi-

nā ja _____ a tšķiribas dažādu tautu novērtējumā, rasiskos

stimulus. _

Holts klusi sedeja sola un klausijas, ka Knaks savā mūžīgi ķērkstošā balsī teica:

__ Valsts apzmati balstas uz tautas mūžseniem mītiskiem priekšstatiem un spēkiem …

Holts snauduļoja, sāpēja galva, un kakls bija kā aizžņaugts. Viņam blakus sēdēja Zeps Gomulka, advokāta dēls gudrs zēns brūniem matiem; parasti viņš bija visai atturīgs un tikai dažreiz aiz tīras pārgalvības piedalījās klases izlēcienos pret vecajiem skolotājiem. Zeps turējās savrup, klīda ar mazkalibra šauteni pa mežiem un šāva sīļus, nevis domāja par skolas mācībām Kamēr Knaks nemitīgi runāja, Gomulka ar nazi aižīja solu un savāca skaidiņas susināmā papīra tū- tinā Holtam priekšā sēdēja maigais, mūžīgi sirgstošais Pēteris Vīze, kuram šai vasarā veselības uzlabošanai divas stundas dienā bija jāpavada peldētavā un jānodarbojas ar sportu; tas viņam sagādāja īstas ciešanas Holts uzrakstīja uz papīra strēmelēs: «Iedod man savu latīņu tulkojumu.» Viņš gribēja pierakstīt klāt vēl pāris brīdinošu vardu, gadījumā, ja Vīze liegtos klausīt, tomēr no ši nodoma atteicas un atdeva zīmīti Vīzēm Tas izlasīja un piekrītoši pamāja ar galvu.

Taču lielajā starpbrīdī Holtam neradās izdevība norakstīt tulkojumu, lai gan neizpildītam mājas uzdevu- m m pie Māsa varēja būt bēdīgas sekas. Skolnieki devās uz bioloģijas kabinetu. Paredzamās mācības pie X , . ra Kazbārdas, kam bija iesauka «mek-mek», iz- rāva°vinu no letarģiskā stāvokļa. Kristiāns Feters, gaišmatis zēns ar apaļu bērna seju un gaišām cūkas acti- ienmēr zobots un izsmiets sava resna auguma rTl^mēčināja atdarināt dažas skaņas, kas atgādināja k k' nu un mekšķēšanu. Volcovs un Holts vienaldzī-

Xie Sa -3m stāvēja viens otram blakus. Gomulka trina gam sejām »iav J

nazi uz eksperimentu galda gāzes vada, un Kiršs, galdnieka dēls, kuru Knaks cildināja kā «vietējās amatniecības» pārstāvi, stūķēja mutē sviestmaizes citu pēc citas, cerot, ka tad izaugs lielāks, jo bija tikai 161 centimetru garš. Ap Nādleru, druknu gaišmati, bija sapulcējušies viņa draugi Sēnfelds, Grūberts un citi viņa padotie hitlerjaunatnes sakaru dienestā. Turpretim Vol- cova karjera hitlerjaunatnes vadītāju rindās pēc daudzsološa starta bija izbeigusies jau pirms diviem gadiem, pēc tam kad viņš savam štamfīreram bija pateicis: «Man nenāk ne prātā paklausīt tādam militāram stulbenim kā tev.»

Cemckis pēkšņi iepīkstējās:

—      Gilbert, tev tomēr jāatzīst, ka Verners Knaku pamatīgi iznesa cauri.

—     Pastāvi labāk pie durvīm un uzmani, — Volcovs pavēlēja. Tad viņš teica Holtam: — Neiedomājies, ka tas bija kaut kas sevišķs.

Viņs skatījās apkārt, it kā kaut ko meklēdams. Tad piegāja pie tāfeles. Tur blakus lielajam akvārijam stāvēja skelets, kas doktoram Kazbārdam bija vajadzīgs mācībās. Volcovs — bridža biksēs un garos zābakos, apspīlētā, noplukušā hitlerjaunatnes kreklā — izvilka no bikšu kabatas ogles gabaliņu un sāka triept ar to skeleta galvaskausu. Pēteris Vīze nobālēja. Viņš baidījās no Volcova, kuru sauca par miles gloriosus — slavens karavīrs, bet Holts, protams, vārdu «gloriosus» tūlīt bija pārtulkojis par «lielīgs».

Tagad Vīzes sejā atspoguļojās bailes, jo viņam, labākajam skolniekam klasē, arī pirmajam jautās pēc vainīgā, un, tā kā viņš nekad skolotājiem nemeloja, bet par nodevību bez žēlastības saņēma kāvienu, tad katru reizi nonāca konfliktā ar savu sirdsapziņu, un no šī stāvokļa viņu glāba citi, melodami, ka Vīze neko nevarot zināt, jo nemaz neesot bijis klasē.

Volcovs paskatījās Holtam sejā un jautāja: — Un kā tev tas patīk?

Holts, ne vārda neteicis, piegāja pie tāfeles, noņēma skeletam galvaskausu un iesvieda to lielajā akvārijā. Ūdens un tīteņaugi nošļakstēja uz grīdas.

Klase satraucās. Tad iestājās klusums. Visi sasprin

dzināti raudzījās uz Volcovu. Volcovs zaudēja savaldīšanos. Mazliet saliecies uz priekšu, viņš iekliedzās.

—      Pagaidi tu man! Ja tev tiešām ir tik daudz drosmes, tad atnāc šodien ap četriem pie Kraukļu klints, lai es tevi beidzot…

—     Tātad tu jau kapitulē, — Holts zobojās. — Nekas labāks par kautiņu tev nav prātā?

—     Tagad es izspēlēšu tādu joku, — Volcovs iesaucās, — par ko runās visa pilsēta.

Cemckis iebāza galvu pa durvīm:

—     Gilbert. .. nevajag. Nudien ne. Tu izlidosi, ja tevi pieķers.

—      Paskatieties tik uz lielo Volcovu, — Holts ņirgājās. — Kauties viņš grib, bet uzrauties bail.

Volcovs blenza uz akvāriju, kur starp elodeju stīgām ņirdza izķēmotais galvaskauss un zaļajā ūdenī peldēja sešas sarkanas tropiskās zivtiņas.

—     Zep, — Volcovs pavēlēja, — atnes apkalpotāja kaķi!

—     Gilbert, — Gomulka iebilda, — liecies mierā … Māss tevi izmetīs laukā. — Bet gaitenī jau kāds kliedza Cemckim:

—     Tev jāatnes Volcovam kaķis!

Cemckis atnesa kaķi — mežonīgu radījumu ar svītrotu tīģera kažoku, kurš, jauniešu balsu satraukts, neuzticīgi blenza visapkārt. Ar labo roku Volcovs to satvēra aiz čupra; kaķis piekļāvās viņam pie krūtīm un viegli kustināja astes galiņu. Volcovs kaķi noglaudīja.

—     Mierā, mincīt, mierā! Tūliņ tu dabūsi kaut ko gardu … — Viņš iegremdēja kailo kreiso roku akvārijā: — Kaut ko gardu, ko uzkost. . . kaut ko bez pārtikas kartītes … speciāldevu.

Tad viņš nometa uz grīdas pirmo zivtiņu … Vienā lēcienā kaķis bija zemē un ar ķepurojošos upuri pazuda zem sola. Elpu aizturējusi, klase noskatījās, kā Volcovs izzvejoja no akvārija krāšņos šmerliņus un pīkstītes. Kaķis sāka skaļi ņurrāt. Viņš ēda tā, ka zobi šņirkstēja un acis zvīļoja. Tad tas aizlavījās prom, vēl aizvien ņurrādams, nolaizījās, un no doktora Kazbārdas zivtiņām uz grīdas palika vairs tikai pāris mirdzošu zvīņu.

—      Tā, — Volcovs teica. Klases klusēšana bija it kā atzinība, ko viņš mierīgi pieņēma. — Tā, mans mīļais. Kam te nu ir bailes uzrauties?

Volcovs aizgāja uz savu vietu, apsēdās un paņēma grāmatu. Viņš bija bāls. Tad viņš iesaucās:

—     Neaizmirsti, šodien ap četriem!

Bet Holts domāja tikai par vienu: «Viņš izlidos, no skolas, un es viņu iegrūdu šai nelaimē …»

Cemckis iesvilpās.

Doktors Kazbārda bija panīcis vīrelis ar divpadsmit gadus veca zēna augumu un sirmu veca vīra galvu. Viņš nostājās klases priekšā golfa biksēs, zaļos svārkos un baltā kreklā ar vaļēju, apaļu apkaklīti. Aizsmakušā zēna balsī viņš izkliedza hitlersveicienu. Viņa runā bija daudz īpatnību: viņš mēdza bieži teikt «vai ne?» un starp atsevišķiem vārdiem izgrūda divainu, krekstoši sēcošu skaņu, kas izklausījās kā «kh-kh». Viņš teica:

—     Kur ir … vai ne … klases žurnāls .. . kh-kh? …

No kakta atskanēja apspiests «mek-mek», kas viņu

padarīja nervozu, lai gan viņš izlikās to nedzirdam. Viņš bija pieradis pie pārestībām. Skolotāja skatiens pievērsās skeletam bez galvas, un kalsnās krūtis sāka cilāties uztrauktos elpas vilcienos.

—      Tā ir … kh-kh … tā ir nelietība … vai ne … — viņš nikni pavērās klasē, tad paskatījās uz akvāriju un sagrīļojās.

—     Kas . .. kas to izdarīja?

—     Skolotāja kungs, — sauca mazais Cemckis. — Es to neesmu darījis, bet ne jau es viens pats to nedarīju, arī visi citi to nedarīja.

Kazbārda nevarēja vairs valdīties. Viņš piegāja pie akvārija un iekliedzās ar tādu niknumu, ka nodrebēja viss viņa sīkais augums.

—      Kas . . . kh-kh … ir galvaskausu… jūs gļēvie palaidņi. . . kh-kh … kas noņēma skeletam galvaskausu, vai ne, tas taču arī reiz bijis cilvēks.. . kas to iemeta akvārijā? . . .

Tikai tagad viņš īsti aptvēra visu, kas viņam nodarīts pāri, un brīdi viņa drebošā mute nespēja izteikt neko citu kā vienīgi sēcošu «kh . . . kh-kh».

—     Volcov! Vai jūs . . . zivtiņas . ..

—      Lieciet mani mierā ar savām bērnišķīgajām aizdomām, — Volcovs nepieceldamies noņurdēja . . .

Un nu klase meloja ar tādu neatlaidību, kas Kaz- bārdu pilnīgi atbruņoja. Izmisis viņš sāka noskaidrošanu, bet viņa dusmām trūka pietiekošas fiziskas izturības, lai izciestu ilgstošo un nogurdinošo skolnieku izjautāšanu, kuri meloja aizvien nekaunīgāk un ņirgājās tā, ka Kazbārda pagura un bija tuvu asarām.

—      Zivtiņas? — Holts pārjautāja, kad bija pienākusi viņa kārta; ar grūtībām viņš varēja pakustināt mēli un piecelties. — Zivtiņas ir pagalam? Varbūt… tās aprijusi miroņgalva! — Klases rēcieni tikko sasniedza viņa ausis.

—     Nožēlojamais zeņķi. .. kh! Pasakiet jūs, Feter, kur palikušas skaistās, sarkanās zivtiņas?

—      Sarkanās zivtiņas? — Feters brīnījās. — Vai tad tās bija zivtiņas? Un es domāju, ka tie ir tomāti.

—      Skolotāja kungs, — Cemckis kliedza un ar rādītājpirkstu bakstīja gaisā, — es redzēju sarkanās zivtiņas! Vakar tās bija vēl te. Johai! Bet sešas, — nē, tik daudz gan to nebija.

—      Cik daudz . .. kh-kh . . . jūs redzējāt? — Kazbārda cerību pilns jautāja.

_— Nu, tā — no nulles līdz vienai, — Cemckis atbildēja un ar lielajām, zilajām acīm nevainīgi raudzījās skolotājam sejā.

Izmeklēšanai nebija panākumu. Studiju padomnieks Māss to turpināja. Holts nepiedalījās juceklī, kas valdīja lielajā starpbrīdī. Sagumis viņš sēdēja klasē savā vietā, pieri klāja sviedru lāses un galva sāpēja …

—      Tev ir ļoti piesarkusi seja, — Gomulka līdzjūtīgi teica, — ka izraibināta, — vai tu esi slims?

Holts noliedzoši papurināja galvu.

Visu atklāja kaķis; tas skolas apkalpotājā dzīvoklī bija izvēmis nesagremotās zivtiņas. Kāds skolotājs bija dzirdējis saucienu: «Atnes Volcovam kaķi…» Volcova vaina lika pierādīta. Viņš stāvēja pie sava sola un neatlaidīgi meloja, — viņš neko nezinot, lai liekot viņu mierā, viņš neesot vainīgs.

Resns un smagnējs Māss stāvēja uz katedras. Saules stars, kas iespīdēja caur logu, spoguļojās uz viņa kailā

pakauša, ko ietvēra sniegbalti mati. Apaļā, tuklā seja triumfējoši ņirdzīga, acis aiz gaišajām raga brillēm salti un bez līdzjūtības vērās Volcovā.

—     Jūs esat atmaskots, Volcov, — viņš teica aiz sajūsmas drebošā balsī, — arī bez atzīšanās atmaskots.

Pār raga briļļu ietvariem Māss raudzījās uz savu upuri. Viņa jājamzirdziņš bija — sastādīt juceklīgus periodu teikumus, kurus viņš, loģisko pavedienu nezaudējot, norunāja līdz galam; ar šo teikumu palīdzību viņš turēja klasi sasprindzinājumā; Māss pabeidza ari visgrūtākos teikumus un skolnieku godbijīgo klusēšanu uzņēma kā piekrišanas zīmi.

—      Mūsu iestāde, — viņš iesāka, — kur reiz valdīja stingrs centības un paklausības gars un kuru jūs kā bacilis saindējāt, radot tur anarhiju un nedisciplinētību, ko sankcionēt nevarēs vairs arī jūsu krusttēvs … — viņš pārtrauca teikumu, lai kāpinātu sasprindzinājumu, un tad pabeidza, — beidzot galīgi tiks atbrīvota no jums. Es apsveicu sevi ar šiem panākumiem.

Visu acis vērās Volcovā. Viņš nekustīgi raudzījās uz priekšu; tikai Holts, atspiedies pret solu un sevī sabrucis, skatījās uz Māsu. Viņš domāja: Volcovs netiks izslēgts no skolas. No šīs dienas viņš ir mans draugs.

—     Ņemiet savu somu,- Volcov, un nekavējoties atstājiet skolu! Jūs esat izslēgts. Direktora pavēle sekos jums pa pēdām. *

—     Acumirkli, — Holts ieteicās. .

Viņš piecēlās. Holts juta sev pievērsto Volcovā skatienu. Viņš ar muguru atspiedās pret solu.

—     Direktora pavēle, — Holts turpināja, kaut balss viņam neklausīja, — nesekos Volcovam pa pēdām. Volcovs nav vainīgs … Ir notikusi… pārklausīšanās … Tika saukts, lai Volcovs atnes kaķi man.

Holtam teikumus vajadzēja sastādīt ļoti lēnām, jo uztūkusī mēle atteicās kalpot.

—     Es esmu vainīgs, — viņš apgalvoja.

Pēteris Vīze, pagriezis seju pret Holtu, sastinga izbrīnā un pārsteigumā …

—     Es esmu vainīgs … Vīze to apliecinās.,,

Vīze piecēlās un, it kā izpildīdams kādas svešas varas gribu, pirmo reizi mūžā meloja skolotājam; ar zemu noliektu galvu viņš teica:

—     Jā … Holts bija vainīgs… es to apliecinu.

Holts sadzirdēja vairs tikai asiņu šalkoņu ausīs.

Četras stundas karcerī? Vienalga. Zilā vēstule mātei? Viņa tikai pasmiesies. Un tagad Māss skatās klases žurnālā … Piezīmes? Kaut viņš zinātu, cik man tas viss vienaldzīgs!

—      Redz ko, — Māss izgrūda, aiz vilšanās vārīdamies dusmās. — Un tad šis nožēlojamais gudrinieks vēl ierodas skolā ar divdesmit minūšu novēlošanos…

Viņš sāka ironizēt, un tā bija viņa niknuma augstākā un bīstamākā izpausme.

—     Vai jūsu saimniecei, — ja atmiņa mani neviļ, viņu sauca Dengelmane, Eizebija Dengelmane, tomēr ne, Eilalija taču bija viņas vārds, daiļskanīgs vārds, kas cēlies no grieķu valodas … — nekustīgi viņš raudzījās caur raga briļļu stikliem uz skolniekiem, kas, aizturējuši elpu, skatījās uz viņa lūpām, un tad pabeidza:

—     atkal asiņoja deguns?

Holts blisināja acis. Pēkšņi visu cilvēku un priekšmetu apveidi viņa priekšā izplūda; kā daudzkārtīga atbalss ausīs skanēja pēdējie vārdi: asiņoja deguns… asiņoja deguns… Viņu pārņēma patīkams nogurums, vienaldzība. Vajadzētu sadabūt buru laiviņu, viņš domāja, tagad, kad Gilberts ir mans draugs un nu viss ir nokārtots: Volcovs izglābts, un viņš man par to pateiksies.

—     Runājiet!

«Ak tā! Man vēl jāizjoko Māss,» Holts nodomāja. Viņš kļūst nepacietīgs? Gan jau es tev atbildēšu. Man nepatīk tavi periodu teikumi, tādus es varu jau sen sastādīt pats.

—      Nebūt ne, — viņš atbildēja. Viņa seja bija sarkana, tikai no nāsīm pāri mutes kaktiņiem līdz pat zodam bija izveidojies bāls trijstūris. Klase saviļņojās, un Māss, dzirdot veclaicīgo izteicienu «nebūt ne», sarauca pieri.

—     Manas saimnieces deguns, kuras vārds ir Eilalija … Eilalija, kā jums labpatika to atcerēties, nebūt nav asiņojis, bet,.. — vārdu «bet» viņš izkliedza, jo Māss jau bija atvēris muti, lai pārtrauktu Holtu, — bet mani… no rīta policija … tā kā riteņbraucējs, kāds vīrs pelēkā jakā… kura bija jau vairākkārt lāpīta, brauca … ar auto, kas uz ielas… kas iet pāri dzelzceļa sliedēm, kuras atrodas pie stacijas, kas ir pie mana dzīvokļa, nāca . .. brauca 1.. sadūrās .. . lūdza . . .

Holts apklusa. Arī tas nu bija padarīts. Kā pa miglu viņš redzēja uz sevi vērstās klases biedru acis, un Māss noliecās uz priekšu pāri pultij, un tā apakšžoklis bija pastiepies uz leju.

—      … mani kā liecinieku… protokolēt manus novērojumus, — Holts pabeidza. Tad viņš sāņus nokrita uz grīdas.

Pēteris Vīze aizskrēja pie skolas apkalpotāja, Ručers sāka stostīties.

—     Viņš jau no rīta c-c-ceļā uz skolu bija tāds jocīgs.

Māss noliecās pār Holtu un teica: — Tas ir… šarlaks …

Volcovs pastūma viņu sāņus … Drīz piebrauca ātrās palīdzības mašīna.

II

Pienāca jūnijs. Holts gulēja pilsētas slimnīcas infekcijas nodaļa. Volcovs katru dienu rāpās pāri mūrim un caur dārzu aizlavījās pie loga. Viņa svilpiens ieskanēja slimnieku istabā.

Pirmās dienas Holts gulēja drudzī, gandrīz bez samaņas, tad sāka ātri atveseļoties un pārvarēja nogurumu un vājumu. Kad viņš atkal atguva spēkus, ilgā uzturēšanās slimnīcā viņam likās kā ieslodzījums. Viņa māte, ieradusies pēc māsu Dengelmaņu aicinājuma, pa to laiku bija apmeklējusi visus ārstus, iedevusi žēlsirdīgām māsām un kopējām dzeramnaudu un atkal aizbraukusi, nemaz nesatiekot savu dēlu, kurš par to arī neļaunojās.

Bet Volcova apmeklējumi viņam sagādāja prieku. Volcovs atnesa ziņas no ārpasaules. Pēc Holta saslimšanas skola bija slēgta uz divām nedēļām; Holts bija

kjuvis populārs visā skolā, tāpat kā viņa sacelšanās pret Māsu. Viņš bija dienas varonis. Volcovs viņu vairs neapskauda un bija gatavs dalīties slavā ar Holtu. Kad drudzis bija mitējies, Holts, tiklīdz dārzā atskanēja svilpiens, metās pie loga.

—     Kā klājas? — Volcovs jautāja.

—       Patiesīljā es esmu jau vesels. Bet drīz sākšot lobīties āda, tāpēc man vēl vienmēr jāiet karstā vannā,

—     Taisies ātrāk laukā, — Volcovs sacīja.

Vakar atkal sākušās mācības, jo vairāk saslimšanas gadījumu neesot bijis.

—            Garlaicīgi līdz pretīgumam, — Volcovs meloja,

—     kad tu iznāksi ārā, tad, cerams, kaut kas noliks ., „

—     Man jau ir šis tas padomā … kāds piedzīvojums.

-— Ej tu ar saviem piedzīvojumiem, — Volcovs noteikti sacīja. — Kārlis Majs un viņam līdzīgie — tas viss ir tīrās blēņas. Tikai karš ir kaut ko vērts.

—       Vai tu zini kaut ko jaunu par iesaukšanu zenīt- artilērijā?

—     Runā, ka vēl šogad, varbūt pat jau rudenī.^

Šīs izredzes Holtam pilnīgi atņēma patiku mācīties. Viņš prātoja: ja man laimējas, tad varēšu skolai teikt ardievas.

—        Es dabūšu divas nedēļas slimības atvaļinājuma, — viņš piebilda, — un tad būs klāt ari garās brīvdienas. Uz goda! Ja es iedomājos par Māsu …

—        Māss ir gatavais sātans, — Volcovs sacīja. Plaši izplestām kājām, rokas sabāzis bikšu kabatās, viņš stāvēja puķu dobē, un zem viņa zābakiem knikšķēdamas_ lūza rozes un neļķes . ,. — Vai tu zini, ko Māss teica?" Tavs šarlaks esot bijis rafinēts triks, lai viņš nevarētu tevi sodīt. Tad Gomulka piecēlās un protestēja: «Uz tādu triku vis kurš katrs nav spējīgs, studiju padomnieka kungs.» Par to Māss viņu ietupināja karcerī uz divām stundām.

Citreiz Volcovs atveda līdz mazo Pēteri Vīzi un pārcēla viņu pāri mūrim. Rāpjoties Vīze izplēsa biksēs caurumu.

—       Kad būsi vesels, es spēlēšu tev, ko tik vien gribēsi.

Nākošajā dienā viņš atnesa Holtam grāmatas.

Holts vienmēr bija daudz lasījis, bet šajās dienās, kad gulēja gultā un nepacietīgi gaidīja savu atbrīvošanu, viņš lasīja bez izvēles visu, ko tik viņam atnesa no slimnīcas bibliotēkas. Tur bija daudz viņa iemīļoto grāmatu, ko viņš tagad pārlapoja otro vai trešo reizi. Stīvensons un Džeks Londons, Kārlis Majs un Friča šteibena indiāņu stāsti, Gagerna «Robežsargi», «Nīčes darbu izlase» armijas apgāda izdevumā, Hanša Josta «Esi sveicināta, Ieva», un, protams, grāmatas par karu, daudz grāmatu par karu, sākot ar zemūdenes komandiera Vedigena varoņdarbiem līdz «Septiņi pie Ver- denas» un tad vēl Ernsta Jingera «Mežiņš Nr. 125», «Uguns un asinis» un «Tērauda negaisos». Bez tam Beimelburgs, Cēberleins, Etighofers un vēl daudzi citi. Tagad viņš lasīja tās, ko bija atnesis Pēteris Vīze: Štorma noveles un viens sējums «Romantisma pasaku».

Nekustīgi viņš gulēja gultā un domāja par grāmatās aprakstītajiem tēliem, ko viņš kā dzīvus redzēja savā priekšā: Elizabeti, leļļu teātra Līziņu un tumšmati Renāti… Ar tādu meiteni derētu iepazīties, un viņam kļuva skumji, par to domājot. Volcovs nicināja meitenes, pēc viņa uzskata, mīlestība nebija vīrieša cienīga; bet Holts vienmēr prata apvienot neapvienojamo: varoņus no teikām un «Nībelungiem» vai no «Karaļa Laurinsa mēteļa» viņš fantāzijā saistīja ar indiāņu virsaišiem, kovbojiem un karavīru tēliem kara stāstos, radīdams ideālus varoņu tipus, kuru dēkainajā dzīvē šausmīgajiem pasaku pūķiem bija ierādīta tāda pati vieta kā Štorma pievilcīgajām meitenēm vai Karļa Mora fanātiskajam taisnīgumam. Tagad viņš lasīja No- vālisa stāstu par mīlas pāri, kuru klinšu ala pērkona nfegaisa laikā «uz mūžu savieno pirmais skūpsts» … Pirmais skūpsts … kāds gan tas varētu būt?

Holts bija vienīgais bērns ģimenē, agri nobriedis, reizēm bērnišķīgs un izlaidīgs, tad atkal nopietns un sevī noslēdzies. Agri pamodušās dzimumtieksmes izraisīja viņā ilgas un sapņus; meitenes pievilka viņu aizvien stiprāk, un, kur viņš nevarēja atrast nekāda noslēpuma, tur to pats radīja, aizsegdams visu dabisko ar teiksmu plīvuru, kas neskaitāmajās grāmatās aptumšoja dzīves un mīlas jēdzienus, kā, piemēram, teica Hanss

Josts: «Sieviete ir visas radības asiņu priesteriene …» Viņš lasīja par «sievietes mūžīgo evaņģēliju», par mīklaino dzimuma mītu un prātoja … Atbilde bija jāgaida no pašas dzīves. Viņš bija nepacietīgs un ilgojās pēc piedzīvojumiem un varoņdarbiem.

Viņa vecāki bija izšķīrušies jau pirms gadiem; viņš palika pie mātes, kas bija cēlusies no pārtikušas rūpnieku ģimenes; no mātes viņš atsvešinājās aizvien vairāk, lai gan tā viņu bija lutinājusi un mēģinājusi pakļaut sev. Kara laikā Holts beidzot bija no tās aizbēdzis, bet Hamburgā noķerts un atkal atvests atpakaļ, līdz pēdīgi pēc gada māte tomēr padevās un atļāva viņam dzīvot prom no mājas šajā mazajā pilsētiņā, ko tai kāds bija ieteicis kā idilisku un svētīgu vielu, jo tā atradās tālu no rūpniecības centriem, pār kuriem aizvien draudošāk savilkās gaisa uzbrukumu negaiss.

Seit bija miers. Ap pilsētiņu pacēlās mežiem noauguši kalni, aiz tiem tālu pletās reti apdzīvota lauku ainava. Holts šeit jutās labi. Viņš bija uzaudzis Lēver- kūzenē un Bambergā. Viņa saites ar tēvu un māti, kurus viņš, atrazdamies jungfolka un hitlerjaunatnes rindās, jau no bērnības mācījās necienīt, bija sarautas galīgi un pārvērtušās par ilgām pēc drauga un pēc pretējā dzimuma. Draugs nu beidzot, likās, bija atrasts.

Volcovs, tā Holts apsvēra, nedrīkst par to visu neko zināt: ne par viņa jūsmu par Haderslevhūzu, ne par Elizabeti, Undīni un pirmo skūpstu klinšu alā. Volcovs svilpoja zem loga, viņam bija citas rūpes.

—     Tev tagad uz ātru roku jāattīsta kareivja tikumi.

Jūlija pirmajās dienās Holtu izlaida no slimnīcas. Viņš aprēķināja: desmit dienas slimības atvaļinājums, astoņpadsmitajā sākas garās brīvdienas, tad skolas gads man tikpat kā beidzies. Bez tam aizvien biežāk klīda baumas par drīzu iesaukšanu zenītartilērijā. «Varbūt beidzot sapnis būs piepildījies,» viņš domāja, «kaut tikai ātrāk beigtos skola!»

Brīvās dienas Holts lielākoties pavadīja peldētavā pie upes, taču klaiņoja arī pa pilsētas apkārtni. Kādu rītu viņš lika iesaiņot sviestmaizes, nogrieza paresnu nūju un devās kalnos. Aiz muguras palika pēdējie ciemati. Ap viņu pletās lapu koku mežs. Pēcpusdienā,

vairāku stundu gājiena attālumā no pilsētiņas, viņš stāvēja augsta kalna virsotnē un vērās plašajā ainavā. Upes ielokā ziemeļrietumu pusē stiepās augsta plakankalne, ko saskaldīja šļūdoņu radītās ielejas un klinšu gravas, pa kurām uz upi brāzās strauti. Plakankalnē vulkānisko izvirdumu laikā bija izveidojušās atsevišķas apaļas virsotnes, kas pacēlās vairāku simtu metru augstumā. Viņš raudzījās uz tumšzaļo lapu koku un jaukto mežu paklāju. Upe mirdzēja saules staros, un tālumā kalnājs viļņveidīgi pārgāja gan zaļos pauguros, gan līdzenumos. Tuvumā neredzēja neviena ciema, ne ceļa, ne mājas.« Te nu gan ir lieliski,» Holts nosprieda. «Bez kompasa es nemaz vairs netieku mājās. Šeit varētu dzīvot Kārlis Mors ar savu bandu.»

Kalna virsotne, kurā viņš bija uzkāpis, likās nocirsta ar milzīgu cirvi. Nonākot lejā apaļās virsotnes piekājē, viņš atrada alu. Pa dziļo gravu uz dienvidiem stiepās akmeņlauztuve. Ziemeļpusē šļūdonis bija atsedzis akmeņus. Holts ieraudzīja necaurejamu un klinšainu ieleju ar mežainām kraujām. Dienvidu pusē pie akmeņlauztuves krūmos iemuka kāds zvērs, laikam lapsa; sekojot tai pa pēdām un pašķirot krūmus, aiz biezajiem kazenājiem Holts klintīs uzgāja spraugu. Viņš savāca klēpīti žagaru un gar nobrukušajiem akmeņiem ielīda klints alā. Tai vajadzēja būt ļoti vecai kalnraču ejai. Jau pēc dažiem metriem viņš varēja iet stāvus, tad eja paplašinājās. No sienām lāsoja ūdens. Viņš aizdedzināja žagarus un vēroja, ka dūmi ieplūda klints spraugā dziļāk. Tad viņš stāvēja lielā, apmēram trīs metrus augstā, sausā alā. Pa platu šahtveidīgu klints spraugu ieplūda spilgta dienas gaisma.

Holtu pārņēma īsts atradēja prieks. Nekas neliecināja par to, ka šeit pēdējā laikā būtu mājojis kāds cilvēks. Alas grīda bija akmeņaina un sienas veidotas no mīkstiem iežiem. Šahtai, kura veda uz augšu brīvā dabā, noteikti vajadzēja izbeigties kalna virsotnē akmeņlauztuvē.

Kad Holts beidzot izlīda no alas un izrādījās, ka diena jau tuvojas rietam, viņš nolēma šeit pārnakšņot. Visapkārt sārtoja meža zemenes. Lielisks vakariņu mielasts. Apkārtne bija bagāta ar meža zvēriem. Uz klints

pamatnes pie ieejas alā auga bieza, augsta zāle. Holts sagatavoja guļvietu no mīkstām sūnām un lapām. Tad viņš vēlreiz uzkāpa kalna virsotnē. Iestājās nakts. Dziļi lejā pie viņa kājām kā fosfors mirgoja upes lenta.

Alas priekšā viņš sakūra mazu ugunskuru, iemeta tajā sausu sakņu vīkšķi un izstiepās savā guļvietā. Viņš cieši raudzījās liesmās. Apkārt lidinājās sikspārņi. Pie debesīm mirgoja Sietiņš. Viņš sapņoja par dēkainu dzīvi šeit kalnos — bez skolas, bez Māsa. Viņš sapņoja par dziedoni un princesi, par slepenu klinšu alu, kur, pērkonam dārdot un zibenim šaudoties, pirmais skūpsts uz mūžu savienoja kādu mīlas pāri. No rīta jau pirms saules lēkta Holts devās atpakaļ uz pilsētu.

Kad ap pusdienas laiku Holts atgriezās mājās, māsas Dengelmanes cēla galdā tādas brokastis, kas viņā modināja neuzticību: olas, šķiņķa maizītes, magoņkūkas. Un parasti taču viņas nezin, kā lai mani pabaro, Holts domāja. Vai viņas varbūt sākušas spekulēt? Jebšu viņām no manis ko vajag? Holtam bija taisnība. Pēc gariem aplinkiem viss galu galā noskaidrojās: sākot ar septembri, Holtam vajadzēja pieņemt pie sevis istabā desmit gadus vecu zēnu, jo viņš pats jau tik un tā tapšot iesaukts armijā . . . Zēna tēvam, Venceļa kungam, piederot viesnīca, vistas un cūkas .,.

—     Desmit gadus vecu smurguli? — Holts jautāja Eilalijai, bet Veronika neapmierināta papurināja galvu, tā ka ieskanējās matu rullīši.

—     Vai tad jūs nevarat-pagaidīt, kamēr mani iesauc zenītartilērijā?

Venceļa kungs katru gadu kaujot trīs cūkas, Veronika paskaidroja. Holts aizcirta durvis un aizgāja. Īstenībā tas viss viņu nemaz neinteresēja, viņš noteikti ticēja, ka līdz 1. septembrim būs jau armijā. Holts nolēma iet peldēties. Karstais laiks arvien vēl pieturējās.

Lēnām zēns pārgāja pāri tirgus laukumam. Tad apstājās pie kafejnīcas. Viņam radās vēlēšanās uzspēlēt biljarda partiju; biljards pašlaik bija modē. Bet spēlēt vienam maz prieka. Ejot tālāk, viņš jau pa gabalu tir

gus laukuma pretējā pusē ieraudzīja liesmaini sarkanus svārkus.

Marija Krīgere. Holta sirds sāka pukstēt straujāk. Ja es tagad pavisam lēnām iešu cauri rātsnama lievenim, viņš prātoja, tad ar viņu noteikti sastapšos pie Lejas ielas ,..

Meitene atradās no Holta vairs tikai nedaudz metru attālumā, kad abi vienlaicīgi iegriezās stāvajā ielā, kas veda lejup uz upi.

—     Labdien, — Holts teica. Meitene pārsteigta pamāja ar galvu un vilcinādamās satvēra pasniegto roku.

—            Nu? — Holts noteica un vēlreiz atkārtoja:

—      Nu? … Vai arī jūs ejat peldēties?

Mans dievs, kā es viņu uzrunāju, Holts pie sevis no- pukojās.

Holts neievēroja, ka viņa biklums Mariju uzjautrina; viņš tikai redzēja, ka meitene smaida, un šis smaids izgaisināja bailes. Viens otram blakus viņi turpināja ceļu. Viņa jautāja:

—     Jūs laikam esat aizmucis no skolas?

—     Es slimoju ar šarlaku un patlaban esmu slimības atvaļinājumā.

Holtam bija žēl, ka klases biedri viņu neredz blakus šai meitenei. Runāja, ka viņas vecāki vairs neesot dzīvi. Kaut kur pilsētā viņa īrēja istabu. Marija bija septiņpadsmit gadus veca, slaida, skaista, visai nevīžīga un izskatījās pēc čigānietes. Šaurajā sejā lielas, tumšas, iešķības acis. No labās uzacs pāri iedegušajai pierei puslokveidīga rēta. Cirtainos, brūnos matus, kas vienmēr bija nekārtībā, saturēja kopā spilgtas, raibas lentas. Vispār viņai patika raibi, uzkrītoši tērpi, koši sarkani svārki, spilgti dzelteni ņieburi, zaļi kaklauti. Ģimnāzistes viņu nicināja, zēni slepeni blenza viņai pakaļ. Viņa neiekļāvās sabiedrībā, un sīkpilsoņiem bija stingri likumi. Pilsētiņā nebija nekādu rūpniecības uzņēmumu. Ģimnāzisti skatījās nicīgi uz tautskolniekiem, un tie savukārt iedomājās, ka ir labāki par amatnieku mācekļiem un kalponēm. Un, kaut arī visus vienoja kopējais stingrais dienests hitlerjaunatnes un meiteņu savienības rindās, šai ziņā tomēr nekas nebija mainījies. Vajadzēja daudz pašapziņas un drosmes, lai gaiša

dienas laikā kopā ar Mariju Krīgeri pastaigātos pa ielām. Arī Holtam viņa likās mazliet piedauzīga, jo viņš bija audzināts stingrā kastas garā, taču pievilkšanas spēks, kas izstaroja no viņas, saistīja Holtu tik stipri, ka iznīcināja visus aizspriedumus.

—     Jūs laikam šeit vēl nedzīvojat ilgi? — viņa laipni apjautājās. — Citi ģimnāzisti ir tik ākstīgi un iedomīgi.

Tie tikai baidās tevi uzrunāt, Holts nodomāja.

—     Visvairāk dižojas tie, no hitlerjauniešiem, — vai nav tiesa? — viņš atbildēja.

Viņi šķērsoja dzirnavu grāvi un iegāja apstādījumos pie upes.

Marija pameta sāņus uz Holtu skatienu: — Vai tad jūs neesat hitlerjaunatnes vadītājs?

—     Es? Nē. Es biju gan vadītājs jungfolkā. Bet man ar tiem nav pa ceļam. Tagad es esmu individuālists. Hitlerjaunatne mani daudz vairs neinteresē. Agrāk, ja. Bet tagad man labāk patīk būt vienam. Pēc brīvlaika jau tā kā tā būs jāiet uz zenītartilēriju.

Viņa neko neatbildēja.

īsais, aklais upes atzarojums ar maldinošo nosaukumu «Dzirnavu grāvis» izveidoja pussalu, ko sauca par Parka salu; gar upes labo krastu tā stiepās vairākus kilometrus augšpus pilsētiņas. Šeit, parka apstādījumu vidū, airētāju klubam «Vikings» bija biedrības nams, tam blakus atradās tenisa laukums, slidotava un peldētava. Tālāk augšup gar upi parks izbeidzās un pussala pārgāja «melnajā tīrelī» — vairākus kvadrātkilometrus lielā, neizbrienamā un mežonīgā purvājā, aklu vai ar upi savienotu atteku un meldriem apaugušu slīg- snāju labirintā, purvainā zemienē, kas no upes krasta bija pieejama tikai vasarā, kad ūdens līmenis zems. Peldiestāde aizņēma lielu teritoriju —r sauļošanās laukumu, kurš nolaideni sniedzās līdz upei, kur bija noenkurots plosts, kas peldēja uz tukšiem eļļas tanjciem, kur bija arī baseini peldēt nepratējiem un tramplīns. Krastmalā gar sauļošanās laukumu stiepās vairākas rindas koka peldkabīņu, kuras gadskārtējo plūdu dēļ kā pāļu būdas bija uzceltas uz augstas baļķu pamatnes.

Holts, kas no mātes saņēma bagātīgu kabatas naudu, īrēja uz visu gadu vienu no dārgajām kabīnēm. Viņš

ar steigu pārģērbās, atrada meiteni krastmalā un apsēdās zālē viņai blakus. Sai laikā peldētavā bija maz apmeklētāju. Uz plosta, tramplīna ēnā, sēdēja tikai vecais peldētavas apkalpotājs un makšķerēja.

Marija gulēja zālē, izstiepusies visā garumā. Viņa bija uzģērbusi sarkanu divdaļīgu peldkostīmu. Meitenes augums bija vienmērīgi iededzis, tikai uz krūtīm, kostīmam mazliet noslīdot lejup, kļuva redzama balta āda. Viņa bija sakrustojusi rokas zem galvas un aizvērusi acis. Holts atlaidās meitenei blakus un skatījās uz viņu. Melnie, sprogainie matiņi viņas padusēs un slaidās kājas un rokas radīja nemieru … Šis brūnais ķermenis, kas cilājās vienmērīgos elpas vilcienos, Holtam likās neparasti trausls; ilgi viņš raudzījās meitenes sejā, uz viņas muti un domāja. Neviens neskatās … vai viņa pretotos, ja es to noskūpstītu? Lai pretojas … es esmu daudz stiprāks.

—     Cik jums gadu? — viņa iejautājās.

—     Septiņpadsmit, — Holts sameloja un atgūlās zālē viņai blakus. Tagad, kad viņš to vairs neredzēja, runāšana vedās vieglāk.

—     Kad es slimoju ar šarlaku, — viņš stāstīja, — tad reiz par jums sapņoju . ..

Viņš dzirdēja meiteni iesmeļamies, tas viņu padarīja nedrošu.

—     Es eju peldēties, — viņš ātri teica, — nāksiet līdz?

—     Man nav peldcepures. Es tikai sabojāšu frizūru . .. Nevar jau nekur dabūt! Būtu ar mieru maksāt riez ko.

Holts brīdi padomāja; — Es jums pagādāšu cepurīti. Vai tad drīkstēšu kaut ko vēlēties?

Meitene atspiedās uz elkoņiem un skatījās viņā. Holts izturēja šo skatienu. — Es atnesīšu peldcepuri un jums . .. par atlīdzību … jāļauj sevi noskūpstīt…

Viņa atkal izstiepās zālē. Viņš neatlaidās: — Jā vai nē?

Tad viņa atbildēja: — Vēlāk jūs teiksiet: par nožēlojamu peldcepurīti viņa ļauj sevi skūpstīt..,

Holts piecēlās.

—     Lai esmu nolādēts, ja kaut ko tādu pat tikai iedomātos. Bez peldcepurītes jūs taču neļausiet ne tik…

—     Pazudi! — viņa smiedamās iesaucās. — Taisies, ka liec ūdenī, tu!

Holts noskrēja pa nokalni lejā, tā bija bēgšana no viņas «tu», no viņas neizteiktā «jā». Plosta plankas nodārdēja, ieskriedamies viņš uz galvas ielēca ūdenī. Kad Holts iznira, meitene arvien vēl sēdēja zālē un pamāja, kad viņš no ūdens pacēla roku.

Viņš peldēja uz pretējo krastu, uzrāpās uz dambja un vēlreiz paskatījās atpakaļ. Meitene bija nozudusi. Holts gāja pār pļavām uz biezu kārklu krūmāju, uz norunāto salikšanās vietu ar Volcovu.

Viņš nogūlās uz mīkstās zemes un raudzījās skaidrajās vasaras debesīs.

Holts atmodās, kad no krastmalas atskanēja Volcova griezīgais svilpiens. Volcovs apsēdās pie Holta. Savā smailītē viņš bija atvedis līdz cigaretes un sērkociņus.

—     Kas jauns učenē? — Holts jautāja.

—     Māss atdeva latīņu rakstudarbu. Iespēris man cāli. Būs laikam jāpaliek uz otru gadu.

—     Vai tev tas tiešām ir tik vienaldzīgi?

Volcovs paraustīja plecus. — Vai nu tu sēdi vienu gadu, vai divus, tas tagad vairs nav svarīgi… Mūs drīz iesauks. Vēlāk es pārcelšos uz Austrumiem, uz Ukrainu vai kur citur, kā virsniekam pie zemessargiem man latīņu valoda nebūs vajadzīga.

Pareizi, Holts nodomāja. Karadienestā neviens vairs neprasa skolas liecību ..,

—     Kas jauns par zenīteni?

—     Nekas. Bet Visvācijas jaunatnes vadītājs uzaicinājis ražas novākšanas darbos.

—     Tas man nemaz nav pa prātam, — Holts sapīcis atbildēja. — Lai taču viņi liek mūs mierā! Kaut tik mēs ātrāk tiktu pie zenītniekiem. Nemaz vairs nevar izturēt, kā gribas reiz iesākt kaut ko nopietnu. Ciest nevaru šos nolāpītos gaisa pirātus.

Volcovs kūtri blisināja acis, raudzīdamies saulē.

—     Karš tikai tagad pa īstam sākas, — viņš teica. — Es vairs nebaidos, ka mēs varētū ierasties par vēlu. Vai tu jau zini, ka amerikāņi Sicīlijā izcēluši desantu?

Holts bija pārsteigts.

—     Nē… Veselu mūžību neesmu klausījies virspavēlniecības ziņojumus.

—      Katrā ziņā tas ir solis uz priekšu, — Volcovs apgalvoja. — Kā tu sakausi ienaidnieku, ja tas neielaižas kaujā? Ja es būtu karavadonis, tad izvēlētos izšķirīgas kaujas, ja tikai stāvoklis kaut cik to atļautu. Vai tu zini, kas ir mans ideāls? Es nesen lasīju par Māriju. Mīļais, tas tik bijis ko vērts!

Viņš piecēlās»

—     Es domāju, augustā mēs varētu pieteikties brīvprātīgajos. Vai tu arī iesi uz motorizētajām vienībām? Tanki ir visvarenākie ieroči.

—      Iešu gan! — Holts piekrita. — Tanks ir laba lieta. Es pavisam labi varu iedomāties, kā tas ir, kad iedrāžas ugunī un visapkārt sprāgst granātas, un tad divkaujā tanks pret tanku … Tev taisnība. Nav saistošāka piedzīvojuma par karu. Agrāk bija jūras laupītāji, bandīti, tādi kā Kārlis Mors, kas par taisnību upurēja dzīvību.

Veselu stundu viņi gozējās saulē.

—     Visinteresantākais tomēr ir karaspēka daļu vadīšana, — Volcovs iesāka no jauna. — Tu stāvi pie kartēm noklāta galda, cepure atstumta pakausī, un ar sarkanu zīmuli tikai nevērīgi paklaudzini pa karti.. . Šeit… viens trieciens virzīsies tā un otrs ta … Tad tu dod pavēli. Tavs vārds izšķir kauju.

Peldētavā valdīja liela rosība. Marija Krīgere pāris vīriešu sabiedrībā sēdēja pļavā; Holts ieraudzīja viņu jau no tālienes un nevarēja noslāpēt greizsirdības jūtas. Viņš rūpīgi piesēja laiviņu un uzrāpās uz plosta; jaunākie skolēni viņu godbijīgi sveicināja. Pie tramplīna stāvēja pulciņš zēnu un meiteņu. Holts dzirdēja Cemcka skaļo, nekaunīgo balsi. Ručers stostīdamies sauca viņiem pretim: «A-a-ave, Cēzar!» Viņi visi bija kopā: Vīze, Feters, Gomulka, arī Nādlers ar dažiem savas svītas locekļiem — Šenki, Hampeli, Kībaku un vēl citiem … Bez tam pāris meiteņu: Ručera māsa Ilze, slaidā Dorisa Vilke, iesaukta par «Ķilku», un Frīda

Kihlere — gaišmatainā meiteņu grupas vadītāja, valsts padomnieka meita. Viņa uzsauca pienācējiem:

—     Heil Hitler!

Holts apsēdās uz plankām un vēroja meitenes. Dorisa Vilke, ieraugot Volcovu, nosarka, viņa bija iemīlējusies lielajā, drūmajā jauneklī, bet Volcovs to neievēroja vai arī negribēja ievērot. Meiteņu klātbūtnē visi jutās mazliet neērti. Vienīgi Volcovs neizturējās citādi kā parasti.

—       Jūs, meitenes, kļūstat aizvien kareivīgākas, taisni vai jāņirdz, — Volcovs apsēzdamies teica Frīdai Kih- lerei. — Jūs jau esat gatavie vīrieši.

—       īsti zaldāti, — Feters papildināja. — Redzēji pēdējo hroniku?

Frīda Kihlere Volcovu norāja:

—       Tie ir pavisam aplami uzskati. — Viņa prata patīkamā balsī runāt; reiz kādā hitlerjaunatnes rīta raidījumā viņa bija pat runājusi radiofonā.

—       Paskaties uz sievietēm žurnālā «Ticība un Skaistums», pavēro viņu nosvērto soļošanu aiz karogiem vai heroiski nopietno uzstāšanos rotaļās Un dejās… Nevienam neienāks prātā, ka šajā dzīvespriecīgajā kņadā būtu par daudz vīrišķības . . . Mūsu meitenes kļūst bioloģiski vērtīgākas un tikumiskā ziņā tās būs tikpat labas mātes kā agrāko paaudžu sievietes.

—     Tas viss ir blēņas, — Volcovs vienaldzīgi noteica.

—     Tu taču atkal runā par ģermāņiem. Bet ģermāņu sievām bija jātur mute ciet un jārada bērni.

Holts šajā sabiedrībā nejutās labi. Šīs viņa vecuma meitenes ģimnāzistes viņam likās aušīgas, lai arī šaurajos peldkostīmos izskatījās tīri jaukas. Kāds Holtu uzrunāja:

—       Mēs nupat dzirdējām tavu slaveno perioda teikumu.

Pēteris Vīze bija to rekonstruējis un uzrakstījis.

—     Māss tam nekad netiks pāri, — Gomulka piebilda.

—     Periodu teikumi viņam vairs nesagādā prieka.

—       Toties viņš ir kļuvis vēl nelietīgāks, — šķendējās tuklais, sartais Feters, kas sēdēja turpat uz dēļiem.

—     Vakar viņš man teica: «No kā jūs esat mantojis savu plānprātību? No tēva ne, to es pazīstu, acīm re

dzot, *jums ir galīgi dumja māte.» Vai lai es ar to samierinos?

—     Ei, paskatieties taču, kas tur nāk, — Cemckis iepīkstējās.

Visi pagrieza galvas. Izpūrušiem matiem pa laipām tramplīnam garām gāja Marija Krīgere. Pietiekami skaļi, lai viņa sadzirdētu, Cemckis teica:

—     Tā ir pilsētā pazīstamā …

—     Turi muti! — Holts iesaucās.

Cemckis apklusa.

Meitene bija apstājusies pie kāpnēm, viņa paskatījās uz Holtu, tad steidzīgi aizgāja. Frīda Kihlere dzēlīgi izmeta:

—     Vai tu to ņem savā aizsardzībā? Varbūt esi viņā iemīlējies?

Par šo sabiedrību Holts bija galvas tiesu pārāks Viņš piecēlās.

—     Nāc, Gilbert… Man šeit vairs nepatīk. Sī muļķīgā tītarmātīte grib tenkot.

Pa kāpnēm viņi aizgāja līdz krastam.

Volcovu savrupnams atradās uz pakalniņa un pacēlās pāri vecajām pussagruvušajām amatnieku mājiņām. Ap namu pletās nekopts liels dārzs; no žoga pavērās skats lejup uz sarkanajiem dakstiņu jumtiem un šaurajām vecpilsētas ieliņām.

Māja bija nolaista. Tumšajā zālē pie sienām karājās pāris apputējušas senču ģīmetnes. Kamīnā krājās atkritumi un pelni. Pa nokvēpušajiem logiem lielajā telpā plūda blāva gaisma. Kāpnes ar kokā grieztām margām veda uz augšējo stāvu. Šeit Volcova kundze ar dēlu apdzīvoja pāris istabu. Apakšējais stāvs bija tukšs un pamazām gāja bojā.

Volcova istaba izskatījās pēc grabažu noliktavas. Pie sienām sakārti šaujamie stopi, eksotiski ieroči, loki un spalvām izrotātas bultas, indiāņu kaujas cirvji, taures un pāris senlaicīgu divkauju pistoļu. Pie loga stāvēja liels ozola galds, apkrauts ar retortēm un pudelēm, glāzēm un sarūsējušām kārbām. Te atradās miroņa galvaskauss, nozagts kapsētas kapličas pagraba, noplukusi

izbāzta lauku irbe, kura noderēja mērķī šaušanai, papīri un grāmatas. Uz saslauku kaudzītes kaktā bija nosviesti divi rapieri, līks turku zobens, lamatas un netīrs stulma zābaks. Uz grīdas nomesta paukošanās maska un visādi apģērbu gabali; saliekamā dzelzs gultiņa bija pārklāta ar pinkainu, brūnu lāčādu.

Holts sēdēja gultā, uzlicis kājas uz blakus piebīdītā krēsla. Šeit viņš jutās labi. Volcovs pie lielā ozola galda izdarīja mēģinājumus: zem vienas retortes dega spirta lampiņa. Laukā metās jau krēsla.

—     Ja mēģinājums ar salpetra skābi izdosies, tad es taisīšu dinamītu.

—     Ko tu darīsi ar dinamītu?

—     Gatavošu bumbas, īstas bumbas, nevis tikai tādus spridzekļus no dūmu pulvera.

Ko viņš darīs ar bumbām, Holts domāja. Paliks kādu Māsām zem katedras? Holts iesmējās. No retortes izplūda kodīgi garaiņi. Volcovs atvēra logu. Istabā ielidoja baznīcas zvanu skaņas ,,, Volcovs gatavo bumbas baznīcas zvanu pavadībā!

—      Iedomājies tik, vecīt, — Volcovs sacīja, — tu noliec dinamīta bumbu skolā, un tur vairs nepaliek akmens uz akmens. — Šī doma viņu sajūsmināja. — Vai arī piesien Māsām bumbu pie pakaļas …

Holts smēķēja un apskatīja grāmatas, kuras mētājās šur tur pa istabu, tie bija darbi par kara zinātnēm un vēstures tēmām: Verdija di Vernuā «Pētījumi par karaspēka vadīšanu», Ristova «Infantērijas vēsture», Ho- henloes prinča «Vēstules par artilēriju», bet tad Holts ieraudzīja arī biezo rokasgrāmatu, no kuras Volcovs nekad nešķīrās. Viņš paņēma mīksto ādas sējumu un pētīja virsrakstu: — Lucs fon Vulfingens, ģenerālleitnants un prūšu karaliskās kara akadēmijas pasniedzējs, «Kara vēstures rokasgrāmata pamatjēdzienos ar stratēģiska un taktiska rakstura piezīmēm, ar hronoloģisku sarakstu par kaujām, cīņām un sadursmēm pasaules vēsturē līdz ar iesaistīto karaspēka daļu un to pavēlnieku uzskaiti, pielikumā 212 skices; 1911. gadā, otro izdevumu pilnīgi no jauna pārstrādājis atvaļinātais ma- jofs grāfs Oto Oterns Otbahs». Holts pāršķirstīja plānās lapas, vārds «Taginae» bija pasvītrots ar sarkanu

zīmuli, lapas malā atzīme «Totila — nemākulis, Nar- zess — lielisks» un pie vārdiem «Miltiads pie Marato- nas» Holts izlasīja ar Volcova roku rakstīto: «Kannas pirms Kannām?»

Holts nolika grāmatu un izvilka no kaudzes apakšas Gētes «Faustu».

—     Vai tad tu lasi' «Faustu»? — viņš izbrīnījies jautāja.

Volcovs atbildēja: — Es dzirdēju, ka tur darbojoties arī kāds kareivis, es šīs vietas pārskatīju: militārā ziņā tur nav nekā interesanta.

Viņš izdzēsa spirta lampiņu un pabīdīja pie malas retorti. Istabā bija tumšs, Volcovs ieslēdza gaismu. Holts bija atvēris grāmatu un lasīja: «Dāvājums.,.» Viņš pārlaida skatienu dzejas pantiem un tad izlasīja vēlreiz: — «… Kā tālumā viss izgaist, kas bij tuvu, Un to, ko zaudēju, tik īsti guvu.» — Cik brīnišķīgi… Viņš pēkšņi iejautājās: — Vai tu kādreiz atceries laiku, kad biji vēl bērns?

—     Kālab? — Volcovs prasīja. — Nē. Un tu? Kāpēc tu īstenībā nedzīvo pie saviem vecākiem?

—      Mani vecāki ir šķīrušies, — Holts ar nepatiku atbildēja. — Tēvs aizgāja no ģimenes, un pie mātes, nu, vai zini, tur es neizturēju, kāpēc, pats nezinu. Viņa ir tik . .. kokaina, nepavisam ne tāda kā māte. Vēriens jau gan viņai bija plašs. Mums tur bija sporta skola; viņa man algoja džiu-džitsa treneri un atļāva visu iespējamo… Bet citādi … un mana krustmāte Ham- burgā ir vēl sliktāka, īsts ledus gabals, viņa ilgāku laiku uzturējās pie mums, un šī sieviešu saimniekošana man gluži vienkārši kļuva neciešama. Mūžam visādas ķildas!

—     Un kāpēc tu nedzīvo pie tēva?

—      Viņam atņēma tēva tiesības, un mana māte ar policiju aizvestu mani prom no tēva, ja es tur aizietu. Mans tēvs ir bakteriologs, nu, zini, tāds kā Roberts Kohs … Viņš bija augstskolas profesors un tad strādāja rūpniecībā. Viņš visu laiku domā tikai par darbu, bet, protams, pret mani viņš bija ļoti jauks… Māte saka, ka tevs esot cilvēkienaidnieks un savādnieks.

Viņš apklusa, būtu jau vēl daudz ko stāstīt, bet īstenībā tas nevienu neinteresēja, arī Volcovu ne.

—       Un beidzot māte ļāva man aiziet, tāpēc tagad esmu šeit.

—       Man par laimi, — Volcovs atbildēja, — citādi es būtu izslēgts no skolas. — Ka viņu tiktāl bija novedis Holts pats, Volcovs izlikās nenojaušam. — Starp citu, — viņš norūca, — es tev vēl gribēju ko pateikt: es nekad neaizmirsīšu, ka tu mani izpestīji. Ja tu no manis kādreiz kaut ko lūgsi, — viņš teica īdzīgi, bet svinīgi, — tad atgādini man šo brīdi, un lai mani tad sauc par nelieti, ja es nedarīšu visu tavā labā.

Holts ātri atbildēja: — Ja mēs kopā aiziesim karā, tad turēsimies arī kopā kā… Hāgens un Folkers. Ir labi, ja karalaukā ir draugs.

Volcovs norūca kaut ko nesaprotamu. Viņš paņēma līko zobenu un cirta miroņgalvai, kas krakšķēdama sasprāga gabalos. Tad viņš zobenu iesvieda kakta.

—       Divus tādus vecus kara biedrus kā mēs var šķirt tikai nāve!

iii

Par peldcepuri Holtam iznāca krietni palauzīt galvu. Beidzot viņš atcerējās, ka Veronika Dengelmane pirms pāris gadiem vēl esot regulāri nodarbojusies ar peldēšanas sportu… Otrā rītā pie brokastu galda māsas atkal sāka runāt par Venceļa kungu. Uz visiem lūgumiem Holts viltīgi atbildēja:

—     Nē. Jūs jau arī manā labā negribēsiet neko darīt.

—     Nav tiesa. Pat ļoti labprāt mēs jums…

—     Tā? Tad atdodiet man savu peldcepuri.

—       Manu peldcepuri? — Veronikai likās, Holts viņu grib izjokot. Viņš jau cēlās no krēsla augšā. Tad viņa iesaucās:

—     Protams … Nu, protams, taču!

Man nu gan laimējas, viņš nodomāja. Pirms šis zēns ievāksies, es jau būšu zenītartilērijā.

Veronika atnesa peldcepuri. — Bet ko jūs ar to darīsiet?

—      Nu tad, lai jau arī notiek, — manis dēļ rakstiet vien tam savam Venceļa kungam, ka esmu ar mieru.

Eilalija atviegloti uzelpoja. Bet Veronika nevarēja nomierināties:

—     Dieva dēļ, ko jūs darīsiet ar manu peldcepuri?

—     Es tajā iestādīšu ģerāniju, — Holts atteica.

Viņš steidzās uz peldētavu.

Holts sēdēja savā kabīnē un gaidīja — gandrīz vai slims no uztraukuma, līdz ieraudzīja Mariju Krīgeri peldkostīmā nākam pār sauļošanās pļaviņu. Viņš noslēpa cepurīti aiz muguras. Viņa laipni padeva Holtam roku.

—     Šodien jums vajadzēs ar mani peldēties, — viņš sacīja un sniedza viņai savu dāvanu.

Izklaidīgi viņa paņēma no Holta raibo cepuri. Tad sabāza zem tās matus un beidzot teica:

—     Jāpaskatās spogulī.

Holts sekoja viņai pār pļavu. Klusēdama viņa gāja pa priekšu, pa koka kāpnēm uz augšu, tad pa eju starp kabīņu rindām. Meitene noliecās pēc atslēgas, kas kaut kur bija paslēpta, un atgrūda durvis plaši vaļā. Tad viņa iegāja šaurajā telpā. Holts atspiedās pret durvju stenderi.

Viņa nostājās pie spoguļa un uzlika cepurīti galvā, arvien vēl neteikdama ne vārda, tad veiklām kustībām noņēma to atkal nost un apsēdās iešķērsām uz soliņa, pievilkusi kājas sev cieši klāt un ar rokām saņēmusi ceļus. Saritinājusies kā kaķe, viņa iesānis paskatījās uz Holtu, kas stāvēja atspiedies pret kabīnes sienu. Šaurajā telpā valdīja pustumsa; kāds gaismas stars iededza viņas acīs zalgojošas uguntiņas.

Holtam bija bail. Taču doma, ka varētu kļūt smieklīgs, piespieda viņu tomēr paspert soli tuvāk meitenei. Viņš noliecās un viegli pieskārās lūpām, kuras viņa sniedza pretim. Tad '&tkal stāvēja vecajā vietā, bezgala vīlies, grāmatas un sapņi bija melojuši.

Viņa smējās. Viņas zobi mirdzēja. Meitene piecēlās un piegāja Holtam pavisam tuvu klāt; viņa apvija abas rokas zēnam ap kaklu un noskūpstīja. Holts attapās, ar abām rokām satvēra viņas plecus. Viņa atbrīvojās un soli atkāpās, bet Holts pievilka viņu no jauna

sev klāt, ātri atlieca viņai rokas uz muguras, glāstīja plecus, kailo roku, meklēja viņas krūtis.

—     Tu dari man sāpes, — viņa klusu teica. Tikai kad gaitenī atskanēja soļi, Holts palaida viņu vaļā. Soļi ai/dimēja tālāk. Viņa izskrēja no kabīnes.

Viņš gāja atpakaļ uz krastmalu, tad iemetās ūdenī un ar vienmērīgiem vēzieniem peldēja uz priekšu. Tikai labi tālu no krasta, apsviedies uz muguras, viņš ieraudzīja, ka meitene nāk šurp.

Pretējā krastā viņi skrēja augšup pret straumi uz alkšņu un kārklu mežiņu. Starp garo grīsli šeit netraucēti zēla cūkpienes. No kādas peļķes kliegdams pacēlās meža pīļu bars. Viņi ilgi gulēja saulē.

—      Pēdējā laikā esmu daudz domājis par tevi, — Holts teica. — Mēs paliksim kopā vienmēr.

—     Ak tu … — viņa novilka. — To nu gan izmet no prāta. Bez tam pēc pāris dienām es aizeju darba dienestā. — Viņa pacēlās sēdus. — Var jau būt, ka tu patiešām tā domā, — viņa jau maigāk noteica, — bet… es tomēr nekad neticēšu, ka tāds kā tu to domātu nopietni …

Dzirdot šos vārdus, viņam iešāvās prātā notikums bērnībā.

Lēverkūzenē viņi bija dzīvojuši kādā villā pilsētas nomalē. Pagraba dzīvoklī mitinājās durvju sarga ģimene. Holtam bija četri vai pieci gadi, un reiz viņš bija izmucis no aukles mūžīgās uzraudzības un spēlējās ar sarga meitenīti, kas bija tādā pašā vecumā kā viņš; tā viņu beidzot aizveda sev līdz uz pagraba dzīvokli. Viņš sēdēja tumšajā virtuvē pie galda un ar sarga ģimeni spēlēja «Melno Pēteri», līdz viņu tur atrada saniknotā aukle. Augšā dzīvoklī viņam vajadzēja nomazgāties un pārmainīt veļu. Šis notikums diezin vai būtu palicis Holtam atmiņā, ja viņš vakarā nejauši nebūtu noklausījies, kā māte norūpējusies teica tēvam:

—     Kāpēc gan viņam ir… tādas plebejiskas tieksmes?

Atceroties to, Holtam gribējās izaicināt visu pasauli.

—     Un … ja es tevi ievestu savās aprindās jau šodien pat? Ja es tevi iepazīstinātu ar saviem draugiem?

Lai tik kāds iedrošinās iebilst pret tevi kaut vārdiņu! Mēs ar Gilbertu sasistu visus lupatlēveros.

Meitene pasmaidīja.

—     Visus? … Vai tu Meisneru pazīsti?

Pēc atvieglotiem noteikumiem absolvējis skolu, Meis- ners tagad bija kļuvis par hitlerjaunatnes vadītāju; viņš bija deviņpadsmit gadus vecs, viens no nedaudzajiem sava gada gājuma jauniešiem, kurš vēl nebija iesaukts karadienestā, bannfīrera tuvs draugs, esesiešu brīvprātīgais un hitlerjaunatnes patruļnieku priekšnieks.

—      Pēc pāris nedējām viņu iesauks SS dienestā, — Holts atbildēja, pārsteigts par meitenes pēkšņo domu maiņu, par ko liecināja viņas jautājums. Meitene skatījās uz viņu pievērtām acīm.

—     Un . .. vai tu pazīsti Rutu Vāgneri?

Viņam kaut kas miglaini atausa atmiņā. Pirms dažām nedējām bija klīdušas baumas, neskaidras baumas par traģisku nelaimes gadījumu.

—     Kas ar viņu noticis?

Marija runāja klusu, galvu noliekusi, bet tumšās acis cieši raudzījās Holtā.

—      Viņa bija pārdevēja. Meisners taisījās viņai klāt. Dumjais skuķēns iemīlējās un paļāvās viņa iegribām, lai gan tādi jaunekļi par mums nopietni nedomā… Bet viņš bija pratis Rutai sagrozīt galvu un iestāstījis, ka visam pagaidām jāpaliek slepenībā. Tad pēkšņi Meisners bija gribējis no viņas atkratīties, bet viņa jau bija stāvoklī. Viņš pateicis, ka visam beigas. Devis viņai naudu, lai atbrīvojas no bērna, bet draudējis, ja viņa izpaudīšot, kas vainīgais, tad nu gan kaut ko piedzīvošot. Viņa atnāca pie manis. Bija galīgi izmisusi. Tajā pašā vakarā viņa sēdās ātrvilcienā. Otrā dienā viņas tēvs atnāca pie manis: vai es zinot, kāpēc Ruta aizbraukusi. Es, protams, nekā nezināju. Tad viņi Rutu atrada; viņa bija izlēkusi no ejoša vilciena tieši tai mirklī, kad pretim nācis otrs vilciens. Runāja, ka tas bijis nelaimes gadījums. Tad Rutas tēvs saņēmis vēstuli, ko meita bija nosūtījusi pa ceļam, aizskrējis pie Meisnera priekšniecības un sacēlis skandālu. Tur viņš aizturēts, Meisners pa to laiku briesmīgā uztraukumā nesies pie Krečmara, pie SD šefa. Rutas tēvs nav vairs

atgriezies mājā, un neviens nezina, kur viņš tagad atrodas.

Holts stingi raudzījās tālumā.

Meitene paliecās sānis un pielika muti cieši viņam pie auss.

—     Redzi nu, tāpēc es neuzticos tādiem kā tu. — Viņa uzlēca kājās. — Bet neņem to pie sirds, drīz manis vairs šeit nebūs.

Un pēkšņi viņš bija palicis viens. Viņš neticēja nevienam vārdam, un viņš ticēja visam. Holts bija izmisis un reizē bēdīgs, viņš sajuta sevī rūgtumu, kas pārvērtās dusmās, dusmās pret Meisneru. Viņš vēl ilgi vāļājās zālē un domāja. Tad nolēma runāt ar Volcovu.

—     Man tev kaut kas jāpastāsta, — Holts teica, kad Volcovs atvēra durvis. Tad viņš sāka ausīties. Caur sienām lauzās dīvainas, gari stieptas skaņas, kā suņa gaudošana.

—      Mana māte, — Volcovs paskaidroja. — Jau divus gadus, kamēr tēvs atrodas auslrumu frontē, vienmēr tas pats teātris.. . Un tā esot virsnieka sieva! Viņa jau reiz bija vājprātīgo namā, bet vai tu domā, ka tie tur viņu atradināja no vaimanām? — Viņš piedāvāja cigaretes. — Neklausies, pieradīsi. Stāsti, kas ir.

—     Vai tu pazīsti Rutu Vāgneri?

—     Hm, — Volcovs noņurdēja.

—     Tumša lieta.

Volcovs nelikās sevišķi ieinteresēts.

Holts izstāstīja. Beidzot viņš jautāja:

—     Vai tu tam tici?

—      Kāpēc gan ne? Pagājušajā gadā ari noticis kaut kas tamlīdzīgs. Iesaukti armijā pāris zeļļu no banna, kuri svinējuši atvadīšanos. Apdzērušies tie ievilinājuši pie sevis pirmo glītāko meiteni, kas gājusi pa ielu, izģērbuši to kailu un tad pēc kārtas… Nu, tu jau saproti. To viņi saukuši par «ekvatora kristībām», šie bijuši flotes brīvprātīgie, — oriģināli, vai ne? Meitenei nav bijis vairāk par piecpadsmit gadiem. Tēvs gribējis celt skandālu, bet bannfīrers savus ļaudis aizstāvējis. Ja nelikšoties mierā, tā viņi teikuši tēvam, tad viņš

zaudēšot savu «neatvietojamā darbinieka» posteni.»« Tad šis civilists aiz bailēm no frontes palicis rāms, un visa šī lieta noklusēta. Tas, ko tu stāsti par Meisneru, var ari būt tā noticis.

—     Un … Ko tu par to saki? — Holts iesaucās.

—    Tas uz mani neattiecas, — Volcovs īdzīgi atbildēja. Bet Holts neatlaidās.

—     Uz tevi tas neattiecas? Uz mani ari ne. Bet beigu beigās mēs taču neesam nekādi salašņas. Vai tad tev tiešām vienalga, ko šis Meisners nodarījis?

—     Neuztraucies, — Volcovs mierinoši teica.

Bet Holts kliedza: — Vai mums vēl ir goda jūtas krūtīs? Ir? Tad . . . jāziņo policijai…

Volcovs piesita ar pirkstu pie pieres.

—     Policijai? Tie tur teiks, ka tā ir rīdīšana pret partiju.

Izbijies Holts kādu brīdi sēdēja uz gultas. Tad ietiepīgi teica:

—     Bet runa taču ir par … taisnību. Mums jācinās uz savu roku par taisnību kā Kārlim Moram: «Mans pienākums ir atmaksāt.» Mums jāatriebjas par Rutu Vāgneri!

—     Tas sievišķis man ir vienaldzīgs, — Volcovs atbildēja. Pēkšņi viņš sāka staigāt pa istabu šurpu turpu. — Meisners… tie nu gan ir veci notikumi, tomēr, — viņš man toreiz sagandēja hitlerjaunatnes vadītāja karjeru, man nemaz negribas to atcerēties… Nu labi, es pārdomāšu.

IV

Pēdējās dienās pirms brīvlaika Holts atkal ieradās skola. Klases biedri viņu līksmi apsveica, bet Volcova skolā nebija. Tas Holtam sabojāja visu dienu. Viņam jau tā bija nemierīgs prāts, jo nebija izdevies vēlreiz tikties ar Mariju Krīgeri. Stundu plānā šodien bija ma- tematika, fizika, bioloģija un divas stundas vingrošana. Gaitenī dežurēja Glāzers.

—     Šodien man Benediktam jāsaka ievadvārdi, — Cemckis kliedza.

Benedikts prasīja, lai ikreiz, sākot vingrošanas stundu, tiktu pateikts kāds zīmīgs izteiciens, kurš beigtos ar vārdiem: «Tāpēc … sportam brīvu ceļu.»

—      Kad es pateikšu «tāpēc» un piemiegšu kreiso aci, tad jūs visi bļaujiet: «…Ēdiet nemizolus kartupeļus!» Izmēģināsim! — Cemckis čiepstēja.

Viņš uzkāpa uz podija un kliedza:

—      Neraugoties uz labo kartupeļu ražu, taupīt vēl joprojām augstākais likums. Tāpēc … ēdiet nemizotus kartupeļus!

Tūlīt pēc atgriešanās skolā Holts bija citējis- Vilhelmu Bušu:

—      «No seniem laikiem mums ir paradums: ja rūpes māc, tad noder malciņš rūgts, un tāpēc… sportam brīvu ceļu.»

Kopš tā laika šis kādreiz labi domātais tikums bija kļuvis par neizsīkstošu avotu visādām nelietībām.

Matemātikas stunda pie Šēnera: resnais Feters izvilka savas spēļu kārtis, sajauca tās un izdalīja.

Nākošā stunda bija interesantāka — fizika pie Grū- bera. Vajadzēja doties uz fizikas kabinetu.

Grūbers stāvēja pie mēģinājumu galda, un taisīja elektroforu. Skolnieki skaļi nobļāva hitlersveicienu, jo mazais, apaļīgais vīrelis, sen jau pāri sešdesmitiem, slikti dzirdēja, viņš bija gandrīz kurls. Viņš vienmēr ģērbās zaļos lodena svārkos un nemitīgi atkārtoja:

—     Es dzirdu lieliski. Es dzirdu brīnišķīgi labi un velku konsekvences.

Aizdomu pilns viņš vēroja skolnieku sejas un sodīja katru, kurš tikko pakustināja lūpas. Tāpēc visi bija iemanījušies radīt visdrausmīgākās skaņas, muti pat ne- paverot.

Mācības sākās ar pirmatnēju trokšņu atdarinajumu. Tas Holtam nesagādāja nekāda prieka. Viņš lasīja, paslēpis grāmatu zem sola.

—      Holt, pie tāfeles, — Grūbers pavēlēja. Viņš runāja ļoti klusu. Holts nesadzirdēja uzaicinājumu, bet klase ieaurojās:

—     Holt.. . pie tāfeles!

Viņš piecēlās un teica: — Es nebiju skolā sešas nedēļas.

Grūbers nebija viņu pareizi sapratis.

—     Nē, piezīmes jums nav jāņem līdz.

Holts atkārtoja: — Es nebiju skolā.

—     Nu, protams, taisni tāpēc, — Grūbers neatlaidās.

Tad Holts zaudēja pašsavaldīšanos un bļāva pretim:

—            Bet man nav nekādas patikas atbildēt. — Pēc tam viņš apsēdās un rādīja noraidošu, vienaldzīgu seju.

Klase uzgavilēja, bet apklusa, kad Grūbers pavēra muti, lai atbildētu. Mazais skolotājs zaļajā lodena uzvalkā cīnījās pēc elpas, tad sašutumā iesaucās:

—            Es to lieliski dzirdēju. «Nekādas patikas.» Es jūs sodīšu ar piezīmi, es to protokolēšu klases žurnālā.

Grūbers jau sagatavoja pildspalvu. Bet tad steidzīgi piecēlās Cemckis un iesaucās:

—     Skolotāja kungs . . . Skolotāja kungs! Es! Es!

Viņš skrēja uz priekšu pie Grūbera, kas pakalpīgi

pastiepa viņam pretim ausi.

—            Nesodiet viņu, lūdzu. Viņš bija slims. Viņš sasirga ar smadzeņu šarlaku. Ārsts teica, ka vēl ilgu laiku viņš nebūšot pie pilna prāta un saprašanas… Lūdzu . .. Viņš nav vainīgs.

Grūbers nezināja, ko darīt. No klases atskanēja atbalss:

—     Jā. Viņš jau muld niekus. Viņš nav vainīgs.

—            Šimbrīžam viņš ir pamuļķis, — Cemckis lūdzās.

—     Jūs nedrīkstat viņu sodīt.

Holtam šāds viņa rīcības izskaidrojums nebija pa prātam, viņš piecēlās un teica:

—     Tas nav tiesa. Es esmu pilnīgi normāls.

Bet taisni šī piezīme, kā šķita, Grūberu pārliecināja par pretējo: varēja arī būt, ka slims skolnieks viņam bijā simpātiskāks nekā ietiepīgs. Un tā viņš savu pildspalvu atkal aizskrūvēja.

—            Ievērojot jūsu veselības stāvokli, es atsakos no nodoma ierakstīt žurnālā piezīmi. Saudzējiet savas smadzenes, — viņš vēl piebilda, un tas klasē izraisīja vētrainu piekrišanu.

Cemcka joks Holtam nesagādāja nekāda prieka. Kā man tas viss jau apnicis līdz kaklam, Holts sirdījās. Domas par Volcovu nedeva viņam miera.

Pie augstā žoga vārtiem bija piebraukušas vairākas segtas militāras automašīnas. Vai Volcova tēvs būtu atbraucis atvaļinājumā? Ziņkārīgi Holts aplūkoja armijas mašīnas — divas vaļējās vieglās transportmašīnas ar uzstādītiem ložmetējiem, dažus motociklus ar piekabi un lielu limuzīnu. Mašīnās sēdēja kareivji bruņu cepurēs, sakaltušiem dubļiem pārklātos zābakos, ar šautenēm un daudzām ceļa somām. Viņi izskatījās noguruši un pārpūlējušies, it kā nupat būtu veikuši grūtu ceļojumu. Arī priekšnamā mētājās vairākas ceļa somas. Atgāzies krēslā, krāca kāds unteroficieris, izstiepis uz paklāja kājas netīrajos zābakos. Volcova istaba bija tukša. Izgājis gaitenī, Holts sauca Volcovu, tad apsēdās uz gultas un gaidīja.

Volcovam acis aiz noguruma bija pavisam šauras.

—     Mans tēvs ir kritis. Šonakt atbrauca krusttēvs Hanss, viņš ieradies taisnā ceļā no Krievijas, caur Ungāriju. Viņu komandē uz Berlīni… Lai paliek, — viņš piebilda, pārtraukdams Holtu, — tam nav nozīmes. Karavīram karavīra liktenis. Tikai mana māte … Krusttēvs Hanss aizvedis viņu uz nervu klīniku. Un tā esot virsnieka sieva! Nāc! Es tevi iepazīstināšu ar krusttēvu Hansu.

Viņš iestūma Holtu lielā, tumšā istabā. Pie loga uz dīvāna bija manāms ģenerālmajora Volcova kalsnais augums. Viņš bija noģērbis formas tērpu, uzlocījis piedurknes, un viņa zābaki vāļājās uz grīdas paklāja. Uz smēķējamā galdiņa stāvēja vairākas sarkanvīna un konjaka pudeles, starp tām cigarešu paciņas un viena pustukša cigāru kaste. Ģenerālis mazliet pacēla galvu.

—     Aha! — viņš noteica, tad atkal atlaidās uz dīvāna. Volcovs piedāvāja Holtam krēslu, ielēja glāzē konjaku un sāka stāstīt:

—      Tēvs vēl piedalījās uzbrukumā Kurskas lokā, virspavēlniecības ziņojumos jau būsi dzirdējis, ka tur gāja vaļā . ..

—      Esmu lasījis, — Holts atteica, mazliet apmulsis ģenerāļa klātbūtnē, — tagad krievi uzbrūk pie Orlas, tur notiekot milzīga kauja.

Ģenerālis piecēlās sēdus un paņēma glāzi ar konjaku.

—            Gilberta draugs? Priecājos! Uz Filipa piemiņu! Prozit! — Viņš izdzēra, viņš bija runājis klusu, augstā, asā balsī, bet tad, atlaizdamies atkal uz dīvāna, iesaucās:

—     Knot!

Volcovs atrāva vaļā durvis un nokliedza:

—     Unteroficieri Knot!

Holts strauji elpoja, konjaks dedzināja rīkli.

Uz kāpnēm nodārdēja soļi, durvīs parādījās uniformā ģērbts augums.

—            Ģenerāļa kungs! — Tas bija tas pats unteroficie- ris, kas bija gulējis priekštelpā.

—            Nokārtot jautājumu par degvielu, — ģenerālis pavēlēja, uzlicis uz pieres kreiso roku. Tad viņš atbalstījās uz elkoņiem. — Nekādi nevaru atcerēties, kur palicis Sreiers.

Volcovs Holtam pačukstēja: — Šonakt viņi pietem- pās kā mārki.

—            Virsleitnanta kungs šorīt aizbrauca pie savas sievas, — unteroficieris ziņoja.

—             Pareizi, — ģenerālis teica. — Tagad es atceros … Venckem tūlīt mani būs vēl kaut kur jāaizved. Ceļā dosimies pulksten sešpadsmitos. Varat iet!

Zābakiem rībinādams, unteroficieris nodrāzās pa kāpnēm lejā. Zem atvērtā loga iesprauslojās motocikls, tad troksnis izzuda tālumā. Blakus telpā skaļi aizcirtās durvis. Mājā atkal atskanēja žēlabainā gaudošana.

—             Pareizi, — ģenerālis noteica. Tad stenēdams piecēlās, uzģērba zilo aviācijas formas ģērbu un ļāva zēniem uzvilkt viņam garos zābakus. — Es tagad aizvedīšu Sibillu. Ja te kas var līdzēt, tad tikai elektro- šoks.

—            Viņai nekas nepalīdzēs. Labāk būtu, ja viņu tur paturētu, — Volcovs nošņāca caur degunu.

Ģenerālis nomurmināja kaut ko nesaprotamu. Augumā viņš bija tikpat liels kā krustdēls, viņam bija arī tāds pats ērgļa deguns un pelēkas acis zem kuplām uzacīm. Saposies viņš stāvēja istabas vidū un spieda abas plaukstas pie deniņiem.

—     Nolādētais konjaks! Nolādētā žūpošana!

Domīgi viņš paskatījās uz savu krustdēlu un pēkšņi jautāja: — Nepatikšanas?

—            Jā, skolā, — Volcovs atbildēja. — Laikam palikšu uz otru gadu.

—            Muļķības vai slinkuma dēļ? — ģenerālis neatlaidās.

—     Protams, slinkuma dēļ, — Volcovs attrauca.

—     Mūs jau šogad iesauks … Vispirms zenītartilērijā.

Ģenerālis sāka smieties, paņēma pudeli un piepildīja glāzes.

—     Prozit! Par to nebēdā!

Arā noklaudzēja durvis, un ģenerāļa griezīgo balsi apslāpēja Volcova kundzes žēlabainās gaudas. Volcovs ielēja glāzēs sarkanvīnu.

Apskurbis un uztraukts Holts aizsteidzās uz māju. Pie debesīm savilkās mākoņi. Kad satumsa, tālumā aiz kalniem plaiksnījās rūsa. Holts stāvēja pie loga. Viņš domāja par mirkli peldkabīnē.

Volcova nebija skolā arī nākošajā rītā. Māss nolasīja rīkojumu:

—             «Ražas novākšanas darbos uz trim nedēļām tiek norīkoti skolēni no trešās līdz sestajai klasei. Izbraukšana 21. jūlijā. Parakstījuši: bannfīrers Knopfs un direktors Mīčs.»

—            Se tev, jau ceturtajā brīvlaika dienā, — norūca Gomulka.

Kad stundas bija beigušās, Holts atrada Volcova savrupmāju noslēgtu. Vīlies viņš devās mājup. Pa Vīzes mājas logu raudzījās bālais Pēteris un aicināja Holtu ienākt. Lielajā, gaišajā viesistabā atradās klavieres. Pēteris Vīze runāja klusu un domīgi. Drīz vien viņš apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt.

Vīzes spēle Holtu gandrīz vienmēr noskaņoja mazliet melanholiski.

—             Kaut cik jāzina arī formas mācība, — Vīze skaidroja. — Tad kļūs saprotama mūzikas gabala arhitektonika. Bez teorētiskām zināšanām muziķu nav iespējams pareizi saprast.

Viņš nospēlēja dažas taktis.

—      Bēthovena sonāte Opus divi, numurs viens, klasisks piemērs. Galvenā tema: četras sākuma taktis un tagad … četras pēdējās taktis. Vēlreiz atkārtošu. Trešā un ceturtā takts ir pirmās un otrās takts atkārtojums dominantē.

Viņš spēlēja — septītā un astotā takts ,.. kadence, pusfināls, ar to galvenā tema noslēdzās …

Vīze izskaidroja pirmo daļu takti pēc takts.

—      Šeit pāreja. Blakus tema. — Viņš spēlēja. — Noslēgums. To visu līdz šai vietai sauc arī par ekspozīciju. Un tagad seko izstrādājums.

Toņu secība tagad kļuva pavisam skaidra.

—     Vai katrs mūzikas gabals veidots pēc tik stingriem likumiem? — Holts jautāja.

Vīze sāka plaši skaidrot: — Forma sāk sairt. .. Paliek spēkā vairs tikai nedaudzi principi, piemēram, astoņu taktu posmi.,.

—     Kas tad ir visgrūtākais klavieru spēlē? — Holts jautāja. ,

Vīze pārdomāja.

—     Riharda Strausa klavierizvilkumi… Bet nav tik ļauni, ja pat gadās kļūdīties. Strauss tik un tā vienmēr skan mazliet nepareizi. — Viņš ilgi rakņājās pa notīm.

Holts ieklausījās.

To es vēl nekad neesmu dzirdējis, Holts nodomāja. Cīnīdamies ar grūtākām vietām, Vīze pa brīdim pūlējās skaidrot:

—      Partitūrā, tas, protams, skan pavisam citādi… Šeit, piemēram, jābūt zvaniņiem vai arī triangelam.

Kling-ling-ling, viņš plinkšķināja diskantā. Skaņu plūsma — gan disonējoša un satraucoša, tad atkal harmoniska Holtu mulsināja. — «Sudraba rozes pasniegšana»*, — iesaucās Pēteris Vīze, — šeit mēģini iedomāties divas sieviešu balsis . . .

Pēdējās nedēļās esmu tik dcudz piedzīvojis, Holts domāja. Vēl īsu brīdi, un viss būs garām — vasara, šeit pie Vīzes pavadītās stundas, novakares pie upes. Sāksies lielā, piedzīvojumiem bagātā dzīve, karš, šī varenā likteņlēmēju izraisītā spēku pārbaude.

* Aina no Riharda Strausa operas «Rožu kavalieris».

—     Spēlē vēl, — I lolts lūdza, — man patīk… — Neviens no mums nezina, kur nokļūsim, viņš domāja. Zenltartilērijas taču šeit nekur nav, varbūt mūs nosūtīs uz kādu apdraudētu vietu. Mierīga dzīve šimbrīžam ir apkaunojoša. Nokvernēju šos divus pēdējos gadus kopā ar māti Bambergā, par nakts uzbrukumiem no gaisa arī tur klīda visādi nostāsti; šad tad trauksme, bet ko gan tas nozīmē, ja citi, tikai nedaudz vecāki, jau stāv pie lielgabaliem? «Pašaizsardzība pret uguni un nāvi» — to viņš vakar bija lasijis avīzē un arī reihsministra doktora Gebelsa rakstu «Daži vārdi par gaisa karu».

«Jo tas ir katra pienākums — būt drosmīgam, mierīgam un sagatavotam uz visu,» tā tur bija teikts … Tāpēc ka gaisa kara īstenība pārspēj visu aprakstīto, katru ziņojumu un katru iztēles spēju… Degoša māja, aizbērts pagrabs nedrīkst radīt jaunus un pārsteidzošus, bet gan simtiem reižu pārdomātus un sen paredzamus apstākļus… Caur ziemas dārza augsto stikla sienu plūda maiga saules gaisma. Vīze spēlēja: Kling-ling- ling… Pagrabi, glābšanas ejas, sienās izlauzti caurumi, ūdenī samērcētas segas, gāzmaskas, sveces un sērkociņi, dzeramais ūdens un bagātīgi pārtikas krājumi patvertnēs, rupjas drēbes, fosfora smidzinātājs, drosme un spējas palīdzēt pašiem sev. Nepadoties izmisumam. Sakost zobus.

—     «Dziedoņa ārija», — Vīze teica un savā bērnišķīgajā alta balsī dziedāja: — Di ri-go-o-riiii. ..

Tiesa, gaisa terors pēdējās nedēļās kļūst arvien bīstamāks. Bet doktors Gebelss saka: ko izturēja angļi un par ko viņus dažs labs no mums apbrīnoja, tas jāiztur tagad mums pašiem. Kā angļiem gaisa karā stāvoklis mainījās viņu labā, tā tas mainīsies arī mūsu labā. Angļi to gaidīja divus gadus, bet mūsu gaidīšanas laiks būs tikai niecīga daļiņa no angļu gaidīšanas laika. Lai neviens nedomā, ka firers, rokas salicis, noskatās neprātīgo ienaidnieka gaisa teroru. Un, ja mēs par saviem pretpasākumiem neko nerunājam, tad tas ir pierādījums … Jā,- Holts domāja, labākais pierādījums … ka mēs toties vairāk ar tiem nodarbojamies. Šis laiks ir liels un cildens un liek mums atcerēties Fridriha ēras

labākos gadus. Dažreiz Fridrihs ar savu jauno prūšu valsti atradās tādās briesmās, ar kurām mēs savējās, kas mums šodien jāpārvar, pat salīdzināt nevaram. Un viņš ar tām tika galā.

Bet mēs, Holts domāja, tādi drosminieki kā Volcovs un es … taisni vai jāsmejas.

Pēteris Vīze spēlēja. Tad kādu dienu galīgā uzvara, Holts iztēlojās. Puķes, gaviles, zvanu skaņas. Kling- ling-ling, skanēja klavieres. Kad Holts atvadījās, Vīze klusu teica:

—            Jūs nu drīz aiziesiet… Un es palikšu šeit, karadienestam nederīgs …

Caur ziemas dārza stikla sienu Holts raudzījās tālumā. Nabaga zēns, viņš nopūtās.

Vakarā Volcovs ieradās mājās, un Holts palika pie viņa tukšajā villā. Viņi sēdēja hallē, kamīnā vēl gruzdēja pagales.

—            Pašlaik gatavojot jaunus pretgaisa aizsardzības ieročus. Cerams, mēs vēl paspēsim ierasties īstā laikā, — Volcovs sacīja.

vi

Stenografija pie Hesingera, tad liecību izsniegšana pie studiju padomnieka Māsa; klasē jau valdīja brīvlaika noskaņojums. No vecā skolas gada skolnieki atvadījās ar visādām trakulībām. Hesingeram, vecam, labsirdīgam vīram, nācās ļoti ciest; aizstāvēties viņš nebija spējīgs, un skolnieki viņu apcēla.

—            Es nezinu, — starpbrīdī Holts teica, — bet man liekas, ka tas bija par daudz, tas bija zemiski.

Gomulka domīgi uz viņu paskatījās. — Tev taisnība.

—            Bet kāpēc viņš ļauj pret sevi tā izturēties? — Feters iesaucās.

—     Turi muti, — Volcovs viņam uzbrēca.

Bet tad notika kaut kas nepieredzēts. Resnais gaišmatis Feters, kuru vienmēr zoboja viņa tukluma dēļ, sadumpojās pret Volcovu.

—            Aiz bailēm, ka paliec sēdēt uz otru gadu, esi jau pielaidis bikses? — Tā bija sensācija.

Bet Volcovs neņēma Feteru par pilnu.

—            Ak tu tāds! Bet ko nu tur — es jau zinu tavu stulbumu, — Volcovs ņirgājās, — Māsām bija taisnība, kad viņš tev jautāja, vai stulbumu neesi mantojis no mātes. Jo tauku krājumi tev noteikti nāk no tēva.

Cemckis stāvēja Feteram aiz muguras un klusītēm kūdīja:

—     To nu gan tu tā nedrīksti atstāt!

Sarkans kā vēzis Feters sāka stostīties:

—            Tādu . .. tādu apvainojumu. Tātad … Šodien . .. sešos pie Kraukļu klints.

Volcovs bija pārsteigts.

—     Ko, tu gribi ar mani kauties?

—            Tu apvainoji manu dzimtu, — Feters strupi attrauca. — Noteikumus diktēšu es. Aizsūtīšu pie tevis Frici, viņš būs mans sekundants.

Cemckis dedzīgi pamāja ar galvu. Gomulka spiedās uz priekšu.

—     Es esmu neitrāls.

Tagad visi ņēmās Feteru pārliecināt.

—     Neniekojies, viņš tevi sasitīs kā nieku.

Feters bija tuvu asarām.

—     Bet mana dzimta … manas dzimtas gods .. <

Pie durvīm iesvilpās dežurants.

Ienāca Māss, nesdams padusē liecības. Viņš šķielēja pāri briļļu ietvariem. Uz nākošo klasi pārcelts tika ari Volcovs. Viņu bija izglābušas ļoti labās atzīmes vingrošanā un vēsturē, bet citādi viņa liecība bija nožēlojama. Izgājis laukā, viņš saulē blisināja acis.

—            Šodien pienāca dažas kastes — mantojums no tēva. Iesim izsaiņosim tās.

Bija nogurdinoši karsta pēcpusdiena. Izģērbušies peldbiksītēs, Volcovs un Holts pilnām mutēm kaut ko gremoja. Kopš vairākām nedēļām virtuvē nebija mazgāti trauki, mazgājamo toveri pildīja apķepuši šķīvji un podi. Uz galda krājās papīra turzas un ēdiena atliekas, arī sarkanvīna pudeles — gan pilnas, gan tukšas. Volcovs paņēma darba rīkus, iespieda padusē sarkanvīna pudeli un stūma Holtu hallē. Tur uz paklāja

stāvēja trīs lielas kastes un pāris ceļa somu. Volcovs atrāva aizkarus, pa logiem ieplūda gaisma; gaisā virmoja sīki putekļi.

—     Iekamp vispirms malku sarkanā, — Volcovs piedāvāja.

Vīns bija garšīgs, un Holts no pudeles iedzēra vairākus lielus malkus. Atplēstos kastu dēļus Volcovs iemeta kamīnā, tad izsaiņoja svārkus un bikses. Sliktā liecība viņam patiešām nemaz neķeras pie sirds, Holts domāja. Viņa paša liecība bija padevusies kaut cik ciešama, bet raksturojumā Māss viņu bija novērtējis kā «morāliski nenobriedušu un pārspīlēti patmīlīgu». Zenītarti- lērijā neviens paf to neinteresēsies, viņš sevi mierināja.

—     Paskat, — Volcovs iesaucās. — Tas tik ir ko vērts! — .Viņš izvilka no maksts virsnieka zobenu ar ziloņkaula rokturi.

—     Lielisks, vai ne? Bet kamīnā kaut kas nelabi ož.

Holts atrāva vaļā logu. Otra kaste bija piepildīta ar

kārbām, etvijām un somām. Kādā portfelī salikti papīri, bieza topogrāfisko karšu paka, burtnīcas vaskadrānas vākos, kuru lapas aprakstītas ar steidzīgu rokrakstu, kārbiņa ar ordeņiem un goda zīmēm un citiem niekiem.

—     Mantinieks esmu es, — Volcovs teica. — Ja mana vecā nemitēsies taisīt muļķības, likšu, lai viņai ieceļ aizbildni. — Tad viņš pēkšņi iesaucās: — Paskaties, kas te! — Tur bija divas, nē, trīs pistoļu makstis. Viņš attaisīja pirmo un izņēma smagu ieroci.

—     Draugs mīļais, — Holts sajūsmā čukstēja, — tā taču ir «nulle — astoņi».

—      «Si vis pacem, para bellum …» * — Volcovs citēja, — tāpēc arī radies nosaukums parabellums. — Viņš izvilka magazīnu un atvēra aizslēgu, viena patrona aizripoja pa paklāju. — Un šeit… «Valters», kalibrs septiņi — sešdesmit pieci. To es vēl nepazīstu.

Volcovs piebīdīja Holtam trešo maksti. Holts no futrāļa izvilka mazu automātisko pistoli. Ar plaukstu viņš aptvēra pistoles rokturi un atvilka vaļā aizslēgu; izlēca mirdzoša patrona. Ar klusu metālisku skaņu

*  Ja gribi mieru, gatavojies karam (lat.).

4  - D. Nolls

/

aizslēgs atkal padevās uz priekšu. Tagad saliekt pirkstu un — tu esi kungs pār dzīvību un nāvi.

—     Beļģu brauniņš, kalibrs seši komats trīsdesmit pieci. Šiem abiem «lielgabaliem» blakus tas izskatās kā rotaļlietiņa, bet cik tas lielisks, — Holts jūsmoja.

—     Ja patīk, — likdams «Valteru» atkal kopā, Vol- covs teica, — vari to paturēt sev. — Viņš aizskrēja uz savu istabu, atnesa izbāzto irbi un uzlika to uz kamīna karnīzes mirdzošā klinkera priekšā.

Pie durvīm zvanīja. Arā stāvēja Gomulka un Cem- ekis. Holts ieveda viņus hallē. Volcovs iebīdīja «Valtera» rokturī magazīnu.

—     Nāciet iekšā! — Viņš pacēla pistoli, notēmēja uz irbi un nospieda mēlīti. Zālē noblīkšķēja šāviens — skāņi kā rokas granātas sprādziens. Lode atlēca' no kamīna karnīzes un sadragāja lielu vāzi, kas stāvēja uz galdiņa nepilna metra attālumā no Gomulkas. Telpu piepildīja pulvera smaka. Gomulka, kuram pār galvu aizlidoja vāzes lauskas, nesavilka ne vaibsta.

—     Mana tiroliešu īsstobrene gan būtu klinkeru sadauzījusi drumslās, — viņš noteica. Volcovs nospieda pistoles drošinātāju un nolika ieroci uz smēķējamā galdiņa sev priekšā.

—     Nervi tev kārtībā, visu cienību. Tev vispār piemīt kareiviski tikumi.

—     Nenormālie, — Cemckis čiepstēja, — rībina te ar saviem lielgabaliem, līdz izšaus kādam aci.

Volcovs atnesa pudeli sarkanvīna.

—     Sēdieties.

Pudele gāja apkārt no viena pie otra. Tad Cemckis iesāka:

—     Feters tika apvainots visas klases priekšā. Vecākus taču sev neviens izvēlēties nevar. Tie viņu katru dienu sit, tomēr dzimtas gods stāv visam pāri. Skaisti, vai ne? Es jau teicu, ja viņš ar tevi nekausies, tad visi viņu uzskatīs par gļēvuli.

—     Lai taču viņš liekas mierā, — Holts iejaucās.

—     Tagad viņš izdomājis kaut ko jaunu, kur viņam labākas izredzes nekā boksā. Viņš grib cīnīties ar nažiem.

Volcovs saka smieties.

—     To viņš nočiepis no Kārļa Maja romāniem.

—     Kauties viņš negrib, — Cemckis piebilda, — jo vakar tēvs viņu zvetējis ar vēršādas siksnu. Bet savas“ dzimtas godu viņš grib nomazgāt ar tavām asinīm.

Gomulka smīnēja.

— Gilberts izaicinājumu pieņem, — Holts teica.

—      Par laiku — sešos pie Kraukļu klints — iebildumu nav. Bet pasaki Feteram, ka Gilbertam tas paspruka uztraukumā. Ar šo paskaidrojumu vajadzētu pietikt. Duršanās ar nažiem, tas nu ir mazliet par traku.

Bet Volcovs viņu pārtrauca: — Un pēc tam viņš domās, ka es nobijos.

—      Feteru visi tikai ķircina, — Gomulka domīgi teica. — Mājās viņš vienmēr ir grēkāzis, jums nav pat jausmas, kas tur dažreiz notiek. Viņš tiešām ir sarūgtināts un tavu paskaidrojumu noraidīs, to es jau tagad zinu.

—      Par to man maza bēda, — Volcovs vienaldzīgi htbildēja. — Un tagad taisieties prom, man nav laika.

Viņi izsaiņoja pēdējo kasti, un halle pildījās ar bruņojuma rīkiem. Vienā no koferiem bija visu kalibru pistoļu munīcija; beidzot Volcovs atrada cigārus, savas divdesmit piecas kārbas smaržīgu cigāru. Tēva kabatas portfelī atradās mazliet vairāk nekā trīssimt mārku.

Domīgi galvu piešķiebis, viņš atkal spēlējās ar «Valteru».

—      Es pārdomāju notikumu ar Meisneru. Ja man šodien katra šārfīrera priekšā jāstāv pamatstājā, tad par to jāpateicas viņam.'īstenībā jau sen ar viņu vajadzēja par to norēķināties. Esmu ar mieru šai spēlē piedalīties. Tikai tas jādara visā drīzumā, jo pēc astoņām dienām Meisneru iesauc armijā. Sastapu štamfīreru Vurmu, kopā ar Bārtu viņš vadīs mūsu ražas novākšanas grupu. Laikam ies raibi. Tātad Meisners aiziet armijā.

—      Kad mēs atgriezīsimies, — Holts domīgi piebilda, — no viņa te nebūs vairs ne vēsts.

—     Vai tad tu esi nodomājis palikt tur visas trīs nedēļas?

—     Ko tu ar to gribi teikt?

—     Ka jālaižas lapās.

— Uz kurieni? — Holts jautāja.

—     Kas to lai pasaka … Bet no šejienes es katrā ziņā lasīšos prom . .. līdz iesaukšanai.

Holts pārdomāja.

—     Tālu tu vis neliksi. Agrāk bija citādi. — Bet tad Holta acu priekšā atainojās mežonīgā kalnu apkārtne, bezgalīgie meži… ala. — Es kaut ko izdomāju, — viņš teica no uztraukuma aizsmakušā balsī. — Es zinu paslēptuvi… — Un tad viņš pastāstīja.

—     Nāc līdz, — Volcovs aicināja.

Savā istabā Volcovs sadabūja pilsētas apkārtnes topogrāfisko karti.

—     Foslrauera kalns tas nevarētu būt, — Volcovs šaubījās, — to es pazīstu kā savu kabatu … Parādi, kādā virzienā tu gāji!

Holts pētīja karti.

—      Šeit… cauri šiem abiem ciemiem … Tad pagriezos uz ziemeļiem, pēc tam apkārt kādam ļoti augstam kalnam uz ziemeļrietumiem, tad atkal uz ziemeļiem.

—     Tu esi aizgājis daudz tālāk nekā domā, — Volcovs teica. — Fostrauera kalns atrodas pavisam citā vietā. Acīm redzot, tu esi apgājis Plato kalnu un vēl tālāk … Akmeņlauztuvju tur ir daudz. Šeit tam vajadzētu būt… Blakus Kailajam kalnam … vēl aiz Lauztuvju kalna… No šejienes tas varētu būt kilometrus trīsdesmit. ..

—     Atpakaļ ejot, es soļoju dūšīgi un tomēr biju ceļā stundas septiņas …

Volcovs sēdēja uz gultas un kāpināja cigāru.

—      Pirms pāris gadiem es reiz tur biju… Sasodīti vientuļš apvidus. Neviena ciema, tikai mežs ,,. Pirms daudziem gadiem kalnos bijušas raktuves. Ja kādam ši ala būtu zināma, es par to noteikti būtu dzirdējis. — Domīgi viņš soļoja pa istabu šurpu turpu. — Tagad ir jūlijs. Augusts, septembris. .. Vajadzēs stiept līdz briesmīgi daudz dažādu grabažu.

Holts atspiedās pret palodzi. No pārsteiguma viņš gandrīs zaudēja valodu. Bet tad viņa acu priekšā pavīdēja meži, mākoņi, kalni. .. ugunskuri naktī, zvaigžņotas debesis … brīvība, plašums … liels, mulsinošs piedzīvojums.

Volcovs atkal pētīja karti:

—            Ceļu līdz alai var krietni vien saīsināt, ja ar laivu brauc augšup pa upi cauri «Melnajam tīrelim». Ar bagāžu tā būtu izdevīgāk, laivu varētu vilkt tauvā pa upi uz augšu… Ala mums nekavējoties jāapskata, vai ne tā?

—            Līdz otrdienai sagatavoties pagūsim, — Holts teica, un, pēc viņa domām, dēka bija jau izlemta, — tad brauksim uz ražas novākšanu. Faktiski tā vislabāk varēsim no šejienes pazust. Pēc trim dienām slepus atgriezīsimies, sadosim tam Meisneram un tad — aidā! — Viss likās tik ļoti vienkārši.

Bet Volcovs plānoja citādi.

—            Par Meisneru rūpīgi jāpārdomā; saproti taču — uzbrukums hitlerjaunatnes vadītājam mums var dārgi maksāt.

—            Bet viņam jāzina, kāpēc mēs viņu piekaujam, — Holts iebilda.

—            Nepārsteidzies, — Volcovs brīdināja, — tas visu padara vēl bīstamāku.

—             Un tavs krusttēvs? — Holts jautāja. — Vai tad vajadzības gadījumā viņš mūs nevarētu izpestīt?

—            Ko gan tu iedomājies! — Volcovs iesaucās.

—      Krusttēvs Hanss jau no trīsdesmitā gada ir partijā, kā vācu virsnieks viņš nekad kaut ko tamlīdzīgu neciestu. Nē, mums pašiem būs jāizkuļas no jezgas.

—             Bet ja mēs kaut ko dabūtu savās rokās, — Holts neatlaidās, — kādu dokumentu, rakstisku atzīšanos, kas viņu kompromitētu, gadījumā, ja viņš neturētu muti.

Volcovs atkal pārdomāja.

—            Ideja nav slikta, — viņš piekrita, — to es vēl rūpīgi pārdomāšu.

Viņi sāka gatavoties uz norunāto satikšanos pie Kraukļu klints un reizē arī nakts pārgājienam uz alu.

Tika iesaiņotas pistoles, munīcija, kabatas laterniņas, kartes, klaips maizes un divas kārbas gaļas. Katrs apjoza sev apkārt satītu telteni.

> Kraukļu klints atradās pilsētas tuvumā, turpat aiz

Bismarka kalna. Viņi gāja cauri ģimeņu dārziņiem un augļu dārziem.

—            Mums nepieciešamas šautenes, — Volcovs teica.

—     Ar pistoli nevar pat zaķi nošaut, kur nu vēl meža cūku. Kaut mazkalibreni vajadzētu dabūt… Manējā ir beigta. Zepam tāda ir. Bez tam viņam ir tiroliešu īs- stobrene — vienpadsmit milimetru… vai vēl vairāk. Lodes viņš lej pats — no svina, ložu lejamā forma viņam ir, patronas pielādē ar dūmu pulveri. Pēc šāviena rodas briesmīga smirdoņa, un sprādziens tāds kā no viduslaiku lielgabala. Bet ar tādu riku uz simts metriem tu nogāz katru zvēru.

—     Zepu vajadzētu ņemt līdz, — Holts ieteicās. — Viņam skola apnikusi tāpat kā mums.

Kraukļu klints bija dīvaini sablīvētu bazalta bluķu veidojums. Saules apspīdēta, tā meta ēnu līdz pat tuvējam mežam.

Gomulka apsveica Volcovu un Holtu. Feters ar Cem- cki turējās savrup.

—     Paliec pie mums, Zcp, kad šie kumēdiņi būs cauri, — Volcovs teica.

Cemckis svinīgi paziņoja, ka Feters katru izlīgumu noraidot.

—     Viņš grib cīnīties.

Gomulka pļavā iezīmēja ar mietiņiem apli. Volcovs novilka pāri galvai kreklu, novilka ari bridža bikses un garos zābakus un, ģērbies peldbiksēs, basām kājām stāvēja zālē.

—      Vai tiešām jūs gribat durties? — Gomulka jautāja, pēkšņi kļūdams pavisam nopietns. Volcovs jau iegāja aplī. Arī Feters bija izģērbies vingrošanas biksītēs. Holts viņam pārmeta:

—     Tu esi gatavais lops, ists plānprātiņš, pats tu būsi vainīgs, ja tevi…

—     Ja tu lamāsies, arī tev būs ar mani jāclnās, — Feters viņu pārtrauca. Viņam klabēja zobi. Iegājis aplī, viņš aizdomīgi pašķielēja uz Volcovu, kas, muskuļainām rokām, krūtīm un pleciem, pusgalvas tiesu garāks par Feteru, mierīgi gaidīja. Fetera ķermenis bija iesārts, it kā mazliet uzblīdis.

Gomulka pasniedza Feteram jauniešu vienības nazi. Arī Volcovs dabūja dunci.

—     Nostāties aplī, pagriezt sejas pretējā virzienā.

—      Un kas aizvedīs uz māju Fetera līķi? — Cemckis jautāja. — Man kā sekundantam taču nebūs arī vēl…

—      Paliec klusu! — Gomulka viņu apsauca. — Kad es teikšu «sākt», tad apgriezieties un sākat cīnīties bez sevišķas komandas. Kas izies no apļa, to uzskatīs par zaudētāju. Cīņa jāturpina, līdz viens zaudēs pretošanās spējas. Komandas būs šādas: «Uzmanibu … Sagatavoties … Sākt.» Un nu klausieties: «Uzmanību… Sagatavoties…»

—     Es cīnos par savas dzimtas godu, — Feters izmisīgi iesaucās. Viņš bija bāls, ceļi viņam trīcēja.

—     Turi muti, — Volcovs uzkliedza, — Zep, dod taču beidzot komandu!

Holts redzēja, ka Volcovs ir saniknots.

Abi apgriezās un lēnām gāja viens otram virsū. Volcovs mierīgi un bez sasprindzinājuma, bet Feters spēra soļus gāzelēdamies, nevarīgi vicināja nazi pa gaisu un aiz uzbudinājuma bez apstājas kliedza: — Sākt… sākt…sākt…

Pēkšņi Volcovs aizsvieda nazi; Feters izbijās un grūda viņam ar dunci, bet Volcovs veikli pametās sāņus un iecirta Feteram tik spēcīgu pļauku, ka resnais zēns atmuguriski nokrita zemē. No Volcova rokas tecēja asinis. Tas viss notika vienā mirklī.

—      Feters guļ ārpus apļa, cīņa beigusies, Volcovs ir uzvarētājs, — Gomulka paziņoja. Holts apskatīja ievainoto roku.

—     Skramba vien ir, nav vērts par to pat runāt.

Feters sēdēja zālē un gaudoja.

—     Visi mani zobo, — viņš šņukstēdams teica. — Tā taču nav mana vaina, ka esmu tik resns … Es neesmu gļēvulis! — viņš vaimanāja. — Manā ģimenē mani vienmēr slānī, un neviens negrib būt man draugs. Es to vairs necietīšu. Es iešu prom plašā pasaulē …

Holts uzsita viņam uz pleca.

—      Beidz gaudot. Ja tu gribi šmaukt prom… — Holts paskatījās uz Volcovu. Volcovs pasmīnēja un pamāja ar galvu. — Tad nāc mums līdz. Mēs šo bodīti slēdzam ciet.

—     Ja tu izpļāpāsi kaut vienu vārdu, — Volcovs piedraudēja, — es tevi pataisīšu aukstu. — Tad viņš

iegrūda Cemckim mugurā dunku: — Tas attiecas arī uz tevi.

Feters noslaucīja asaras:

—     Vai tiešām?… Vai tiešām? — viņš stomījās.

Volcovs izdalīja cigārus. Saule stāvēja zemu virs kalniem; klints milzīgā ēna apņēma jauniešus.

Holts pastāstīja par Volcova plānu un par alu. Volcovs piebilda:

— Mums vajadzīgas tavas bises, Zep… Mēs šausim meža zvērus. Tur ir pietiekoši daudz zaķu un stirnu. Huņņi jau arī ēduši tikai gaļu.

Cemckis un Feters sēdēja, mutes iepletuši, bet Go- mulka ilgi pārdomāja.

—            Mēs visi izlidosim no učenes, — vai tas jums skaidrs?

—            Neviens neizlidos, — Volcovs atcirta. — Mēs tikai nozudīsim. Un, kad mūs iesauks armijā, mēs būsim atkal klāt. Varu derēt, ka tad nevienam galvā vairs neienāks doma par izsviešanu no skolas. Mēs taču visi būsim vajadzīgi zenītartilērijā.

—     Tas tiesa, — Gomulka piekrita.

—             Un tur aiz kalniem neviens mūs neatradīs, tad jau policijai vajadzētu ar pāris simt vīriem izķemmēt mežus…

—            Tātad . . . tātad . .. Gilbert! — nevaldīdams vairs pār sevi, Feters pēkšņi iesaucās. — Ja jūs man ļaujat piedalīties šai dēkā, tad es zvēru tev mūžīgu padevību.

Viņa seja, uztūkusi no cirstās pļaukas, priekā staroja. Holts teica:

—     Zvērēsim.

Rokas pacēluši, viņi nostājās lokā.

—            Zvēram, ka būsim uzticami biedri un draugi un turēsimies kopā kā šeit, tā karā, lai ar mums noliktu kas notikdams. Volcovs būs mūsu vadonis, un mēs nekad viņu neatstāsim nelaimē.

—            Kas šo zvērestu lauž, tas ir nelietis, — Feters papildināja. Holts klusēdams paskatījās uz Volcovu, uz viņa aso profilu ar ērgļa degunu.

—             Vai jūs zināt, kāpēc šo vietu sauc par Kraukļu klinti? — Gomulka jautāja, kad visi taisījās doties

ceļā. — Tāpēc, ka reiz kāds pārdrošnieks šeit noslēdzis ar velnu līgumu un velns viņam parādījies kraukļa izskatā.

No nakts ceļojuma uz alu neatteicās neviens.

VI

Otrā dienā Holts devās uz savu peldkabīni, spraukdamies cauri vasarnieku pūlim, kas karsto pēcpusdienu pavadīja upmalā. Upē viņš nomazgāja garā ceļojuma putekļus un tad sāka staigāt pa laipām turp un atpakaļ.

Pie tramplīna sēdēja Pēteris Vīze ar gaišmatainu liela auguma jaunekli. Holts aiz pārsteiguma apstājās: Vīze un Hartmuts Meisners? Vīze pamāja ar roku, bet Holts nodomāja: tā nu gan ir sagadīšanās. Viņš glaimīgi pasveicināja un ar interesi sāka vērtējoši pētīt Meisneru. Līdz šim viņš to bija redzējis tikai pavirši. Liels, spēcīgs puisis ar muskuļainu, trenētu, saulē stipri iedegušu ķermeni. Rupja seja un saltas, blāvas acis. Mati gandrīz balti. Vīze viņus iepazīstināja.

—            Jauki, — Holts noteica. — Kas tad nepazīst Hart- mulu Meisneru?

Meisners lēnām pagrieza seju pret Holtu.

—     Ko tad tas nozīmē? — viņš jautāja.

Holts smīnēja. Te nu bija izdevība pārbaudīt, cik var izturēt nervi.

—     Saproti vien, kā gribi.

—            Tu esi nekaunīgs, — Meisners atcirta, bet Holts viņu tūlīt pārtrauca:

—     Ar sievietēm tu mēdzot pīties. Tā ļaudis runā.

—     Vai tu esi dzirdējis kaut ko konkrētu?

—            Kā lai zin, kam taisnība? — Holts atjautāja. Viņš izturēja Meisnera skatienu, izlikās nevainīgs kā jēriņš, bet klusībā vārījās aiz dusmām. Pagaidi vien, drīz mēs ar tevi runāsim citu valodu.

Viņš nolikās garšļaukus uz saules sakarsētajiem dēļiem.

—     Ir jau pareizi, — viņš teica. — Ja drīz jāiet

armijā, tad, protams, ņem no dzīves visu, ko tā spēj dot.

—            Nu, vai zini, tādai filozofijai tu esi vēl mazliet par zaļu, — Meisners atbildēja.

—            Ko gan nozīmē tie pāris gadi, kurus tu esi par mani vecāks. Mums visiem viena un tā pati filozofija.

—     Un tā būtu?

—            Dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem, — Holts paskaidroja.

Meisners, kas, sēdēdams saulē, visu laiku bija ļoti miegains, pēkšņi sarāvās:

—     Tas nu gan izklausās mazliet par liberālu.

—            Nemaz ne, — Holts iebilda. — Neviens taču nezina, vai no kara atgriezīsies, un tāpēc katrs grib no dzīves pīrāga nogriezt kārtīgu gabalu.

Meisners klusēja. Tad aizvērtām acīm, atspiedis galvu pret tramplīna baļķiem, noteica:

—            Kā gan jūs neviens nespējat saprast mūsu laika garu. Nogriezt gabalu no pīrāga . . . Kas tas par žīdisku redzesviedokli. Runa ir par valsti, un personiskajām interesēm te nav nekādas nozīmes. Kas šodien domā tikai par dzīves baudīšanu, tas nodod Vāciju. Un valsts intereses, mēs, mans mīļais, aizstāvēsim. Valsts aug un kļūst stipra.

—            Var jau būt, ka tev taisnība, bet tavas pamācības gan man nav vajadzīgas, divus gadus pēc kārtas man piederēja labākais karodziņš hitlerjaunatnes apakšvienībā. Bet par to, ka dzīvi nedrīkstētu baudīt, par to gan tev nevajadzētu runāt tik skaļi.

—            Es nerunāju par masām, bet gan par mums, dzimušiem vadoņiem, — Meisners paskaidroja.

—     Bet ar vadoņiem vien tu nevari karu uzvarēt.

Meisners palika atbildi parādā, kādu brīdi viņš vēl

pasēdēja saulē, tad pameta Holtu un Vīzi vienus.

—            Ko tu pinies ar… to tur? — Holts vaicāja, un Vīze, gandrīz atvainodamies, atteica:

—     Viņš te pie manis apsēdās …

—            Kā tu domā, — Holts jautāja, — vai es varētu viņu pieveikt?

—            Viņš ir vecāks par tevi… bet es domāju, ka varētu gan, — Vīze mazliet izbrīnījies apliecināja un,

tā kā Holts neko vairs neteica, turpināja: — Tu viņu pamatīgi izāzēji. Reizēm man liekas, ka tu varētu būt labākais skolnieks klasē, ja vien tu gribētu. Kāpēc tu nemācies?

—      Mācīšanās nav vīru darbs. Es gribu iet karā. — Holtam neienāca prātā, ka šie vārdi varētu Vizi sāpināt.

—      Vienā jaukā dienā kāds bagāts vīrs uzzina, — Vīze domīgi runāja, — ka viņš slimo ar diloni. Ārsti saka: «Nav nekādu cerību, labi, ja izvilks vēl gadiņu.» Visi ārsti apgalvo to pašu. Tad bagātnieks nospriež: «Labi.» Un izšķērdē visu mantu līdz pēdējam feniņam. Kad gads pagājis, notiek brīnums. Viņš ir vesels, bet k'ļuvis nabags.

Muļķīgs piemērs, Holts īgni nodomāja, īsts Pēterīša Vārgmiesīša piemērs. Kāda man daļa, kas būs pēc tam. Patlaban ir karš. Viņš centās Vīzēm laipni atbildēt.

—     Saprotu, saprotu, — viņš norūca.

—      Un smieklīgākais ir tas, — Vīze klusu teica, — ka es tevi apskaužu. Ko tik es nedotu par to, — viņš turpināja, un viņa vārdi skanēja skumji, — lai es varētu būt tavs draugs. Bet tad man jābūt tādam kā Volco- vam. Es vienmēr esmu bijis visvājākais un vienmēr esmu domājis: mans ierocis ir gars… Bet patiesībā tu esi arī gudrāks par mani.

Smieklīgi, nodomāja Holts. Viņš teica:

—      Es reiz lasīju Nīči: «Mēs ticam tiem, kuriem paši gribētu līdzināties. Un tas mūs nodod. Mūsu ilgas pēc drauga atklāj mūs pašus …»

—     Jā … tā nu ir gan … Es arī gribētu kauties un dauzīties, būt nekaunīgs, bet… pie ražas novākšanas darbiem mani nepielaida, un ar zenītartilēriju arī nekas neiznāks.

—      Mēs jau varētu būt draugi arī tāpat, — Holts, mazliet aizkustināts, atbildēja. Viņš pārdomāja … Nē, par to nevar būt runas. Un tomēr ..,

—     Vai tu klusēt proti, Pēter?

—     Jā, tevis dēļ esmu pat jau melojis.

Holts sniedza Vīzēm roku. — Es tev uzticos. Volcovs, es un vēl daži zēni, mēs laižamies lapās… Līdz iesaukšanai armijā mēs pazūdam. Bet mēs abi — mēs šad tad

tiksimies. Arī Gilberts to nedrikst zināt. Tu man pastāsti, kas notiek pilsētā un ko ļaudis runā par mūsu nozušanu.

—     Nāc man līdz, — Vize, uzmetis skatienu rokas pulkstenim, aicināja. Holts brīnījās, ka Vīze tādā karstumā nēsā melnu uzvalku, cieto apkaklīti un kaklasaiti. Kad Vīzes mājas priekšnamā viņš uzzināja šīs rīcības iemeslus, bija jau par vēlu atkāpties. Vīzes māsa svinēja dzimšanas dienu.

—     Paliec. — Pēteris lūdza. — Vēlāk es tev kaut ko nospēlēšu.

īsajās ādas biksēs un raibajā sporta kreklā Holts pats sev likās smieklīgs; mati, pēc peldēšanās arvien vēl slapji, bija sacēlušies stāvus kā ezim. Lielās viesistabas stikla durvis bija atvērtas uz ziemas dārzu un uz verandu; atklājās brīvs skats uz dārzu. Pie tējas galda sēdēja viesi. Holts bija ļoti apmulsis un redzēja tikai dāmu raibos tērpus un starp tiem arī melnu tankista uniformu. Viņu apņēma parfīma, cigarešu un puķu smarža. Vīzes māsa Helga izskatījās līdzīga brālim — tikpat maza un gracioza; tumši zeltainie mati ietvēra slimīgi bālu seju. Viņai palika deviņpadsmit gadu.

Vīze iepazīstināja Holtu ar viesiem. Holts nomurmināja pāris apsveikuma vārdu un spītīgi palika stāvam istabas vidū uz raibā paklāja. Nedrošības sajūta padarīja viņu možu; nekas viņam nepagāja garām nemanīts. Vīzes kundze, sēdēdama krēslā,^ saskatījās ar gaišmataino meiteni blakus tankistu leitnantam; meitenes lūpas jautri noraustījās.

Vīze nosauca viesu vārdus. Uta Barnima, viņas saderinātais leitnants Kīfers un tā tālāk. Holtam piedāvāja vietu pie galda, pa kreisi viņam blakus sēdēja Vīzes kundze, galda otrā pusē — Uta Barnima. Helga Vīze ielēja tēju. Pamazām Holta apmulsums izgaisa.

—     Ja es būtu nojautis, ka šeit svin dzimšanas dienu, — viņš teica, — tad būtu uz ātru roku nočiepis pāris puķu . .. tas ir, es būtu tās nopircis. — Viesu smiekli viņu netraucēja. Viņš turpināja: — Puķes nopirkt var kurš katrs. Nočieptās ir daudz vērtīgākas.

Vīzes kundze piezīmēja: — Mums pietiks arī ar jūsu labo gribu.

Uzmanības centrā bija Uta Barnima, pulkveža Bar- nima vecākā meita, kuras mājai Holts katru rītu gāja garām. Liela un slaida, novakares saules staru apspīdēta, viņa sēdēja pie verandas durvīm, un tādu kā viņa Holts savā fantāzijā bija iztēlojies Krimhildi Agneses Migeles «Nibelungos» vai arī grāfa meitu Hildegardi «Paceplīšu ligzdā» … Viņš uzmeta ātru skatienu tankistu leitnantam, kurš citos apstākļos viņu būtu interesējis visvairāk. Citas meitenes, izņemot viņu, Utu, viņš neredzēja.

Pēteris Vīze sēdēja pie klavierēm un šķirstīja notis. Viņš nospēlēja vienu Haidna sonāti un tad savus mīļākos gabalus — sapņainās un grūtsirdīgās Sūmaņa kompozīcijas. Holts visu laiku zagšus skatījās uz Utu. Trešā daļa, Allegro moderato? Visi krekšķina, cik smieklīgi! Varbūt viņa tagad domā par mani, tāpat kā es par viņu? Un vai var just, ja satiekas domas? Un kas notiktu, ja toreiz kabīnē būtu bijusi Uta?

Atskanēja aplausi. Leitnants Utai kaut ko pačukstēja. Ķēms tāds, Holts nodomāja»

—  Jā, pateicos, — viņš vēl izdzēra tasi tējas. Patiesībā man vajadzētu tagad iet, viņš domāja un tomēr palika. Pēteris Vīze aizvēra klavieru vāku.

—   Pēdējā laikā tu esi progresējis, — Vīzes kundze maigi teica. — Kaut arī mums būtu patīkamāk, ja tu mazāk vingrinātos spēlē, bet centīgāk trenētos sportā.

Prieks Pētera sejā nodzisa.

—  Mūs ļoti sarūgtināja, ka arī šogad tevi atzina par nepiemērotu ražas novākšanas darbiem, — Vīzes kundze turpināja vēl maigākā balsī. — Holta kungs, varbūt jūs varētu Pēteri mazliet uzmundrināt, jūs esot lielisks sportists, par jūsu draiskulībām esmu šo to dzirdējusi, bet savu brīvo laiku jūs tomēr pavadāt svaigā gaisā,

—  Nu, vai zināt, cienītā kundze, manai liecībai gan tas nav par labu nācis.

Visi pasmaidīja.

—   Laikmetā, kad visu izšķir nevis gars, bet dūre, — skaļā balsī, zodu izcēlis, teica leitnants Kīfers, — tā saucamo zināšanu iekalšana ir pilnīgi lieka. Fīrers prasa, lai jauniešu ķermeņi būtu norūdīti un izturīgi,

lai dzīve tos nepārsteigtu nesagatavotus. — Uta, sēdēdama blakus leitnantam, skatījās pa atvērtajām verandas durvīm laukā un, likās, nedzirdēja ne vārda.

Vīzes kundze «jaunos ļaudis» atstāja vienus. Aiziedama viņa pasniedza Holtam roku.

—       Tāds jauneklis kā jūs Pēterim būtu piemērots draugs. Mans vīrs vēlas, lai Pēteris katrā ziņā kļūtu derīgs karadienestam. Jums un jūsu draugiem vajadzētu viņu reiz tā pa īstam pabāzt zem ūdens, lai tad viņš ķepurojas, — tas viņam nāktu tikai par labu.

Drīz vien viņa izgāja no viesistabas.

—       Azi nedrīkst iecelt par dārznieku, — Holts jautri noteica. — Es esmu morāliski nenobriedis, tā melns uz balta stāv manā liecībā.

Likās, Uta pirmo reizi paraudzījās Holtā.

Leitnants izgāja ar Vīzes māsu dārzā; starp rožu krūmiem pastaigādamies, viņš pār plecu jautāja, kā sauc Holta klases audzinātāju.

—   Nu jā, no Māsa jau to var sagaidīt.

Pēkšņi Holts atradās blakus Utai. Viņa tikai mazliet bija mazāka par Holtu. Viņa jautāja:

—       Kā tad jūs izpelnījāties tik iznīcinošu raksturojumu? — Jautājumā skanēja tīrs izsmiekls.

—       Velns nav tik briesmīgs, kā to tēlo, — Holts at- dzēla. Viņas izsmiekls Holtu kaitināja un darīja nedrošu.

—       Skolotāji par mums neko nezina. Patiesās domas neviens uzminēt nespēj.

—       Vai tad šīs domas ir tik briesmīgas? — viņa jautāja vēl zobgalīgāk. Holts uzņēma to kā izaicinājumu.

—       Ak, protams, ne. Lielāko tiesu tās pavisam… nevainīgas. Vienīgi tobrīd, kad Pēteris spēlēja, es biju priecīgs, ka neviens neprot lasīt otra domas.

Viņa sarindoja savus vārdus virknē kā pērlītes, un tajos vairs nebija izsmiekla, bet tikai uzjautrinājums.

—       Tagad jūs mani tiešām piespiežat jautāt: par ko tad jūs domājāt?

—       Par jums, — viņš dedzīgi teica un raudzījās uz grantēto celiņu. Viņas klusēšana Holtu iedrošināja.

—   Jūs esat visskaistākā meitene pilsētā.

Tikai pēc dažiem soļiem viņa atbildēja:

—   Liecība, ko jums izsniedza jūsu skolotājs, nav pilnīga. Jūs varat būt arī laipns.

Viesi apstājās pie aprikozu koka.

—   Kas uzrāpsies kokā un noplūks dāmām aprikozes? — leitnants vaicāja, uzmudinoši skatīdamies uz Holtu un Vīzi. Holts uzkāpa uz mauriņa, sagrāba stumbru un sāka to purināt. Tad salasīja lielākās un skaistākās aprikozes un pasniedza Utai. Ne ar vārdiņu nepateikdamās, tikai mirkli uz viņu domīgi paskatījusies, viņa pārlauza vienu pārgatavojušos augli, nosvieda zemē kauliņu un pasniedza Holtam otru pusi. Tad pameta viņu stāvot^ paņēma zem rokas leitnantu un pazuda ar to mājas durvīs.

VII

Mājās Holts sakravāja mantiņas, pastāstīja māsām Dengelmanēm kaut ko par ražas novākšanas darbiem un brīvdienu ceļojumu pēc tam, un solīja kādreiz atkal pie viņām ierasties .. . Tad viņš ar piebāztu mugursomu aizsteidzās pie Volcova.

Vakaru viņi abi pavadīja zālē pie kamīna. Savu norunu ar Vīzi Holts noklusēja, bet pastāstīja, ka esot iepazinies ar Utu Barnimu. Volcovs smīnēdams apjautājās:

—   Bet kā tad ar Krīgeri?

—   Tā ir pavisam kas cits, — Holts negribīgi atbildēja.

—   Mans uzbrukuma plāns Meisneram ir izstrādāts, — Volcovs paziņoja. — Piektdien mēs to nokārtosim.

Ražas novākšanas darbi tātad jāpārtrauc vēlākais ceturtdienas vakarā. Holts piekrita. Par vispiemērotāko satikšanās vietu Volcovs atzina Kraukļu klinti. Ar viltotas vēstules palīdzību Meisners jāaizvilina uz turieni. Volcovs bija izsekojis, ka patlaban Meisners lakstojas ap sarkanmatainu meiteni — Zuzi. Tā strādāja pie fotogrāfā un, kā visiem zināms, bija saderinājusies.

Holts uzmeta pāris rindiņu, ko nolasīja Volcovam priekšā:

—   Mījais Meisnera kungs, man ar Jums katrā ziņā jārunā, iekams jūs iesauc armijā, un Jūs nedrīkstat noraidīt šo manu lūgumu. Jūs sapratīsiet, ka mani nedrīkst redzēt kopā ar Jums. Atnāciet, lūdzu, piektdienas vakarā pulksten divdesmit vienos pie Kraukļu klints. Atnāciet, lūdzu, noteikti. Jūsu Zuze.

—  Ko tad tu tā slēpies, Zuzīt, mīļā! — Volcovs noteica.

—  Blēņas. Ja reiz viņa ir saderināta, tad taču skaidrs, ka nedrīkst rādīties kopā ar Meisneru.

—  Labi. Rokrakstu viņš nepazīs, jo līdz šim viņam pie Zuzēs nav bijis nekādu panākumu.

—   Kā tu to visu zini?

Volcovs paskaidroja: — Man ir savi ziņu avoti. Katram virspavēlniekam ir savi slepenie aģenti.

Holts uzrakstīja tekstu uz sārta vēstuļu papīra, un Volcovs to aplēja ar smaržām. Vēstule tika rakstīta Ziterlina* burtiem — asiem, izpušķotiem, mazliet atpa- kaļslīdošā rakstā. Holts uzmeta arī rakstiskā apliecinājuma tekstu, kufu Meisneram vajadzēja parakstīt: «Apliecinu, ka man ar Rutu Vāgneri bija slepeni mīlas sakari un, kad viņa kļuva grūta, tad es ar draudiem viņu padzinu …»

«Kļuva grūta», tas ir labi teikts, — Volcovs pārtrauca Holtu.

Holts turpināja lasīt: «un viņa manas vainas dēļ izdarīja pašnāvību. Paraksts.» Viņš ļāva papīram nokrist sev klēpī.

—   Viņš to nekad neparakstīs.

—   Viņš to parakstīs. Ļauj tik man rīkoties.

Holtu pārņēma baiļu sajūta. Ko gan es esmu pasācis? Bet Volcovs tik vienaldzīgi iebāza rakstisko apliecinājumu kabatas portfelī, ka Holta bažas izgaisa.

No rīta Gomulka atnesa abas šautenes. Viņš bija paņēmis līdz ne vien smago, senlaicīgo īsstobreni, bet arī lielu somu ar palīgmateriāliem: ložu veidni, lej- kausiņu, patronu čaulas, pistonus, divus ādas maisiņus

* Zīmēšanas skolotāja L. Ziterlina burtu rakstības veids tika lietots vācu skolas no 1915. gada līdz 1945. gadam.

ar dūmu pulveri un mazas, ar roku darbināmas plē- šiņas.

—   Man vēl vajadzīgs salpetris un sērs. Vai jums ir nauda? — Volcova svārku kabatā glabājās naudas zīmes, kuras viņš bija atradis sava tēva mantās.

—   Vai tev svins ir? — viņš apjautājās.

—   Jānorauj kāds gabals no ūdensvada caurules, šai skabūzī tā tik un tā nav vajadzīga.

Vannas istabā, kas atradās turpat blakus, viņš norāva ūdensvadi caurules gabalu un aizķīlēja caurumu ar koka korķi.

Pēcpusdienā savas mantas atnesa arī Feters un Cem- ckis. Hallē krājās mugursomas, saiņi un vīstokļi. Virtuvē pie gāzes pavarda Gomulka lēja lodes, palielas, gandriz trīsdesmit gramu smagas, apaļas svina bumbiņas, un Holts mācījās iestiprināt pistonus, piepildīt čaulas ar dūmu pulveri un pēc tam ar malkas pagali iedzīt čaulās lodes. Jārēķinoties, ka divdesmit procenti būs brāķis, paskaidroja Gomulka, un tas nemaz neesot tik daudz.

Pievakarē viņi bija sagatavojušies ceļam. Zēni pārnakšņoja zālē uz grīdsegas. Pulksten piecos no rīta visi lika plecos mugursomas. Ceļā uz staciju Holts iemeta pastkastītē viltoto vēstuli.

Pie dzelzceļa stacijas drūzmējas skolnieki, terpušies hitlerjaunatnes un jungfolka uniformās.

Atskanēja vītersvilpes griezīgais kauciens.

—   Uzmanību! Vienā rindā stāties — marš!

Tas bija Oto Bārts. Viņi nostājās ierindā kreisajā spārnā.

Ierindas priekšā Oto Bārts — liels un stiprs, ar zaļi- balto hitlerjaunatnes vadītāja auklu pār plecu, pūtītēm nosētu, no kliegšanas piesarkušu seju. Viņam bija septiņpadsmit gadu un, arī viņš, tāpat kā štamfīrers Vurms, sava ieņemamā amata dēļ bija atbrīvots no iesaukšanas zenītartilērijā. Volcovs negribēja viņiem to piedot un, kad bannfīrera nebija tuvumā, atklāti izrādīja savu naidīgo noskaņojumu.

—-Bannfīrers! — iepīkstējās Cemckis. Tiešām lēnā gaitā ierindas priekšā iznāca bannfīrers Knopfs.

Barls ziņoja Vurmam, Vurms ziņoja bannfīreram, un bannfīrers norunāja kaut ko par nepieciešamību iesaukt darba dienestā, par pienākumiem un par saistībām.

Kad Holts iespiedās viņiem rezervētajā vagonā, visas vietas kupejās bija jau aizņemtas, taču Volcovs iztrieca dažus skolēnus no savām vietām. Feters izdalīja kārtis skata spēlei. Volcovs izņēma no mugursomas kasti ar cigāriem. Viņi nokoda cigāriem galus un izspļāva tos turpat uz grīdas; kupeja sāka pildīties ar dūmiem. Skolēni godbijīgi stāvēja blakus. Volcovs teica:

—       Ja viss noritēs pēc plāna, tad pēc četrām nedēļām mēs jau būsim zenītniekos. Un Vurmam un Bartam pār mums vairs nebūs nekādas teikšanas.

—       Mēs paši jau sen varējām būt štamfīreri, — Holts atbildēja.

Pēc pusstundas Vurms un Bārts pārbaudīja vagonu. Vurms bija liela auguma, kalsnējs jauneklis ar ovālu seju un melniem, iepomadētiem, pie galvas pieglaustiem matiem. Apakšžoklis viņam vienmēr bija nokāries uz leju, un pavērtā mute piešķīra sejai neizsakāmi muļķīgu izteiksmi. Tagad viņš apjucis teica:

—  Vai tad tas ir iespējams? Kungi smēķē cigārus!

Volcovs viņam pasniedza cigāru kasti.

—   Vai tu arī gribi vienu?

Vurms ar roku uzsita pa kasti, un cigāri aizripoja pa grīdu. Volcovs piecēlās un nolika spēļu kārtis.

—       Par to tu dabūsi pāris reižu pa purnu, štamfīrers tāds!

Vurms atsprāga atpakaļ, bet Bārts iesaucās:

—       Paliec mierā, Volcov, citādi es ziņošu bannfīreram.

—       Bet cigāri tomēr būs jāuzlasa, — Volcovs palika pie sava.

—       Pietiek! — Bārts uzkliedza. Tad pavēlēja kvar- tāņiem:

—  Mudīgi savākt šos niekus!

Volcovs atkal apsēdās. Feters uzsita pirmo kārti uz vagona paceļamā galdiņa. Blakus kāds stāstīja:

—       Fīrers esot ticies ar duči kādā pilsētiņā Augš- itālijā; es domāju, ka tas gan kaut ko nozīmē, iespējams, ka Sicīlijā tagad aizkritīs lamatas.

Pēc piecu stundu ilga brauciena kādā mazā lauku stacijā Barta vītersvilpe iztrieca jauniešus ārā no vagona.

Šoseju klāja putekļi, saule svilināja, kolona maršējot dziedāja: «Aulekšo kolona dragūnu zilo-o-o.» Gar abām lielceļa malām stiepās labības lauki, rindojās rudzu stati.

Pēc divu stundu ilga pārgājiena viņi sasniedza lielāku ciemu. Uz mauriņa viesnīcas priekšā Bārts sadalīja kolonu vairākās grupās. Vurms, muti iepletis, stāvēja turpat blakus. Talciniekus novietoja ciema skolā.

—       Ēdamo izsniegšot tikai no rītdienas, — Feters paziņoja. — Puspiecos jāierodas ciema laukumā. Ierindas apmācības. Un pēc tam Barls rīko tuvināšanās vakaru.

Sāda programa nebija pieņemama. Cemckis un Feters gan šaubījās, bet viņu šaubas izkliedēja Volcovs. Kad lejā atskanēja vītersvilpe un visi metās laukā, Holts aizcirta durvis, norāva no tāfeles apmali, pret celi pārlauza to uz pusēm un ar vienu dēļa galu no apakšas noķīlēja durvju rokturi. Tad visi likās gulēt.

Vakarā ap pulksten astoņiem viņi pamodās.

—   Un nu uz krogu! — Volcovs pavēlēja.

Tumšajā, piesmakušajā dzertuvē pie alus kausiem sēdēja pāris zemnieku. Aiz letes stāvēja tumšace meitene, gadus divdesmit veca.

Volcovs savā rupjajā balsī jautāja:

—   Sakiet, jaunkundz, vai tad viesu te vairāk nebūs?

—   Sanāks, kad pabaros lopus, — meitene atbildēja.

Glīts meitēns, Holts nodomāja. Feters jau izdalīja

kārtis. Kaktā piecēlās kāds zemnieks, Holts tam piestūma krēslu.

—       Varbūt cigāru? — Volcovs apjautājās. — Jaunkundz, kausu alus!

Drīz vien pie viņiem jau sēdēja vairāki vīri,

smēķēja cigārus un dzēra alu, ko izmaksāja Volcovs. Krogs pildījās ļaudīm. Kāds no apmeklētājiem plinkšķināja noskaņojušās klavieres. Griestu lampa izplatīja blāvu gaismu, gaiss no cigāru dūmiem bija pelēks.

Holts nenovērsa skatienu no meitenes, kas viesiem iznēsāja alus kausus. Notvērusi Holta skatienu, viņa dažreiz pasmaidīja vai arī nemanot savilka uz augšu tumšās uzacis. Pa to laiku Cemckis, Gomulka un Feters spēlēja kārtis. Zemnieki, kas sēdēja viņiem apkārt, skatījās kārtīs un strīdējās pēc katra gājiena.

Volcovs bija uzmanības degpunktā. Citu pēc cita viņš bija iztukšojis piecus alus kausus. Viņš demonstrēja savus bicepsus un beidzot ielaidās divcīņā — vilkās uz pirkstiem ar kalēja mācekli, kuram bija tikai viena acs un kurš izskatījās pēc lielceļa laupītāja. Zemnieki atzina, ka cīņa beigusies neizšķirti. Volcovs tomēr nelikās mierā. Tika atnests krāsns kruķis pirksta resnumā; vienā paņēmienā Volcovs to salieca kāsī, bet kalēja māceklis smīnēdams to atkal atlieca taisnu. Beidzot viņi abi nostājās kroga istabas vidū, pacēla rokas uz augšu un, ieāķējušies pirkstos, mēģināja viens otru nospiest uz ceļiem. Abi smagi elsa, bet neviens nespēja gūt pārsvaru. Zemnieki neskopojās ar piekrišanas saucieniem.

Cemckis, Feters un Gomulka ar tādu skubu meta uz galda kārtis, it kā visa šī kņada uz viņiem nemaz neattiektos.

Volcovs aplika roku ap kalējmācekļa pleciem.

—   Mutu alus uz mana rēķina, — viņš sauca.

Tūliņ sacēlās negants troksnis.

Holts pamanīja, ka viesu apkalpotāja meitene māj viņam ar acīm. Viņš piecēlās. Pa gaiteni varēja iziet pagalmā. Gaiteņa pustumsā viņš stāvēja meičai tieši pretim.

—       Vai jūsu draugam naudas pietiks? — tā jautāja.

—   Muca alus maksā sešdesmit markas.

—1 Es domāju gan. — Holts atbildēja.

No meitenes plūda sviedru, matu un zemes smarža.

—  Ko tu tā skaties? — tā jautāja un pasmaidīja. Viņš

satvēra tas rokas un mirkli sajuta tās miesas siltumu. Bet meitene izvairījās.

—   Man vēl jāstrādā.

Viņš nolūkojās, kā tā smiedamās aizskrēja, pazibēja tikai baltie zobi.

Holts taustījās pa tumšo gaiteni uz priekšu. Kreisajā pusē uz augšu veda stāvas kāpnes. Un nu viņš jau atradās pagalmā. Holts atspiedās pret staļļa durvīm. Pie debesīm mirgoja zvaigznes. Viņš dziļi ieelpoja svaigo gaisu; pēkšņi viņam kļuva kauns, taču pirkstgalus arvien vēl kairināja meitenes miesas siltums.

Kroga istaba ar burzmu, radio plarkšķiem, kodīgajiem tabakas dūmiem un trokšņainajām balsīm pēkšņi bija kļuvusi pretīga. Zemnieku ielenkts, pie letes stāvēja Volcovs. Mirklī, kad pa durvīm ienāca Vurms un Bārts, Cemckis ar troksni cirta galdā ercena dūzi. Viņš sēdēja ar seju pret durvīm un, ieraudzījis abus fīrerus, izbailēs iepīkstējās.

—   Velns lai parauj, tagad tie mūs aiztrenks mācībās.

Vurms un Bārts apstājās pie durvīm un ilgi apspriedās. Tad vilcinādamies piegāja pie galda. Vurms mazliet pieliecās un apspiestā balsī teica:

—   Tūliņ atstājiet krogu un sekojiet mums uz laukumu, pretējā gadījumā liks ziņots vienībai.

Holts pamanīja, ka meitene skatās uz viņiem savilktām uzacīm. Balsu juceklis pierima. Volcovs stāvēja pie galda. Zemnieki sasprindzināti vēroja notiekošo.

—  Lieciet mūs mierā, — Volcovs ar smagu mēli noteica.

—  Volcov, mīļais, — Bārts ieķērcās, — tā taču ir tīrā dezertēšana ..,

Bet Volcovs viņu pārtrauca.

—   Kas šeit ir dezertieris? Kam jau sen vajadzēja būt zenitartilērijā?

Bārts nosarka kā vēzis. Volcovs novērsās un atkal piegāja pie letes. Balsis kļuva tikpat skaļas kā iepriekš. Kāds plinkšķināja klavieres. Cemckis bija atguvies no izbailēm un atkal dalīja kārtis. Vurms vēlreiz noliecās pār galdu un pavēlošā tonī nošņāca:

— Marš! Pazūdiet uz līdzenas vietas!

—       Astoņpadsmit, — svīzdams izgrūda Feters un, it kā palīdzību meklēdams, skatījās pēc Volcova.

Gomulka noteica: — Atturos.

Vurms pamēģināja citādi. — Nejaujiet taču Volcovam sevi kūdīt. Ja turpināsiet tādā pašā garā, jūs ietupinās mazgadīgo cietumā.

—   Divdesmit, — teica Feters.

Bet Gomulka atbildēja: — Paturu.

—       Mēs ziņosim tālāk. Ja paklausīsiet, viss tūliņ būs nokārtots.

—   Divdesmit četri, — Feters teica,

Gomulka piemetināja: — Beidzot, sen jau bija laiks.

Holts uztvēra viņam raidīto meitenes skatienu, atstūma krēslu un teica:

—   Mēs paliekam.

Vurms saskatījās ar Bārtu. Holts ierāva galvu plecos. Tad viņš juta, ka viņu kāds maigi, bet neatlaidīgi velk sāņus.

—       Necel traci, — kroga apkalpotāja steidzīgi čukstēja. Viņš redzēja meitenes acis — tās bija pelēkas, un uz lūpām tai mirguļoja pāris siekalu lāsīšu. Tā pameta skatienu uz leti, jo tur kāds to sauca. Pieliekusies^ tuvu klāt Holta sejai, meitene čukstēja:

—        Pēc divpadsmitiem … pa gaiteni līdz kāpnēm, tad augšā … pēdējās durvis pa kreisi. . . gaidi tur … ja tu tagad liksies mierā.

Holts raudzījās uz meiteni pie letes, izbrīnījies un apmulsis viņš domāja: tā taču nevar būt patiesība ..«

—        Pasēju, — ķērca Feters, jo Holta un Volcova nepiekāpība bija iedvesusi viņam drosmi. Gomulka atsaucās:

—   Kungs. Kalps. Man priekšroka.

Vurms sakārtoja vidusjostu.

—   Labi! Paši būsiet vainīgi. Iesim Oto!

—       Sāksim ar šo krusttēvu, — Gomulka sasparojās un nosvieda uz galda kalpu. Aiz Vurma un Barta aizcirtās durvis.

Nosita pusnakts stundu. Holts teica Gomulkam:

—   Es aizeju. — Viņš izgāja pa durvīm uz ielas.

Zemnieku māju apveidi grima nakts tumsā. Tālumā

kvekšķēja suns. Troksnis, kas plūda no kroga, ārā iz

klausījās apslāpēts un dīvains. Aiz aukstuma drebinādamies, Holts ierāva galvu plecos.'

Augšā pa kāpnēm, pēdējā istabā pa kreisi… Viņš bija pavisam mierīgs. Sapņi melo. Dzīve ir pavisam citāda. Ko gan vēl gaidīt? Viņš paspēra dažus sojus nakts tumsā, troksnis aiz viņa norima, visapkārt valdīja klusums. No kroga iznāca zemnieki. Viņš apskrēja ap māju un pa vārtiem ielavījās pagalmā. Tumšais gaitenis likās tik pazīstams, it kā būtu pa to staigājis jau no bērnības, arī pa kāpnēm viņš jau bija kāpis simtiem reižu augšup … Neēvelētu dēļu durvis likās tādas pašas kā mājās uz bēniņiem, kur viņš slepeni bija izokšķerējis kastes, baidīdamies, ka tik kāds nepieķer,,« Holts aizvēra aiz sevis durvis un pārlaida skatienu mazajai istabiņai. Viņš aiztaustījās garām gultai un nekustīgi palika stāvot pie atvērtā loga, līdz tālumā izgaisa viņa draugu balsis.

Patiesībā es vienmēr esmu bijis viens, arī mājās pie mātes. Patiesībā mani vienmēr ir mākušas ilgas pēc kaut kā. Bailes un ilgas. Nāc! Pēkšņi tu esi te, ieniris nakts tumsā.

Meitene aizvilka viņu prom no loga, tad atsedza gultu. Nočaukstēja drēbes. Holts darbojās kā bez gribas, it kā viņš nebūtu pie pilnas apziņas, un tikai tad, kad samezglojusies kurpju saite aizkavēja, viņam strauji sāka pukstēt sirds, un tā pukstēja tikpat strauji arī tad, kad viņš jau gulēja blakus meitenei un juta tās ķermeņa siltumu.

Pār zemnieku sētu jumtiem ausa rīts. Tikai vienu stundu Holts bija dabūjis skolā nosnaust, kad Barta vītersvilpe viņu jau modināja.

Viņš pabāza galvu zem ūdens krāna. Tad visi devās uz lauku darbā.

Divas dienas pēc kārtas viņi krāva labību transporta mašīnās. Sāpēja rokas un pleci. Trešajā dienā Volco- vam bija diezgan. Viņš paziņoja:

—  Tas nav karavīra cienīgs darbs. Nāksiet līdz peldēties?

Viņi vairs neatgriezās uz lauka. Nevienam nemanot,

pēcpusdienā viņi sakravāja mugursomas un aizsoļoja uz dzelzceļa staciju. Holts pameta skatienu atpakaļ — uz ciemu, uz krodziņu. Braucot vagonā, viņš klusēdams sēdēja pie loga. Viņš nedzirdēja, kad Volcovs kaut ko jautāja.

Holts domāja, vai īstenība viņam bija sniegusi to, ko kādreiz solījuši sapņi un fantāzija … Viņš pat nezināja meitenes vārdu. Holts domāja par Mariju Krīgeri. Viņš domāja par Utu.

Kad otrā dienā Volcova villā viņi sasēja lielos saiņos savu bagāžu un kad Holts domāja par vakaru, par Meisneru, par nakti un par bēgšanu kalnos, viņu pārņēma tāds nemiers, ka, brīdi uzkavējies, viņš teica:

—  Man vēl kaut kur jāaiziet.

—   Kur tad tu gribi iet? — Volcovs izbrīnījies jautāja.

—   Pie Barnimiem.

Volcovam šī atbilde nepatika. — Atkal dēkas ar sie- viešiem, — viņš norūca. — Nu labi, ej, tikai tā, lai neviens tevi neredzētu.

Holts virtuvē nomazgāja rokas, ar duncīti iztīrīja nagus, sasukāja matus. Kad viņš piezvanīja pie Bar- nimu durvīm, viņam radās vēlēšanās labāk griezties atpakaļ. Priekšnamā viņam lika pagaidīt. Taču, ieraudzījis Utu, viņš aizmirsa visu. «Viņa atnāca kā dieviete,» viņš nodomāja. Tā bija dziedājis Kavaradosi tai vienīgajā operā, ko Holts bija noskatījies.

—   Ko es redzu, — viņa teica, un viņas smaids Holtu savaldzināja galīgi. — Un es domāju, ka novācat ražu.

—   Es aizmuku. Un tagad es būšu prom… ilgāku laiku. Bet vispirms es gribēju ar jums parunāties.

—   Pēc jūsu izturēšanās spriežot, noticis kaut kas briesmīgi nopietns. Tad jau nāciet vien tālāk.

Viņš sekoja Utai pa kāpnēm uz otro stāvu. Tur viņa atvēra kādas durvis un ieveda viņu istabā. Tā bija saules pielijuši. Grīdu klāja rupja auduma paklājs. Pie tahtas stāvēja tējas galds un ap to mazi ķeblīši ar mīkstiem sēdekļiem. Un ziedi, visur ziedi, uz loga, gar balkona durvīm, uz tējas galda, rozes, neļķes, krāšņas krešu un puķu zirnīšu vītnes, kas gar logu aizkariem

stīgoja uz leju līdz pat grīdsegai; te kuploja arī trades- kancija. Uz balkona bija novietots guļamkrēsls un tam blakus mazs galdiņš ar smēķējamiem piederumiem.

—   Atnesiet sev krēslu, — Uta teica un pati, sakrustojusi rokas zem galvas, atlaidās atpūtas krēslā. Holts atnesa vienu no mīkstajiem ķeblīšiem un apsēdās viņai blakus. Klusēdama viņa pasniedza Holtam misiņa kastīti ar cigaretēm. Viņš aizsmēķēja.

—   Vai jūsu apmeklējumam ir vēl kāds cits nolūks, vai arī jūs atnācāt tikai tāpēc, lai paskatītos manī? — Uta jautāja.

Viņas zobgalība padarīja Holtu mazdūšīgu. Viņš kaut ko nomurmināja, ka esot… gluži viens pilsētā … un … neesot neviena tuva cilvēka …

Uta teica: — Nu tad pastāstiet visu. Kāpēc jūs nedzīvojat pie saviem vecākiem?

—   Es negribēju ilgāk palikt pie mātes. Un mans tēvs…

—   Varbūt jūs negribat par to runāt?

—   Nē, nekas, — Holts atbildēja. — Bet tikai jums. Viņš strādā pilsētas pārvaldē par pārtikas produktu kontrolieri. Patiesībā viņš ir ārsts.

Uta ieinteresēta paskatījās uz Holtu.

—   Un kam jāpateicas par šo acīm redzamo degradēšanu?

—   Es to tik sīki nezinu, — viņš lēnām atbildēja apjucis un nokaunējies, kā vienmēr, kad viņam jautāja par tēvu. — Viņš ilgu laiku strādāja tropiskajos apgabalos, tad Haniburgas universitātē par profesoru un vienlaicīgi arī tropisko slimību pētīšanas institūtā. Mana māte cēlusies no rūpnieku ģimenes, un, kad tēvs viņu apprecējis, tad pārcēlies uz Lēverkūzeni. Viņš pētīja slimību izraisītājus mikrobus vai kaut ko tamlīdzīgu. Bet tad viņam vajadzēja uzņemties citu darbu, kaut ko … kam svarīga militāra nozīme. Viņš liedzās to darīt, un viņam no darba bija jāaiziet. Citu darbu viņš nevarēja atrast. Mana māte šķīrās no viņa, es domāju, taisni tādēļ… Viņš esot politiski neuzticams. Un laikam gan briesmīgi ietiepīgs. Viņš labāk badojas.

—   Lai nu kā, — Uta teica, — bet jūsu tēvs, šķiet, ir cilvēks ar raksturu.

Sie vārdi Holtu tik loti pārsteidza, ka apjukumā viņš spēja tikai nomurmināt:

—  Jā … bet…

Taču Uta viņu pārtrauca: — Kāpēc jūs nedzīvojat pie viņa?

—   Aizbildniecības tiesa to aizliedza. Un es jau arī nemaz negribu. Es gribu būt brīvs. Tāpēc jau arī aizgāju no mātes. Tā kā tā es tur nejutos kā mājās, agrāk arī ne. Tēvam vienmēr prātā bija tikai darbs. Un māte bija daudz jaunāka par tēvu, viņai bieži nāca viesi, viņa bieži nebija mājās. Es jau reiz no viņas aizmuku, bet policija mani atveda atpakaļ. Pavasarī māte man beidzot atļāva braukt prom. Vispirms gan lika braukt uz Hamburgu pie krusttēva; tas tur ir lielas tabakas fabrikas uzraudzības padomes loceklis. Bet tad māte nodeva mani šeit pansijā. Katru mēnesi viņa sūta naudu, tās viņai papilnam, viņa ir bagāta. — Holts apklusa un jautāja sev: kāpēc es viņai to visu stāstu?

—   Un tagad jūs pie manis meklējat ģimenes siltumu, mātes mīlestību.

—   Kādēļ jūs mani zobojat? — Holts vaicāja. — Ja es jūs apgrūtinu, varu aiziet. Varbūt jums ir kāds cits cilvēks, kam jūs varat uzticēties, bet…

—   Nu nē taču, kāpēc tūlīt jāapvainojas? Jūs esat dīvains cilvēks, — viņa teica. — Pēc Pētera Vīzes nostāstiem, es biju iedomājusies, ka esat gatavais klaidonis. Jūtu dzīve, kādu jūs to man tagad atklājat, šādā ainā lāgā neiederas.

—   Vīze mani nemaz nepazīst, — Holts nicīgi noteica. Tikai tad viņš aptvēra, ka viņa bija teikusi «pēc Vīzes nostāstiem» … Tātad viņa bija Vīzi izjautājusi!

—  Ja es kaitinu skolotājus un daru trakulības, — viņš turpināja, — tad tā ir tikai viena .,.

—   Un otra dvēsele jūsu krūtīs, tā ik pa laikam sēž pie Pētera un klausās «Sudraba rozes pasniegšanu», lai gan klavieru izvilkumā tā skan šausmīgi. — Viņa smējās. — Tas ir jauki, ka netēlojat varoni. Tātad, lūdzu! Varat mierīgi man visu uzticēt. Bet pie manām zobgalībām jums vajadzēs pierast. Es domāju, ka tās jums nāks tikai par labu. — Viņa piecēlās no atpūtas krēsla un piegāja pie balkona margām. Atspiedusies ar muguru pret koka margām, viņa teica:

—   Bet, ja jūs domājat, ka man iet citādi neka jums… — Viņa apklusa. Tad, it kā uzjautrinādamās, piemetināja: — Tad tie ir maldi.

Vējš rotājās ar Utas matiem un pūta tos viņai sejā.

—   Kad pietrūkst kabatas naudas, tad es, protams, varu mātei «uzticēties», kā jūs to nupat tik skaidri pateicāt … — Viņa nespēja atturēties no zobgalībām.

—   Bet kas tad tas ir? Sīkumi! Pagaidiet mazliet!

Viņa atnesa no istabas kādu grāmatu un atkal apsēdās guļamkrēslā.

—   «… Jo īstenībā un taisni visnopietnākajos un vissvarīgākajos jautājumos,» — viņa lasīja, — «mēs esam neizsakāmi vientuļi.»

Uz grāmatas muguriņas Holts paspēja izlasīt: «Rilke. Vēstules.»

Visnopietnākajos un vissvarīgākajos jautājumos, Holts domās atkārtoja, mēs esam neizsakāmi vientuļi . .. Kāpēc?

—   Bet ir taču vajadzīgs cilvēks, kam var uzticēties. Mēs, piemēram, esam kaut ko nodomājuši. Varbūt man drīz vajadzēs kāda cilvēka padoma. Vai jūs man palīdzēsiet, ja man būs nepieciešama palīdzība?

—   Jūsu uzticībai piemīt neatvairāms spēks, — viņa jau atkal zobgalīgi teica. — Nu labi. Mēģiniet. Gribu redzēt, ko spēju.

Vēlā novakarē Holts klusēdams sēdēja pie kamīna. No Volcova jautājumiem viņš atvairījās ar noraidošu rokas mājienu. Feters ar Cemcki un Gomulku spēlēja skatu. Tagad, kad iecerētā dēka atradās jau turpat acu priekšā, Holtam bija grūti pārvarēt uztraukumu. Vol- covs pameta viņam ar acīm. Kad viņi bija iegājuši Volcova istabā, Holts jautāja:

—   Gilbert, vai viss noritēs gludi?

—   Tagad paklausies! — Volcovs izņēma no galda atvilktnes «Valtera» markas pistoli un pasniedza to Holtam. — Tu Meisneru turēsi stobra galā. Ja viņš

mēģinās bēgt, tad šauj viņam virsū bez žēlastības. Es pats ņemšu parabellumu. Vai nervi izturēs?

Holts sažņaudza pistoli rokā.

—   Viņš nedrīkst aizbēgt, — Volcovs turpināja.

—   Tātad tu turēsi viņu stobra galā, līdz viņš būs parakstījis apliecinājumu. Pēc tam ieroci vari noglabāt. Par to, lai viņš parakstītu, rūpēšos es. Ari pārējais pēc tam būs mana darīšana. Tā, nu tagad iesim. Neuztraucies, it nekas nevar iziet greizi.

Holts pie sevis atkārtoja vārdus, kādi viņam bija jāsaka: sirsnīgs sveiciens no Rutas Vāgneres… Viņš bez pārtraukuma atkārtoja: tas notiek taisnības vārdā … taisnības vārdā.

Apakšā hallē Volcova balss jau bija ieguvusi asu pavēlošu toni. Viņš lika salīdzināt pulksteņus, patlaban bija deviņpadsmit divdesmit astoņas minūtes.

—   Zep! Pulksten astoņos nogādā laivu augšpus Parka salas, pie «Melnā tīreļa», un neaizmirsti paņemt līdz tauvu. Kad satumsīs, aizstiepiet uz laivu visas mantas, slepus caur dārziem. Pa to laiku mēs jau būsim atgriezušies. Nekādu jautājumu! Skaidrs? Iesim, Verner!

Viņi apgāja Kraukļu klinti un tuvojās tai no ziemeļiem. Mežs sniedzās līdz pat bazalta bluķu kalna piekā- jei. Pie stāvās klints sienas cieši piekļāvās laukumiņš, kas bija apaudzis ar papardēm pāri ceļiem. Seit nekad neiespīdēja saule. Zeme bija mitra un trūdaina. Volcovs paslēpās mežmalā.

Klints piekājē valdīja krēsla.

—   Viņš nāk! — pēc ilgas gaidīšanas Volcovs iesaucās. Holts iespiedās ēnainajā klints spraugā. — Viņš nāk gar mežmalu, — Holts dzirdēja Volcova balsi.

—   Paslēpies, mēs viņu ielenksim no abām pusēm.

Tad Volcovs pazuda mežā. Piekļāvies pie klints sienas, Holts stāvēja nekustēdamies, labā roka bikšu kabatā bija aptvērusi pistoles rokturi. Ja Meisners bēgs … tūlīt jāšauj. Taisnības vārdā.

Pagāja vai vesela mūžība, līdz mežmalā atskanēja Meisnera soļi. Holts ieraudzīja krūmos Meisnera lielo augumu; aiz viņa pa brikšņiem lavījās Volcovs.

Meisners atradās no Holta vairs tikai dažu soļu at

tāluma. Viņš apstājās un pagrieza galvu vispirms uz labo, tad uz kreiso pusi.

—   Hallo!

Tad viņš paskatījās rokas pulksteni. Holts izlīda no klints spraugas. Meisners pacēla acis, ieraudzīja Holtu un pārsteigts iesaucās:

—   Kas tad nu?

Holts lēnām apgāja Meisneram apkārt, tā kā tas atradās starp viņu un klints sienu. Uztraukums viņam aizžņaudza rīkli. Pēkšņi klāt bija arī Volcovs. Lai paturētu acīs Holtu, Meisners bija apgriezies apkārt. Ieraudzījis Volcovu, viņš vēlreiz izbrīnā iesaucās:

—   Kas tad nu? Te nu ir abi mūsu kungi!

—       Tu laikam gaidīji Zuzi? — Volcovs smīnēdams jautāja. Soli pa solim Holts tuvojās Meisneram, bet pistoli vēl aizvien slēpa kabatā. Volcovs turējās pāris soļu sānis, it kā par notiekošo viņam nebūtu nekādas daļas. Holts nostājās Meisneram tieši priekšā. Viņš teica:

—       Zuzi tu nesagaidīsi. Tu esi uzķēries uz mūsu makšķeres. Vēstuli rakstīju es.

Aiz niknuma drebošā balsī Meisners nošņācās:

—       Ak … tādas tās lietas! Atklāti tikties ar mani jūs neiedrošinājāties?

Tad Holts izvilka no kabatas pistoli, pacēla to pret Meisneru tin teica:

—   Sirsnīgs sveiciens no Rutas Vāgneres!

Meisners lēnam kāpās atpakaļ. Holts viņam sekoja.

Meisners ar stingu skatienu raudzījās uz ieroci. Aizlūzušā balsī viņš jautāja:

—   Ko jūs no manis gribat?

—   Tikai tādu sīkumu vien, — Holts atbildēja.

—       Uzmanību! — Volcovs griezīgi iekliedzās. Instinktīvi Holts paspēra soli sāņus, kā ēna viņam garām aizslīdēja Meisners, vakara krēslā nosprakšķēja šāviens un pāri Volcova priekšā aizliktajai kājai Meisners ievēlās papardēs. Viņam ar ceļiem uz muguras jau bija uzmeties Volcovs. Meisners slējās augšā, bet Volcovs spieda viņu pie zemes un ar dūri iesita tam pāris reižu sejā, kas uz mitrās zemes bija pagriezta sānis.

—       Es tev palīdzēšu! — Volcovs teica. — Verner, sasien viņam kājas!

Holts izvilka no ādas bikšu kabatas jostu un sasēja Meisnera kājas. Tad tie atlieca viņam rokas uz muguras un sasēja kopā elkoņus. Pēc tam aizvilka viņu cauri papardēm pie klints sienas un nosēdināja zemē, atbalstot muguru pret akmeņiem.

Bija jau satumsis. Ar kabatas lampiņu Volcovs apgaismoja Meisnera seju. Apakšlūpa bija pāršķelta un uztūkusi.

—       Ko jūs gribat? — Meisners ar grūtībām dabūja pār lūpām. Volcovs izvilka no kabatas apliecinājumu un lasīja:

—       «… slepeni mīlas sakari, un, kad viņa kļuva grūta, tad es ar draudiem viņu padzinu.»

Kamēr Volcovs lasīja, Meisners pacēla galvu. Viņa seja pauda šausmas, bailes un dusmas.

—       Tā, šo rakstiņu tu vispirms parakstīsi, — Volcovs pieprasīja.

—   Un … ja es neparakstīšu?

—       Tu to parakstīsi. Tu pats zini, ka ir daudz jauku līdzekļu, kā piespiest izdarīt to, ko nemaz negribas darīt.

Klusums.

— Un ja es tomēr neparakstīšu?

Volcovs neatbildēja. Viņš paņēma cigareti, pasniedza kārbiņu arī Holtam, bet tas noraidoši papurināja galvu.

—       Tad mēs tevi ievilksim dziļāk mežā un nospiedīsim gaili.

Tas skanēja tik vienaldzīgi, ka Holtam sāka drebēt rokas.

—       Mēs dodam tev piecas minūtes laika apdomāties. Iesim, Verner!

Viņi aizgāja gabaliņu nostāk. Mežmalā Holts čūkstēdams jautāja:

—   Un ja viņš tomēr neparaksta?

—   Parakstīs, par to nešaubies! Viņam nav nervu.

—   Un ja viņš tomēr… vai tad mēs viņu tiešām…

—       Ko gan citu lai mēs darām? — Volcovs vēl aizvien bija vienaldzīgs. — Mēs taču nevaram ļaut viņam

skriet. Mums nav izvēles. Bruņots uzbrukums hitler- jaunatnes vadītājam. Turklāt vēl tagad, kad viņš zina, ka mums nācis ausīs notikums ar Rutu Vāgneri. Ja mēs viņu nožmiegsim, es iztēlošu notikumu tā, it kā viņš būtu izdarījis pašnāvību; tad mums būs izredzes izvairīties no atbildības. Bet, ja viņš mūs nosūdzētu, tad mums klātos draņķīgi. Iesim, piecas minūtes jau pagājušas.

Kopā ar Volcovu Holts atgriezās pie klints. Slepkavība. Aukstasinīga slepkavība, Holts prātoja.

—   Nu? Izdomāji?

—   Es neparakstīšu, — Meisners teica.

Volcovs iesita viņam ar dūri pa seju. Meisners iebļāvās.

—   Noziedznieki! Bandīti!

Bet Volcovs viņam nikni uzkliedza:

—       Vai tu turēsi muti! — sakampa zem padusēm un uzslēja stāvus. Tad sita viņam vēl un vēl. Meisners sabruka un ievaidējās:

—   Un kaut arī jūs mani nosistu.

—       Pārmeklē kabatas, — Volcovs salti pavēlēja,

—   pie viņa nedrīkst atrast mūsu vēstuli. — Holts iegrūda roku kreisajā, tad labajā krūšu kabatā, atrada vēstuli un noglabāja to pie sevis.

—  Atraisi viņam kājas, — sekoja Volcova pavēle.

Tad viņi sakampa Meisneru pie abām rokām, Meisners izmisīgi pretojās. Viņi ievilka to dziļāk mežā. Volcovs iespēra Meisneram pa kājām, un tas nogāzās zemē.

—       Tagad tev ir beigas, — Volcovs draudēja un pielika armijas pistoli viņam pie pieres. Bet Meisners sāka neganti kliegt.

—   Laid vaļā! Liec nost pistoli!

Viņš izgrūda garu ķērcienu: — Laid vaļā! Palīgā!

Volcovs piespieda ieroča stobru vēl ciešāk pie viņa pieres.

—   Vai tagad parakstīsi?

Meisners iekaucās: — Jā, taču jā… Jā! Ņem nost pistoli!

Viņi piecēla Meisneru kājās un atbrīvoja no saitēm.

Vienā rokā Volcovs turēja kabatas lampiņu, otrā pistoli. Meisners parakstīja apliecinājumu.

—   Uzraksti ari datumu, — Volcovs pavēlēja, — šodien ir 24. jūlijs, 1943. gads. So dienu tu atcerēsies visu mūžu.

Tad Volcovs noglabāja pistoli un parakstīto apliecinājumu rūpīgi ielika kabatas portfelī.

—   Celies augšā, nelieti! Varam sākt! Tagad mēs nokārtosim vecus rēķinus.

Holts noskatījās, kā Volcovs uzbruka lielajam, blondajam puisim, kurš tikai īsu brīdi mēģināja pretoties un drīz atkal novēlās zemē. Volcovs viņu spārdīja kājām. Beidzot viņš noliecās pār nekustīgo ķermeni, apvēla to uz muguras un apgaismoja izķēmoto seju. Meisners bija zaudējis samaņu un dobji krāca.

—  Aiziet, Verner, nu tik prom!

Debesis bija apmākušās. Mežs iegrimis tumsā. Viņi gāja ļoti steidzīgi.

—   Vai tu tiešām būtu viņu nošāvis? — Holts jautāja.

—   Jā, ko tad citu es būtu darījis? — izbrīnījies Volcovs atjautāja.

Kad viņi atgriezās Volcovu villā, kas melnajā naktī stāvēja tumša un tukša, Holts apsēdās un iespieda galvu rokās.

Mežā patlaban guļ sadauzīts un noasiņojis cilvēks, viņš domāja. Jā, es tomēr vēl esmu par daudz mīkstsirdīgs. Man jākļūst cietākam. Man bail no Volcova. .Viņam piemīt tas, kā man vēl trūkst: šī slepkavas aukstasinība un tīra sirdsapziņa reizē, par ko esmu lasījis grāmatās. Kā es izturēšu karā? Man jākļūst cietākam.

Noklaudzēja ārdurvis. Volcovs paņēma plecos savus saiņus. Lēnām viņi soļoja pa ielām lejā uz upi. Volcovs stiepa līdz ar grāmatām piebāztu portfeli. Viņš runāja par saviem plāniem.

—   Laiku mēs izmantosim lietderīgi. Nakts pārgājieni, orientējoties pēc kompasa, daudz sporta nodarbību, šaušana mērķi. Mums jāpaplašina militārās zināšanas. Mums jānostiprina mūsu kareiviskie tikumi.

—   Jā, Gilbert, — Holts noteica.

VIII

Jau vairākas dienas Holts un Gomulka vingrinājās mērķī šaušanā. Priekšpusdienā stāvēja sardzē Cēmckis. No kalna virsotnes sargs varēja pārredzēt apkārtni daudzu kilometru attālumā. Pie alas ieejas uz saliekamā krēsliņa svilpodams sēdēja Feters. Viņš tīrīja sēnes. Alā, kuras ieeja bija paplašināta, virs uguns karājās katls ar ūdeni. Volcovs vakar cilpā bija noķēris zaķi. Feters — vecākais pavārs, — kā Volcovs viņu bija iesaucis, zaķi neprata izcept. Viņš bija gauži noraizējies. Tauki jau izlietoti, tāpat maize, pēdējo mārciņu rudzu miltu viņš šodien izvārīja sēņu zupā. Lejā, gravā, Holts un Gomulka trenējās šaušanā, nolikuši par mērķi ar smiltīm piepildītu skārda bundžu galvas lielumā.

—   Nav nekādas jēgas iet medībās, jūs tikai aizbaidīsiet zvērus, — Volcovs bija teicis. — Vispirms jāievingrinās šaušanā.

Gomulka vingrinājās brīvrokas šaušanā ar īsstob- reni; pēc katra šāviena viņš pazuda smirdošu dūmu mākonī.

—   Trāpīts, — teica Holts, raudzīdamies uz mērķi ar tālskati. Gomulka lādēja un šāva no septiņdesmit piecu metru attāluma.

—   Trāpīts, -— Holts atkal apliecināja, — no trim šāvieniem divus tu tagad trāpi, labāk jau nemaz vairs nevar būt.

—   Dzīvā mērķī šaut ir daudz vieglāk, — nolikdams īsstobreni, Gomulka atteica, — tā ir veca patiesība. Tagad izmēģini roku tu.

Viņi pievirzījās bundžai apmēram trīsdesmit metru tuvāk. Holts tēmēja, raudzīdamies ar kreiso aci. Salīdzinot ar īsstobrenes dobjajiem sprādzieniem, maz- kalibra bises šāviens skanēja spalgi un griezīgi kā pātagas cirtiens.

—   Labi, pavisam labi, — Gomulka sacīja, — amats mums tikpat kā rokā.

Viņi pakāra šautenes plecā un kāpa atkal augšā krīta ieža plakankalnē.

Pie ieejas alā, izmeties peldbiksitēs, stāvēja Volcovs. Holts un Gomulka sāka tīrīt bises,

—   Pusdienās tikai sēņu zupa, — Feters paziņoja.

—  Ja jūs šodien neko rienomedīsiet, rīt kārsim zobus vadzī.

Volcovs tikko kā bija nomazgājies strautā, uz viņa ādas mirguļoja sīkas ūdens lāsītes.

—       Šaujiet visu, kas vien pagadās stobra galā. Ēst var arī vārnas galu, liec tik zupā iekšā. Mēs ar Cemcki šovakar iesim sirot, saraksim kaut kur pāris somu kartupeļu. Pa cejam izpētīsim apkārtējos ciemus.

Ģērbdamies viņš visu laiku deva jaunus rīkojumus.

—       Sagādāt sēnes un izkaltēt. Augšā aiz gravas drīz būs gatavas zilenes, Kristiān, liec to aiz auss.

Feters godināja Volcovu par «šefu» un izrādīja viņam verdzisku padevību.

—       Un tad, — Volcovs turpināja, — būs jāuzsāk makšķerēšanas sezona upē.

—   Tas ir bīstams pasākums, — Gomulka iebilda.

—  Tur lejā mūs, bez šaubām, kāds pamanīs.

—       Vismaz jaizliek naktsāķi, — ieteicās Holts, kas domāja par norunu ar Vīzi. — Atjaujiet man par to parūpēties. Upi savā ziņā pārņemu es.

Feters atkal iesāka savu gaudu dziesmu. Viņam esot vajadzīgi tauki.

—       Pamēģiniet reiz izvārīt kaut ko bez taukiem . .. Vajadzētu noorganizēt pamatīgas cūku bēres, — viņš sapņaini teica.

Visi strēba sēņu viru. Feters uznesa Cemckim kalnā katliņu ar ēdamo. Holts un Gomulka gatavojās uz savām pirmajām medībām.

—       Jūs izskatāties kā īsti Robinsoni, — smīnēdams teica Volcovs. — Spriežot pēc bruņojuma, jums vajadzētu nošaut vismaz mamutu. Nu tad — ne spalvas, — viņš nosauca tiem pakaj,

Abi mednieki kāpa lejā pa stāvo taku un virzījās uz priekšu pa gravu, līdz viņu skatieniem pavērās ieleja. Turēdami ieročus šaušanas gatavībā, viņi soļoja caur biezu, aizaugušu mežu uz austrumiem. Krūmi un brikšņi kavēja iešanu. Kaut kur skaļi un brīdinoši iekliedzās sīlis. Holts pacēla bisi.

—   Vai sīļus var ēst? — viņš čukstus jautāja.

—   Ja. Bet labak nešauj — tu vari aizbaidīt lielākus medij umus.

—   Šie kliedzieni tik un tā aiztrieks visus ineža zvērus. Sīlis jau ir gatavā meža policija.

Putns bija nometies uz ozola apakšējiem zariem, caur lapotni mirdzēja tā raibās spalvas. Izelpot^ sagatavoties gaiļa nospiešanai, notēmēt. Atskanēja šāviens. Gaisā pajuka spalvu mākonis, un nošautais putns nokrita zemē. Holts pielādēja no jauna.

—   Pirmais medījums, — viņš iebāza sīli mugursomā. Tad viņš soļoja tālāk.

Krēslai iestājoties, viņu priekšā atklājās liels izcirtums. Neliels strautiņš urdzēja uz ieleju. Viņi apmetās mežmalā atpūsties.

Vēsa vēja pūsma plūda viņiem pāri.

—   Vai tu kādreiz domā ari par mājām? — Holts čukstēja.

—   Nē, nekad, — Gomulka atteica. —* Un tu? Vai tu domā par pilsētu?

Holts papurināja galvu.

—   Un . . . vai tu vēl kādreiz atceries viesnīcu, .. tur, ražas novākšanas laikā?

Holts sasprindzis raudzījās sāņus. Šis jautājums viņu pārsteidza.

—   Dažkārt, — pēc laba brīža viņš nočukstēja. Tad sastinga. Netālu no viņiem izcirtuma zālē, pacēlies uz pakaļkājām, tupēja zaķis un, ausis cilādams, vēroja apkārtni. .. Lēnām, ļoti uzmanīgi Holts pacēla bisi šaušanas gatavībā. Viņš pulējās izturēties mierīgi un rūpīgi notēmēja. Gomulka turēja īsstobreni pie vaiga šaušanas gatavībā, gadījumā, ja Holts nopūdelētu. Mijkrēslis, neņemt graudu par zemu! Galva ar garajām, drebošajām ausīm atradās uz tēmēkļa līnijas. Kad atskanēja šāviens, zaķis palēcās uz augšu un palika guļot zālē. Tajā pašā mirklī turpat tuvumā no krūmiem izlēca liels dzīvnieks un gariem viegliem soļiem bēga prom pāri izcirtumam.

—   Šauj! — Holts iekliedzās.

Tūdaļ nodārdēja Isstobrenes šāviens; Gomulka pazuda smirdošo dūmu mākonī. Mežam pāri aizvēlās atbalss. Gomulka uzrāvās kājās. Viņš stāvēja saliecies

uz priekšu un drudžainā steigā'bāza stobrā jaunu patronu. Bet lielais bēgošais dzīvnieks viņpus izcirtuma pazuda mežā.

—   Sauj! Skrej taču! — Holts iesaucās. — Tā bija stirna vai pat briedis.

Skriešus viņi metās pāri izcirtumam, pārlēca pāri strautam. Mežmalā Gomulka gavilēdams iesaucās:

—   Tepat jau ir!

Viņi ieraudzīja lielu asinspeļķi, kas pamazām sūcās zemē. Pēdas šai vietā pēkšņi izbeidzās.

—   Tur, krūmos! — Ar abām rokām viņi atlieca zarus. Tad atkal no krūmiem kaut kas izlēca, uz priekšu kūleņoja ēna, tik tuvu, ka varētu aizsniegt gandrīz vai ar roku. No krūmiem, kur bija gulējis aizšautais dzīvnieks, stiepās tumšu asiņu pēdas.

—   Lūk, tur! — Gomulka iebrēcās un pēkšņās izbailēs sakampa Holtu pie rokas.

Krūmājā metrus trīsdesmit no zēniem, vakara krēslas apņemts, dzīvnieks vēlreiz ar grūtībām paslējās priekškājās un pagrieza pret viņiem galvu ar vareniem ragiem. Gomulka nometās ceļos, turēdams bisi šaušanas gatavībā. Holtam šķita, ka paiet vesela mūžība, līdz atskanēja šāviens un atbalss izgaisa koku galotnēs. Sadeguša pulvera sīvā garša bija jūtama mutē un degunā. Briedis sabruka. Gomulka nosvieda īsstobreni, uzlēca kājās un sāka gavilēt.

—   Klusu! Ja nu tagad kāds nāk! — Viņi stāvēja nekustīgi un ausījās. Visapkārt valdīja klusums.

—   Kas tad šeit varētu nākt? Vīrieši ir karā, un sievietēm mežā bail.

Viņš pacēla īsstobreni un iebāza stobrā patronu. Tad viņi piegāja pie nošautā medījuma. Nāves mokās briedis ar stiprajiem ragiem bija izrakņājis zemi un tagad gulēja uz sāniem. Gomulka saskaitīja ragif žuburus.

—   Divpadsmit, — viņš teica, — tātad labs un medīšanai pilnīgi noderīgs briedis. . . Nošauts pēc visiem medību likumiem . . . Tas būtu varējis arī mūs nolikt gar zemi, suņa taču mums nav.

Pirmā lode bija trāpījusi sānos un iestrēgusi aiz lāpstiņas. Otrā pāršķēlusi kaklu cieši zem galvas.

—   Es jau tūlīt zināju, ka tikšu ar viņu galā, — Go- mulka apmierināts teica. — Zvērs pats uzskrēja virsū manai lodei.

Holts metās atpakaļ un atnesa zaķi. Tad viņi ievilka briedi dziļāk mežā ozolu jaunaudzē.

—   Krietni divi centneri, — skaists svars!

—   Par briedi mednieks nekad nesaka «skaists svars», — Gomulka izlaboja. — Viņš teiks labs, lielisks, varens briedītis, tāpat ari par ragiem. Un, kas neprot runāt mednieku valodā, to par sodu nogulda uz nošautā brieža un krietni uzskaita piecpadsmit.

—   Kas, ko uzskaita? — Holts nesaprata.

— Trīs sitienus ar mednieku dunci. Pie pirmā sitiena medību vecākais saka: jo-hai-dī, tas mūsu žēlīgiem medniekiem un kungiem. Pie otrā: jo-hai-di, tas bruņiniekiem, zemniekiem, kalpiem. Un pie trešā: jo-hai-dī, mednieku likums lai būtu tavs cēlākais tikums.

Holts smējās. Bet viņi nevarēja izšķirties, kā sadalīt medījumu.

—   Vai tu jau kādreiz esi dīrājis briedi? Ar šo darbu mēs netiksim gala. Briedis būs jāievelk dziļāk mežā.

Viņi apbēra ar zemēm asins peļķes mežmalā un krūmos, nocirta jaunu eglīti un stumbru izvilka caur sasietajām brieža kājām. .

—   Tagad mēs to pievārēsim, — Gomulka teica.

—   Karalaukā iznāks staipīt vēl smagākas nastas, — Holts piebilda.

Gomulka iekūra nelielu ugunskuru. Ugunskurā viņi izcepa sīli, bet, tā kā tas nebija daudz lielāks par balodi, tad uzdūra uz iesma un izcepa uz lēnas uguns vēl arī zaķi.

Satumsa nakts. Holts izklāja zemē savu telteni un nolikās gulēt, atbalstīdams galvu pret brieža ķermeni. Gomulka apsēdās blakus un uzraudzīja ugunskuru. Tauki čūkstēdami pilēja kvēlojošās oglēs. Starp koku galotnēm mirgoja zvaigžņu pulki. *

Holts raudzījās debesīs, tāpat kā tajā naktī pirms pāris dienām, kad viņš stāvēja pie loga svešā, tumšā istabiņā. Patiesībā es viņu esmu jau sen aizmirsis. Un, kad es domāj,u par notikušo, man acu priekšā tēlojas cita seja ..,

—       Tu pirmīt kaut ko jautāji, — Holts atgādināja.

—   Es jau tā nemaz negribēju, toreiz, tur, viesnīcā. Es gribēju, bet ne tā. Un tomēr visu mūžu es sevi būtu saucis par gļēvuli. Vēl šodien es nezinu, vai man jākaunas vai ne.

Gomulka ar zaru bikstīja ugunskurā ogles.

—   Agrāk es domāju, ka varētu būt tā, kā rakstīts grāmatās, — Holts turpināja. — Viss aiz mīlas un tā tālāk. Ka to tēlo Novaliss. Esi lasījis? Viņa ir karaļmeita, pati skaistākā visā zemē, bet viņš nabaga zellis, dzejnieks, bez graša pie dvēseles, un dzīvo mežā kopā ar tēvu. Bet tēvs, tas ir kolosāli mācīts virs, gandrīz vai gudrais. Abi jaunie slepeni mīļo viens otru. Kadu dienu viņi iziet pastaigāties, pēkšņi uznāk pērkona negaiss, un viņi spiesti meklēt patvērumu alā, kur tas viss arī notiek, protams, aiz mīlas. Bet karaļmeita nedrīkst vairs atgriezilies pilī pie tēva, viņa paliek mežā pie gudrā vīra un tā dēla. Karalis liek pārmeklēt visu valsti, bet veltīgi. Pēc viena gada jaunais vīrs viņu aizved uz mājām, uz pili, viņai jau ir bērns. Dzejnieks par to visu ir sacerējis dzejoli, ko skandē karalim. Tas ir neizsakāmi aizkustināts un abiem piedod. Man tas ļoti patīk. Bet īstenība ir pavisam citāda.

—   Padod man sāli, — Gomulka sacīja. — Vai tu bieži domā par tādām lietām?

Viņš noņēma no uguns zaķi, sagrieza to un pasniedza Holtam gabalu kūpošas gaļas.

—   Man briesmīgi gribas zināt, — plēsdams ar zobiem ga|u no kauliem, Holts teica, — vai dzīvē ar visiem . .. ideāliem notiek tāpat kā ar Novālisu un īstenību. Mīlestība, tā mani vienmēr noskaņojusi ļoti svinīgi. Bet tur nav nekā svinīga, tas ir .. . pavisam citādi. Es vienmēr jūtos arī ļoti pacilāts hitler jaunatnes svētdienas rīta raidījumu laikā. Nesen klausījos par jaunajiem brīvprātīgajiem, par viņu aizrautīgo ziedošanos, upurējot tēvzemes laba dzīvības… Vai ari tas, kas rakstīts Sērensena grāmatā «Senču balsis», ko Knaks pirms neilga laika bija paņēmis līdz uz stundu; brīvprātīgo, kas tur tēlots, sauc par Eki. Es atceros vārdu pa vārdam, kāds viņš tiek tēlots: «. .. ar spraigu kustību un gavilējošu saucienu viņš ietriec rokas granātu

ienaidnieka ložmetēj ligzdā, un, kad, ejot triecienā, viņu trapa lode, sabrūkot zemē, viņa pēdējās domas ir: visu labāko Vācijai …»

—   Svied tos mēslus uguni, — Gomulka teica, — lai kauli nemētājas apkārt! Pelnus pēc tam ieraksim zemē . . . Nu un tātad tu tagad domā, ka ar karu varētu būt tāpat kā ar mīlestību? Volcovs saka, karš nepavisam neesot poētisks. Zinātniski sauss kā ķīmija, viņš apgalvo.

—   Bet, ja ir sasniegts tāds stāvoklis, ka e"Si gatavs uz visu, pat upurēt dzīvību, kā Beimelburgs to apraksta «Frontes kareivi», — vai tu to esi lasījis, — tad tik var rasties īstā un patiesā sajūsma.

—   Es domāju, ka nepaies ne gadiņš un mēs to visu uzzināsim, — Gomulka noteica.

Tad viņi nolikās gulēt viens otram blakus.

—   Ir tik daudz tāda, par ko ne ar vienu nevar parunāt, — Holts klusu noteica, — agrāk es domāju, ka tēvs pasaulē ir tāpēc, lai ar viņu par visu apspriestos.

—  Vecie paši nezina, ko viņi grib, —1 Gomulka norūca. — Šodien tā, rīt atkal citādi.

Vēl pēc vairākām dienām Feters nevarēja vien beigt brīnīties: — Kā gan jums tā laimējās?

—   Ļoti vienkārši, — Gomulka atjokoja, — nospiež tik gaili — un stiepj mājās.

Gaļu tagad ēda trīs reizes dienā. Katru otro dienu Volcovs atnesa kartupeļus. Caurām dienām viņš sēdēja pie alas, studēja grāmatas par kara stratēģiju un perināja plānus, par kuriem nevienam vēl nebilda ne vārda.

Vairākas reizes viņš bija devies uz kādu attālu ciemu, kura tuvumā uz lauka saracis kartupeļus; īsti izauguši tie gan vēl nebija. Šos laukus mežmalā bieži apciemoja meža cūkas, taču 'priekšlikums sarīkot tur medības tika noraidīts. Šāvienu varētu sadzirdēt ciemā.

Volcovam bija cits plāns: — Pulcēties uz kara padomes sēdi!

Kaut kur dziļi mežā savrup esot maza lauku sēta, Volcovs ziņoja.

—   Tur ir suns, paliels krancis, tas jānošauj. Tad cūku no aizgalda varēs izstiept laukā vienā mierā.

Tagad nu gan Holts izbijās. Bet Feters gavilēja:

—  Cūku! īstu, nobarotu cūku?

—   Labi, suni mēs nošausim. Bet pēc pāris minūtēm tev uz kakla būs visi mājas iedzīvotāji.

—       Tur dzīvo tikai divi vecīši, — Volcovs atspēkoja.

—   Liekas, tā ir mežsarga māja. Vecie tur divas govis un pāris cūku. Trīs no mums cūku nodurs un aiznesīs, bet divi uzmanīs večus. To var izdarīt arī dienas laikā, kad šie abi aizbrauc uz tīrumu. Viņiem ir kviešu lauks, diezgan patālu no mājām. Plānu es izstrādāšu visos sīkumos.

Holts klausījās klusēdams. Plāns bija vilinošs, tas bija dēkains. Un tomēr: ielaušanās, laupīšana, pat bruņota laupīšana ..,

—   Par to draud pārmācības nams, — viņš lietišķi noteica. Cemckis pārbijies paskatījās uz Holtu.

—   Uzspļaut mums uz pārmācības namu. Vispirms viņiem mūs jādabū rokā, — Volcovs neatlaidās.

—   Rekvizēt… Rekvizēt no zemniekiem, >— Feters jūsmoja, — karā tā ir pieņemts. Mans tēvs reiz stāstīja, ka vērmahta karavīri Ukrainā . . . kādā ciemā … lopus vākuši no visām sētām, ne tikai vienu cūku, — un tad tos iekrāvuši vagonos. Un zemniekiem ar to vajadzējis samierināties. Un, ja viņi to nav darījuši, — tad pie sienas.

—   Nu redzi, kā tādas lietas kārto, — Volcovs noteica. — Tas būs labs pārbaudījums nerviem, tas noderēs vēlāk. Nepieciešams jau iepriekš izmēģināt visu, ar ko turpmāk mums nāktos sadurties.

Holts tomēr staigāja norūpējies. Taču par atteikšar nos no līdzdalības Volcova pasākumā nevafēja būt ne runas.

—   Es, protams, piedalīšos, — viņš teica. Taču viņš jau prātoja, kā izkulties no nenovēršamajām sekām. Ko tur slēpt — viņam bija bail.

—   Vienu dienu es nosēdēšu priedē ar tālskati rokā, — viņš dzirdēja Volcova balsi, — un visu sīki izpētīšu. Operācija tiks sagatavota pirmklasīgi.

Holts satikās ar Pēteri Vizi. Viņš atstāja nometni, paskaidrodams, ka iet izlikt upē naktsāķus.

Vīze atnesa dažādas jaunas ziņas. Piecu jaunekļu nozušanu vēl neviens nebija pamanījis. Pilsētā visi domāja, ka viņi 9trādā ražas novākšanas darbos, un Vurms, kā šķita, savu ziņojumu vēl nebija bannam nosūtījis. Starp citu, Vīze pastāstīja, ka Meisners vēl neesot iesaukts armijā, jo guļot slimnīcā. Kāpjot Kraukļu klintī, viņš esot nogāzies. Bet pilsētā pļāpājot, ka viņu piekāvis sarkanmatainās Zuzēs līgavainis, tāpēc ka viņš vienmēr ap meiteni lakstojies. Holts savieba seju, viņš jutās atvieglināts.

—   Dūče atkāpies no amata, — Vīze teica. — Par savu pēcteci iecēlis Badoljo. Tas uzsaukumā paziņojis par kara darbības turpināšanu. Pa radio stāstīts, ka vācu tauta šo paziņojumu pieņem zināšanai.

—       Dīvaini gan, — nepatīkami pārsteigts, Holts teica,

—   vai tu to saproti?

Pēteris Vīze paraustīja plecus. Vēlāk viņš teica:

—  Hamburga bombardēta veselu nedēļu bez pārtraukuma, katru nakti.

Holts uz brīdi atcerējās savus tuviniekus un dzirdēja Vīzi runājam:

—   Tam vajag būt šausmīgi… Fosfora bumbas … briesmīgas brūces. Cilvēku ķermeņi pārogļojas kā malkas pagales.

Holts pārnakšņoja pie upes. Viņš domāja: varbūt arī mūs nosūtīs uz tādu gaisa kara degpunktu . . . Otrā rītā viņš izņēma naktsāķus un ar pāris nelieliem zutē- niem devās atceļā uz alu.

Dzīve alā nebija viegla. Katra ūdens lāse bija jānes no strauta, rāpjoties pa taku, kur ik brīdi varēja lauzt kaklu. Holts un Gomulka siroja pa mežiem. Viņi medija zaķus un putnus. Ilgajos pārgājienos viņi aizvien vairāk iedraudzējās.

Kādu dienu Volcovs no rīta līdz vakaram bija vērojis mežsarga māju, un nu viņš sēdēja pie alas un pārdomāja uzbrukuma plānu. Ikreiz, kad Holts atcerējās

paredzamo dēku, viņa bažas pieauga. Taču runāt par to viņš nemēdza, ari ar Gomulku ne, lai gan mežā pie ugunskura abi kopā pavadīja daudzas naktis. Viņš izdomājās krustām un šķērsām. Ja Volcova plāns neizdotos vai arī ja viņus pēc tam pieķertu, tad neviens — arī Volcova krusttēvs ar saviem plašajiem sakariem nespētu paglābt viņus no soda. Tātad jau iepriekš bija jādara viss, lai no šī soda izbēgtu. Un tā nobrieda doma laikus slepeni nodrošināt atkāpšanās ceļu un īstā brīdi meklēt palīdzību pie Volcova krusttēva.

Holts atkal satikās ar Vīzi. Pilsētā jau visi zināja par viņu nozušanu. Vīze stastīja, ka policija izprašņājusi dažus klases biedrus, vai tie kaut ko nezinot par piecu jauniešu ceļojuma plāniem vasaras brīvlaikā. Acīm redzot, iepriekš jau bija izjautāti zēnu radinieki, jo policija, pēc Vīzes domam, pārāk nopietni ar šo lietu nenodarbojoties . . .

Advokāts Gomulka, piemēram, domāja, ka dēls Zeps atrodas pie viņa brāļa, kurš strādāja par zobārstu Drēz- denē un patlaban vasaras atvaļinājumu pavadīja kādā vasarnīcā. Holts šoreiz atgriezās nometnē puslīdz nomierinājies.

Vakarā draugi sēdēja pie ugunskura un sarunājās. Feters pļāpāja bez pārtraukuma.

—   Agrāk Atlantijas okeānā bija īsta laupītāju republika. Es par to reiz lasīju, tie saucās fli-bus-tieri. Tas būtu kaut kas manā gaumē. Lai tik tad manējie pamēģina vēl mani kādreiz pērt, — Feters tērgoja.

Holts piecēlās. Fetera pļāpāšanā viņš neklausījās. Kamēr viņš mājoja šeit, kalnos, atmiņas par Utu Bar- nimu nebija nobālušas. Tagad tās kļuva tik spilgtas, ka viņš nolēma izņemt no mugursomas rakstāmpapīru un pildspalvu un ugunskura gaismā rakstīja tai vēstuli — juceklīgas, trauksmainas rindas. Tiekoties ar Vizi, viņš iedeva tam aizlīmēto aploksni. Tad nepacietīgi gaidīja nākošo tikšanos pie upes. Un, tā kā Volcovs tagad neatlaidīgi gatavojās iebrukumam mežsarga mājā, tad Holtam aizvien vairāk nobrieda doma ar Utas atbalstu saukt palīgā Volcova krusttēvu.

Norunātā satikšanās vietā pie upes Holts izpeldējās

kādā meldriem apaugušā upes attekā. Tad viņš izmeta makšķeres un noķēra dažus asarus. Viņš bija paņēmis līdz nedaudz kartupeļu; iekūris nelielu ugunskuru, Holts sarindoja kartupeļus ap uguni. Uzdūris uz iesma vienu no asariem, viņš turēja to virs kvēlojošām oglēm. Paēdis Holts izlika lielos zušu naktsāķus. Tad gaidu pilns sēdēja pie ugunskura, smēķēja cigāru un raudzījās pāri ūdenim, kas kluss un nekustīgs slīga vakara saules staros. Beidzot parādījās Vīze.

Viņš pasniedza Holtam avīzi. Tas steidzīgi pārlaida acis ziņojumam: «Pieci ģimnāzisti, vecumā no Sešpadsmit līdz septiņpadsmit gadiem . .. nozušana pamanīta ļoti vēlu . . . hitlerjaunatnes organizētā ražas novākšana … Ka izriet no grupas vadītāja ziņojuma, dezertējuši jau pēc dažām dienām . . . apgabala krimināl- nodaļa pieļauj varbūtību, ka izdarīta organizēta bēgšana no vecāku mājām… un seko pa noteiktām pēdām …»

—  Pa noteiktām pēdām … — noglabādams avīzi kabatā, Holts domīgi atkārtoja.

—  Mans tēvs runājis ar pusaudžu tiesnesi, — Vīze stāstīja. — Viņi nekā nezina.

Holts atviegloti uzelpoja.

—   Vai tu vēstuli iemeti?

—   Jā, aizvakar Uta bija atnākusi pie manas māsas. Viņas runāja par jums. Par vēstuli gan viņa neteica ne vārda. Ka jūs slēpjaties te kalnos, tas nevienam nav nācis ne prātā. Uta teica: policijai vajadzētu mierīgi nogaidīt, gan jau jūs paši ieradīšoties mājās.

—  Diez vai viņa būtu ar mieru tikties ar mani šeit? — Holts jautāja.

Vīze pārdomāja.

—   Man liekas gan. Viņa par tevi izsakās labi.

Holts pūlējās palikt vienaldzīgs.

—  Man ar viņu steidzīgi jārunā. Atved viņu nākošreiz līdz. Svētdienas vakarā. Piesardzības labad aizej pie viņas tikai pēcpusdienā, lai viņai nav iespējams izpļāpāt par mūsu atrašanās vietu. ,

Palicis atkal viens, viņš pārbaudīja naktsāķus, nolikās gulēt un tūliņ iemiga. Naktī sāka līt. Holts uzvilka

virs galvas telteni un atkal aizmiga. Nometnē viņš uzzināja, ka Volcovs novēro mežsarga māju. Gomulka pačukstēja:

—   Rit ies vaļā.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad Volcovs sasauca kara padomi.

—   Suns ir jau … — ar žestiem viņš parādīja, ka tam pārgriezta rīkle: Viņš bija paslēpies mežmalā un gaidījis, līdz vecais brauc uz lauku. Suns, pamatīgs buldogs, bija tecējis ratiem pakaļ.

—   Šis laikam bija mani saodis, jo pēkšņi metās krūmos iekšā. Es muku prom, aizvien dziļāk mežā, bet suns pakaļ. Tad es viņam ļāvu iekosties rungā un ar duncīti nožmiedzu.

To visu viņš stāstīja pavisam mierīgi. Tad izsmeļoši izklāstīja savu plānu. Mežsarga ēkas ar pagalmu veidoja četrstūri. Dzīvojamai ēkai iepretim atradās stallis un šķūnis. Mūra žogā bija vārti. Aiz staļļa iežogotā aplokā augu dienu skraidīja cūkas.

—   Mēs to izdarīsim dienā, — Volcovs teica. — No rīta ap pulksten septiņiem abi vecie brauc uz kviešu lauku un atgriežas tikai pēcpusdienā. Visu šo laiku sēta ir bez uzraudzības. Mēs abi, Verner, uzmanīsim, lai neviens mūs nepārsteidz. Zeps ar Frici un Kristiānu cūku nokaus un aizstieps uz nometni.

Klausoties Volcovā, viss šķita ļoti vienkārši.

—   Vai mēs to cūku kausim vai varbūt man jāpaņem līdz īsstobrene? — Gomulka jautāja.

—   Paņem īsstobreni! Izraugi vienu no mazākajām cūkām. Sasieniet tai kājas, tāpat kā to darījāt ar briedi. Kad cūka būs jau ienesta mežā, Zeps vienu no jums atsūtīs mums pakaļ un mēs sekosim.

Otrā rītā Holts un Volcovs iztīrīja pistoles. Gomulka saveda kārtībā savu īsstobreni. Feters un Cemckis pagatavoja nesamo bomi. Vēlā naktī zēni devās ceļā. Līdz ar rītausmu viņi sasniedza mērķi un paslēpās krūmos, kamēr divu govju aizjūgs aizbrauca uz lauku.

—   Cerēsim, ka viņi vēl nav iegādājušies cilu suni, kas man varētu iekost stilbos, — Feters ņirgājās.

— Pār žogu pirmais pārkāpšu es un atvēršu vārtus, — Volcovs noteica.

Viņi gaidīja vēl vienu stundu. Tad ar saberztu ogli nozieda sejas. Volcovs gāja pa priekšu. Pārējie palika gaidīt pie pagalma vārtiem..

—   Suņa viņiem vēl nav, — Volcovs čukstēja. — Citādi tas būtu jau sacēlis traci.

Viņš pārlēca pāri žogam it kā pār treniņa barjeru. Te nu var redzēt, kāda nozīme bijusi mūsu mocībām, trenējoties šķēršļu pārvarēšana, Holts nodomāja. Pagalmā iekliedzās zosis, tad atsprāga vaļā vārti. Volcovs sauca kaut ko nesaprotamu un rādīja pa labi. Viņam atbildēja daudzbalsīga zosu gāgināšana.

Holts stāvēja aiz atvērtajiem vārtiem; pagriezies viņš ieraudzīja trīs stāvus skrējām pār pagalmu uz staļļa pusi. Volcovs stāvēja sētā par sargu. Holts dzirdēja zosu kliedzienus un spalgus kviecienus cūku aplokā. Tūliņ nodārdēja ari tiroliešu īsstobrenes šāvieni, un Holts uzelpoja. Viņš juta, ka ir nosvīdis slapjš. Zosis vēl aizvien nerimās gāgināt. Beidzot Volcovs sauca:

—   Verner, nāc!

Holts izlēca no aizvārtes. Ārā stāvēja Volcovs un palīdzēja viņam aizvērt vārtus. Tad atskrēja Feters un paziņoja:

—  Varena cūka, pirmklasīga cūka!

Uztraukums pārgāja konvulsīvos smieklos . . . Mežā viņi saskrējās ar Cemcki un Gomulku, kuri gaidīja ar laupījumu. Cūka bija ietīta kopā sapogātos apmetņos; no pelēkā saiņa raudzījās tikai sasaistītās cūkas kājas. Viņi uzcēla bomi plecos. Pa četriem zēni aizstiepa nastu uz nometni. Cūkas astes galiņu Cemckis kā trofeju bija piespraudis pie cepures.

Sekoja miglainas, apmākušās un dzestras dienas. Kalnu virsotnes klāja pelēka biezu mākoņu sega. Stundām ilgi lija lietus. Feters cepa gaļu vienā cepšanā. Dziļš, tīri izmazgāts klints iedobums alā bija piepildīts ar taukiem. Mollam un Gomulkam nu vairs nevajadzēja katru dienu iet medībās.

Laukā lietus gāza straumēm. Holts sēdēja pie ugunskura, dūmi pa šahtu tika izvadīti ārā.

Pēkšņi Volcovs iejautājās:

—   Vai tu tukšo patronas čaulu pameti turpat zemē?

Bet Holts nodomāja: «Aha! Tātad ari viņš domā par

varbūtējām sekām.»

—       Nē. Es taču neesmu nekāds iesācējs, — Gomulka atbildēja.

—        Lai nu kā, bet tuvākajam laikam mums ir pietiekoši pārtikas krājumi, — Volcovs teica un aizsmēķēja cigāru, — nu varam dzīvot, cepures kuldami.

—       Ja vien viņi.. . nolikumu ar cūku nesaista ar mūsu pazušanu, — Holts piebilda. Mirkli vilcinājies, viņš turpināja:

—        Lūk, ko raksta rajona laikrakstā. — Viņš izvilka no kabatas avīzi un nolasīja ziņojumu. Tad teica: —Tagad, viņi, protams, nojauš, ka slēpjamies tepat kaut kur mežos.

—       Meži ir lieli, — Volcovs piezīmēja. Tikai tad viņš attapās.

—   Velns parāvis, kur tad tu to dabūji?

—   No Vīzes.

—       No Vīzes? — Volcovs pārsteigts ieskatījās Holtam sejā. Gomulka pārstāja tīrīt šautenes un nolika īsstob- reni sev blakus zemē. Holts paskaidroja.

—   Es reizēm satiekos ar viņu pie upes.

Volcovs ilgi domāja.

—       Taisnību sakot, tas nav nemaz tik slikti, — viņš beidzot noņurdēja.

Holts nobrīnījās, ka Volcovs šo ziņu uzņem tik mierīgi. Steidzīgi, it kā starp citu, viņš piebilda.

—   Un rīt… es satiekos ar Utu Barnimu.

Volcovs nolieca galvu sāņus un atkal pārdomāja.

—   Runā vien. Tev taču prātā vēl kaut kas.

—       Es viņai pajautāšu, vai viņa negribētu aizbraukt pie tava krusttēva. Uta prastu vislabāk viņam visu izstāstīt.

Volcovs košļāja apakšlūpu. Viņš ilgi apsvēra.

—       Krusttēvs Hanss briesmīgi lādēsies, bet tā ir laba ideja … Varbūt man viņam aizrakstīt?

—       Tu taču savu atzīšanos neizteiksi rakstiski! — Go- mulka iesaucās.

VoJcovs piecēlās un noteica:

—   Rīts gudrāks par vakaru.

Kad Gomulka nolikās gulēt blakus Holtam, viņš teica:

—  Vai tu redzēji? Gilberts uzelpoja.

Svētdienas rītā brokastīs Volcovs apēda visai lielu gaļas gabalu. Ar stiprajiem zobiem viņš krimta kaulus tā, ka krakšķēja vien.

—       Nu, tad ej ar, — viņš piekrita. — Cerēsim, ka viņa mūs nenodos.

Holts paraudzījās debesīs. Beidzot mākoņi sāka izklīst. Viņš devās ceļā.

Rūpīgāk nekā jebkad viņš izložņāja purvaino apvidu ap satikšanās vietu, meldru laukus un kārklu krūmājus. No tuvējā meža uz savu paslēptuvi viņš atstiepa pilnu apmetni ar žagariem. Sēdēdams pie ugunskura, viņš apēda gabalu cūkas gaļas, ko Feters bija iedevis līdz. Pamazām satumsa.

Viņš ļāva ugunij izdegt un uzlika uz oglēm lielāku šķilu, kas lēnām gruzdēja. Tad gaidīja mežmalā. Tikai tad, kad viņš ieraudzīja Utu nākam pa šauro, ar zāli apaugušo taciņu starp mežu un zemieni, viņš aptvēra, cik ļoti uztraucas.

Holts iznāca no krūmiem, un Uta sāka smieties.

—  Tātad jūs patiešām vēl spēlējat indiāņus.

Holts sapīka.

—       Atstāj mūs uz mirkli vienus, Pēter, — viņš teica.

—   Pagaidi ozolainē, jā?

Vīze paklausīgi aizgāja pa ceļu atpakaļ.

—       Mums jāpaslēpjas! — Holts devās kārklu krūmājā un pašķīra zarus. Te valdīja puskrēsla. Vienīgi kvēlojošās ogles gailēja ugunskurā. Holts noklāja zemē segu. Uta apsēdās pie ugunskura un uzjautrināta noskatījās, kā Holts no karšu somas izvelk cigāru un izpūš kuplu dūmu. Viņa atkal sāka smieties.

—   Bērniņi spēlē mežā indiāņus!

Holts juta, ka nosarkst, un teica:

—       Mums bija apnikusi šī garlaicīgā civildzīve. Vai tiešām j ūs to nesaprotat?

:— Taisnību sakot, es jūs turēju par prātīgākiem, — viņa atbildēja.

—       Mēs nošāvām briedi, — viņš stāstīja un tad pavisam klusā balsī piebilda: — Un tad mēs pastrādājām kaut ko briesmīgu… Kādā lauku sētā nolaupījām cūku.

Uta izbijās:

—   Ko jūs runājat!

Holts mēģināja taisnoties, bet viņa tiepība nepārliecināja pat viņu pašu.

—       Ar kompasu mežā. Kālab mēs to mācījāmies? Un šaušanas vingrinājumi; vai arī barjeru pārvarēšana skrējienā, ko man iedresēja jau jungfolkā! To visu mēs šeit pārbaudījām praksē. — Viņš neuzticīgi pablenza uz Utu.

Viņa domīgi skatījās Holtā.

—       Lūdzu… — viņš teica klusā, gandrīz lūdzošā balsī. — Aizbrauciet uz Berlīni pie ģenerālmajora Vol- cova. Ja jūs visu izstāstīsiet, viņš mums palīdzēs, citādi mūs ietupinās cietumā.

—       Patiesību sakot, — viņa attrauca, — jums pašiem vajadzētu ievārīto putru izstrēbt.

Vārds «putra» Holtam atkal likās dzēlīgs izsmiekls.

—       Bet kam tad no tā būs labums, ja mūs iesēdinās aiz restēm? — Holts jautaja. — Labāk lai ļauj mums iet karā. Tur taču tas viss atļauts.

Uta papurināja galvu.

—   Pastastiet man visu no paša sākuma!

Ilolts izstāstīja. Kad viņš pabeidza, Uta teica:

—   Labi. Es braukšu. Bet…

—   Kas par «bet»?

—   Nekas.

Viņa piecēlās. Holts soļoja viņai blakus pa šauro taciņu starp purvu un mežu; viņš paņēma meiteni zem rokas. Viņa nevairījās.

—       Es esmu jums ļoti pateicīgs… — viņš neveikli iesāka. Bet viņa zobojās.

—   Sentimentalitāte laupītājam lāgā nepiestāv.

—   Es vienmēr domāju par jums, — viņš neatlaidīgi turpināja, — dienu un nakti es domāju par jums.

—   Ja jūs ar savu laupītāju bandu te kalnos vispār kaut ko esat ieguvis, — viņa atbildēja, — tad to, ka arī man bieži jādomā par jums.

Holts pievilka ciešāk pie krūtīm viņas roku.

—  Jūsu dēļ esmu pavisam zaudējis galvu.

—   Tas droši vien ļoti interesēs Pēteri, — viņa smiedamās teica. Tiešām — mežmalā sēdēja Vīze. Vēsi un atturīgi viņa atvadījās.

—   Nākošajā sestdienā tajā pašā vietā.

—   Es domāju, ka mūsu dzīvīte šeit drīz beigsies, — Gomulka prātoja. — Patiesību sakot, žēl, — vai nav tiesa?

Holts neatbildēja. Veselu nakti viņš viens bija klaiņojis pa mežu nepazīta, mokoša nemiera pārņemts. Interese par nometnes dzīvi, medībām un zvejošanu bija apsīkusi. Es būtu varējis apciemot Utu katru dienu, viņš domāja . .. Laiski gozēdamies saulē, viņš vaļējām acīm ļāvās bezgalīgiem sapņiem. Viņam patika agri celties.

Sestdienas rītā jau pirms saules lēkta viņš izgāja no alas, norāpās pa klinti lejā un iemetās ledainajā strautā. Tad devās ceļā. Upmalā viņš paslēpās kārklu smalcē un nogulēja līdz vakaram.

Jau no Utas sejas izteiksmes Holts noprata, ka viņai bijuši panākumi.

Viņi pameta Vīzi un aizskrēja gar mežmalu.

—   Ģenerālis Volcovs ārdījās, — viņa stāstīja. — Bet tad nāca pie atziņas, ka savam vienīgajam brāļadēlam nedrīkstot Jaut nonīkt cietumā. Viņš telefoniski sazināšoties ar virsprokuroru un tuvākajās dienās ieradīšoties šeit pats. Nākošajā nedēļā jums pašiem jāpiesakās policijā.

—   Tāds atrisinājums nemaz nav tik patīkams, — Holts saīdzis sacīja.

—   Ģenerālis Volcovs apgalvoja, — Uta stingri noteica, — ja jūs nepakļaušoties viņa norādījumiem, tad viņam zudīšot jebkura interese par savu brāļadēlu un viņš tā labā vairs nepakustināšot ne pirkstu.

Uta satvēra Holta roku:

—   Pierunājiet arī citus. Ģenerālis noteikti rūpēsies par to, lai jums nekas nenotiktu. Un tagad beidzot dariet galu šai.. . pseidoromantikai. Un vēl kaut kas ļoti svarīgs! — Viņa runāja klusu un pārliecinoši: — Jūs nedrīkstiet atzīties uzbrukumā lauku sētai. «To šie puikas nav pastrādājuši,» teica ģenerālis, jo pēc tādas nelietības arī viņš nevarētu jums palīdzēt tikt cauri ar veselu ādu. Tātad liegties un liegties, ja vispār kāds mēģinātu jūs šai noziegumā apvainot.

Tas viss Holtu jau vairs neinteresēja. Dēka bija pagātnē. Tagadne bija Uta. Nākotne bija karš.

Viņš skatījās sāņus. Pēdējās nedēļās tik daudz kas noticis. Kāds burvīgs mirklis, nakts lauku klusumā, un plīvurs tika galīgi sarauts. Uta soļoja viņam blakus, meitenes skaistums nebija vairs oreola apņemts, viņa vairs nebija nepieejama. Vai arī viņai nebija tāda pati miesa un asinis kā viņam? Holts satvēra Utas roku, un viņa nepretojās.

—   Liels paldies … — viņš neveikli teica. — Es ceru, ka jūs nedomāsiet par mani sevišķi slikti.

Uta uzmeta Holtam paviršu skatienu. Viņš sacīja:

—   Toreiz… pie Vīzes … es domāju, ka jūs apbrīnot drīkst tikai no tālienes… Jums nevajag par to ļaunoties, ja es …

—  Klusējiet! — viņa iesaucās. — Kas jums nāk prātā?

Un viņa atbrīvoja savu roku.

Ceļmalā sēdēja Pēteris Vīze. Viņš piecēlās un notīrīja no apģērba zemes.

—   Neaizmirstiet — nākamajā ceturtdienā, — viņa noteica. Un tad Uta bija jau nozudusi aiz ceļa līkuma.

Izbijies Holts noskatījās viņai pakaļ.

IX

—   Nožēlojama atgriešanās pilsētā, brīvprātīga pieteikšanās policijā. .. Diezgan bēdīgas beigas, vai ne? — Gomulka prātoja. Arī Holts visu bija iedomājies gluži citādi.

Bet Volcovu nomāca tikai vienas rūpes:

—   Ja viņi pārmeklēs mūsu somas, tad pistoles pagalam.

Beidzot viņš aplēja tās ar ieroču eļļu, ietina apmetnī un paslēpa akmeņlauztuvē. Jau kopš nedēļas Feters neēda nekā cita kā vien ceptu gaļu.

—   Es jau nu neatstāšu pāri ne kauliņa, — viņš dievojās.

Gomulka piecēlās un paņēma īsstobreni.

—   Nāksi līdz? — viņš jautāja Holtam.

Gravā viņi izšāva pēdējo munīciju. Viņi bija kļuvuši labi strēlnieki. Pēdējo nakti viņi pavadīja pie ugunskura. Volcovs, Feters un Cemckis gulēja.

—   Atvadu noskaņojums, — Gomulka sacīja.

—       Beigusies ne vien šī dēka, — Holts atbildēja.

—   Beidzies skolas laiks, vesels dzīves posms.

Ap pulksten trijiem viņi pamodināja Volcovu un pārējos zēnus, izdzēsa ugunskuru un nonesa lejā pie upes ceļa somas. Agrā priekšpusdienā zēni atstūma no krasta piekrauto laivu. Gomulka sēdēja laivas pakaļgalā un stūrēja. Viņi brauca pa straumi.

Pie peldiestādes viņi pieturēja. Atgriešanās prieks izlīdzināja nepatīkamo sajūtu, kādu bija izraisījis nožēlojamais piedzīvojums. Apkārt sapulcējās peldētāji. Te nu viņi pārradās — netīri, bārdas rugājiem apauguši, apkrāvušies ar bruņojumu un saiņiem, policijas meklēti. Droši vien jau bija izdota pavēle par apcietināšanu. Vienīgi Feters drebēja aiz bailēm, ka viņa ģimene atriebsies. Ceļa somas viņi sakrāva Holta un Volcova peldkabīnēs, tad izlauzās cauri ziņkārīgo drūzmai un pieteicās policijā.

Zēnus ieslodzīja lielā kamerā. Aizrestoti logi, sešas koka guļamlāviņas un viens toveris. Feters tūdaļ izdalīja spēļu kārtis.

Otrā rītā bēgļiem bija jāstājas tiesneša priekšā.

—   To es pazīstu, — Gomulka čukstēja, — tas ir pusaudžu tiesnesis.

Šis resnais lielā auguma vīrs ar pliko pauri un tuklo seju sēdēja aiz masīva rakstāmgalda un caur degunkniebi blenza uz visiem pieciem; tas ilga vismaz minūti.

—   Ka tevi nelabais! — tiesnesis teica. — Tēvzeme cīnās, noasiņo un cieš. Bet pieci jauni puiši dezertē. Blandās apkārt. Ka tevi nelabais! Dezertēšana no ražas novākšanas. Klaiņošana. Malu medniecība. Dzīvnieku mocīšana … Cemcki! — viņš iebļāvās, ieskatīdamies priekšā noliktajās aktīs. — Atzīstieties! Kas ierosināja visas šīs nejēdzības?

—   Lūdzu … — Cemckis žēlā balsī iesāka, un viņa zilās acis nevainīgi raudzījās tiesnesi. — Es atzīstos. Es tas biju. Bet es nebiju viens pats, citi visi arī bija.

—   Ka tevi nelabais! — tiesnesis atkal šķendējās un kratīja kailo pauri. — Volcov! Par ko jūs īsti domājat? Jūsu mate guļ slimnīcā. Jūsu tēvs kritis par fīreru un valsti. Jūsu krusttēvs cīnās priekšējās pozicijās. Un šis nelietis blandās apkārt un nodarbojas ar malu medniecību. Ka tevi nelabais! Un ne mazāko sirdsapziņas- pārmetumu. Nekaunīgi skatieni, spītīga seja, izaicinoša izturēšanās.

Viņš nolieca galvu dziļi pār aktīm un sāka lasīt — ļoti ātri turklāt.

—   «Šīs pilsētas iedzīvotāji jaunieši Gomulka Zeps, dzimis 1927. gada 15. jūnijā, Holts Verners, dzimis 1927. gada 11. janvārī, Feters Kristiāns, dzimis 1927. gada 30. aprīlī, Volcovs Gilberts, dzimis 1927. gada 23. martā un Cemckis Fricis, dzimis 1927. gada 1. jūnijā, pamatojoties uz Kriminālkodeksa 328. pantu, tiek sodīti par patvarīgu izvairīšanos no hitlerjaunatnes organizētās ražas novākšanas talkas, par blandonību un par malu medniecību pēc Sodu likuma 292. panta 1. un

2.   punkta un par bruņotas bandas organizēšanu pēc Sodu likuma 127. panta 1. punkta, kā arī par sistemātisku jaunatnes aizsardzības likuma pārkāpšanu ar astoņām dienām arestā. Visi apsūdzētie atzinušies par vainīgiem viņiem inkriminētos likumu pārkāpumos. Par vainu mīkstinošu apstākli tiek uzskatīts tas, ka viņi

paši, kaut arī ar novēlošanu, nākuši pie atziņas par savu izdarību sodāmību un brīvprātīgi pieteikušies policijā. Par šo spriedumu var iesniegt apelācijas sūdzību apgabaltiesā, kā arī rakstisku kasācijas sūdzību apgabaltiesā par šī sprieduma atcelšanu un lietas iztiesāšanu no jauna.»

Tiesnesis aizcirta aktu vākus un paziņoja:

—   Soda izciešana sākas tūlīt.

Vēlāk Gomulka sacīja:

—  Kāpēc viņš rīko tādu izrādi? Vai viņam liekas, ka tas man imponē?

Feters jau atkal izdalīja kārtis. Volcovs nolikās uz lāviņas un kaut ko lasīja savā kabatas grāmatiņā.

Pēcpusdienā atvērās durvis un kamerā ienāca ģenerālis Volcovs. Viņš pamāja ar roku, un uzraugs aiz viņa aizslēdza durvis.

—   Gilbert, — viņš skarbi teica, — tā ir pēdējā reize, kad es tevis dēj staigāju apkārt lūgdamies. Turpmāk es vairs nepakustināšu ne pirksta. Saproti?

Volcovs piecēlās no lāviņas, arī pārējie stāvēja klusi un apmulsuši, ģenerāja uniformas zelta uzšuvju un ordeņu mirdzuma iebiedēti.

—   Es parūpējos par to, lai jūs liktu pie darba, — ģenerālis teica jau pielaidīgākā tonī. — Skaldīt malku, lādēt izdedžus.

Otrā rītā viņus izveda sētā. Tur viņi sazāģēja un saskaldīja malkā resnus priežu stumbrus. Strādādami cietuma sētā, viņi dzirdēja ziņojumu par smagiem aviācijas uzlidojumiem Berlīnei. Vācieši pie Reinas un Rūras rādot priekšzīmi, kas jāņem par paraugu visiem.

Pēc nedējas viņus atbrīvoja.

Bija tveicīga, aizlijuši atvasaras diena. Māsas Don- gelmanes saņēma Holtu ar vaimanām un pārmetumiem. Holts aizgāja uz savu istabu. Cietumā pavadītās dienas bija radījušas tukšuma un paģiru sajūtu. Uz galda atradās pāris vēstuļu — no mātes un vēl kāda pelēka aploksne ar spiedogu: «Bezmaksas». Viņš atplēsa aploksni.

«Jūs tiekat iesaukts zenītartilērijas palīgdienestā …

skolas mācības turpinās … Ierašanā^ 14. septembrī. ., Lielajā arēnā.»

Beidzot! Holts atrāva vaļā durvis un nobļāva pa visu māju:

—   Sākas! Pirmdien jau sākas!

Viņš steidzās pie Volcova. Ceļā Holts atcerējās Utu. Viņš.palika stāvam Barnimu savrupmājas priekšā. Bet tad viņam ienāca prātā, ka Uta bija aizgājusi neat- sveicinājusies, un viņš devās tālāk. Durvis atvēra Vol- covs ar sarkanvīna pudeli rokā. Viņš teica:

—    Nupat ziņoja pa radio, ka Itālija 3. septembrī slepeni kapitulējusi. Nodevēji! Salašņas!

Holtam nolaidās roka ar vēstuli. Viņš tik ļoti izbijās, ka vēstule plaukstā drebēja.

—    Turklāt viņiem taču nebija nekāda iemesla, — Volcovs sirdījās. — Kas ir Lielvācijas sabiedrotais, tam nav nekādas vajadzības kapitulēt.

Viņš iespieda Holtam rokā sarkanvīna pudeli.

—   Prozit!

Tad sāka stāstīt: — Itālijā notiek raibas lietas. Duče nolaupīts, nodibināta jauna nacionāla fašistiska valdība, un Eiropas krastu aizsardzība tagad jāuzņemas mums vieniem . .. Iesim!

Viņš aizslēdza mājas durvis.

— Vispirms uz kara apgabala komandantūru, pieteiksimies armijā brīvprātīgi. Tad taisnā ceļā pie Zepa un Kristiānā. Iesaukšana pienācīgi jānosvin.

Feteru viņi sastapa uz tirgus laukuma, viņam bija saraudātas sarkanas acis.

—    Vecais mani briesmīgi piekāva, — viņš stāstīja un nespēja valdīt asaras, — bet aiz atriebības es savējiem nočiepu visas tabakas kartītes. Un nu es eju pirkt vissmalkāko «Atiku» vai «Nīlu» .. .

Holts ar Volcovu iegāja Feteram līdz tabakas veikalā. Kāda sieviete, kura ienāca veikalā tūliņ pēc viņiem, nepacietīgi šķendējās:

—    Pasteidzieties taču! Man jātiek mājās. Fīrers runās.

Formalitātes kara apgabala komandantūrā tika nokārtotas ātri. Holts, kuru nomāca satraucošās ziņas par stāvokli Itālijā, tomēr nolēma apmeklēt Utu.

Pievakarē Holts neziņā stāvēja pie viņas mājas durvīm. Beidzot tomēr piezvanīja. Viņu uzveda augšstāvā. Uta gulēja savā istabā uz dīvāna un lasīja. Kad Holts ienāca, viņa mazliet pacēla acis no grāmatas.

—   Nu? . . . Sods jau izciests?

Vēsā saņemšana Holtam sagādāja vilšanos.

—   Es gribēju… es vēlējos… — Pēdīgi viņš bezpalīdzīgi izdvesa: — Es gribēju izlūgties no jums piedošanu. — Bet tad viņā pamodās protests pret šo acmošanos. — Es biju. . . uzvedos nepieklājīgi, es domāju … — Taču iekšējais protests jau pierima, un viņš bija gatavs pazemoties vēl vairāk, bet Uta smīnēja tik zobgalīgi kā vēl nekad.

—   Ko jūs tur runājat? Nepieklājīgi uzvedies? Kā gan es to nepamanīju?

Uta piecēlās, grāmata nokrita uz grīdas. Viņa piegāja pie loga un garlaikota raudzījās laukā.

—  Nu neņemiet visu tik traģiski, manu zēn.

Pēkšņi Holtu sagrāba dusmas. Viņš tikko manāmi palocījās, tad momentā atradās aiz durvīm un izbrīnu viņas sejā vairs neredzēja. Ejot cauri priekštelpai apakšējā stāvā, Holts izdzirda augšā Utas balsi.

—   Pagaidiet taču! — Bet viņš tomēr neatgriezās. Ātrāk prom no šīs mājas!

Volcova villas hallē bija sanākusi vai puse klases.

—   Redz, kur nāk mednieks! — Ručers kliedza, ieraugot ienākam Holtu. — Zeps mums pašreiz stāsta par nošauto briedi.

Holts palūkojās visapkārt. Viņš saprata, ka šeit patlaban svin iesaukšanu armijā, aplaista ar degvīnu … Tas viņam bija īsti pa prātam. Dusmas uz Utu bija jau izgaisušas, tagad viņš jutās loti nelaimīgs.

Visi auroja cits caur citu.

—   Gilberts aiziet uz skolu un saka apkalpotājam, ka no apkures telpām pagrabā nākot dūmi. Apkalpotājs jož uz pagrabu, bet Gilberts pa to laiku paņem atslēgu un ķīmijas kabinetā iekšā.

—   Es! Es! — Cemckis sauca. — Es arī biju tur klāt. Gilberts nolaida lejā pagalmā aukliņā piesietu spirta pudeli un es ar to — aiz-iet! Zogam pāri!

—   Un es, — Volcovs turpināja, — es atkal pie apkalpotāja un saku, ka laikam gan būšu kjūdījies, jo no kurtuves telpām nenāk dūmi, bet varbūl dūmi nāk no pagraba, kas atrodas zem vingrošanas zāles… Nu tēvainis tūliņ jož turp, un es pakaru atslēgu uz āķa un pavisam omulīgi dragāju mājup.

—  Un kāds mums iznāca liķierītis, piecdesmitgrādī- gais, — Feters ar stīvu mēli sacīja.

Holts pielika pudeli pie lūpām. Siltenais, lipīgais šķidrums apdedzināja rīkli. Viņš ieņēma vēl otru malku, trešo . . . Pamazām viņu pārņēma svelmains karstums, apkārt viss kļuva plašs un gaišs. .. Volcovs stiepa šurp sarkanvīna pudeles.

—   Dzer, Verner!

Holts dzēra, visi dzēra. Raizes un dusmas izgaisa. Pie velna ar Utu. Kāds iebļāvās:

—   Puiši! Nu tik sāksies!

Holts dzēra sarkanvīnu no pudeles, dzīve atkal bija kļuvusi viegla.

—   Nost ar Badoljo, — kāds kliedza. — Mēs nekad neatstāsim savu fī-fireru nelaimē.

—   Nekad, — Holts auroja. — Nek-a-ad, — visi auroja.

Nodārdēja Volcova balss: — Mūsu vienīgā devīze: glābt tēvzemi.

Tā ir mūsu Iliāda, Holts vēl nodomāja un tad kaut kur tālu un tikko manāma atausa atziņa: es esmu piedzēries … Pēc tam viss gāja juku jukām: balsu troksnis, kliedzieni, smiekli, pie velna ar Utu. . . Acu priekšā neskaidri mainījās aina pēc ainas . . . Zāle Volcova savrupmājā, iela, tirgus laukums, Volcovs pogcaurumā iespraudis garu, tievu kaktusa lapu, ak vai, kaktusu, kā tur aiz smiekliem lai nepārplīst. .. Cem- ckis pēkšņi uzlicis galvā cilindru, kur gan viņš rāvis tādu cilindru? Ko tie ļaudis ņirdz visapkārt! Ak dievs, pat bannfīrers! Un, protams, kliedz, lai taisoties, ka tiekot mājās… Kas mani sagrābis aiz rokas? Vīze? Mūžīgais Pēterītis Vārgmiesitis.. . Kas noticis? Piedzēries? Labi, labi, eju jau, eju!

Tik nožēlojamā stāvoklī Holts atradās pirmo reizi mūžā; kā apdullis viņš nākošajā rītā gulēja gultā. Sāpēja galva. Vēderā bija nelāga sajūta — gatavais dumpis. Viņš nespēja attapties. Saule spīdēja istabā no kreisās puses, tātad bija jau pēcpusdiena. Veronika, jaunākā Dengelmane, satinusi matus uz rullīšiem, stāvēja pie gultas un pasniedza tēju. Viņa vaimanāja:

—    Tāds kauns . .. sešpadsmit gadu vecumā piedzēries kā lops. Pievēmis kāpņu telpu.

—     Ārā! — Holts vājā balsī iekunkstējās. — Es esmu slims . ..

—    Piežūpojies jūs esat, — ar Jaunu prieku atteica Veronika.

—    Vācieties ārā! — Holts iesaucās. Palicis viens, viņš iedzēra karsto piparmētru tēju. Atmiņā atausa saraustītas ainas. Kādu putru mēs tur īsti savārījām?

Holts piecēlās. Kā es nokļuvu gultā? Viņš sāka pie atvērtā loga vingrot. Pie durvīm klauvēja

Istabā ienāca Pēteris Vīze.

—   Kā klājas? — viņš apjautājās.

—    Pateicos.,. — Holts norūca. — Paklau, vai tu nevari man pateikt, kas vakar īsti notika?

—     Jūs visi bijāt piedzērušies, — Vīze teica ar vieglu pārmetumu balsī. — Uz tirgus laukuma ieskrējāt nagos bannfīreram. Tas lika izsaukt policiju. Es nejauši gāju garām un paspēju tevi vēl laikā aizvākt prom, burzmā neviens to nepamanīja.

—    Vai es pret tevi neizturējos pārāk riebīgi? — Holts sašļucis jautāja.

—    Var iztikt! — Vīze savilka lūpas smaidā. — Kā parasts: vārgulītis, mīkstpēdiņš, memmesdēliņš.

—   Man tiešām ļoti žēl, — Holts atvainojās.

—    Būs jau labi. — Vīze tvēra krūškabatā. — Uta Barnima lūdza nodot tev šo vēstuli.

Holts piegāja pie loga un pagrieza Vīzēm muguru.

«Mīļo Verner,» vēstule bija rakstīta enerģiskā rokrakstā, «es vakar negribēju Jūs sāpināt, bet tas arī nebija pareizi, ka Jūs tūlīt skrējāt prom. Tagad uzzināju

par Jūsu iesaukšanu armijā. Ja savā pēdējā civilista nedēļas nogalē neesat paredzējis neko labāku, tad es Jūs sirsnīgi ielūdzu sestdienas vakarā kopā ar mani aizbraukt uz mūsu lauku mājām. Laiks, jādomā, pieturēsies silts. Ari tur meži ir skaisti diezgan, lai gan alas diemžēl nav nevienas …»

Holts smējās, IJtas zobgalības viņu aplaimoja.

«Atnāciet sestdien ne vēlāk par divpadsmitiem un atbildi paziņojiet Pēterim.»

—   Kas man viņai jāpasaka? — Vīze jautāja.

—   Es būšu, — Holts atbildēja.

Vīze aizgāja. Holts prātoja: man jāaiznes viņai puķes. Rozes, asteres, neļķes, tās visas ir viņai pašai. Tad viņš atcerējās doktora Kazbārdas orhideju audzētavu skolas dārzniecībā. Tur man jātiek iekšā, viņš nolēma . . . Bet, kad viņš stundu vēlāk palūrēja pār žogu, tad ieraudzīja dārzniecībā rosāmies bariņu ļaužu, un naktī, kad viņš vēlreiz mēģināja tikt iekšā, pa dārzu skraidīja liels dogs. Suns būs janoindē, viņš nodomāja, bet orhidejas jādabū.

Sestdienas rītā agri viņš mēģināja atkal, un tiešām siltumnīca nebija apsargāta.

Savas mantiņas viņš bija jau sakravājis, jo no skolas bija saņēmis ielūgumu pirmdien no rīta ierasties uz «Svinīgu VII klases izvadīšanu zenītartīlērijas pa- ligdienestā».

Skolas dārzniecība atradās tālu ārpus pilsētas. Holts pārkāpa pār žogu. Uz priekšu salīcis, viņš steidzās starp sparģeļu dobēm uz orhideju audzēl&vu.

Viņu apņēma tvanīgs gaiss. No griestiem nokarājās pīli lūku kurvji, kuros kupli zaļoja brīnumaina izskata stādi; uz satrunējušiem koku stumbriem, arī sūnās un papardēs mirdzēja ziedi. Holts izvilka no bikšu kabatas nazi un nogrieza visskaistākos ziedus — garkātainas, sniegbaltas zvaigznes ar maigi sārtām ziedlapiņām. Uz plāksnītes Holts izlasīja uzrakstu: «Paphiopedilum villo- sum, Out King». Viņš devās ārā no siltumnīcas un netraucēti izkļuva no dārzniecības.

X

Pie Barnimu savrupmājas stāvēja vaļēji medību rati, kučieris abiem brūnajiem zirgiem patlaban kāra kaklā auzu tarbas. Holts nepacietīgi piezvanīja pie durvīm; lēkdams uzreiz pa diviem pakāpieniem, viņš uzskrēja pa kāpnēm augšā. Uta stāvēja pie spoguļa. Neteikdams ne vārda, Holts sniedza viņai orhidejas.

—    Neko skaistāku neesmu savā mūžā redzējusi, — Uta teica un atkal ātri pagrieza viņam muguru. -Viņa sukāja matus. Holts noskatījās, kā viņa apvija ap galvu un sasprauda kuplos matus.

Tad viņi devās ceļā. Vecais, vārgais kučieris klusēdams uzrāpās uz bukas un sāka skubināt zirgus; rati ripoja prom pa aleju un aiz pēdējām pilsētas mājām nogriezās uz lauku ceļa, tad atkal ripoja tālāk garām nopļautiem labības laukiem, kalnup, lejup un beidzot veselu stundu brauca pa gāršu. Uta stāstīja. Kad viņas tēvs piekomandēts vietējam garnizonam, tad noīrējis māju pilsētā un vasarnīcu krietni patālu uz laukiem. Zirgus un ratus — šos te divričus un atsperratus — turot pie kāda zemnieka tuvējā ciemā. Viņa esot no Švarcvaldes.

Vasarnīca atradās meža malā; ta bija divstāvu koka ēka uz laukakmeņu pamata. Visapkārt pletās biezs mežs. Uta ieveda Holtu priekšnamā, no turienes īdzīga,' veca sieva uzveda viņu otrā stāvā un ierādīja istabu, kur atradās tikai dzelzs gulta, mazgājamais trauks un skapis. Ozoli un priedes stiepa zarus līdz pat atvērtajam logam. Vecīte pavēra durvis un pamāja.

No pretējās istabas iznāca Uta. Priekštelpā viņi nosēdās viens otram pretim pie ēdamgalda. Vecīte uzlika uz galda ar mizu vārītus kartupeļus un bļodiņu skāba krējuma. Pa atvērtajām durvīm bija dzirdamas vēja šalkas, mežs sākas tūliņ aiz sliekšņa.

Viņi izgāja ārā. Ielejā starp tīrumiem atradās ciems. Pāri visam slīga rāms atvasaras vakars. Paparžu un meža plūmju ceros mirdzēja zirnekļu tīkli, gaisā plīvoja tīmekļu pavedieni.

Uta gāja Holtam pussoli pa priekšu. Mežmalā viņa apsēdās zālē. Kazenāji un lazdu krūmi pavēra brīvu

skatienu tikai uz rietumiem; debesis virs kalniem zaigoja visās varavīksnes krāsās. No meža izcirtuma vēja pūsma atnesa siena smaržu. Holts aplika roku ap Utas pleciem. Viņa atlaidās zālē uz muguras. Vēlāk Holts sēdēja viņai blakus un skatījās, ka pie apvāršņa pamazām izdzisa vakara blazma. Uta bija aizvērusi acis. Satumsa. Viņa viegli drebēja. Kad viņi atgriezās mājās, bija jau nakts.

Priekštelpā uz galda gaidīja vakariņas. Uta atnesa groziņu ar svaigiem tomātiem. Maltītes laikā viņa bez aplinkiem pēkšņi teica:

'— Mani ļoti ieinteresēja tas, ko tu stāstīji par savu tēvu. Viņš taču labi zināja, kas viņam draud, kad atsacījās piedalīties militāri svarīgā darbā?

Holts viņā izbrīnījies paskatījās. Viņas balss skanēja svešādi un lietišķi.

—  Tāda rakstura cilvēku mums vajadzētu vairāk.

—   To es nesaprotu, — Holts teica.

Viņas lūpu kaktiņi atkal iedrebējās izsmieklā.

—       Kas pēc Staļingradas vēl būtu vajadzīgs, lai tu atmostos?

Holts nepatikā pakratīja galvu. Viņš piespieda sevi savaldīties. Tad atkal teica:

—       Es tevi nesaprotu . . . Un … Vācija? … Kas notiks ar Vāciju? — viņš iesaucās.

Uta viņā ilgi noskatījās.

—       Aizmirsti, ko es tev teicu. — Viņa atstūma šķīvi.

—   Aizmirsti to. Tev jāiet karā. Tas var turpinātie'S vēl ilgi.

Viņa it ka saprata Holta domas.

—       Tādi kā jūs nespējat saprast rūgto patiesību, ka visi upuri ir veltīgi.

Viņas skatiens bija mulsinošs un stingrs. — Aizmirsti šo izbraukumu.

Viņa vilcinājās.

—       Varbūt es drīz apprecēšos. Tātad, lūdzu, aizmirsti visu.

Tikt atstumtam un pamestam — pret to protestēja visa Holta būtne.

—       Man jāiet karā. Tu izrauj man zem kājām pamatu. Tad jau . ..

Ar viņai piemītošo īpatnējo žestu Uta ar kreiso roku pieskārās savam kaklam un gaidīja pārtrauktā teikuma turpinājumu.

—   Ja reiz tā, tad jau atļauj man šo nakti pavadīt pie tevis, — viņš pabeidza.

Viņa piecēlās tik strauji, ka uz galda nošķindēja trauki.

Tad Holts dzirdēja, ka otrā stāvā aizcirtās durvis. Viņš palika sēžot viens, apjucis un drebēdams aiz aukstuma. Tad aizvēra logus un izdzēsa gaismu.

Mājā valdīja kapa klusums. Nekustēdamies Ho'lls stāvēja savā istabā.

Viņš nevarēja izšķirties.

Viņš izgāja gaitenī. Vēl mirkli palika stāvam pie Utas durvīm. Tad nospieda rokturi. Durvis atvērās.

Pa atvērto logu plūda blāva gaisma. Uta apvija abas rokas Holtam ap kaklu un vilka viņu tumsā pie sevis. Viņš redzēja Utas seju, plaši atvērtās acis. Lūpu kaktiņu raustīšanās liecināja, ka viņš sagādā viņai sāpes. Baudu un sāpes.

Holts palika pie Utas līdz rīta gaismai. Nākošā diena nebija nekas cits kā gaišs plankums starp divām naktīm. Pirmo reizi viņš apzināti skatīja dzīvības pilno skaistumu, un Uta no viņa nevairījās.

Taču kāda cita aina pazibēja domās tik pēkšņi, ka viņš labu brīda gulēja Utai blakus kā sastindzis: fosfors, briesmīgas brūces, kā melnas pagales apdeguši cilvēku ķermeņi. Viņš paslēpa seju pie viņas rokas. Pēc tam dzirdēja Utu sakām:

—   Es tev pretojos, cik spēju. Bet tam tā jānotiek. Ir karš. Un mēs nezinām, ko mums nesīs nākotne.

Skolas aulā priekšējās rindās bija sasēdušies septītās klases skolnieki, visi hitlerjaunatnes uniformās. Holts sēdēja trešajā rindā aiz Volcova zem viena no smaili veidotajiem logiem. Viņš bija atnācis par vēlu. Direktors jau bija iesācis savu runu. Holts neklausījās. Mēs vēl redzēsimies stacijā! Viņš bija izlēcis no divričiem un meties skriet. Mēs vēl tiksimies. Šis sapnis turpinājās veselu stundu. Viņa acu priekšā tēlojās, kā divričos

aizjūgtais zirģelis vizināja viņus pa lauku ceļiem. Aizvērtām acīm viņš domāja par to, kas noticis: ja jau esmu to ieguvis, tad arī paturēšu. '

Zālē aplaudēja. Pār parketu nodārdēja nagloti zābaki. Runātāju tribīnē uzkāpa bannfīrers Knopfs.

—   Puiši!

Cemckis, kas bija iesnaudies, izbijies uztrūkās no miega. Knopfam bija komandiera skarbā balss.

—       Smagā pārbaudījumu stundā fīrers sauc palīga savu jaunatni … Nāvīgi ievainotais ienaidnieks aus- trumu frontē ar pēdējiem spēkiem pūlas atbrīvoties no dzelžainajiem žņaugiem.

Feters skaļi šņauca degunu, bet Volcovs viņam uzbruka.

—   Izbeidz! Tagad jāievēro disciplīna.

—        … kā pirms dažām dienām fīrers savā lieliskajā runā teica par gaisa karu: «Patlaban tiek veikti tehniski un organizatoriski pasākumi, lai beidzot salauztu terora uzbrukumus no gaisa un sāktu atmaksu.» Bet pagaidām, puiši, jūs tiekat aplaimoti ar uzdevumu aizsargāt vācu gaisa telpu.

Bannfīrers atkal nodārdināja ar zābakiem, kāpdams lejā no tribīnes, un katram jauniesaucamajam atsevišķi spieda roku.

Pie izejas drūzmējās skolotāji. Doktors Kazbārda spļaudījās kā jau parasti.

—       Khe-khe. .. Khe. Vai nav tiesa, ja es tā paskatos, tie taču vēl ir tikai bērni, kh … kh … un tādus dzen karā. Posts un bēdas!

Uz ielas izgājuši, vecāki un radi steidzās uz staciju.

—       Nekāda vara pasaulē mani vairs nepiespiedīs spert kāju skolā! — Volcovs teica. Pār laukumu noskanēja skarbā vītersvilpe.

—       Uzmanību! Rindās stāties! Soļos, marš! — Tas bija Oto Bārts. Un stacijā gaidīja Uta.

Holts soļoja kolonā un dziedāja: «Droši uz priekšu mēs iesim, kaut apkārt viss gruvešos jūk …»

Līdz stacijai nebija tālu. Pienāca vilciens. Beidzot Holts varēja nošķirties no citiem. Viņš meklēja Utu. Viņa stāvēja savrup no ļaužu drūzmas pie tumši zaļo

no

ligustru dzīvžoga, kas atdalīja peronu no stacijas laukuma.

Holts teica:t

—       Agrāk es nevarēju sagaidīt, kad mani iesauks. Bet tagad vēlētos būt pie tevis.

—       Tev drīz vien apniktu, ja vienmēr tā paliktu, — Uta teica, izvairīdamās no Holta skatiena.

Lokomotīve iesvilpās, vilciens sakustējās. Atsveicinoties Uta atstāja viņa labajā saujā mazu papes kārbiņu. Viņš metās prom no meitenes.' Pāri sliedēm viņš skrēja uz aizejošo vilcienu. Gomulka ievilka viņu vagonā. Gaitenī kāds sauca:

—   Speciālziņojums! Izpletņu lēcēji atbrīvojuši duči.

Holts šos vārdus dzirdēja, bet nesaprata.

Gliemeža gaitā vilciens rāpās augšā kalnos. Holts

palika stāvot gaitenī. Viņam blakus drūms un nekustīgs stāvēja Gomulka.

Holts atvēra kārbiņu. Uz melna samta gulēja ķēdīte ar gravētu zelta krustiņu. Ar pūlēm viņš izlasīja sīko gravējumu — gada skaitlis 1692. un senlaicīgs pantiņš: «Ir mīla — mūsu dievs. Visā pasaulē tā valda. Un laimīgs būtu tas, ko mīla neatstātu.»

Tas bija viss, kas no viņas palicis. Un atmiņas.

Gar vagona logu slīdēja kalni; dziļi lejā mirdzēja upes lenta. Ar pieaugošu ātrumu vilciens ripoja uz ieleju. Holts atrāva vaļā kupejas durvis un iespiedās kaktiņā. Iemigdams viņš dzirdēja, ka Feters teica:

—  Tagad mēs esam tikpat brīvi kā fli-bus-tieri.

## PIRMĀ GRĀMATA

I

Pilsēta visiem likās pārsteidzoši sveša. Trūka pierastā kalnu fona, gar apvārsni pacēlās tikai pauguri. Apmulsusi, drūma un nomākta visa klase pulcējās pie dzelzceļa stacijas — vienmuļas ķieģeļu ēkas, pār kuras lēzeno jumtu mirdzēja pēcpusdienas saule.

Iesaukšanas pavēlē bija rakstīts: «Smagās zenītarti- lērijas trešā pulka 107. batarejā, Lielajā Arēnā.» Tas skanēja noslēpumaini. Volcovs apjautājās kādam garāmgājējam. Lielais stadions? Tas ir sporta stadions krietnu gabalu ārpus pilsētas.

—  Te tev nu bija, — Holts teica Gomulkam. — Ko tik visu nebiju iedomājies, kas slēpjas aiz šī nosaukuma! Un nu izrādās, tas ir parasts futbollaukums.

Kāpēc neviens par mums neliekas ne zinis, viņš nodomāja. Ģimenes siltuma trūkumu viņš nekad nebija izjutis tik skarbi kā pēc atvadīšanās no Utas. Volcovs paziņoja:

—  Bez uzaicinājuma es nesperšu ne soli. Tie tur it labi zina, ka esam atbraukuši.

Ap viņu pulcējās Holts, Gomulka, Feters un Cem- ckis, arī Ručers, Vēbers, Brancners, Kiršs, Glāzers, Guče, Katners, Mēbijs, Šahners un Tīle. Pārējie — Senke, Šēnfelds, Šulcs, Gece, Grūberts, Hampels, Kī- baks, Kleins, Kūlmans, Eberts, Kūnerts un Šlems piebiedrojās Nādleram un, kā norunājuši, paziņoja, ka

labāk būšot, ja uz batereju soļošot kājām. Nādlers, hitlerjaunatnes uniformā ar vadītāja zaļo tresi pār krūtīm, pavēlēja nostāties ierindā, un mazā kolona nozuda aiz stūra.

—   Lai taču viņi iet, šie sasodītie pielīdēji! — nicinoši pamezdams ar roku, noteica Volcovs. Brīdi viņš pārdomāja. Tad devās uz telefona kabīni.

Holts, domās nogrimis, sēdēja pie alus kausa un neklausījās pārējo sarunās. Atvadīšanās sāpes vēl nebija norimušas. Neviens nezināja, ko nesīs' rītdiena … Jau bija parādījusies nevienprātība. Tikai Volcova dūre turēja klasi kopā. Tie, kas šeit sēdēja pie galdiņiem, ari tie bija tikai statisti, pagaidām gan pakļāvās Volcova varai, bet tūdaļ bija gatavi pārbēgt citā nometnē, tiklīdz tur būs izdevīgāk. Vienīgi uz Gomulku var paļauties. Tas nekad neatteiksies no manis un Gilberta. Arī Feters ne, tas pieķēries Volcovam ar suņa uzticību. Un Cemckis? Kas zina?

Volcovs apsēdās pie Holta.

—  Tas nu būtu nokārtots. Pēc pusstundas kravas mašīna būs klāt.

Volcovs pastāstīja, ka pie telefona bijusi kāda meitene, viņš tēlojis svarīgu personu, teicis, ka pavadot transportu un tā joprojām. Meitene uzrunājusi viņu par leitnanta kungu. Cerams, neiznākšot nekādas ziepes.

—   Varu iedomāties, ka pārējie mūs apskaudīs, — Feters sauca.

Gomulka domīgi spēlējās ar alus kausa vāciņu.

—   Mums jābūt uzmanīgiem, citādi var iziet slikti. Mājās, tur vajadzības gadījumā varējām pateikt- — lieciet mūs mierā, pēc četrām nedēļām mēs būsim jau zenītartilēristi… Bet šeit?

Volcovs uzsita uz galda ar alus kausu.

—   Es būšu pirmklasīgs karavīrs, par to nevar būt šaubu.

Arā pār stacijas laukumu saule meta jau garas ēnas. Pelēki nokrāsota kravas mašīna grabēdama iegriezās gar stūri laukumā. No vadītāja kabīnes izlēca karavīrs ar sarkanām zenītartilērista uzšuvēm uz formas tērpa apkakles un jefreitora nozīmēm uz piedurknes.

—   Man uzdots aizvest no šejienes leitnantu Volcovu ar divdesmit septiņiem vīriem.

Volcovs izlikās izbrīnījies.

— Telefoniste, acīm redzot, būs pārklausījusies.

Jefreitors neuzticīgi paglūnēja uz viņu.

—   Iekāpt! — viņš nokomandēja. Visi sasvieda mašīnā savas mantiņas. Volcovs ar Holtu iekāpa vadītāja kabīnē. Trijatā viņi sēdēja uz cietā sēdekļa.

Pilsētas ieliņas bija šauras un līkumotas, bruģētas ar apaļiem laukakmeņiem, un mašīna brauca lēkādama un svaidīdamās, līdz izkūlās uz šosejas, kas veda caur ģimeņu dārziņiem un sakņu dārziem. Jefreitors īgns un nerunīgs sēdēja pie stūres. Volcovs izvilka no kabatas sauju cigāru. Jefreitors tos vienaldzīgi iebāza krūškabatā, taču viņš atmaiga.

—  Kā tad šeit sviežas? — Volcovs apjautājās.

—   Dzīvojam mierīgi, nekas sevišķs nenotiek, — jefreitors atbildēja; viņam nevarēja būt vairāk par deviņpadsmit gadiem. Mašīna bija uzrāpusies uzkalnā. Uz visām pusēm pavērās plašā ainava. Pa ceļu soļoja Nādlers ar saviem sapīkušajiem puišiem.

—   Brauc tālāk! — Volcovs pavēlēja. Jefreitors piedeva gāzi. Aiz muguras atskanēja vilšanā^ pilni saucieni.

—  Sasodītie atkritēji, — Volcovs norūca. Jefreitors neko neatbildēja.

Tālu priekšā uz pakalna starp pļavām un tīrumiem kļuva redzamas sporta stadiona ovālās kontūras un augsta daudzstavu celtne — skatītāju tribīnes. Uz lēzenā jumta bija saskatāmas dažas sīkas, pelēkas cilvēku figūriņas un liels, ar brezentu pārklāts rīks.

—   Izskatās pēc tālmēra, vai ne? — Holts sacīja.

— Tālmērs? — Volcovs nosprauslājās. — Blēņas! Pirmkārt, tādu daiktu 'sauc par skaņu uztvērēju, un, otrkārt, tādas lietas tagad vairs neviens velns nelieto. Tas tur ir radiolokators.

—   Pie mums to sauc par radāru vai par lokatoru, — jefreitors papildināja.

Mašīna nogriezās no šosejas uz plata, ar izdedžiem nokaisīta ceļa. Viņi tuvojās stadionam.

Šeit uz pakalna vakara saule šķita vēl spoža un mir-

dzoša un žilbināja Holtam acis. Tikpat izšķērdīgi gaisma bija plūdusi pār zemi, kad viņš ar Utu pastaigājās pa mežu . .. Pirms divdesmit četrām stundām!

—   Tūlīt būsim klāt, — jefreītors paziņoja.

Holts ieraudzīja pāris baraku. Viņpus stadiona, uz atklāta lauka, ap augstāku zemes uzbērumu, pacēlās seši pelēki pauguri, izveidodami apli. Jefreitors apturēja mašīnu pie vienas barakas.

—   Izkāpt!

'Atbraucēji noskatījās pakal grabošajai mašīnai. Neviens par viņiem nelikās ne zinis.

—   Būs jau pareizi. — Volcovs teica. Viņš iegāja barakā pirmais. Šaurs koridors, divas pretējas durvis, divas lielas istabas, kur atradās divstāvu guļamlāviņas

. un mantu skapīši; neapdzīvotas, piemēslotas un neapkoptas telpas.

—   Sliktākā gadījumā mēs pārvāksimies uz citu baraku. Bet tāda slaistīšanās tikai demoralizē, — paziņoja Volcovs un okupēja istabu ar logiem uz dienvidiem.

Holts bija izraudzījies sev gultu pie loga, kura atradās otrā stāvā, tālu nost no durvīm, un kuru skapīši noslēpa skatieniem. Volcovs aizņēma gultiņu blakus. Gomulka samierinājās ar apakšējo guļvietu. Netīrumi, kas kaudzēm bija sakrājušies visapkārt, Holtu nomāca. Bet Volcovam rokas nenolaidās.

—   Aiziet! Vispirms izmēzt šo cūku laidaru! Paskatīšos, vai man neizdosies sadabūt slotu!

Istabā iestājās pilnīgs klusums, taču Volcovs ienācēju nepamanīja: drukns, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs ieplestām kājām stāvēja durvīs; galvā viņam bija šķībi uzlikta karavīra laiviņa, un zilo uniformu rotāja sudraba uzšuves. Zēni blenza viņā platām acīm. Holts ar žestiem mēģināja brīdināt Volcovu, bet tas, stāvēdams aiz skapīšiem, nepārstāja šķendēties:

—   Cūku kūts! Te jau laikam mitinājušies hotentoti!

Tikai tad Volcovs ieraudzīja, ka istabā kāds ienācis.

—   Nav slikti teikts, — svešais apstiprināja, — hotentoti — tas tiešam nav slikti teikts.

Viņš iegāja ejā starp skapīšiem, pārlaida jauniešiem skatienu un pievērsās Kiršam.

—   Uzvārds?

Kiršs norija maizes kumosu, ko bija grauzis, un, mēģinādams uzminēt, ko nozīmē zvaigznīte uz sudrabā ietvertajiem uzplečiem, atbildēja:

—   Kiršs, feldfēbeļa kungs. _ .

—       2ēl. Pie mums feldfēbeli sauc par vahtmeistaru. Tātad vēlreiz: uzvārds?

—   Kiršs, vahtmeistara kungs!

—   Ļoti žēl. Ūdenslīdējs? Sieviešu ārsts? Cietumsargs?

Volcovs iedrošinājās pasmīnēt un smīnēja priekšniekam tieši sejā. Tas mazliet savilka uz augšu uzacis. Bet Kiršs trešo reizi kliedza:

—   Zenītartilērijas izpalīgs Kiršs, vahtmeistara kungs!

—       Lieliski! — Priekšnieka seja staroja. Holts no viņa nenovērsa acu.

—       Pareizi! Jūs esat attapīgs! To es atcerēšos! Bet piecnieku es jums nevaru likt tāpēc, ka tikai trešā atbilde bija pareiza. Būs jāsamierinās vien ar četrinieku.

Viņš izvilka no formas ģērba piezīmju grāmatiņu un ierakstīja atzīmi. Tad pievērsās Volcovam.

—   Uzvārds?

—       Zenītartilērijas izpalīgs Volcovs, vahtmeistara kungs.

—   Tēva nodarbošanās, Volcov?

—   Pulkvedis, vahtmeistara kungs. Viņš . ..

—       Ai, ai! — vahtmeistars iesaucās. — To jums nemaz nevajadzēja teikt, to es labāk nemaz nebūtu dzirdējis. Pasakiet labi ātri jūsu krusttēva nodarbošanos. Varbūt tā būs piemērotāka.

—   Ģenerālmajors, vahtmeistara kungs.

—   Šausmīgi!

Holts prātoja, kas tad tur varētu būt tik šausmīgs, un dzirdēja, ka vahtmeistars apbēdināts saka:

—       Tagad man jums jāliek neapmierinoša atzīme. Zināt, kāpēc?

—   Nē, vahtmeistara kungs!

—       Šie puiši, — viņš norādīja uz apkārtstāvošajiem jauniešiem, — citādi apgalvotu, ka es jums dodu zināmas priekšrocības tāpēc, ka jūsu krusttēvs ir ģenerālis.

Viņš atkal ierakstīja piezīmju grāmatiņā.

—       Man jūs žēl, Volcov! Pie manis jums klāsies ļoti grūti.

Tad viņš aizbāza piezīmju grāmatiņu aiz divām formas ģērba pogām un raudzījās no viena uz otru.

—       Mani sauc Gotesknehts. Vahtmeistars Gotes- knehts. Apmācību vadītājs …

Viņa seja palika nopietna un nejutīga.

—        Kas mani pazīst, tie saka, ka es tiešām esmu dieva kalps *, bet, kas šeit grib tēlot lielmani, tie teiks, ka esmu velna kalps.

Viņš staigāja pa istabu šurpu turpu.

—       Es nekad nebļauju, bet nemitīgi lieku atzīmes, no viena līdz pieci, tāpat kā skolā. Kas piecas reizes pēc kārtas dabū pieci, tam es piešķiru atvaļinājumu ārpus kārtas. Bet tas gadās ļoti reti. — Viņš apstājās pie Holta, nopētīja viņu un jautāja: — Jūsu uzvārds?

—   Zenītarlilērijas izpalīgs Holts, vahtmeistara kungs.

Gotesknehts izvilka piezīmju grāmatiņu un pierakstīja.

—  Tēva nodarbošanās?

—       Pārtikas vielu eksperts, vahtmeistara kungs, — Holts piesardzīgi atbildēja.

—       Lieliski! Tad jums vajadzēs aizsūtīt viņam gabalu Harca siera, ko šeit dod; stāsta, ka pie tā liekot klāt ģipsi un . .. vēl kaut ko, lai vairāk smird.

Holts sāka smieties, Gomulka un Volcovs smējās līdz, bet pārējo sejas bija apmulsušas. Vahtmeistars staroja.

—       Patiešām! Jūs smejaties par manu joku! Par to jums pienākas teicama atzīme!

Viņš pavaicāja Gomulkam uzvārdu un pierakstīja.

—        Es atļauju smieties. Bet, kas smejas nevietā, saņem neapmierinošu atzīmi. Un, kas nemaz nesmejas, tas par gļēvulību uz līdzenas vietas dabū divi… Gomulka, jūsu tēva nodarbošanās?

Pēc īsas vilcināšanās Gomulka teica:

—   Tiesu darbinieks, vahtmeistara kungs.

—   Tiesnesis? — Gotesknehts neuzticīgi jautāja.

—   Nebūt ne, vahtmeistara kungs, advokāts.

—       Tā ir jūsu laime. Augstākās priekšniecības dēliņiem pie manis nenāks smiekli. — Viņš gāja uz durvju

* Der Gottesknecht — dieva kalps (vāc.).

pusi. — Divi puiši man līdz! Paņemt slotas un segas! Savest kazarmas kārtībā, un tad var mest mieru. Ručers un Brancncrs aizgāja līdz.

Holts jautāja Gomulkam:

—   Klāj vaļā . .. Kāds viņš tev liekas?

—   Tas viss tikai teātris, izlikšanās, — Volcovs atbildēja. — Viņš ir pavisam savādāks. Auksts kā ledus!

Telpas jau bija tīri uzpostas, kad Nādlers ar saviem ļaudīm iebruka gaitenī. Viņam bija sarūgtināta, neapmierināta sejas izteiksme un pie krūtīm vadītāja treses vairs neredzēja. Volcovs ierādīja viņam telpas gaiteņa pretējā pusē.

—   Tas nepavisam nebija biedriski, ka jūs nepaņēmāt mūs līdz, — Nādlers žēlojās.

—   Kas atšķeļas no galvenajiem spēkiem, tam vienmēr jārēķinās ar ļaunām sekām, — Volcovs paskaidroja.

Gaišmatainais Katners aizcirta durvis Nādleram degungalā.

—   Mūsu miegamices, — Ručers stāstīja, — ieskrējuši Gotesknehtam tieši nagos. Viņš visiem ielicis divnieku tāpēc, ka tie ieradušies vēlāk par mums. Nādlers dabūjis sliktu atzīmi, jo aviācijas izpalīgam neesot atļauts nēsāt v'-v-vadītāja lentu.

Holts pamāja Gomulkam, lai tas iznāk ārā. Ārpusē pie barakas viņš uzmanīgi apskatījās apkārt. Saule patlaban taisījās grimt aiz apvāršņa; lielā, asinssarkanā ripa, dūmakā tīta, atradās virs pakalna. Platais, izdedžiem nokaisītais ceļš gāja gar pašu baraku un tālāk vēl gar četrām vai piecām citām, aiz kurām pacēlās stadions. Pa labi no tā, ziemeļu pusē, atradās ugūns- pozicijas.

No lielceļa līdz lielgabalu novietnēm veda ar laipām noklāts ceļš. Pie viena no šiem pelēkajiem zemes vaļņiem Holts un Gomulka apstājās. Priekšā pacēlās apmēram divus metrus augsts uzbērums; ar dēļiem rūpīgi apšūtā eja līčločiem veda vaļņiem cauri.

Holts gāja pa priekšu. Lielgabala novietnes sienas bija nostiprinātas ar baļķiem, grīda nokaisīta ar izde

džiem. Ieeja blindāžā vērās pretī kā tumša rīkle. Lielgabals apsegts ar pelēcīgu pārklāju, no kura apakšas raudzījās slaidais slobrs un krustveida lafetes pamatne.

Pie lielgabala štāvēja kalsnējs, liela auguma puisis, kas nevarēja būt neko daudz vecāks par Holtu, ģērbies vienkāršā, pelēkzilā uniformā bez uzplečiem un zīmotnēm. Uz labās auss viņš bija uzlicis lielu klausuli, kuru cieši pieklāva pie auss biezs gumijas gredzens, bet kaklā karājās laringofons, kura slēdzis ar spailes palīdzību bija piestiprināts uz krūtīm pie formas ģērba blūzes. Puiša izdarības likās gluži neizprotamas. Viņš mazliet pacēla brezentu un pievienoja pie kontakta telefona kabeli, pie brīvās kreisās auss pielika otru klausuli, mirkli sasprindzināti klausījās, tad klausuli nolika un, ieslēgdams laringofonu, teica:

—     Anlons . . . deglis kārLībā!

Pēc tam pārkāpa pār lafetes pamatni, pacēla brezentū citā vietā un neizprotamā spēlīte sākās no jauna:

—    Anlons . . . azimuts kārtībā!

Tad viņš noņēma no galvas zilo slēpošanas mici, norāva no ausīm ķlausuli un no krūtīm laringofonu un pakāra tos blindāžā pie sienas. Pēc tam, uzmetis Holtam un Gomulkam īsu skatienu, jautāja:

—     Nu?

—    Mēs nupat ieradāmies. Mani sauc Holts.

—           Vecākais izpalīgs Bergers, — svešais tikko mānāmi palocījās.

—    Vai ilgi jau šeit? — Holts jautāja.

—     Pusgadu.

Holts izvilka no kabatas cigaretes. Viņi sasmēķēja.

—    Ko tu patlabn šeit darīji? — Gomulka jautāja.

—            Nu, ko gan citu — pārbaudīju telefona vadus. Mūžīgi vieni un tie paši mēsli. Trīsreiz dienā — no rīta, pusdienā un vakarā.

—            Un kā citādi? — Holts jautāja. — Kā citādi šeit klājas?

—            Nekādu sevišķu notikumu nav, — Bergers atbildēja. — Mierīga dzīvošana. Priekšpusdienā skolas mācības, pēcpusdienā dienests.

—     Un kā ar šaušanu? Vai tiekat arī pie šaušanas?

—     Kāda tur šaušana? Tikai reiz šeit bija iemaldīju

sies izlūklidmašīna, tas arī viss. Šāvuši esam tikai apmācībās — uz «gaisa desu».

—     Draņķīgas izredzes, — Holts noteica.

Bet Bergers savieba seju.

—            To putru izstrēbties dabūsiet drīz vien līdz kaklam! Jūs taču šeit nepaliksiet.

Holts un Gomulka saskatījās.

—     Pastāsti taču, uz kurieni mūs sūtīs?

—            Jūs šeit apmācīs tāpēc, ka šai apvidū valda miers, — Bergers paskaidroja. — Jūs esat iedalīti

3.     pulka 17. baterijā, bet mēs 12. pulka 329. baterijā, ar mums jums nav nekā kopēja. Jūsu apakšvienība novietota kaut kur citur.

—     Kur? — Holts un Gomulka vienā balsī iejautājās.

—            Līdz šim bija Hamburgā. Tur jūsu baterija pārcietusi smagu uzbrukumu. Vienpadsmit krituši, sešpadsmit smagi ievainoti.

Krituši? Smagi ievainoti?

—     Varbūt tās tikai baumas? — Holts jautāja.

—            Šeit taču ir ļaudis, kas jūs apmācīs; viens vaht- meistars un trīs vecākie jefreitori, Pajautājiet tiem!

Holts mēģināja iedvest sev drosmi.

—            Hamburga reiz jau bijusi dienas kārtībā; tad tur nekas liels vairs nenotiks.

—            Protams, protams! — Bergers piebalsoja, sūca cigareti un zobgalīgi smīnēja. — Tāpēc jau baterijas tiek papildinātas un pārvietotas uz Rūras apgabalu.

Holts pamanīja, ka roka, kurā viņš turēja cigareti, sāk drebēt.

—            Tur vis vairs nav joki, — Holts dzirdēja Bergera balsi. — Ķelne un Esene pārcietušas pirmos tūkstoš bumbvedēju naktsuzbrukumus… Tāpēc jau mierīgā dzīve šeit ir ko vērts, — Bergers vēl piemetināja, bet Holts ātri iebilda:

—            Nevajag baidīt ]audis! Dzīvosim, redzēsim! Neviens nezina, ko nesīs rītdiena!

Bergers smīnēja. Tad Gomulka iejautājās:

—            Bet kā tad vienai baterijai var nodarīt tādus zaudējumus?

—            Nu — nober īstu bumbu krusu … Pēc tam savus kauliņus tur vairs nesalasīsi.

—           Vai tas bija naktī? Vai, tā nebija tikai muļķīga nejaušība?

—            Nejaušība? — Bergers iesaucās. — Notēmēts bija, kā nākas! Vai tu domā, ka tie, tur augšā, ir akli? Kad mūsu stobri sāk spļaut uguni, tad to var redzēt pat uz mēness. — Viņš samina ar kāju cigaretes galu.

—            Pagaidi, — Holts lūdza. — Vai mūs visus apmācīs apieties ar lielgabalu? Vai ari dažus norīkos pie.-. . radiolokatora?

—            Radiolokators, zenītartilērijas šaušanas vadības instruments, tālmērs, — teica Bergers, — optiskais tēmēklis, telefons … Spēcīgākie — lielgabala apkalpē, labākie matemātiķi — pie mēraparātiem, visur jūs iedalīs tā, kā vajag. Visur vieni un tie paši mēsli. Es priekšroku dodu lielgabala apkalpei.

Viņš norādīja uz paaugstinājumu ugunspoziciju vidū, kas atgādināja cietokšņa fortu.

—            Baterijas komandpunktā mūžam kvern šefs, un, ja kaut kas nav kārtībā, tā tūliņ par sodu «zaķa lēcieni». Tur, protams, vairāk dabū redzēt, bet pie lielgabala jūties kā starp savējiem.

Satumsa nakts. Pār viņu galvām aizdrāzās lidmašīna ar raibām ugunīm. Pie barakām netālu no stadiona Bergers atvadījās. Holts un Gomulka gāja prpm pa ceļu.

Uz ceļa mijkrēslī nekustīgi stāvēja Gotesknehts. Atliecis galvu, viņš skatījās uz lidmašīnu, kura riņķoja virs pilsētas. Holtam ar Gomulku bija jāiet viņam garām.

—     Surp!

—           Tas nozīmē, ka esam norāvuši divnieku, — Gomulka čukstēja.

—     Vahtmeistara kungs?

—     Bijāt mazā vakara pastaigā?

—     Mazliet papētījām apstākļus, vahtmeistara kungs.

—           Nu, un ko uzzinājāt jaunu? Par … iesaukšanu un tamlīdzīgi?

—           Jā gan, vahtmeistara kungs! — Kāpēc gan melot, nodomāja Holts.

—            Nu tad, pastāstiet ari man. Briesmīgi gribētos dzirdēt, ko jūs tur saklaušinājāt.

—     Par Hamburgu, vahtmeistara kungs, — Holts

atbildēja, — ka tur noticis pamatīgs slaktiņš … Un arī par Rūras apgabalu.

—     Tad taču jūs patiešām visu esat dabūjuši zināt. Starp citu, «slaktiņš» ir lieliski teikts … Jūs taču es jau pazīstu, — viņš griezās pie Holta. — Jūs sauc Holts, bet jūs . . . pagaidiet mazliet… Jūsu tēvs bija skolots tieslietās, to es iegaumēju, bet jūsu uzvārds . ..

—    Zenītartilērijas izpalīgs Gomulka, vahtmeistara kungs, — Gomulka nobļāva.

—     Kāpēc jūs tā kliedzat? Jums nelabi, vai? Kas tad tādā mierīgā vakarā tā bļauj? — Gotesknehts izvilka no kabatas cigareti, un Holts pēc īsas vilcināšanās pasniedza viņam uguni.

—     Klausieties, — Gotesknehts teica, — es jums.došu labu padomu. Mācieties atšķirt ļaunu no laba, prūšu dienestā tas ir pats svarīgākais. Arī es prasu, lai ierinda viss būtu viens divi — gatavs. Karadienestā tas ir nepieciešams, citādi karaspēka vienība izskatītos kā mežoņu bars.

Holts un Gomulka iesmējās.

—     Nu, lūk! Bet vakarā, kad es ar jums runāju privāti un kad uz mums neblenž pats ģenerālis, tad rādiet, ka jums labas manieres, laba audzināšana, gluži pēc Kniges grāmatas, nu jūs jau saprotat paši.

—     Mēs to iegaumēsim, vahtmeistara kungs! — Holts apsolīja.

—     Lieliski. Tagad es jums ielikšu piecnieku tāpēc, ka esat tik attapīgi puiši.

Gotesknehts izvilka piezīmju grāmatiņu. Bet tad notika kaut kas neparasts, ko Holts vēroja ar izbrīnu. Kādu brīdi Gotesknehts turēja piezīmju grāmatiņu rokā, kaut ko pārdomāja un tad to atkal lēnām iebāza aiz formas ģērba pogām. Nekustīgi viņš raudzījās uz priekšu, raustīja plecus, it kā svārki viņam būtu par šauru, pagrozīja galvu, it kā apkakle spiestu kaklu, un viņa sejas izteiksme dīvaini pārvērtās: izmainījās vaibsti, izturēšanās, pat balss, šķita, viņš būtu noņēmis masku. Viņš piegāja abiem puišiem cieši klāt, tagad viņš vairs nebija jauns vīrs, bet ļoti noguris cilvēks krunkām izvagotu seju un dziļu rūpju izteiksmi acīs.

—     Ko jūs uzzinājāt, — viņš klusu teica, — to jūs nedrīkstat zināt. Apsoliet man — ne vārda citiem! Ja klīst baumas… atspēkojiet tās. Jums tas jāsaprot. Es aizliegšu ļaudīm no citām baterijām sarunāties ar jums. Jūs esat par daudz jauni. Nedrīkst pieļaut, ka sagrauj jūsu morāli, pirms vēl esat ostījuši pulveri. Sapratāt?

—    Mēs neko nestāstīsim … Noteikti ne! Jūs varat uz mums paļauties!

—     Viss kārtībā, — Gotesknehts noteica. — Ejiet tūliņ gulēt. Jūs sagaida grūtas dienas. Jāsāk jūs dresēt, cik ātri vien iespējams. Tomiji negaida. Tie met bumbas katru nakti. Baterijai ātri jākļūst atkal kaujas spējīgai. Taupiet savus spēkus, spēku vajadzēs daudz. Ar labu nakti. .. Vai jums vēl kas sakāms, vai vēlaties vēl kaut ko?

—     Es nezinu, vai mēs drīkstam to lūgt. Mēs abi labprāt vēlētos iekļūt lielgabala apkalpē.

—     Lai notiek!

Gotesknehts tūliņ gāja prom — lēnām, salicis rokas uz muguras un noliecis galvu uz krūtīm. *

Holts noskatījās viņam pakaļ. Visapkārt pletās necaurredzama tumsa. Holts izdzirda Utas balsi: «Visi upuri ir veltīgi.» Viņu kratīja drebuļi.

II

Holts apģērbies stāvēja ārā pie barakas. Viņam patika agrās rīta stundas, īsais laika sprīdis starp blāvo mijkrēsli un dienas ausmu, kad atskan pirmās strazdu dziesmas un zālē mirguļo rasas lāses. Viņš domāja par Utu.

Iepriekšējā vakarā viņš gribēja rakstīt tai vēstuli, bet aiz noguruma bija noslīdzis uz sava salmu maisiņa. Agrā rīta gaisma viņu pamodināja. Izdarījis, kā parasti, desmit pietupienus, viņš nomazgājās ārā pie ūdens krāna, apģērbās un uzpurināja no miega Gomulku un Volcovu. Un, kad barakā atskanēja zvans, Gomulka jau nāca pie viņa ārā.

—* Ir gan jauks tāds agrs rīts! Tie tur iekša plūcas ap mazgājamām bļodām.

Holts klusu svilpoja dziesmiņu: «Un agrās rīta stundas, tās dara mūs tik mundrus.» Tekstu viņš domas runāja līdz. Pēkšņi viņš apklusa.

—            Kāpēc tu pārstāji svilpot? — Gomulka jautāja un noskaitīja dziesmiņas otru pantu: — «Jaunas zemes, jaunas tāles gribam mēs sev gūt…» Kopš aizvakardienas neesmu dzirdējis nevienu virspavēlniecības ziņojumu . . .

—     Krievi atguvuši visu Donas baseinu.

—            Un Sicīlija pagalam uz visiem laikiem, — Gomulka noņurdēja.

—            Tur vainīga itāliešu nodevība, — Holts noteica. Gomulka klusēja un ar kāju kārpīja melno zemi. Holtu pārņēma nelāga sajūta, un tā vēl pastiprinājās, kad Gomulka teica:

—            Bet, kad padomā par Itālijas… kapitulāciju, tad … es nezinu, bet tā nav laba zīme.

—            Jābūt gataviem saņemt arī pretsitienus, — Holts iebilda. — Fīrers teicis, ka bez Itālijas mēs esam vēl stiprāki.

Gomulka klusi, domīgi pamāja ar galvu.

Holts prātoja: es nedrīkstu Jauties šim pesimistiskajam noskaņojumam, man jātur sevi stingri rokās.

Tieši pulksten septiņos vecākais jefreitors pabāza galvu pa durvīm.

—     Laukā! Mudīgi! Lūgtu, ātrāk kā citām reizēm!

Arā viņš nokomandēja:

—            Pēc augumiem stāt, velna turki tādi! Es ir vecākais jefreitors Šmīdlings, un, tā kā es ir jūsu apmācītājs, tad lūdzu mani uzrunāt ar «kungs». Kas tur ņirdz? Ko jūs tur, trešs otrā rindā, tā lūrat?

—           Es nemaz nesmejos, — Nādlers apvainots iesaucās. Bet Šmīdlings uzkliedza:

—     Lūdzu dižciplīnu!

Šis vārds viņam sagādāja grūtības.

—            Uzmanību! Tagad es nolasīšu to vārdus, kuriem jābūt šeitan, un, kad es tādu vārdu nolasīšu, tad tas, kura vārdu es būšu pateicis, atsauksies «šeit». Sapratāt? N

—           Jā gan, vecākais jefreitora kungs, — noauroja Holts kopā ar citiem.

Vecākais jefreitors nolasīja uzvārdus, sākot ar Branc- neru līdz Vēberam.

—            Tā. Te netrūkst niviena, un viss ir kārtībā. Tagad jūs tūdaliņ apģērbs.

Noliktavā saīdzis apakšvirsnieks uzmeta Holtam īsu skatienu, tad iesvieda viņam rokās trīs garas, pelēkas apakšbikses un kreklus, šūtus no asa, cieta audekla, sporta biksītes un trīs pārus vilnas zeķu.

—            Apavu lielums? — Tajā pašā mirklī uz Holtu jau lidoja pāris melnu saišu kurpju un pāris buru audekla gamašu.

—    Ārā!

Nākošajā telpā katram iedeva darba drēbes no trinīša audekla, zili pelēku aviācijas formas ģērbu bez zīmotnēm un uzplečiem, tādas pašas krāsas divrindu pogu mēteli, slēpotāju cepuri, ķiveri, vidusjostu ar slēdzi, katliņu, dzeltenas plastmasas sviesta kārbu un vienu Jcomplektu zili rūtainas gultas veļas.

—     Arā! Ko jūs vēl gaidāt?

Izgājis ārā, Volcovs pukojās:

—     Bet kur tad izejamais apģērbs?

Šmīdlings viņam uzkliedza:

—            Vai jūs domājat, ka dabūsiet atvaļinājumu tagatL kur jūs … kamēr jūs ir apmācībās?

Viņš reizēm mēdza teikumu pabeigt citādi, nekā to bija iesācis:

—     Ko tad jūs šite vēl gaidāt?

Tad viņš nosauca viņiem pakaļ:

—           Uzvelciet darba drēbes, apmācībās valkāt darba drēbes, lūgtum!

—            Tas nav ne uz pusi tik negants, — Volcovs novērtēja. — Vecākais jefreitors armijā ir nulle. Bet te pie mums viņš grib tēlot lielu vīru.

—           Es domāju, ka viņš ir gluži mīlīgs vecītis, — Holts teica. Bet tad jau atkal atskanēja bļāviens:

—     Arā!

Labajā spārnā nostājās divi citi vecākie jefreitori. Kad pie barakām parādījās Gotesknehts, Smīdlinga

centība divkāršojās un viņa krunkainā seja no piepūles

pat saviebās.

—     Mācību komanda . .. mierā! Ziņojumam vaht- meistara kungam, pa kreisi… līdzināties!

Viņš ieņēma miera stāju un ziņoja.

—    Pateicos, dodiet komandu — «brīvi»! — Gotes- knehts izturējās ar īsta ģenerāļa cieņu.

—     Šai ievērības cienīgajā brīdī sākas jūsu apmācības. Tās neturpināsies ilgi, nedēļas četras, vislielākais sešas. Dienests nebūs viegls, no septiņiem rītā līdz astoņiem vakarā, ar stundu pusdienas. pārtraukuma. Nakts atpūta no desmitiem līdz sešiem stingri jāievēro, citādi es jums sadošu kārtīgus piparus! Nekādas kāršu spēles vai citas tamlīdzīgas izpriecas, — vai jūs mani sapratāt? . . . Pareizi, to jūs vēl nezināt! Ja es saku «sapratāt», tad tas tikai tāds izteiciens, jo man, dabiski, ir savi īpatnēji teicieni. Bet, ja es saku: «vai jūs mani sapratāt?» — tad tas nozīmē, ka es gaidu no jums atbildi. Vai jūs to sapratāt?

—     Tieši tā, vahtmeistara kungs!

—     Nu, tātad! Divas reizes nedēļā — vienmēr pa trim stundām — jums būs nakts apmācības. Sagatavojot jūs pretgaisa aizsardzības dienestam, būs gandrīz tikai nodarbības pie lielgabala un ugunsvadības aparātiem, un tas viss norisināsies atbilstoši kaujas apstākļiem. Bez tam man vajadzēs jums iekalt galvās kaut ko no zenītartilērijas šaušanas teorijas, un tur nu jūs varē- šiet parādīt, ka esat inteliģenti ļaudis. Par visu pārējo, proti, ar ko atšķiras priekšnieks no parastā mirstīgā, par smacējošām gāzēm, par izsargāšanos no spiegiem un vēl citām gudrībām mēs iemācīsimies vienā rāvienā. Ierindas apmacības šodien un rīt divas stundas, domāju, ar to pietiks; ja nostāšanās ierinda neveiksies, apgūsim to svētdien pēcpusdienā. Mazliet kustību jums nenāks par ļaunu. Nu, jūs tur, resnais, ar cūkas ačelēm, kā jūs sauc?

—    Zenītartilērijas izpalīgs Feters, vahtmeistara kungs!

—     Brīnišķīgi! — Gotesknehts iesaucās. — Lieliski! Taisni vienreizēji! Trekns kā veprēns no Epikūra ga

nāmpulka un saucas — Feters *. Ielieku jums par to atzīmi «teicami».

Viņš izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un rakstīdams sacīja:

—     Cerēsim, ka jūs treknāks vairs nekļūsiet, Feter, jo citādi mēs jūs nevarēsim izmantot zenītartilērijas dienestā. — Ar galvas mājienu viņš atzinīgi pieņēma vispārējos smieklus. — Turēsimies pie lietas! Ja gribēsiet rakstīt uz mājām, nosūtītāja adrese šāda: apdzīvotās vietas nosaukums «Lielais Stadions». Pastmarkas nav vajadzīgas, lauka pasts. Par dienestu neko nerakstiet, man ir atļauts vēstules atvērt, un es to šad tad daru. Pārtiku saņemsiet virtuvē vakaros pēc mācībām. Pusdienas ēdam kantīnē.

Ar galvas mājienu viņš pasauca pie sevis vecākos jefreitorus.

—     Lielgabalu apkalpēm vajadzīgi astoņpadsmit vīri, pārējie pie ugunsvadības aparātiem.

Jauniešu rindas sakustējās. Smīdlings uzkliedza:

—     Vai būs klusu! . . .

—     Šmīdling! — Gotesknehts viņu pārtrauca un, lai gan runāja apspiestā balsī, jaunieši tomēr varēja dzirdēt, ko viņš saka: — Jūsu priekšā nav jaunkareivji, bet zenītartilērijas izpalīgi, — cik bieži tas man vēl būs jāatgādina?

Holts piegrūda Gomulkam, un Gomulka tikko manāmi pameta ar galvu.

Vahtmeistars nošķīra vismazākos un kalsnākos — starp tiem arī Cemcki — no pārējiem un tad paraudzījās pulkstenī. '

—     Līdz pulksten divpadsmitiem nodarbības ar lielgabaliem un ugunsvadības aparātiem, pēc pusdienām divas stundas ierindas apmācības, tas labi veicina gremošanu.

Viņš pamāja jauniešiem, kuri bija norīkoti ugunsvadības aparātu apkalpošanai, un aizgāja kopā ar tiem un vecāko jefreitoru. Volcovs, Holts, Gomulka un Feters raudzījās, lai viņus neizšķirtu. Viņiem piebiedrojās

* Fett — trekns, tauks (vāc.).

Ručers, Vēbcrs, Brancners, Kiršs un Katners. Iedalīti divās grupās, pa deviņiem vīriem katrā, viņi devās ugunspoziciju virzienā.

Deviņi viri un vecākais jefreitors sastādīja viena lielgabala apkalpi. Smīdlings pavēlēja saviem padotajiem nostāties lielgabala novietnē, pēc tam lika noņemt lielgabala pārklāju un sāka mācības.

Interesanti, ar ko viņš nodarbojas privātajā dzīvē, Holts prātoja. Tādi cilvēki kā Smīdlings Holtam bija sveši. Varbūt viņam kalnos pieder lauku saimniecība, tur tādam kalniešu zemkopim arot un sējot nav jārunā ne pušplēsta vārda, bet tagad viņam jāmāca cili… Viņš gan laikam labprāt būtu palicis savā sētā; aiz uztraukuma tagad galīgi sajucis. Taču pašlaik ir karš, un viņam jādara, ko liek.

Smīdlings lika atvērt vienu no munīcijas bunkuriem, viņa rīkojumu tie izpildīja ar lielu dedzību. Viss tik jauns, viss tik interesants! Lielgabals, īsts lielgabals, tas taču ir pavisam kas cits nekā skola ar saviem neregulārajiem darbības vārdiem un muļķīgajām matemātikas formulām!

—    Vai tās ir kaujas patronas? — Feters jautāja, ar godbijīgu skatienu vērdamies mirdzošajās patronu gal-

-        viņās, kas raudzījās laukā no groziem. Smīdlings neatbildēja. Viņš parādīja gan apkalpes blindāžu, gan koka tāfeles ar skaitļiem no viena līdz divpadsmit, kuras atradās lielgabala novietnē un apzīmēja virzienus: divpadsmit — ziemeļi, seši — dienvidi, trīs — austrumi, deviņi — rietumi. Ja komanda skanēja: «Gaisa trauksme, lidmašīna «deviņi»,» — tad lielgabala stobram jā- būt pagrieztam virzienā uz «deviņi». Viņš pakasīja pakausi, noņēma laiviņu, lai noslaucītu no pieres sviedrus, un pavēlēja pārtraukt mācības uz piecām minūtēm, ko jaunieši pavadīja apkalpes blindāžā.

Zemnīca, kurā Holts salīcis iegāja pa šauru eju, aizņēma lielgabala novietni visā tās garumā. Gar sienām bija noyietoti koka soli. Holts ieraudzīja kasti ar pārsienamajiem materiāliem, uz dzelzs āķiem pakārtus tē- mētāja un komandiera klausāmos aparātus, kasti ar

darba rīkiem un slaukāmajām lupatām un kādā kaktā smagu tērauda āmuru. Volcovs, Holts un Gomulka smēķēja.

—    Smīdlingu nevajadzētu pārlieku āzēt, — Holts ierosināja, — viņš ir lāga virs …

—    Bet, ja viņam neveiksies, — Volcovs teica, — tad apmācības turpināšu es.

Šmidlings iebāza galvu blindāžā un uzsauca:

—     Jums smēķēt aizliegts!

Holts viņam pasniedza kārbiņu; Šmidlings tiešām nelika lūgt otru reizi.

Tad mācības turpinājās.

—    Tagad būs grūtāk. Tas ir zenītlielgabals, vai ne tā? Bet šitas lielgabals nav nekāds lielgabals, saprotat?

Volcovs atšķetināja grūto mezglu, un Šmidlings bija sajūsmināts.

—    Ja jūs to tik labi zināt, tad varat visu paskaidrot, un man nav ko muti plātīt.

Lielgabals, tas ir kopības jēdziens visiem smagajiem ugunsieročiem, lielgabals vārda šaurākajā nozīmē jr smagie ugunsieroči, kas paredzēti netiešai apšaudei ar lielu pacēluma leņķi, apmēram tā skaidroja Volcovs. Bet šis lielgabals šauj ar ieslīpu trajektoriju, tam ir garš stobrs un liels šāviņa pirmātrums. Tā kā stobra pacēluma leņķis.ir ļoti liels, tad tikai idiots spēj iedomāties, ka zenītartilērijā varētu lietot stāvugunsiero- ČU9, jo mērķis taču atrodas gaisā.

Apmierināts Šmidlings pamāja ar galvu un turpināja apmācības. Šo ieroci saucot par zenītlielgabalu «astoņi — pieci — astoņi — astoņi». Tas uzbūvēts divdesmitajos gados Krupa fabrikā un nosūtīts uz Krieviju. Dīvaini, Holts domāja, boļševiki taču ir mūsu nāvīgākie ienaidnieki, par to neviens nešaubās, un tomēr Krups tiem piegādāja ieročus? . . . Toreiz lielgabala kalibrs bijis 7,6 centimetri, bet krievi lielgabalam ielikuši jaunu stobru ar 8,5 centimetru kalibru un, tā kā šis stobra kalibrs agrākai lafetei bijis mazliet par lielu, tad tam pierīkota bremze.

—     Kas tas te ir, to jūs uzzināsiet vēlāk.

1941. gadā šie lielgabali krieviem atņemti kā trofeja un pēc tam to kalibrs palielināts no 8,5 centimetriem

uz parastajiem 8,8 centimetriem. Tā radies nosaukums «Zenītlielgabals 8,5/8,8» ar iesauku «krievu šprice».

—     Bet, kad notiks skate, jāsaka pareizais nosaukums.

Šmīdlingam bija vajadzīga laba pusstunda, lai pabeigtu šo izklāstu.

—     Kad būs skate, — viņš teica, — tad jums to visu prasīs izteikt bez stomīšanās, — skaidrs? — Par skati viņš runāja bieži, un viņa balsī bija saklausāmas dzijas rūpes.

Tālāk apmācības turpināja Volcovs, kuram to līdzšinējā gaita šķita pārāk gausa.,

—    Ja es kaut ko pasaku nepareizi, jūs jau varat izlabot, — viņš teica.

Šmidlings gandrīz neko nelaboja, kad Volcovs klāja vaļā par lafeti ar krustveida pamatni, par šasiju, par augšējiem un apakšējiem lafetes balstiem, domkratiem un cokolu.

—     Gaiša galva jums ir, puis! — Smīdlings Volcovu paslavēja, kad tas ņēmās skaidrot par lafetes nostiprināšanu uz zemes un domkratu darbību. Tad viņš sāka izklāstīt tēmēšanas ierīces uzbūvi. Viņš apsēdās uz lielgabala horizontālā grozāmā mehānisma tērauda sēdekļa, kas bija piestiprināts lafetes augšējā balsta labajā pusē, atspieda kājas pret atbalstu un, stūres ratu grozīdams, brauca ar lielgabalu gjuži kā karuselī. Citi arī gribēja atkārtot to pašu, bet Šmidlings viņus aizdzina aiz lielgabala.

Volcovs skaidroja par lielgabala atgrūšanās bremzi, uz kura balstās stobrs, par uzgrūdēju, kas pēc šāviena nostādīja stobru atkal normālā stāvoklī un bija pildīts ar «brūnu bremžu šķidrumu», izklāstīdams visu tā, it kā nekad savā dzīvē citu nekā nebūtu darījis. Viņš nostājās lielgabala kreisajā pusē pie stobra vertikālā paceļamā mehānisma, pagrieza stobru stāvus uz augšu, tad atkal uz leju, bet pēc tam pienāca kārta granātas laika degļa nostādīšanas mehānismam. Tā tas turpinājās labu laiku. Volcova temps Šmīdlingam laikam iedvesa šausmas, jo viņš aizvien lika stāstīto atkārtot.

—    Bet to gan jūs laikam nezinās, kā darbojas stobra bremze? — Šmidlings beidzot jautāja.

Volcovs atbildēja:

—    Tas taču ir pavisam vienkārši.

Tad pēkšņi lielgabala novietnē parādījās Gotes- knehts; kas zin, cik ilgi viņš bija jau klausījies. Šmīd- lings uzbļāva:

—     Uzmanību! — bet Gotesknehts ar rokas mājiena viņu apturēja.

—     Tā, tā, Volcov! Jums tas esot pavisam vienkārši! Nu labi, stāsLiet, mēs paklausīsimies. Bet, ja jūs visu pietiekami labi nezināsiet, dabūsiet neapmierinošu atzīmi. , «

Volcovs skatījās uz vahtmeistaru ar piemiegtām acīm, galvu pieliecis.

—     Vahtmeistara kungs, vai es vispirms varētu kaut ko pateikt?

—     Nu, un ko tad jūs teiksiet? — Gotesknehts prasīja.

Volcovs pablisinaja acis. Lēnam viņš pastiepa uz priekšu galvu.

—     Es to nekad nēesmu mācījies. Priekšrakstos noteiktos terminus nezinu. Ja jūs gribat būt taisnīgs, jums vajadzēs veltīt uzmanību tikai tam, vai mani paskaidrojumi ir pareizi pēc būtības.

Šmīdiinga pieri pārklāja sviedru lāses.

—    Ja es esmu taisnīgs, man vajadzēs… — Gotesknehts sapņaini ierunājās, ļad teica: — Sāciet!

—     Stobra bremze, — Volcovs apdomīgi iesāka — turklāt tādā balsī, it kā viņam būtu jādeklamē dzejolis, — stobra bremze ir pieskrūvēta pie stobra gala, tā ka šaujot lādiņš iet tai cauri. Kad izšautā' granāta uz mirkli aizklāj stobra bremzes piekšējo caurumu, aiz granātas plūstošās pulvera gāzes, cenzdamās izplesties …

Tagad viņš sapīsies kā vista pakulās, Holts nodomāja.

—         … ir spiestas iziet pa stobra bremzei sānos ierīkotajiem caurumiem, kas vērsti uz šaušanas virziena pretējo pusi. Tas nozīmēs, — pārliecināts par savu uzvaru, Volcovs teica, — ka pulvera gāzes, izplūzdamas no stobra, izdara pret stobru uz priekšu vērstu triecienu, kas daļēji samazina atgrūdiena spēku.

$mīdlings dziļi un atviegloti uzelpoja. Gotesknehts paskatījās uz Volcovu. Tas arī palūkojās viņā.

—     Viss saskari uz mata, — Gotesknehts novērtēja. Viņš izvilka piezīmju grāmatiņu. — Jums pienākas atzīme «pieci» … Bet jūs izaicinājāt manu taisnīguma izjutu, Volcov, un tāpēc es tomēr nevarēšu samierināties ar to, ka zenītartilērijas izpalīgs uzdodas par leitnantu, lai tam pretī uz dzelzceļa staciju nosūtītu automašīnu.

Volcovs nobāla.

—     Turpmāk katru vakaru tieši pulksten divdesmit vienos jūs pieteiksieties pie manis, lai notīrītu manas kurpes. Jūs, protams, būsiet vienis prātis ar mani, ka sods ir taisnīgs.

Iestājās klusums.

Bet tad Volcovs teica:

—    Vahtmeistara kungs, jums būs jāpiekrīt, ka nav tiesību uzlikt par sodu personīgus pakalpojumus. Es lūdzu noteikt tādu sodu, kas atbilst militārajiem priekšrakstiem.

Nu jau iet pavisam greizi, Holts nodomāja.

—     Volcov, — Gotesknehts teica, — es jums ar prieku ieliktu vēl vienu teicamu atzīmi par jūsu drosmi. Bet tā nav drosme. Tā ir nezināšana. Jūs nezināt, ko jūs sev nodarāt. — Un tad parastā lietišķā balsī turpināja: — Pēc mācībām piesakieties pie manis, lai saņemtu sodu.

—    Taisni tā, vahtmeistara kungs!

Gotesknehts laipnā balsi vēl noteica: — Turpiniet! — un tad aizgāja no lielgabala novietnes. Tikko viņš bija nozudis no redzes loka, kad Šmīdlings visiem dzirdami uzelpoja, un Holts nodomāja: kāpēc viņš tā baidās? Viņam, instruktoram, taču nav par ko baidīties!

—     Nu ir slikti, Volcov, ievārījāt gan sev putru.

—     Uzspļaut man uz to … — Volcovs atteica un pameta ar roku.

Patrona ar granātu, slēdzēj gredzens, deglis . .. laika deglis ar maksimālo darbības ilgumu trīsdesmit sekundes, patronās bezdūmu pulveris . .. tas bija šīs dienas mācību guvums.

Pēc mācībām jaunieši no lielgabala un šaušanas

vadības aparātu apkalpēm devās ēdamzālē, agrākajā stadiona bufetē, kur pusdienoja arī vecākie izpalīgi no otras baterijas. Uz negludām koka paplātēm bija kartupeļu mizu kaudzes, mizās samesti cigarešu gali un apgrauzti kauli. Ar vienu rokas vēzienu Volcovs nomēza no galda netīrumus dažiem vecākajiem izpalīgiem tieši uz ceļiem. Protesta saucienus viņš apslāpēja ar draudošu:

—     Muti ciet, citādi izies greizi!

Pusdienās izsniedza nomizotus kartupeļus un šķidru mērci, kurā peldēja pāris gabaliņu gaļas.

—     Bēdīgi, pavisam bēdīgi! — Feters vaidēja. Cem- ekis, Šenke un Grūberts, kas bija iedalīti ugunsvadības apkalpē, sēdēja turpat blakus un apmainījās ar nesaprotamiem vārdiem, piemēram, «apsteidze atkarībā no augstuma», «korekcija uz stobra kanāla izdiluma rēķina», «meteoroloģisko un balistisko korekciju summa» . .. Viņi bija milzīgi lielīgi. Cemckis stāstīja:

—     Es apkalpoju tālmēru . .. Optiskais tēmēklis palielina divdesmit četras reizes.

—     Nepļāpā tik daudz, nevienu tas neinteresē! — Volcovs viņu norāja. — Katrs, kas kaut cik spējīgs, cenšas iekļūt lielgabala apkalpē.

Pie blakus galda vēl aizvien debatēja par Itālijā notikušo puču, par Hitlera telefonisko sarunu ar MusO- lini un, beidzot, par jauniem gaisa uzbrukumiem.

—     Esene atkal bombardēta! No turienes ziņots par smagiem zaudējumiem un postījumiem.

Holts, sevī iegrimis, bāza mutē kartupeļus. Domas par postījumiem, Eseni un Rūras apgabalu neatstāja viņu arī vēlāk, kad viņš gulēja gultā un Gomulka sēdēja pie galda, pārliecies pār piezīmju bloku. Šovakar man noteikti jāraksta Utai, Holts nosprieda. Taču domas par Utu neizkliedēja slepenās bailes. Taisni otrādi: «Visi upuri ir veltīgi…» skanēja viņam ausis. Bet kas notiks ar Vāciju?

Holts bija priecīgs, kad istabā atskanēja Šmīdlinga balss: _

—    Arā!

Pēc divu stundu ierindas mācībām lielgabala novietnē tik ilgi atkārtoja priekšpusdienā izņemto mācību

vielu, kamēr Holtam sāka sāpēt ausis no vārdiem «la- fete», «stobra bremze» un «laika deglis». Tas jāzina pat miegā, Šmīdlings apgalvoja. Ari Volcovs vakarā teica, ka neatkarīgi no prāta un atmiņas spējām šim gudrībām jāpāriet miesā un asinīs.

—            Prātu vari zaudēt, atmiņa tevi var pievilt, bet šiem jēdzieniem tomēr jāpaliek smadzenēs neatkarīgi no gribas, kā refleksiem.

Volcovs devās pie Gotesknehta saņemt sodu. Viņš bija pietiekami gudrs, lai iepriekš palūgtu padomu Šmīdlingam.

—            Tas skaitās kā raports, — Šmīdlings paskaidroja.

—     Jāapvelk uniforma, jāuzliek galvā bruņu cepure.

Volcova sadursmi ar vahtmeistaru jau pārrunāja visās barakās. Klusēdams Nādlers labu brīdi vēroja, kā Volcovs spodrina vidusjostu un kurpes, un pēc tam noņirgājās:

—     Kā Gotesknehts pasvelpj, tā Volcovs danco!

Feters iemeta viņam ar zābaku pa krustiem. Nādlers

aizmuka.

Holts paņēma vēstuļu bloku. Tālāk par uzrunu viņš netika, un arī tā jau bija problēma. Volcovs atgriezās ārēji mierīgs, kā jau parasti, bet iekšķīgi viņš vārījās aiz dusmām.

—            Uz trim mēnešiem atņēma atvaļinājumu. Tāds pretīgs cūka.

Vēlāk viņš pastāstīja sīkumus.

—            Gotesknehts patiesi jutās vīlies, kad ieraudzīja mani ierodamies formas ģērbā, kā jau tas reglamentā prasīts. Ielika «pieci», šis viltīgais suns, par nevainojamo izskatu, un tad atvaļinājuma aizliegums uz trim mēnešiem!

Gomulka smējās.

—            Un pēc tam viņš vēl pārbaudīja, vai uzliktais sods tiešām atbilst reglamentam. Tāds maita.

Visu laiku Holts tika aizkavēts rakstīt vēstuli.

—            Es būtu ar mieru divas nedēļas no vietas tīrīt viņam kurpes, gan jau pēc tam viņš būtu nomierinājies, — teica Brancners — kalsnējs jauneklis ar melniem matiem, līku degunu un lielu kustīgu ādamābolu. Gomulka piebilda:

—     Man šķiet, ka Gotesknehts nav Jauns cilvēks. Kad mūs beidzot iesaistīs kaujas vienībās …

«Iesaistīs!» Atkal šis novazātais vārds; tas laupīja Holtam mieru. Viņš juta, ka dvēseles dzijumos ilgojas pēc mazpilsētas klusuma un miera, un norāja sevi par mazdūšību. Uz vēstules papīra loksnes vēl aizvien stāvēja tikai uzruna «Mīļā Uta» … Es gribu iet karā, tā toreiz viņai teicu, un tagad man zūd drosme.

Beidzot viņš uzrakstīja lietišķu vēstuli par savu pirmo dienu kazarmās tā, kā, pēc viņa domam, par to drīkstēja rakstīt.

Atvadīšanās, — vai tiešām tas būtu noticis tikai vakar? Tas bija jau tik sen. Viss pagājis uz laiku laikiem. Pārējais ir tikai ilūzijas. Es esmu gandrīz trīs gadus jaunāks par viņu. Viņa ir saderināta. Bet tagad, kad rakstīja, viņš piekrāpa pats sevi. Nē, nekas nedrīkstēja būt pagājis. «Nepamet mani,» viņš rakstīja. «Mūs varbūt sagaida smagas dienas. Neatstāj mani vienu.»

—     Leņķmēra lokam, — Šmīdlings mācīja, — ir 6400 iedajas. ,

Gomulka un Brancners, skolā labākie matemātiķi, tagad centīgi ķērās pie darba un pārrēķināja leņķmēra iedajas loka grādos, ar to mazliet atslogojot dresūras nogurdinātās smadzenes. Katrs runāja, ka patikās.

—     Uz vertikālā paceļamā mehānisma nostādām grādus, —- Šmīdlings mācīja, — un katram gradam iraid četras iedaļas.

Pie laika degļa nostādīšanas mehānisma tos sauc par krusta grādiem, tur trīsdesmit sekundes atbilst 360 loka grādiem. Gomulka mēģināja aprēķināt, kādu attālumu 30 sekundēs nolido mērķis.

—     Žēl, — viņš nopūtās, — tas tomēr nav veicams boz diferenciālrēķiniem.

Šrmdlingam vēl nekad nebija gadījušies tik mācīti rekrūši:

—     Granātas sākuma ātrums, — viņš skaidroja, — ir visulielākais. Šito sauc par «Fau nulle». Teitan, šim lielgabalam., «Fau nulle», ir astoņi simti sešdesmit…

—     … metri sekundē, — Volcovs papildināja. Bet

Šmīdlingam sāka apnikt šī mūžīgā iejaukšanās viņa tiesībās. Viņš nostādīja visu lielgabala apkalpi ierindā un bez mitēšanās lika atkārtot: leņķmēra aplis, vertikāli pacejamā mehānisma loks, laika degļa nostādīšanas mehānisms. Pagāja daudzas dienas, iekams viņi iemācījās apkalpot lielgabalu.

Ne vienu reizi vien viņi runāja par šo dīvaino apmācību metodi. Volcovs teica:

—     Ir brīži, kad prāts atsakās paklausīt. Tad jārīkojas pavisam automātiski. Šī apmācību metode paredzēta visādiem nejēgām, atkritumu vācējiem, ielu slaucītājiem … Tie ir tik stulbi, ka mācību vielu nekad nespētu aptvert, tāpēc tiem līdz apnikumam viss mehāniski jāiekaļ. — Viņš izmantoja sava tēva pulkveža autoritāti. — Mans tēvs vienmēr teica, ka militāro apmācību reglamenti sastādīti tā, ka tos saprot pat visstulbākais auns.

. Puiši, kurus apmācīja apieties ar ugunsvadības aparātiem, mēdza lielīties:

—     Vahtmeistars mums cauru dienu māca zenītartilē- rijas šaušanas teoriju, tas ir nāvīgi interesanti!

Reiz Gomulka, divatā ar I Ioltu stāvēdams pfe barakas durvīm, teica:

— Šai lietai ir arī otra puse. Dresūra padarīs vieglāku mūsu iesaistīšanu kauju operācijās.

—     Tev taisnība. Kad es sākumā domāju par šo iesaistīšanu, tad man uzmācās diezgan dīvaina sajūta. Bet šodien, kad Šmīdlings vai jau piecdesmito reizi gribēja zināt, kādai azimuta nozīmei atbilst virziens «septiņi», es domāju, — lai mums arī nez cik ļauni klātos Rūras apgabalā, no šīs idiotiskās kalšanas mēs tomēr būsim tikuši vaļā.

—Tikai to vien viņi jau grib panākt, — Gomulka pamēja ar galvu. — Šeit nav par ko žēloties, — viņš turpināja, — es brīnos, cik pieklājīgi viņi ar mums apietas! Jaunkareivjus kazarmās dresē tā, ka fronte tiem liekas kā paradīze… Bet, kas tur jau bijis, tas gan atkal labprāt ilgojas pēc dresūras, — viņš piebilda. Holts iesmējās.

—     Lielais pagrieziens vairs nav aiz kalniem.

—    Tikai jautājums — kāds?

—    Bet, Zep! — Holts pārmetošā balsī iesaucās. — Tā taču nedrīkst runāt!

—            Es lā runāju tikai ar tevi, — Gomulka atbildēja.

—     Dažreiz es domāju, ka mēs visi… esam kļuvuši akli un neredzam patiesos notikumus frontē.

—     Tādas valodas, — Holts sašuta, — un tādas domas . .. sagrauj morāli, Zep.

Lielgabala apkalpes vīrus sauca pēc numuriem — no Li līdz Lg — un tie bija pakļauti lielgabala komandierim. Katram bija sava vieta un savs uzdevums. Lielgabala komandierim bija telefons sarunām ar komandpunktu; no turienes viņš saņēma visus rīkojumus, ieskaitot arī pavēli atklāt uguni. «Ugunszvans» deva L3, lādētajam, signālu pielādēt un šaut. Šmīdlings paskaidroja:

—     Nesaka vis «šaut», bet «grupa», — un desmitiem reižu atkārtoja, ka visai apkalpei jāklausa lielgabala komandierim absolūti un bez ierunām. Bieži gadoties, ka lielgabala komandiera pienākumus uzņemoties kāds no izpalīgiem, kuram tad arī jāpaklausa tāpat kā jebkuram citam.

Visiem deviņiem apkalpes vīriem vajadzēja iemācīties savus uzdevumus kā deviņus baušļus, un katram tie bija jāzina no galvas. Li koriģēja vertikālo, L2 — horizontālo tēmēšanu. L6 apkalpoja laika degļa nostādīšanas mehānismu. L3 bija lādētājs un tūliņ pēc lielgabala komandiera cienījamākais vīrs apkalpē. L), L5, L7, Ls un L9 bija tā sauktie munīcijas pienesēji un tik lielu cieņu nebaudīja.

To visu, tā Šmīdlings viņiem kala galvās, vajagot atcerēties pat miegā.

—     Vai zini ko? — kādu vakaru Volcovs teica Hol- tam. — Pārbaudīsim, kā iet ar «atcerēšanos miegā».

Gomulka, kas bija pamodies pusdivos naktī, uzpurināja Holtu no miega, pēc tam abi piecēla no gultas arī Volcovu.

—     Kuru ņemsim pirmo?

—     Brancneru, to ragulopu, — norūca Volcovs.

Trijatā viņi apstājās ap Brancnera gultu. Volcovs aizdedzināja kabatas lampiņu. Daudzas reizes mazgātie un lāpītie krekli visiem trijiem sniedzās tikai līdz ceļiem. Holts paskatījās uz Volcovu, kuram krekls bija daudz par šauru. Ap viņa spēcīgo krūšu kurvi krekls bija apspīlēts tā, ,ka, likās, tūlīt plīsīs, asām spalvām apaugušās kājas bija atsegtas.

—     Sāksim! — Holts un Gomulka sakampa Brancneru no labās un kreisās puses pie rokām, uzrāva stāvus, un Volcovs, iespldinādams gaismu tā sejā, uzbļāva:

—     Klāj vaļā! Otrā numura pienākumi?

—     Otrais numurs . .. nepārtraukti… nepārtraukti … — samiegojies un izbijies Brancners stostījās, tad atžilba, un nu viss gāja kā pa diedziņu: — Ar stobra horizontālo grozāmo mehānismu L2 nepārtraukti nostāda uz leņķmēra loka no šaušanas vadības mehānisma saņemtos horizontālos tēmēšanas leņķus un novēro apgriezienu skaita rādītāja darbību.

Tā, tas bija padarīts, un Brancners piemetināja:

—     Dullie, jūs nu gan esat jukuši… nakts laikā.

—     Turi muti! L6, klāj vaļā!

Bet Brancners atteicās atbildēt. Tad viņi apskatījās pēc jauna upura, ko Volcova bļaustīšanās vēl nebija pamodinājusi.

—     Lai notiek, ņemsim Ručeru, viņš tik jauki stostās!

Un, pārējo līdzjutēju ļauna prieka pavadīta, rotaļa

turpinājās. Kādu bridi Ručers samiegojies palika ieslīdzis savu mocītāju rokās, bet tad Volcovs iegrūda viņam dunku ribās un uzbļāva:

—    Mudīgāk, miegamice, — sestā numura pienākumi?

—     Sestais numurs … nepārtraukti… nostāda uz laika degļa mehānisma no ze-ze-zenītartilērijas uguns- vadības mehānisma paziņotos degļa darbības laikus un iedarbina spa-spa-spararatu, — Ručers stostīdamies bēra.

—     Patiešām, — Volcovs iesaucās, — atceras arī miegā.

Bet tad pēkšņi atvērās durvis, iededzās gaisma, un durvīs parādījās Golesknehts sarkanā peldmētelī, kailu galvu. Viņš ļauni teica:

—     Noķēru gan jūs. Es biju pavēlējis nakti ievērot

vislielāko klusumu. Bet ko jūs darāt? Plosāties pusdivos nakti.

Pirmais attapās Gomulka un gribēja ziņot, bet Gotes- knehts viņu noraidija.

—           Neākstīties! Kas tad ziņo naktskreklā! Nākamreiz ziņosiet, arī sēdēdami atejā.

Kāds iesmējās, bet Gotesknehts uzkliedza: — Klusēt!

Tad viņš griezās pie Holta.

—           Kas šeit notiek? Bet sakiet godīgi, — kuru jūs gribējāt iekaut un kāpēc?

—           Vahtmeistara kungs, — Holts atbildēja, — piekaut mēs negribējām nevienu. Mēs tikai pārbaudījām, vai lielgabala apkalpes locekļi galvā iekaltos pienākumus var noskaitīt arī miegā, kā to no mums vienmēr prasa vecākais jefreitors Šmīdlings.

Gotesknehts labu brīdi raudzījās Holtā, un viņa seja kļuva laipnāka.

—     Nu, un vai viņi tos zināja?

—           Taisni tā, vahtmeistara kungs. Brancners noskaitīja otrā numura un Ručers sestā numura pienākumus — bez apdomāšanās, vēl īsti nepamodušies.

—     Jums ir humora izjūta, — Gotesknehts noteica.

*— Bet tagad — marš, gulLās!

Viņa skatiens apstājās pie Volcova.

—            Panāciet šurp! Holts un Gomulka uzvilkuši vismaz kurpes, tos es varu sūtīt atpakaļ gultās, bet jūs — kailām kājām pa netīru grīdu!

—           Vahtmeistara kungs, — Volcovs teica, — gluži tāpat kā jūs . . .

Gotesknehts, krunkās savilktu pieri, iesaucās:

—     Volcov, tagad nu gan man pietiek!

Viņš iesprieda rokas sānos, balss viņam skanēja atkal pavisam mierīgi:

—            Es būtu licis jums nomazgāt kājas un tad sūtījis gultā. Bet tagad. . . marš, uzģērbt darba ģērbu — un tūlīt ārā, bet veicīgi, nu jūs beidzot redzēsiet, kā klājas tam, kas uzvedas gluži tāpat kā es.

Holts un Gomulka paklausīgi ielīda gultās. Gotesknehts izdzēsa gaismu. Tumsā Volcovs ņurdēdams apģērbās. Iemigdams Holts dzirdēja, ka viņš lādēdamies atgriezās un ielikās gultā.

Otrā dienā par notikumu zināja ari Šmīdlings.

—       To es vēl netiku dzirdējis, ka mūsu vahtmeistars 'kādu šiten tā dresētu un vēl nakts laikā.

Viņš patiesi juta līdz.

Mācību pārtraukuma brīžos viņš aizvien vaļsirdīgāk sāka sarunāties ar jauniešiem un stāstīja viņiem ari pats par sevi. Tā Holts uzzināja, ka Šmīdlings bijis laukstrādnieks lielā muižā un mājās viņu gaida sieva un četri bērni. Viņš bija vienīgais karavīrs baterijā, kurš bija «derīgs ierindas dienestam kara laikā», tātad jau sen sagatavots frontei. Šmīdlings apgalvoja, ka līdz šim varējis noturēties dzimtenē tāpēc, ka majors — «mūsu komandieris» esot viņam labvēlīgs. Bet tas varot pēkšņi mainīties, jo simpātijās esot viegli zaudējamas, Tāpēc arī viņa apkalpei vajagot būt vislabākajai, skatēs tā nekad nedrīkstot tikt pelta un šaušanā tai vienmēr jāsasniedz vislabākie rezultāti. Holts domīgi klausījās, ko Šmīdlings stāstīja.

—    Ja kāds nedarīs visu, kā nākas, — Holts beidzot teica, — tam būs darīšana ar mums.

Šmīdlings pateicīgi pamāja ar galvu. Dzimtene paliekot dzimtene, kaut arī Rūrās apgabalā.

Holts un Gomulka saskatījās. Līdz šim bija klīdušas baumas par viņu iesaistīšanu Berlīnes pretgaisa aizsardzībā, bet Holts un Gomulka bija to nolieguši. Tagad Šmīdlings visu izpļāpāja. Vārdu iedarbība bija skaidri redzama. Jauniešu sejas pauda apmulsumu.

—    Velns parāvis. Kā tas manim paspruka! To jums nebūs zināt!

Pusdienas pārtraukuma laikā par to jau zināja visi.

III

Ar nepacietību Holts gaidīja no Utas vēstuli. Es esmu tai vienaldzīgs, viņš domāja, tā nedomā vairs par mani. Kad, sadalot pasta sūtījumus, beidzot tika nosaukts arī Holta vārds, viņš saņēma sainīti no mātes. Bija atsūtītas pieprasītās cigaretes. Kāpēc Uta nerakstīja?

Pēc savas mātes Holts neilgojās. Toties biežāk nekā jebkad viņš domāja par tēvu, kuru nebija redzējis gandrīz četrus gadus. Utas vārdi «viņš katrā ziņā ir cilvēks ar raksturu» bija atstājuši paliekošu iespaidu. Varbūt viņam tiešām nebija nekāda iemesla kaunēties par savu tēvu. Bet šīs domas nemazināja atsvešināšanās izjūtu.

Pusdienas pārtraukuma laikā vahlmeistars atkal dalīja pastu. Holts saņēma vēstuli pats pēdējais. Viņš gandrīz neuzdrošinājās atvērt aploksni. Istabā viņš ielikās gultā un lasīja. Mazajā pilsētiņā dzīve ritēja tālāk, it kā septītās klases jauniešu pasaulē nekad nebūtu bijis. Utas vārdi, kuriem Holts nepacietīgi pārlaida acis, bija dzēlīgi un zobgalīgi kā vienmēr. Bet vēstules beigas bija nopietnas: «Nedomā,» Uta rakstīja, «ka šī vasara aizgājusi, neatstājot uz mani nekāda iespaida, bet labāk nerunāsim par to. Starp mums, «karajbērniem», ūdeņi ir Joti dziļi. Bet, kamēr tas Tev sagādā prieku, Tu vari rēķināties ar to, ka esmu Tev pieķērusies. Ticu, tas Tevi pamudinās uz dižiem, patriotiskiem darbiem.»

Tai pašā vakarā viņš apsēdās un rakstīja, netaupīdams vārdus un jūtas.

Tagad viņi sarakstījās regulāri. Uz viņa mīlas apliecinājumiem Uta atbildēja ar zobgalībām un ironiju. Nekad tā nerakstīja vairāk par divām lappusēm, bet nekad arī mazāk. Viņš rūpīgi glabāja tās vēstuļu sainīti; dāvāto krustiņu vienmēr nēsāja līdz krūšu- kabalā..

Kādu dienu Volcovs paziņoja:

—     Pats galvenais ir lādēšana.

Zenītartilērijas izpalīgiem bija aizliegts lādēt ar kaujas patronām.

—    Tādiem te puikām kā jūs šitāds darbiņš nav pa nagam, — Smīdlings teica.

Patrona svēra apmēram trīsdesmit mārciņas, to vajadzēja ielādēt un izšaut trīs sekundēs, pat ja stobra pacēlums bija septiņdesmit vai astoņdesmit grādi. Volcovs tomēr panāca, ka viņam atļāva uzvilkt labajā rokā

milzīgo, ļoti biezo ādas cimdu un izpildīt vingrinājumu, kura labi formulēto aprakstu Holts jau vai simto reizi skaitīja lielgabala novietnē:

—     Atskanot komandai «uguni», L3 ar labo roku satver laika degļa nostādīšanas mehānismā šaušanai sagatavoto patronu aiz patronas apakšpuses, bet kreiso roku tur šāviņa smagpunktā un tad ar labās rokas dūri ievada to stobra kanālā. Vienlaicīgi pagriežoties ar ķermeņa augšdaļu pa kreisi, viņš ar labo roku pavelk sviru.

Tēmēkļa nostādīšanai vajadzīgos skaitļus kaujas mācībās tagad paziņoja no ugunsvadības aparāta. Ļoti veca Klemma tipa mācību lidmašīna riņķoja virs pilsētas un tika izmantota par mērķi.

Drīz vien visi jutās kā piedzīvojuši zenītartilēristi. Volcovs aizvien biežāk sarunās mēdza izteikties: «Mēs, vecie karavīri.» Ko viņi bija iemācījušies pie lielgabala, tas bija iesēdies kaulos. Katru dienu viņi apguva vēl kaut ko jaunu: uzzināja, ka ir kustīgā un nekustīgā sprostuguns, tuvā uguns ar speciālu munīciju, kurai patronas galvas bija apzīmētas ar dzeltenu gredzenu. Kaujas mācību laikā viņiem vajadzēja izjaukt aizslēgu, it kā aiz tā iemesla, ka salūzis belzenis, kas praksē gandrīz nekad nenotika; taču Šmīdlings salauzto bel- zeni bija it sevišķi iemīļojis tāpēc, ka skatēs tas esot iecienīts pārbaudes uzdevums . . . Viņš stāvēja blakus ar pulksteni rokā un uzņēma laiku. Tādu pašu prieku viņam sagādāja nesprāguši šāviņi, kurus vajadzēja aizmest simt metrus no pozicijām, bet apkalpe pa .to laiku sēdēja aizsegā un gaidīja …

Lielgabala un munīcijas tīrīšana nebija grūta nodarbošanās. Tādās reizēs Šmīdlings sēdēja turpat blakus un kaut ko stāstīja. Viņš radīja savas sievas un četru bērnu ģīmetnes. Tika atzīts, ka mazuļi varen spēcīgi. Vārdu «spēcīgs» lietoja pats Šmīdlings. Reiz viņš bija rādījis Holtam savas sievas fotogrāfiju, mazu kartīti, kas, iedama no rokas rokā, bija galīgi nobružāta.

—     Paskatieties, kāds spēcīgs sievišķis, vai nav tiesa, — tādu ni ar uguni nesameklēsi!

Kāpēc viņš tā uzsver, ka viņa ir spēcīga, Holts domāja. Sievietei tas taču nav galvenais.

—     Ziniet, viņa strādā tajā pašā muižā par vecāko kalponi, kur es biju par modernieku… Tā lik ir laime, ja sievišķis tik izdarīgs. Viņai viss iet no rokas. — Viņš atkārtoja vairākas reizes: — Viņai viss iet no rokas … Edz, abi lielākie puikas jau arī strādā: dzen lopus kalnu ganībās, rau, kā.

Holts atkal domīgi noskatījās uz vecāko jefreitoru.

Taču tādas stundas, kad visa apkalpe .pie lielgabala sēdēja cits citam blakus, iezieda patronas ar zilo aviācijas eļļu un mierīgi tērzēja, bijā retums. Parasti jaunieši noguruši, gluž? kā salauzti vakaros iekrita gultās un pāris stundu vēlāk, kad zvans tos sauca uz nakts nodarbībām, trūkās atkal augšā, turklāt šīs nakts mācības vienmēr notika bez iepriekšēja Gotesknehta brīdinājuma.

Šaušanas apmācībās Smīdlinga izdomas bagātība bija neizsmeļama.

—     To'visu izdomāt viņš nemaz nevar, — Gomulka sacīja. — Acīm redzot, tā notiek arī īstenībā.

Nakts nodarbību laikā Šmidlings lika iziet no ierindas radiolokatoram: radiotraucējumi.

—     Tas notiekas tūdaliņ, — viņš paskaidroja, — kad tie tur augšā izkaisa sudraba papīriņus, kas patiesībā nav nekas cits kā staniola strēmelītes, tad radiolokators nedarbojas.

Tādos gadījumos viņš pavēlēja pielietot jauna veida sprostuguni, tā saucamo barikādu uguni. Pavēle skanēja: «Barikāde, marš!» Šāva nepārtraukti, pēc stingri noteiktām nemainīgām koordinātēm, lielgabalnieki lādētāji lādēja un šāva …

—     Tagadiņ lielgabala munīcija cauri, pienesiet patronas no munīcijas rezerves komplekta, bet labi fiksi, — viņš pavēlēja.

Un zēni veselu stundu skrēja pa nakts tumsu ar mācību patronām rokās turp un atpakaļ no lielgabala novietnes uz attālo rezerves munīcijas bunkuru, aiz piepūles elsdami, drebošiem ceļiem. Šmīdlings šad un tad nosvilpa ar savu vītersvilpi, un katrs svilpiens nozīmēja bumbas sprādzienu; tad zēniem vajadzēja mesties zemē ar visu patronu un bēdīgi klājās tam, kura patrona skāra zemi.

Kādas kaujas nodarbības laikā resnais Feters ieguva palamu «līķis». Šķietamo ienaidnieka lidmašīnu uzbrukumu pļaujošā lidojumā Šmīdlings pavēlēja atvairīt ar tuvo uguni. Tādā gadījumā artilēristam lādētājam jānotēmē pār lielgabala stobru tieši mērķī. (— Un katrs šāviņš aizlido kilometru sāņus, — Volcovs dzēlīgi piebilda.) Viss gāja kā pa taukiem, bija jau arī simtiem reižu mēģināts, bet tad pēkšņi vecais «Klemms» parādījās zemu, pavisam zemu dienvidos virs stadiona un tarkšķēdams pārlidoja ugunspozicijas; Šmīdlings iebļāvās:

—     Uzbrukums pļaujošā lidojumā, virzienā seši, visi aizsegā!

Arī šis vingrinājums bija atkārtots simtiem reižu. Bet šoreiz Feteram neveicās. Viņš nemetās pretim uzlidojošajai lidmašīnai augstā vaļņa aizsegā, bet brīdi neziņā lēkāja pa lielgabala novietni un tad meklēja aizsegu pretējā, nepareizajā pusē, taču «Klemms» pa to laiku aizdrāzās pār viņu galvām. Šmīdlings noskaitās. Viņš aiztrieca visu apkalpi pie lielgabala, bet Feteram uzkliedza:

—    Feter, jums jāpaliek gultā. Jūs esat beigts. Beigts jūs esat. Līķis jūs esat, līķis!

Vēlāk Holts teica Gomulkam: — Tā nu gan ir baiga palama…

Taču Feters iļo tās vaļā vairs netika, arī Gotesknehts reizēm uzkliedza:

—     Ei, jūs Feter, līķis tāds, vai jums dzīve jau apnikusi?

Vispār: par Gotesknehtu. Viņš visu zināja, viņš visu redzēja un dzirdēja un vienmēr parādījās visnepiemērotākajā brīdī. Tā saucamajās «gāzes dienās», kad no agra rīta līdz vēlam vakaram bija jāskraida apkārt ar gāzmasku uz sejas, Gotesknehts kļuva par īstu mocītāju. Viņiem bija izsniegtas franču trofeju gāzmaskas, kuru lielais un smagais filtrs bija ievietots pār plecu nesamā somā, bet ar masku to savienoja gumijas caurule. Lai būtu vieglāk nest un iegūtu elpošanai vairāk gaisa, zēni filtru atskrūvēja vaļīgāk. Bet tad pēkšņi Gotesknehts bija atkal klāt, pārbaudīja somas, un pār vainīgajiem nobira neapmierinošu atzīmju krusa.

Pildīdami savus smagos dienesta pienākumus, jau- nieši ar sevišķu sasprindzinājumu sekoja ziņojumiem par gaisa karu. Dienu un nakti robežu pārlidoja smagie bumbvedēji, bet naktīs vismaz «traucētājas» lidmašīnas, par kurām nevienam nebija noteikta priekšstata. Arvien biežāk ziņojumos kā uzbrukuma mērķis tika pieminēts Reinas — Vestfāles apgabals.

—    Tie esam mēs, — Holts teica Gomulkam. Bija jau pienācis oktobris.

—     Vai tu dzirdēji? Pagājušajā naktī, atkal bombardētas vairākas pilsētas, sevišķi Bohuma.

Volcovs izlasīja avīzē, ka gaisa kauja virs Brēmenes tomēr nav varējusi uzbrukumu aizkavēt.

Holts domāja par saviem radiem Brēmenē. Viņa mātes pusbrālis tur bija kuģu būvētavas ģenerāldirektors. Radi Uaīnburgā gaisa uzbrukumā nebija cietuši.

Jau pēc nedaudzām dienām kļuva zināms par uzvarām vainagotu gaisa kauju virs Šveinfurtes. Volcovs skaļā balsi lasīja:

—     «Četrpadsmitajā oktobrī vācu pretgaisa aizsardzība atkal apliecināja savu nemitīgi pieaugošo spēku un parādīja ienaidnieka aviācijas vienībām, ka tā postīšanas kārei novilktas robežas.»

Šīs ziņas radīja optimistisku noskaņojumu. Viņš turpināja: — «Mēs lietišķi atzīmējam pavērsienu, kas iestājies lielo gaisa kauju attistibas gaitā …» — «Nogāzto lidmašīnu piloti, kas bija pilnīgi demoralizēti, stāstīja par mūsu zenītartilērijas radīto «ugunselli».»

Blakus šīm ziņām nobālēja virspavēlniecības ziņojumi no frontēm. Kuru gan tagad vairs interesēja tas, ka austrumu frontē kaujas vēršas plašumā?

—     Es domāju, ka mūs iesauks tieši gaisa kara lielā pagrieziena brīdī, — Holts teica, — kaut tikai ātrāk beigtos šīs apmācības!

Katru dienu Šmīdlings baidīja jauniešus ar sekām, kādas varētu būt neveiksmīgai skatei. Apmācību pro- grama bija izpildīta, nekas jauns vairs nebija gaidāms.

Baterija, pie kuras lielgabaliem jauniešus apmācīja, pirms viņu ierašanās pāris reižu bija piedzīvojusi gaisa trauksmes. To pirmā pakāpe bija «sagatavoties kaujai»;

ja bumbvedēji luvojās, tad tika dota pavēle «sagatavoties atklāt uguni», taču šajās piecās nedēļās tas vēl ne reizes nebija noticis. 329. baterijas trauksme neattiecās uz III pulka 107. baterijas jauniešiem.

Kādu dienu viņi, kā parasts, bija sapulcējušies kan- tīnē uz mācībām un Gotesknehts atkal noņēmās ar savu jājamzirdziņu — zenīlartilērijas šaušanas teoriju. Pastulbais Hampels tikko kā bija saņēmis trešo neapmierinošo atzīmi, kad atskanēja spalgais trauksmes signāls. Gotesknehts veicīgi savāca savus reglamentus un teica:

—     Ziniet, ko es jums teikšu? Šoreiz pašaudīsim arī mēs.

Karsta šalts visiem izskrēja caur augumu.

Pa dienu kaujas gatavībā bija tikai četri baterijas lielgabali, bet naktī baterijas spēki tika pastiprināti ar pilsētas strādniekiem un ierēdņiem, tā saucamajiem vietējās pretgaisa aizsardzības dalībniekiem, tā ka nokomplektētas bija visu sešu lielgabalu apkalpes. Bet šodien pie abiem lielgabaliem steidzās jaunieši. Gotesknehts ar saviem astoņiem vīriem devās uz ugunsvadī- bas punktu.

Šmīdlinga apkalpē valdīja uztraukums, taču visvairāk uztraucies bija Šmīdlings pats.

—     Dieva dēļ, nenodariet man kaunu!

Viņš ņēmās apgalvot turpat vai desmit reižu pēc kārtas:

—     Nav no kā bīties . .. Šitā šaušana nav bīstama!

Tā kā vēl nebija saņemti ausu aizsargi, viņš izdalīja

visiem vati.

Par lādētāju viņiem bija piekomandēts kāds no vecākajiem jefreitoriem, īsts «kancelejas žurka». Volcovs viņam atņēma lādētāja cimdu, bet Šmīdlings, stāvēdams pie lielgabala komandiera telefona, teica:

—     Vai jūs esat traks, vai! Lai lādētu ar kaujas patronām, jāiesniedz pieprasījums un jāsaņem speciāla atļauja.

No komandpunkta kāds kliedza:

—     Kaujas trauksme atsaukta!

Nākamajā dienā rīta pārbaudes laikā Gotesknehts paziņoja:

—     Man jums jāsagādā pārsteigums! Mūsu apmācību plānā paredzētas četras šaušanas nodarbību stundas, tās sāksies tieši pulksten desmitos ar mērķa apzīmēšanu. Pie mums atlidos pavisam jocīgs bumbvedējs; parādiet tagad, ko esat iemācījušies! Noņirgājieties, Holt! Ko jūs smīnat?!

—     Vahtmeistara kungs, tas jocīgais bumbvedējs droši vien būs tas pats vecais «Klemms», kas mums reiz noteikti uzkritīs uz galvas!

—     Neapmierinoši! — Gotesknehls iesaucās. — Šodien tiešām lidos Ju 88, tāpēc ka šīs ir mūsu pēdējās nodarbības.

Tātad sākas, Holts domāja, tātad ir jau tiktāl. Un viņš paraudzījās uz Volcovu, kura izturēšanās pauda mieru un aukstasinību. Gotesknehts turpināja:

—     Pa apmācību laiku es pēc visiem likumiem vērošu, kā noris lielgabala apkalpošana. Ja viss būs kārtībā … — Viņš bridi vilcinājās, bet tad turpināja pavisam lietišķi: — … tad tūlīt pēc nodarbībām aiznesīsiet mantiņas uz noliktavu. Mūsu baterijas atradīsies Esenes, Vatenšeides un Gelzenkirhenas apkaimē; vietiņa ideāla. Dosimies ceļā jau šonakt.

Lai gan visiem tas bija zināms, taču, kad Gotesknehts par to paziņoja, zēni sarāvās kā no cirtiena. Gotesknehts iesaucās:

—     Ak tu svētais Antonij! Kādus gan jūs rādāt ģīmjus! Vai jūs nemaz nedomājat, cik tur būs jauki! Es apsolu jums pilnīgi mierīgu dzīvi, ja vien dažbrīd netiks šauts vai arī nebūs apmācības, jo tās turpināsies tāpat kā šeit, vai arī ja jūs nenorīkos izkraut munīciju vai aizbērt bumbu sprādzienu bedres, vai arī ja nejauši negadīsies kaut kas cits. Mierā! Volcov, nepļāpājiet! Un tāds esot virsnieka dēls! Visas baterijas kauna traips jūs esat!

—     Vahtmeistara kungs, — Volcovs teica, — es ne= piekrītu, es neesmu nekāds «kauna traips», tas ir .. t

—     Volcov, nākt priekšā! Pa kreisi apkārt, marš, marš! Gulties … Celties . .. Gulties! — Gotesknehts pagriezās pret ierindas labo spārnu: — Šmīdling, turpiniet! Padresējiet mazliet savu mīluli, šo nekaunīgo

stūrgalvi, paņemiet viņu tā pamatīgi priekšā — vismaz minūtes desmit.

Un, pievērsies Volcovam, kas nekustīgi gulēja zemē, Gotesknehts uzkliedza:

—    Gā-ā-ā-z-e-s! Tas ir jauki, tiešām lieliski, nē, uz pārējiem tas neattiecas, tikai uz Volcovu, lai viņam apmācību nobeigums labi iespiestos atmiņā!

Volcovs bija uzspīlējis sejai gāzmasku. Gotesknehts uzsauca:

—     Šmīdling, pārbaudiet, vai maska piekļaujas pietiekoši cieši, Volcovs ir slīpēts! Mans dievs, Šmīdling, kā tad jūs to darāt? Vajag tikai gluži vienkārši saspiest gumijas cauruli ciet, un, ja pēc piecām minūtēm viņš vēl ir dzīvs, tad maska blīvi nepieguļ.

Zēni smējās. Bet Gotesknehts teica:

—     Nu vai tas nav jauki, ka mums visiem ir tik lielisks garastāvoklis! Holt, kāpēc jūs nesmejaties?

—     Vahtmeistara kungs, Volcovs ir mans draugs, un tāpēc jūs nevarat prasīt, lai es priecātos, ja viņu tā dresē!

—     Tas gan lieliski, ja ir tāds uzticams draugs! — Gotesknehts iesaucās. — Kā jūs teicāt? To es nevarot prasīt!? Jums pat jausmas nav, ko tik es visu varu. Holt, gāāāzes!

Holts izvilka no somas gāzmasku un uzlika to uz sejas.

—     Šmīdling, padresējiet līdz ar Kastoru arī Pol- luku *. Sapratāt? Arī Holtu vajadzēs mazliet pastiept uz liestes. — Un viņš vēl piebilda: — Dalītas bēdas, Volcov, ir pusbēdas. Nu, vai es neesmu pret jums labs?

Holts un Volcovs elsdami pūzdami joza pa lauku. Apmēram pēc stundas ceturkšņa Šmīdlings viņus aizsūtīja uz baraku.

—     Kāda velna pēc šiten tas viņam šoreiz bija vajadzīgs? — viņš nosirdījās.

Kazarmās vienīgā sarunu tema bija paredzamā iesaistīšana pretgaisa aizsardzībā.

Lai cik drosmīgi visi arī izlikās, uztraukums tomēr robežojās ar bailēm. Volcovs prātoja:

* Kustors un Polluks — dvīņu brāļi grieķu mitoloģijā.

—     Vai nu ar tevi kaut kas notiks vai nenotiks, skaidrs ir tas, ka pats tu grozīt neko nevari! Ja ar tevi kaut kam jānotiek, tad tas notiks neatkarīgi no tā, vai būsi zenītartilērijā Rūras apgabalā vai ari atradīsies austrumu frontē.

—     Allahs ir liels, — Gomulka piebalsoja, — viss ir likteņa varā! Tava paļāvība liktenim ir tīri saprā- tīga.

—     Mans tēvs tev būtu varējis pastāstīt notikumus no pēdējiem diviem kariem, — Volcovs iesaucās,

—     ko piedzīvojuši Jaudis, kuri domājuši, ka var izbēgt no likteņa.

Lai notiek, kam jānotiek, Holts prātoja.

īsi pirms pulksten desmitiem Šmīdlings aicināja visus pie lielgabala. Gotesknehts veselu pusstundu pavadīja pie Šmīdlinga apkalpes. Viņš neatrada nekā kritizējama. Vēlreiz tika atkārtota visa programa. Holts, kā jau parasts, palika L2 postenī, Gomulka nostādīja augstumu, Feters tupēja pie laika degļa nostādīšanas mehānisma. Volcovs bija L3. Gotesknehts noskatījās, cik rotaļīgi viegli Volcovs iebīdīja smago patronu stobrā arī pie tā maksimālā pacēluma.

—     Nu, Šmīdling, apkalpe jums izdevusies tīri ciešama!

Šmīdlings savukārt uzslavu raidīja tālāk: — Jūs esat forši puiši! Mums jāpaliek kopā ari turpmāk.

Uzvilkuši hitlerjaunatnes uniformas,' kurās viņi bija šeit ieradušies, zēni vāļājās uz kailajiem salmu maisiem un cītīgi rakstīja vēstules. Pievakarē visi saņēma pārtiku, un tad jau durvīs parādījās Gotesknehts.

—     Mani kungi, ja man būtu atļauts jūs laipni lūgt… Kariete padota! Laiks liet atvadu asaras.

Milzīga trīsasīga kravas mašīna drāzās nakts tumsā. Pēc karstās, sausās vasaras bija pienācis mākoņainais oktobris, bieži lija lietus, un laiks bija vēss. Izmirkuši slapji, viņi bija kvernējuši pie lielgabala, bet tad atkal bija uzausušas saulainas, siltas un skaidras rudens dienas. Taču šī nakts bija tumša un auksta, neredzēja nevienas zvaigznes. Ar aptumšotiem prožektoriem automašīna joņoja uz rietumiem.

IV

Rītausmas blāvajā gaismā mašīna apstājās piekalnē. Bija rīta piektā stunda. Baltās miglas piesātinātais gaiss atstāja mutē kvēpu un dūmu garšu. Mitros tērpos un no aukstuma sastingušām rokām un kājām — tādi viņi tur stāvēja. Holts miglā neskaidri atšķīra vairāku cieši sablīvētu baraku apveidus. Holtam sala, un viņš nejutās labi.

No miglas iznira vecākais jefreitors; ap kreiso plecu viņam bija aplikta dežurējošā unteroficiera dzeltenā lenta.

—    Sveiks, Frici! — Šmīdlings priecīgi iesaucās. — Sitas ir mūsējais ieroču meistars, vecākais jefreitors Mahts.

—    Klusāk! — Mahts, gadus trīsdesmit piecus vecs, maza auguma, resns, gaišmatains vīrs, viņu apsauca.

—   Klusāk, tur, viņā pusē, atpūšas šefs.

Tad viņš pievērsās jauniešiem:

—   Jums tūlīt izsniegs formas apģērbu.

—    Vai šonakt šeitan bija mierīgi? — Šmīdlings jautāja.

—    Pie mums bija miers, — Mahts atbildēja, — bet ziemeļu pusē vārijās kā raganu katlā.

—   Un vispār, kā te ir?

—    Katru nakti, — ieroču meistars noteica, — un gandrīz katru dienu. — Un tad, pagriezies pret jauniešiem, norīkoja:

—   Nāciet līdz!

Vienā no barakām bija novietota mantu noliktava. Pa logu slēģu spraugām spīdēja gaisma. Kaut kur tuvumā pēkšņi atskanēja neganta suņa riešana. Dārdošā balsī kāds iesaucās:

—   Muti ciet, delveri!

—    Tas ir šefs! — Mahts čukstēja. — Esiet klusu kā pelītes.

Jaunieši saņēma uniformas, kā arī izejamos ģērbus, mēteli, kam bija iežmiegts viduklis, un skārda kārbu ar ausu aizsargiem. Noliktavas pārzinis vecākais jefreitors Šniclers bija sīka auguma, valodīgs un izveicīgs vīrs.

—    Neplarkšķiet! Ja kaut kas nav pa prātam — apmainiet paši!

Apkrāvušies ar saņemtajiem apģērbu gabaliem, zēni atstāja noliktavu un pārģērbās kādā tukšā barakā.

Dzīvojamā baraka A, ko sauca par Antona baraku, atradās apmēram piecdesmit metrus no noliktavas. Holts drīz bija sakārtojies. Viņš pagāja dažus soļus pa braucamo ceļu, tad apstājās un raudzījās apkārt.

Ausa diena. Drīz vajadzēja lēkt saulei. Rīta vējš izkliedēja miglas plīvuru, pavērās brīvs skats uz pozīcijām. Holts mēģināja labi iegaumēt baterijas novietnes apkaimi. Kaila uzkalne, netīri pelēka zeme, liesi un akmeņaini lauki. Austrumos zilgoja mežs — sausie, kailie koku stumbri vedināt vedināja atcerēties krāšņos, necaurejamos kalnu mežus. Četras dzīvojamās barakas patālu cita no citas veidoja lielu taisnstūri, kura malu garums no rietumiem uz austrumiem bija apmēram simt piecdesmit metru, bet no dienvidiem uz ziemeļiem ne vairāk kā septiņdesmit pieci metri. Rīta mijkrēslī Holts ieraudzīja kreisajā pusē baraku «Antons», pa labi baraku «Bertu», un turpat atradās mūra mājiņa, uz kuras sienas varēja salasīt uzrakstu «Kantīne». Starp «Antonu» un «Bertu» atradās pārējās barakas — noliktava, kanceleja, virtuve un komandējošā sastāva mītne. Pa kreisi — uz «Antonu» veda ar latiņu režģi klāta taka, pa labi — uz «Bertu» un kantīni plats braucamais ceļš, kas aiz šīm celtnēm pagriezās uz dienvidiem, ielejā šķērsoja dzelzceļa līniju un tad izgāja uz šosejas. Viņpus šosejas no austrumiem uz rietumiem stiepās kanāls, pār kuru vēl pletās balta, necaurredzama migla. Uz ziemeļiem no «Bertas» uzkalna rietumu nogāzē Holts ieraudzīja baraku «Cēzars» un uz ziemeļiem no «Antona» varēja saskatīt baraku «Dora», tur kuploja liels, vientuļš koks. Šī taisnstūra vidū bija ugunspozi- cijas, uz augsta uzbēruma atradās baterijas komandpunkts, ap kuru grupējās sešu lielgabalu novietnes. Aiz baterijas komandpunkta zemē bija ierakts radiolokators. Uz rietumiem no ugunspozicijām — virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem vienā rindā pacēlās četri lieli rezerves munīcijas bunkuri.

Ielejā Holta acīm atklājās varena rūpniecības rajona

panorāma. Visur dūmeņi, milzīgi skursteņi, kuri izverda biezu dūmu mākoņus, dūmeņi un atkal dūmeņi, domnas krāsnis, kas svieda pret debesīm degošo gāzu sarkanās liesmu mēles, kauperi, koksa baterijas, pie apvāršņa tērauda lietuvju milzīgie korpusi, bet starp tiem rudas ceļamie krāni ar slīdošajiem, pie tērauda trosēm piekārtajiem skriemeļiem, rafinēriju milzīgās retortes, no izrakteņu virskārtas novāktās zemes kaudzes un iegūto akmeņogļu grēdas, kas augstuma ziņā sacentās ar dzimtās puses kalniem. To visu klāja tvaiku un kvēpu sega, ietina biezi dūmu mākoņi, kuri kūtri plūda vēja virzienā, to visu savienoja dzelzceļa sliežu tīkls un ietvēra bezgalīga namu jūra: dienvidrietumos — Esene, ziemeļos un ziemeļaustrumos — Gelzenkirhena, austrumos — Vatenšeide. Pilsētas saplūda cita ar citu, cik tālu vien skatiens sniedza, — nami, rūpnīcas, dūmeņi, garāžas un dzelzceļa sliedes.

Tas viss tagad uzticēts arī man, Holts domāja. Lepnuma jūtas pārņēma viņu. Bet pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja skarba balss.

—     Ko jūs te slaistāties?

Pie viņa piegāja unleroficieris — gadus trīsdesmit vecs vīrs ar dziļi uz pieres uzmauktu formas cepuri.

—     Uzvārds? — Tad viņš vēl piebilda: — Ko jūs te gaidāt, Holt? Taisieties, ka pazūdat, tūļa tāds, pēc desmit minūtēm būs rīta pārbaude.

Baterija nostājās ierindā uz platā ceļa, kas gar uguns- pozicijas malu veda no kancelejas uz kantīni. Labajā spārnā atradās baterijas komandējošais sastāvs — un- teroficieris un desmit vecākie jefreitori. Visi divdesmit astoņi «jaunuļi», kā viņus sauca pārējie baterijas karavīri, stāvēja ierindā noguruši un miegaini. Holts raudzījās uz vecākajiem izpalīgiem, kuri kalpoja baterijā jau ilgāku laiku, un domās izjuta pret tiem cieņu: tie ir pārcietuši Hamburgas bombardēšanu.

Nostāšanās ierindā nenoritēja īsti gludi. Volcovs nostājās blakus kādam vecākajam izpalīgam, kas viņu gluži vienkārši gribēja pastumt pie malas.

—     Uzvedies pieklājīgāk! — Volcovs nenocietās.

—    Turi žaunas, pienapuika!

—           Uzputeni! — Volcovs uzkliedza. — Netēlo mutes varoni, citādi dabūsi pa purslam.

—            Klusu! Ierindā stā-ties! — uzbļāva unteroficieris, kura uzvārds bija Engels. — Vai jūs reiz rimsie- ties!

—           Liec viņu mierā, Ginše, gan mēs viņam vēl parādīsim! — tālākajās rindās atskanēja čuksti.

Tas jau ož pēc kautiņa, Holts nodomāja. Viņš ievēroja, ka Volcovs nicinoši sakniebj lūpas. Aizmugurē kāds nomurmināja:

—    Tas zīdainis dabūs redzēt velnu!

Engels sniedza ziņojumu vahtmeistaram. Gotesknehts, nostājies ierindas priekšā, klusēdams nopētīja jauniešus. Tad pēkšņi no baterijas komandiera mītnes, kas atradās kancelejai blakus, neganti riedams, izdrāzās brūns seters, aizjoņoja pie ierindā nostādītās baterijas, kvekšķēdams apskrēja tai apkārt un tad aizdrāzās atpakaļ uz kanceleju, no kuras tanī pašā mirklī iznāca baterijas komandieris kapteinis Kučera.

—     Baterija … mierā! — Gotesknehts nokliedza.

Tātad viņš prot arī kliegt, Holts nobrīnījās . . .

—            Ziņojumam kapteiņa kungam, uz labo . . . līdzināties! — Gotesknehts sveicināja un raportēja: — Baterijas divi unteroficieri, desmit vecākie jefreitori un astoņdesmit astoņi zenītartilērijas izpalīgi nostājušies ierindā.

Kapteinis nevērīgi pielika roku pie cepures, piegāja ierindai tuvāk un drausmīgā balsī iekliedzās:

—     Sveika, baterija!

Viņam atbildēja vienbalsīgs koris: — Sveiks, kapteiņa kungs!

—           Komandu — brīvi! — Kučera noteica. Arī tad, kad viņš runāja klusu, viņa balss dārdēja pāri laukumam.

—           Baterija . . . brīvi! — nokomandēja Gotesknehts. Tad viņš nostājās kreisajā pusē aiz komandiera. Brīdi Kučera vienaldzīgi vēroja ierindā nostādīto baterijas apkalpi.

Holts aplūkoja vareno priekšnieku: tas bija liela, gandrīz divus metrus gara auguma vīrs ap piecdesmit

gadiem, kurš varēja iedvest bailes. Pelēkais, platais lietus mētelis sniedzās līdz pat potītēm un pie tā nebija redzamas dienesta pakāpes nozīmes. Tikai ap cepures nagu mirdzēja oficiera sudrabotā apmale. Cepure bija uzlikta šķībi uz garā, bālā pakauša, kas rēgojās ārā no mēteļa apkakles, un meta ēnu pār šauro, robusto seju ar rupjajiem vaibstiem; šai sejā viss centās stiepties garumā — gaļīgais deguns, mute ar biezajām lūpām. Dziļi cepures ēnā paslēpušās acis raudzījās salti un draudoši. Seters, nolicis galvu uz priekšējām ķepām, gulēja Kučeram pie kājām.

—     Klausieties! — kapteinis teica. Viņš tikai mazliet pavēra muti, bet viņa dārdošā balss bija dzirdama visiem. Rokas viņš turēja mēteļa kabatās.

—     Tagad jūs sadalīs pa apkalpēm. Ja tas turpināsies ilgāk par pusstundu, tad vairs nebūs joki. Tieši astoņos … — viņš izvilka kreiso roku no mēteļa kabatas un palūkojās rokas pulkstenī — … es ziņošu, ka baterija kaujas gatavībā. Ir pats pēdējais laiks; te vairs tik jokus vien dzen. Man jau kļūst nelabi, Itad tie, cūkas, tur augšā riņķo man virs galvas un es nevaru tiem sadot, kā nākas. — Tad viņš paskaidroja baterijas kaujas uzdevumu: — Apkārtējo rūpnīcu un dzīvojamo kvartālu aizsardzība pret ienaidnieka uzbrukumiem no gaisa. — To pateicis, viņš tūlīt apklusa un grasījās iet projām, un arī suns pietrūkās kājās. Taču Kučera pēkšņi palika stāvot un nodārdināja: — Pāris vārdu jaunajiem. Man ir gluži vienalga, ja kāds no jums pirmajā kaujā pietaisīs bikses. Bet plāni klāsies tam, kas izrādīsies gļēvulis. Ja ar tādu zaķapastalu netiks galā paša biedri, tad to paspaidīs vecākie izpalīgi. Pašdisciplīna ir vissolīdākā lieta.

Ar to viņš izsludina mūs ārpus likuma, Holts bažījās un zagšus pašķielēja sāņus. Viņš pamanīja, ka vecākie izpalīgi smīnēdami saskatās … Bet kapteiņa balss iztraucēja viņu no pārdomām.

—     Vēl kas! Šodien pēcpusdienā notiks baterijas kaujas apmācības, norādot mērķi ar krustiņu. Tur tad arī es novērošu jaunos. Varbūt atlidos pāris amīšu, tas butu vissolīdāk . .. Bet ko tur tik daudz, — viņš piepeši noteica un apgriezās. Suns riedams pielēca kājās.

—     Stāvi klusu, delveri! — kapteinis apsauca suni un aizgāja kancelejas virzienā. *

Gotesknehts sadalīja jauniešus pa apkalpēm.

—     Volcov, Holt, Gomulka un visi citi manējie, šurp pie manis!

Tādā kārtā viņi palika kopā un izveidoja lielgabala «Antons» apkalpes kodolu; te iedalīja vēl arī Vēberu, Ķiršu, Brancneru un Katneru, kuri pa naktīm kā tē- mētāji ietilpa lielgabala «Bertas» apkalpē.

—     Nu tas tik ir forši! — Smīdlings priecīgi iesaucās, kad atkal bija savācis vienkopus savu apkalpi. Gotesknehts viņiem iedeva vēl vienu vecāko izpalīgu par lielgabala komandiera vietnieku. Viņu sauca par Gin- teru Cīši; viņš bija drukns, septiņpadsmit gadus vecs gaišmatis, mazliet patukls, ar sievišķīgiem vaibstiem, netīru sejas ādu un lielu kārpu pie kreisajiem deniņiem.

Arī mītnēs viņus novietoja pēc sadalījuma pa apkalpēm; tā viņi atkal visi bija kopā, un tikai Cīše ievācās pie viņiem par istabas vecāko. Vienā no barakas «Dora» mazajām istabām viņi iekārtojās visi seši: Cīše, Volcovs, Holts, Gomulka, Feters un Ručers. Pretējo istabu aizņēma lielgabala «Cēzars» apkalpe, bet trešā — lielā istaba gaiteņa galā, bija rezervēta pretgaisa aizsardzības ļaudīm.

—     Barakai «Dora» ir visizdevīgākais izvietojums, — Volcovs apgalvoja, — krietni tālu no centra, te dežurējošais unteroficieris bez vajadzības savu degunu nebāzīs!

Cīše pastāstīja, ka tikai daži no vecākajiem izpalīgiem bijuši klāt Harhburgas bombardēšanas laikā, proti, divpadsmit vīru — radiolokatora apkalpe un divi attāluma mērītāji, no kuriem kapteinis Kučera neesot gribējis šķirties; pārējie palikuši Hamburgā. Apmēram piecdesmit vecāko izpalīgu nāca no apkārtējām pilsētām. Viņi bija paņemti no citām barakām un pirms astoņām dienām iedalīti 107. baterijā. Jo baterija šīs po- zicijas ieņēmusi tikai pirms nedēļas.

Kamēr apkalpe iekārtojās mazajā istabiņā, Cīše paspēja vēl pastāstīt.

—    Tīrās mocības, visu dienu būvējām un rakām, tad

izkrāvām munīciju. Tiesa, galvenos darbus padarīja no kādas nometnes atdzīti» krievu kara gūstekņi, tie nu gan dabūja pasvīst, sevišķi kad apsargi tos paskubināja ar rungām.

—     Ar rungām? — Holts brīnījās. — Vai tādas lietas ari notiek?

—           Tu laikam dzīvo uz mēness! — Ciše iesaucās.

—     Kāpēc gan ne?

—     Vai tu par starptautiskajām tiesībām ari esi kaut ko dzirdējis? — Gomulka jautāja.

—     Nepļāpā blēņas! Sai karā viss ir būt vai nebūt, un te tiesiskiem apsvērumiem nav nekādas nozīmes. Krievi ir un paliek lopi.

Tas nebija nekas jauns, Holts to bija dzirdējis jau simtiem reižu.

Ieskanējās zvans, vienu reizi, otru, trešo …

—     Sagatavoties kaujai! — Cīše uzkliedza. — Mudīgi uzlikt bruņu cepures, gāzmaskas, ausu aizsargus. Atvērt logus, citādi stikli būs pagalam . . . Laika pietiek, pie komandas «sagatavoties atklāt uguni» signālu dod divas reizes.

Puiši jau skrēja pa koka laipām. Kad Holts iegāja lielgabala novietnē, viņš ieraudzīja, ka daži zenitarti- lērijas izpalīgi ugunspoziciju vidū izklāj signālaudeklu, milzīgu balta auduma kvadrātu ar krustu vidū; tas nozīmēja, ka visām vācu lidmašīnām pavēlēts nosēsties. Lielgabala novietnē Smīdlings atraisīja brezentu, zēni to novilka lejup un salocīja. Tad Smīdlings pakāra kaklā laringofonu un piestiprināja pie auss telefona klausuli. Mazais Vēbers jau tupēja pie horizontālās tēmēšanas mehānisma, Gomulka bija Li un ņēmās spodrināt vertikālās tēmēšanas ierīci, bet Feters, mazliet nobālis, sēdēja pie laika degļa nostādīšanas mehānisma.

Pārbaudīdams laringofonu, Smīdlings to ieslēdza un izslēdza.

—     Antons . .. Dzirdamība laba … — Viņš atkal pārslēdza. *

—     Viņi pārbauda sakarus ar radiolokatoru.

Vēbers ziņoja:

—     Horizontālās tēmēšanas leņķis kārtībā.

Gomulka turpināja:

— Vertikālās tēmēšanas leņķis kārtībā.

Ari Feters ziņoja saskaņā ar priekšrakstu:

—     Laika deglis — kārtībā.

Volcovs-smīnēdams uzsita viņam uz pleca un teica:

—     Nu, līķi, tikai nenobaidies.

Tad viņš uzvilka rokā lādētāja cimdu.

Holts stāvēja nomaļus kaktā. Labi, lai notiek, es spēlēšu munīcijas pienesēju. Tam jau ari ir zināmas priekšrocības. Viņš dabū vairāk redzēt. «Vai nav bail?» viņš pēkšņi sev jautāja.

Viņš paraudzījās uz debesīm. Rietumu puse tinās zemu, blīvu mākoņu segā, bet pāri galvai mirgoja debess zilgme. Vēl stundas ceturksnis, viņš domāja, un visu debess jumu aizsegs mākoņi.

Smīdlings noklausījās pa telefonu ziņojumu, tad teica:

—           Vēlreiz sakaru pārbaude ar ugunsvadības aparātiem.

Tēmētāji no jauna nodeva raportus.

Pēkšņi no baterijas komandpunkta atskanēja unter- oficiera Engela dārdošā balss:

—     Sagatavoties atklāt uguni!

Un tajā pašā mirklī kopā saplūstošo pilsētu tīklā sāka griezīgi un satraucoši gaudot sirēnas, te pieņemdamās spēkā, te atslābdamas. Cīše sēdēja uz lafetes balsta.

—     Uzreiz lielā trauksme? Tātad lieta nopietna.

Holts redzēja, ka kapteinis kailu galvu, ar bruņu

cepuri rokā, ietinies lietus mētelī, sava suņa pavadībā devās uz komandpunktu; garām ejot, viņš uzbļāva savā rēcošajā lauvas balsī:

—     Kāpēc nenovācat signālaudeklu, bandīti gatavie!

Pāris izpalīgu aizskrēja uz lauku un savāca kopā baltos audekla gabalus.

—     Atvērt munīcijas bunkuru! — Smīdlings pavēlēja.

Holts pacēla uz augšu vienu no smagajiem koka vairogiem, nolika to uz zemes un pavilka no kurvjiem ārā dažas patronas, lai tās būtu vieglāk pakampt. Viņš bija uztraukts un visu laiku sevi drošināja.

—     Klusu! — Smīdlings iekliedzās. — Pieņemu ziņo

jumu par stāvokli gaisa telpā. Viņš klausījās tik saspringti, ka viņa seja saviebās. — Virs Dienvidholandes pāris ienaidnieka smago bumbvedēju vienību tuvojas Vācijas robežām.

—     Virs Dienvidholandes? Tātad lidos šurp, — Cīše noteica.

Ar dzelteno dežurējošā unteroficiera lentu pār plecu lielgabala novietnē ienāca vecākais jefreitors Mahts; viņš smēķēja pīpi, uz rokas viņam karājās bruņu cepure.

—     Būsi L3 . vietā, Frici, vai? — Smīdlings priecīgi iesaucās. Un tūliņ pavēlēja: — Volcov, do šur viņam lādētāja cimdu.

Bet Volcovs protestēja:

—     Jūs teicāt, ka man atļauts lādēt.

Smīdlings nosarka kā vēzis.

—     Pildīt pavēli!

Volcovs ņurdēdams novilka lādētāja cimdu un pasvieda to Mahtam, kas to apmulsis saķēra.

Smīdlings bija ļoti uztraukts. Kopš bija atskanējusi pavēle — «Sagatavoties atklāt uguni!» — viņš neatlaidīgi atkārtoja:

—     Nenodariet man kaunu … Es jūs dikten lūdzu! — Un pēkšņi iesaucās: — Man tāda jušana, ka šodien kaut kas notiks. — Tad viņš atkal ņēmās iegalvot:

—    Šaušana tak nav nekas traks. Tikai negants blīkšķis, vai ne tā . . . Un nestāviet apakš stobra, tur allažiņ gaisa spiediena vilnis visellīgāks.

Smīdlinga nemiers pārņēma ari Holtu, kas stāvēja pakāpies uz munīcijas bunkura aizviru dēļa, no kurienes pār lielgabala novietnes uzbēruma malu varēja redzēt komandpunktu. Kapteiņa milzīgais augums un atsegtā galva pacēlās virs brustvēra, viņš pētīja ar tālskati debesis.

—     Stāvoklis gaisa telpā! — Smīdlings sauca. — Ienaidnieka kaujas vienības uzlido Rūras apgabalam. Tūlīt ies vaļā!

Komandpunktā neganti sāka riet suns, pie uguns- vadibas aparātiem tas izraisīja drudžainu nemieru.

—     Kapteiņa krancis saož pulvera smaku, — teica unteroficieris, kas bija apsēdies blakus Cīšem uz lafe-

Ies balsta un uzvilcis lādētāja cimdu. Komandpunktā Kučera nolaida lejup roku ar tālskati un uzbļāva sunim:

—     Paliec klusu, delveri, citādi tu izlidosi ārā.

Riešana apklusa.

Pēkšņi kaut kur neticami tālu atskanēja klusa sanoņa. Holts juta pulsa sitienus deniņos. Mākoņu gūzma vēl aizvien gulēja rietumos. No komandpunkta pāri pozicijām atskanēja kapteiņa dārdošā balss:

—           Stobru virziens — deviņi. Lielgabala stobrs pagriezās uz rietumiem. Acis nenovērsis, Holts raudzījās uz komandpunktu; tur skaļa, jauneklīga balss iesaucās:

—     Motoru troksnis — virzienā deviņi.

—           Velns parāvis, — ierēcās Kučera. — Vai tie idioti gaisa novērotāji aizsnaudušies, vai!

—           Dati par degli saņemti! — iekliedzās Feters, no izbailēm bāls kā krīts. Degļa nostādīšanas mehānisma spararats iekaucās kā sirēna. Holts mehāniski uzmauca galvā bruņu cepuri, izrāva no kurvja vienu patronu, pienesa Volcovam, kurš to ielika degļa nostādīšanas mehānisma gropē un pamāja Holtam ar galvu … Un cik labi kļuva no šī mājiena! Šmīdlings nokomandēja:

—     Šaut pēc radiolokatora datiem!

Sekoja Vēbera ziņojums:

—    Azimuts nostādīts.

Gomulka pateica: — Augstums nostādīts.

—           Bet deglis? — Šmīdlings sauca. — Kas tad ir ar degli?

Holts visu to redzēja un pārdzīvoja kā no tālienes, jo viņu bija pārņēmušas bailes. Bailes no pirmā šāviena, bailes no bumbām, bailes no visa, kas šeit notika, tās viņu ietina kā rīta miglas plīvurā. Lielgabala stobrs pavisam lēnām pagriezās uz ziemeļiem; turēdams rokā patronu, Holts nostājās aiz Volcova, dunoņa pie debesīm kļuva stiprāka, un tad sākās rūkoņa un dārdoņa kā barga pērkona negaisa laikā. Dežurējošais unteroficieris, plati izplestām kājām stāvēdams aiz lielgabala, teica:

—     Tās ir Mīlheimas baterijas.

Un tad beidzot atskanēja Fetera balss:

—     Deglis noregulēts! Deglis nostādīts!

—     «Antons» gatavs atklāt uguni! — Šmīdlings kliedza laringofonā.

Beidzot viss izdevās tikpat gludi kā apmācībās. Holts izdzirda no komandpunkta Kučeras balsi:

—     Atklāt savrupuguni!

Tai tūdaļ sekoja Šmīdlinga komanda «sagatavoties»;

—     Skrejuguni … — Holta sirds apstājās.

—     Uguni! — ieķērcās Šmīdlings, atskanēja uguns- signāls, Mahts izrāva patronu no degļa nostādīšanas mehānisma un iebīdīja to stobrā; aizslēga ķīlis pacēlās uz augšu, roka ādas cimdā satvēra sprūda sviru .. . Atvērt muti, Holtam vēl iešāvās prātā, bet tad jau šāviņš kā zibens apžilbināja acis, kā sitiens viņu trāpīja skaņas vilnis — briesmīgs, apdullinošs grāviens, visapkārt putekļi un dūmi, un kā sapnī Holts redzēja, ka stobrs atvelkas atpakaļ un izspļauj kūpošo lādiņa čaulu. Bet grāvieni un granātu sprādzieni neapklusa. Pēkšņi bailes bija izgaisušas. Holts domāja: tās ir kaimiņu baterijas. Tālumā no mākoņu grēdas atskanēja griezīga motoru rūkoņa, kas sajaucās ar zenītartilērijas granātu sprādzienu troksni.

—     Uguni! — Šmīdlings atkal nokomandēja. Holts padeva Volcovam patronu, Volcovs to paņēma un pasmaidīja, un, tikko šāviens bija norībējis, Šmīdlings kliedza:

—     Uguni pārtraukt!

Holts pagrieza galvu uz komandpunktu. Šai mirklī no turienes nāca juceklīgs troksnis. Kāda balss kliedza:

—     Lidmašīnu grupa — virzienā deviņi!

Holts paraudzījās uz debesīm. Tiešām! Vesels bars sīku punktiņu, saulē sudrabaini mirdzēdami, iznira no mākoņu grēdas zilajā debess izplatījumā, un visapkārt tiem kā uz burvja mājiena iezibējās zenītartilērijas sprāgstošo granātu radītie mākonīši. Viņi lido mums garām, Holts atviegloti nodomāja. Bet tad viss norisinājās pavisam strauji:

—     Mērķis uztverts! — kāds spalgi kliedza no komandpunkta, un atkal nodārdēja Kučeras balss:

—     Savrupuguni — atklāt!

— Šaut pēc vadības aparātiem, — Šmīdlings sauca, bet Mahts teica:

—     Tagad šaus ar optisko tēmēkli, tie tur augšā dabūs piparus.

—     Sprostuguni! — Šmīdlings iekliedzās. — Uguni!

Atvērt muti, Holts atkal atcerējās. Viņš redzēja, ka

Feters, gluži kā leijerkastnieks, grieza spararata kloķi, redzēja, ka šāviena bridi unteroficieris savieba seju ka Veita dejā un tāpat ari redzēja, ka Šmīdlings izturas pavisam mierīgi.

—     Uguni! — Holts aizskrēja uz bunkuru pēc granātas. Tātad Šmīdlings bija tikai baidījies, ka mēs šaušanā varētu kjūdīties.

—     Pārtraukt uguni! — Šmīdlings pavēlēja. — Tiem tur ziemejos ir labāka sniedzamība. — Un, starodams no prieka, turpināja:

—     Jūs tiešām esat forši zeļļi, tas ir lieliski! — Bet tūlīt viņš izbijies iesaucās: — Lidmašīnas — virzienā deviņi!

Vēbers strauji parāva stobru atpakaļ uz rietumiem. Lidojums perpendikulāri šaušanas virzienam no kreisās uz labo pusi, šaušana pēc vadības aparātiem, viss gluži tāpat kā apmācībās, Holts prātoja, tikai piedevām reižu reizēm dārd šāvieni.. . Viņš saskaitīja tukšās lādiņu čaulas, to bija vienpadsmit, nē, divpadsmit, ar kājām iebīdīja tās lielgabala novietnes kaktos. Un atkal atskanēja:

—     Uguni! — Jauna lidmašīnu eskadriļa ziemeļu pusē lidoja viņiem garām. No kā gan es baidījos, Holts domāja un uzsmaidīja Volcovam, Volcovs ari pasmaidīja.

—     Pārtraukt uguni! — Stobrs atkal pagriezās atpakaļ uz ziemeļiem ar četrdesmit piecu grādu pacēlumu. Lidmašīnu motoru rūkoņa kļuva arvien vājāka. Ziemeļos grāva smagā zenītartilērija.

—     Tagad iet vaļā Reklinghauzenē, — Mahts teica. Ciše, kas pa šaušanas laiku dīkā bija stāvējis blakus Šmidlingam, teica:

—    Ja nenāks vēl jauns vilnis, tad, liekas, viss jau cauri.

Šmīdlings ziņoja uz komandpunktu par izlietoto munīciju: pavisam divdesmit viens lādiņš. Viņš aizsmēķēja cigareti.

— Ja šilie bandīti nāks atpakaļ pa šo te pašu ceļu, tad vajadzēs tos atkal paņemt uz grauda.

Apkalpe izsvieda tukšās lādiņu čaulas no lielgabala novietnes. Šmīdlings runāja pa telefonu:

—     «Antons» saprata . .. Gaisa trauksme atsaukta!

Holts redzēja, ka . Kučera suņa pavadībā atstāj

komandpunktu un dodas uz kanceleju. Zenītartilērijas izpalīgi lādēdamies stiepa pie lielgabaliem jaunus munīcijas grozus. Tāds grozs ar patronām svēra gandrīz centneru. Volcovs teica:

—     Šaušana ir lieliska nodarbošanās.

Apkalpe palika pie lielgabala un gaidīja. Šmīdlings saņēma ziņojumu par stāvokli gaisa telpā.

—            Šīs bumbvedēju vienības, kas zi, aizlidojušas uz Berlīni, un atpakaļ, kas zi, varbūt nemaz vairs

‘nenāks!

—            Labos laika apstākļos tās parasti no Berlīnes pār Ķīlēs līci lido atpakaļ uz Angliju, — Cīše skaidroja.

Bet Volcovs jautāja: — Ja tie lidos mums vēlreiz garām, vai tad jūs atjausiet man lādēt?

—           Es uzprasīšu šefam, — Šmīdlings atbildēja, — ta- gadiņ es jums varu uzticēties.

Bet bumbvedēju eskadriļa aizlidoja atpakaļ pār Ziemeļvāciju.'

Pēc dažām dienām Holts, Volcovs un Cīše gāja pa laipām caur ugunspozicijām. Tai brīdī no otrās baterijas, it kā viņi būtu tur gaidījuši, iznāca trīs vecākie izpalīgi, visi augumā lieli, spēcīgi puiši. Vienu no viņiem, tā Holtam bija palicis prātā no nesenās tikšanās rīta pārbaudes laikā, sauca par Ginši; pārējie divi, Holts domāja, tos abus aizdomīgi pētīdams, varēja būt dvīņu brāji, tik līdzīgi tie bija. Neteikdams ne vārda, Cīše mudīgi nogriezās pa kreisi un aizgāja savu ceju. Holts un Volcovs palika stāvot.

—            Paklausies, jaunuli… — Ginše teica ziemeļvācu izloksnē; viņš bija tikai nedaudz mazāks par Volcovu, kas viņu tūliņ pārtrauca:

—           Jaunulis? Mani sauc Volcovs, to tev vajadzēs iegaumēt.

Labi trāpīts, Holts atzina. Tikai neļaut sevi iebiedēt! Ginše savilka uzacis. Viņa acis zvēroja.

Dvīņu brāļi — abi spēcīgi puiši, stāvēdami aiz Gin- šes, varen uzpūtās un izņēma rokas no kabatām. .

Ginše draudoši teica:

—     Ja tu vēlreiz palaidīsi muti, tad uz savas ādas izbaudīsi, ko nozīmē pašdisciplīna.

Holts redzēja, ka Volcovs zemu pieliecās un ātri noteica: , - Lieciet mūs mierā, hamburģieši!

Bet Ginše viņam uzkliedza:

—     Pievaldi muti, jefiņš tāds, citādi . ..

—     Citādi? — Volcovs iebrēcās, un tad viss norisinājās ļoti ātri. Holtu sejā trāpīja sitiens, bet jau nākošajā mirklī viņš notrieca garo Ginši zemē uz latiņu režģa. Holts tikai vēl paspēja ievērot, ka Volcovs metās virsū abiem dvīņu brāļiem un tad neganti riedams viņiem apkārt jau lēkāja seters un tūliņ klāt bija arī pats kapteinis. Varenā balss nodārdēja:

—     Delveri, kas tad te notiek, ko tie nelieši gan atļaujas!

Holts palaida vaļā apstulbušo Ginši, tas uzķepurojās kājās. Arī Volcovs kapteiņa priekšā nostājās pamatstājā. Vienam dvīņu brālim no deguna tecēja biezas, tumši sarkanas asinis un plūda par muti uz formas ģērba, bet otrs valstījās pa arumiem un, plātīdams muti, tvarstīja gaisu. Gilberts viņam laikam iespēris pa vēderu, Holts nodomāja.

—     Tādus tik siet pie koka un pērt! — dārdēja Ku- čeras balss. — Jaunie piekauj vecos, kur gan tas dzirdēts!

Viņa simpātijās, acīm redzot, bija hamburģiešu pusē.

Pēkšņi kapteinim blakus nostājās Gotesknehts, un Kučera nepatikā pagrieza galvu uz viņa pusi. Ja arī viņš mums tagad uzbruks no aizmugures, Holts nodomāja, tad Gilbertam taisnība, Gotesknehts ir maita. Bet Gotesknehts teica klusā balsī, kā jau mēdza darīt:

—     Piedodiet, kapteiņa kungs, es noskatījos notikumā no otrās baterijas. Jauno vaina šoreiz ir mazāka. Ginše sita pirmais.

—           Tā, — Kučera neapmierināts gari novilka un kādu bridi pat likās, ka viņš gribētu vahtmeistaru norāt. Bet tad viņš teica: r

—            Tādā gadījumā es te neiejaucos… Ginše! — viņš uzkliedza un tad pievērsās dvīņu brāļiem: — Mīkstčauļi, plānā galdiņa urbēji! Ja jau jūs, stulbie, esat tik nevarīgi, tad esat pelnījuši, ka šādi tādi atnācēji jums sadod pa zobiem.

Un, suņa pavadīts, šis milzis aizčāpoja prom.

—            Tagad lai būtu miers, mani kungi, citādi arī es teikšu savu vārdu un uzlikšu jums visiem sodu, — Gotesknehts noteica.

Kad arī Gotesknehts bija aizgājis, Ginše nikni šņāca:

—     Tas jums dārgi maksās.

Volcovs atteica:

—           Turi muti… — Bet tad pēkšņi, saliecies uz priekšu, viņš savilktām dūrēm sāka kliegt tik nikni, kā Holts nekad vēl nebija dzirdējis.

—           Jūs ar mani vēl iepazīsieties! Es jums tā sadošu, ka jūs atjēgsieties tikai slimnīcā!

—            Pietiek! — Molls iejaucās un aizvilka Volcovu prom.

Kazarmās Holts un Volcovs saveda kārtībā savus skapīšus.

—            Ja viņi mūs neliks mierā, es ņemšu tos pa vienam priekšā, — Volcovs draudēja.

Ar vieglu ironiju Cīše piezīmēja: — Neuzņemies tik par daudz. Starp hamburģiešiem ir spēcīgi puiši.

—            Vai tu arī gribi dabūt pa kūkumu? — Volcovs nopētīja Cīši.

—            Tu pirmīt gluži vienkārši aizlasījies lapās. Vai mēs ar tevi neesam vienā apkalpē, vai nedzīvojam kopā vienā būcenī?

—            Es esmu vecākais izpalīgs un negribu sanaidoties ar saviem biedriem.

—            Pēc pusgada mēs visi būsim vecākie izpalīgi, — Holts attrauca.

Volcovs aizcirta sava skapīša durvis.

—     Vahtmeistars mani neieredz, pats nezinu, kāpēc.

Arī kapteinis, kā redzams, ne. Tagad man viss vienalga. Cīnīšos kaut vai ar visu bateriju. Liec viņiem ārā nostāties ierindā, šiem taviem vecākajiem izpalīgu kungiem, manis pēc vini var nākt visi uz reizi… Vai tu domā, — viņš uzkliedza Cīšem, — ka es par to uztraukšos, ja pārmaiņas pēc arī man kāds iekraus pa purnu? Lai arī viņi mani sasistu līdz nāvei, un tomēr — aci pret aci, zobu pret zobu, tik ilgi, kamēr es vēl spēšu pakustināt kaut vai mazo pirkstiņu.

—     Vai man viņiem to paziņot? — Cīše jautāja.

—    Ja tu tūlīt nenostāsies mūsu pusē… — Holts piedraudēja.

Bet Feters no aizmugures piebalsoja:

—    Āksts tāds, sprukstiņš gatavais, mēs tevi šamal- sim miltos!

—     Nedariet vis tā, — Gotesknehts teica, pēkšņi parādīdamies atvērtajās durvis. — Citādi vecākā izpalīga kunga māmiņa raudās gaužas asaras.

Skaidrs kā diena — viņš jau ilgi stāvējis gaitenī un klausījies mūsu sarunās, nodomāja Holts… Kālab gan mēs dzīvojam tik nomaļā barakā? Vajadzēs iekārtot signalizāciju un brīdināt.

Gotesknehts apskatīja istabu. Apjukušais Cīše beidzot nokliedza:

—     Uzmanību! — un noziņoja.

Degunu izcēlis, Gotesknehts ošņāja gaisu.

—     Kungi ir smēķējuši. Fui, tas taču ir aizliegts! — Tad viņš piegāja pie viena no atvērtajiem skapīšiem, tas bija Cīšes skapītis, satvēra izstieptiem pirkstiem kādu grāmatu, izvilka to laukā un paskatījās uz virsrakstu.

—    Flekss… — viņš izlasīja. — «Ceļotājs starp divām pasaulēm», lūk, kā! Kurš tad no jums lasa tādas īsti vāciskas grāmatas?

—     Es, vahtmeistara kungs!

—    Tā, tā! Arī man, starp citu, ir kaut kas, ko jums dot lasīt, no manas sievas bibliotēkas, viņa vienmēr mazgājas ar mandeļu klijām, palasieties kādreiz prospektu, varbūt jums no tā pazudīs pinnes.

Zēni smējās, bet Cīše nosarka kā vēzis.

—     Volcov, Holt… nāciet līdzi! — Gotesknehts

pavēlēja. Pa latiņu režģi viņš gāja tiem pa priekšu.

—     Tā, un tagad sāksim … Uz ziemeļiem — skriešus, marš!

Mirkli Holts un Volcovs nesaprašanā vilcinājās, tad noskrēja lejā pa nogāzi.

—            Uzmanību! — Gotesknehts nokomandēja, un viņi abi nostājās kā koki ar seju pret Gotesknehtu, kas izplestām kājām, kā zemē ieaudzis, stāvēja uz laipām.

—     Gulties! — Viņi abi nometās zemē.

—           Tā, un tagad labi mudīgi šurp pie manis! — Viņi abi līda augšup pa stāvo nogāzi.

—     Piecelties! — pavēlēja Gotesknehts.

Viņš paraudzījās abiem acīs, viņš nebija dusmīgs.

—           Volcovam vēl nav pārgājis niknums. 2ēl! — Un gandrīz vai norūpējies viņš sacīja: — Man taču ir taisnība, Volcov, vai ne? Jūs esat nikns.

—     Tieši tā, vahtmeistara kungs!

—            Redziet nu! Es jau to jaušu pēc acīm, to man iemācīja kāds aitu gans, kas pēc acu zīlītēm noteica visu: grūtniecību, vēdergraizes, bruku… Nu tad vēl mazlietiņ turpināsim, kamēr Volcovs pārstās dusmoties, citādi jau nav iespējams ar viņu mierīgi aprunāties. Holt, jūs taču savu draugu nepametīsiet, lai viņš nejustos tik vientuļš! Tas taču jums sagādā prieku, ja varat darīt visu kopīgi? — Viņš jautāja,' un atkal viņa balsī skanēja īstas rūpes.

—     Tieši tā, vahtmeistara kungs!

—            Lieliski! Redziet, Volcov, tā ir īsta draudzība! Tagad jūs skriesiet lejā pa nogāzi līdz šosejai, simts divdesmit metru, viss precīzi izmērīts. Tad nāksiet pa nogāzi atkal uz augšu ar zaķa lēcieniem, jūs taču šo vingrinājumu pazīstat?

—    Tieši tā, vahtmeistara kungs!

—           Jauki! Bet tikai pietupienus taisiet labi dziļus, rokas izstiepiet taisni uz priekšu un kājas ceļos kārtīgi saliekt… Par veselību taču jūs nesūdzaties?

—     Nebūt ne, vahtmeistara kungs!

—            Pavisam jauki! Jums, Volcov, vingrinājumus vajadzēs atkārtot visu pēcpusdienu, jo jūs kļūstat aizvien niknāks! Un nu sāciet rikšot.

Raitiem soļiem viņi devās lejā pa nogāzi.

—  Gilbert, viņš kaut ko grib panākt. Tikai neuztraucies!

—   Lai viņš iet pie velna, uzspļaut man uz viņu! — Volcovs atcirta.

Pēc tam viņi lēkdami devās augšā pa nogāzi. Holtam sāka sāpēt gurni, muskuļi krampjaini savilkās, ceļi nevaldāmi drebēja. Volcovs aizsteidzās priekšā. Nogāze kļuva aizvien stāvāka. Holtam trūka elpas. Tās ir smēķēšanas sekas, Holtam iešāvās prātā. Ar mokām viņš apspieda vēlēšanos mesties zemē un atpūsties. Nejūtīgām kājām un sāpošu muguru, bez elpas un galīgi nomocījies viņš beidzot nokļuva līdz latiņu režģim.

—   Nu, kā bija? — Gotesknehts apjautājās. Viņš smēķēja cigareti, cepure bija atslumta pakausī, varēja redzēt, ka viņš bija ļoti laba garastāvoklī.

—  Vai nav tiesa, Volcov, ta jau apietas ar lopiem, bet ne ar cilvēkiem?

—   Piepūle bija ļoti liela, — Holts teica, — esam par maz trenējušies.

—   Tiešām? Tad mums vajadzēs šos vingrinājumus atkārtot biežāk, bet tas nav atkarīgs no manis vien. — Viņš pievērsās Volcovam: — Nu, vai jūs vēl esat dusmīgs? I

Volcovs neatbildēja. Gotesknehts pasmīnēja.

—   Vahtmeistara kungs, — Volcovs saņēmās, — atļaujiet ziņot, ka man šie zaķa lēcieni ir jau līdz kaklam.

Gotesknehts iesaucās: — Jau līdz kaklam! Holt, vai jūs dzirdējāt? Tas tik ir teiciens, Volcov, par to pienākas piecnieks, ar to jūs man sagādājat milzīgu prieku.

Viņš izvilka piezīmju grāmatiņu.

—   Vahtmeistara kungs, — Volcovs iebilda, — jūsu teicamā atzīme man neko nedod, jo man arvien vēl nav atļauts nekur iziet.

—   Nebija atļauts, — Gotesknehts izlaboja. — No šis dienas aizliegums atcelts, jo jus man sagādājāt šo milzīgo prieku. Un to, ka šodien pirmo reizi visa šī būšana jums bija «līdz kaklam», tas ir tāds notikums, kuru vajag pienācīgi nosvinēt, tāpēc es jūs ielūdzu

sestdien kantīnē uz kausu alus. Ari jūs, Holt, jo jūs šim Kastoram esat tik uzticams Polluks. Zināt, ko Volcov? Šodien mēs abi noslēgsim mieru, tagad jūs pie manis būsiet labi ieredzēts. Bet vai zināt, kāpēc man bija tāds zobs uz jums?

—    Varu iedomāties, — Volcovs noņurdēja karavīram nepiedienīgā toni, — krusttēva Hansa dēļ.

—     Šie virsnieku dēliņi, — Gotesknehts teica, — tie ir mana vājība. Reiz viens tāds dienēja pie mums, tēvs šim bija majors, tad tik bija ko redzēt, toreiz es biju unteroficieris. Vienā laidā viņš sūdzējās savam tēvam, tas ēdās virsū manam šefam, un es vienmēr dabūju pa sprandu. Kopš tā laika man pret viņiem nav uzticības, jūs paši to sapratīsiet. Par jums, Volcov, es domāju, ka jūs uzrīdīsiet man uz kakla visu gaisa spēka virspavēlniecību. Bet nekā! Viņš neziņo nekā! Tāds muļķis viņš nebūs, es domāju, lai vēstulē, kura iet caur manām rokām, rīdītu man virsū ģeneralitāti. Tāpēc pirms astoņām dienām es speciāli ar automašīnu dzinos pakaļ kantīnes apkalpotājai, kurai jūs bijāt iedevis nosūtīšanai apmaksātu vēstuli. Tagad viņš man ir rokā, es toreiz domāju! Bet dabūju garu degunu. «Šeit mums iet vareni», bija rakstīts vēstulē. Es patiesi jutos vīlies.

Volcovs un Molls smējās.

—    Kāpēc galu galā jūs šo vēstuli nesūtījāt ar lauka pastu?

—    Tāpēc, ka man vairs nebija ko smēķēt, — Volcovs paskaidroja, — un arī tāpēc, ka jūs ļaujat vēstulēm vismaz dienas trīs nogulēt kancelejā.

—  .Ar jūsējam tas vairs nenotiks, — Gotesknehts apsolīja, — tās tagad nosūtīs ar kurjeru. Jūsējās arī, Holt!.— Viņš nosmīnēja: — Varens skuķis, laikam ir tā jūsu Uta.

—            Vahtmeistara kungs… — Holts juta, ka nosarkst.

—     Es jūs lūdzu… Šī sarakstīšanās tiešām ir privāta.

—     Starp citu, jums ir vēstule, — Gotesknehts teica. Viņš pačamdījās pa krūšu kabatu un iespieda Holtam rokā jau pazīstamo šauro, cieto aploksni.

—     Nu, kā es izturos pret jums? Pameklējiet vēl tādu priekšnieku, kas uzņemtos Post Hlori d'amour lomu.

Pēkšņi viņš kļuva nopietns.

—     Šmīdlings lūdz, lai jums, Volcov, atļaujot lādēt ar kaujas patronām, un šefs tam piekrita, bet nākošās gaisa trauksmes laikā viņš personīgi jūs novēros. Tātad lai jūs to zinātu!

—     Klausos vahtmeistara kungs!

—     Un tagad pie lietas, — Gotesknehts domīgi teica.

—     Jūs man sagādājat lielas nepatikšanas, Volcov! Jūs esat padarījis vecākos izpalīgus par saviem ienaidniekiem, viņi jūs neganti piekaus. Un šefam tas patīk. Viņš to sauc par pašdisciplīnu.

—    Vahtmeistara kungs, — Volcovs pašapzinīgi teica,

—     es negribu lielīties, bet starp viņiem nav neviena, no kura es baidītos.

—    Bet viņu būs vesels ducis.

—     Man jau arī ir draugi. Holts prot džiu-džitsu, un, ja Gomulku reiz izkustina, tad arī viņš māk tīri pieklājīgi kauties.

—     Redzat nu, — Gotesknehts teica, — tieši no tā es arī baidos. Ne jau tāpēc, ka jūs dabūtu zilu dibenu, par to es būtu milzīgi priecīgs. Bet partiju cīņas, kā senajā Romā . . . kautiņi, varbūt pat ievainotie … Var gadīties ka jūs kādu pat nositat, Volcov! Un viss uz mūsu kaujas gatavības rēķina. Līdz šim pie mums viss bija mierīgi, bet šeit taču krīt arī bumbas. Baterijai jābūt gatavai uz visu.

—    Vahtmeistara kungs, mēs neiesākām pirmie, — Holts aizstāvējās.

—    To es zinu …

—     Lai viņi liek mūs mierā, — Volcovs iesaucās.

—     Mēs nešaujam sliktāk par vecajiem. Man nav nekas pret viņiem, bet lai liek mūs mierā un lai izturas kā pret līdzīgiem.

—     Es jau biju pie «Bertas» un runāju ar tiem ham- burģiešiem, — Gotesknehts stāstīja. — Viņi saka: «Volcovs dabūs pa mizu un Holts tāpat.» Es viņiem to aizliedzu, bet ko tas līdz? Šefam pret to nav iebildumu.

—    Tādā gadījumā visam jāiet savu ceļu, vahtmeistara kungs!

—     Ir viens atrisinājums, — Gotesknehts prātoja un cieši paskatījās Volcovā. — Ja šefs to hamburģiešiem aizliegtu, tad par to vairs nevarētu būt ne runas. Bet

šefu vajag iespaidot no augšas… sapratāt? Volcov, es jūs atstāšu kancelejā vienu pašu, tad jūs varētu ar savu krusttēvu pa telefonu …

—     Ģenerālim pietiek citu rūpju, vahtmeistara kungs!

—     Žēl, — Gotesknehts noteica. Viņš sakārtoja vidus- jostu. — Paziņojiet saviem biedriem, ka baterijas apmācības šodien nenotiks. Tikai ieroču tīrīšana, pēc tam būsiet brīvi. Sveiki!

Par šo sarunu tika informēts arī Gomulka un vakarā uz telefona sakaru pārbaudi piesardzības dēļ viņi gāja trijatā. No vecā latiņu režģa viņi atrāva pāris koka sprunguļu un noglabāja istabā pa ķērienam. Cīše klusēdams vēroja šo sagatavošanos.

—     Ja tu hamburģiešu labā spiegosi, — Holts teica, -— tad . ..

Feteram radās laba ideja.

—     Tad mēs tevi katru nakti mērcēsim ugunsdzēsības ūdens mucā.

Cīše klusēja.

No kancelejas Holts atnesa savu identificēšanas zīmi un Volcovam vēstuli. Beidzot viņam bija brīvs laiks, lai izlasītu Utas vēstuli.

—     Krusttēvs paaugstināts par ģenerālleitnantu, — ' Volcovs iesaucās. — Tā tik ir virsnieka karjera!

Cīše bija pārsteigts. — Ģenerālis? Tad tāpēc tev tā lielā mute!

—     Tikai bez nenovīdības, — Volcovs, būdams labā omā, norūca.

Holts gulēja savā gultā. Uta rakstīja, ka jūtoties ļoti vientuļa. Sad tad aizejot pie Vīzēm, tā arī esot viņas vienīgā sabiedrība. Ar interesi vīna sekojot visam, ko viņš rakstot par dzīvi zenītartilērijā. Kāpēc viņa raksta tik lietišķi, Holts domāja. Kāpēc viņa nekad nav atklāta, pat ne mazdrusciņ. Beidzot pāris sirsnīgu vārdu: Holta vēstules viņa vienmēr saņemot ar prieku, lai viņš paliekot tāds, kāds esot, pašas dzīve aizritot vienmuļā pelēcībā, kurā viņa vēstules ienesot mazliet gaišuma. Holts gulēja nekustēdamies un sapņoja… Kad viņš atmodās, bija jau devītā vakara stunda. Gomulka

slaucīja grīdu. Desmitos bija vakara junda. Feters, Ru- čers un Volcovs spēlēja skatu. Volcovs pār plecu uzsauca Holtam:

—     Miegamice! Tava sausā uzturdeva skapītī!

Saskaņā ar reglamentu skapīši bija jātur aizslēgti,

atvērts skapītis nozīmēja «pavedināt biedrus uz zādzību». Šeit šo noteikumu tik precīzi neievēroja.

Holts vēl gribēja uzrakstīt Utai vēstuli, bet piepeši atskanēja trauksmes signāls. Pie lielgabala viņi bija vairs tikai seši zenītartilērijas izpalīgi, jo naktīs Kiršs, Brancners, Katners un Vēbers tika norīkoti pie «Bertas». To vietā viņiem tika piekomandēti pieci pretgaisa aizsardzības vīri. Neizgulējušies un dienas darbā noguruši, tie sēdēja apkalpes blindāžā un smēķēja.

Holts izpildīja L2 pienākumus un sēdēja pie. lielgabala grozāmā mehānisma. Cīše uzlika sev galvā lielgabala komandiera laringofonu. Šmīdlings sniedzās pēc lādētāja cimda, bet Volcovs protestēja. Šai mirklī atskanēja pavēle sagatavoties uguns atklāšanai un apkārtējās pilsētās sāka gaudot sirēnas . . . Cīše saņēma pirmo ziņojumu par stāvokli gaisa telpā: spēcīgas ienaidnieka gaisa kaujas vienības pāri Holandei lido virzienā uz Ķelnes un Esenes apgabalu… «Šeit mēdz krist bumbas,» Holts atcerējās Gotesknchta vārdftjs. Viņš savilka rupjās drānas mēteli ciešāk ap augumu.

—     Ienaidnieka lidmašīnas pagriezušās uz austru- miem, — drīz pēc tam ziņoja Cīše. Bet tad pēkšņi otrās baterijas novietnē nakts tumsā atskanēja suņa rejas un kapteiņa lamas. Dažas sekundes vēlāk gaisā kļuva dzirdama satraucoša motoru rūkoņa.

—     Šaut pēc radiolokatora datiem! — Cīše iesaucās. Bet degļa nostādīšanai paziņotie dati tālu pārsniedza šāviņa sniedzamības robežas. Veselu pusstundu bumbvedēju eskadriļas lidoja garām uz ziemeļiem. Pie horizonta prožektoru staru kūļi šķēla tumšās debesis. Un tālumā dārdēja smagā zenītartilērija.

—     Tā ir Minstere, — Cīše paskaidroja. — Tur novietotas armijas zenītartilērijas baterijas, arī 12,8 un 15 centimetru dzelzceļa zenītartilērijas vienības.

Ceturksni pirms vienpadsmitiem lika atcelta uguns gatavība. Pilsētās sirēnas vēstīja gaisa trauksmes atsaukumu.

Holts raudzījās pāri uzbērumam nakts tumsā. Virs otrās baterijas blāzmoja blāva gaisma. Gar lielgabala novietni spokaini aizslīdēja garām kapteiņa augums. Starmetēji pārmeklēja debesis, to gaismā uzliesmoja mākoņu grēdas. Atskanēja Cīšes ziņojums:

—           Ienaidnieka kaujas vienības bombardē Hanoveras un Braunšveigas rajonu.

—            Vācies pie velna, miegamice tāds, — Volcovs lamājās. — Ručer, stājies septītā numura vietā, gaisa aizsardzības vīrs tūlīt aizsnaudīsies.

Holts paskatījās rokas pulkstenī. Ciparnīca blāvi mirdzēja. Drīz vajadzēja būt pusnaktij. Kaut tiktu gultā, Holts nodomāja, bet Cīše uzkliedza:

—     «Antons» klausās! Atkal sagatavot uguni!

Pie lielgabala grozāmā mehānisma Holts vēlreiz pārbaudīja mazo lampiņu, kas apgaismoja leņķmēra loku. Sirēnas no jauna vēstīja trauksmi.

—     Stobra virziens — trīs! — Cīše sauca.

Smīdlings jautāja:

—     Volcov, vai jums ir lādētāja cimds?

Cīše ziņoja:

—           Ienaidnieka kaujas vienības nav sasniegušas mērķi Vidusvācijā un tagad no austrumiem uzlido Ķelnes un Esenes apgabalam.

Tad viņš uzbļāva pretgaisa aizsardzības vīram:

—            Munīciju gatavībā! Klusāk! Ziņojums par stāvokli gaisa telpā!

Viņš sasprindzis klausījās. Visapkārt melna nakts, klusu pukšķināja motors, kas apgādāja ar elektrisko strāvu radiolokatora akumulatorus.

—           Antons sapratis . . . Atrās lidmašīnu vienības uzlido Dortmundei, tām seko bumbvedēji.

Šmīdlings paskaidroja:

—            Šīs ātrās lidmašīnas ir «laitningi» un «moskīti», mēs tos saucam par «pēddziņiem», jo tie lido pa priekšu un apzīmē mērķus ar «ziemsvētku eglītēm».

Šai mirklī debesis rietumos uzliesmoja ugunssarkanā krāsā. Liesmu mēles uzvijās līdz pat mākoņiem.

— Tā ir tēraudlietuve, tur patlaban izlej kausējumu, — Cīše iekliedzās. Tagad liet ārā kausējumu, nodomāja Holts, tagad, kad tuvojas bumbvedēji!

Volcovs pa to laiku rāja Ručeru:

—            Klausies! Vai tev prāts ar ir, degļa regulēšanas mehānisma kanālā nav nevienas patronas. Ciše, gādā, lai tūlīt piegādā munīciju!

—           Atrās vienības aizlidojušas garām Dortmundei, — Cīše ziņoja. — Bumbvedēji meklē papildmērķus.

—            Dortmundes baterijas uz «pēddziņiem» nešauj, — Šmīdlings stāstīja. — Bet Kučera pūcē tik virsū visam, kas pagādās stobra galā … Nu, re nu, — viņš turpināja, — bumbvedēji tur nav tikuši no savas draņķīgās kravas vaļā un tagad tik lido pie mums.

—            Baterijas komandieris ziedo divas pudeles degvīna tai apkalpei, kura izšaus visas zalves, — Cīše ziņoja.

—           Volcov! — Šmīdlings iesaucās. — Labāk tomēr dodiet šu lādētāja cimdu man!

Holts dzirdēja savā klausulē knikšķus un sprakšķus.

Cīše bļāva:

—           Lidmašīnas virzienā trīs! Saut pēc radiolokatora datiem!

Bet Holta klausulē skaidra un mierīga balss teica:

—            Piecpadsmit — nulle — nulle, piecpadsmit — nulle — nulle, piecpadsmit — desmit…

Viegls grozāmā mehānisma kloķa pagrieziens, un Holts jau ziņoja:

—     Azimuts nostādīts!

Viņš vēl dzirdēja Cīšes vārdus:

—            «Antons» sagatavots .. . skrejuguni. .. Uguni! — Bet tad jau norībēja šāviens, spilgts zibens uzliesmojums pāršķēla nakts tumsu; Holtu vispirms pacēla uz augšu, pēc tam viņš smagi nokrita uz sēdekļa.. .

—            Uguni! — Noskanēja ugunssignāls, nodārdēja šāviens, un klausulē atkal atskanēja skaidri artikulētā balss:

—     Azimuts piecpadsmit — desmit!

—     Virziena maiņa! — Cīše kliedza.

Holts pagrieza lielgabala stobru par simts astoņdesmit grādiem.

—           Azimuts četrdesmit septiņi — desmit… Mērķis attālinās . . . Uguni!

Atkal nogranda šāviens, un kā barga pērkona grāvienus Holts dzirdēja pārējo piecu lielgabalu zalves.

Iestājās kapa klusums. Citu bateriju uguns nebija nekas salīdzinājumā ar to elli, ko radīja pašu apkalpotā lielgabala šāvienu troksnis.

—     Uguns pārtraukums!

Cīše noņurdēja: — Tā nu gan ir nejēdzība — šaut uz «moskītiem»! Tie taču lido pārāk ātri.

Lielgabala novietnē plosījās Volcovs:

—            Es tev gāzīšu pa dibenu, ja munīcijas piegādē nebūs kārtības!

—     Klusu! — Cīše uzkliedza. — Re, re, kur tie ir!

Holts sastinga.

Rietumos nakts tumsa drebēja no smagās zenīlarti- lērijas grāvieniem. Tumsa pašķīrās, kļuva žilbinoši gaišs. Rietumos mākoņu grēdas sidrabaini lāsmoja, un no augšas mirdzēdama lija gaisma. Skats bija lielisks, no tā aizrāvās elpa, no tā radās mežonīgas bailes.

Apgaismošanas raķetes! Tagad tik sāksies!

No degļa nostādīšanas mehānisma atskanēja Fetera balss:

—     Verner, Gilbert, ak dievs!

Snudlings ievaidējās:

—           Jēzus .. . Marija … apustuļi un visi svētie … sargājiet nabaga ļaudis!

—            Tas ir Oberhauzenā! — Cīše kliedza; neparasti skaidri Holts pēkšņi atcerējās, ka Oberhauzena atradās ne tālāk par piecpadsmit kilometriem.

Pēkšņi šai dīvainajā gaismā kailu galvu, ietinies platajā lietus mētelī, lielgabala novietnē ieradās kapteinis. Viņš iegrūda Volcovam ar dūri ribās, un Volcova seja savilkās smīnā. Kapteinis norāja:

—            Tūliņ sāksies, Smīdling, sagatavojieties nomainīt, ja Volcovam neveiksies.

Viņš tūliņ pazuda. Bet Smīdlings uzsauca: — Tās divi apsolītās pudeles, Volcov, mums i tikpat kā rokā.

Rietumos zenītartilērija bija apklususi. Tagad lielgabali sāka dārdēt pavisam tuvu austrumos.

—     Tur šauj Bohuma. Bumbvedēji ir jau tur.

Debesis jau drebēja motoru troksnī.

—           Lidmašīnas virzienā trīs. Saut pēc radiolokatora datiem! Tiešs uzlidojums.

Atkal nomierinošā, skaidrā balss Holta klausulē:

—     Azimuts sešpadsmit — astoņdesmit.

Holts ziņoja, ka ir gatavs. Tad atskanēja arī Gomul- kas balss, kas nebija dzirdēta diezin cik ilgi. Un atkal bija dzirdams:

—     Skrejuguni. ..

Holts domās atkārtoja vārdu «uguni» un jau atvēra muti, bet gaidītās komandas vietā klausulē atskanēja nožēlas pilni vārdi:

—           Uz indikatora ekrāna traucējumi ,.. Radiolokators pazaudējis mērķi.,. Nu ir svētvakars!

—     Radiolokators sabojājies! — Cīše kliedza.

—            Nekustīgo sprostuguni, azimuts sešdesmit — astoņdesmit, augstums piecdesmit pieci, deglis divi simti desmit.

—            Nostādīts! — atskanēja atbildes, un tad Cīšes līdz nepazīšanai pārvērstā balss:

—     Barikādes uguni.. . barikāde .. . marš!

Acīs iesitās žilbinošs zibens uzliesmojums, nepārtraukti dārdēja grāvieni, un starp atsevišķiem šāvieniem Volcova kliedzieni: — Munīciju!

—            Barikāde stāt! Azimuts četrdesmit astoņi — sešdesmit.

Holts atkal apgrieza lielgabala stobru par simts astoņdesmit grādiem.

—     Barikāde … marš!

Klausulē nosprakšķēja:

—           Turpināsim, atkal sākas! Pa horizontāli četrdesmit astoņi — divdesmit!

—            Azimuta dati pieņemti, azimuts nostādīts! — Vai tā ir mana balss? Šaut pēc radiolokatora datiem, uguni! Muti vaļā! Un atkal neizturamā šāvienu dārdoņa, kurai lauzās cauri Volcova uzsaucieni: — Munīciju šurp!

Cik ilgi tas jau turpinājās? Mērķa maiņa, uguns pārnešana un pa brīdim barikādes uguns, jo no debesīm lija staniola strēmelītes un radiolokatora darbība vienā laidā tika traucēta … Stundas, gadi vai vesela mūžība?

Tagad bija iestājies kapa klusums. Rietumos, kur pie debesīm vēl nesen bija rotājies pasakainais apgaismošanas raķešu mirdzums, tagad augšup līdz pat mākoņu grēdām vijās asinssarkanās ugunsgrēku liesmas.

—     Briesmas garām, — kāds teica.

Un Cīše pavisam aizsmacis noteica:

—     Oberhauzena … deg un deg!

No komandpunkta cauri nakts tumsai izlauzās sauciens:

—     Ugunsgatavība atsaukta.

Holts grīļodamies piecēlās no tēmētāja sēdekļa. Viņš streipuļoja prom pār tukšajām patronu čaulām, kuras mētājās visapkārt. Viņš bija kļuvis gandrīz kurls. Tad viņš norāva no galvas telefona klausules un izņēma no ausīm aizsargus. Viņa seja bija slapja. Vai es būtu raudājis? Varenā, baigā ugunsgrēka atblāzma rietumos vāji apgaismoja lielgabala novietni. Holts stingi raudzījās tālajā liesmu jūrā. Tur tagad ugunī iet bojā cilvēki, Holts domāja. Bet šīs domas nesaistījās ar konkrētu priekšstatu . . . Gomulkas seja bija kļuvusi sveša un it kā novecojusi. Cīše kliedza:

—     Ziņot par izlietoto munīciju!

—            Kas tad tagad nakts laika ies skaitīt tukšās čaulas? — Volcovs iebilda. Bet Cīše nepacietīgi atkārtoja:

—     Saskaitiet taču bunkurā tukšos patronu grozus.

Šmīdlings sēdēja uz lielgabala balsta un nelikās ne

par ko zinis; viņš smēķēja un teica Holtam:

—     Ar šito apkalpi es esmu izvilcis lielo vinnestu.

—     Ziņot par izlietoto munīciju! — Cīše atkal kliedza.

—- Šie pretgaisa aizsardzības vīri ir slinki kā

gurķi! — Volcovs lamājās.

Beidzot nāca ziņojums: — Trīsdesmit četri tukši grozi. — Tas nozīmēja simt divus šāvienus.

Cīše pēdējo reizi ziņoja par stāvokli gaisa telpā:

—           Visas ienaidnieka vienības aizlido virzienā pār Holandi. Kaujas gatavība atcelta.

Zenītartilērijas izpalīgi beidzot drīkstēja likties gulēt. Bet baterijas dežūrapkalpe un pretgaisa aizsardzības vīri stiepa pie lielgabala munīcijas grozus un izlaboja

postījumus, ko bija nodarījis šāvienu radītais gaisa spiediens lielgabala novietnes ierīcēm un barakām.

Holts kopā ar Gomulku soļoja pa ugunsgrēka apgaismoto nakti.

—   Pasaki godīgi, Zep … Vai tev bija bail?

Gomulka vilcinājās ar atbildi.

—  Jā, man bija bail…

— Tas jau nav negods, — Holts teica. — Tas tikai ir jāpārvar.

—   Klausīties visiem! Kas šonakt norisinājās pie «Frīdas», tas ir pietiekošs iemesls, lai nodotu kara liesai. — Kučera sauca ierindā nostādītās baterijas priekšā, turēdams, kā parasts, rokas mēteļa kabatās.

—   Maht, kas jūs esat par ieroču meistaru, ja mūsu taure jau pēc pāris šāvieniem sasprāgst driskās? — Bļaut viņš bļāva vienmēr, bet šoreiz viņa balss bija drausmīga: — Ja lielgabals netiks savests kārtībā, es iespundēšu cietumā visu apkalpi!

Suns pacēlās uz priekškājām un ņurdēja. Kučera iespēra tam ar kāju:

—   Paliec klusu, delveri … Citi lielgabali darbojās labi. Pie «Antona» viss gāja gludi, tur visus bija sagrābis ārprātīgs niknums. — To dzirdot, vecākie izpalīgi sačukstējās.

—   Volcovs ir velna pulveris, — dārdēja Kučeras balss. Tad viņš pievērsās Gotesknehtam:

—   Piešķiriet viņam atvaļinājumu ārpus kārtas. — Vēl mirkli viņš it kā neziņā uzkavējās ierindas priekšā, bet tad noteica: — Ak blēņas vien ir! — apgriezās un pazuda, it kā rīta migla to būtu aprijusi.

Uz piebraucamā ceļa gaidīja ar munīciju piekrautas automašīnas. Līdz pat pusdienas pārtraukumam zēni stiepa uz rezerves bunkuriem patronu grozus. Visu pēcpusdienu viņi nogulēja.

Trauksmes signāls dienu un nakti dzina viņus pie lielgabala. Tāda būs viņu dzīve uz ilgiem laikiem.

V

Novembra naktis nāca ar pirmo spelgoni. Biezā miglas sega, kas no rītiem klājās pār pozicijām, bieži vien neizgaisa līdz pat vēlai pēcpusdienai. Ik dienas debesis vagoja bumbvedēju eskadriļas. Mūžīgās gaisa trauksmes, pie lielgabala pavadītās bezmiega naktis un šaušana, ar kuru kapteinis Kučera neskopojās, visiem divdesmit astoņiem jauniešiem bija kļuvusi par paradumu. Piektā novembra dienā tika smagi bombardēta Esene, Gelzenkirhena un Minstere, un bumbas, kuras bija tēmētas uz apkārtējām rūpnīcām, krita pozīciju tuvumā.

Nedēļu vēlāk Holts kādā pēcpusdienā gulēja, atlaidies uz savas lāviņas. Volcovs lasīja savas mācību grāmatas par kara stratēģiju, pārējie spēlēja skatu.

Cīše skaļā balsī lasīja avīzi:

— «Tādu noziedznieku Vācijā gan nav pārāk daudz, kas cer kaut ko iegūt no sabiedroto uzvaras, un ar šiem noziedzniekiem mēs ātri tiksim galā.» Kas tas ir? — viņš atbildēja uz Gomulkas jautājumu. — Vai tad tu esi aizmidzis, vai? Tā ir fīrera devītā novembra runa. — Viņš atsāka lasīt: — Un te par gaisa karu. «… Un lai nu šie kungi saka, ko grib, taču atmaksas stunda drīz sitīs.» — «… karavīri pielēca kājās, pacēla rokas sveicienam, un viņu acis kļuva valgas un mirdzošas, kad viņi lepni un priecīgi savam mīļotajam fīreram uzsauca «heil» un vēlreiz «heil» . . .»

—   Izlasi labāk virspavēlniecības ziņojumu, — Go- mulka mierīgi teica, — par Kijevas kapilulēšanu, protams, arī var dčībūt valgas un mirdzošas acis.

Cīše uzmeta viņam Jaunu skatienu un savā aizsmakušajā, spiedzīgajā balsī turpināja lasīt:

—   «Saules gaismu var paciest ikviens, bet, kad plosās pērkona negaiss un vētra, tikai tad parādās rakstura stingrība un tad arī atklājas, kas ir gjēvulis…»

Holts bija tik Joti noguris, ka spēja uztvert tikai atsevišķas teikuma daļas: — «… ticība galīgai uzvarai… nekad nezaudēt drosmi… ar fanātisku paļāvību . .. fanātisku ticību … karš citādi nemaz nevar beigties kā tikai ar mūsu uzvaru.»

Spalgi noskanēja trauksmes signāls. Feters lādēdamies atrāva vaļā logu.

Pievakarē, kā parasts, baraku «Dora» apciemoja Cemckis. Viņš bija ātri izvirzījies par rakstveža vietas izpildītāju baterijas komandpunktā un, tā "kā naktis tagad varēja noklausīties sarunas pa kopējo telefona vadu, kas visas baterijas savienoja ar apakšgrupu, tad par visiem notikumiem vienmēr bija labi informēts.

—   Es nupat uzzināju no apakšgrupas, — viņš stāstīja, — ka otrdienas naktī notriektā «Handley Page Halifax» markas lidmašīna tiekot piešķirta iznīcinātājiem.

Feters sašutis iesaucās:

—   Iznīcinātājiem? Palūk, tik!

Pēdējā laikā tuvākajā apkārtnē bija nogāzti trīs četr- motorīgie bumbvedēji. Baterijās vienmēr radās nikni strīdi par to, kā nopelns tas ir, taču Kučera nekad nenostājās savas baterijas pusē. Šmīdlings to izskaidroja tā:

—  Mūsu komandieris ir majors Bēlings, un tas mūsu šefu necieš ne acu galā.»

—  Šie strīdi parasti beidzās ar to, ka tuvumā novietotās iznīcinātāju vienības panāca notriekto lidmašīnu ieskaiti savā labā.

Šoreiz uztraucās arī Volcovs. Viņš, tāpat kā visi citi, loloja cerības iegūt zenītartilērista nozīmi, kuru piešķīra smagajām baterijām pēc sešu ienaidnieka lidmašīnu nogāšanas.

—   Tā ir nelietība, — pīkstēja Cemckis. Tad viņš nokrekšķinājās un centās runāt pēc iespējas zemā balsī, jo Gotesknehts reiz viņam bija ielicis neapmierinošu atzīmi par karavīram nepiedienīgi augstu balsi. — Otrdienas naktī es biju novērotājs. Iznīcinātāji bija aizlidojuši veselu stundu pirms tam, kad tika nogāzts «Halifakss».

—   Nedzirdēta cūcība, — Volcovs šķendējās. Viņš izģērbās un nolikās gulēt. Saskaņā ar iekšējās kārtības noteikumiem rītos bija jāceļas pusseptiņos, bet atkarībā no nakts trauksmes ilguma viņiem atļāva pagulēt arī ilgāk par noteikto laiku. Parasti dežurējošais vecākais izpalīgs, kurš palīdzēja dežurējošam unteroficierim

modināja pusastoņos. Astoņos sākās skolas mācības. Līdz tam laikam viņiem vajadzēja sakārtot gultas un uzpost telpas, citādi dežurējošais unleroficieris sacēla brēku.

Skolas mācības bija gatavais farss. Gandrīz katru dienu tās pārtrauca gaisa trauksme. Piecas reizes nedēļā baterijā no rītiem ieradās skolotāji no Gelzenkir- henas ģimnāzijas un katru dienu trīs stundas mācīja vienmēr kādu citu priekšmetu. Otrdiena bija tā saucamā «skolas diena». Tad visi baterijas izpalīgi gāja uz ķīmijas un fizikas stundām Gelzenkirhenā. Sai laikā baterija nebija «kaujas spējīga».

Kad skolotāji pasniedza stundas barakās, puiši aiz garlaicības mira vai nost un ar ilgošanos gaidīja, kad atskanēs trauksmes zvans.

Pirmo «skolas dienu» Holts un viņa klases biedri godīgi nosēdēja Gelzenkirhenas ģimnāzijā, bet gan tikai aiz ierašu nezināšanas. Uz pilsētu brauca arī vecākie izpalīgi, taču uz skolu sūtīja tikai pāris pārstāvjus. Nu arī Holta klase uzskatīja otrdienas priekšpusdienas par brīvdienām. No deviņiem līdz vieniem viņi nosēdēja kafejnīcā, dzēra limonādi un tērzēja ar draudzenēm, Esenes, Gelzenkirhenas un Vatenšeides meiteņu skolu audzēknēm, ar kurām šeit tika norunāta satikšanās. Kučera pavēlēja sastādīt stundu sarakstu, kuru laiku pa laikam pats pārbaudīja, bet Brancners, kurš mācības nekad nekavēja, Holta un viņa draugu neierašanos skolā attaisnoja ar neskaitāmām atrunām: viens bija «slims», otrs «neatvietojams». Sevišķi iemīļoti bija pilnīgi nejēdzīgie attaisnojuma iemesli, ,kā, piemēram, «Holtam šodien jāmazgā stobra pārvalks», «Volcovs un Gomulka nav ieradušies sakarā ar pārmērīgi augsto meteoroloģisko un balistisko korekciju summu».

Par pulcēšanās vietu bija izraudzīta kāda neliela kafejnīca Gelzenkirhenā — «Caič Italia», Rothauzenas šosejā pie Esenes ceļa. Visapkārt bija tikai drupas. Līdz šim kafejnīca bija pārcietusi visas uzlidojumu naktis. Volcovam par prieku tur bija pat biljards. Tika nodibināti sakari ar kādas meiteņu ģimnāzijas audzēknēm. Septiņpadsmitgadīgās skolnieces — jaunākie gada

gājumi bija evakuēti — uzskatīja, ka draudzēšanās ar zenītartilērijas izpalīgiem pieder pie labā toņa. Pat Feters bija atradis draudzeni un pacietīgi panesa visas viņam veltītās divdomīgās zobgalības, jo viņa izredzētā bija tieva kā lazdas rīkste. Kādu dienu arī Vol- covs sēdēja kopā ar kuplu gaišmati un vakarā barakā lielījās, ka esot norunājis satikšanos un nu jau gan piedzīvošot trakas lietas. Bet prieki nebija ilgi. Drīz vien viņš stāstīja Holtam:

—   Viss cauri. Es tikai mazliet pamēģināju pabraukt viņai zem blūzes, bet šī tūlīt iedomājās nezin ko!

Un viņš atkal ierakās savās grāmatās par kara stratēģiju. Nākamajā otrdienā viņš pat aizgāja uz skolu un sagādāja ar to Brancneram nepatikšanas, jo tas viņa neierašanos jau bija attaisnojis ar uzdevumu «novērot stobra atgriešanos šāviena brīdī».

Matemātikas skolotājs doktors Klāge no Esenes bija gadus trīsdesmit piecus vecs, mierīgs un nopietns vīrs, kurš ļoti nopūlējās, lai, par spīti nelabvēlīgajiem apstākļiem, zēni tomēr mācībās gūtu sekmes. Ar savu noteikto, bet reizē izmeklēti laipno apiešanos viņš iemantoja gandrīz vai cieņu un bija arī vienīgais no skolotājiem, kurš savu regulāro ierašanos baterijā neuzskatīja par tukšu formalitāti. Holts klusībā apbrīnoja pacietību, ar kādu viņš pievērsās arī tādiem atpalikušiem un spītīgiem skolniekiem kā Volcovs un Feters. Mācību plānā bija paredzēta trigonometrija, un doktoram Klдgern tiešām izdevās pirmoreiz kopš ilgiem laikiem modināt Holtā interesi par šo priekšmetu.

Vienīgi Volcovs nezināja neko citu kā tikai lamu vārdus, ar ko apveltīt šo sirmo vīru, kuru mocīja slimība, par ko neviens neko skaidri nezināja. Runāja, ka viņam esot nierakmeņi. Dažu labu dienu doktors Klāge sēdēja pie galda ar bālu, sarukušu seju, viņš cieta sāpes un viņam uz pieres izspiedās mirdzošas sviedru lāses.

—   Komēdija, tīrā simulācija! — Volcovs apgalvoja,

—   puisim tik bail no frontes! — Viņš ienīda Klāgi, jo bija sanācis ar viņu ragos jau pirmajā dienā. Toreiz

viņam bija vajadzējis pie tāfeles atrisināt uzdevumu, bet viņš bija palicis sēžot savā vietā, it kā mācības uz viņu neattiektos. Doktors Klāge, kuram vēl nebija pazīstama Volcova raupjā daba, nostājās pie viņa sola un atkārtoja:

—   Volcov, lūdzu, ejiet pie tāfeles!

—       Lieciet mani mierā! — Volcovs iekliedzās un tik strauji pielēca kājās, ka skolotājs, aiz piesardzības instinktīvi atraudamies atpakaļ, nejauši iegrūda ar roku Volcovam krūtīs.

—       Jūs gribat man sist? — Volcovs sauca. — Jūs man gribat sist? . . .

Holts, kas sēdēja Volcovam aizmugurē, satvēra viņu aiz vidusjostas:

—   Gilbert, paliec mierā!

Bet Feters no sava kakta ķērca:

—   Sist, — kur tas piedzīvots!

Volcovs, pēc Holta iejaukšanās mazliet attapies, izskrēja no barakas.

—       Man, labākajam baterijas lādētājam, nav vajadzības ļaut sevi sist kaut kādam skolmeistariņam.

Doktors Klāge sūdzējās Kučeram. Kapteinis šādos gadījumos vienmēr atvairījās ar savu parasto teicienu:

—   Šaušana ir svarīgāka nekā latīņu gramatika.

Šoreiz viņš formas pēc nopratināja vienu liecinieku,

turklāt ar nolūku izraudzīdamies Feteru, un vakara pārbaudē teica:

—       Nu, paklausieties! Volcovs sakāvies ar skolotāju. Kur tad tas redzēts! Es izjautāju vienu liecinieku, tas visu attēlo pēc savas gaumes un turklāt melo. Doktors stāsta pavisam kaut ko citu un arī melo. Ja abas puses melo, tad man nav nekāda iemesla iejaukties.

To pateicis, viņš uzsvilpa sunim un aizgāja uz savu mītni. Volcovs triumfēja:

—   Šefs šo dezertieri ir atmaskojis.

Decembra sākumā Klāge ieradās 107. baterijā kā pretgaisa aizsardzības dalībnieks. Bija auksta un zvaigžņota nakts. Cīše uz visu nakti bija atvaļinājumā. Ručers gulēja lazaretē ar mandeļu iekaisumu. Tā kā vairāki zenītartilērijas izpalīgi bija saslimuši, tad nokomplektēti

bija tikai pieci lielgabali. Un pēkšņi pie «Antona» parādījās doktors Klāge un pateica:

—   Labvakar.

Aiz brīnumiem visi palika mēmi. Likās, Klāgi atkal mocīja sāpes, jo viņš izskatījās slims un pārguris.

Volcovs pārvarēja apmulsumu, novilka lādētāja cimdu un, gari stiepdams, noteica:

—       Nu, tad pamēģināsim ar! — Viņš pagriezās pret Šmīdlingu: — Esmu sastiepis elkoni.

Volcovs uzņēmās lielgabala komandiera pienākumus.

Baterija izšāva pāris zalvju uz kādu ātro bumbvedēju vienību.

Uguns pārtraukuma laikā Feters pielīda pie Volcova un kūdīja:

—   Klāge visu laiku sēž bunkurā.

—       Ļoti jauki, — Volcovs apmierināti noteica. Tad uzkliedza:

—       Kur ir pretgaisa aizsardzības dalībnieks Klāge? — Piespiedis rokas pie vēdera, Klāge izlīda no apkalpes blindāžas.

—       Jūs bijāt nobēdzis. Žigli pievāciet tukšās patronu čaulas.

—   Volcov, — skolotājs teica, — es …

—       Viņš ir lielgabala komandieris, — Feters Klāgem uzkliedza, — viņa pavēlēm jāklausa!

Volcovs uzbļāva:

—       Desmit reižu apkārt lielgabala novietnei skriešus, marš!

Holts vairs nepaspēja iejaukties, jo Klāge, kaut ko nesaprotamu murminādams, aizgāja uz komandpunktu.

Taču pie Kučeras viņš velti meklēja taisnību. Kapteinis tikko kā bija dabūjis brāzienu no majora, — kāpēc simt septītā baterija šāvusi uguns pārtraukuma laikā, kad, velns parāvis, pašu iznīcinātāji uzbrukuši ienaidniekam! Kučeram bija slikts garastāvoklis, un viņš uzbruka skolotājam:

—       Kaut kas traks! Neizpildīt pavēli. . . Kur tad tas piedzīvots! Sūdzieties rīt — padotības kārtībā.

Radiolokators uztvēra ienaidnieka lidmašīnu tuvošanos.

—   Cemcki, — Kučera ierēcās, — ziņojiet apakšvienībai, ka mēs neko nesapratām. Golesknehl, vicojiet va|ā, savrupuguni!

Kad Klāge atkal atgriezās lielgabala novietnē, viņš pirmā šāviena brīdi pakjuva zem stobra, un gaisa vilnis apžilbušo vīru iesvieda kaktā.

—   Viņš atkal nedara, ko liek, — Volcovs stingri noteica un varas skurbulī no jauna trenca savu matemātikas skolotāju apkārt lielgabalam, Holts un Gomulka stiepa patronas. Kad viņi pamanīja, kas patlaban notiek pie lielgabala, bija jau par vēlu.

Nākamajā dienā doktors Klāge griezās pie komandiera un panāca, ka viņu pārcel uz citu bateriju.

Holts ilgi domāja par šo notikumu. Viņš atcerējās dažu labu sarunu ar Pēteri Vīzi.

—   Īstenībā, — viņš teica Gomulkam, — skolotājiem vajadzētu būt mūsu audzinātājiem . ..

Gomulka klusēja. Bet pēc tam teica:

—   Nu, vai zini, šis Volcovs … — Viņš apklusa un cieši saknieba lūpas.

Pa šo laiku Volcova un vecāko izpalīgu saspīlētajās attiecības nekas nebija mainījies. Pagaidām gan naids izpaudās vienīgi draudos, par ko Volcovs tikai pazobojās:

—   Viņiem nav dūšas.

Bet tad radās atkal jauns iemesls ķildai.

Reizi gadā katram zenītartilērijas izpalīgam bija tiesības saņemt četrpadsmit dienu ilgu atvaļinājumu, tā saucamo «lielo atvaļinājumu». Bez tam regulāri tika piešķirti atvaļinājumi uz vienu dienu vai nakti tiem, kuriem tuvumā dzīvoja piederīgie. Dienas atvaļinājums sākās no pulksten diviem dienā, bet nakts atvaļinājums ilga no sešiem vakarā līdz septiņiem no rīta. Jaunie saņēma atvaļinājumu vai nu sākot ar pusdienas laiku, vai vakarā līdz pusnaktij.

Par šiem atvaļinājumiem tad arī notika strīdi. Ham- burģietis Vilde, tuvs Ginšes draugs, sastādīja atvaļinājumu sarakstu. Holts drīz vien atklāja, ka hamburģieši ar atvaļinājumiem vispirms apgādā paši sevi. Tad Vol-

covs visu ņēma savās rokās. Kad Cīše bija aizgājis nakts atvaļinājumā, notika apspriede:

—   Nevajag velti celt traci! Kad mēs paši būsim vecākie, tad atvaļinājumus dabūsim atliku likām, — Feters teica.

Gomulka nepiekrita:

—   Ja es sastādīšu atvaļinājumu sarakstu, tad nekādu blēdību nebūs.

Holts viņu atbalstīja. Viņi nolēma iegāzt vecāko izpalīgu Vildi. Trīs nedēļas viņi veda uzskaiti, līdz bija iegūti neapstrīdami pierādījumi. Šo triju nedēļu laika Ginše bija atvaļinājumā trīs reizes, Holts — vienu reizi, Pingels Oto — četras reizes, Kiršs — divas reizes. Vakarā visi deviņi «Antona» apkalpes vīri rakstīja sūdzības. Kolektīvas sūdzības tika uzskatītas par dumpi; tāpat bija noliegts individuālas sūdzības savākt un nodot kopīgi. Tāpēc katrs rakstīja savu sūdzību un tad pusotru stundu staigāja cits pēc cita uz kanceleju un nodeva apmulsušajam dežurējošam unteroficierim savu rakstu. Sūdzību teksts bija gandrīz vienāds, pierādījumi identiski. Saskaņā ar reglamentu sūdzības vispirms nonāca pie Gotesknehta. Vēl tai pašā vakarā viņš ieradās pie sūdzētājiem barakā. Izskata pēc viņš pārbaudīja skapīšus, izsvaidīja mantiņas un nosodīja Volcovu un Feteru ar divdesmit pieciem pietupieniem par neatļautu smīnēšanu skapīšu pārbaudes laikā. Bet pēc tam viņš visiem ielika pieci par «atjautību».

Kapteinis ar atbildi vilcinājās divas dienas.

—   Viņš negrib nodarīt pāri saviem mīluļiem, — Vol- covs teica. *

Bet rīta pārbaudes laikā kapteinis nokliedza:

—   Vecākais izpalīgs Vilde, iznākt no ierindas! Tie didekļi no «Antona» apkalpes, tie bandīti, iesnieguši sūdzību, ka jūs nepareizi sastādot atvaļinājumu sarakstus. Es tos pārbaudīju. Sūdzība ir pareiza. — Un viņš pievērsās Gotesknehtam: — Vildem četrpadsmit dienas atvaļinājuma aizliegumu! — Pēc tam viņš apstulbušajam vecākajam izpalīgam vēl uzbļāva: — Nejēga, ja jūs taisāt blēdības, tad tā, lai es par to nekā neuzzinātu!

Vakarā Cīše bija ciemojies hamburģiešu barakā «Berta», un nu viņš teica:

—   Esat gan jūs tagad ievārījuši putru. Tie tur aiz dusmām lec vai no ādas ārā!

Piesardzības dēļ Holts, Volcovs un Gomulka, ejot caur ugunspozicijām, tagad arvien turējās kopā.

Holts dabūja atvaļinājumu. Bija sestdiena. Ar tramvaju viņš aizbrauca uz Eseni. Varbūt sastapšu kādu no meitenēm, viņš nodomāja un, nesdams cepuri rokā, klaiņoja pa Ķeizara ielu. Visi gājēji kaut kur steidzās. Tās ir mūžīgo gaisa trauksmju sekas, Holts sprieda. Viņš pūlējās neievērot pāris hitlerjaunatnes vadītājus, kurus sastapa uz ielas, toties godbijīgi nosveicināja tankistu majoru ar Vācu zelta krustu pie krūtīm. Tad viņš apstājās pie kāda kino. Veita Harlāna «Lielais karalis» ar Gustavu Frēlihu un Kristīni Zēderbaumu. Parastās sēnalas, viņš nodomāja.

Garām pagāja kāds zenītartilērijas izpalīgs, vezdams zem rokas graciozu meiteni. Tas taču ir Cīše, Holts nobrīnījās, paātrināja soļus, panāca abus un sveicināja.

Tā jau vairs nebija meitene, ko gaišmatainais, mazliet uzblīdušais Cīše veda zem rokas, bet tumšmataina, apmēram gadus divdesmit piecus veca dāma. Viņa pagrieza pret Holtu savu šauro, meitemgo seju un, iekams pamāja ar galvu un atbildēja sveicienam, ar tumšajām acīm jautājoši uz viņu paskatījās. Viņi stāvēja trotuāra vidū, un ļaužu straume plūda viņiem garām. Cīše noklepojās, tad iepazīstināja:

Mans biedrs Verners Holts. Mana māte.

—   Vai tu nebūtu tik laipns un nepapildinātu, — skaistā dāma steidzīgi un mazliet aizvainoti teica dien- vidvācu izloksnē, — ka esmu tava pamāte? Citādi šo lamzaku, — viņa piegrūda Cīšem ar elkoni un pavērsās pret Holtu, — vēl var noturēt par manu dēlu.

Cīše piespiesti pasmējās.

—   Lai notiek — pamāte, — viņš apstiprināja.

Tikai tagad, delnu izliekusi, viņa pasniedza Holtam

roku. Viņas skatiens Holtu mulsināja. Mirklī, kamēr viņš nolieca galvu, viņam viss sajuka: Cīšes māte,

pamāte, pavisam vēl meitene, maiga un trausla. Viņš pacēla galvu. Es nedrīkstu uz viņu tā skatīties! Viņš bija apmulsis.

Trijatā viņi turpināja iet uz priekšu. Pēc pāris soļiem Cīše saīdzis teica:

—       Mēs taču gribējām iet uz kino! — Nerātni un untumaini kā bērns viņa atteica:

—       Es pārdomāju. Patiesību sakot, man nemaz negribas.

Cīše dusmīgi iesaucās: — Tad taču mēs tūliņ būtu varējuši palikt mājās!

—       Vai zini ko, — Cīšes kundze teica, bet nu jau vislabākajā garastāvoklī. — Iesim atpakaļ. Es uzvārīšu tēju, un mēs patērzēsim.

—       Nē! — Cīše apstājās. — Es iešu uz kino, tu vari darīt, ko gribi. Hei! Hitler! — Piesarcis viņš apsviedās apkārt un pazuda ļaužu drūzmā.

Šī scēna Holtu nepatīkami aizskāra. Viņš nezināja, kā tagad izturēties. Cīšes kundze teciņus gāja viņam blakus un tērgoja:

—       Tīrais posts ar šo puisi. Viņa māte, ziniet, bija pavisam gaišiem matiem, āriete … Pie manis viņš kā nevar, tā nevar pierast. — Viņa apstājās. — Un jūs? Vai arī jūs mani pametīsiet vienu uz ielas? — Augumā viņa bija mazāka par Holtu un ar savām tumšajām acīm raudzījās viņā uz augšu ar baiļpilnu un bezpalīdzīgu sejas izteiksmi.

Tik nepārprotama spēle mulsināja Holtu arvien vairāk.

—       Ja atļausiet… — Holts neveikli teica, — es jūs pavadīšu . ..

Viņa pasmaidīja. Šaurā seja viņam šķita pazīstama, it kā viņš to jau sen būtu redzējis diendienā.

—   Kurp? — viņš jautāja.

—   Uz mājām.

Ar grūtībām viņam izdevās pielaikoties viņas soļu ritmam.

—       Jūs neesat šejienietis? Ko jūs darāt, kad jums atvaļinājums?

—       Nu, ko gan citu — eju uz kino, pasēžu kafejnīcā un uzspēlēju biljardu …

1 — Un kā ar meitenēm? — viņa apjautājās. — Ar dā- miņām no liceja?

Nu dažiem jau tā esot savā ziņā vienīgā izklaidēšanās … Tas arī gluži saprotams, viņš stāstīja.

—   Dažiem? Jums tātad ne?

—   Nē, — viņš pārsteigts atbildēja. Viņam nepatika, ka viņu tā iztaujā.

—   Sešpadsmit gadu vecumā zenītartilērijā, tās nu gan ir šausmas. Jūs taču vēl esat tīrie bērni!

Holts meklēja atbildi, tai vajadzēja būt dzēlīgai, asprātīgi ironiskai… Viņš klusēja, domāja: kāpēc ļaut sevi tā apvainot? .. . Bet kad pie liela īres nama ieejas viņa jautāja:

—   Vai jūs nepadzertu kopā ar mani tasīti tējas, — viņš laimīgi atbildēja: — Jā, labprāt… — un sekoja viņai.

Holts viņai palīdzēja novilkt melno kažokādas mēteli un nu ieraudzīja sievieti brūnā vilnas tērpā, slaidu, šauriem gurniem kā zēnu. Viņa ieveda Holtu istabā, kur viņš apmulsis palika stāvot uz raibās grīdsegas. Viņa skatiens apstājās pie lielas ierāmētas fotogrāfijās uz galdiņa, kur stāvēja lampa; tas bija gadus piecdesmit vecs vīrs, platu, rupju, mazliet uzblīdušu seju, kura virs SS formas ģērba apkakles, slēpdamās zem miroņgalvas cepures apmales, bija līdzīga Gintera Cīšes sejai… Tam jābūt viņa tēvam. Holts apgrieza fotogrāfiju un lasīja: «Manai karsti miļotajai Gerti- jai,» — tiešām, vārdā «miļotajai» burts «i» bija uzrakstīts bez garumzīmes, rokraksts neveikls, neglīts un atbaidoši pirmziemniecisks, — «veltīts 26. dzimšanas dienā no Ervīna.» Datums: «Krakovā, 1942. gada 14. sala mēneša dienā.» Tātad viņai ir gandrīz divdesmit astoņi gadi. Uzbudināts viņš nenolaida acis no fotogrāfijās, no šīs brutālās, uzblīdušās sejas. Līdz dvēseles dziļumiem viņš izjuta naidu pret cilvēku greznajā uniformā, kas neprata pat pareizi rakstīt, bet bija šīs brīnišķīgās, meitenīgās sievietes vīrs .. <

Aiz viņa atvērās durvis. Cīšes kundze veiklām kustībām klāja tējas galdu. Viņa laipni smaidīja un pļāpāja:

—       Seit vairs nav sevišķi omulīgi. Mēs jau gandrīz visu esam aizveduši. Gan jau arī šo māju reiz trāpīs bumba.

Viņš sēdēja viņai iepretim drūms un mazrunīgs. Viņa līdzjūtīgi apjautājās:

—   Kas jums kait?

—       Nekas. Man tikai nav miera. Noteikti būs trauksme.

Viņa noliecās pie radioaparāta. Pret paša gribu viņa skatiens sekoja sievietes slaidajām rokām.

«… gaisa telpā virs Vācijas neatrodas neviena ienaidnieka kaujas vienība.»

Viņa meklēja muziķu.

—       Vai tagad jūs nomierinājāties? — Viņa ērti atlaidās pret sēdekļa atzveltni.

Man jātiek prom, Holts domāja. Kaut taču es būtu aizgājis uz kino! Viņam likās, ka no mugurpuses viņu uzlūko gaišmatainais vīrs ar plato seju. Viņš taču nevarēja nepārtraukti raudzīties tikai grīdā, viņam vajadzēja paskatīties arī uz Cīšes kundzi, kā viņa sēdēja krēslā, pievilkusi klāt kājas. Maigs profils un gari, tumši, uz pakauša vaļīgā mezglā sasieti mati.. .

—       Būs labāk, ja es iešu. — Viņš piecēlās. — Man nav miera.

Pārsteigta viņa Holtu uzlūkoja. Un tad pasvītroti laipni noteica:

—   Kā vēlaties. Es negribu jūs aizkavēt.

Gaitenī viņš steidzīgi uzvilka mēteli. Viņa sniedza roku. Pēkšņi viņš stomīdamies atvainojās:

—   Lūdzu … neņemiet ļaunā …

Izbrīnā viņa savilka uzacis. Bet Holtam trūka drosmes viņu uzlūkot.

—   Vai es drīkstu jūs vēlreiz apmeklēt?

—       Kāpēc gan ne? — viņa nepiespiesti atbildēja.

—   Man ir telefons. Ginters jums pateiks numuru.

Steidzīgi viņš noskrēja pa kāpnēm lejā un bez mērķa maldījās pa ielām. Tad aizbrauca atpakaļ uz bateriju.

Sai vakarā viņš ilgi nevarēja iemigt. Feters klusu krāca. Holts vērās nakts tumsā.

Viņš redzeja bruņas acis, tumšus matus, kas bija sa sieti vaļējā mezglā.

Un Uta?

Viņš nolēma no Cīšes kundzes izvairīties.

VI

Svētdienas rītā Kučeram bija slikts garastāvoklis un nevērīga sveiciena dēļ viņš pusotras stundas mocīja visu bateriju ar ierindas mācībām. Trauksmes signāls zēnus atpestīja.

Pēc parastās svētdienas pusdienu maltītes — liellopu cepeša ar mērci, kas bija iesaukta par «cepešūdeni Din A 4», skābiem kāpostiem un kartupeļiem ar mizu — uz bateriju plūda svētdienas apmeklētāju straume, zenītartilērijas izpalīgu vecāki un paziņas no apkārtējām pilsētām.

Feters, Kiršs un Ručers spēlēja kārtējo svētdienas pēcpusdienas skatu. Feters ņēmās apgalvot:

—       Šei't jau dzīve kā lejputrijā. Nu, lai tik mana dzimta vēl kādreiz pamēģina mani iekaut.

Volcovs lasīja Klauzevicu. Gomulka gulēja.

Holts rakstīja Utai vēstuli. Pēkšņi kāds pabāza galvu pa durvīm un teica:

—   Cīše, kantīnē tevi gaida ciemiņi.

Cīše pazuda. Tā var būt tikai viņa, Holts nodomāja. Uta bija aizmirsta. Būtu jāpaskatās, vai tiešām tā ir viņa?

Istabā ienāca Cemckis. Feters skaitīja savus stiķus.

—   Piecdesmit astoņi, sešdesmit divi, pietiek!

—       Gilbert, — Cemckis iepīkstējās, — tev jāiet pie lielgabala «Cēzars», tur vecākie jefreitori izmēģina hidraulisku lādējamo ierīci.

Volcovs aizvēra grāmatu.

—       Tas man jāredz. — Un viņš aizcirta aizejot aiz sevis durvis.

Es taču nevaru skriet uz kantīni, tas izskatīsies pavisam smieklīgi, Holts nodomāja.

—   Kas tas ir «lādējamā ierīce»? — kāds iejautājās.

Feters ņēmās skaidrot:

—   12,8 un 15 centimetru zenītlielgabalam patronas ir tik smagas, ka tās vairs nevar ielādēt ar roku. Bet 8,8 centimetru lielgabaliem tik smagu nav.

Nē, pie 8,8 centimetriem tādas ierīces nav, Holts domāja. Tātad «lādējamā ierīce» ir tīrās blēņas.

—   Zep! — viņš iekliedzās, pielēcis kājās, un sāka purināt Gomulku. — Zep! Tur kaut kas nav kārtībā! Atri! — Nu viņš jau skrēja pa laipām.

Lielgabals «Cēzars» atradās rietumu pusē kalna nogāzē, mazliet zemāk par baterijas komandpunktu. Skriedams Holts varēja pārredzēt lielgabala novietni kā uz delnas. Lielgabals bija atsegts. Ap to locījās augumi naga cepurēs, tātad izpalīgi. Holts skrēja šķērsām pār arumiem; tad jau viņš bija klāt pie mērķa. Lielgabala novietne mudžēja no izpalīgiem.

Tie bija pievārējuši Volcovu, pārlikuši pār lafetes balstu; viņa ķermeņa augšdaļa līdz jostas vietai bija ietīta lielā brezentā. Viņam virsū ar ceļiem bija uzmetušies četri vai pieci puiši un spieda viņu lejup. Katru Volcova kāju turēja ciet trīs vīri; turpat blakus stāvēja Ginše un ar daudzaslainu ādas pletni sita Volcovam pa muguru. Holts metās viņiem virsū. Tūliņ klāt bija arī Gomulka; viņš bija paķēris līdz rungu un sāka ar to zvelēt. Holts paspēja vēlreiz ātbrīvoties, bet tad viņu beidzot pievārēja. Toties atbrīvots bija Volcovs.

Viņš atbrīvojās no brezenta; viņa seja bija zila, acis spiedās ārā no dobumiem; pāris reižu viņš ar muti tvēra gaisu, bet tad pārgāja pretuzbrukumā. Vispirms viņš atbrīvoja Holtu, kuru patlaban briesmīgi sita, tad metās virsū Ginšem, sagrāba to un ietrieca kaktā. Un, ja līdz šim kautiņš bija norisinājies klusu ciešot, tad tagad Volcovs no dusmām sāka aizsmacis bļaut.

Nu jau arī Gotesknehts bija klāt. Holtam no deguna plūda asinis. Pagāja labs brīdis, līdz Volcovs kaut cik bija nomierinājies; pārvērstu seju viņš stāvēja Gotes- knehta priekšā un nekustīgi blenza uz to.

Pāris vecāko izpalīgu palika guļam. Ginše tiešām bija zaudējis samaņu. Viens no dvīņu brāļiem vaidēdams tupēja uz izdedžiem nokaisītās zemes, piespiedis pie sejas abas rokas, un pa pirkstu starpām viņam spiedās asinis; viņš bija atsities ar galvu pret

lielgabalu. Bez tam vēl divi valstījās pa zemi, jo nevarēja atdabūt elpu. Tie bija tikuši cauri vieglāk. Asiņojoši deguni vai uzpampušas lūpas bija visiem. Tikai Gomulka bija palicis sveiks un vesels; savu rungu viņš bija sadauzījis lupatu lēveros un turēja rokā vairs tikai īsu stumbeni.

—   Gomulka, — Gotesknehts pavēlēja, — atsauciet sanitāru! v

Tad viņš pievērsās Ginšem, kurš vēl aizvien nekustējās. Tikai tad, kad sanitārs — vecākais jefreitors viņam pie deguna pielika pudelīti ar ožamo spirtu, viņš atvēra acis, sāka vemt un bez palīdzības nespēja piecelties.

— Smadzeņu satricinājums, — noteica sanitārs.

Dvīņu brālim no pieres līdz vaigu kaulam stiepās dziļa vaļēja brūce; kreisā acs bija aizpampusi.

—   Vahtmeistara kungs, Ginše un Pingels jānogādā medpunktā.

—   Stiepiet prom! — Gotesknehts norīkoja. Pēkšņi notikumu vietā bija palikuši vairs tikai Holts, Volcovs un Gomulka. Viņi pārsedza pār lielgabalu brezentu. Gotesknehts klusēdams viņos noskatījās.

—       Vahtmeistara kungs, — Volcovs beidzot teica,

—   tā bija nepieciešama aizstāvēšanās.

Gotesknehts neatbildēja.

—  Viņi atvilināja mani šurp un tad uzbruka vienpadsmit vīru sastāvā.

—   Turiet muti, Volcov! — Gotesknehts noguris uzsauca. — Tas mani neinteresē. Mani interesē tikai tas, ka tuvākajās dienās pie mēraparātiem trūks divu vīru.

—   Tādā gadījumā pārējie kungi no radio mēraparāta apkalpes nevarēs tik ilgi iet atvaļinājumā, — Holts saniknots attrauca.

Vahtmeistars papurināja galvu: — Kādas gan jūs man sagādājat rūpes! Kā lai es to tagad paziņoju šefam?

Otrā dienā kantīnē kapteinis kā nacionālsociālistu partijas vadošais virsnieks noturēja «militāri politiskas apmācības». Viņš novilka lietus mēteli, pasvieda to Gotesknehtam, tad iespieda abas rokas sānos un teica:

—        Uzmanību! Vakar daži esot sagājuši matos. Divus vajadzējis nogādāt medpunktā. Kur tas pieredzēts! Kas bija vainīgs, mani neinteresē. Baterijai par sodu uz astoņām dienām atvaļinājuma aizliegums. Pateicieties tiem kaušļiem, kas jums šo putru ievārījuši.

Tad viņš sāka mācības. Stāvoklis frontēs, politiskais stāvoklis, tanku kauja pie Zitomiras, vissmagākais uzbrukums Berlīnei no gaisa, fanātiska pretošanās griba . .. Holts klausījās. Viņš domāja: tie esam mēs, kas «ievārījuši šo putru».

Vakarā Volcovs teica:

—       Man tas ir līdz kaklam. Es eju uz «Bertu» aprunāties ar vecākajiem izpalīgiem.

—       Metīsies taisni lauvu bedrē! — Gomulka noteica.

—   Tas taču neko nepalīdzēs.

—   Jāpamēģina, — Volcovs neatlaidās.

—       Viens jau nu tu neiesi, — Holts iebilda. — Zep, Kristiān, ejam līdz!

Vecākie izpalīgi bija pārsteigti, kad visi četri iegāja istabā. Daži gulēja, daži sēdēja pie galda. Tie nu gan omulīgi iekārtojušies, nodomāja Holts. Skapīši sabīdīti kopā kā siena, aiz'tiem paslēptas gultiņas. Pie loga liels akvārijs ar zivtiņām un uz palodzēm ziedēja acālijas un Alpu vijolītes.

Volcovs nostājās istabas vidū.

— Redz, kāds augsts viesis ieradies! — kāds zobgalīgi izmeta. Bet Volcovs mierīgi teica:

—   Mums jāsalīgst miers.

—       Jāsalīgst miers? — iesaucās dvīņu brālis un pielēca gultā sēdus. — Tagad, kad mans brālis izķēmots uz visu mūžu!

—   Es nevienam neuzbruku, — Volcovs atbildēja.

Tad piecēlās vecākais izpalīgs Vilde:

—       Armijā pastāv nerakstīts likums. Mieru mēs varēsim salīgt, kad būsim notēsuši jums muguras.

Pasperdams soli uz Vildes pusi, kurš steidzīgi manījās nolikt galdu starp Volcovu un sevi, Volcovs uzkliedza:

—       Vēl viens tāds nodevīgs uzbrukums… un lai dievs tad jums žēlīgs.

Vecākie izpalīgi sāka nievājoši smieties, bet šie smiekli vairs nelikās īsti.

—       Mēs te neko nepanāksim, — Holts vēlāk teica.

—   Un to vēl sauc par biedriskumu: viens otram gatavs pārkost vai rīkli. Es armiju biju iedomājies citādu. Kā saliedētu kopību …

—   Blēņas! — Volcovs šķendējās.

—   Saliedēta kopība! — Feters iesaucās. — Tikai vispirms tev jā Jauj ar ādas pletni uzskaitīt piecpadsmit!

Holts un viņa draugi tika izolēti. Jaunieši no viņu klases, kuri dienēja mēraparātu apkalpē, pievienojās vecākajiem izpalīgiem.

Decembrī pastiprinājās nakts uzbrukumi apkārtējām pilsētām.

Šad un tad Holts saņēma vēstules no mātes; no Ham- burgas krusttēva regulāri pienāca cigarešu paciņas, reizēm viņš no tā lūdza arī naudu, jo ar piecdesmit feniņiem «goda algas» dienā nepietika. Viņa lūgums piešķirt ziemsvētkos īsu atvaļinājumu tika ievērots. Viņš ilgi pārlika, kur to pavadīt. Uta, par kuru viņš bija domājis vispirms, jau novembrī bija atrakstījusi, ka viņas ģimene ziemsvētkus pavadīšot Švarcvaldē; braukt pie mātes viņam nebija nekādas patikas. Holts jutās vientuļš. Viņš piezvanīja Cīšes kundzei.

Gotesknehts sēdēja kancelejā un tērzēja ar apaļīgo sakaru dienesta izpalīdzi, par kuru baterijā klīda tenkas, ka viņa ir kapteiņa mīļākā. Holts neuzticīgi pašķielēja uz Gotesknehtu. Pagāja vesela mūžība, iekams Holts dabūja telefona sarunu. Beidzot viņš izdzirda Cīšes kundzes balsi, saraustītu un neskanīgu.

—   Protams, nāciet tik šurp, man ir viesi, būsiet īstā laikā. — Ar nemierīgām gaidām sirdī viņš devās ceļā.

Pie mājas durvīm stāvēja divas sagrabējušas automašīnas. Kalpone atvēra durvis un palīdzēja novilkt mēteli. Viņš nolika uz grīdas bruņu cepuri. Armijas mētelim, kas karājās uz drēbju pakaramā, kā Holts atviegloti konstatēja, nebija oficiera uzpleču. Viņš izdzirda deju muziķu un smieklus.

Šo telpu viņš jau pazina. Divviru durvis uz blakus istabām bija atvērtas. No apmēram divdesmit personu lielā viesu pulciņa, vīriešiem un sievietēm, viņam pretī nāca Cīšes kundze — svinīga, nepieejama, īsta mājasmāte. Viņa pasniedza Holtam pirkstgalus. Formas mē- te]a īpašniekam, bālam, liela auguma gaišmatainam unteroficierim, pie svārku piedurknes bija tanku grenadieru pulka «Lielvācija» uzšuves, un visi viņu uzrunāja ar «Lielvācija». Kad kalpone viņam pasniedza paplāti ar liķiera glāzītēm un viņš sev paņēma vienu, kāds iesaucās:

—   Mūsu «Lielvācijai» tas par maz, — un visi smējās.

Holts sēdēja krēslā vēl aizvien ļoti apmulsis. Cīšes

kundze viņam blakus laipni un ar manāmu tuvību skaidroja:

—   Tie ir visi mani bijušie darba biedri, dziedātāji no operetes. Jūs nemaz nezināt, ka esmu dejotāja? Pāris gadu es šeit biju primabalerīna … Es nebiju slikta dejotāja. Esmu viesojusies arī ārzemēs. Ja jūs tas interesē, kādreiz parādīšu arī uzņēmumus. — Viņa smējās.

—   Mans dievs, tie tik bija laiki!

Lielās sirsnības aplaimots, Holts nekustēdamies klau- sijās viņas vārdos. Viņas tuvums mulsināja un satrauca.

—   Izklaidējieties pēc sirds patikas, — viņš dzirdēja Cīšes kundzi sakām. — Bet piesargieties no meitenēm! — viņa pajokoja. — Tās tikai koristes, es viņas labprāt neciešu savā mājā, bet vīriešiem vajag, ar ko padejot. — Holts palika viens.

Holta skatiens neatlaidīgi sekoja Cīšes kundzei. Viņa bija tērpusies brūnā zīda mājas tērpā — garās platās biksēs un kazakīna blūzē, kuras piedurknes bija tik platas, ka bieži līdz pat pleciem atsedza viņas baltās, kailās rokas. Mati bija sasieti pakausī augstā grieķu mezglā. Kā vienīgo rotas lietu viņa nēsāja mazus mirdzošu dārgakmeņu auskarus. Holta sirdī uzliesmoja greizsirdības dzirkstele pret visiem vīriešiem, kas viņai šeit veltīja uzmanību. Viņš apskauda katru smaidu un katru vārdu, ko viņa tiem veltīja.

—   Frontes biedri, iemetīsim pa malciņam! — Tas bija bālais unteroficieris; viņš pasniedza Holtam glāzīti

konjaka. Viņiem apkārt skaņu plašu mūzikas ritmā griezās dejotāju pāri.

—   Vai atvaļinājumā? — unteroficieris jautāja ar stīvu mēli. — Vai šeit dienat? Es … esmu atvaļinājumā, tieši no frontes… Zināt, ko es jums teikšu? — Viņš iztukšoja glāzīti. — Viss pagalam. Draugs… kara biedri… — Ar piedurkni viņš noslaucīja pieri. — Pēc trim dienām man atkal ceļš uz austrumu fronti… Pro- zit! — Glāzītes bija atkal piepildītas. — Draugs… tiešām viss ir pagalam! Pasaule kļuvusi tik žīdiska, ka — beigu beigās tie mūs pieveiks.

Pēkšņi Cīšes kundze stāvēja viņiem blakus un visai skarbi savā augstajā balsī teica:

—   Vai es tev neaizliedzu runāt par karu? Ej tūliņ dejot!

Nedrošiem soļiem unteroficieris devās pāri viesistabai. Cīšes kundze apsēdās Holtam blakus un, izlikdamās noskaitusies, teica:

—   Jūs esat slikti audzināts. Pieklājība prasa, lai mājasmāti uzlūgtu uz deju.

—   Es neprotu dejot, — Holts atzinās. Bet Cīšes kundze uzsauca meitenēm pie patafona:

—   Uzlieciet fokstrotu! — Tad viņa paņēma Holtu pie rokas un parādīja viņam vienkāršos dejas soļus. Holts ātri iemanījās. — Veicas taču lieliski, — viņa teica. Ar pukstošu sirdi Holts viņu turēja savās rokās, uzmanīgi un piesardzīgi, it kā viņa būtu no porcelāna. Caur zīda tērpu vīna labā roka manīja viņas pleca lāpstiņas apveidus. Deja bija beigusies. Holts kaislīgi iesaucās:

—   Vēlreiz .. . lūdzu!

Dejā aizrāvies, viņš visu laiku jutās satraukts un pacilāts. Viņš viegli pievilka klāt. partneri, tad vēl mazliet ciešāk un izbijās par savu pārdrošību.

Kad arī šī deja bija beigusies — un tik ātri! — viņam šķita, ka Cīšes kundze kļuvusi nepieejamāka kā jebkad. Greizsirdīgi viņš noskatījās, kā viņa dejoja ar citiem. Uz paplātes tika pasniegtas sviestmaizītes. Sardīnes eļļā. Taču Holts atteicās, lai gan bija izsalcis. Beidzot viņš apsēdās pie koristēm, lika sev ieliet glāzīti

konjaka, tūliņ pēc tam otru, bet meiteņu pļāpāšana un krāsotās sejas viņam bija pretīgas.

Viņš sadūšojās un atkal uzlūdza Cišes kundzi uz deju. Konjaks iedvesa drosmi, un Holts pastūma pie malas aktieri, kas grasījās viņam aizsteigties priekšā. Cīšes kundze smiedamās teica:

—  Nu redzi, Frici, mūsu drošsirdīgiem karavīriem priekšroka.

Holts skatījās viņā no augšas uz leju. Asinīs kūsāja alkohols. Ja mēs būtu divatā, es viņu noskūpstītu. Pēkšņi atskanēja dobjš kritiena troksnis, plīsa glāzes, koristes spiedza. Unteroficieris bija nogāzies zemē un nu gulēja uz parketa. Divi aktieri viņu cēla augšā. Cišes kundze tikai mazliet pagrieza galvu.

—   Ienesiet viņu vannas istabā!.,» — viņa paskaidroja Holtam. — Viņš ir piedzēries. — Tik ļoti baidas no frontes, ka mūžīgi apdzeras. — Viņa palūkojās pulkstenī. — Pēc desmit minūtēm es visu šo bandu izmetīšu ārā.

Radiouztvērējā atskanēja signāli. Tad diktors teica: «Ienaidnieka kaujas vienības tuvojas Vācijas robežām …» Sagatavoties atklāt uguni, Holts domāja. Man jātiek prom. Apturēt kādu auto… tad es vēl paspēšu. Bet Cīšes kundzes sejā viņš pamanīja bailes… Es palikšu. Baterijā valdīja nerakstīts likums, ka, atskanot trauksmes signālam, jāpārtrauc atvaļinājums, taču reglamentā tas noteikts nebija. Es palieku.

Ar troksni viesi devas lejā pa kāpnēm, piedzērušo unteroficieri iestiepa viena no automašīnām. Cišes kundze pa to laiku tramdīja apkalpotāju — darba dienesta meiteni:

—   Liecieties mierā ar traukiem! Nonesiet patvertnē koferus! — Kažokā ģērbusies, viņa atkrita krēslā. Atskanēja sirēnu pirmie brīdinājuma signāli. Tumšajā istabā Holts atvēra visus logus. Piesmēķētajā dzīvoklī ieplūda auksts gaiss. Bija dzirdams, ka majas iedzīvotāji skrien uz patvertni.

Cīšes kundze bija nevarīga un bailīga kā mazs bērns.

—   Kā to lai iztur! Vienā laidā trauksmes! Te jau var zaudēt prātu!

—   Kāpēc jūs uzturaties šeit, Esenē, — Holts jautāja.

— Mans vīrs saka, ka palikšot slikts iespaids, ja es aizbraukšot…

—       Neprāts! Ja jūs nogalinās, vai tad būs labāks iespaids? — Viņa naids pret resno, gaišmataino vīrieti nebija mitējies.

Atkal sāka gaudot sirēnas, skaņas stiprums te pieauga, te atslāba.

—   Jāskrien uz patvertni!

—       Nav ko steigties, — Holts ar pārākuma apziņu teica un piegāja pie radio. — Viņi ielidojuši vēl tikai simt piecdesmit kilometru joslā … Vai jūsu aparāts uztver pretgaisa aizsardzības raidījumus?

—   Tos taču neviens nespēj saprast…

—   Gan jau es sapratīšu!

Viņa nometās ceļos viņam blakus pie radio. Skala apgaismoja viņas seju. Cemckis bija iemācījis Holtu orientēties lielajā kartē ar topogrāfiskajiem kvadrātiņiem.

—       Atrās lidmašīnu vienības virzās no Marta — Hein- rihs 64 uz Ziemeļpolu — Ida 17 …

—        Tie ir «pēddziņi», kaut kur pie Dinslākenas… Ja tie nemainīs virzienu, tad dienvidos lidos mums garām . ..

Signāls apklusa, dzirdama bija atkal diktora balss:

—   Atrās lidmašīnu vienības no …

—   Lido mums garām, — Holts paskaidroja.

—       Kā ziņos tad, ja mums draudēs briesmas? — Cīšes kundze jautāja.

—       Es jums to sīki izklāstīšu citā reizē. — Holts klausījās, ko saka diktors.

—       Bumbvedēji lido aiz «pēddziņiem», mums uzbrukums nedraud.

—       Šis Cīše to jau sen varēja man paskaidrot, — viņa pukojās. Kaut kur sāka šaut smagā zenītartilērija, pa atvērtajiem logiem bija dzirdami lielgabalu grāvieni, tie šķita draudīgi tuvu. Holts ausījās.

—   Tur kāda baterija šauj uz «pēddziņiem».

—        Kā jūs varat būt tik mierīgs! Es gribu iet uz patvertni, man bail! — Cīšes kundze ieķērās Holtam elkonī, un viņš to noveda lejā pa kāpnēm.

Pretgaisa aizsardzības komandants saīdzis stāvēja atspiedies pret mājas durvīm un ziņkārīgi nopētīja Holtu.

—   Pats pēdējais laiks jums kāpt lejā!

Patvertne bija dziļa, un tās griesti nostiprināti ar baļķiem. Gaitenī drūzmējās ļaužu pulciņi. Cīšes kundze atslēdza kādas nomaļās durvis.

—   Es negribu sēdēt kopā ar visu šo pūli!

Mazā, tīrā pagrabiņa griesti bija tāpat nostiprināti ar izturīgiem baļķiem. Tie nu gan neko daudz nepalīdzēs, Holts neticīgi pie sevis nodomāja. Viņš labāk būtu meklējis patvērumu laukā ierakumos zem atklātām debesīm. Viņi apsēdās, bet Cīšes kundze vēl aizvien cieši turējās Holtam pie rokas un drebinādamās spiedās viņam klāt. Patvertnes gaitenis bija vāji apgaismots. Patvertnē zenītarlilērijas šāvienu troksnis tikai vāji atbalsojās.

Klusēdami viņi sēdēja viens otram blakus. Pēc brīža viņa teica:

—   Tie ļaudis tur laukā mani padara vai traku. Bet jūsu klātbūtne mani nomierina.

Holts atbildēja:

—   Arī man šeit pagrabā bņtu bail. Bet es esmu tik priecīgs, ka varu būt ar jums kopā.

Holts juta, ka viņa paskatījās, bet tad atkal raudzījās taisni uz priekšu.

No patvertnes gaiteņa bija dzirdamas ļaužu balsis un bērnu raudas. Taču Holts to visu gandrīz nemaz nedzirdēja. Viņš sev blakus redzēja tikai šo jauno, mei- tenīgo sievieti, kas bija ievīstījusies kažokā, no kura laukā raudzījās tikai šaurā, patlaban tik bālā seja. Mezgls bija atraisījies, un blāvi mirdzošie mati smagi slīdēja pār pakausi un sajaucās ar kažokādas pūkām. Viņa bija atspiedusi galvu pret pagrabiņa sienu.

—   Kāpēc pagājušajā reizē jūs tik ātri aizbēgāt? — viņa pusbalsī jautāja.

—   Arī šodien es būtu gandrīz atkal aizgājis ..,

—   Un kāpēc?

—   Nespēju paciest, ka jūs dejojat ar citiem ..«

Viņa pasmaidīja.

—       Es tur nekā nevaru darīt… — Holts teica. — Es zinu, tas ir muļķīgi.

Viņa neko neatbildēja. Patvertnes komandants gaitenī nobļāva:

—   Trauksme atsaukta.

Holts paraudzījās rokas pulkstenī. Bija mazliet pāri vienpadsmitiem.

—       Man laiks iet prom. — Tāpat kā pirmajā reizē Holts stāvēja viņas priekšā ar noliektu galvu un, turēdams viņas roku, jautāja:

—   Vai es drīkstu atkal atnākt?

Viņa lēnām atbildēja:

—       Patiesību sakot, jūs jau esat pietiekami vecs, lai pats zinātu, ko jūs drīkstat un ko ne.

Viņš nekad vēl nebija redzējis tik neizdibināmu seju.

Holts vienmēr domāja par šo dīvaino pazīšanos. Pa dīkās gaidīšanas laiku pie lielgabala un skolas mācību stundās viņa domas kavējās tikai pie šīs tumšmatainās sievietes . . . Sākumā viņu traucēja atmiņas par Utu. Bet tad viņš kapitulēja jauno jūtu labā, kuras, acīm redzot, bija stiprākas. Tas nenotika bez pašpārmetumiem.

Dienu pirms sava nākamā atvaļinājuma viņš piezvanīja Cīšes kundzei. Vai viņš drīkstot apmeklēt?

—   Protams, ja jums nekas cits labāks nav padomā.

Durvis atvēra viņa pati, dzīvoklī viņa bija viena.

Šoreiz Cīšes kundze likās Holtam atkal pavisam citāda nekā iepriekšējās tikšanās reizēs; viņas izturēšanās bija pārsteidzoši lietišķa. Viņa saritinājās viesistabā uz tahtas. Holts pievilka klāt krēslu. Viņi smēķēja.

—       Kāpēc jūs teicāt: «Ja jums nekas labāks nav padomā?» — viņš jautāja. — Man nekas nav patīkamāk kā jūs apmeklēt.

—       Tiešām? — viņa gari novilka un ierīkojās ērtāk uz tahtas. — Bet rakstīt vēstules Barnima jaunkundzei jums varbūt tomēr patīkamāk?

Holts tik ļoti apmulsa, ka savā apjukumā kļuva nekaunīgs.

—   Tātad jūs mani izspiegojat?

—       Mazliet, — viņa atzinās un iemeta cigareti pelnu traukā. — Katrā ziņā no sava padēla esmu uzzinājusi kaut ko svarīgu …

—   Un … tas būtu?

—       To, ka jūs, acīm redzot, nepiederat pie tiem, kas mīl palielīties ar saviem panākumiem pie sievietēm, — viņa lēnām teica un skatījās uz viņu cieši un izaicinoši, — īsi sakot, ka jūs protat turēt muti.

Holts sēdēja savā krēslā kā sastindzis, līdz viņa skatiens apstājās pie lielās ierāmētās fotogrāfijās. Satraukums, kas viņa asinīm drudžaini lika joņot pa dzīslām, vienā mirklī pārvērtās par neprātīgu niknumu. Viņš trieca pret parketu resnā, gaišmatainā vīra portretu, tā ka lauskas aizlidoja uz visām pusēm. Viņa izbailēs iekliedzās. Holts satvēra viņu. Viņa novilka Holtu pie sevis uz tahtas. Sievietes iekāri viņš noturēja par kaislību.

Holts palika te līdz vēlam vakaram. Viņi gulēja guļamistabā platajā gultā. Nemitīgi viņš raudzījās viņas sejā, kas likās ļoti nogurusi, it kā gribēdams atminēt, ko viņa domā. Pēkšņi viņš naivi iejautājās:

—   Vai tu mani mīli?

Pārsteigta viņa atvēra acis. Viņas skatiens lika Hol- tam aizmirst, cik muļķīgs bijis viņa jautājums. Bet viņa jau atkal aizvēra acis, mazliet nopūtās un teica:

—   Jā.

Tad ar aizvērtām acīm pasmaidīja.

Viņa melo.

—   Tas nav liesa, tu mani nemīli!

Viņa pagrieza pret Holtu galvu.

—       Mīlestība, — viņa nicinoši sacīja, — kas tad ir mīlestība? Es taču neesmu vairs nekāda skuķe. Atdošanās . . . Ko tu vēl gribi?

—       Bet… sirds? — viņš bezpalīdzīgi izdvesa. Viņa pievilka I lolta galvu pie savām krūtīm.

—   Ciet klusu.

Pirms Holta aiziešanas viņa apjautājās:

—       Vai tu nevari dabūt atvaļinājumu uz visu nakti, tāpat kā cili?

VII

—   Mans padēls nekādā gadījumā nedrīkst mūs pieķert, — Cīšes kundze Holtu brīdināja. Tā kā viņš dažreiz atgriezās baterijā tikai rītausmā, tad tika izdomāta «draudzene» — mājkalpotāja Gelzenkirhenā.

—   Lai tikai Ginters neko nedabū zināt, — viņa atkārtoja atkal un atkal, — tas būtu skandāls . .. Viņš mani ienīst, esi piesardzīgs!

Kādu laiku Holts mēģināja Ginteram Cīšem tuvināties un reiz pat jautāja:

—   Kas ir tavs tēvs?

Cīše īsi atbildēja:

—  Valsts pilnvarotais vācu nacionālpolitikas jautājumos poļu ģenerālgubernaturā.

No šī paskaidrojuma Holts neko daudz nesaprata.

—   Ko tad viņš tur dara? — viņš uzplijās.

Tad Cīše ņēmās skaidrot sīki jo sīki.

—   Tu jau, protams, zini, ka poļi ir mazvērtīga rase. Taču arī šeit ir zināmas gradācijas, piemēram, gaišmatainie slāvi, kuru dzīslas jau no seniem laikiem rit ļoti daudz ģermāņu asiņu. Mans tēvs atlasa šādus bērnus koncentrācijas nometnēs un arī citās vietās. Pēc tam tos nodod vācu ģimenēm vai arī valstij audzināšanai vācu garā. Vēlāk tos varēs pieskaitīt ziemeļnieku rasei. Pielietojot šādu pēcnācēju izlases metodi, iespējams radīt, rasiskā ziņā augstvērtīgus tipus.

—   Un ko tad vecāki? — Holts jautāja.

Cīše paraustīja plecus.

Šī saruna palika pirmais un pēdējais tuvināšanās mēģinājums. Drjz pēc tam nejaušs gadījums, kuram Holts bija liecinieks, viņu attiecībās radīja lūzumu, pat naidu. Baterijā Cīšem bija draugs — mazs, gaišmatains zēns zīdainiem matiem un sapņainām acīm, vārdā Finks. Kādu dienu Holts viņus pārsteidza lielgabala novietnes blindāžā, bet viņi to nepamanīja. Par redzēto Holts nevienam nebilda ne vārda.

Kad pēc dažām dienām Holts ap pulksten sešiem rītā pārguris ielavījās barakā, Cīše paskatījās uz viņu, galvu kratīdams, bet pēcpusdienā sāka par to runāt. Turpat blakus sēdēja Volcovs, Feters un Gomulka.

—       Tev ir tikai septiņpadsmit gadu, — Cīše teica,

—   un tu jau pinies ar sievietēm.

Holts apmulsis klusēja. Volcovs ņirdza.

—       Par to nevienam nav nekādas daļas, — Holts atcirta.

Bet Cīše neatlaidās: — Es tikai brīnos, kā cilvēks, kas tik dziļi pagrimis, vēl var justies tik labi. — Viņš ar muguru atspiedās pret skapīti un raudzījās uz Holtu no augšas uz leju. — Es nekad neaizmirstu vārdus, kurus Flekss liek teikt savam «Ceļotājam»: «Nobriest un palikt tīram, tā ir augstākā un skaistākā dzīves māksla.»

Holta apmulsums pēkšņi pārvērtās dusmās. — Ak tu nelieti! Vai tu to sauc par tīrības saglabāšanu, ja tu ar Finku …

Feters sāka skaļi smieties, bet Cīše metās Holtam virsū, taču bija par daudz tūļīgs, lai spētu to pieveikt. No šī brīža viņi kļuva nāvīgi ienaidnieki.

Par šo ķildu Holts pastāstīja Cīšes kundzei. Viņa uzmanīgi noklausījās.

—       Tas nebija gudri darīts, — viņa tad teica, — tagad tu viņu esi padarījis par savu ienaidnieku.

—       Ko tas nozīmē — gudri vai negudri? — Holts attrauca. — Kāda tev ir… aprēķinātājas daba. Viņš mani rupji aizskāra, un es viņam atspēlējos, darīts!

Viņi sēdēja dzīvojamā istabā. Viņa uzlika savu bērnišķīgi mazo roku uz Holta rokas, nopūtās un teica:

—       Tu patlaban esi sasniedzis savu vētru un dziņu laikmetu . .. Un aprēķinātājs tu arī vēl kļūsi, kad labāk iepazīsi dzīvi, vai arī. . .

—  Vai arī? … — Holts jautāja.

—   Vai arī tu neko nesasniegsi.

Vakarā parastās trauksmes laikā viņi palika dzīvoklī pie radio. Lai jau zenītartilērija šauj, vai par to vērts uztraukties?

—       Ja viņi nemetīs mērķa apzīmētājus, — tā Holts bija paskaidrojis, — tad nokritīs labi ja pāris nejaušu bumbu. Pretgaisa aizsardzības komandants ziņoja par gaidāmo uzbrukumu. Taču viņi abi izturējās pavisam

mierīgi, dzīvoklis bija rūpīgi aptumšots. Darba dienesta meitene strādāja tikai četras dienas nedēļā.

Holtam patika gaisa trauksmes. Mājā tad valdīja klusums, tālie zenītartilērijas bateriju grāvieni apslāpēja katru troksnīti. Viņš nometās Cīšes kundzei blakus uz grīdas pie uztvērēja, noslēpumaini tikšķēja radio signāls, skalas vājais atspīdums apgaismoja viņas seju. Holts aplika roku viņai ap pleciem un neatlaidīgi raudzījās uz viņu, un, jo ilgāk viņš raudzījās, jo vairāk viņa Holtu saistīja. Cišes kundze atbalstijās pret Holtu, un katrs viņa pieskāriens lika straujāk plūst viņas elpai. Pēc trauksmes atsaukuma viņi gulēja guļamistabā platajā gultā.

—   «Par to var runāt bez kautrēšanās,» — viņa mēdza teikt; tas bija kādas populāras grāmatas nosaukums. Sākumā viņš bija sašutis par viņas lietišķību, bet reiz, nosaucis viņu par nekautrīgu, tika bez žēlastības izsmiets.

—   Es izkliedēšu tavas ilūzijas, — viņa teica. — Kāds tev no tām labums? Nekāds! Reiz tu man par to būsi pateicīgs! — Pateicīgs? Tas nu vairs nemaz nebija saprotams.

—   Lielākā daļa cilvēku, — viņa stāstīja, — mīlestībā ir tikpat primitīvi kā dzīvnieki.

—   Dzīvnieki tie ir tad, — Holts iebilda, — ja sirdī nav mīlas, nav jūtu …

Viņa teica, ka tās ir blēņas.

—   Kam tev vajadzīgas tādas tukšas pļāpas! Dzīvnieks nepazīst baudu, un tā arī ir vienīgā atšķirība. Baudīt ir jāiemācās arī cilvēkam, un daudzi to neiemācēs nekad, it sevišķi jūs, vīrieši, esat neizsakāmi egoistiski, jūs..,

—   Un mīlestība? — Holts stūrgalvīgi atkārtoja savu.

—   Tas viss ir nieki, — viņa apgalvoja. — Mīlestības nav, ir tikai baudkāre.

Reizēm Holtam kļuva no viņas bail.

—       Mīla, pielūgšana, dievināšana, — viņa teica,

—   tas viss ir ļoti jauki, bet drīz apnīk. Sieviete negrib, lai viņu pielūdz un mīl, viņa grib, lai to pakļauj un sniedz tai baudu. Varbūt sākumā viņa pati to nemaz neapjauš, bet, ja viņai pagadās vīrietis, kas ir kaut ko

vērts, tad baudīt tā iemācās ļoti ātri. Liec to aiz auss! Vīrietis nedrīkst sievietei pieglaimoties un daudz lūgties, viņam tā jāpak|auj sev drīzāk ar varu nekā ar garām runām. Mīla? Ikviena sieviete piekrāps savu vīru, ja viņš to tikai mīlēs, bet nepratīs apmierināt.

—   Kā lai jūs spēj vēl cienīt?" — Holts jautāja.

—   Cienīt… — viņa gari nostiepa, — kam tas vajadzīgs? Palasi kādreiz Veiningeru, viņa grāmata gan ir aizliegta, tomēr palasi kādreiz. Viņš pazina sievietes. Izlasi, ko viņš raksta. Tad cieņa pret sievietēm tev izkūpēs pati no sevis.

Šie viņas vārdi, tāpat kā nevaldāmā juteklība, Holtu vienlidz atstūma un saistīja. Reizēm, tāpat kā šobrīd, virsroku guva nepatika. Taču šo atsvešināšanos viņa lieliski prata dzē9t ar savu maigumu. Kad viņš atkal nokļuva tās vara, uzliesmoja greizsirdība.

Bija jau agrs rīts, kad viņš dusmīgi jautāja:

—   Kāpēc tu apprecēji savu vīru?

Atbalstījusi galvu rokā, viņa pārsteigta raudzījās Holtam sejā.

—  Tu viņu ienīsti, vai ne? Tas ir gan dīvaini! Tu taču viņu nemaz nepazīsti.

Viņa paņēma no naktsgaldiņa cigaretes un sērkociņus. Holts sekoja viņas kailās rokas kustībām. Viņa iebāza tam mutē aizsmēķētu cigareti.

—   Es patiešām nevaru iedomāties otru cilvēku, ko vajadzētu ienīst vairāk nekā viņu, — viņa teica.

Holtam likās, ka viņš nepareizi sapratis viņas vārdus.

—   Vai tu gribēji teikt, ka viņš ir tik izcila personība, ka viņu var vai nu cienīt, vai ienīst?

—   Muļķības. Viņš ir gluži vienkārši cūka. Ļauns, brutāls nelietis ar visām kriminālnoziedznieka pazīmēm. Ja nacisti nebūtu pataisījuši par lielu varasvīru, tad diezin kas no viņa būtu iznācis.

Cūka, brutāls nelietis, nacisti. Šo vārdu Holts vispār bija dzirdējis tikai vienu vai divas reizes. Līdz trīsdesmit trešajam gadam to esot lietojuši kā lamu vārdu. Kur gan es esmu iekļuvis, Holts domāja. Bet viņš izlikās gluži vienaldzīgs, ievilka cigaretes dūmus un tad noteica:

—       Tad nu es nepavisam nesaprotu, kāpēc tu ar viņu apprecējies.

—   Katrs cilvēks reiz dzīvē riskē, — viņa atbildēja.

—   Un atliek tikai cerēt, ka risks nav bijis veltīgs.

—   Un tu riskēji virieša dēj, kuru neieredzi?

—       Toreiz es, protams, nezināju, ka viņš strādā tik . neiedomājami neģēlīgu darbu, — viņa taisnojās.

—   Bez tam tolaik vispār vēl šis tas izskatījās pavisam citādi. Un es sev teicu: no šī cilvēka tu kaut ko vari gūt un — riskēju.

—       Bet tas taču tev … tu taču esi tik… skaista, — nemaz nebija vajadzīgs, — Holts iebilda.

Viņa pasmaidīja.

—       Es biju tikai viduvēja provinces dejotāja. Un tādos gadījumos domā arī par nākoLni.

Tātad viņa ir sevi pārdevusi šim vīrietim, Holts nodomāja. — Kādu darbu tad viņš strādā?

—        Koncentrācijas nometnēs viņš atlasa bērnus, — viņa stāstīja, — kurus tad vēlāk grib krustot ar āriešiem kā lopiņus. Viņš pieliek savas ķetnas visur tur, kur notiek visdrausmīgākās lietas. Vipš izšķir, vai bērns nokļūst Vācijā vai gāzu kamerā.

Holtu pārņēma drausmīga baiļu sajūta. Atmiņā uzausa kādas sen dzirdētas baumas.

—       Tikai nestāsti to nevienam, — Holts dzirdēja viņas balsi. — Ģenerālgubernalūrā viņi nogalina simtiem tūkstošu poļu un ebreju, to dara SS vienības. Cīše to sauc par «mazvērtīgas rases novājināšanu». Ebreji jau ir tikpat kā iznīcināti.

Mazvērtīga tauta, ziemeļnieciska kungu rase. Ebrejs un ārietis. Tātad tā tas ir, Holts domāja un jutās kā paralizēts.

—        Bet ar rasēm viss taču ir pavisam citādi, — Holts iesaucās. — Mans tēvs ir profesors. Un reiz es dzirdēju, ka viņš kādam skaidroja, ka rasu teorija ir reliģija . . .

—       Salīdzinājums nav peļams, — viņa piekrita. — Romieši nogalināja kristīgos, inkvizīcija sadedzināja ķecerus, un mēs tagad indējam ar gāzēm ebrejus un poļus. Par to es, protams, toreiz neko nezināju, kad apprecējos ar Clši. Viņš šai apvidū bija kreisleiters un

sāka savu karjeru. Tas mani vilināja. Es ari gribēju būt starp tiem, kas atrodas virsotnē. — Viņa vēl klusu piebilda: — Tagad jau nu gan viss aizvien vairāk iet uz leju. Kas zina, vai visa šī godība vienā jaukā dienā neizgaisīs kā ziepju burbulis.

īsi pirms rīta pārbaudes Holts tuvojās barakai pa aplinkus takām, kā tas bija iepriekš norunāts. Viņš bija lūdzis Gotesknehtu, lai viņam dienas atvaļinājuma vietā piešķir atvaļinājumu uz vienu nakti, bet Gotesknehts bija atbildējis:

—   Tāds mujķis taču jūs nebūsiet, ka labprātīgi atteiksieties no jaukā ziemsvētku atvaļinājuma. — Un klusākā balsī piebildis: — Ņemiet atvaļinājumu tāpat kā līdz šim. Ja esat nodomājis atgriezties tikai agri no rīta, tad dodiet man mājienu.

Tā Holts arī darīja. Bet šodien viņš ieskrēja Gotes- knehtam tieši rokās. — Nu man tas tomēr būs jums jānoliedz, — viņš sacīja.

—   Vahtmeistara kungs, bet es taču esmu pavisam žirgts!

—   Tiešām? Līdz tam tur kokaiņ ir astoņdesmit pieci metri, attālums precīzi izmērīts. Tad nu izpildīsim astoņdesmit zaķa lēcienus. Ja jūs skaitot nekļūdīsieties, par atlīdzību atļaušu jums atceļā līst uz vēdera.

No Gotesknehta Holts uzzināja, ka viņam piešķirts ziemsvētku atvaļinājums. Viņš bija nodomājis braukt kopā ar Volcovu. Bet tagad, paklausīdams pēkšņai iedvesmai, lūdza sagatavot dokumentu braucienam pie tēva. Viņš nebija to redzējis nu jau gadus četrus. Par šo nodomu mātei viņš neko nerakstīja. Arī tēvam iepriekš neko.neziņoja.

Ceļā bija jādodas divdesmit otrajā decembrī. Kādu nakti, dažas dienas pirms aizbraukšanas, atrazdamies pie lielgabala, Šmīdlings pasauca Volcovu un Holtu sāņus.

—   Es gribu jums kaut ko teikt, kaut ko pateikt es jums gribu. Hamburģieši un tie citi no «Bertas», šitie visi grib jums nakti barakā uzbrukt, sapratāt?

Nākamajā rītā, kad Cīše bija aizgājis uz skolas mācībām kādā citā barakā, draugi noturēja īstu kara padomes sēdi.

—   Tātad Ginšem vēl aizvien nav diezgan! — Vol- covs šķendējās. — Man šis teātris jau līdz kaklam. Es došos pēkšņā uzbrukumā. Vienā rāvienā iztīrīšu viņu midzeni!

—       Ja uzbrucēji būsim mēs, — Gomulka iebilda,

—   tad arī atbildība gulsies uz mums.

—   Blēņas! — Volcovs noteica un tvēra pēc piezīmju grāmatiņas bikšu kabatā. Viņš šķirstīja grāmatiņu:

—   «Kad 1629. gadā zviedru karalis Gustavs Ādolfs devās karagājienā pret Vāciju, viņš teica zviedru riks- dagā šos vēsturiskos vārdus: «Manas domas ir tādas, ka mūsu drošības, goda un galīga miera garantēšanai nav atrodams cits noderīgāks līdzeklis kā vien drosmīgs uzbrukums ienaidniekam.»

Draugi sāka gatavoties. Volcovs un Holts aizmuka no vācu valodas stundas un sagrieza Volcova portfeli ādas sloksnēs, kuras pienagloja pie izturīgām nūjām. Volcovs pletnes siksnas iezieda ar taukiem un tad noglabāja savā skapītī.

Jau vairākas dienas sniga. Ienaidnieka ātrās eskadriļas, kuras tagad katru nakti lidoja uz Berlīni, pēdējās naktīs, atrodoties jau virs Holandes, bija pagriezušās atpakaļ. Arī šai vakarā trauksme, šķiet, nebija gaidāma, jo pēcpusdienā sākās sniegputenis.

Feters un Ručers gatavojās piedalīties uzbrukumā. Ručeram lazaretē bija izoperētas mandeles, un viņš gandrīz nemaz vairs nestostījās.

—   Nav jāatliek uz rītu, ko var padarīt šodien, — Volcovs bija noteicis.

Vakarā pēc kārtējās telpu pārbaudes visi draugi tūliņ izlēca no gultām un atkal apģērbās. Mazais Kiršs, kurš dzīvoja barakā «Berta» un noklausījās visu Volcova labā, paziņoja:

—   Viņi aizgāja gulēt.

—   Uzlikt bruņu cepures! — .Volcovs pavēlēja. Kā

sastindzis Ciše noskatijās šajās izdarībās. Volcovs viņam paskaidroja:

—  Tagad taviem vecākajiem izpalīgiem vajadzēs svēti apzvērēt, ka viņi liks mūs mierā, citādi es izdemolēšu viņu midzeni. Tu paliksi gultā, — viņš skarbi pavēlēja. — Un lu, Kirš, atbildēsi man par to, lai Ciše ne soli neizietu no istabas.

Slēpdamies viņi apmeta loku barakai «Cēzars» un tuvojās «Bertai» no ziemeļiem. Cauri gaitenim viņi ielauzās lielajā guļam telpā. Volcovs ieslēdza gaismu. Ručers un Feters tūliņ ar galdu aizbarikadēja durvis, kuras bija veramas uz āru.

Hamburģieši izbijušies sēdēja gultās.

Labvakar, — Volcovs teica. — Esmu dzirdējis, ka kungi gribot mums uzbrukt, ar pārspēku turklāt?

Vācies laukā! — kāds apmiegojies iesaucās.

Turi muti! — Volcovs uzbļāva. — Dodiet goda vārdu, ka nekāds uzbrukums naktī nenotiks! Nu, vai ilgi jāgaida?

Ginše apjucis blenza uz Volcovu, kas draudīgi tuvu stavēja pie viņa guļvietas, un vārgā balsi sacīja:

—   Jūs no mums nekā neizspiedīsiet!

—   Tātad nepiekrītat! Lieliski! — Volcovs nelabā balsī iesaucās. — Šlīfens saka: «Labākais aizstāvēšanās veids ir uzbrukums.» Tāpēc vicojiet vaļā, zēni!

Un, kamēr Holts un pārējie ar pletnēm pēra pārsteigtos hamburģiešus. Volcovs pakampa apmēram centneru smago akvāriju, pacēla to augšup un, izbaiļu kliedzienu pavadīts, iesvieda Ginšes gultā. Ginše tikko paspēja paraut sānis kājas, kad lielā stikla kaste, izšļakstīdama uz visām pusēm ūdeni, jau atsitās pret balstu un saplīsa, tā ka gulta nolīgojās. Piecdesmit litri ūdens izlija gultā un uz grīdas, šķindēja stikla lauskas un juku jukām lēkāja un ķepurojās zivtiņas… Hamburģieši bija kā apstulbuši. Holts ar pletni uzlaida Vildem trīs reizes pa muguru, iekam tas paspēja kaut mazliet aizstāvēties. Apkārt neskatīdamies, Volcovs apgāza skapīšus, trieca pret sienu puķu podus, galda lampu, vāzes un pelnu traukus; kāda glezna aizlidoja pa gaisu kā disks un saplīsa gabalu gabalos. Pārējie uzbrucēji ar ādas pletnēm nikni slānīja uz visām pusēm.

Beidzot daži no hamburģiešiem attapās no izbailēm un izlēca no gultām. Viņi bija ģērbušies naktskreklos, un pletņu sitieni bira kā krusa, kājas tiem bija basas un visapkārt mētājās stikla šķembas.

Istabas durvis lika atgrūstas vaļā. Vecākie izpalīgi no citām telpām, tāpat naktskreklos, gribēja ielauzties iekšā, taču viņus kavēja durvīm priekšā aizvilktais galds, bet Feters un Gomulka, kā jau norunāts, aizsargāja ieeju istabā. Pa to laiku Volcovs paveica savu postīšanas darbu. Viņš salauza koka galdu, uz kura bija stāvējis akvārijs.

—   Te jums būs mazliet kurināmais! — Tad saplucināja kalendāru un svieda radioaparātu virsū savam ienaidniekam Ginšem, kas, apjucis un ar slāpstošajām zivtiņām aplipis, sēdēja gultā un tikko vēl paspēja uzraut sev virsū segu, pirms tika trāpīts.

—   Gatavs! — Volcovs iesaucās. — Novēlu patīkamu naktsmieru!

Istaba izskatījās kā pēc granātas sprādziena. Uzbrucēji izlauzās ārā pa gaiteni, kur drūzmējās vecākie izpalīgi, un tad aizskrēja atpakaļ uz baraku «Dora».

Nākamajā rītā valdīja nervoza, saspīlēta atmosfēra. Holts ievēroja, ka hamburģiešiem nav vairs parastās saskaņas ar pārējiem vecākajiem izpalīgiem. Varbūt beidzot viņi mūs tomēr liks mierā, Holts nodomāja. Par uzbrukumu, acīm redzot, nebija ziņots, jo bija spēkā nerakstīts likums, ka par tā sauktajām pāraudzināšanas metodēm priekšniecībai netiek ziņots.

Kapteinis tomēr par notikumu zināja.

—   Paklausieties tik, — viņš kliedza. — Pieci bandīti no lielgabala «Antons» apkalpes pagājušajā naktī pa «Bertu» ārdījušies kā īsti vandaļi. Sviest ar akvāriju, kur tad tas ir dzirdēts? — Un, jau gandrīz novērsies, nepatikā piebilda:

—   Pieci no tiem grib iet atvaļinājumā… Nu tad es viņiem arī parādīšu zilos brīnumus!

Taču pēc divām dienām vainīgie kancelejā saņēma savus dokumentus.

—   Vai jūs brauksiet pie tēva? — Gotesknehts jautāja. — Es arī esmu no tās puses.

'Holts, Volcovs un Gomulka Esenē apturēja kravas automašīnu, kura viņus aizveda lidz Kaselei. Pa aizsnigušajiem ceļiem mašīna sniegputenī lēnām virzījās uz priekšu. No Kaseles viņi aizbrauca ar vilcienu līdz Erfurlei, kur atkal gadījās kāda kravas mašīna. Autoceļš nebija noledojis. Taču ar gāzes ģeneratoru darbināmā mašīna pa sniegoto apvidu tika uz priekšu nogurdinoši lēnām. Caur mašīnas kulbu vilka vējš. Volcovs bija iekārtojies šofera kabīnē. Gomulka, sēdēdams kopā ar Holtu zem brezenta caurvējā, teica:

—   Arī bez lielgabala dzīve ir gluži patikama.

Nogrimis domās, Holts tikai piekrītoši pamāja ar

galvu. Viņš brauca pie cilvēka, kuru tikko vēl pazina. Četri gadi nav nieka laiks! No tālās bērnības nāca atmiņā tēva un mātes tēli, un vēl šodien viņam kļuva salti, atceroties vecāku namu. Mātes vārdi: tu aproc sevi laboratorijā. Šādai dzīvei jau nav vajadzīga tāda sieva kā es … Vienreiz šādi vārdi, citreiz savādāki, taču vienmēr strīdi.., Kāpēc tu, tēt, tik daudz strādā? — Katram cilvēkam ir savs dzīves uzdevums. Bez šāda uzdevuma viņš veģetē kā dzīvnieks.

Veģetē kā dzīvnieks, šauj briežus, šauj ar lielgabalu, plūcas ar vecākajiem izpalīgiem .. . Bet kas ir mans uzdevums? Holts domās jautāja. Un atbildēja: tas ir karš. Mēs cīnāmies par Vāciju. Jau bērnībā tas bija lasāms visās mācību grāmatās: mirt par tēvzemi . .. Langemarks, Šlageters un tā joprojām.

Mašīna apstājās.

—   Šeit taču kāds gribēja izkāpt.

Holts atvadījās. Viņš ilgi soļoja pa šošeju. Visapkārt sniegoti lauki, zemu zemu pelēkas un apmākušās debesis.

Pilsēta bija sveša. Liela, kara postījumu neskarta- pilsēta, neparasta, nomācoša, mulsinoša. Pēc adreses viņš nokļuva šaurā ieliņā. Tai gar abām pusēm pacēlās augstu namu rindas. Tie nu gan brīnišķīgi degs, Holts domāja. Netīra māja, trīs kāpnes, kādas dzīvokļa durvis .. . Holts atcerējās savrupmāju Lēverkūzenē, mātes namu Bambergā — modernu, gaišu, apstādījumos slīgstošu, dienvidu fasāde visa no stikla. Te, šai netīrajā alā, uz kartona plāksnītes uzraksts «Holts», bez

doktora grada, bez profesora titula. Viņš piezvanīja. Nelaipna saimniece iedeva viņam kādu pilsētas iestādes adresi.

Tur durvju sargs jautāja:

—   Holts? Vēl jau ir tepat. Viņš jau tur kvern augām dienām. Ejiet tik augšā!

Gaiteņi, laboratorijas, tad maza, vāji apgaismotā telpa. Pie mikroskopa kāds vīrs.

Tātad tas ir viņa tēvs. Lielo galvu sedz sniegbalti mali. Vecais Holts piecēlās stāvus un ilgi berzēja acis. Tad viņš pazina savu dēlu. *

—  Verners! Patiešām Verners! — viņš pārsteigts iesaucās.

Holts kā sastindzis stāvēja durvīs. Viņš jutās vīlies, viņš nezināja, kāpēc. Viņu nomāca vienkāršās darbistabas šaurums, blāvā galda lampas gaisma, nonēsātais tēva uzvalks… Atkal viņam iešāvās prātā mātes parastie izteicieni: viņš-jau tāds savādnieks,.. Viņam jau nekas cits nav prātā kā tikai darbs …

—   Es domāju, tu priecāsies, — Verners teica, — ja es pēc tik ilga laika . .. Bet es tevi negribētu traucēt..,

Profesors Holts savāca savas mantiņas.

—^ Es ļoti priecājos! Tu mani netraucē, nemaz ar ne! Pēc darba es šeit izmēģinu pāris krāsošanas metodes, agrāk jau tam nekad nepietika laika.

Tātad mātei taisnība, Holts domāja, juzdamies vēl vairāk vīlies, viņam nekas cits nav prātā kā vienīgi darbs… Nekustēdamies, atspiedies pret durvīm, viņš skatījās, kā tēvs ieslēdza skapī pudeles, mēģenes un kolbas un pulētā koka kastītē rūpīgi novieto mikroskopu.

—  Tā, manu zēn, tagad mēs varam iet.

Ielas bija tumšas. Pāris automašīnu ar aptumšotiem prožektoriem aizjoņoja pa slapjo, sniegaino asfaltu. Holts klusēdams soļoja blakus profesoram, kas augumā bija lielāks par viņu. Vai man būtu viņam kaut kas jāstāsta? Viņu taču nekas neinteresē. Viņš ir cilvēka ienaidnieks, pilnīgi svešs šai pasaulei… Negribīgi un pavirši viņš stāstīja par sevi.

Mazajā, trūcīgi iekārtotajā istabiņā pie loga bija piestumts galds, noklāts papīriem, grāmatām un tabe- lēm. Gaitenī saimniece skaļi šķendējās par veltīgiem

izdevumiem, negaidītiem apciemojumiem un papildu darbu ziemsvētku priekšvakarā. Un atkal- tā bija šī istabas drūmā atmosfēra, šī svešā un nabadzīgā pasaule, kas nomāca Holtu un gandrīz ar naidīgu interesi lika viņam raudzīties uz savu tēvu, kurš domīgi bāza pīpē tabaku: svešs, vecs vīrs, cilvēks ar raksturu, kas uzņēmies tādu nastu, kas mitinās šai būcenī, staigā nodriskājies un Jauj nevīžai saimniecei sevi lamāt, kamēr māte dzīvo Bambergas villas greznībā . .. Vai tas bija cilvēks ar raksturu vai stūrgalvīgs savādnieks, kas atsvešinājies no pasaules, kļuvis par cilvēknīdēju? Ko viņš tur runā?… Pēc četriem gadiem esmu atradis ceļu pie viņa, un kā nu klājas? …

—  Par sevi svarīgāko esmu jau pastāstījis, — Holts teica. — Un tu, tēt, kā tev ir klājies šajos pēdējos gados?

Vai mani tas tiešām interesē, Holts sev jautāja. Vai arī es tikai tāpat vien runāju? Vai viņš man nav vissvešākais no visiem svešiniekiem? Bet tad viņā pa modās kaut kas līdzīgs ziņkārei: beidzot taču varēs uzzināt šī neparastā tēva noslēpumu.

—  Tu jau redzi, — profesors teica, neizņemdams no lūpām īso pīpīti, — dzīvoju, strādāju! Darbus, kam senāk nebija laika, tagad padaru pamatīgi, bez steigas.

—  Labi, labi, — Holts ātri noteica, — tas ir tavs darbs… No tā es nekā nesaprotu. Bet es domāju kā citādi… — Un tad viņš pateica skaidri un gaiši:

—   Tu šeit dzīvo diezgan nabadzīgi. Ja es iedomājos pagājušos laikus… rodas taču milzum daudz jautājumu. Kā nekā esmu kļuvis vecāks. Kāpēc tu īstenībā …

Viņš apklusa. Nepieskaries tam, iekšēja balss viņam teica.

—   Kāpēc, — viņš jautāja, — tu aizgāji no ģimenes?

Mazliet pārsteigts profesors paskatījās uz viņu. Viņš

joprojām sūca pīpi. Galda lampa apgaismoja viņa seju un aizēnoja dziļās grumbas no deguna uz lūpu kaktiņiem.

—  Tava māte, — viņš domīgi iesāka, — līdz pat šai dienai man liekas mīlestības cienīga sieviete … savā

ziņā … par to jau nav šaubu … Un taisni tāpēc mēs nesaderējām kopā.

—   Labi, labi, — Holts atkal teica. — Bet kāds ir iemesls? Kad tu aizgāji, tad taču bija kāds iemesls! Kāpēc tu toreiz Lēverkūzenē atteicies no darba? — Un atkal viņš domāja: nejautā, nepieskaries tam!

—   Darbs man nebija piemērots, — profesors atbildēja. Izklausījās tā, ka viņš gribētu izvairīties no noteiktas atbildes.

—   Bet kā tad tā, — Holts iebilda, — tu taču no Ham- burgas aizgāji, lai industrijā varētu strādāt ar plašāku vērienu, vai tad tā nebija? Un pēkšņi darbs tev vairs nebija piemērots?

—   Jā. Pēkšņi tas man vairs nebija piemērots, — profesors atbildēja, domīgi un pētoši vērdamies savā dēlā.

—   Bet šeit, — Holts izaicinoši iesaucās, — šai būcenī, strādājot par vienkāršu ķīmiķi, tas tev ir piemērots?

—  Jā! Tas man ir piemērots, — profesors atbildēja.

Viņa seja iegrima istabas krēslā. Sānis pagrieztā

galva aizsedza lampu. Sudrabaini atmirdzēja baltie, gaismas cauraustie mati. Kā apburts Holts raudzījās savā tēvā, kas nekustīgi, galvu noliecis, domās nogrimis, vērās tumsā.

—   Savas dzīves otrajā pusē, — profesors lēnām teica, — es esmu apbedījis daudz ilūziju. Tu esi kļuvis vecāks — labi! Pie šīm ilūzijām piederēja ticība, ka bez trauksmainās ikdienas man būs iespēja arī mierīgi strādāt cilvēku labā, pie šīm ilūzijām, starp citu, piederēja manas laulības, un pie tām piederēja vēl arī mana vēlēšanās… iegūt dēlu un uzaudzināt to pēc sava prāta . .. Bet cilvēks bez ilūzijām var gaidīt. Un gaidīšanai šī istaba … un mans pašreizējais darbs ir īsti piemēroti.

Holts velti mēģināja atraut skatienu no tēva. Viņš pūlējās atbrīvoties no šī iespaida, bet tēva neizprotamo vārdu dziļā nopietnība atmodināja viņa atmiņas, kurās atdzīvojās jau tik sen pagājušais laiks — viņa agrā bērnība. Tolaik, kad starp vecākiem vēl nebija

sākusies atsvešināšanās, kad vēl nebija izjūtams mātes dzēlīgo izteicienu iespaids, tolaik tēvs viņam bija visu tikumu iemiesojums, kas visu zināja, visu varēja, — laipns un gudrs, draugs un skolotājs. Tolaik. Ledus kusa lēnām.

—   Tēt, — Holts teica, un tagad viņa balsī, pašam to neapzinoties, bija jūtams siltums, — kādreiz tu man teici… tas ir tik sen, ka ikvienam cilvēkam ir savs dzīves uzdevums, citādi tas veģetē kā dzīvnieks. Lēver- kūzenē taču tev bija savs uzdevums. Pasaki man taisnību: kāpēc tu no tā atteicies?

Profesors pavirzījās sāņus un pagrieza krēslu uz istabas pusi, tas bija it kā simbolisks žests, un tēvs ar dēlu tagad sēdēja cieši blakus, blāvās lampas gaismas apspīdēti.

—   Dzīves uzdevums, — viņš atkārtoja. — Jā. Tā es esmu teicis. Bet ir vēl kas svarīgāks. Sirdsapziņa, atbildības sajūta, uzticība sev… Šie vārdi dažiem… it sevišķi šobrīd šie vārdi dažiem ir tikai tukša skaņa. Bet tie nav tikai tukša skaņa. Es nespēju lauzt ārsta zvērestu, un to no manis prasīja. Pēc manu kolēģu un līdzstrādnieku domām — un arī pēc tavas mātes domām — es biju vieglprātīgi izpostījis ne tikai savu eksistenci, bet, kā viņiem šķita, rīkojies pat negodīgi un nodevīgi. Bet man toties būs tīra sirdsapziņa, kad reiz tas viss būs garām.

—   Kad .. . kas būs garām? — Holts jautāja.

Profesors paskatījās uz viņu ar tādu skatienu, ka

Holts sastinga.

—   Tā sauktā «Trešā impērija», — viņš atbildēja.

Holta apziņā pavīdēja tūkstošiem reižu iekaltā doma:

nodevība . . . graujoša darbība … Bet šī doma nebija paliekoša, tā ātri izgaisa, un tās vietā atkal iezagās bailes.

—  Tu gribēji teikt… — viņš apklusa un dzirdēja, ka tēvs runā sapratīgi un lieitišķi, bet it kā no liela tāluma.

—  Tu valkā uniformu, nēsā pie piedurknes šo.., kāškrustu, tu esi atnācis pie manis, tu aicināji mani pateikt taisnību. Ar šo pašu zīmi, ko tu nesā uz

piedurknes, nacionālsociālisti sagatavoja un izraisīja vislielāko laupīšanas un iekarošanas karu pasaules vēsturē, un tagad viņi to pazaudē — galīgi un nenovēršami. Man tolaik koncernā «IG-Farben» vajadzēja sitrādāt pie noteiktu ķīmisku savienojumu izmēģināšanas, kuriem beigu beigās vajadzēja kalpot par cilvēku iznicināšanas līdzekli, es no tā atteicos. Bez tam es uzskatīju, ka ir noziedzīgi izmēģināt insektu apkarošanai paredzēto ķīmisko savienojumu nāvējošo iedarbību pie zīdītāju dzīvniekiem, jo paredzēju, pie kā novedīs šie plašos apmēros uzsāktie izmēģinājumi, un man bija taisnība. Šodien SS vienības koncentrācijas nometnēs iznicina simtiem tūkstošu cilvēku ar koncerna «IG-Farben» ražotās zilskābes un hlorogļskābes metilestera maisījumu.

Ar roku Holts izdarīja kustību, kas izteica nevarību, bezpalīdzību un bailes. Profesors, likās, to saprata. Viņš klusēja. Galda lampas blāvā gaisma meta milzīgas ēnas uz balsinātajām sienām. Īsu brīdi Holts cīnījās ar bailēm, viņš tās nomāca, bet reizē ar to viņa dvēselē izdzisa arī niecīgā siltuma dzirksts. Atgriezās svešuma sajūta, kā salta dvaša atkal starp tēvu un dēlu pletās nepārvarams tālums. Holtu kratīja drebuļi. Lampas pelēcīgajā gaisma viņš skatījās uz tēvu un pēkšņi atkal savā priekšā redzēja svešu, vecu vīru, cilvēk- nldēju. Pasviež man savu taisnību kā sunim kaulu, viņš domāja, pagrūž un atstāj guļot…

Holtam tagad bija skaidrs: prom, steidzīgi no šejienes prom. Šis vecais virs, viņš domāja .. . sūc savu pīpi un blenž tālumā… Sirds te var sasalt par ledus gabalu. Ko es šeit meklēju, kas dzina mani šurp, viņam ' iešāvās prātā, un kāpēc man vajadzēja jautāt?

Prom! Uz kurieni? Pie Gertijas, viņš nodomāja. Un atviegloti uzelpoja. Pie viņas ir siltums … tur ir patvērums, mierinājums..,

—   Vismaz mēs nu esam reiz atkal tikušies, — viņš sacīja. — Šie vārdi skanēja nemāksloti. — Diemžēl, — tam vajadzēja skanēt ar nožēlu,'— rit man agri atkal jādodas prom. Ievērojot pašreizējo saspīlēto stāvokli gaisa telpā .,,

Profesors saprata. Tagad bija viņa reize bezpalīdzīgi

pamest ar roku, un šī roka bezspēcīgi atkrita atpakaļ uz galda.

—  Nu tad jau mums jāliekas gulēt. Cerēsim, ka naktī nebūs gaisa trauksmes.

Rīts uzausa ar sprēgājošu salu. Profesors — liels un taisni izslējies — aizgāja uz savu laboratoriju. Holts noskatījās viņam pakaļ. Svešums, vilšanās un bailes… Tas viss tagad pārvērtās sarūgtinājumā. Ej vien, viņš ļauni domāja. Ej! Tu man neesi vajadzīgs, es negribu tevi un tavu … patiesību.

Tad viņš vai skriešus devās uz dzelzceļa staciju.

Atvaļinājumā braucošo karavīru ātrvilciens nesa viņu uz rietumiem. Visas kupejas vagonā bija bāztin piebāztas ar dažādāko ieroču šķiru pārstāvjiem. Neskūtas, samiegojušās vai bezmiega izmocītas sejas. Šodien bija ziemsvētku vakars.

Magdeburga. Stāt! Ne soli tālāk uz ziemeļiem! Viņš aizkūlās līdz Hanoverai un palika tur kā uz sēkļa, nebija atrodama arī neviena automašīna, kas brauc tālāk. Bez mērķa Holts klaiņoja pa ielām. Krēsloja. Viņš apmetās stacijas uzgaidāmajā zālē. Satumsa. Skanēja radio, kāda runa. Neklausīties! Un tad: «Klusa nakts, svēta nakts» … Ziemsvētku vakars. Vācu domi iezvana svētvakaru. Holts paslēpa galvu rokās.

Nākamajā rītā viņš ieradās Gelzenkirhenā, ar tramvaju aizbrauca uz Eseni un piezvanīja Cīšes kundzei. Viņa bija pārsteigta. Holts jautāja:

—   Vai drīkstu atnākt?

—  Nē, — viņa atteica, — tūlīt ieradīsies Ginters Cīše, viņam piešķirts vienas dienas atvaļinājums.

Bet Holts neatlaidās.

—  Es esmu nojaucis aiz sevis visus tiltus, tagad tu nedrīksti mani atstāt vienu.

—   Pagaidi! — viņš dzirdēja balsi klausule. Bet gaidīt nācās ilgi. — Brauc uz Borkenu, tā atrodas aiz Vēze- les, kaut kā jau tu tur nokļūsi. Tad pa šoseju līdz krustojumam un pēc tam pa labi apmēram divus kilo

metrus līdz tuvākajam ciemam. Viesnīcu sauc «Pie avota». Tur satiksimies. Lai Cīše dara, ko grib. Mani aizvedīs kāds paziņa ar automašīnu.

Holts bija laimīgs.

—   Uz redzēšanos, — viņa teica. — Es arī priecājos.

Tikai pēcpusdienā viņš sasniedza mērķi. Viesnīciņa

bija Joti patīkama. Cīšes kundze sēdēja stūrī — neuzkrītoša, meiteniga. Holts satvēra viņas rokas. Lēnām viņa pagrieza roku, pār kuru viņš bija noliecies, un ar silto plaukstu aizsedza viņam muti.

Viņi divatā klejoja pa līdzenajiem, piesnigušajiem laukiem. Plašais līdzenums grima vakara krēslā, radīdams savdabīgu zemienes ainavu. Pār pļavām, alksnājiem un kārklu smalcēm, purviem un atmatām lēnām krita pārslas. Holandes robeža nevarēja būt tālu. Sals pieņēmās. Pret vakaru pārstāja snigt. Krēslā virs viņu galvām skanēja motoru dunoņa. Kaut kur ļoti tālu šāva zenītartilērija. Tas viss risinājās it kā ārpus viņu dzīves. Seit nebija uzlidojumu. Divas garas dienas bija viņu rīcībā. Viņi lēnām gāja pa gurkstošo sniegu.

—   Paskaties šajā ziemas ainavā, — viņa teica. — Vai te nav skaisti?

Kaut kas jauns bija viņā. Vēlāk Holts pastāstīja par tēvu.

—   Mazliet par daudz pesimisma, — viņa teica. — Bet principā tam ir taisnība.

Viņa runāja par cilvēku bezspēcību un likteņa varenību; cilvēks esot tikai niecīga figūriņa lielajā likteņa spēlē. Šobrīd tas pilnīgi atbilda viņa nospiestajam garastāvoklim.

—   Aizmirsti to visu! — viņa uzstāja.

Arī Uta bija teikusi: aizmirsti to visu.

—   Es to nevaru aizmirst.

—   Nav tiesa. Pagaidi vien mazliet! Atgriezīsies baterijā, un viss būs aizmirsts.

Tukšajā viesnīcas istabā pie eglītes dega pāris svecīšu. Krāsns dvesa patīkamu siltumu. Viesnīcu bija aizņēmuši no bombardēšanas cietušie, taču Cīšes kundzei istabiņa atradās katrā laikā. Viņa stāstīja, ka pirms gadiem šeit izbraukusi kopā ar darba biedriem.

Pēc vakariņām viņi sēdēja pie siltās podiņu krāsns,

cieši viens pie otra piespiedušies. Pa radio atkal atskanēja «Klusa nakts, svēta nakts. . .» — taču ar mainītu tekstu: «Baldur, tavs spožums jau mirdz.. .» Holts nekā nedzirdēja: tagad, kad ārā tumša un draudīga glūnēja nakts, viņš atkal nevarēja tikt vajā no atmiņām par sirmo, veco viru un viņa vārdiem … Drīz viņi devās uz Cīšes kundzes istabu. Holts meklēja pie viņas patvērumu, un viņa, acīm redzot, nojauzdama, kas notiek viņa dvēselē, atdevās viņam klusu un pakļāvīgi. Bet Holts vēl ilgi nevarēja iemigt un centās aizgainīt uzmācīgās bailes, kuras tikai pamazītiņām atkāpās. Es nedrīkstu padoties, viņš sev teica. Es tās pārvarēju jau toreiz, pie Utas, tiku galā arī ar Gertijas pļāpām, bailes nedrīkst mani pieveikt. Tās krājas, tās ir it kā . . . izturības pāubaudijums, it kā liktenis gribētu mani pārbaudīt. Liktenis, viņš domāja.

Rīts ausa baltos, ledainos miglas vālos tīts, bet ziemeļaustrumu vējš miglu izkliedēja. Pie saltajām, skaidrajām debesīm mirdzēja ziemas saule, un katrs kārklu krūms meta zilganu ēnu. Stundām viņi klīda pa apsnigušo līdzenumu. Holts gāja Cīšes kundzei blakus, bet domās bija no viņas tālu prom. Liktenis, viņš atkal domāja, tas ir kaut kas liels, tumšs, nezināms, kura varā atrodamies mēs, cilvēki. .. Viņa stāstīja par savu dzīvi. Bērnībā viņa mācījusies dejot, sešpadsmit gadu vecumā ar kādu baleta trupu apceļojusi Eiropu — Franciju, Angliju, Krieviju . .. Holts kļuva uzmanīgs.

—  Tu esi bijusi Krievijā?

Sī zeme esot tikpat bezgalīga kā debesis, kas plešas pār to, Holts dzirdēja viņas balsi, tur varot noslīkt plašumā, bezgalībā…

—   Palasi Dostojevski, — viņa teica.

Holta skatiens aizslīdēja līdz apvārsnim, kur sniega mirdzums vienmērīgi saplūda ar debesu zilgmi. Plašums, bezgalība, viņš domāja, — vai arī mūsu dzīve nav kā bezgalīgs ceļš bez mērķa, pār kuras likteni lemj augstāka vara un pār kuru savilkušies negaisa mākoņi.

—  Palasi, ko Rilke raksta par krievu cilvēka dvēseli, — Holts dzirdēja viņu sakām.

Tikai tagad izrisa viņa domu vērpums.

Viņš apstājās.

—   Man šķiet, tie tur visi ir zemcilvēki? — viņš jautāja un vairs nebrīnījās par jaunajām pretrunām viņas uzskatos.

Viņa atbildēja: — Kaut kāds iemesls taču ir jaiz- domā, lai tos iznīcinātu.

Dīvaini, šī jaunā atziņa viņu vairs nesatrieca… Dzīve iet tālāk savu gailu, viņš domāja, kad bija atgriezies baterijā, tai par mums nav daļas, mūsu vilšanās, mūsu bailes tā neskar, tā stāv neaizsniedzamā augstumā mums pāri un liek mums iet ceļu, kas jau iepriekš nolemts, un mēs neesam spējīgi pretoties.

VIII

Ziema atnesa gan sniegu, gan salu un ik pa laikam arī siltākas dienas. Bet tad janvāri sākās nikna aukstuma periods. Naktīs dzīvsudraba stabiņš rādīja divdesmit divus un pat divdesmit sešus grādus zem nulles. Kaut arī ziema bija barga, britu bumbvedēju vienības katru nakti pārlidoja robežu.

No aukstuma sastinguši, jaunieši kvernēja pie lielgabala.

—   Kara piektā ziema, — Gomulka ierunājās. — Mājās vairs nav ko bāzt krāsnī un ar pārtiku kļūst aizvien bēdīgāk.

—   Bet tie tur augšā, tie taču nosaldēs sev pakaļas, — Feters noteica.

—   Nekā nebij, — Volcovs skaidroja. — Tiem tur augšā ir silti kā dieva azotē. Cetrmotorīgās lidmašīnas ir hermētiski noslēgtas, ar elektrību apsildāmos kombinezonos piloti dabū krietni vien pasvīst.

—  Paliec klusu! — Holts uzsauca. — Šie svīstot… Stāsta tādas blēņas!

Viņš savilka vilnas segu ciešāk ap kājām, bet aukstums līda aizvien augstāk un lika kājām un rokām drebet kā drudzī.

Feters turpināja pļāpāt: — Kādā notriektā «Stirlingā» esot atrasta šokolāde un prīmā cigaretes. Un pupiņu kafiju arī viņi sev vārot.

—   Pietiek! — Cīše viņu skarbi pārtrauca. — Izbeidz! Tādas valodas jau ne ar ko neatšķiras no kūdīšanas.

Bet Feters sašutis iesaucās:

—   Es un kūdīšana! Nejēga tāds!

—   Rimstiet! Ziņojums par stāvokli gaisa telpā.

Viņi apklusa un sāka gatavoties šaušanai.

Šajās saltajās naktīs Kučera vienmēr ieradās komandpunktā īsi pirms kaujas un pazuda, cik ātri vien varēja.

—   Ja notiek kaut kas sevišķs, pasauciet mani, — viņš teica Gotesknehtam. Tad vēl kādu brīdi paokšķerēja ap ugunsvadības aparātiem, bez iemesla patren- kaja pāris izpalīgu pa sasalušajiem arumiem un beidzot izmeta: — Eh, uzspļaut man uz visu… — un devās prom. Viņš bija licis ierīkot lauka telefonu no komandpunkta uz savu baraku.

Kamēr viss bija mierīgi, Gotesknehts, uzlicis galvā militāriem priekšrakstiem pavisam neatbilstošu kažokādas cepuri, staigāja no lielgabala pie lielgabala un izdalīja Viberta tabletes.

—   Ņemiet vien, Holt, tās ir labas pret klepu un aizsmakumu, vismaz tā ir rakstīts uz kārbiņas.

Kādu nakti, kad jaunieši bija sasaluši gandrīz vai ragā, Volcovs apkalpes bunkurā izbrūvēja groku. Šmīd- lings par to rājās:

—   Skat, ko izperinājuši. Nekā nebija, cālīši mīļie, vispirms tak jūsiem vajadzēja man paprasīt atļauju!

Spirtu Volcovs bija izkaulējis no ieroču meistara. Kas pagādājis araku, to viņš neizpauda. Stipro dziru viņi strēba no karavīru katliņu vāciņiem un ielūdza arī Gotesknehtu nogaršot brūvējumu. Tas ielika Volcovam atzīmi — teicami. Bet alkohols jauniešiem sakāpa galvā tā, ka lādētāji šaujot nostādīja nepareizas koordinātes. Kamēr bumbvedēji lidoja garām ziemeļos, «Antons» šāva uz dienvidiem. Nākamajā rītā atklājās, ka turklāt izšautas arī visas tuvcīņas patronas. To nu vairs nevarēja noslēpt. Un Gotesknehts izlaboja Volcovam teicami uz neapmierinoši.

Vienpadsmitajā janvārī Holtam apritēja septiņpadsmit gadu. Hamburgas radi atsūtīja paciņu ar cigaretēm, māte apsveikuma kartīti ar pavirši uzmestām rindiņām:

«Sirsnīgi sveicu jaunajā dzīves gadā.»

Holts nicinoši nošņācās caur degunu.

—   Cik tas viņai raksturigi, — viņš teica Gomulkam.

—   Pusotras rindiņas. — Viņš aizdedzināja cigareti — tā bija «Deli» marka — un domīgi pētīja zaļgano kārbiņu. — Tā, lūk, ir Zep … tā sauktās asinssaites īstenībā ir ļoti vājas. Gluži sveši cilvēki var būt daudz tuvāki.

Cigaretes bija pienākušas jau desmitajā datumā. Tieši vienpadsmitajā lauka pasts atnesa mazu paciņu no Utas. Tas Holtu pārsteidza. Viņš nevarēja atcerēties, ka būtu kādreiz minējis savas dzimšanas dienas datumu. No iesaiņojuma izslīdēja maza grāmatiņa zīda iesējumā, Fridriha Helderlina dzejas. Viņš pārlaida skatienu pievienotajai vēstulei. Viņas draudzene Helga Vize, Uta rakstīja, gan esot nosaukusi šo dāvanu par «trūcīgu», jo labi nožāvēts šķiņķis karavīriem sagādājot daudz lielāku prieku nekā dzejoļu grāmata. Bet viņa pazīstot Holtu kā poētiskas dabas cilvēku, kas priekšroku dod garīgai baudai. Holts iesmējās. Bet nokaunējies apklusa, kad lasīja tālāk. Šai grāmatiņā varot atrast vienu otru no viņas mīļākajiem dzejoļiem. Dāvana arī neesot izvēlēta gluži bez egoistiskiem nolūkiem … «Varbūt, lasot šos dzejoļus, tu padomāsi arī par mani.» Viņš pāršķirstīja lapas un vietu vietām palasīja. «Vai nav svēta man sirds un skaistuma apgarota, kopš mīlu es tevi?»

Gomulka sēdēja blakus un, acis nenovērsis, vēroja Holtu. Tad piecēlās un izgāja no istabas. Ledaina aukstuma vilnis ielauzās pa durvīm, Holtu sagrāba drebuļi.

Bet vēlā pēcpusdienā, kad piezvanīja Cīšes kundze, apsveica viņu un apjautājās, vai ieradīšoties, jo viņa esot nodomājusi sagādāt viņam ļoti patīkamu vakaru, viņš tomēr aizskrēja uz kanceleju. Gotesknehts atļāva vakarā aiziet uz pilsētu. Bet, tikko bija iestājusies tumsa, atskanēja trauksmes zvans, un Holts līdz rītam nosēdēja pie lielgabala.

Bumbvedēji atkal meklēja rezerves mērķus. Apmēram simt četrmotorīgie izbēra savu kravu uz Botropu un tad bumbas krita ari Esenes ziemeļu daļā, galvenokārt gaisa mīnas un degbumbas, un sarkanās liesmu

mēles vijās augšup līdz aukstajām, zilajām nakts debesim. Volcovs uzrāpās uz lielgabala novietnes vaļņa un vēroja degošo namu jūru.

—  Sasodīts, tur tagad neviens vairs nevar žēloties, ka viņam būtu auksti, — kāds iesmējās rūgti un aprauti. Bet viens no pretgaisa aizsardzības vīriem pārtrauca darbu un teica:

—   Smurguli! Tavējie jau tur liesmās neatrodas! — Volcovs ielēca lielgabala novietnē, bet Holts satvēra viņu aiz rokas:

—   Liecies mierā, Gilbert!

Pēc trim dienām Cīšes kundzei bija dzimšanas diena. Ar sarūgtinājumu Holts atrada viņas dzīvokli bāztin piebāztu ar aktieriem un baletdejotājām. Viņš bija saniknots. Cīšes kundze apsēdās pie viņa un labu brīdi mēģināja viņu mierināt.

—   Es nekā nevarēju darīt. Nevar taču viņus izsviest laukā. Neņem to pie sirds, gan jau es atradīšu iespēju iekārtoties tā, lai mēs atkal pāris dienu varētu pavadīt kopā.

Remdēdams dusmas, Holts daudz dzēra franču sarkanvīnu, kura krājumi Cīšes kundzei, likās, bija neizsmeļami, tīšām neaicināja viņu dejot un trakoja ar iereibušajām koristēm, bez kāda prieka un aizvien neapmierinātāks pats ar sevi. Starp šiem cilvēkiem viņš jutās svešs, un arī Cīšes kundze viņam šķita tāla un sveša. Pēkšņi viņš nolēma no viesībām aiziet. No mājasmātes atvadījās nevīžīgi. Viņa nesavaldīgi iečukstējās:

—   Pagaidi taču! Pie pirmā trauksmes signāla es izmetīšu viņus visus ārā.

—  Man laiks atgriezties pozīcijās, — viņš ietiepīgi atcirta.

Uzacis savilkusi, viņa noskatījās, kā viņš aizgāja. Apziņa, ka viņu sarūgtinājis, sagādāja Holtam gandarījumu.

Tumšajā gaitenī viņš pārsteidza kādu ūsainu vīrieti, kurš lakstojās ar vienu no koristēm. Holts uzģērba mēteli. Iereibuša cilvēka balsī ūsainais jautāja:

—   Jau aizejat, kara biedri?

—  Es jums neesmu nekāds kara biedrs, — Holts nicinoši attrauca.

Bet civilā ģērbies viesis sāka dziedāt: — Šodien dzīvs, rit jau miris. Mūsu «Lielvācija» … jūs taču arī viņu pazināt, mūsu tanku grenadieris… kritis varoņnāvē.

Holts aizcirta aiz sevis priekšistabas durvis. Gandrīz divas nedēļas viņš neko nezināja par Cīšes kundzi, bet tad tomēr atkal piezvanīja.

Aukstais laiks turpinājās līdz februāra beigām. Trūka kurināmā, un zēni sala arī barakās. Volcovs paslepus noplēsa kādai ģimenes dārziņu mājiņai jumtu un piebāza krāsniņu ar dēļiem un darvotu papi.

—   Bandīti tādi, — kapteinis kliedza, kad viņam par to sūdzējās. — Nokurināt būdas, kurās dzīvo uzlidojumos cietušie. Protams, tas var būt tikai Volcova darbs. Nākamajā reizē es jūs ietupināšu aiz restēm.

Bet šos draudus neviens vairs neņēma nopietni, jo kopš ilgāka laika starp Kučeru un Volcovu valdīja vislabākā saprašanās.

Februāra beigās sākas atkusnis, un baterijas pozi- cijas pārvērtās neizbrienamā purvā. Tad sekoja saulainas, pavasarīgas dienas. Caurām dienām un naktīm tagad jaunieši sēdēja pie lielgabala. Naktīs uzlidoja angļi un uzbruka lielajām pilsētām, nemeklējot noteiktus mērķus, dienās simtiem amerikāņu bumbvedēji šķērsoja zilo debess jumu. Iznīcinātāju eskadriļu pavadīti, viņi uzbruka pilsētām, rūpnīcām un satiksmes mezglu punktiem. Četrdesmit trešajā gadā nakts uzbrukumi bija pārsvarā. Tagad stāvoklis mainījās.

Reizes četras dienā baterijā izziņoja trauksmi un aizvien biežāk uzbrukuma mērķis kļuva Rūras apgabals. Munīcijas patēriņš pieauga, un patronu piegāde arvien vairāk aizņēma skolas mācībām paredzēto laiku. Dienā gaisa kaujas norisinājās, sākot no Holandes robežas tālu prom uz austrumiem. Katru dienu tika notriektas lidmašīnas, — četrmotorīgie mustangi, foke- vulfi, messeršmiti. Bet bumbvedēji droši turpināja savu ceļu.

Holts gulēja gultā, viņam sāpēja krūtis, priekšpusdienā viņi bija potēti pret tifu vai varbūt pret difteriju, — neviens to īsti nezināja. Volcovs lasīja. Feters ar Ķiršu un Cemcki spēlēja skatu.

—   Atkal notriektas septiņas lidmašīnas, — Cemckis nopīkstēja, — reiz taču tomēr viņi sāks to manīt.

Viņš noklausījās apakšgrupas ziņojumus. Sai sektorā dažkārt vienā dienā notrieca desmit vai pat divpadsmit mašīnas.

Gomulka lietišķi piebilda:

—   Mūsu pretgaisa aizsardzība no simts uzbrūkošajam ienaidnieka lidmašīnām iznīcina apmēram piecas, praktiski tas ir nenozīmīgs skaitlis.

To dzirdēdams, Cīše kliedza no savas gultas:

—   Ar savu žīdisko skaitļu akrobātiku Gomulka sāk atkal izvērst pret aizsardzību graujošu darbību.

—   Piesargies, ka tik mēs tavas aizsardzības spējas nesagraujam ar rungu, — Feters piedraudēja Cīšem.

No istabas ķildniekus iztrieca ārā trauksmes signāls. Pie lielgabala, maukdams galvā bruņu cepuri, Holts domāja: kur Zeps ņem šos skaitļus? Volcovs stāstīja par stāvokli frontēs.

—   Jūs nemaz nevarat iedomāties, kas patlaban notiek austrumu frontē. Man bija izdevība izlasīt pāris komentāru, virspavēlniecības ziņojumos jau nekas netiek stāstīts. Starp mūsu frontes dienvidu un centrālo sektoru krievi ietriekuši trīssimt kilometru platu ķīli. Zitomira zaudēta, Kirovgrada zaudēta, Krivoiroga zaudēta.

—   Bet fīrers, — Cīše, kā vienmēr, sarūgtināts par Volcova lietišķību, iesaucās, — savā 9. novembra runā stingri apgalvoja: «Kāda gan nozīme, ja mēs, kara nepieciešamības spiesti, reizēm atdodam dažus simt kilometrus . . .»

—   Kara nepieciešamības spiesti? — Volcovs ironizēja. — Krievu spiesti, joprojām tikai krievu! .. . Ak, turi labāk muti! — viņš uzbruka Cīšem. — Tādam mīkstpēdiņam kā tev fīrers uzskata par pareizu attēlot visu mazliet maigākās krāsās. Kara īstenība ir domāta tikai tādiem vīriem kā es.

Viņš bija iegādājies visu karalauku kartes, tagad

gandrīz katru dienu stāvēja pie galda, pārliecies pār tām, un sekoja stāvokļa izmaiņām frontēs. Clše to visu vēroja ar parasto neuzticību.

Divdesmit sestā gadā dzimušajiem vecākajiem izpalīgiem, kuri bija ieradušies no Hamburgas un apkārtējām Rūras apgabala pilsētām, bija paredzama iesaukšana darba dienestā. Jau februāra vidū unteroficieris Engels ar 'trim vecākajiem jefreitoriem devās ceļā, lai kaut kur austrumos apmācītu rezerves daļas, kas bija saformētas no 1928. gadā dzimušajiem skolniekiem.

Kopš Volcova «pēkšņā uzbrukuma» ķilda starp viņu un hamburģiešiem bija norimusi. Bet uzticīgais Šmīd- lings atkal brīdināja:

—  Hamburgas dēliņi, eku jauki, pirms darba dienesta grib jums vēl riktīgi sadot piparus.

Volcovs tikai ņirdza.

Piecpadsmitajā martā vecākos izpalīgus atvaļināja, divdesmitajā martā gaidīja ierodamies rezervi. Divpadsmitajā martā 107. baterija uz vienu nedēļu izgāja no ierindas. Četrus lielgabalus, tajā skaitā arī «Antonu», vajadzēja pārbaudīt un savest kārtībā. Apkalpe nojauca lielgabala novietni, un smagais traktors aizvilka to pār tīrumu. Volcovs, Holts un Feters aizbrauca līdz uz darbnīcu. Feters šai pusgadā bija kļuvis krietni vien slaidāks. Puisi novārdzināja bezmiega naktis.

Ieroču darbnīcā Volcovs tūliņ uzgāja kādu lielgabalu.

—  Nāciet šurp! Tas ir 8,8/41 … Ar ierīci zemes mērķu apšaudei.

Un viņš sāka skaidrot Holtam un Feteram optiskās tēmēšanas ierīces uzbūvi. Zenītartilērists, kura baterijai lielgabals piederēja, piebalsoja. Diez kam gan tas viss vajadzīgs, Holts domāja.

Tā kā baterija nākamajās dienās nebija kaujas spējīga, izpalīgi cerēja reiz pamatīgi izgulēties. Bet Ku- čera tūlīt atcerējās, ka disciplīna atstāta novārtā un nozīmēja ierindas apmācības. Vakarā sakurināja krāsni, līdz tā kvēloja, un pēc vakara pārbaudes, noguruši līdz nāvei, vīri sakrita gultās.

Bet tad pēkšņi istabā iebruka Cemckis:

—  Hamburģieši nāk šurp! Un vēl citi! Ap trīsdesmit vīru!

—   Sasodītie draņķi, — Volcovs iesaucās, — augšā, puiši, no gultām ārā! — Viņš uzņēmās komandēšanu un vispirms sagrāba Cīši. — Ja tu nezvērēsi, ka paliksi neitrāls, es tevi iespundēšu skapī! — Cīše ne labprāt deva goda vārdu, tomēr tūlīt arī apģērbās.

Volcovs organizēja pretošanos. Viņa plāns — uzbrukt vecākajiem izpalīgiem atklātā laukā nerada piekrišanu, lai gan šķirstīdams savu kabatas grāmatiņu, viņš to pamatoja ar klasiskiem piemēriem. Ķibele ar krāsni ari vairs nebija novēršama. Holts tur bija sabēris veselu spaini ogļu. Uguns versmoja. Dūmvada caurule bija sarkana līdz pat griestiem.

—   Ieroču meistaram viņi nospēruši asaru gāzes patronas, — Cemckis atkal ziņoja.

—   Gatavībā gāzmaskas un bruņu cepures! — Vol- ^ covs pavēlēja.

Atgriezdamies no ziemsvētku atvaļinājuma, Gomulka bija atvedis līdz pneimatisko šauteni. Tagad viņš no karavīru maizes samīcīja lodītes un izmēģinājuma pēc izšāva dažas pret Volcova roku.

—   Velk lieliski, — Volcovs teica, — šauj tieši pa purnu, Zep, tā būs labi.

No ādas pletnēm viņi šoreiz atteicās.

—   Šodien mums vajadzīgi stabilāki ieroči.

Uz ātru roku tika izjaukts latiņu režģis barakas priekšā. Atvilka šurp «Fantas» kasti. «Fanta» bija limonāde, kuras sastāvā ietilpa kofeīns. Gomulka apgāza galdu uz malas un nocietinājās aiz tā ar pneimatisko šauteni.

Volcovs un Holts gaidīja pie barakas durvīm. Viņi stāvēja te dzestrajā naktī. Holts teica:

—   Mēs stāvam sardzē kā Hāgens un Folkers «Nibe- lungu dziesmā».

—   Tagad tik tu redzēsi, kā es tos velnus slānīšu, — Volcovs lielījās.

Ap vienpadsmitiem uzbrucēji zosu gājienā tuvojās pa latiņu režģi. Holts deva trauksmes signālu. Volcovs gaidīja tumšajā koridorā. Kad hamburģieši atvēra durvis, viņš pirmajam iespēra ar kāju pa vēderu tā, ka tas krizdams norāva līdz vēl divus citus. Tā kā pārsteigums nebija izdevies, neviens vairs neuzdrošinājās

Volcovam tuvoties pirmais. Taču akmeņu un māla piku krusa piespieda viņu atkāpties istabā. Viņš nostiprināja durvju rokluri no iekšpuses ar dēli. Gaitenis pildījās ar cilvēkiem. Aiz logiem bija dzirdama sačukstēšanās. Cīše nervozēdams sēdēja uz savas gultas.

Brīdi viss bija mierīgi. Tad hamburģieši iespieda durvju augšējā stūrī ķīli, pavēra tās vaļā, tiesa, tikai mazliet, taču pietiekami, lai Gomulka veikli pa spraugu varētu izbāzt šautenes stobru un nospiest sprūdu.

— Au-u-ul — atskanēja aiz durvīm, un sprauga atkal aizvērās.

—   Lieliski, Zep!

Ārpusē Ginše auroja:

—  Vēl vienu tādu šāvienu, un jums gaismu ieraudzīt tikai sanitārajā punktā!

—   Pagaidi vien! — Volcovs atcirta.

Holts nodomāja: viņu ir par daudz, mums ies plāni.

Cemckis spiedās tuvāk Volcovam.

—  Gilbert… viņi tevi nosauca par gļēvu! — viņš kūdīja. — Par gļēvuli! — Un viņš viltīgi ņirdza.

Uzbrucēji vēlreiz ieķīlēja durvju spraugu. Šoreiz Gomulka nošāva greizi, un istabā ielidoja asaru gāzes patrona, pēЈ tam vēl otra. Ielenktie uzlika gāzmaskas. Hamburģieši bija vīlušies un ilgi apspriedās. Volcovam beidzot galīgi zuda pacietība, ar kājām viņš saspēra sēdekli un paņēma katrā rokā pa krēsla kājai.

Uz barakas jumta nodārdēja soļi.

—   Nolādētā krāsns! — Gomulka iesaucās.

Hamburģieši no ugunsdzēšamās mucas iegāza ūdeni

dūmvadā un uz skursteņa uzlika dēli. Pārkurinātā krāsns tūlīt sāka kūpēt. Istaba pildījās ar dūmiem. Kādu brīdi zem maskām vēl varēja ciest, bet tad sāka trūkt skābekļa. Holtam ausīs sāka šalkt, kāds — dūmos nevarēja īsti redzēt, kurš — jau streipuļoja, Holts un Volcovs atrāva vaļā logus, norāva bruņu cepures un gāzmaskas un ieelpoja svaigo āra gaisu.

Nu uzbrucēji metās šturmēt logus, bet tos varēja viegli aizsargāt. Volcovs un Feters gāza uz visām pusēm ar latiņām, pa brīžam noblīkšķēja Gomulkas pnei

matiskā šautene. Taču par vēlu visi attapās, ka uzbrukums logiem bijis tikai uzmanības novēršanai. Aizmugurē sprakšķēdama salūza durvju atslēga, un vecākie izpalīgi ielauzās istabā.

Daži tūliņ tika notriekti gar zemi un stenēdami izvilkās atpakaļ gaitenī. Paņēmis katra rokā pa krēsla kājai, Volcovs cirta uz visām pusēm, kā prātu zaudējis. Bet tad viņš pakrita un tūliņ viņam virsū uzmetās vesela guba vecāko izpalīgu. Holts dabūja vairākus sitienus pa seju un galvu un gandrīz zaudēja samaņu. Viņš redzēja, ka Gomulka zvetēja visapkārt ar šautenes laidi, redzēja, kā nūjas sitiens viņam trāpīja pa seju un viņš nogāzās zemē.

Acu priekšā iznira Cīšes platā seja. Tik nicināms… cūka, brutāls nelietis … varmāka. Cauri burzmai Holts lauzās pie Cīšes. Uz grīdas viņš redzēja Volcovu cīnāmies ar četriem vai pieciem pretiniekiem, kuri viņu dauzīja, tomēr cits citu tikai traucēja, redzēja arī, ka Feters ar asinīm notrieptu seju svieda uz visām pusēm «Fantas» pudeles un meimuroja tālāk uz Cīšes pusi, paklupa pār Volcova kāju un apgāza galdu, tas vēl aizvien stāvēja uz vienas malas, un smagā galda plātne uzgāzās virsū kaušļu mudžeklim. Volcovs, kurš bija gulējis pašā apakšā, atbrīvojās un izlīda no galda apakšas. To visu Holts redzēja vairs tikai kā caur miglu. Viņš metās virsū pārsteigtajam Cīšem, kurš tupēja kaktā pie gultām, un ar abām rokām sagrāba to pie rīkles. Taču beidzot! Viņi novēlās uz grīdas. Cīše gārdza. Ak tu, maita tāds, varmāka! Bet tad viņam pa galvu trāpīja sitiens. Viņš palaida savu upuri vaļā. Nodārdēja kapteiņa balss: — Tie bandīti taču sit cils citu nost, kur tad tas redzēts!

Holts aptaustīja savu uztūkušo, sāpošo pakausi. Durvīs stāvēja Kučera ar kailu galvu un ārā pie loga -Gotesknehts. Visi sēdēja vai tupēja uz grīdas, galvas saņēmuši rokās. Sanitārs kādam pārsēja asiņainu aci. Volcovs, tikpat kā veselu ādu, stāvēja kapteiņa priekšā un, joprojām turēdams krēsla kāju rokās, šķendējās:

—   Viņi mums uzbruka ar lielu pārspēku.

Kučera noauroja:

—   Un tas delvēris, kas visu šo putru ievārījis, izgājis cauri gandrīz sveikā. Jūs laikam domājat, ka pie manis varat atļauties visu, kas ienāk prātā!

Bilance: septiņi zenītartilērijas izpalīgi bija tik nopietni ievainoti, ka tos vajadzēja nogādāt medpunktā; tie bija Feters, Gomulka un pieci vecākie izpalīgi, turklāt viens pretgaisa aizsardzības dalībnieks no lielās istabas, kurš, neko nenojauzdams, bija iekļuvis šai jezgā. Feteram bija pārlauzts degunkauls, un Gomulka stāvēja, nevarīgi ņirgdams, ar stipri uztūkušu muti. Viņam trūka viena priekšzoba, kas viņa seju padarīja svešu un smaidu vērta grimasē. Seja bija nolipuši asinīm. Aiz auss rēgojās liela, vaļēja brūce.

Kučera lādēdamies aizlasījās prom. Bet Gotesknehts klusu noteica:

—   Tieši tā es visu biju paredzējis.

Holts, nevarēdams apvaldīt elsas, murmināja:

—   Kāds neprāts! Kāds šausmīgs neprāts!

—   Un mums taču vajadzēja būt saliedētai kopībai!— Cīše atsaucās no savas gultas. Bet Holts jau atkal metas uz viņa pusi:

—   Vēl vienu vārdu, viltīgais suns, un tu …

—   Pietiek! — Volcovs apsauca. — Liec Cīši mierā! Ja viņš neturēs muti, tad dabūs no manis pa kaklu.

Holtu sāka purināt nervozu smieklu lēkme. Pa kaklu, viņš domāja, dabūs pa kaklu …

Četras stundas ierindas mācības — un ar to Kučeram viss bija nokārtots. Vecākos izpalīgus atvaļināja divas dienas pirms termiņa. To bija panācis Gotesknehts, baidīdamies no Volcova atriebības uzbrukuma.

Holts apmeklēja medpunktā ievietoto Gomulku. Ar cieši notītu galvu tas gulēja spilvenos. Brūce viņam bija sašūta bez narkozes.

—   Gatavie ādu dīrātāji! — viņš žēlojās. — Kas jauns baterijā? Esmu izdomājies krustām šķērsām, kāpēc īstenībā mēs tik nejēdzīgi savā starpā kāvāmies. Tas viss liekas kā ļauni murgi.

—   Principa dēļ, — Holts sacīja. — Tikai principa dēļ. Fontānes varonis vispār neatzīst divkaujas un ļoti

labi zina, ka tā ir nejēdzība, tomēr principa dēj šaujas ar savas sievas draugu un principa dēj nošauj to.

Gomulka mazliet pagrieza galvu sāņus.

—       Ja principa dēj notiek kaut kas tik nejēdzīgs, tad princips nav pareizs.

—   Par to nav vērts daudz domāt, — Holts teica.

—   Tāds ir dzīves likums — stipram pieder pasaule. — Gomulka, šķiet, bija stipri noguris, viņš vairs neko neatbildēja. Holts taisnā cejā devās pie Cīšes kundzes.

Viņa iesaucās: — Mans dievs, kāds tu izskaties.

Holts pastāstīja par kautiņu.

—   Es gandrīz būtu nožņaudzis tavu Cīši.

Viņa pārvilka ar roku viņam pār matiem un teica:

—   Nomierinies! Vai nedzersi tasi tējas?

Viņas rokas pieskāriens padarīja Holtu gurdenu un nevarīgu. Viņas tuvumā viss grūtais kļūst atkal viegls, viņš domāja. Viņa ielēja tēju un stāstīja visādus niekus. Bija omuligi un silti, un viņam likās šausmīgi atkal atgriezties baterijā. Viņš nolēma te palikt pa nakti, lai gan zināja, ka Gotesknehts viņa prombūtni neattaisnos. Bet arī tas Holtam bija vienalga.

—   Es esmu brīvs līdz ritam, — viņš meloja.

Viņa kategoriski noraidīja:

—   Verner, šodien tu nevari palikt!

Holts ar izbrīnu paskatījās uz viņu.

—   Tev jāsaprot, — viņa turpināja lūdzošā balsī.

—   Cīše brauc atvaļinājumā, es gaidu viņu kuru katru dienu.

Holts tikai lēnām aptvēra, ka viņa nerunā vis par jauno Cīši, bet gan par tā tēvu, šo resno, brutālo riebekli.

—       Kā tad tā… — viņš neveikli iejautājās. — Un es?

—   Esi mierīgs! Viņš paliks šeit tikai pāris dienu.

Tikai pāris dienu. . . Tad, lūk, kā notiek, — kad

ierodas vīrs, mīļāko izmet aiz durvīm.. . Nu viņam iešāvās prātā, ka vecais Cīše ar savu sievu . . . Greizsirdībā un riebumā viņam aptumšojās prāts. Viņš sagrāba Cīšes kundzi aiz elkoņa, rupji, galīgi zaudējis pašsavaldīšanos.

—  Ja tu jausi viņam sev pieskarties .,,

Viņa izbijās, tomēr Holta rokas valdonīgais tvēriens padarīja viņu nevarigu, acu plakstiņi aizvērās. Bet tad viņa atkal saņēmās un teica:

—   Ko gan tu visu neatļaujies!

Ak tā! Holts palaida viņu vaļā, atkal sāpēja galva, viņš jutās noguris. Viņš paņēma no krēsla atzveltnes savu mēteli un uzlika galvā cepuri. Viņa vienaldzīgi vēroja Iloltu. Zēna enerģija bija jau izsīkusi. Viņš gaidīja, ka viņa teiks kādu vārdu. Bet viņa klusēja. Kad Holts pa kāpnēm devās lejup, viņu pārņēma izmisums: tagad esmu pilnīgi viens. No lepnuma nebija vairs ne vēsts, viņš pagriezās atpakaļ un piezvanīja. Viņa lika krietnu brīdi pagaidīt, līdz atvēra. Viņš stāvēja pie durvīm ar cepuri rokā; viņa ievilka to priekšnamā, atglauda viņam no pieres malu cirtas un uzsmaidīja.

—  Muļķa zēn! Piezvani man, kad tev būs atkal atvaļinājums.

Nekustīgi Holts stāvēja viņas priekšā. — Tu nedrīksti …

—   Par ko tu mani uzskati? — viņa jautāja. — Sievietei ir visādas iespējas.

Lielgabalus atveda no darbnīcas atpakaļ, un tagad darba bija pilnas rokas. «Antonam» bija ielikts jauns stobrs. Veco patronu vietā atsūtīja kāda jauna veida granātas. Nākamajā dienā no medpunkta atgriezās ari Gomulka. Ar apakšvienības pavēli Holtu un viņa klases biedrus paaugstināja par zenīitartilērijas vecākajiem izpalīgiem. Gomulka, kam aiz auss bija uzlīmēts plāksteris, sacīja:

—  Tagad mēs vairs neesam vienkārši izpalīgi, bet gan kvalificēti izpalīgi.

Pēcpusdienā baterijā ieradās papildspēki — divdesmit astolā gadā dzimušie no Silēzijas. Holts, Volcovs, Fe- ters un Gomulka stāvēja pie kancelejas un noskatījās, kā jaunie rāpjas ārā no smagās automašīnas un aizsoļo uz mantu noliktavu.

—  Tā arī mēs reiz atbraucām, — Gomulka teica.

Holts pamāja ar galvu. — Bet tas jau bija tik sen.

—       Ļautiņi mīļie, nāvīgi burvīgi! — Feters ieķērcās.

—  Tagad mēs esam vecākie.

Baterija nostājās ierindā uz piebraucamā ceļa un tika iedalīta apkalpēs. Jaunieceltos vecākos izpalīgus no lielgabala apkalpēm nozīmēja par sešu lielgabalu komandieriem un lādētājiem. Tikai ar pūlēm Šmīdlin- gam izdevās Volcovu, Holtu, Gomulku un Feteru paturēt «Antona» apkalpē. Kā parasts, kailu galvu un suņa pavadīts, Kučera nostājās ierindas priekšā.

—   Visiem klausīties! — Šoreiz viņš neteica ne vārda par pāraudzināšanu.

—   Tas temats jau sen bija galīgi novecojis, — Gomulka noteica, kad viņi atgriezās barakā. — Bet viņš taču nevarēja atteikties no sava principa.

—   Kāda kapteiņa pāraudzināšana, — Holts zobojās.

Baterija bija atkal kaujas gatavībā. Ap pusnakti Vol- covs vēlreiz izvilka slauķi caur jauno stobru. Vai nu tas notika tāpēc, ka jaunuļi pie radiolokatora aparātiem jutās vēl nedroši, ka viņiem bija bailes, vai arī viņus apmulsināja parastie radioraidījumu traucējumi, bet šaušana šai naktī nevedās. Baterija šāva uz dienvidiem, bet bumbvedēji rūca ziemeļos. Volcovs lādējās, jo no jaunā stobra tecēja degoša eļļa un apsvilināja viņa lādētāja cimdu. Uguns pārtraukuma laikā viņi dzirdēja iztālēm, ka pie radiolokatora ārdās Kučera,

Divas trešdaļas no baterijas sastāva bija divdesmit astotajā gadā dzimušie. Izņemot divdesmit sešus vecākos izpalīgus, Holta klases biedrus, šeit bija palikuši itikai pieci no agrākajiem vecākajiem izpalīgiem: Dūzenbekers un Heršelmans, abi attālumu mērītāji no Hamburgas — un Cīše ar diviem saviem klases biedriem no Esenes. Vakarā abi hamburģieši ieradās barakā pie Volcova, atnesa cigaretes un degvīnu un brīdi klausījās pacietīgi Volcova nievājošās runas. Pēc tam visi kopīgi svinēja izlīgumu. Pie visa vainīgs bija vienīgi Ginše!

IX

Nākamo nedēļu nodarbību programā Kučera lika ieplānot katru dienu baterijas kaujas apmācības. Skolotājus viņš aizsūtīja prom:

—   Latīņu valoda? Šaušana ir svarīgāka.

Ik nakti Vācijai uzlidoja angļu, bet ik dienas — amerikāņu bumbvedēji. Aprīlī uzbrucēju aktivitāte pieauga yēl jūtamāk un atslābums vairs nesekoja.

Baterijas nepārtrauktās kaujas apmācības paņēma jauniešiem visu brīvo laiku. Bet Šmīdlings pareģoja:

—   Tas te nozīmē, ka būs skate!

Un tiešām aprīļa beigās apakšgrupas komandieris pieteica savu apmeklējumu. Ierašanās termiņš aizvien lomēr tika atlikts uz vēlāku laiku, un tikai maijā baterijas novietnē ieripoja vesela autokolona.

Kā komētas asti vilkdams aiz sevis veselu svītu kapteiņu un leitnantu, majors skati sāka ar to, ka vispirms pazuda baterijas komandiera mītnē un ierindā nostādītajai baterijai lika pacietīgi gaidīt.

—   Tie tur tagad iekampj pamatīgu malku uz tikšanos, — Feters nekautrīgi skaļi paskaidroja.

—   Nesarunāties ierindā! — kāds nošņāca.

Bet tad jau arī tuvojās majors Bēlings ar savu svītu, un, tikko sākās parastie ziņojumi, baterijas novietnē taurēdama ieripoja otra autokolona. Stāvēdams ierindā miera stājā, Gomulka murmināja:

—   Vai tu redz, kas par vīriem!

No liela limuzīna izrausās zenītartilērijas ģenerālis Bergmanis pulkveža un vairāku pulkvežleitnantu un majoru pavadībā.

Kučeras platais zirga ģīmis aiz prieka pastiepās vēl platāks. Cik ļoti viņu necieta apakšgrupas komandieris, tik ieredzēja ģenerālis. Viņš nostājās savas baterijas labajā spārnā.

Ģenerālis lika izpalīgiem uzrādīt personiskās pazīšanas zīmes un aplūkoja pat zābaku zoles. Tad viņš izteica vēlēšanos noskatīties baterijas kaujas apmācības. Bija skaidra, silta diena. Par gaisa mērķi lidoja «Hein- kel He 111». Baterijas komandpunkts bija tik ļoti pieblīvēts ar oficieriem, ka zenītartilērijas izpalīgi tikko

varēja rosīties ap ugunsvadības aparātiem. Ģenerālis gribēja pārbaudīt, cik labi sagatavots Kučera taktiskajā un vahtmeistars tehniskajā šaušanā. Bet, pirms vēl šī pavēle pa kara birokrātismā vītņu kāpnēm no ģenerāļa aizgāja līdz kapteinim, mēraparātu apkalpe to bija jau izpildījusi.

—   Es redzu, — ģenerālis apmierināts teica, — ka jūsu baterija strādā ar degsmi.

Bet nepagāja ne desmit minūtes, kad apmācības nomainīja īsta gaisa trauksme. Gotesknehts pavēlēja izklāt signālaudeklu; «Heinkelis» pārlidoja bateriju un aiz- ducināja uz tuvāko aerodromu.

Ģenerālis steidzīgi atvadījās. Baterijā palika majors. Tas pārņēma apakšgrupas komandēšanu un aizsūtīja savu adjutantu pie loklīnijas telefona. Pēc desmit minūtēm gaisa novērošanas postenis ziņoja, ka spēcīgas ienaidnieka gaisa kaujas vienības iznīcinātāju apsardzībā lido pār Holandi Vācijas robežu virzienā. Tūdaļ sekoja ziņojums: Ķelnes un Esenes gaisa telpā atsevišķas pašu transporta un apmācību lidmašīnas. Kad tika dota pavēle sagatavoties uguns atklāšanai, Kučera noņēma bruņu cepuri, novilka mēteli un formas svārkus un lika atnest no barakas lietus mēteli. Viņa skatienam nekas nepagāja secen.

—   Novākt signālaudeklu! — viņš nokomandēja.

—   Gaisā vēl ir dažas pašu mašīnas, kapteini, signālaudeklu taču novākt nedrīkst, — majors iebilda.

Kučera pagrieza seju pret majoru un piemiedza acis.

—   Tāds ir priekšraksts, majora kungs! Mums dota pavēle sagatavoties uguns atklāšanai. Pēc pāris minūtēm bumbvedēji būs klāt.

Baterijas komandpunktā radās apjukums, neviens nezināja, vai Kučeras pavēle jāizpilda vai ne. Bet majors, kuru bija aizkaitinājuši kapteiņa iebildumi, noteica:

—  Lai signālaudekls vēl paliek, jūsu rīcībai nav nekāda attaisnojuma.

Kučera domīgi pakasīja pakausi, it kā komandpunktā tāda majora nemaz nebūtu, bet iebildumus vairs necēla.

—   Priekšrakstus taču nedrīkst izpildīt burtiski, — majors vēl ieminējās.

Un tā signālaudekls palika uz lauka; tas bija desmit

kvadrātmetru liels, mirdzošs baltas drānas gabals ar melnu krustu vidū, labi saskatāms no desmit lidz divpadsmit tūkstoš metru liela augstuma, lielisks mērķis pašā baterijas poziciju vidū. Taču pēc brīža par to neviens vairs nedomāja.

Ziemeļvakaros — baterijas apšaudes laukā pieci tūkstoši metru augstumā ielidoja pirmā bumbvedēju eskadriļa un Kučeras komanda: «Savrupuguni!» — neizraisīja majora iebildumus. Baterija atklāja skrejuguni ar četriem lielgabaliem un šāva tik precīzi, ka majors, turēdams tālskati pie acīm, sajūsminats iesaucās:

—   Lieliski!

Baterijai garām dienvidaustrumu virzienā lidoja eskadriļa pēc eskadriļas. Baterija šāva vienmērīgi un bez liekas nervozitātes. Bet tad kāda vienība skaitā sešpadsmit lidojošo cietokšņu «Boeing Fortress II», kas lidoja aiz pirmajām eskadrijām, mainīja virzienu.

—  Kursa maiņa! — iesaucās Gotesknehts un tūliņ papildināja: — Tiešs uzlidojums.

Tagad visi atkal atcerējās uz lauka atstāto signāl- audeklu, bet nu jau bija daudz par vēlu.

Šāvieni dārdēja. Ugunsvadibas aparātu un tālmēru apkalpes vīri pieliecās zemāk un ar saviebtām sejām nolasīja tēmēšanas datus, līdz savos optiskajos aparātos ieraudzīja, kā ienaidnieka bumbvedēji nomet kravu. Tad visi — no majora līdz izpalīgam — metās brustvēra aizsegā, tikai Gotesknehts, sameties deviņos līkumos, joprojām spieda signālzvana pogu, un Kučera, stāvēdams pozicijās ar kailu galvu, blāva pilnā balsī:

—   Ievelciet taču to signālaudeklu, bandīti tādi!

Šaušana pārslāja, tikai divi lielgabali bezjēdzīgi raidīja vēl pret debesīm šāvienu pēc šāviena.

Bet tad pēkšņi ieradās Cemckis, mazais Cemckis; viņš laikam nāca no patvertnes, bija stipri piesarcis un ar rādītājpirkstu bakstīja gaisā, gluži tāpat kā skolā:

—   Es . . . es … kapteiņa kungs.

Viņš kā zebiekste aizzibēja pār lauku un savāca kopā audeklu. Taču tieši tai brīdi bumbvedēju motoru apdullinošai dunoņai cauri izlauzās griezīgs svilpiens, kas pieauga orkānam līdzīgā kaucienā. Nodrebēja zeme, salīgojās lielgabali, saspriegdami nostiprinājuma

saites, acumirklīgs pērkona grāviens pāršķēla skaidro dienu, gaisā uzlidoja dūmu sēnes un zemes fontāni, kas, saplūzdami kopā, aizsedza sauli. Pār lielgabalu pozicijām un komandpunktu sīkdamas lidoja šķembas. Tad iestājās klusums. Un šai klusumā viens pēc otra noblīkšķēja divi lielgabala šāvieni: citi lielgabali piebalsoja, atkal sāka darboties ugunsvadibas aparāti, un pēc brīža visa baterija nikni raidīja nekoncentrētas zalves pakaļ aizlidojošai eskadriļai. Nebija cietis neviens lielgabals. Komandpunkts gan izskatījās mazliet paplūkāts, bet arī tur nebija noticis nekas briesmīgs. Tikai Cemckis, Fricis Cemckis gulēja zemē miris. Tieši novācamā signāl- audekla priekšā.

Vakarā Holfs apstaigāja bumbu krāteru saārdītās pozicijas. Barakām bija izdauzīti logu stikli, bojāti jumti, visur būvēja, zāģēja un klaudzināja ar āmuriem. Grupa zenītartilēristu atjaunoja lauka telefona līniju.

Holts iegāja ieroču meistara barakā, kur, pārklāts ar segu, starp darba rīkiem un instrumentu rezerves daļām uz zemes gulēja Cemckis, zenītartilērijas vecākais izpalīgs Fricis Cemckis. Holta acis dega. Bumbu krusas radītās šausmas vēl nebija norimušas. Ilgi Holts stāvēja pie pelēkā vīstokļa. Ar bailēm un ziņkāri viņš pacēla segu. Tur gulēja Cemckis. Seja nebija skarta, tā bija tāda pati izaicinoša, draiska un jauneklīga kā agrāk. Bet sašķaidīts bija krūšukurvis . . . Sirds vairs nepukstēja. Kad tā vēl darbojās, tad šis pats Cemckis, kas tagad bija miris, izjokoja veco Grūberu: «Atvainojiet, lūdzu, Holts murgo, viņš nav vainīgs, viņam bija smadzeņu šarlaks.» Kopa ar Holtu viņš bija mājojis kalnos un pie savas cepures reiz kā trofeju piespraudis cūkas astes galiņu. Ar savām zilajām acīm viņš vienmēr bija raudzījies nebēdnīgi un mazliet viltīgi, un tāds nebēdnīgs un nevainības pilns bijis visu īso mūžu. Tagad viņš bija miris.

Iečīkstējās durvis. Gomulka meklēja Holtu, ienāca iekšā un savieba muti, kā riebuma pārņemts. Izsistais zobs izķēmoja viņa seju, un likās, viņš visu laiku taisa grimases. Holts noliecās un pārsedza mirušo ar segu.

—   Pirmajā jūnijā viņam būtu septiņpadsmit, — Gomulka sacīja.

—   Jā, — Holts atteica, — būtu. Gandrīz septiņpadsmit.

Lielgabala «Antons» novietnē Holts apsēdās uz la- fetes balsta. Gomulka atslējās pret blindāžas ieeju. Viņi aizsmēķēja.

Gomulka teica: — Nākošais varbūt būšu es.

—   Vai arī es, — Holts piebilda.

Izsistā zoba dēļ Gomulka mazliet šļupstēja.

—   Man jo dienas kļuva nelāgāk ap dūšu par to, ka viņi mūs liek mierā. Mans brālēns iesaukts Darmštatē. Tur gada sākumā novietotas četrpadsmit smagās baterijas — desmit pretgaisa aizsardzības un četras armijas baterijas. Netālu no viņu pozicijām atrodas rūpnīca, kur ražo tankus. Amerikāņi vairākkārt mēģinājuši tai uzbrukt, bet visas četrpadsmit baterijas pēc ugunsvadī- bas aparātu datiem šāvušas tik precīzi, ka uzbrūkošās eskadriļas nav varējušas nomest bumbas. Tā nu viņi baterijas bombardējuši divas nedēļas pēc kārtas. Uz katru ugunspoziciju nometuši simtiem bumbu. Sasituši visus radiolokatorus, un no četrpadsmit baterijām palikuši pāri vairs tikai divdesmit lielgabali. Katrs trešais zenītartilērijas izpalīgs kritis, katrs otrais ievainots. Sagrauta bez tam arī tanku rūpnīca. Viņiem tas tīrais nieks. Kaselē viņus traucējis pusotra metra garš starmetis, un baterijas naktīs varējušas šaut ar optisko tēmēšanu. Tad uz šo starmeti viņi nobēruši vairāk nekā trīssimt centneru sprāgstbumbu. Es tev saku: arī mēs to visu piedzīvosim.

—  Miltos viņi mūs samals, — Holts piekrita.

—   Visu Vāciju viņi samals miltos, — Gomulka papildināja. Tad viņi abi ilgi klusēja. Bet Gomulka atsāka:

—   Krievi ari vēl aizvien nav apturēti. Odesa kritusi. Ja tā turpināsies . . .

—  Tad jau tiešām visā drīzumā kaut kam jānotiek, — Holts pabeidza.

—  Jautājums tikai — kam?

—   To es nezinu, — Holts attrauca. — No komandpunkta kāds sauca: «Sakaru pārbaude.» Gomulka uzlika uz ausim lielgabala komandiera klausules. Pēc tam viņi runāja par kaut ko citu.

Bet barakās līdz pat pusnaktij strīdējās, vai majors ir vainīgs Cemcka nāvē vai nav. Cīše uztraukts protestēja:

—   Vadības princips nepieļauj nekādu graujošu kritiku. Jūs gribat būt uzticami cīnītāji? Tamlīdzīgas piezīmes par komandieri nav nekas cits kā tikai mūsu aizsardzības spēju graušana.

Šoreiz arī Volcovs uzbruka Gomulkam un, uzsitis ar plaukstu uz galda, iesaucās:

—   Pietiek! Tagad ir karš, un karā tas var nolikt ar kuru katru. — Un viņš atkal izklāja uz galda kartes.

Nākamajā dienā pēc smagas nakts kanonādes rīta pārbaudei ierindā nostādītā baterija piedzīvoja pārsteigumu. Kučera ieradās tērpies pilnā uniformā.

—   Heil Hitler, baterija! Majors bija ar jums ļoti apmierināts. Ģenerāļa kungs arī. Divīzijas štābs pēc izdarītās pārbaudes konstatējis, ka mūsu aizsardzības zonā kopš septembra notriektas trīsdesmit četras ienaidnieka lidmašīnas, no kurām četras — mūsu nopelns. Klusumu ierindā! Šīs četras nogāztās lidmašīnas oficiāli piespriestas mums. Ja jums, slinkuma maisi, ir krāsa, varat uzziest uz stobriem četrus apļus.

Satraukums ierindā vairs nebija apvaldāms. Kādu mirkli Kučera stāvēja neziņā, ko darīt, bet tad uzbļāva:

—   Baterija mierā! Godināsim mūsu kritušā kara biedra Cemcka piemiņu, kurš ziedojis dzīvību par fīreru un tēvzemi. Brīvi! . .. Uzmanību! Jau Hamburgā baterija cieta smagus zaudējumus. Kritis karavīrs — tas karā nav nekas neparasts. Cemckis pierādīja savu drosmi, par to majors viņu apbalvojis ar dzelzs krusta otro šķiru. Mierā! Bet tagad es jums kaut ko teikšu: ja barakās neapklusis pļāpāšana par signālaudeklu un tā tālāk … tad es pats tos dumpiniekus pievākšu un ietupināšu aiz restēm! Karš bez kritušajiem — kur tas redzēts!

Četras nogāztas lidmašīnas! Cemckis bija aizmirsts. Sevišķi priecīgs bija Volcovs.

—  Vēl divi trāpījumi, un zenitartilērijas nozīme rokā!

Holts ar Gomulku gāja pa laipām; viņš jutās tā, it kā būtu dabūjis ar vāli pa galvu.

—       Zep! Tās četras notriektās lidmašinas ir tikai majora netīrā sirdsapziņa.

—   Nu redzi, kas notiek, — Gomulka atbildēja.

—  Vakar visiem dūša bija papēžos, un tagad…

Skolas mācību laikā Holts sēdēja solā izklaidīgs un neuzmanīgs. Beidzot viņš aizlavījās uz savu istabu un ielikās gultā. Ja es kritīšu, otrā dienā par mani neviens vairs nedomās.

Gotesknehts atrāva durvis.

—       Kauns un negods, jūs atkal kavējat stundas, — viņš teica. — Izsauciet āra Gomulku!

Holts izpildīja pavēli.

—       Nāciet man līdz! Jūs taču abi pazināt Cemcki tuvāk, palīdziet man uzrakstīt vēstuli viņa mātei.

Kancelejā viņš pievērsās Holtam:

—       Starp citu, zvanīja kāda dāma un apjautājās, vai „ ari jums neesot noticis kas ļauns. Pilsētā klīstot baumas, ka mēs dabūjuši pamatīgu pirti. Es teicu, ka jūs esat spirgts un vesels un tāpat ari Cīše.

Tātad viņa ir noraizējusies par mani, Holts pie sevis nopriecājās. Bet tad izbijās: tāpat arī Cīše… Vai Gotesknehts kaut ko nojauta? Holts pašķielēja uz vaht- meistaru. Tas vienaldzīgi kaut ko rakstīja, un tikai Gomulka dīvaini savieba seju.

—       Viņš bija vienīgais bērns, — Gomulka teica. Uz galda gulēja dzelzskrusts ar sarkano ordeņa lentu. Cemckim tas vairs nav vajadzīgs, Holtam ienāca prātā.

Ja tas būtu mans… Pie zenītartilērijas izpalīga krūtīm tas varētu radīt vispārēju ievērību!

Gotesknehts nolasīja uzrakstīto:

—   «… uzticīgi pildot pienākumu …»

Vai tas bija viņa pienākums, Holts domāja, skriet bumbu krusā? Kas gan viņā tai mirklī norisinājās? Vai viņš gribēja izcelties?

—       Nu, ko tad jūs tā skatāties? — Gotesknehts jautāja. — Par notikumu ar signālaudeklu es taču nevaru rakstīt.

—   Bet viņi par to noteikti uzzinās, — Holts noteica.

—   Tagad pietiek! — vahtmeistars iesaucās. — Jūsu

ķecerīgās domas var nolasīt jums no pieres. Šai karā jau miljoni aizgājuši bojā, Holt, — karavīri, sievietes un bērni, to jūs jau sen zinājāt, bet līdz vakardienai tas jūs netraucēja.

—   Vahtmeistara kungs, — Gomulka teica, — es domāju, ka tas nebūtu noticis, ja …

—   Muti ciet! — Gotesknehts uzkliedza. — Vai jūs domājat, ka es šeit kancelejā debatēju ar jums par miglu, kas jums kopš vakardienas nokritusi no acīm.

Holts nesaprašanā raudzījās uz Gotesknehlu. Ko tad tas atkal nozīmē? Gotesknehts pārliecās pār galdu. Viņš klusu teica:

—   Cīše raksta dienasgrāmatu. Cīše atzīmē katru vārdu, ko jūs runājat viņa klātbūtnē. «Kā Gomulka ieguvis tik noteiktus skaitļus par ienaidnieka bumbvedēju zaudējumu . . . jautāšanas zīme.» Nav ko sarkt, Gomulka. Gaisa spēku maršala Harisa skrejlapa — uzsaukums vācu tautai, vai ne tā? — Es jūs lūdzu turpmāk turēt muti aiz deviņām atslēgām. Nesagādājiet man liekas raizes, vai jūs domājat, man ir viegli mūžīgi lūgties par jums šefa žēlastību! Sapratāt?

Abi klusēja.

Tātad Cīše visu pieraksta, izbijies Holts sevī atkārtoja. Viņš drudžaini mēģināja atcerēties, vai viņa sarunās tiešām ir bijis kaut kas graujošs vai pretval- slisks… Gomulka tikko dzirdami nočukstēja:

- Es jus saprotu, vahtmeistara kungs.

Šai mirkli kancelejā ienāca sakaru dienesta izpalīdze. Gotesknehts vienaldzīgi noteica:

Ai to pietiks. Tagad varat atkal iet uz nodarbībām.

Viņi sasita papēžus un izgāja no barakas. Holts bija galīgi izsists no sliedēm. Šai karā jau miljoni aizgājuši bojā … un līdz šai dienai tas jūs nav traucējis… Vai tas bija pārmetums?

—   Zep, kā tu saproti to, ko Gotesknehts sacīja? Ko viņš domāja ar vārdiem «Uzsaukums vācu tautai»?

—   Man tā ir tumša lieta, — Gomulka atbildēja.

—   Agrāk es sapratu visu, kas notiek, — Holts teica.

— Kopš esmu šai bandā, man liekas, ka pamazām sāk zust zem kājām pamats.

—  Vai agrāk tu saprati, kas notiek? — Gomulka jautāja. — Tiešām saprati?

—   Katrs no mums var kļūt par Jūdasu, — Holts atbildēja. — Mums jānotrulinās. Visi karavīri ir kļuvuši truli.

Taču šī atziņa sniedza viņam mazu mierinājumu. Liktenis, notikumu likumsakarība; fanātiska ticība, viņš atkal domāja. Vai tiešām mēs esam būtnes bez savas gribas . .. tikai figūras lielajā spēlē? Bet pārdomām un prātošanai, viņš centās sevi pārliecināt, nav nekādas jēgas. Jākļūst stipram. Jātic. Fanātiski ziedoties vispārības labā! Nepieļaut, ka pāris bumbu izsit no līdzsvara! '

Kas ar mani īsti notiek, viņš domāja.

Goteskneht§ atlaida viņu līdz vakaram uz pilsētu — «pie zobārsta», kā dežurējošais unteroficieris ierakstīja sardzes žurnālā. Uz stundas ceturksni Holts iegriezās Rothauzenas ielas kafejnīcā, kur atvaļinājuma stundās no visām baterijām sapulcējās kareivji ar savām meitenēm; viņš tur sastapa dažus paziņas. Bumbvedēju uzbrukums 107. baterijai bija vispārējs sarunu temats. Novājējušie, no negulēšanas novārgušie jaunekļi aiz- tūkušām acīm cits par citu noz'Skāja majoru.

—  Viņš pats pirmais esot meties garšļaukus.

Holts skarbi iejaucās:

—   Tas nu ar neder! Tādas pļāpas grauj mūsu aizsar- dzibas spējas.

Tie bija Cīšes vārdi. Viņš dusmojās pats uz sevi, ka ķēmojas tieši tāpat kā Cīše.

Holts mēģināja sazvanīt Cīšes kundzi, bet nesenās bombardēšanas laikā bija bojāts telefona tīkls. Beidzot kādā pasta nodaļā viņam, izdevās dabūt savienojumu.

—   Kāpēc tu neatnāc? Es biju tā norūpējusies par tevi.

Viņas vārdi Holtu uzmundrināja. Bet, kad viņi abi sēdēja viens otram blakus un ieslēdza radio, virspavēlniecības ziņojums Holtu atkal galīgi satrieca. Kaujas Dienviditālijā, plašs uzbrukums Valmontonai. . . Kritusi Sevastopole. «Amerikāņu iznicinātāji vakar uzbruka

apdzīvotām vietām Ziemeļvācijā un Vidusvācijā … Ir zaudējumi.. . Terora uzbrukumi naktis Ķllei un Dortmundei… Bombardētas atsevišķas vietas Reinas un Vestfdles rajonā …»

—   Tie esam mēs, — Holts teica, — bumbvedēji kļūst aiz vien nekaunīgāki.

C'.išes kundze virspavēlniecības ziņojumu noklausījās pavisam vienaldzīgi un jautāja, kāpēc viņš īsti nokarot degunu; viņš taču šodien esot pavisam neciešams. Holts mēģināja viņai izkratīt sirdi un pastāstīja par Cemcka bezjēdzīgo nāvi. Bet arī tagad viņa tikai noteica;

—   Saņemies! Padomā par kaujiniekiem austrumu frontē; salīdzinot ar tiem, tu savā baterijā dzīvo kā pa zaļumiem.

Kad Holts drūmi atvadījās, viņa samierinoši teica:

—   Pacenties kārtīgi izgulēties! Neuztver taču visu tik traģiski.

Rītausmā pie skaidrajām debesīm parādījās divi «Moskiti»; kā mazi punktiņi tie milzīgā ātrumā traucās šurp no ziemeļu puses, desmittūkstoš metru augstumā pamezdami aiz sevis īsas kondensāta svītras. Tie apmeta trīs četrus plašus lokus pār apkārtējām Rūras apgabala pilsētām. Tālumā dārdēja 12,8 centimetru baterijas zalves. Volcovs blenza debesīs un šķendējās:

—   Tagad tie fotografē visu apkārtni. Kas tur par brīnumu, ja bumbvedēji pēc tam tik labi var orien- tēlies!

Pēc tam abi «Moskiti» aizlidoja atkal ziemeļu virzienā.

Baterijas ugunspozicijās ieradās apmēram simts krievu karagūstekņu, kurus apsargāja savs pusducis gados ļoti jaunu esesiešu.

—   Krievi! — Volcovs brīnījās, iziedams no lielgabala novietnes. — Ko tad tie te darīs?

Stereotipie latīņu gramatikas likumi, no kuriem Hol- tam jau sen nebija vairs jēgas, šodien šķita tik garlaicīgi, ka viņš izzagās no stundas un nolikās barakā sava gultā. Caur logu viņš redzēja, ka savi desmit kara gūstekņu barakas tuvumā aizrok granātu sprādzienu

izrautās bedres. Viņš aizdedzināja cigareti, izgāja laukā un vēroja gūstekņus.

Šie pelēcigie stāvi, kas pārvārguši ar lāpstām un liekšķerēm svieda bedrē zemes pikas, no dažu metru attāluma gandrīz nemaz vairs neizskatījās pēc cilvēkiem: izģin- dušas būtnes ar iekritušiem vaigiem un pārmērīgi lieliem galvaskausiem, to sejas gandrīz tikpat pelēkas kā mēteļi, kas pārak vaļīgi nokarājās ap to kaulainajiem augumiem. Neko nedomādams, Holts aizsmēķēto cigareti pasniedza kādam gūsteknim, kas tūlīt paskatījās uz visām pusēm, vilcinādamies, ar tumšu, jautājošu skatienu pavērās Holtā, tad paņēma cigareti, ievilka krietnu dūmu un sniedza to tālāk.

Holts sajuta krūtīs sāpīgu dūrienu. Līdzjūtība ir vājība, viņš domāja, tomēr izmakšķerēja no kabatas aizsāktu cigarešu paciņu. Viņš gribēja to pasviest tuvākajam gūsteknim, bet apdomājās, pagāja pāris soļu pa lauku un iespieda kārbiņu raupjā rokā. Mirklī, kad Holts stāvēja gūstekņa priekšā, viņš ar šausmām ieraudzīja, ka dzīvnieciskais, kas piemita visiem šiem stāviem, nebija nekas cits kā neiedomājams fizisks sabrukums pēdējā stadijā. Savā apmulsuma viņš gribēja atdot arī sērkociņu kārbiņu. Gūsteknis ar grūtībām, it kā runāšana viņam sagādātu sāpes, izdvesa:

—   Maizi.

Holts aizskrēja atpakaļ uz baraku un atrāva vaļā savu mantu skapīti. Tie cieš badu, viņš domāja. Ēdamvielu nodalījumā bija pietiekoši daudz pārtikas līdzekļu. Jau vairākas nedēļas viņiem katru dienu izsniedza trauksmes piedevu — sviesta cepumus un karameles, kas tagad krājās skapīšos. To visu viņš sabāza svārku kabatas un virsu uzrāva mēteli, jo pārtikas produktu iznešana no barakas bija aizliegta. Tas, ko viņš patlaban grasījās darīt — viņš ne brīdi par to nešaubījās — bija aizliegts, un par to draudēja sods. Viņš kļuva nedrošs un saka vilcināties. Bet tad tomēr pabāza maizi zem mēteļa un nodomāja: lai arī man draud sods, lai arī tie ir … zemcilvēki, es pat sunim neļautu nobeigLies bada! Tad viņam iešāvās prātā, ka tur taču bija desmit vai divpadsmit vīru. Viņš atrāva vaļā arī Gomulkas skapīti. Holts bija pilnīgi drošs, ka.Zepam

nebūs iebildumu. Pusluņķis diimu desas, maize, gabaliņš mākslīgā medus, bagātīgs krājums cepumu … Viņš visu sarausa kopā. Tad ieraudzīja puspudeli graudu degvīna, ko Gomulka taupīja savai dzimšanas dienai. Un viņš paņēma arī to.

Mierīgi Holts izgāja no barakas, cieši apņēmies neļaut sevi pieķert. Piesardzīgi viņš palūkojās visapkārt. Izņemot gūstekņus, kas strādāja, neviens nebija redzams. Apsargi nolīduši nezin kur kurais. Lielās istabas logi atradās barakas otrā pusē.

Holts skriešus metās pāri laukam. Gūstekņi salauza maizi gabalos un paslēpa zem drēbēm. Pēc tam turpināja darbu. Laiku pa laikam viņi cits pēc cita ierāpās bumbas izrautā bedrē un iedzēra pa malkam no degvīna pudeles. Holts aizgāja atpakaļ uz istabu un iekrita gultā. Viņš mēģināja iemigt.

Vēlāk viņš gaitenī satika Gomulku un izvilka to laukā. Klausīdamies Holta vārdos, Gomulka neviļus paraudzījās apkārt. Tad teica:

—   Labi… Es arī tāpat domāju.

—   Bet vai tas ir pareizi? — Holts jautāja. — Viņi taču ir mūsu ienaidnieki.

—   Viņi nebija tie, kas iesāka, — Gomulka atbildēja.

Istabā uz ķeblīša sēdēja Volcovs un ar duncīti apgrieza kājas lielā pirksta nagu. Feters un Ručers sēdēja savās gultas. Cīše runāja ar degsmi un entuziasmu, un citi šoreiz tiešam arī klausījās.

—   Nu paskatieties tikai viņos tuvāk, — Cīše teica tai brīdī, kad istabā ienaca Holts un Gomulka. — Tas ir ļoti pamacoši. Labāku pierādījumu nemaz nevajag, lai saprastu, ka tā ir mazvērtīga rase ..«

—   Krievi, vai? — Gomulka jautāja.

—  Jā. Palūkojieties tikai viņu sejās ,,«

Bet Gomulka jau atkal Cīši pārtrauca: *

—   Krievi taču ir slāvi, un slāvi, kā zināms, pieder pie āriešiem.

_ — Kā tā? — Cīše apmulsis iejautājās. — Ak tā! Ārieši?

—   Jā, protams, — Gomulka atbildēja. — Tev taču to vajadzētu zināt.

—   Nu, redzi, — Cīše atbildēja, cenzdamies sakārtot

domas. — Ari starp āriešu rasēm . . . saproti pats… ir milzīga atšķirība, vai ne! Krievijā — tas ir pilnīgi skaidrs — organizējošais elements jau kopš seniem laikiem ir bijuši ģermāņi, nevis slāvi. Starp citiem āriešiem visaugstāk stāv ģermāņi, jo viņi iemieso ziemeļnieku rasi vistīrākā veidā.

Tikai tagad Holts ievēroja, ka Gomulkas iebildumi Cīši galīgi izsituši no sliedēm.

—   Taisnību sakot, tev to visu vajadzēja zināt… — Cīše ļauni teica. — Bet tu ar savu slavlsko uzvārdu vispār esi gļēvs un vārgulīgs.

Līdz šim Volcovs, turēdams kailo kaju klēpī un dunci rokā, klausījās vienaldzīgi.

—   Ko tas nozīmē? Tu laikam esi iedomājies, ka tikai viens pats esi īsts nacionālsociālists? — viņš iesaucās.

—  Tavs uzvārds, Cīše, arī nav sevišķi ārisks. — Holts piebilda.

Feters ņirdzīgi iesmējās. Cīše nosarka kā vēzis. Viņš papurināja galvu.

—   Mans uzvārds ir izveidojies no tīras ģermāņu saknes. Bet ne jau uzvārdam ir izšķīrēja nozīme, drīzāk gan . . .

—   Ir jau labi, — Gomulka teica. — Man tikai viens jautājums nav skaidrs: pat ja slāvi nebūtu tik augstvērtīgi kā ziemeļnieku rase, tomēr viņi ir un paliek ārieši. Vai ir kāds pamats tos uzskatīt par zemcil- vēkiem?

Cīše atkal juta zem kājām drošu pamatu. ^

—   Tavi iebildumi būtu bijuši pareizi agrāk, pagātnē, kad Krievijā vēl valdīja ģermāņu augstākā šķira. Stāvoklis krasi mainījies pēc boļševiku nākšanas pie varas. Zidiskais boļševisms pilnīgi iznīcināja slavu rasiski tautisko pamatu. Protams, tagad boļševisma bojā eja jau pavisam droša, jo žīdi ir dekompozīcijas ferments . . .

—   Ka-a-s? — Feters novilka.

—   Nu jā, tie ir fīrera vārdi. Kā postošs spēks . . , tas nav spējīgs pārvaldīt tādu varenu valsti, un jūdu kundzības gals būs reizē arī Krievijas valsts gals. Fīrers pavisam skaidri pateica, ka liktenis mūs ir izraudzījis par vēl nepiedzīvotas katastrofas lieciniekiem ..,

Par vēl nepiedzīvotas katastrofas lieciniekiem, Holts domās atkārtoja, un šis teikums cieši iespiedās viņa smadzenēs.

—       … kura būs tautiski rasistiskās teorijas pareizības varenākais apliecinājums.

—       Nu labi, — Gomulka teica, — bet apskaties, kāds ir frontes stāvoklis austrumos.

Cīše uztraukts iesaucās:

—       Tie, kas austrumos uzbrūk mūsu frontei, ir fanātiski salašņas! Krievi sviež kaujā pēdējās rezerves — sirmgalvjus un slimos …

Volcovs sasēja kurpju saites un sāka lamāties:

—       Tagad es tev kaut ko teikšu, tu gludais, noslīpētais ģermāni. Vācu armiju apvainot es'tev nejaušu. Vai tu gribi varbūt tfeikt, ka mūsu divīzijas sakāvuši vecie un slimie?

—       Divīzijas sakāvuši… — Cīše protestēja, bet Volcovs uzbudināts iesaucās:

—       Protams, tās ir sakautas! Staļingradā iznīcinātas! Pie Radomišļas un Brusilovas sakautas. Pie Kirovgradas iznicinātas. Pie Šumskas un Ostropoles sagrautas. Pie Kameņecas un Skalas iznīcinātas. Un to izdarījuši sirmgalvji un slimie, — vai tā tu gribēji teikt?

Sākuma Holts izjuta ļaunu prieku, bet tad viņu atkal sagrāba stindzinošas bailes. Cīše sadūšojas un iekliedzās:

—       Krievu pārspēks tik liels ir tikai pagaidām, kamēr …

—   Pārspēks! — Gomulka zobojās.

—        Cik tad viņiem vajadzētu būt jaunekļu un veselo, ja sirmgalvju un slimo pārspēks vien jau ir tik liels!

Volcovs iecirta dunci galda platē.

—       Mans dievs, Cīše, tu gan esi stulbs! — viņš iesaucas. — Nu neiedomājami, cik dulls, cik briesmīgi dulls tu esi. Taisni vai jāraud par tavu neizmērojamo stulbumu! Tāds ausainis vēl grib būt nacionālsociālists. Melš par krievu sabrukumu un pēdējām rezervēm. Vai man vajadzēs tev parādīt uz kartes, kas šai ziemā noticis austrumu frontē?

Cīše nu kļuva nikns un sāka kliegt:

—   Tad, lūk, kā! Tad ta tu domā … Tu gribi teikt…

Bet es saku … Un fīrers teica, — viņš iebrēcās, bet pēkšņi visi satrūkas: spalgi ieskanējās trauksmes zvans, mirklī izgaisa viss saspīlējums. Bruņu cepuri, gāzmasku, atcerējās Holts, un tad jau viņš steigšus devās kopā ar citiem pie lielgabala.

X

Pirmajās jūnija dienās jūtami samazinājās angļu un amerikāņu aviācijas nakts uzbrukumu aktivitāte. Naktīs robežu pārlidoja tikai ātrās «Moskitu» vienības, kuru uzdevums bija traucēt radiolokatoru darbību, un pa dienu lielā augstumā virs Vācijas novadiem meta lokus izlūklidmašīnas. Pēc nepārtrauktajiem dienas un nakts uzbrukumiem vācu pilsētām un atsevišķiem objektiem gada pirmajos mēnešos ienaidnieka gaisaspēku ofensīvas atslābums deva neizsmejamu vielu pārrunām barakās un pie lielgabaliem. Volcovs pētīja savas kartes un pareģoja kādu «jaunu velnišķību», Bet Cīše neslēptā triumfā paziņoja:

—  Lūk, ko nozīmē mūsu sīkstā aizsardzība! Viņu dziesmiņa nu ir nodziedāta.

Gotesknehts norūpējies vēroja jauniešu pieaugošo nervozitāti un panāca, ka Kučera atjāva naktīs modināt tikai pēc pavēles «sagatavoties uguns atklāšanai», protams, ja iepriekš nebija pavēstīta bumbvedēju tuvošanās. Izpalīgiem pēc daudziem mēnešiem beidzot radās iespēja dažas naktis kārtīgi izgulēties. Nepārtrauktie strīdi noklusa, pierima nervozitāte un baterijas garastāvoklis kjuva optimistiskāks. Volcovs izlīga ar Cīši, Kučera vairs nestaigāja bļaustīdamies pa bateriju, reizēm pat saņēmās un izmeta pa rupjam jokam, un pa trauksmes laiku spēlējās ar savu suni Blicu. Šmīd- lings atkal kļuva runīgs, tāpat kā apmācību laikā, un priecājās par gaidāmo atvajinājumu. Pat Holta labsajūtu uzlaboja virspavēlniecības ziņojumi. Austrumos, tā uz kartes rādīja Volcovs, fronte nostabilizējās starp Narvu un Karpaliem. Mēnešiem ilgā vācu karaspēka atkāpšanās bija apstājusies. Laikam, tā teica Volcovs, krievu speķi beidzot tomēr izsīkuši. Ar Cīši viņš bija

vienis prālis par to, ka amerikāņu sekmīgajam uzbrukumam Itālijā nav nekādas izšķirošas nozīmes un pat Romas kapitulācija nevarēja apslāpēt vispārējo optimismu.

—   Itālija ir otrās šķiras karalauks, — mēdza apgalvot Cīše. — Fīrers vairākkārt ir teicis, ka Vācijas liktenis izšķirsies austrumos.

Volcovs, kas diendienā sēdēja pie stratēģijas mācības grāmatām un pēdējā laikā pēc Cišes ierosinājuma sāka lasīt arī «Mein Kampt», izmantoja pašreizējo atelpas bridi, lai ar jaunatnācējiem izmēģinātu pašaudzināšanas metodi. Viņa izraudzīto upuri sauca par Foigtu, tas bija munīcijas pienesejs lielgabala «Antons» apkalpe.

—   Šis Foigts, — Volcovs stāstīja, — ir vienīgais no jaunuļiem, kas armijā nav pieteicies brīvprātīgi. Tam es iemācīšu kareiviskos tikumus . ..

Holts un Gomulka šai pasākumā nepiedalījās.

Tā kādu nakti Volcovs divatā ar pustrako Feteru aizgāja uz baraku «Antons», kur Foigts gulēja lielajā istabā kopā ar divdesmit trim citiem zenītartilērijas izpalīgiem. Tik liels pārspēks būtu varējis iebrucējiem sekmīgi pretoties, bet Foigta biedri viņa labā nepakustināja ne pirksta un mierīgi noskatījās, kā Volcovs ielaužas istabā. Foigts mēģināja pretoties, bet tika izvilkts ārā no barakas; Volcovs iegrūda viņu uz galvas ugunsdzēsēju ūdens mucā. Nākamajā naktī Volcovs no tās pašas mucas iegāza viņa gultā spaini netīra ūdens. Tad par šo notikumu uzzināja Gotesknehts un, piedraudēdams ar sodu, aizliedza Volcovam turpmāk šāda rakstura izrīcības.

Kādā skaidrā, karstā jūnija dienā Holta klase garlaikojās vēstures stundā. Ilgu pārņemts Holts raudzījās laukā pa plaši atvērto barakas logu. Tagad nu gan būtu jauki pagulēt upmalā saulītē, viņš sapņoja. Visa klase snauduļoja. Tikai Volcovs, kā vienmēr vēstures stundās, aizrautīgi sekoja mācībām un stāstīja par kauju pie Kannām. Tad nošķinda trauksmes zvans. Izģērbušies līdz jostas vietai, izpalīgi pie lielgabala sauļojās. Ziņojumos par stāvokli gaisa telpā bija runa tikai par

atsevišķām ienaidnieka izlūklidmašīnām. No komandpunkta atskanēja parastais sauciens:

—   Motoru troksnis virzienā deviņi.

Kučera nāca šurp ar savu suni. Lielgabali pagrieza stobrus uz rietumiem.

—   Lidmašīna — deviņi! — kliedza novērotājs pie optiskā zenīttālskata.

—   Kāda tipa lidmašīna? — sauca kapteinis. Tā bija «Lockheed P-38 F Lightning», kas traucās pār debess jumu desmit tūkstošu metru augstumā.

Holts vērās mirdzošajā, žilbinošajā zilgmē, kur neredzamā mašīna vilka aiz sevis baltu kondensāta svītru. Volcovs aizsedza ar lādētāja cimdu seju un sapīcis apsēdās uz lafetes balsta, jo par šaušanu nebija ko domāt. No ugunsvadības punkta tomēr tika paziņotas koordinātes un tēmētāji savukārt ziņoja par azimuta un augstuma nostādīšanu. Taču degļa nostādīšanas dati tālu pārsniedza maksimālo robežu. Un tā baltā kondensāta svītra pamazām izgaisa zilajā tālē. Komandpunktā no jauna izcēlās apjukums.

Tālmēra apkalpotāji Eberts un Nādlers neizlaida mašīnu no redzeslauka un novēroja, ka tā aizlido uz aus- trumiem. Kad attāluma mērītājs Dūzenbekers novērsa acis no optiskā tālskata, kas rādīja divdesmitčetrkārtīgi palielinot, redzeslaukā parādījās sīks punktiņš — vēl otra lidmašīna.

—   Vahtmeistara kungs, — Nādlers iesaucās, — tur ir . . . — «Laitnings» gāžas lejā! — viņš iekliedzās.

Dūzenbekers atkal piespieda acis pie tālskata okulāra.

—   Blēņas! — Kučera noteica.

Dūzenbekers Nādlera ziņojumu apstiprināja:

—   Viņam taisnība …

Tā bija sensācija. Kučera pagrūda Nādleru sāņus un pats noliecās pie tālskata, paberzēja acis un teica:

—   Ak jūs vējagrābšļi, jums laikam no karstuma aptumšojies prāts.

Komandpunktā atkal iestājās miers.

—   Notriekt «Laitningu» dcsmitlūkstoš metru augstumā, — kas to butu varējis izdarīt? — Volcovs brī

nījās. Apdomīgais Gotesknehts lika pavaicāt apakšgrupai, bet arī tur neviens neko nezināja.

Trauksmi atsauca. Kā vienmēr, kad nebija ticis pie šaušanas, Kučera komandpunktā sāka lamāties: disciplīna vāja, gaisa novērotāji snauž, Nādlers dežūras laikā grauž konfektes! Jau pirmā zenītartilērijas izpalīgu grupa tika triekta desmit reižu apkārt komandpunktam.

—       Un tiem sliņķiem pie lielgabaliem, tiem es vēl parādīšu …

Pēkšņi gaisa novērotājs pie zenīttālskata iesaucās:

—   Lidmašīna — trīs! — Viņš rādīja uz augšu: — Tur!

Motora troksnis nebija dzirdams. Visi apmulsuši

blenza debesīs. Kučera kliedza:

—   Kāda tipa lidmašīna?

Beidzot tālmērķu un zenītugunsvadības aparāts apgriezās apkārt.

—       Prasiet tipu! — Kučera atkārtoja. Gaisa novērotājs neatbildēja. Bet aparātu apkalpe ziņoja:

—   Mērķis uztverts!

Kučera saniknots iebļāvās: — Prasiet tipu, velns parāvis, būs vai nebūs!

Dūzenbekers pacēla acis no optiskā tālskata:

—   Nav ne jausmas, kapteiņa kungs.

Gaisa novērotājs stostījās: — Tas tur … Es … — Tad sāka ziņot:

—       Pirmie vispārējie dati — vienplāksnis, bez motora, bez augstuma stūres, bez šasijas . ..

—       Vai jūs esat pilnā, vai? — nodārdēja Kučeras balss. — Vai tad jūs visi esat prātu izdzīvojuši?

Gotesknehts pasniedza viņam tālskatu.

—   Mašīna nav pazīstama.

—       Nu labs ir! — Kučera iebrēcās. — Dodiet savrup- uguni!

Maza, sudrabaini mirdzoša lidmašīna pie debesīm bez trokšņa meta lokus.

—       Gaisa trauksme … Lidmašīna — seši! — atskanēja pie lielgabaliem. — Šaut pēc ugunsvadības aparātu datiem… Skrejuguni! Uguni! — Nodārdēja šāvieni, dūmi izplēnēja pār komandpunktu. No pagraba kāds kliedza:

—   Apakšgrupas pavēle — aizliegts turpināt uguni! Mūsu iznicinātājs vajā ienaidnieku.

—   Kur tad tas redzēts! —Kučera kliedza, kamēr pie debesīm dobji dunēja granātu sprādzieni.

Bet tad iekliedzās Dūzenbekers:

—   Kapteiņa kungs, lidmašīnai ir vācu gaisa spēku emblēma.

Baterijā nebija vairs neviena, kas tagad neraudzītos uz debesīm, uz, dīvaino lidmašīnu, kuras klusais lidojums atstāja baisu iespaidu.

—   Vēl viena zalve, — Volcovs teica, — un tā bulu nokūleņojusi lejā.

Mašīna apmeta vēl pēdējo loku un aizslīdēja uz dienvidiem.

—   Tas ir tas pats iznīcinātājs, kas notrieca «Lait- ningu». — Clše pirmais sāka runāt par kādu «jaunu ieroci». Pēcpusdienā no kancelejas uz baraku atskrēja Volcovs un steidzīgi uzvilka izejamo ģērbu. Pa telefonu bija saņemta pavēle, ka no visām baterijām gaisa novērotājiem un ugunsvadības aparātu apkalpēm jāierodas apakšgrupā. Volcovs, protams, aizskrēja līdz. Izplatīdams ap sevi alus dvingas mākoni, viņš vakarā atgriezās barakā.

Te visi jau gulēja.

—   Arā no gultām, miegamices tādi! — Viņš. apsēdās uz galda un sāka stāstīt: — Aizbraucam uz aviobazi. Pēc tam visi vēl iegriezāmies kafejnīcā «Itālija», un saimniece nolika uz steķiem mucu stiprā alus.

—   Stāsti par mašīnu! — Holts nenocietās.

—   Trakas lietas! Runa esot par kādu jaunu iznīcinātāju. Par «raķešu iznīcinātāju», — Volcovs stāstīja.

—  To saucot «Me 163». Tas atlīstot pasakainu ātrumu, vairāk nekā tūkstoš kilometru stundā … — Viņa vārdus noslāpēja izsaucieni.

—   Klusu! — Volcovs apsauca. Rietumos no Dort- mundes iznīcinātājs tiešām esot notriecis «Laitningu».

—  Raķetes dzinējviela degot tikai īsu laiku, pēc tam mašīnai kaut kur «jānosēžoties uz vēdera». Pilots esot briesmīgi lamājies. Viņam līdz nav bijis pat pazīšanas zīmes. Izmēģināti tiekot arī vēl citi jauni lidmašīnu

tipi. «Mc 262» esot reaktīva lidmašīna, kā tā darbojoties, to neviens nezinot.

Pagrieziens gaisa karā, Holts pie sevis nodomāja. Iemigdams viņš redzēja jauno iznīcinātāju baru, kuri no gaisa telpas aizmēza bumbvedējus. Un es, viņš prātoja, biju jau kļuvis svārstīgs un mazdūšīgs . ..

Nākamajā dienā visu bateriju zenītartilērijas izpalīgi sēdēja kafejnīcā «Itālija». Vakardienas nolikumi iekveldināja .viņu fantāziju. Tika stāstītas neticamas lielas — jaunā lidmašīna viena pati varot iznīcināt veselas bumbvedēju eskadriļas. Runāja pat par to, ka gaisa karam vispār jaunā iznīcinātāja dēļ pienākušas beigas.

Omulīgi snauduļodams, Holts zvilnēja uz vecā plīša dīvāna un ļāva meitenei stāstīt kaut ko par gatavošanos iesaukumam sanitārdienestā. Holts no. visa tikpat kā neko nedzirdēja un apsvēra, vai Cīšes kundze šai laikā būtu sastopama mājās. Viņš pameta meitenes sēžot un skrēja pa izpostītajām ielām pie viņas. No Krupa fabrikas plūda ļaužu straume — darbu bija sākusi jauna maiņa. Rūpniecība nav iznīcināma, Holts domāja.

Cīšes kundze par Holta apciemojumu bija priecīga un pacietīgi noklausījās viņa stāstā par mīklaino lidmašīnu.

—   Bet Romu vis tavs raķešu iznīcinātājs nav varējis izglābt, — viņa noteica, un Holts sapika par viņas vārdiem. Viņi kopā aizgāja uz kino. Ļoti vecā krimināl- filma neatstāja uz Holtu nekādu iespaidu, toties nedēļas hroniku viņš noskatījās ar interesi. Uz ekrāna bija redzama tanku kauja ar triecienlielgabaliem. .

Uz ielas viņus apņēma skaidrs un rēns vakars. Liegais vējš remdināja karstumu. Lēnām viņi soļoja pa priekšpilsētas ielām, garām savrupmājām. Nekur zaļumu, tikai putekļi un kvēpi, gaiss netīrs un piesātināts dūmiem . . . Holts atcerējās necaurejamos mežus, kalnus un akmeņlauztuves.

—   Kaut varētu aizceļot tagad, pašā vasaras vidū, — Holts teica.

Cīšes kundze pētoši uz viņu pašķielēja, tad kādu brīdi klusēdama gāja viņam blakus.

f

—       Pēdējā laikā tu bieži biji nejauks, kā slikti audzināts puika.

—       Tev to vajadzētu saprast, — Holts atteica. — Ap- rilī un maijā, tas bija jau gandrīz par daudz. . . Nervi neizturēja… Un bez tam… Es pārdzīvoju smagu krizi, — Holts sacīja. — Tikai tagad, kad tas viss jau garām, es apjaušu, cik sabeigts esmu bijis. Šaubījos par visu. Par galīgo uzvaru, pats par sevi. Jā, es šaubījos … — Tā kā Holts apklusa, viņa uzmudinādama piegrūda viņam ar elkoni. — Es šaubījos pat. . . par savām jūtām pret tevi.

Viņa skāņi iesmējās un saspieda Holta roku.

— Ķeceri prom uz sārtu!

—  Vai tu uz mani dusmojies? — Holts jautāja.

—       Briesmīgi, — viņa attrauca. — Tev vajadzēs svinīgi atteikties no maldiem.

Visapkārt mētājās sadauzītie tramvaju vagoni. Pār drupām, pār sulīgo nezāli rāmi nolaidās vakars.

—       Šodien ir gandrīz tāpat kā toreiz, kad es ar tevi iepazinos, — Holts teica. — Ko tu īsti domāji toreiz uz ielas?

—       Tā neviens nejautā, — viņa atbildēja. — Tu laikam gan to nekad neiemācīsies. Neviens nespiež sievietei atcerēties to, ko labāk atstāt neizdomātu un nenoskaidrotu. Sievietes nemīl prātot par savām jūtām.

—  Kāpēc ne?

—       Kāpēc gan man būtu jāapzinās savas vājības? Bet tu jau to nesaproti. Ar jums, vīriešiem, tas ir citādi. Vīrietis jūtas glaimots savā iedomībā un varas kārē .. .„

No viņas vārdiem Holts neko daudz neaptvēra.

—   Drīzāk es toreiz jutos kā tavs vergs.

—       Ar gadiem tavi uzskati, cerams, mainīsies, — viņa smiedamas piebilda. — Sieviete grib, lai viņai no vīrieša būtu ari mazliet bail, citādi kļūst garlaicīgi.

—   Kā es toreiz varēju nojaust, — Holts īgni teica,

—   ka tu …

—  Saki vien mierīgi visu, ko domā, — viņa atbildēja.

—   Ka es, precēta sieviete, un tā tālāk, — tā taču tu domā? Te jau arī izpaužas tavs pieredzes trūkums.

Citādi tu zinātu, ka visvieglāk iegūstamas ir precētas sievietes. — Tad izaicinošā tonī viņa vēl piebilda:

—   Katra precēta sieviete ir iegūstama. Katra! Vīrietim tikai jāliek saprast, ka pretošanās ir veltīga.

Šī saruna Holtam nepatika, jo tā viņam atgādināja visu šaubīgo un piedauzīgo, kas piemita viņu abu attiecībām. Viņš izvairīgi teica:

—   Un tomēr es esmu pārliecināts, ka tu uz mani ļoti ļaunotos, ja es kādreiz vēlētos tev uzspiest savu gribu.

—   Un tas būtu tikai tāpēc, ka tavai ietiepībai vienmēr ir viens un tas pats muļķīgais iegansts, — viņa aizkaitināta iesaucās.

—   Vai tu tiešām to nesaproti? — viņš jautāja. — Vai tu nemaz nespēj iedomāties, cik grūti man tavā dzīvē tēlot tikai statista lomu.

—   Tu esi dumjš. Tu esi greizsirdīgs pat uz papīra gabalu. Tu drīz vien ienīdīsi arī manu namsaimnieku, ar kuru mani saista formāls īres līgums. Ja tu, lielais bērns, tikai mazliet vairāk būtu piedzīvojis, — viņa iesaucās, — tad tu saprastu, ka tieši viņam būtu iemesls … — Viņa pēkšņi apklusa. — Es jau esmu pārāk daudz pateikusi. — Viņa paātrināja gaitu. — Varbūt tie šodien liks mūs mierā.

Nakts patiešām pagāja bez gaisa trauksmes. Agrā rītā Holts vēl gulēja ciešā bezsapņu miegā. Pēkšņi Cīšes kundze ne pārāk maigi viņu modināja. Bateriju, karu un lielgabalu viņš bija tā aizmirsis, ka atmoda viņam sagādāja vilšanos.

—   Klausies taču! — viņa iesaucās, turēdama roku uz mazā radioaparāta skaņas stipruma regulatora, kurš stāvēja uz naktsgaldiņa.

Holts blisināja acis. No aparāta plūda vārdi: «… ienaidnieks sācis sen gatavoto uzbrukumu Vakar- eiropai, uz kuru mēs jau arī gaidījām'… pēc Maskavas pavēles uzsācis šo asiņaino operāciju.. . vairākās vietās ienaidniekam izdevās no jūras izsēdināt krastā desanta daļas. .. Sēnas līča apkaimē stipras gaisa desanta vienības .. . tieši trāpījumi līnijkuģu vienībām . .. cīņa ar iebrukušā ienaidnieka spēkiem norit pilnā sparā …»

Viņa izslēdza aparātu un sapurināja Holtu:

—       Mosties taču beidzot! — Tad noteica: — Te nu bija! — Drebinādamies viņš uzvilka vatēto segu līdz zodam. — Būs atkal jauna Djepe. — Bet tad pēkšņi viņam nokrita kā zvīņas no acīm:

—       Tagad es saprotu. Tāpēc bumbvedēji lika mūs mierā.

Cīšes kundze iebāza Holtam starp zobiem aizdedzinātu cigareti.

—        Tātad nu karš ir divās frontēs. — Viņš centās apspiest vilšanās sajūtu, bet tūlīt teica: — Neesi tāda pesimiste.

Viņa gāja Holtam līdz uz vannas istabu. Viņš no- skuvās. Bet viņa ar kailajām rokām savija uz augšu mezglā matus un jautāja:

—   Tu tagad skriesi uz bateriju?

—   Tur tagad mana īstā vieta, — viņš atteica.

Ginters Cīše stāvēja pie barakas; ap viņu pulcējās vairāki jauniesauktie, kas bija atsūtīti no Silēzijas.

—       Tagad beidzot arī mēs amerikāņu trupām varēsim likt sajust, ko nozīmē iznicinoši triecieni.

Feters izbāza pa logu galvu ar izbužinātajiem matiem un zobojās:

—       Pielūko, lai bumbvedēji tev neliek sajust iznīcinošus triecienus pa smadzeņu podu.

Kamēr klasē noritēja skolas mācības, Volcovs gujam- telpā stāvēja pārliecies pār kartēm. Dažas dienas vēlāk viņš noliecās vēl zemāk, vēl domīgāk pāri galdam.

—   Krievi uzbrūk Karēlijas zemes šaurumam.

—       Krievu uzbrukums Karelijai nav nekas vairāk kā viņu vājuma pazīme, — Cīše komentēja.

—       Normandijā, — Volcovs turpināja, — vakar savienojušies abi placdarmi.

—        Vēl jo labak, — Cīše iesaucās, — tagad mēs varēsim viņus iesviest jūrā ar vienu triecienuzbrukumu.

Cīšes mazajā radioaparātā diktors ziņoja: «Uzbrukums sācies. Sirds ar satraukumu nojauš, ka tuvojas izšķirošas stundas.» Pārliecies pār kartēm, Volcovs ilgi , kasīja pakausi.

Pēcpusdienas pārbaudē atkal parādījās Kučera.

—   Uzmanību! Klausīties jaunu ziņojumu, to šodien pārraidīs pa radio. Beidzot iet vajā! Atmaksas stunda ir klāt. Ievērot klusumu! Kopš šī rīta Londona atrodas zem nepārtrauktas jauna veida vācu vissmagākā kalibra šāviņu uguns.

Pēc dažām dienām kļuva zināmi visi sīkumi par jauno ieroci un arī tā vārds «Fau 1».

Holtu biedēja garastāvokļa pēkšņās maiņas, spēja pacilātība un spēja nomāktība. Vēsts par jauna veida sprāgstošā šāviņa pielietošanu lika aizmirst satraucošās ziņas no Francijas. Kad radiofons un avīzes sacentās optimistisko ziņojumu klāslīšanā, Gomulka bija vienīgais, kas tajos saklausīja nelaimes vēsti: «Amerikāņi iztriekti no Kotantenas placdarma.» Nākamajā dienā tika paziņots par Sensovēras krišanu.

Pilnā sparā angļi un amerikāņi atkal atsāka gaisa uzbrukumus. Cils pēc cita sekoja amerikāņu dienas uzbrukumi tuvākās apkaimes rūpnīcām un angļu nakts uzbrukumi Oberhauzenai, Duisburgai un Gelzenkirhe- nai. Kādu nakti bumbas bija trāpījušas Gelzenkirhenas ogļu hidrogenizācijas fabrikas, un tās dega daudzas dienas. Šaušana un munīcijas piegāde alkal aizņēma visu laiku. Gaisa novērošanas dienests aizvien biežāk ziņoja par rosīgu ienaidnieka aviācijas darbību apgabalos, kas atradās tālu uz austrumiem. Pieauga kā uzlidojumu, tā ari uzbrūkošo lidmašīnu skaits. Arvien retākas kļuva gaisa kaujas dienās, un pienāca brīdis, kad Vol- covs varēja teikt:

—  Viņi pārvalda gaisa telpu virs Vācijas.

Kādu nakti viņi izšāva vairāk nekā simt zalves, turklāt bija jāpiegādā arī munīcija; aiz pārpūles viņi tikko turējās kājās. Tas bija Gomulka, kas dusmu uzliesmojuma brīdī uzkliedza Cīšem:

—  Man šķiet, ka mūsu «niknās pretošanas» dēj bumbvedējiem aizrāvusies elpa, vai ne tā?

No optimisma un sajūsmas nebija vairs ne vēsts, kad jauna ziņa, kas vispirms gan tika izplatīta ka baumas, bet vēlāk tomēr apstiprinājās, jauniešiem iedvesa īstas bailes: ziemeļos no Reklinghauzenes, tāpat arī pie Duis- burgas un Dortmundes, no gaisa bija bombardētas

zenītartilērijas baterijas. Gaišā dienas laikā «pēddziņi» ar dūmu signāliem bija apzīmējuši bateriju novietnes, un bumbvedēji, uzlidodami vairākos viļņos, nometuši uz lielgabaliem savas kravas.

—   Pienāks ari mūsu kārta, — Gomulka teica.

Holtam bija bail. Atskanot trauksmes zvanam, viņu

sāka kratīt drebuļi. Viņš nomierinājās tikai tad, kad nograndēja lielgabali. Man jāpārvar bailes, man tas jāpanāk! Pēc laiciņa viņš sevi nolēma: es nebūšu mazdūšīgāks nekā visi citi. Citiem ari ir bail.

Trīsreiz nedēļā Clše klausījās Hansa Fričes komentārus un pēc tam mēģināja uzmundrināt biedrus ar jauniem argumentiem par labāku karaspēka vadību un tuvo atmaksas stundu. Volcovs domīgi pētīja kartes.

—       Ģenerāluzbrukums austrumu frontē, — viņš teica.

—   Draugi, tur kaut kas notiek! — Viņa aukstasinība Holtam šķita baiga.

Cīšem bija brīvdiena, Ručers, Feters un Kiršs kan- tīnē spēlēja skatu. Volcovs izņēma no skapīša topogrāfiskās kartes. Pēkšņā apņēmībā Holts izlēca no gultas un, izlikdamies vienaldzīgs, jautāja:

—   Nu kas jauns?

Arī Gomulka tūliņ bija klāt.

—  Stāvoklis ir nopietns, — Volcovs teica. — Kotan- tēnas pussala jau amerikāņu rokās.

Viņš izklāja Francijas karti. Holts sekoja cirkuļa smailei, ar kuru Volcovs viegli pieskārās Šērburgai, un apmierināti nopūtās:

—   Tā ir Kotantēnas pussala? Bet tas taču ir tikai niecīgs Francijas stūrītis!

—   Stratēģiskā ziņā tā tomēr ir svarīga vieta, — Volcovs paskaidroja. — Tagad amerikāņiem ir iespējams veikt plaša vēriena uzbrukuma operācijas. Tomēr tas viss šķiet mazsvarīgs salīdzinājumā ar notikumiem austrumu frontē.

—   Vai tad tur stāvoklis ir tik kritisks? — Holts jautāja, redzami nomākts.

Volcovs dusmīgi nošņācās. Tad izklāja uz galda Austrumeiropas karti. Te atvērās durvis un ienāca Gotesknehts.

—   Turpiniet! — Viņš pārlaida istabai pētošu skatienu. — Ja nemaldos, kungi apspriež stāvokli frontē? Nu, Volcov, mani interesē jūsu domas šai jautājuma. Šaujiet tik vaļā!

Galvu piešķiebis, Volcovs paskatījās uz Gotesknehtu, it kā gribētu teikt: tikai tevis te vēl trūka! Tad vilcinādamies piebilda:

—   Bet vispirms man nāksies rekonstruēt ziņojumus, tas nemaz nav tik vienkārši.

—   Rekonstruēt? Ko jūs ar to gribat, teikt?

—   Nu tā, sasaistīt kopā! Virspavēlniecības ziņojumi jau nedod kopēju pārskatu. Tur jums pastāsta par kādu vietēja rakstura iebrukumu vai kādu atiešanas manevru, un reižu reizēm piemin dažu vietu nosaukumus. Tikai no «Vцlkischer Beobachter» komentāriem var kaut cik spriest par patieso stāvokli, un tāpēc no atsevišķiem notikumiem jāsastiķē vispārēja aina.

—       Nu labi, stiķējiet kopā, — Gotesknehts teica.

—   Mēs paklausīsimies. Bet, ja sarunāsiet muļķības, tad saņemsiet neapmierinošu atzīmi.

—   Līdz 20. jūnijam, — Volcovs iesāka, — vācu frontes stāvoklis bija apmēram šāds: no Melnās jūras krastiem rietumos no Odesas tā āizsliepās caur Jasiem uz Karpatiem, tad pagriezās uz ziemeļiem un cauri Bro- diem aizvijās uz Pripeti. Tur sākās centrālais sektors, un fronte, izveidodama platu loku, sniedzās gar Pripeti apmēram trīssimt kilometru uz austrumiem, tad pagriežas uz ziemeļaustrumiem un aizgāja līdz Rogačovai un Zlabinai; tur tā šķērsoja Dņepru un ar loku pavirzījās uz ziemeļiem, tad pagriezās atkal atpakaļ līdz Dņepras rietuma krastam, aptvēra Vitebsku, aizstiepās nedaudz uz rietumiem, aizvirzīdamās līdz Polockai. Šeit sakās ziemeļu sektors, kur fronte strauji pagriezās uz ziemeļiem un gar Peipusa ezeru aizgāja līdz Narvai. — Frontes stāvokli Volcovs parādīja uz kartes. — Kad es paskatījos uz šo frontes izveidoto loku, tas manī radīja izbrīnu, jo katrā mācību grāmatā par stratēģiju un taktiku varam lasit, ka šādi frontes loki gandrīz vienmēr rada katastrofas, atcerieties Staļingradu. Šo milzīgo vidus sektora dienvidu flangu, kas šeit no rietumiem

stiepjas uz austrumiem trīssimt kilometru garumā, protams, sedz Pripetas purvi, kur vasarā par karošanu nevar būt ne runas. Tomēr šis milzīgi garais frontes loks i: līdzīgs mīkstai olai, ja es tā drīkstētu izteikties.

—  Jūs drīkstat.

— Faktiski tagad starp divdesmit pirmo un divdesmit trešo jūniju krievi šim lokam uzbrukuši četrās vietās un, proti, abās pusēs Vilebskai, šeit, pie Oršas, un šeit, pie Mogiļevas, un beidzot abās pusēs Bobruis- kai. Jau pirmajā uzbrukuma dienā virspavēlniecības ziņojumā bija runa par «vietējiem iebrukumiem», kuri tikuši «nosprostoti». Bet šis apgalvojums atbilda īstenībai tikai līdz nākamajam rītam. Izanalizēsim, piemēram, abus iebrukumus ziemeļos un dienvidos no Vi- tebskas: divdesmit pirmajā tur sākās krievu uzbrukums, vēlākais divdesmit trešajā tie abās vietās bija jau izlauzušies cauri vācu frontei un divdesmit ceturtajā abiem trieciena ķīļiem vajadzēja savienoties. Un, ja neraugoties uz to, Vitebska vēl vairākas dienas pēc tam tika pieminēta virspavēlniecības ziņojumos, kuros, kā jau parasts, stāstīja par smagām atvairīšanas kaujām un tā joprojām, tad tas pierāda, ka … — Volcovs vilcinājās.

—   Nu, ko tad? — Gotesknehts jautāja.

— Vahtmeistara kungs, ja krievi jau maršē tik tālu uz rietumiem un ziņojumos vēl runā par smagām kaujām austrumos, Vitebskas rajonā, tad es to nevaru nosaukt citādi kā par «kallu».

Iestājās klusums. Gotesknehts uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja.

—   Slazds pie Vitebskas ir aizcirties, — Volcovs turpināja. — Krievi laužas uz rietumiem tik strauji, ka man galva griežas iedomājoties. Tas pats, acīm redzot, nolicis arī Oršas un Mogiļevas cīņu rajonā: mums ziņo par «vietēja rakstura» iebrukumiem, bet jau nākamajā dienā tiek minēti lādu vietu nosaukumi, kuras atrodas daudz tālāk uz rietumiem. Bet vissliktākais stāvoklis ir šeit: trieciens Bobruiskas virzienā, kā šķiet, izdarīts ar briesmīgu sparu. Ar sevišķu uzmanību es vēroju to brīdi, kad krievi ziemeļos no Bobruiskas sasniedza

Dņepru. Tas gan izklausās kā joks, vahtmeistara kungs, bet izskatās tā, ka krievi patiesi pār upi pārcēlušies reizē ar mūsu atejošām divīzijām. Katrā ziņā telpā starp Mogiļevu un Berezinu patlaban norisinās atvairīšanas kaujas, kamēr Mogiļevas, Oršas un Bobruiskas telpā vēl turpinās cīņas. Tur, kā šķiet, šobrīd izveidojies vislielākais «katls». — Volcovs nolika cirkuli un atbalstīja abas rokas pret galdu. — Orša ir kritusi, Mogiļeva un Bobruiska atgrieztas. Plašajā telpā starp Dņepru un Berezinu operē krievi. Kuru katru dienu viņi sasniegs Berezinu. Acīm redzot, viņi ieguvuši pilnīgu kustības brīvību, kamēr tai pašā laikā ziemeļos no Narvas līdz Polockai fronte karājas it kā gaisā, ar atklātu dienvidu flangu. Ziemeļos no Vitebskas krievu ietriektajiem uzbrukuma ķīļiem vajag tikai pagriezties uz ziemeļiem, lai apietu Polocku, ja vien tiem nav paredzēti citi mērķi, un, proti, ar plašu aplenkšanas kustību ieņemt visu vācu frontes centrālo sektoru līdz pat Minskai un tad pēc iespējas ātrāk izlauzties līdz Austrum- prūsijas robežai.

Gotesknehts bija ļoti nopietns, kad viņš jautāja Vol- covam:

—   Un kas tur būtu darāms?

Volcovjs saka smaidīt.

—  Vahtmeistara kungs, uz šādu jautājumu eksāmenā būtu jāatbild ģenerālštāba virsniekam. Pēc klasiskajiem kara mākslas likumiem vēl aizvien ir spēkā prasība — nekādos apstākļos neļaut ienaidniekam ielenkt savus spēkus. Es mēģinātu šai gadījumā izveidot jaunu fronti līnija Minska-Slucka.

Gotesknehts ilgi raudzījās uz karti, tad, nepaceldams acis, teica:

—  Bet tad jau jūsu fronte pievirzītos sasodīti tuvu Austrumprūsijai!

Volcovs paraustīja plecus.

—  Esmu gatavs saderēt, uz ko tik vēlaties, ka viņpus līnijas Daugavpils — Minska — Slucka nekada vara vairs nespēs krievus apturēt.

Gotesknehts uzlika galva cepuri, rūpīgi to sakārtoja un ar drūmu skatienu paraudzījās uz Volcovu.

—   Jūs taču mūsu vadībai uzticaties, Volcov? — viņš jautāja.

—   Tieši tā, vahtmeistara kungs!

Gotesknehts skaļi klauvēja pa galda virsu ar pirkstu kauliņiem.

—   Jūsu vietā es vispār bieži nenoturētu šādas frontes stāvokļa apspriedes. Es jums sirsnīgi iesaku ar nesatricināmu uzticību raudzīties uz mūsu fīreru, it sevišķi tad, kad istabā ir Cīše. Vai jūs mani sapratāt?

—   Jā gan, vahtmeistara kungs!

—   Lieliski. Nu, bet jūs, Holt, ko jūs teiksiet? Ko jūs tur kvernat kaktā tik bēdīgs? — Tad viņš pievērsās Volcovam: — Paraugieties taču uz savu draugu! Es esmu pietiekoši labs psihologs, lai saprastu, ka Holta ticība mūsu galīgai uzvarai ir nesatricināma, un, ja viņš patlaban satriekts sēž kaktā, tad tikai tāpēc, ka viņam atkal lčāda mīlas dēka sabojājusi garastāvokli. Bet Cīše vai kāds cits tāds pats tagad varētu norādīt uz Holtu un teikt: tas ir Volcovs, kas viņu morāliski sagrāva ar bezcerīgo frontes stāvokļa novērtējumu. Tas varētu steigties pie šefa un nodot tēlainu ziņojumu: Volcovs grauj savu biedru cīņas garu. Un kā tas norisinās tālāk, gan ar paskaidrojumu sniegšanu, gan citām klizmām, to jau jūs zināt. Nu, redzat, un mēs taču nekādā ziņā negribam pieļaut, lai kaut kas tāds notiktu, vai ne tā?

—   Tieši tā, vahtmeistara kungs.

—   Nu labi! Bet jūs, Holt, tūliņ rādiet priecīgāku seju. Jūs vispār esat ļoti nenosvērts cilvēks. Jūsu cīņas garu mazliet gan uzlaboja «Fau 1, bet pietika uzmest kartei tikai vienu skatienu, un dūša jums atkal papēžos. Slikti, Holt! Ņemiet priekšzīmi no Volcova, viņam piemīt taisni vai Napoleona aukstasinība. Par veselību jūs taču nežēlojaties, Holt?

—   Nebūt ne! — Holts apstiprināja, juzdamies izsmiets un nelaimīgs.

—   Veselība ir un paliek pats galvenais. — Tātad … — viņš pagriezās pret durvīm, — liecieties tūliņ uz auss, puiši, kas zina, vai jūs šonakt dabūsiet kārtīgi izgulēties. Ar labu nakti!

Volcovs klusēdams salocīja kartes. Gomulka pie

gāja pie loga un raudzījās laukā vēlajā vasaras nakti.

—   Savādnieks gan šis Gotesknehts, vai ne? — Holts teica. Sī piezīme neskanēja pārliecinoši. Tad viņš klusā, steidzīgā balsī jautāja:

—   Gilbert, pasaki atklāti un godīgi, — vai tu neesi kļūdījies? Vai tiešām ir tā, kā tu stāsti?

Volcovs atbildēja: — Iespējams, ka esmu kļūdījies. Stāvoklis var būt vēl sarežģītāks, jo man nav ne jausmas par to, cik mūsu divīziju atrodas ielenkumā un kādas rezerves tālāk uz rietumiem ir mūsu rīcībā.

—   Bet tad nu es nesaprotu, ka tu par visu to vari runāt tik vienaldzīgi! Mans dievs, kas tad īsti notiks? Izšķiras taču Vācijas liktenis! Vai tas tevi nemaz nesatrauc?

—   Mani? — Volcovs izbrīnījies jautāja. — Bet tās taču ir divas dažādas lietas: pirmkārt, jezga, kurā mēs visi atrodamies, un, otrkārt, — vispārējā stāvokļa objektīva novērtēšana. Seit pie kartes ir gluži tāpat kā šaha spēlē, kur katrs godīgs spēlētājs priecājas par ikvienu jaunu pretinieka kombināciju. Bez tam tas taču neko nepalīdzēs, ja mēs nokārsim galvas.

—   Es tā nevaru. Man vienmēr jādomā: kas notiks turpmāk?

—   Kā lai es to zinu? Gan jau fīrers kaut ko izdomās. Un beigu beigās šis jau nav pirmais karš, kur jāpiedzīvo neveiksmes — un tomēr viss beidzas labi. Kad pēc kaujas pie Kannām Hanibals stāvēja pie neaizsargātās Romas vārtiem, tad par Romas impēriju neviens vairs nebūtu devis ne plika graša, un tomēr viss ņēma citu virzienu. Vai, piemēram, goti, kas Totilas vadībā iebruka Bizantijā, toreiz neviens nespēja tos apturēt, un tomēr karā uzvarēja Narzess. — Volcovs uzskaitīja vairākus vēsturiskus piemērus.

—  Fridrihs pēc Kunersdorfas… «Marnas brīnums» 1914. -gadā, kad franči bija tādā pašā stāvoklī kā šodien mēs un domāja: viss pazaudēts.

Šīs analoģijas nepalika bez iespaida, Holts nokaunējās: es esmu svārstīgs un vāja rakstura cilvēks. Nekas netiks pazaudēts, ja katrs pildīs savu pienākumu.

XI

Bija jūlija svētdiena, laiks pieturējās jauks. Karstums kā tropos. Debesis aizplīvuroja dūmaka. No rūpnīcu skursteņiem pacēlās pelēku dūmu vāli.

Šmīdlings, atspiedies pret blindāžas sienu, stāstīja, ko nodomājis paveikt sava atvaļinājuma laikā. Cīše sēdēja pie dienesta telefona; pēkšņi yiņam pārmainījās sejas krāsa:

—       Vairākas spēcīgas ienaidnieka iznīcinātāju vienības pārlido Holandi. Iespējami pļaujošie uzlidojumi.

Pļaujošie uzlidojumi, Holts izbrīnījies domāja.

Volcovs šo brīdinājumu uzņēma nopietni. Viņš nosēcās:

—       Kopš lieldienām visur pļaujošie uzlidojumi. Zep, Verner, pie sakaru vada! Apgādāt tuvcīņas patronas.

—       Tuvuguns? — Feters bija pārsteigts. — Nedzen jokus! '

Aizritēja vēl pāris minūšu. No komandpunkta atskanēja balss:

—       Motoru troksnis virzienā deviņi. — Un tūlīt sekoja: — Ienaidnieka eskadriļas virzienā deviņi.

Tālumā, bet ne visai augstu, parādījās ienaidnieka vienmotorīgās lidmašīnas. Volcovs uzvilka blūzi. Motoru dunoņa pēkšņi kļuva skaļa. Cīšem aizrāvās balss, kad viņš kliedza:

—  Pļaujošās lidmašīnas virzienā deviņi!

Holtam dzīslās sastinga asinis. Neapzināti viņš pagrieza lielgabala stobru uz rietumiem. Pār galvu pārvēlās dārdošs vilnis. Divpadsmit «Mustanga» tipa iznīcinātāji aizdrāzās pāri pozīcijām, austrumos aiz mežiņa nolaidās zemu jo zemu un ar lidmašīnu lielgabaliem un ložmetējiem apšaudīja ģimenes dārziņu mājiņas.

—  Jauns izlidojums virzienā trīs, — Cīše rēca.

Lidodami ļoti zemu, «Mustangi» tuvojās otru reizi;

baterija bija atklāta; tie nometa pāris bumbu un raidīja šāviņus uz komandpunktu un lielgabaliem.

Sprādziena radītais gaisa vilnis atsvieda Holtu pret lielgabalu; gaiss bija dūmu pilns, tumsā šķindēja tērauds, lūza koki. Kaut kur tālu ļoti neskaidri Volcova balss pārkliedza motoru troksni.

—  Verner, sasodīts, griez pa kreisi! — Sveša, pārvērsta balss deva pavēli:

—   Aizsegā!

Tumsa izklīda, kļuva redzama lidmašīna, kas drāzās virsū lielgabalam tik zemu, ka aiz kabīnes loga lidotāja seja likās spokaini tuva. Viens lēciens, un Holts jau atradās apkalpes blindāžā. Tur Volcovs cieši piesprādzēja bruņu cepuri un tad nokomandēja:

—  Lielgabals izsists no ierindas. Sabojāts pneimatiskais nostūmējs. Verner, Kristiān, Zep, sekojiet man . .. aiziet pie «Bertas.»!

Holts metās viņam pakaļ. Pie pievedceļa dega pelēkās, cita pie citas sablīvētās barakas. Blakus lielgabalam rēgojās plata, lēzena piltuvjveidīga bedre. Holts skrēja. Atkal motoru troksnis, kas pieauga tā, ka plēsa ausis. Holts metās zemē. It kā viesulis pārdrāzās viņam pāri. Viņš skrēja un sasniedza lielgabalu. Tur Volcovs jau bija atrāvis lielgabala aizslēgu. Arī Feters un Go- mulka kailām galvām pieskrēja klāt un steidzās atvērt munīcijas bunkuru. Volcovs iegrūda stobrā tuvcīņas patronu. Atkal drāzās lidmašīna. Holts ierāva galvu plecos. Lielgabals sašūpojās, Volcovs iekliedzās.

—   Trāpījums blakus!

Bumbas sprādzienu Holts nebija dzirdējis, pār lielgabalu aizvēlās dūmu mākonis.

—  Pa kreisi, Verner, jā, tā ir pareizi. Vēl zemāk, Zep.

Nogranda šāviens, lielgabals nodrebēja. Holts atviegloti nodomāja: Gilberts šauj. Taču Feters iekliedzās:

—   Jauns uzlidojums virzienā deviņi.

Lidmašīna jau bija pārdrāzusies pār zēnu galvām, virs uzbēruma vaļņa gaisā pacēlās putekļu un netīrumu mākonis. Volcovs atkal parava aizslēgu, nodārdēja šāviens.

—   Nu ir vakars. Čaula iesprūdusi.

Pēkšņi bija iestājies pilnīgs klusums. Tikai Gomulka tusnīja:

—   Nolādēts … eh, nolādēts!

Holts streipuļodams piecēlās no tēmētā ja sēdekļa. Volcovs paglūnēja pār brustvēru. Tad teica:

—       Prom tie ir. — Un piebilda: — Deg jau itin skaisti… Tikai šefa būcenis stāv neskarts.

Holts noņēma bruņu cepuri un aptaustīja galvu. Uguns dega sprakšķēdama.

Viņi izgāja laukā. Komandpunkts mudžēja no ļaudīm. No poziciju ziemeļpusē novietotajiem lielgabaliem atskanēja gari stiepts sauciens:

—   Sa-ni-tā-ru!

Pie «Antona» atklājās īsta postaža. Šmīdlings nekustēdamies gulēja asiņu peļķē. Turpat blakus stāvēja daži pārbiedēti silēzieši.

—   Palīdziet taču Cīšem! — kāds iesaucās.

Lielgabala novietnes siena rietumu pusē bija iespiesta

uz iekšu. Cīše gulēja uz muguras starp diviem balstiem, viņa kājas līdz pat ceļiem bija apraktas zem smilšu kaudzes. Viņš gulēja nekustēdamies, ar atvērtām, uz āru izspiestām acīm. Vienīgi apakšžoklis drebēja. Ar grūtībām viņi pacēla uz augšu nogāzušos baļķi un izvilka Cīši laukā.

—   Taisni neticami. Kājas ir veselas.

—       Sija uzkritusi uz pāļa, — Volcovs vienaldzīgi paskaidroja, — citādi viņam kauli būtu čupā.

Visi drūzmējās ap Smīdlingu, kas gulēja uz vēdera, ar rokām ieķēries nokaisītajos izdedžos.

—       Un viņš sauca mani par «līķi», — ierunājās Fe- ters. — Būtu labāk padomājis pats par sevi.

—       Turi muti! — Gomulka uzsauca. Holts stāvēja blakus klusēdams un raudzījās f uz mirušo Smīdlingu. Viņam ir četri bērni, viņš domāja.

Cīše piecēlās sveiks un vesels, tikai drebošām rokām un kājām.

—   Nervu šoks, — Volcovs teica. — Gan jau pāries.

—       Sakaru pārbaude, — atskanēja no komandpunkta. Vados nebija strāvas. Pie lielgabala pienāca Goles- knehts.

—   Zaudējumi?

—       Šmīdlings beigts, un Cīše viegli ievainots, — Volcovs noziņoja.

—   Un lielgabals?

—       Pneimatiskais noslumējs galīgi sabojāts, — Volcovs teica.

Gotesknehts pierakstīja un aizgāja.

Četri krituši un vienpadsmit ievainoti, — tāda bija šīs svētdienas priekšpusdienas bilance. Sakaru dienesta izpalīdzi nāve bija pārsteigusi kancelejā, viņa bija sadegusi. Bojāti četri lielgabali, bet līdz vakaram divi bija jau salaboti: «Antonu» un «Doru» vajadzēja nogādāt darbnīcā. Šāviņš bija sasitis lielgabala pneimatisko no- stūmēju. Viena no šķembām, šķiet, bija nogalinājusi Šmīdlingu. «Doru» bija trāpījusi šķembu bumba, no apkalpes divi zenītartilērijas izpalīgi nogalināti un pieci ievainoti. Baterijas komandpunktā bija kritis Nādlers.

Novakarā kapteinis ar Gotesknehtu apstaigāja barakas. Cīše, joprojām trīcēdams, gulēja gultā. Kučera atgrūda vaļā durvis, ar roku pamāja «brīvi» un jautāja:

—   Kā klājas?

Viņa skatiens apstājas pie Cišes, kas apātiski gulēja uz salmu maisa.

—   Kā tad jūs izskatāties, jaunais cilvēk?

Gotesknehts viņam kaut ko pačukstēja) un Kučera

vēlreiz apjautājās:

—   Vai negribat, lai jūs nogādā medpunktā?

Bet Cīše noraidoši papurināja galvu.

—   Nē, kapteiņa kungs.

Kapteinis apmierināts pamāja. Tad viņa skatiens pievērsās Holtam.

—   Vai jūs, bandīti, nevārējāt Cīšem ātrāk palīdzēt?

—       Kapteiņa kungs, — Holts teica, — es to visu pamanīju tikai pēc notikuma. Mēs bijām pie «Bertas», par kaut ko citu tai brīdī neviens nedomāja.

Kučera atkal pamāja.

—   Volcov, atzīsties nu godīgi: vai bija bailes?

Volcovs nolieca sānis galvu un paskatījās uz kapteini.

—        Kapteiņa kungs. Mums pozicijās ļoti noderētu pāris divcentimetru lielgabali. Mūsu tuvcīņas uguns'patlaban iedarbojas tikai morāliski.

—       Gudri pļāpāt var katrs, — kapteinis atbildēja un sniedzās pēc durvju roktura.

—   Es atsutīšu pie jums dežurējošo unteroficieri, lai parbauda sakaru līniju, — Gotesknehts teica. — Telefona remontgrupa ir jau šeit.

Kučera, stāvēdams durvīs, vēlreiz pagrieza atpakaļ galvu:

—   Vai kāds ko vēlas?

—   Ko-o-o? — iesaucās Feters. — Nu, kapteiņa kungs, pēc tāda slaktiņa pudele degvīna tiešām būtu kā likts, un pavārs varētu reiz atkal piespēlēt kādu liellopu gaļas konservu kārbu.

—  Rīma gatavais! — Kučera iesaucās. — Nekas cits viņam nav prātā kā rīšana un žūpošana.

Holts atgūlās un aizvēra acis. Šoreiz tas ir garām, viņš domāja, tomēr viss var atkārtoties no jauna, galu galā nemaz nebija tik traki. Baidīties nemaz neatlika laika. Nebūtu jau arī laika sajust sāpes, ja trāpītu . . . Smīdlings krita pēkšņā nāvē. Bet tad Holtam pārskrēja šermuļi, iedomājoties, ka vajadzētu gulēt bezpalīdzīgi kā Cīšem un skatīties debesīs, kur pāri brāžas iznīcinātāji — bumbvedēji… Tas nu gan būtu šausmīgi!

Sanitārs atnesa Cīšem miega zāles. Tikko tas bija aizgājis, Cīše izsvieda tabletes pa logu.

—   Pareizi darīts, — Volcovs teica.

Bet Holts domāja: pļaujošais uzlidojums bija daudz briesmīgāks nekā bombardēšana toreiz, kad krita Fricis. Cemckis, Nādlers… nu jau no klases bija divi. Un Smīdlings.

Smīdlings, Holts domāja. Viņš tik ļoti baidījās no frontes, un tomēr nāve viņu nopļāva šeit, dzimtenē. Varbūt tur laukā, frontē, viņš būtu palicis dzīvs. Varbūt viņam bija jāmirst? Vai tā bija nolemts? Holts atkal prātoja par likteni, nojausmu … Vai viss ir tikai nejaušība? Smīdlings man vienmēr bija ļoti svešs, cilvēks no citas pasaules. Bet kas tā ir par pasauli?

Dežurējošais unteroficieris atrāva durvis.

—   Sakaru pārbaude, nu, kas ir, mudīgi!

Holts kopā ar Volcovu un Feteru devās pie «Bertas». Traktors patlaban vilka «Antonu» ārā no novietnes. Grupa kara gūstekņu aizbēra bumbu izrautās piltuves, atjaunoja izpostītos ierakumus, salaboja laipas un vāca

prom nodegušo baraku gruvešus. Volcovs saka tīrīt ieročus.

—       Gatavā ķeza ar šo iesprūdušo čaulu, — Feters teica.

Holts pacēla acis no darba. Feters vairs nebija resnais, raudulīgais zeņķis, kurš mūžīgi jutās atstumts. Viņš bija kjuvis liels un spēcīgs, rupjš un pārgalvīgs,

Kučera tiešām lika izdalīt degvīnu un arī «liellopu gaļu pašas sulā». Volcovs atkorķēja pudeli un pasniedza Cīšem.

—       Šodien, — viņš teica, — tev jādzer pirmajam. Ja tu mūžīgi tik stulbi nepļāpātu, mēs varētu būt vislabākie draugi.

Cīše pasmaidīja un dzēra. Volcovs cēla viņa roku līdz ar pudeli uz augšu un teica:

—   Vēl, vēl mazdrusciņ, vecais puika.

Cīše aizrijās, un degvīns tecēja viņam pār seju un aiz apkakles.

—       Tu nu gan esi varen jauks ģermānis, — Volcovs zobojās, — pat iemest, kā nākas, neproti.

Viņš sniedza pudeli tālāk. Holts juta, kā alkohols dedzināja rīkli. Pār muguru pārskrēja šermuļi. Bet tad visu ķermeni pārņēma patīkams siltums, skaidrība un apmierinātība. Dzīve lomēi ir skaista, viņš domāja. Briesmu pilna, bet tas ir ko vērts. Un tagad es piezvanīšu Gertijai.

Komandpunkta pagrabā, kur pagaidām bija novietota kanceleja, sēdēja Gotesknehts un lasīja avīzi «Vцlkischer Beobachter». Holts uzgrieza Cīšes kundzes telefona numuru.

—       Verners? Paldies dievam. Šeit klīst vistrakākās baumas,' — vai tas viss tiesa?

Gotesknehta klātbūtnē Holts izvairījās Cīšes kundzi uzrunāt.

—   Atnāc pie manis, — viņa aicināja.

—   Šodien nebūs iespējams.

—       Vai Ciše ir sveiks un vesels? — viņa beidzot jautāja.

—       Viņam laimējās, — Holts teica, un tagad Gotes- knehtam vajadzēja saprast, ar ko viņš runā,— viņš nav ievainots, tikai nervu sabrukums.

Holts domāja, ka telefona savienojums pārtrūcis. Bet tad viņas balss bija atkal dzirdama:

—   Žēl, ka tu nevari atnākt. Apciemo mani labi drīz.

—  Jā. Protams.

—       Un uzmanies, lai ar tevi kas nenotiek, — vai tu dzirdi?

Viņa ir par mani norūpējusies, Holts domāja, nolikdams klausuli. Viņš būtu labprāt aizbraucis pie viņas, tagad visa svētdiena bija sabojāta. Daudzus zenītartilē- ristus viņu meitenes apciemoja novietnē. Kāpēc man nav draudzenes, ar kuru es varētu tikties.šeit?

Feters un Ručers nelikās mierā, kamēr arī Holts piedalījās skata spēlē.

Feters izaicināja:

—   Astoņpadsmit…

Volcovs sūrojās:

—       Tā nebija vis nekāda gudra pļāpāšana. Mums vajag divcentimetru zenītlielgabala.

—       Divdesmit četri? — Holts nedroši atkārtoja. — Es pasēju. Vai tu domā, ka ar to būtu kaut kas līdzēts?

Feters pārsolīja:

—   Četri, septiņi, trīsdesmit, trīs, seši…

—        Un kā vēl, — Volcovs teica. — Ja šeit atrastos četrstobru zenītlielgabali, tad tikai skrandas vien būtu lidojušas pa gaisu.

—       Arī tavu četrstobru lielgabalu viņi būtu sasituši lupatu lēveros.

—   Četrdesmit! — Feters sauca.

Volcovs īdzīgi piebilda:

—       Bet vismaz diviem «Mustangiem» dienas būtu skaitītas.

—   Grandēju, — Feters lepni paziņoja.

Viņi turpināja spēli. Volcovs, turēdams rokā grāmatu par Klauzevicu, teica:

—       Komandpunktā viņiem divi ložmetēji, un neviens netika izšāvis!

—       Arī tam nebūtu bijusi nekāda nozīme, — Go- mulka atsaucās no savas gultas.

—       Četrdesmit astoņi, astoņdesmit septiņi, deviņdesmit viens, — puse stiķu, — Feters paziņoja.

—       Šodien izgāja no ierindas piecpadsmit viru. Vai tik neizputēs mūsu atvaļinājumi?

—       Pašreizējā kara darbības stadijā atvaļinājumi ir nevietā, — Cīše noņurdēja.

—       Tikko Cīše spēj atkal pavērt muti, — Feters ieķērcās, — tā jau muld savu muldamo. Tas nu gan ir viens . ,.

Cīše drebēdams iekliedzās:

—   Es vairs necietīšu šādus apvainojumus.

—       Ko tad tu darīsi? — Feters jautāja. — Tu gluži labi zini, ka mēs tev varam sadot pa dibenu, kā nākas.

Bet Volcovs teica:

—       Kristiān, liec Cīši mierā, viņš tagad pieder pie mums, vecajiem.

Holts saskatījās ar Gomulku.

Vakarā Cīši tomēr vajadzēja nogādāt medpunktā. Roku un kāju drebēšana nemazinājās.

—       Cerams taču, ka viņā nepaliks par tādu drebuli? — Ručers apjautājās.

Bet sanitārs lietpratīgi paskaidroja:

—   Iedzers prontosilu — un būs atkal uz pekām.

Volcovs visu dienu pavadīja kantīnē. Vakarā viņš

pastāstīja:

—       Tur sēž esesieši no krievu kara gūstekņu komandas. Tie laiž vaļā tādas cūcības, ka ausis svilst klausoties.

Naktī debesis dunēja no bumbvedēju motoru rūkoņas. Tālu austrumos krita signālraķetes.

—       Dortmundē, — Holts teica. Viņš bija lielgabala «Berta» komandieris. Visapkārt šāva zenītartilērija. Tad uguni atklāja arī 107. baterija.

Otrā rītā skolotājs klasē neatrada gandrīz vairs neviena skolnieka. Holts, Gomulka un Volcovs palīdzēja novietot pozicijā lielgabalu «Antons». Pneimatiskais uzgrudējs bija sametināts. Kara gūstekņi pabeidza lielgabala novietnes atjaunošanu. Volcovs pavēlēja tīrīt ieročus.

—       Es negribu vairs tik drīz piedzīvot, ka atkal iesprūst čaula.

Visi novilka kreklus un ķērās pie darba.

—       Šeit pie lielgabala dzīve ir vēl kaut cik ciešama, — Holts noteica.

Pēcpusdienā atkal atskanēja trauksme. Ziņojumos par stāvokli gaisa telpā tika pieminēta Ludvigshāfene, Man- lieima un Šveinfurte. Citas bumbvedēju vienības pāri Alpiem uzlidoja Vācijas dienvidu un dienvidaustrumu apgabaliem. Pievakarē Holts pārguris iemetās gultā. Gomulka pabāza galvu pa durvīm un izsauca viņu laukā.

Viņš bija ļoti satraukts.

—   Paraugies, kas tur notiek!

Pie kāda koka grupa kara gūstekņu aizbēra granātas sprādzienā izrauto piltuvjveida bedri. Apsargs ese- sielis ar karablnes laidi iesita vienam no gūstekņiem, notrieca to zemē un spardīja kājām.

Holts ieskrēja atpakaļ barakā, kur Volcovs, Feters un Ručers sēdēja pie galda un spēlēja kārlis.

—   Gilbert, laukā esesietis sit gūstekņus!

—       Nu un kas par to? — Volcovs gari novilka.

—   Kāda man daļa par krieviem?

Jā. Kāda gan mums daļa par krieviem?

—   Bet mēs taču nedrīkstam to pieļaut, Gilbert.

—       Liec taču mani reiz mierā ar šim bērnišķlbām, — Volcovs šķendējās.

Bet Holts iesaucās:

—   Reiz tu man zvērēji, ja es tev kaut ko lūgšot…

Ko gan es tagad daru?

Šī jezga Volcovam nemaz nebija pa prātam.

—   Ar to tipu tu tiksi galā viens pats.

Tagad Holts skaidri saprata: tas ir neprāts.

—       Dod man ģenerāli par krusttēvu — un citu palīgu man nevajadzēs.

Volcovs vēl aizvien vilcinājās. Tad viņš kļuva nikns, nosvieda kārlis uz galda un ļauni paskatījās uz Holtu.

—   Galu galā ir taču pilnīgi vienalga, ar ko es kaujos.

Holts redzēja, cik grūti Volcovam nācās turēt doto

vārdu.

Feters atrāva vaļā logu. Viņi palūkojās laukā. Sasistais gūsteknis vēl aizvien gulēja zemē. Pārējie turpināja strādāt. Apsargs stāvēja pāris metru tālāk. Smagiem

soļiem čāpodams pāri tīrumam, Volcovs viņam uzsauca:

—       Paklau, vai tu nevarētu šeit izturēties mazliet civilizētāk?

—   Labi tas nebeigsies, — Gomulka čukstēja.

Nevarēja saprast, ko apsargs atbildēja, bet dzirdami

bija Volcova kliedzieni:

—       Kas es esmu? Es esmu vecākais izpalīgs Volcovs. Vai pietiek?

Apsargs atkal kaut ko teica, atkāpās soli atpakaļ un pacēla karabīni, bet Volcovs turpināja lamāties.

—       Sit savus vaņkas nometnē. Bet ne mūsu baterijā. … Tu! — viņš iekliedzās, pielēca apsargam klāt un sagrāba to aiz blūzes. — Ko tu gribi darīt ar to tarkšķi? Prātu esi zaudējis, vai? Tā vēl tikai trūka, lai vācietis šaulu uz vācieti.

Viņš sapurināja apsargu un tad gluži vienkārši pameta to stāvot.

Volcovs klusēdams atkal apsēdās pie galda un paņēma savas kārtis.

—   Tas nu gan dabūja pamatīgi, — Feters teica.

—       Turi muti! — Volcovs uzkliedza. Tad viņš uzbruka Holtam: — Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad es tev ļāvu ievilkt sevi tādā ķēpā. Tu ar savām trakajām idejām! Par daudz mīksls tu esi!

Holts apsviedās apkārt.

—       Tā! Vai tu gribi atteikties no mūsu draudzības? Tad pasaki to atklāti! Vai tu domā, ka es baidos no tevis? — viņš kliedza.

Volcovs paskatījās uz Holtu un apmulsis teica:

—       Tu laikam esi kļuvis traks. Es taču ar tevi nekaujos.

—   Vie-vie-vienībā spēks, — Ručers sacīja.

—       Tu atkal stosties, zeņķi, tev vēlreiz vajadzēs izgriezt mandeles, — Volcovs iesaucās.

Smieklu šalts izlīdzināja nesaskaņas.

Nakts pie lielgabala bija gara. Kučera atradās īslaicīgā atvaļinājumā. Baterijā'komandas deva Gotes- knehts. Skolas mācību laikā sēdēdami solos, visi

snauduļoja. Vienmuļā balsi skolotājs kaut ko skaļi

lasīja.

Nenogaidot mācību pārtraukumu, dežurējošais unter- oficieris izsauca Volcovu uz komandpunktu, kur vēl aizvien atradās kanceleja. Holts uztrūkās no snaudiena un zīmīgi saskatījās ar Gomulku. Pēc desmit minūtēm durvis atkal atvērās. Gotesknehts pamāja Holtam ar galvu.

Holts vēl nekad nebija redzējis Gotesknehtu tik nopietnu, tik norūpējušos un sabrukušu. Atmiņā uzausa pirmais vakars. Toreiz Gotesknehta seja pauda novecojuša vīra pagurumu. Šodien viņš izskatījās izmisis.

—   Holt, vai jūs pazīstat Volcova krusttēvu, ģenerāli? Mums tūliņ kaut kas jādara. Volcovu nupat apcietināja Valsts slepenpolicija.

Šie vārdi Holtu trāpīja kā sitiens. Viņu sagrāba neprātīgas bailes.

—  Es neko nespēju palīdzēt, — viņš dzirdēja Gotesknehta vārdus.

—  Jūs pat neesat pakļauti kara tiesai, tik traka būšana. No kara likumu viedokļa jūs esat civilpersonas. Tas savukārt atvieglo iejaukšanos no augšas.

Komandpunkta patvertnē pie telefona dežurēja kāds vecākais jefreitors. Gotesknehts viņu izsūtīja laukā, pieprasīja no apakšgrupas dienesta numuru un pieteica zibenssarunu. Tad viņš vēlreiz izsauca apakšgrupu:

—  Paklau, meitenīt, es pieprasīju zibenssarunu ar Berlīni, savieno tūliņ ar simt septīto.

Holtam galvā nebija nevienas skaidras domas. Beidzot viņš ar pūlēm izdvesa.

—   Un kāpēc …

—   Neizliecieties tik naivs, Holt, — Gotesknehts viņam uzbruka. — Jūs to zināt labāk par vīsiet*)! Es pazīstu Volcovu, viņš nebūtu pakustinājis ne pirkstiņu. Aiz visa tā slēpjaties jūs, Holt, un neviens cits.

—   Vahtmeistara kungs, es . . .

—  Turiet, muti, Holt! Jūs savam draugam esat izdarījis lača pakalpojumu. — Gotesknehts bija tik uztraukts kā vēl nekad.

—   Ja šai komēdi jai vismaz būtu bijusi kaut kāda jēga.

Bet krievu dēļ saķerties ar esesiešiem, tas ir neprāts! Kā jums tas vispār varēja ienākt prātā?

—        Es to aptvēru tikai pēc notikuma, — Holts nobēdājies teica. Līdzcietība ir vājuma pazīme, viņš domāja. Iznīcinātāji un bumbvedēji mums arī svētdien neparādīja līdzcietību. Kaut tik Gilberts mani nenodotu!

Iedūcās telefons, aiz lielas saspringtības Gotesknehts savieba seju.

—       Vienu mirklīti, pulkveža kungs. — Viņš pasniedza klausuli Holtam un čukstēja: — Katrā ziņā panāciet, lai pie aparāta pasauc ģenerāli pašu!

—   Pulkveža kungs, — Holts sauca aizsmakušā balsī.

—   Šeit runā zenītartilērijas vecakais izpalīgs Holts. Vai es drīkstu lūgt personisku sarunu ar ģenerālleitnantu Volcovu? Kaut kas noticis ar viņa brāļadēlu Volcovu.

—   Kritis? — jautāja asa balss.

—   Nē, pulkveža kungs. Bet kaut kas ļoti steidzošs.

Tālumā telefona klausulē atskanēja signāls «aizņemts». Holts klusu teica: *

—   Viņš aizgāja meklēt ģenerāli.

Gotesknehts steidzīgi pačukstēja:

—       Sakiet, ka Volcovs tāpēc tik ļoti uztraucās, ka tas viss notika tieši pie barakas, ka tas traucēja viņam gulēt vai kaut ko tamlīdzīgu. Sakiet, ka noticis pārpratums.

Telefona vada otrā gala kļuva dzirdami soļi, un mierīga balss teica:

—   Volcovs, — kas noticis?

Saraustītiem teikumiem Holts kaut kā pastāstīja notikumu. Klausulē nikni atskanēja:

—       Cik reižu man jāsaka, ka visi šie kumēdiņi ar jums, smurguļiem, man jau līdz kaklam!

—       Ģenerāļa kungs! — Holts izmisis iesaucās, bet ģenerālleitnants turpināja kliegt:

—       Ko jūs īsti iedomājaties? Vai tad es esmu pats mīļais dieviņš? — Bet tad jau balss skanēja mierīgāk:

—   Paskatīšos, kas tur darāms. Sveiki! — Klausulē no- knikšķēja. Cauri, viss izrunāts. Holts noslaucīja no pieres sviedrus.

—   Gelzenkirhena, vai jūs vēl runājat?

Holts nolika klausuli.

—  Ko viņš teica? — Gotesknehts nepacietīgi jautāja. Viņš īsi iesmējās. — Nikns? Tam es ticu.

Tikai tagad Holtam k]uva īsti skaidrs, kas nolicis. Ja Volcovs uzdotu viņu par kūdītāju, tad gestapo apcietinātu arī viņu un neviens krusttēvs vai ģenerālis nespētu viņu izglābt no cilpas.

—  Kā lai es to paziņoju šefam, — Golesknehls bēdājās. — Un ko mēs darīsim, Holt, ja viņi apcietinās arī jūs?

—   Vahtmeistara kungs, — saņemdams visu gribas spēku un cenzdamies noslēpt bailes, Holts teica, — es jus ludzu, iesniedziet ziņojumu, ka… es biju tas, kas uzkūdīja.

Taču viņš no visas sirds cerēja, ka Gotesknehts šo priekšlikumu noraidīs.

—  Jūs esat idiots, — Gotesknehts teica. — Neapdomīgs un ari muļķis, Holt, tas ir mazliet par daudz!

.Tagad jums laikam liekas, ka esat varen cēlsirdīgs, ka jums piemīt daudz teitoniska patiesīguma? Jūs būtu spējīgs no muļķīga puiciska izlēciena iztaisīt sazvērestību ar kūdītajiem un slepeniem atbalstītājiem. Notikums ir un paliek muļķīgs puiku izlēciens, — vai saprotat? Šeit katrs zina, ka Volcovs mīl kauties. Viņš kaujas ar visiem, kas tik pagadās, un šoreiz nejauši sagājis ragos ar esesieti. Iemesls? Volcovam iemesla nevajag. Viņš kaujas sporta pēc. Pie tā mēs arī paliksim, Holt. Nav bijis nekāda iemesla. Volcovu reizēm sakaitina pat muša uz sienas, un tūliņ viņš meklē ķildu. Tā noticis arī vakar.

—   Tieši tā, vahtmeistara kungs.

—   legaumejiet lo, ja jums jautās šefs vai kāds cits. Ko lai es iesāku ar jums? — Viņš pārdomāja. — Jums jāpazūd. Ja pēc jums jautās, es teikšu, ka esat atvaļinājumā. Tā mēs iegūsim laiku, līdz savu vārdu būs pateicis ģenerālis. Rīt agri esiet atkal šeit. Tikai piesardzīgi. Gaidiet mani pie lielgabala «Antons», tur es jums pastāstīšu, kāds ir stāvoklis. Tagad pazūdiet!

—  Atļaujiet ziņot: vecākais izpalīgs Holts aiziet atvaļinājumā uz vienu nakti.

—   Kas par šo notikumu vēl zina?

—   Gomulka, Ručers un Feters.

Gotesknehts pakratīja galvu, it kā to visu nespētu aptvert.

Holts pārģērbās un caur mežu aizsteidzās uz tramvaja piestātni. Tad apdomājās un tālāk aizgāja kājām. Kāda laime, ka viņam bija Gertija! Holts piezvanīja viņai. Bet neviens neatbildēja. Tad viņš iegāja kādā lokālā un apsēdās nomaļā stūri. Varbūt viņi jau dzen man pēdas!

Valsts slepenpolicija, gestapo, kāds bieži minēts vārds! Taču priekšstats par to Holtam bija neskaidrs un nenoteikts. Viņš atcerējās, kā vēstures stundās skolotājs Ķnaks bija izskaidrojis visu nacionālsociālistisko organizāciju raksturu, ari slepenās valsts policijas būtību un uzdevumus. Holts pūlējās, atsvaidzināt atmiņā dažas definīcijas. Valsts slepenpolicija — tā ir modrs sargs, kas stāv nomodā par valsts iekšējo drošību, vai kaut kas tamlīdzīgs. Atdzimusī vācu tauta stingri un nesaudzīgi sargā savas rases tīrību, savu vienību un spēku pret vispasaules žīdisma varas tikojumiem un ši mērķa sasniegšanā balstās uz SS un valsts slepenpoliciju. Vai arī: gestapo ir ierocis fīrera rokās, ar kuras palīdzību tas bez žēlastības iznīcina katru valsts ienaidnieku. Vai ari: ja 1918. gadā jau būtu saorganizēta gestapo pēc nacionālsociālistu parauga, tad suteneru un dezertieru revolūcija būtu brutālā kārtā apslāpēta pašā pirmdīglī.

Tikai tagad Holts attapās, ka katrā no šim definīcijām ietilpst tādi apzīmētāji kā «nesaudzīgi», «bez žēlastības» vai «brutāli», kas priekšstatu par valsts slepenpoliciju saistīja ar šausmu jēdzienu. Ko es esmu izdarījis! Kādus briesmīgus spēkus izaicinājis? Ar ko tas viss beigsies? Arvien jauni notikumi, kurus viņš ar varu bija izdzēsis no savas atmiņas, atainojās apziņā: «… Rutas tēvs vairs neatgriezās mājā, un neviens nezina, kur viņš palicis…» — tā bija stāstījusi Marija Krīgere, «… un neviens nezina, kur viņš palicis…» — «. . . Ģenerālgubernatūrā viņi nogalina simtiem tūkstošu

ebreju, to dara esesieši…» — tie bija Gertijas vārdi. Un vecais vīrs piesmakušajā istabiņā: «… šobrīd esesieši nobendē simtiem tūkstošu cilvēku.»

Kāda šausmu pilna pasaule atvērās viņa acīm.

Holts pielēca kājās, uzmeta uz galda naudas zīmi un izgāja laukā. Viņš iesteidzās telefona kabīnē. Automāts nedarbojās. Bez mērķa viņš klīda pa izpostītajām ielām, līdz atrada kādu pasta kantori. Beidzot Cīšes kundze atbildēja:

—       Es tikko atnācu mājās, es biju pie Gintera med- punktā? . .. Kas jauns? No kurienes tu runā?

—       Es šonakt nevaru atgriezties baterijā, tikai agri no rīta . . . Lūdzu, vai es drīkstu palikt pie tevis?

Viņa sāka smieties. Holts nesaprata, kāpēc viņa tā smejas.

—   Nu labi, atnāc!

Holts atvieglots pakāra klausuli. Uz bridi viņš bija glābts.

Cīšes kundze sagaidīja Holtu, noņēma viņam bruņu cepuri un veda zem rokas istabā.

—       Kas tā ir par jaunu modi? — viņa jautāja. — Vai tu tiešām domā, ka tev katrā ziņā jāizgudro kaut kādi šausmu stāsti, ja gribi palikt pie manis pa nakti?

Tagad Holtam kļuva skaidrs, kāpēc pirmīt viņa bija tā smējusies, un viņš nelaipni teica:

—   Tu maldies. Es esmu iekļuvis nejaukā ķezā.

Viņa klausījās, ko Holts stāstīja, un viņas seja kļuva

ledaini stinga. Holts vēl nebija beidzis, kad viņa piecēlās, izslēdza radio un nervozā steigā aizdedzināja cigareti.

—   Un kāda tev tur daļa?

—   Es Volcovu uzkūdīju, — viņš atzinās.

—       Vai tu esi prātu zaudējis?! — viņa satraukta iesaucās. — Kā tu varēji tā rīkoties?

Dziļi vilies, Holts raudzījās viņas bālajā, naidīgi atturīgajā sejā.

—       Tev taisnība, — viņš saguris teica. — Es zinu, ka tā bija nepareiza rīcība. Bet tev tomēr vajadzētu mani saprast.

—       Nē, — viņa asi attrauca. — Tu par mani esi ļoti 278

/

maldīgās domās. Es esmu vācu sieviete. Un neprasi no manis, lai es kaut ko tādu mēģinātu saprast.

—        Kā tad tā, kā tad tā, — Holts apj,ycis murmināja.

—   Bet kas tad mani samulsināja ar stāstiem par «krievu dvēseli»?

—   Ak tā . .. — viņa stieptā balsī noteica un paskatījās Holtā ar dīvainu sejas izteiksmi. — Tātad es būšu vainīga pie tavas ārprātīgās rīcības?

—   Jā gan, tu! — Holts iesaucās, aiz dusmām nevaldīdams vairs pār sevi. — Papūlies mazliet atcerēties!

—   Ne tik strauji, mans mīļais, — viņa teica klusi, bet draudīgi. — Tikai ne tadā veidā. Tu laikam gan vēlētos mani iepīt visā šai jezgā, vai ne? Met pie malas visas ilūzijas, man ir stingrāks mugurkauls nekā tev.

Viņa noliecās pār smēķējamo galdiņu, pievērsdama viņam dusmās izvaibstītu seju:

—   Nenoved mani tiktāl, ka man palīgā vajadzētu izsaukt Cīši.

Holts juta, ka zaudē pašsavaldīšanos. Viņš gribēja uzkliegt. Bet tad viņu pārņēma izmisīga nevarība. Apātiski viņš sēdēja krēslā. Tātad tās bijušas tukšas pļāpas, ko viņa stāstīja par «krievu dvēseli», viņš do- māja, tātad viņa to nemaz ncļv teikusi nopietni…

—   Meklē vainu vispirms pats sevī, — Cīšes kundze teica, — savā mīkstčaulībā un vācietim nepiedienīgajā tolerancē, un sava nevainīgā tētiņa musinošajās runās! .. .

Kaul kas nedzirdēts, Holts sašutis sprieda, un tagad arī viņā uzbangoja zemiskas domas …

—   Draudēt… — viņš teica. — Draudēt man ar savu vīru ir muļķīgi! Tu jau ari nemaz nopietni nedomā izspēlēt viņu kā trumpi pret mani, jo arī es varētu viņam pastāstīt pāris interesantu sīkumu no tavas dzīves.

Tā bija skaidra valoda. Cīšes kundze nervozi iespieda cigareti pelnu traukā. Holts ar gandarījumu vēroja, ka atradis sarunai pareizo toni.

—  Tu tagad man parādies pavisam citādā gaismā,— viņa teica.

—   Es pirmais nesāku draudēt, — Holts viņu pārtrauca.

Abi klusēja . ..

—       Un es biju iedomājies, ka tu man palīdzēsi, atbalstīsi mani, viņš teica. — Bet tu esi tik neizsakāmi divkosīga, ka . ..

Tagad viņa savukārt pārtrauca Holtu:

—  Tev nav nekādu tiesību tā runāt ar mani!

—       Ak tā? — Holts jautāja. Un pirmo reizi mūžā viņš kļuva cinisks. — Tad es gan gribētu zināt, ko man vēl vajadzētu darīt, lai šādas tiesības iegūtu. — Šos vārdus Cīšes kundze juta kā pļauku sejā.

—   Tā! — Holts teica un piecēlās. — Es eju!

Viņam vairs nesagādāja prieku, ka bija Cīšes kundzi

apvainojis, viņš nejuta ne kauna, ne gandarījuma šai brīdī, tikai vienaldzību un neskaidras, draudīgas bailes. Gaitenī viņš nevarēja atrast savu bruņu cepuri. Kad viņš to beidzot ieraudzīja uz pītā krēsla, atvērās istabas durvis. Cīšes kundze bija bāla, un viņas tumšās acis pelēcīgajā sejā kvēloja. Klusu, tomēr ļoti skaidri viņa teica:

—       Tu, nekaunīgais zeņķi, tūliņ lūdz no manis piedošanu!

Mazliet izbrīnījies, Holts paraudzījās uz viņu un netika vairs no viņas skatiena vaļā.

—       Man ļoti žēl! — viņš teica. Tad satvēra viņas roku. — Piedod!

—       Vai tu tiešām gribēji iet prom? — viņa vēlāk jautāja.

—   Protams.

—   Un par mani tu nedomāji?

—   Nē. Bet tavu trūkumu es būtu sāpigi izjutis.

—   Tu esi dumjš, nekaunīgs zeņķis, — viņa čukstēja.

—       Un tu esi divkosīga, — viņš teica, vēl aizvien ļaunodamies uz viņu.

—       Bet tagad es esmu īsta, — viņa čukstēja un piekļāvās Holtam.

Sirēnas kauciens viņus iztraucēja.

Brīdinājuma trauksme. Kamēr Holts uzģērba formas ģērbu, Cīšes kundze viesistabā ieslēdza radio. «Stipras ienaidnieku kaujas vienības pārlido Vācu līci.» Spriežot pēc visiem apstākļiem, viņiem briesmas nedraudēja.

—   Par velti mēs tā steidzamies, — Holts teica.

Cīšes kundze viesistabā uzklāja tējas galdu; nu viņi sēdēja tumsā pie plaši atvērtiem logiem. īsi pirms pusnakts sirēnas nogaudoja gaisa uzbrukuma trauksmi.

—       Vajadzētu tomēr apģērbties, — Cīšes kundze nervozēja; viņai arvien vēl mugurā bija tikai kimono.

—       Šīs kaujas vienības jau dodas prom, — Holts viņu mierināja.

Ienaidnieka bumbvedēju uzlidojums turpinājās divdesmit minūtes. Ziemeļos grandēja zenītartilērija. Viņi stāvēja pie loga. Trauksmes atsaukums.

—       Tagad es piezvanīšu uz bateriju, — viņa teica,

—   un pajautāšu pēc tevis.

—       Nakts vidū? Jautā tikai tad, ja pie telefona ir Gotesknehts, viņš droši vien vēl būs komandpunktā.

Holts pielika ausi tuvu klāt pie viņas sejas; tā viņš varēja noklausīties sarunu. Atsaucās Gotesknehts.

—       Holts? Kas tad prasa pēc viņa? Ak tā! Nē, Holtam ir brīvdiena. Viņš būs sastopams tikai agri no rīta. Šeit viņu gaida labas vēstis.

Cīšes kundze vēl piebilda:

—   Patīkami to dzirdēt!

Atviegloti nopūzdamies, Holts atslīga krēslā.

Otrā rītā viņa iebāza Holtam padusē lielu, sarotītu žurnālu.

—       Paskaties to, tad tu redzēsi, kam esi uzmeties par aizbildni.

Holts aizbāza žurnālu aiz vidusjostas un sakārtoja cepuri, bet viņa pacēlās pirkstgalos, pielika lūpas tuvu pie viņa auss un čukstēja:

—   Atnāc labi drīz!

Tramvajā viņš atvēra žurnālu. Jau no titullapas viņam pretī ņirdza baismīga seja. Zem tās lieliem, krāsainiem burtiem uzraksts: «Zemcilvēki… Informācijas biļetena speciālizdevums.» Tādas pašas dzīvnieciskas sejas bija attēlotas uz daudzām citām lapām, īstas ķē- mīgas viduslaiku velnu maskas, ar atņirgtiem plēsoņu zobiem. Vietu vietām īsi kodolīgi teicieni: «Vācija briesmās,» — vai arī: «Pēc vācu asinīm alkstoša Jū- dasa seja.»

Baterijas novietnē būvēja jaunas barakas. Gotes- knehts pamāja Holtam ar roku.

—   Volcovs ir atkal mājās.

Holtam blakus viņš soļoja caur ugunspoziciju.

—   Tā ir, kā es domāju, tas bijis tikai pārpratums.

—  Es esmu jums ļoti pateicīgs, ka… — Holts teica.

—  Vācieties pie visiem velniem! — Gotesknehts uzkliedza.

Volcovs sēdēja barakā, ēda brokastis un klāstīja:

—   Minska kritusi. Tātad man bija taisnība. — Kad istabā ienāca Holts, viņš vienaldzīgi uzsauca: — Atkal mājās? — Tad noglabāja skapītī maizi un desu. — Zcp, Verner, iesim pārbaudīt telefona vadus.

Pie lielgabala viņš sāka stāstīt. Ar mašīnu viņu esot aizveduši uz kādu iestādi un nodevuši obergrupenfīrera rīcībā. Viņš tūliņ atzinies apsūdzībā, ka draudējis ese- sietim, kas pildījis sardzes dienestu. Bet noliedzis, ka tas noticis, aizstāvot krievu kara gūstekni. Viņš apgalvojis, ka ķildai bijis tīri «personisks raksturs», un no šiem vārdiem neesot atkāpies arī tad, kad draudējuši izspiest taisnību ar varu. Tad viņu iespundējuši pagrabā, bet pēc divām stundām atkal izsaukuši un vēlreiz aizveduši pie obergrupenfīrera. Pa šo laiku, acīm redzot, bija piezvanīts no Berlīnes, jo ar viņu tagad apgājušies daudz maigāk. Teikuši viņam, ja paskaidrošot īstos iemeslus, kāpēc draudējis apsargam, tad varēšot iet mājās. Volcovs atcerējies, ka iepriekšējā vakarā esesieši, uzdzīvodami,kantīnē, uzkrītoši un nekaunīgi ņirgājušies par meitenēm. To viņš tad arī uzdevis par sadursmes iemeslu. Paskaidrojis, ka esesiešu ķengāšanās par vācu sievietēm viņu tik ļoti aizskārusi, ka viņš nodomājis pie pirmās izdevības dažiem no tiem sadot pa sprandu, taču otrā rītā vajadzējis tomēr pietikt tikai ar vienu pašu apsargu. Volcova paskaidrojumi ierakstīti protokolā, tāpat arī viņa piezīme, ka apsūdzība pret viņu esot «zemisks atriebības akts».

—   Nu, un tad viņi mani palaida brīvē, — Volcovs pabeidza savu stāstījumu. — Obergruponfīrers gan vēl traki sabļāva, lai es iegrožojot savu plūkšanās kāri, kamēr atrodoties frontē.

—   Tātad ar tevi apgājās pavisam korekti? — Go- mulka saspringti jautāja.

—  Jā. Bet pagrabā, tur viņiem par cietumsargiem ir gan tipi, — nu gatavie rīkļurāvēji.

—   Es baidījos, ka tu mani nodosi, — Holts teica.

—   Ja tev atkal ienāks prātā kāda traka ideja, tad pameklē kādu citu, — Volcovs pārmeta. — Tavi humānistiskie murgojumi man jau līdz kaklam. Ņem piemēru no Cīšes. Nepieciešamības brīdī viņam ir daudz vairāk kareiviska rūdījuma nekā tev.

Nākamajā dienā ierindā nostādītās baterijas priekšā Kučera šķendējās par Volcova «nolādēto ķildošanās kari». Pēc dažām dienām Volcovs saņēma no sava krusttēva niknu vēstuli, kurā viņš un viņa draugi skarbiem vārdiem bija uzaicināti «reiz par visām reizēm mest pie malas tamlīdzīgus piedauzīgus jokus». Ar to šī lieta bija nokārtota.

Cita pēc citas pagāja jūlija dienas — sausas un karstas, tad atkal miglainas un apmākušās. Kādā lietainā dienā baterijai otru reizi uzbruka lidmašīnas pļaujošā lidojumā. Vesels bars «Mustanga» tfpa bumbvedēji triecās virsū lielgabaliem «Dorai» un «Cēzaram». Materiālie zaudējumi bija niecīgi. Bet uz lauka palika guļot divi kritušie un seši smagi ievainotie. Gomulka teica.

—   Tas viss tikai sākums. Par to varam būt droši!

XII

—   Holt, — kādu dienu Gotesknehts teica, — pelnījis jau nu gan jūs neesat, bet es jums dodu labu padomu. Iesniedziet tūliņ lūgumu, lai jums piešķir atvaļinājumu, jums, Volcovam un Gomulkam ari, pirms vel nav par vēlu. Paši zināt, kā mums ir ar apkalpes personāla sastāvu. Ja vēl kāds iziet no ierindas, tad ar atvaļinājumu cauri.

Pār Rūras apgabalu plūda karstuma vilnis. Dūmaka aizsedza pusdienas sauli. Baraku durvis un logi bija līdz galam vaļā, bet tveices pilnajās istabas nejuta ne mazāko gaisa pūsmiņu.

—  Ejam tūlīt pie šefa lūgt atvaļinājumu, — Holts ienācis teica.

—   Klusu! — Gomulka viņu apsauca.

Volcovs patlaban skaļi lasīja avīzi.

—   «… tādā kārtā kauja austrumos aizvien vairāk pārvēršas par milzīgu katra atsevišķa karavīra cīņas gara pārbaudi. Krievu mehanizēto kaujas vienību triecienus uztver mūsu kaujas grupas, kuras, atsevišķās vietās apvienodamās, izveido pretošanās punktus …»

—  Tu tiešām toreiz pareizi esi novērtējis stāvokli, — Gomulka noteica.

Volcovs turpināja:

—   «Lai gan pretiniekam, uzbrūkot no dienvidaustrumiem un ziemeļaustrumiem, izdevās ieņemt Minsku, tomēr tālāk uz dienvidaustrumiem līdz pat Berezinai vēl atrodas vācu karaspēka daļas, kas ar nepārtrauktiem triecieniem laužas uz rietumiem .. .»

—   Tātad ielenkums! — Gomulka teica un izņēma Volcovam no rokām avīzi. — Bez tam nav vairs šaubu, ka cīņas austrumu frontē pārvērtušās par manevrēšanas karu. «Pretinieks mēģina,» — tā te rakstīts, — «arī turpmāk saglabāt kustības brīvību.»

Holts pašķielēja uz Cīšes pusi. Tas gulēja vai ari izlikās, ka guļ.

—   Un vēl aizvien nekādu pretpasākumu? — Holts jautāja. — Izlasi virspavēlniecības ziņojumu.

Gomulka pāršķirstīja avīzi.

—   Pretpasākumi? — Viņa seja noraustījās. — Vienu mirklīti. Invāzijas fronte … Lūk, kas: «Austrumu frontes vidus sektorā mūsu karaspēka daļas, ciešot smagus zaudējumus, turpina cīņas nogurdinošā karstumā …»

—   Tur notiek kaut kas nelāgs, — Volcovs viņu pārtrauca.

Cīše uzrausās sēdus un samiegojies paglūnēja uz draugiem.

—   Tas vēl nekad nav dzirdēts pa visu kara laiku, — Gomulka sacīja. — Nemaz netaisi tik neticīgu ģīmi, Cīše, palasi pats virspavēlniecības ziņojumus, sākot no iebrukuma Polijā lidz šai dienai. Tas notiek pirmo reizi, kad ziņojumos teikts, ka mūsu karaspēka daļas «ciešot smagus zaudējumus».

Viņš lasīja tālāk: — «Varonīgais Viļņas garnizons …»

—  Viļņa? — Holts izbijies iesaucās.

—   Nu, protams, r— Gomulka atteica, — Viļņa jau kopš trim dienām ielenkta. «Apiedams Viļņu, pretinieks laužas uz rietumiem un dienvidrietumiem.» — Viņš nolika avīzi. — Tas nemaz neizskatās pēc pret- pasākumiem.

Holts nomākts sēdēja pie galda. Nupat viņš bija priecājies par atvaļinājumu. Tagad šis prieks bija sabojāts. Viņš nevarēja vien nobrīnīties par saviem biedriem, kas visas šīs satriecošās ziņas uzņēma tik vienaldzīgi; varbūt viņi savas izjūtas prata labāk noslēpt. Feters jau gan nenocietās un kliedza no savas gultas:

—  Uzspļaut Viļņai! Būtu ļāvuši kaut reiz kārtīgi izgulēties, tas ir daudz svarīgāk!

Visi trīs draugi uzrakstīja lūgumus par atvaļinājuma piešķiršanu. Holts vēlreiz pārdomāja. Ko es darīšu atvaļinājumā? Braukt pie mātes? Nē. Pie tēva? Nē. Kopš ziemsvētkiem viņš nebija neko vairs dzirdējis par tēvu, un tikai pirms pāris nedēļām, kad bombardēja Vidus- vācijas rūpniecības centrus, saņēma uz iespiestas blankas rakstītu paziņojumu, ka tēvs ir dzīvs. Atlika vēl Volcova ielūgums. Volcovs un Gomulka vienmēr uzplijās, lai braucot līdzi. Kamēr ir draugi, viss kārtībā. Draugi, ar vieglu nepatiku viņš domās atkārtoja. Vai starp viņu un Volcovu jau nebija iestājusies atsvešināšanās? Bet tad viņš atcerējās nolaisto savrupmāju, vasaras dienas upmalā … un Utu. Domas par Utu nebija patīkamas. Prātā ienāca Cīšes kundze.

Viņš taču nevarēja aizbraukt atvaļinājumā, pirms nebija runājis ar viņu. Varbūt viņa ir brīva, varbūt viņi varētu paceļot abi kopā, tāpat kā ziemsvētkos … Viņš sēdēja, domās nogrimis, un prātoja. Vai vēl kādreiz būs tāpat kā toreiz? Dīvaini, visur viens un tas pats — kaut kāda svešuma izjūta. Viņš steidzīgi uzģērba izejamo ģērbu.

—   Uz kurieni? — Volcovs jautāja.

—   Pie zobārsta.

Volcovs ņirdzīgi nosmīnēja. Bet tad atskanēja griezīgais trauksmes zvans. Volcovs peldbiksītēs aizskrēja pie lielgabala, iespiedis padusē darba apģērbu.

Lielgabala novietnē saule stāvēja zenītā. Holts, ģērbies vilnas drānas formas apģērbā, veltīgi meklēja patvērumu no svilinošajiem stariem apkalpes bunkurā. Zeme bija tā sakarsusi, ka gaisa strāva no bunkura plūda kā no ceptuves krāsns. Holts novilka blūzi. Šrē- ders, viens no silēziešiem, šodien aizstāja viņu pie horizontālās tēmēšanas mehānisma.

—       Sagatavoties uguns atklāšanai, — nokomandēja Cīše, kas arī bija apvilcis izejamo ģērbu. Visi uzlika bruņu cepures.

—  Atsevišķas ienaidnieka ātrās lidmašīnas …

—   Kārtējie «Moskiti», — Gomulka noteica.

Volcovs novilka lādētāja cimdu un apsēdās uz iafe-

tes balsta.

—        «De Havilland Mosquilo», — viņš sapņaini sacīja.

—  Pilnīgi neapbruņotas izlūklidmašīnas. Tās lido tik ātri, ka mūsu iznīcinātāji tās var panākt tikai piķējot.

—       No kādiem avotiem iegūtas šis gudrības? — Cīše jautāja.

Volcovs nosvieda zemē cigaretes galu.

—       Tā bija rakstīts «Vцlkischer Beobachter». Bet tu jau mūžam lasi tikai virsrakstus, būtu ieskatījies kādreiz ari komentāros. Tu gan neesi slikts nacionālsociālists, bet beigu beigās tev derētu iegūt arī mazliet militāras lietišķības.

—       Stobru virziens — deviņi! — Cīše sauca. No tālienes atbalsojās dobji grāvieni.

—   Botropā šauj 12,8 centimetru baterijas.

Volcovs atkal uzvilka lādētāja cimdu un ņēmās skolot Cīši:

—       Ar to tu lieki izraksti sev nabadzības apliecību, ja patiesu miltāru informāciju dēvē par graujošu propagandu. Tad jau drīzumā tu vēl teiksi, ka arī fīrers nodarbojas ar graujošu propagandu, ja militāro stāvokli uzskata par nopietnu.

Apkārtējās pilsētās sirēnas nogaudoja trauksmes atsaukuma signālu. Cīše ieslēdza mikrofonu:

—   «Antons» sapratis. Trauksme atsaukta. Ātrās

ienaidnieka lidmašīnas ielidojušas valsts iekšienē . .. Diviem vīriem palikt pie lielgabala. Citi var iet pusdienot.

—   Es palikšu, — Volcovs pieteicās. — Zep, atnes man ēdamo! <

Holts atkal uzģērba blūzi un aizsteidzās uz komandpunktu. Gotesknehts sarauca pieri.

—   Precīzi pulksten piecos ierasties atpakaļ, — saproti? Un, sēdēdams pie sava zobārsta, paklausies ziņojumus par stāvokli gaisa telpā, — ja tuvojas ienaidnieka kaujas vienības, tūliņ atgriezies baterijā.

Holts aizrikšoja uz tramvaja piestātni. Pie galvenās stacijas viņš izkāpa un tālāk joza kājām. Pēc desmit minūtēm viņš piezvanīja pie Cīšes kundzes durvīm. Tērpusies sauļošanās kostīmā, viņa skraidīja pa dzīvokli un virtuvē uz ledus bija nolikusi alus pudeles.

—   Kopš pēdējiem gaisa uzbrukumiem Cīše grib, lai es katrā ziņā braucu no šejienes prom. Lai pārvācoties pie viņa uz Krakovu! Bez tam uz mani jau sen šķībi skatās, ka aizņemu pārāk lielu dzīvokli. Cīše raksta, ka būtu labāk, ja es divas istabas atbrīvotu, lai tautieši nevarētu pārmest, ka nacionālsociālistiem taisa visādus izņēmumus.

—   Tu nu gan varētu palikt šeit, kamēr mani iesauks darba dienestā, — Holts teica. — Pagājušajā nedēļā iesaukšanas komisija mūs jau pārbaudīja. Atlikušas vairs tikai sešas nedēļas.

—   Un tad arī izgudrojis — taisni uz Krakovu! — viņa pukojās. — Tur taču drīz būs krievi. Tad jau šeit patvertnē es jūtos daudz labāk.

—   Uzklausi taču mani! — Holts iesaucās. — Es gribu ar tevi par kaut ko apspriesties.

Viņa noklausījās par Holta atvaļinājuma plāniem un tad ilgi apsvēra.

—   Tas jau būtu jauki, — viņa teica. — Es zinu kādu vietu Bavārijas mežos . . . Nē . . . Un tomēr tas neiet. Tev ir atvaļinājums, tu uz mājām nebrauc, un tai pašā laikā aizceļoju arī es, turklāt nezināmā virzienā. Tas būs uzkrītoši.

Holts jutās vīlies.

—   Izgudro kādus attaisnojošus iemeslus!

Viņa pakratīja galvu.

—       Es nedrīkstu riskēt. Būtu jau nu gan burvīgi, bet tas nav iespējams. — Pēc brītiņa viņa vēl piebilda:

—  Ja nebūtu Gintera Cīšes …

—       Ja būtu, ja nebūtu, — Holts ierunājās. — Visu viņš man sabojā, šis riebīgais tips.

—   Nomierinies! — viņa noteica.

—       Tad paliec šeit vismaz tik ilgi, kamēr es aiziešu darba dienestā, — viņš lūdza, — man taču nav neviena cita.

—   Nekļūsti sentimentāls, tam nav nekāda iemesla. Kad no radioaparāta atskanēja «Vācijas gaiša telpa

nav nevienas ienaidnieka kaujas vienības», Holts gulēja gultā blakus Cišes kundzei. Logi bija plaši atvērti. Holts vēlreiz mēģināja viņu pierunāt.

—   Vai tev nekur nav radu, tad tu varētu teikt…

—       Tas tiešam nav iespējams. Man jau pašai ļoti žēl. Holtam likās, ka viņš dzīvoklī dzird soļus. Bet laikam jau viņam tikai tā likās.

—   Un ja tu aizbrauktu ātrāk, — viņš neatlaidās,

—   un es tev vēlāk sekotu? Tad tas nevienam nedurtos acīs.

Pēkšņi atvērās durvis un uz guļamistabas sliekšņa parādījās Ciše, jā gan, zemtartilērijas vecākais izpalīgs Cīše. Labajā rokā aiz siksniņas viņš turēja bruņu cepuri. Holts pārbijās un uzvilka Cīšes kundzei virsū vatēto segu.

Cīše bezpalīdzīgi nostostijās:

—       Aha … aha … aha! — Un, pirms vēl viņi īsti paspēja aptvert notiekošo, viņš jau bija nozudis kā rēgs. Durvis palika vaļā. Laukā ar troksni aizcirtās priekšnama durvis. Holts saniknots nošņācās:

—   Šis cūka … Šis nelietīgais cūka!

Cīšes kundze no bailēm drebēja. Viņa bija bāla. '

—   Mans dievs! Mans dievs!

Holts mēģināja viņu nomierināt, bet viņa neklausījās un murmināja:

—   Beigas, visam beigas, viņš aizrakstīs savam tēvam. Šī doma izbiedēja arī Holtu. Viņš izmisīgi meklēja

kādu atrisinājumu. Gilberts palīdzēs, viņš piespiedis Cīši zvērēt, ka neko neatklās, — tā bija pirmā ideja.

Taču šīs domas nekur nederēja. Uz Volcovu nebija ko cerēt, un Clše drīzāk ļautu sevi nosist, nekā atteiktos no iespējas pazudināt pamāti līdz ar Holtu. Pievilcis ceļus pie zoda, Holts sēdēja gultā un domaja: posts, gatavais posts!

Nekustēdamās Cīšes kundze gulēja viņam blakus. Pēkšņi viņa izskatījās sabrukusi.

—   Viņš mani padzīs, — viņa čukstēja, — viņš mani vienkārši iztrieks laukā.

—   Pagaidi, — Holts viņu mierināja. — Viņš neko neuzzinās, par to es parūpēšos.

Viņam nebija vēl ne jausmas, ko vajadzētu darīt, bet ceļš līdz pozicijām bija tāls, un gan jau ceļā kaut kas ienāks prātā. Viņš piecēlās, paņēma savas mantiņas un aiigāja uz vannas istabu. Tur viņš nostājās zem ledus aukstas ūdens strūklas. Cīšes kundze nāca viņam līdz; viņa arvien vēl drebēja, kaut ari bija karsts.

—   Viņš nedrīkst rakstīt savam tēvam, — viņa teica, jau mazliet nomierinājusies. — Verner, man gluži vienalga, ko tu dari, — viņa uzmudināja Holtu, — bet gādā, lai viņš neraksta tēvam. Tu nepazīsti veco Cīši, viņš ir patmīlīgs un atriebīgs.

Holtu pārņēma bailes. Viņš sasukāja matus, nometa suku un teica:

—   Redzēsim, kas būs darāms.

Viņš aizbrauca uz bateriju. Protams, arī pa ceļam viņam nekas neienāca prātā. Kāda neattaisnojama vieglprātība, viņš sūrojās. Tas nedrīkstēja nolikt. Nu, mēģināšu vispirms ar viņu parunāt!

Volcovs sēdēja istabā pie galda un ar cirkuli bakstīja savu karti. Gomulka lasīja. Cīšes te nebija.

—   Liec viņu labāk mierā, — Gomulka teica. — Viņš aizgāja nakts atvaļinājumā, tad atnāca atpakaļ nāvīgi sliktā omā. Patlaban viņš sēž kantīnē un raksta.

Tātad Cīše jau raksta. Bija pats pēdējais laiks.

Tukšajās kantines telpās jau krēsloja. Aiz bufetes uz krēsla snauda šefpavārs. Blakus vienam no mazajiem, mušu notraipītajiem logiem pie galda sēdēja Cīše un rakstīja. Ieraudzījis Holtu ienākam, viņš savāca kopā

savus papīrus. Holts, neteikdams ne vārda, apsēdās viņam pretim pie galda. Cīšes seja bija bāla, klāta sarkaniem plankumiem, uzblīdusi vēl vairāk nekā parasti, acis zvēroja naidā.

—   Paklausies, — Holts teica.

—  Vācies prom, — Cīše ļauni nošņāca. — Tūlīt taisies prom!

—   Klusāk! — Holts apsauca.

Bet Cīše sāka bļaut: — Pazūdi, tu . . . tu . .. tu cūka! Ar tevi es nerunāšu. Tu esi mana tēva godu . . .

—  Skaļāk! — Holts pamudināja. — Vēl skaļāk, lai arī pavāra kungam kas tiek!

Vecākais jefreitors aiz bufetes bija pamodies un nesaprašanā raudzījās uz abiem jauniešiem. Tad aizslēdza savus skapjus un izgāja no kantīnes.

—   Es tev gribu kaut ko teikt, — Holts sacīja. — Tu redzēji to, kas tev nebūtu jāredz. Sai ziņā mums katram ir savas domas, nav jēgas par to daudz runāt. Bet, ja tu tūliņ uz karstām pēdām par visu gribi pazinot savam tēvam, tad tas ir… nožēlojami. Ja tu jūties apvainots un ja tev ir kaut drusciņ drosmes, tad nokārto visu ar mani un liec mierā savu tēvu.

Holts pieķērās šai domai kā slīcējs salmiņam. Ja izdotos Cīši pārliecināt skatīties uz notikušo kā uz goda lietu, tad iegūts būtu daudz. Bet Cīše tikai šņāca viņam sejā.

—        Nepūlies velti! — Un tūliņ atkal saka kliegt:

—   Es neļaušu tev aizskart mana tēva godu! Pietiek! Tagad beidzot mērs ir pilns, tagad nokārtosim visus rēķinus, kas krājušies, sākot jau no pašas pirmās dienas, — par tavu šaubīgo intelektuālismu, vācietim nepiedienīgo netiķumību . . . norēķināsimies par visu! — Cišem aizrāvās balss. Holts apklusa no šī dusmu uzliesmojuma. Aizsmakušā balsī Cīše turpināja:

—   Ka tu šo sievieti padarīji par . . . padarīji par netikli, par to atbildēsi manam tēvam! Tu un viņa! Jūs abi to nožēlosiet, vai, kā nožēlosiet… Jūs abi to rūgti nožēlosiet.

Holts nezināja, ko darīt. Viņš pielēca pie Cīšes un sakampa to aiz blūzes. Bet tad atskanēja trauksmes signāls.

—   Šoreiz tev vēl palaimējās iztikt bez kāviena, — Holts noteica. Drebēdams aiz niknuma, Cīše aizbāza aiz blūzes papīrus un tad aizsteidzās pie lielgabala.

«Ienaidnieka ātrās kaujas vienības pāri Ziemeļrietumu Francijai tuvojas Vācijas robežai.» Pēc šī ziņojuma nekas vairs nesekoja. Aizritēja trīs stundas, iestājās nakts. Pretgaisa aizsardzības vīri gulēja apkalpes bunkurā. Tad Cīše ziņoja:

—   Sagatavoties uguns atklāšanai!

Apkārtējās pilsētās iegaudojās sirēnas.

—   Tūliņ gaisa trauksme? — Gomulka brīnījās.

—   Stipras ienaidnieka kaujas vienības pāri Holandei tuvojas Ķelnes un Esenes apgabalam, — Cīše sauca.

Volcovs iztrieca pretgaisa aizsardzības vīrus no bunkura. Bet lidmašīnas mainīja virzienu un aizlidoja garām tālāk uz ziemeļiem.

—   Šķietams uzbrukums, maskēšanās manevrs, — Gomulka teica. — Viņi cenšas izjokot mūs un nakts iznīcinātāj us.

Sirēnas vēstīja trauksmes atsaukumu. Vēlāk ziņojumā par stāvokli gaisa telpā tikaļ minēts, ka bombardēts Lielberlīnes rajons.

Holts sarunājās ar Gomulku. Bija dzirdams, kā komandpunktā auro Kučera. Pāris starmešu pārmeklēja debesis. Nakts bija gaiša. Zvaigznes mirdzēja pašā-zenītā. Visapkārt pār zemi nolaidās miglas vāli. Kaut kur dienvidos domnas krāsns izlēja kausējumu, degošās gāzes iededza debesīs asinssarkanu kvēli.

—   Kādas visādas bumbas nav nomestas, — Volcovs teica. — Bet rūpnīcas strādā un strādā.

Cīše iesaucās:

—   Klusu . . . atkal stipras ienaidnieka kaujas vienības pāri kanālam uzlido Emdenas un Oldenburgas apgabalam.

Apkārtējās pilsētās atkal gaudoja sirēnas. Pēc pusstundas sekoja ziņojums:

—   Piekrastes tuvumā bieza migla. Bumbvedēji meklē papildu mērķus.

—   Tātad tie nāks šurp!

Volcovs sarunājās ar pretgaisa aizsardzības vīriem:

—  Ja viņi izsviež «ziemsvētku eglītes», tad gādājiet šurp munīciju no rezerves bunkura, — sapratāt?

Atkal atskanēja sirēnu pieaugošais un atslābstošais kauciens. Gaisa trauksme! Gaisā jau dunēja bumbvedēju eskadriļas motoru rūkoņa, un netālu auslrumos tika izmesti žilbinoši gaiši gaismas signāli; tie atklāja skatienam apdzīvoto vietu, kas, līdzīgi salai, atradās rietumos starp rūpnīcām. Starmeši nervozi taustīja debesis un nodzisa, iekam optiskie ugunsvadības aparāti paspēja uztvert mērķus. Ziemeļrietumos pastiprinājās bumbvedēju motoru dobjā dunoņa. Visapkārt sprēgāja nikna zenītartilērijas uguns. Nomestās gaismas raķešu kaskādes apgaismoja lielgabalu pozīcijas. Cīše sauca:

—  Šaut pēc radiolokatora datiem! — Un tūliņ piebilda: — Radiotraucējumi. Nekustīgu sprostuguni virzienā — trīs. — Viņš nosauca lielgabaliem tēmēšanas koordinātes un beidzot uzkliedza:

—   Barikāde … marš!

Šāvienu troksnis un tuvumā nomesto bumbu sprādzieni sakusa nepārtrauktā pērkona grandienā. Mazliet pagriezis galvu, Holts redzēja, ka Volcovs bez bruņu cepures, plati izplestām kājām stāv aiz lielgabala, un vēroja, kā viņš vienmērīgām kustībām bīda stobrā patronu pēc patronas.

Uguns pārtraukums.

Pretgaisa aizsardzības vīri no lielgabala pozicijas svieda prom tukšās patronu čaulas; kāds no viņiem skaitīja:

—     … trīsdesmit deviņi, četrdesmit^ četrdesmit Viens …

Holts brīnījās: četrdesmit viens šāviens? Raķešu kaskādes nodzisa. Austrumos debesis bija ugunssarkanas, liesmas šāvās augšup tūlīt aiz nopostītā mežiņa un aiz ģimenes dārziņiem. Dobja sprakšķēšana bija dzirdama pat pozicijās.

Plašajā, biezi apbūvētajā ciematā strauji vērsās plašumā uguns jūra. Viens no pretgaisa aizsardzības vīriem, piespiedies pie lielgabala pozicijas sienas un aizklājis rokām seju, saguma.

—   Viņa ģimene … tur liesmās, — kāds skarbi teica.

—   Vienalga! — Volcovs uzsauca. — Saņem sevi rokās! — Viņš iezieda lielgabala aizslēgu. No motoru dunoņas alkal iedrebējās gaiss.

—   Radiotraucējumi! — aizlūstošā balsī ziņoja Cīše, un Holts ļaunā priekā nodomāja: viņš pirmīt savu balsi izbļāvis.

—   Barikādes uguni! Augstums trīsdesmit — trīsdesmit pieci, virziens četrdesmit astoņi — divdesmit! Holts sakārtoja laringofonu.

—   Barikādes uguni… marš! — Cīše komandēja. Atkal pie katra šāviena sejā sitās sausi putekļi. Acis sūrstēja, apžilbinātas no šāviena uguns. Holts nedzirdēja, ka Cīše deva pavēli pārtraukt uguni. Pēkšņi bija iestājies klusums. Šai klusuma brīdī Volcovs nosēcās:

—   Tie cūkas iesvieduši liesmās fugasa bumbas.

Atkal jauns uzlidojums. Pāri Francijai stipras kaujas

vienības devās uz Koblencas un Zārbrikenes apgabalu.

—   Šodien viņiem padomā lielas lietas, — Gomulka teica. Volcovs kopā ar kādu pretgaisa aizsardzības vīru vilka slauķi caur lielgabala stobru.

Tikai ap pulksten četriem no rīta, kad bija jau gaišs, tika ziņots par pēdējo eskadriļu aizlidošanu.

Holtam nebija priekšstata, kā nokārtot ķildu ar Cīši. Kad viņi pārklāja lielgabalam brezentu, Holts novēroja viņu un atviegloti uzelpoja, ieraudzījis, ka Cīše, tāpat kā citi, aiziet uz baraku un aiz pārguruma iemetas gultā.

Papīru žūksni viņš droši vien vēl glabā aiz blūzes. Uz mirkli Holtam iešāvās prātā doma atņemt Cīšem iesākto vēstuli ar varu. Cīše gulēja un klusi krāca. Visi gulēja. Tikai Holts, sasprindzis un pārguris vāļājās pa gultu, raudzījās platām acīm un meklēja atrisinājumu. Viņš apsvēra, vai nevajadzētu tomēr visu uzticēt Vol- covam un vēlreiz atgādināt doto solījumu. Ap pulksten septiņiem trāuksmes zvans viņus atkal aiztrieca pie lielgabala.

Rīts bija dzestrs un dzidrs. Austrumu pamalē, kur atradās bombardētais ciemats, vēlās necaurredzami dūmu vāli un ietina horizontu it kā miglā. Tikko bija

beigusies optisko ugunsvadibas aparātu pārbaude, kad tika pieteikta atsevišķu ienaidnieka ātro lidmašīnu tuvošanās. Tās lidoja gar Reinu uz dienvidiem. Ciše ziņoja par stipru kaujas un iznīcinātāju viemJbu parādīšanos virs dienvidaustrumu Holandes. Gomulka teica:

—   Bumbvedēji iznīcinātāju apsardzībā. Mūsu iznīcinātājiem būs ko papriecāties.

Ja vien nebūs atkal pļaujošo lidojumu, Holts norūpējies domāja.

Volcovs sāka lādēties. Tagad, kad pretgaisa aizsardzības vīri no pozicijām bija aizgājuši un pie lielgabala palikuši tikai jaunieši, atkiājās, ka visa lielgabala bunkurā novietotā munīcija naktī izšauta.

—   Pie darba, — Ciše pavēlēja, — pienest patronas no rezerves bunkura. Tempu!

Bet, kad viņi pār tīrumiem stiepa grozus ar munīciju, atkal iegaudojās sirēnas. Komandpunktā tūliņ izcēlās parastā kņada.

Holts nosvieda uz tīruma centneru smago grozu un skrēja pie lielgabala. Aiz uztraukuma viņš nevarēja telefona dakšu ielikt kontaktu ligzdā.

—   Stobra virziens — deviņi! — Cīše komandēja. Kāds teica: — «Pēddziņi». — Holts dzirdēja tikai vāju motoru rūkoņu. Viņš paraudzījās augšup. Ļoti lielā ātrumā pār debesīm aizdrāzās trīs lidmašīnas. Domājams, «Laitningi». Pēkšņi dzidrajā gaisā izauga šauri, augsti, asi norobežoti dūmu stabi. Holts uzreiz neaptvēra, ko tas nozīmē.

—   Viņi mūsu atrašanās vietu norāda ar dūmu signāliem! -— Cīše uztraukumā iebļāvās.

Izbrīnījies Holts paraudzījās uz visām pusēm. Visur pār pozicijām kapa dūmu signāli, viens — milzīgs, tieši viņam priekšā, acīm redzot, tēmēts uz kuplo koku, otrs — aiz tā virs kantīnes; nu tikai viņš aptvēra, ka tie ir mērķa apzīmējumi un mērķis ir viņi paši.. . Arī Volcova balss bija piesmakusi.

—   Šodien būs mūsu kārta!

Tālumā, strauji pieaugdams, atskanēja motoru troksnis.

—   Gaisa trauksme. .. Lidmašīnas virziens — de

viņi! — Ciše izmisis kliedza. — Šaut pēc ugunsvadibas aparātu datiem, tiešs uzlidojums. .

Holta telefona klausulē atskanēja skaidra, saprotama balss.

—   Horizontālās tēmēšanas leņķis četrdesmit deviņi — trīsdesmit . ..

—   «Antons» gatavs atklāt uguni, — Cīše atsaucās.

—   Skrejuguni …

—   Nepārtraukti piegādāt patronas, — Volcovs kliedza, un Ciše aizlūstošā balsī komandēja:

—   Uguni!

Holts ierāva galvu plecos un piespiedās cieši klāt pie lielgabala. Nograndēja šāviens, lielgabals sašūpojās, un tukšā čaula nošķindēja pret. balstu. Holtu pārņēma miers: Gilberts šauj. Vēl iekams viņš saklausīja vareno šņākoņu, šo tuvojošos orkānu, apdzisa gaišais rīts, zeme sašūpojās un nodrebēja, un Holtam likās, ka viņš gāžas bezdibenī. . . Kad viņš uzrausās kājās, nespēdams aptvert, kas noticis, gaiss vēl trīcēja no tuvās bumbvedēju motoru dunoņas un lielgabala vairs nebija, tikai uzarta zeme un sašķaidīti baļķi, starp kuriem pie zemes tupēja Volcovs; pie viņa ceļos bija nometies Gomulka un lina viņam ap pieļri pārsēju. Holts izspļāva no mutes izdedžus un -smiltis. Kur palicis lielgabals? Tad viņš ieraudzīja, ka tas ir apgāzts; slaidā stobra vietā pret debesīm rēgojās lafetes balsts, tālāk aizmugurē uz melnajiem izdedžiem nekustīgi gulēja divi zilpelēki augumi. Holts pielīda pie Volcova, kurš apsietajā galvā uzmauca bruņu cepuri:

—   Uz priekšu! Pie «Bertas»!

Ar grūtībām Holts piecēlās kājās, pameta skatienu uz nedzīvajiem ķermeņiem aizmugurē un zem apgāztā lielgabala, tad aizskrēja pār granātu bedrēm izvagoto tīrumu. Viņš ieraudzīja pie debesim dūmu signālus, kuri bija izklīduši plašās strēlēs, redzēja, ka četr- motorīgo bumbvedēju virkne nelielā augstumā uzlido pozīcijām, un metās pie zemes. Divu lielgabalu zalves viņu tik ļoti izbiedēja, ka viņš ievēlās milzīgā granātas izrautā bedrē. Tur jau gulēja Volcovs ar asiņainu seju un kliedza:

—   Otrais vilnis!

Zemu lidojošo bumbvedēju motoru troksnis bija tik stiprs, ka viņš tikko saprata Volcova vārdus. Viņam pāri aizplūda it kā vēja brāzma. Tajā pašā mirklī skaņas vilnis viņu trāpīja ar tādu sparu, ka viņš labu brīdi cīnījās pēc elpas. Blakus čukstēja Volcovs:

—   Munīcija . .. Tagad gaisā uzlido munīcija . ,.

Motoru dunoņa nenorima. Šāva tikai viens lielgabals,

un arī tas apklusa. Holts un Volcovs izrāpās no bedres un aizskrēja pie «Bertas».

Tur Gomulka, Feters un vēl divi silēzieši bija atraduši patvērumu no bumbām un tagad drudžainā steigā sagatavoja lielgabalu šaušanai. Volcovs pacēla aizslēgu.

—       Verners lielgabala komandieris! Zeps — pirmais numurs! Kristiāns — sestais! Kustieties taču! Šrēder, nestāvi dīkā, tu būsi otrais numurs! Un tu, tu būsi septītais ..«

Holts aplika ap kaklu laringofonu. Tavu brīnumu, vadā bija strāva. Ar neizsakāmu atvieglojumu viņš sadzirdēja Gotesknehta balsi.

—   Mums vajag munīciju! — Volcovs kliedza.

—       Šeit «Berta»! — Holts ziņoja. — Apkalpē seši arti- lēristi no «Antona»! Mums vajadzīgi munīcijas piegādātāji!

—       Es aizsūtīšu ļaudis no mēraparātu apkalpes, — Gotesknehts teica.

—       «Berta»! Kas ir lielgabala komandieris? Vai jūs tas esat, Holt?

—   Jā gan.

—   Kādi zaudējumi pie «Antona»?

—   Nav zināms.

Vados kaut kas iedūcās.

—   Visiem lielgabaliem — atsaukties!

—   Šeit «Berta»!

Atsaucās vēl tikai «Cēzars». Komandpunktā skaļi auroja Kučera:

—   Pie «Doras» un «Emila» pagaidu vadus!

Lielgabala pozicijā iespraucās pāris izpalīgu.

—       Kas notiek komandpunktā? — Gomulka jautāja.

—   Tur zaudējumus nodarījis tikai gaisa spiediens. Pie lielgabala «Frīda» uzsprādzis gaisā munīcijas bunkurs. Radiolokatora apkalpes ļaudis apatiski noteica:

—   Tur neviens vairs nekustas.

Atkal atskanēja aizvien stiprāka motoru dunoņa. Telefona klausulē kļuva dzirdama Gotesknehta balss, sveša un skarba:

—       Gaisa trauksme! Lidmašīnas virzienā deviņi. Tiešs uzlidojums . . . Trešais vilnis.

Holts nobļāva komandu, pats savus vārdus nesaprazdams. Apkalpes locekļi noziņoja par pavēles izpildi.

—   «Berta» gatava atklāt uguni!

Holts paraudzījās debesis, tur atkal tuvojās četrmo- torīgo bumbvedēju grupa.

—  Skrejuguni … Uguni!

Volcovs lādēja ātri un droši. Šāva tikai divi lielgabali.

—       Uguni! — Volcovs jau parāva sprūdu. Stobrs cēlās aizvien augstāk.

—   Pagrieziens par 180 grādiem!

Stobri pagriezās uz austrumiem. Bumbu šņākšana bija noslāpusi šāvienu troksni, visapkārt pret debesīm izauga dūmu sēnes un pacēlās zemes fontāni; lielgabala pozicija drebēja, Holts noelsās:

—   Uguni!

Tiešām, Volcovs lādēja un šāva. Gotesknehta balss klausulē teica:

—  Šoreiz netrāpīja.

Volcovs, ārprātīgā niknuma pārņemts, bīdīja stobrā patronu pēc patronas un šava bez pavēles un bez pārtraukuma, līdz Feters ziņoja:

—  Deglis ārpus sniedzamības robežām!

—   Uguns pārtraukums!

Klausulē atskanēja Gotesknehta balss: — Vienu mirkli. Stāvoklis gaisa telpā. — Bija labu brīdi jāgaida, līdz viņš atkal ziņoja: — Visas kaujas vienības aizlido. Trauksme atsaukta.

—   «Berta» saprata!

Pēkšņi Holts jutās neizsakāmi noguris. Viņš norava no kakla laringofonu un pasniedza to Volcovam, kas sēdēja uz lafetes balsta, atbalstījis rokās apsieto galvu.

Holts aizskrēja pie «Antona».

Pozicijās viņš vairs nespēja orientēties. Starp lielgabaliem zeme bija it kā uzarta. Visur rēgojās bumbu

izrautās piltuves. Lielgabala «Antons» pozicija bija pārvērtusies zemes kaudzē, no kuras laukā raudzījās koka apšuvumu saskaldītās daļas. Holts pārrāpās pār brust- vēra atliekām pie apgāztā lielgabala. Viņš ieraudzīja Ručeru, kura ķermeņa apakšdaļa bija saspiesta starp blindāžas koka sienu un lielgabala lafeti. Skats bija šaušalīgs. Holtam kļuva nelabi. Viņš tūliņ atcerējās Ručera slaido un skaisto māsu .. . Holts pārkāpa pāri līķim. Pie iegruvušā munīcijas bunkura, no kura bija izsviests liels daudzums spīdīgu granatu patronu, gulēja vēl divi ķermeņi. Mazāko no viņiem Holts nepazina, jo seja bija sadragāta un bruņu cepure noslīdējusi pār acīm. Turpat blakus gulēja Ginters Cīše, kuru ar lielgabalu vēl aizvien saistīja komandiera telefona vads. Viņš gulēja asiņu peļķē uz muguras, ar izplestām rokām; -asinis bija plūdušas no ausīm, deguna un mutes. Seja bija izstiepta dīvaini plata. Kā tas varēja notikt, Holts domāja . . . Ručers un Cīše.. . Viņš nometās ceļos, atpogāja Cīšes blūzi, izvilka papīru žūksni un noglabāja tos bikšu kabatā. Pēc tam noņēma personisko pazīšanas zīmi vispirms Cīšem, tad mazajam, kuru nepazina.

Pēkšņi klāt bija arī Gomulka, citi zenītartilērijas izpalīgi un vēl pāris vīru no baterijas komandpunkta. Gomulka ieraudzīja Ručeru, un viņa seja kļuva pelēka. Gotesknehts stāvēja augšā uz zemes kaudzes, kas reiz bija lielgabala novietne, un turēja rokā piezīmju grāmatiņu. Holts viņam pasniedza abas personiskās pazīšanas zīmes.

—   Ručers, vahtmeistara kungs …

—   Labi, Holt! Parūpējieties par «Bertu».

Gomulka ielēca granātas bedrē, viņam bija kļuvis slikti. Tad viņš teica.:

—   Pie «Frīdas» … visa apkalpe . .. saraustīta gabalos.

Pēkšņi Holtam uzausa atmiņā ainas no senās pagātnes. Man bija apnikusi vecāku māja, man bija apnikusi skola, es vairs nevarēju sagaidīt, kad mani iesauks armijā, es ilgojos pēc kara …

Nomākti un klusi visi sēdēja pie «Bertas». Tikai Volcovs izlikās, it kā nekas nebūtu noticis.

—       Trīsdesmit sešas bumbu bedres, — viņš teica.

—   Bumbas svērušas ap piecpadsmit vai divdesmit centneru. Un rezultāti? Divi lielgabali izsisti no ierindas. Lūk, ko nozīmē saimniekot ar plašu roku!

—       Liec, lai tevi pārsien, — Holts teica. Volcovam caur apsēju spiedās asinis. Mati bija salipuši, seja aptraipīta asinīm. Volcovs aizgāja no lielgabala novietnes. Holts atkal sadalīja apkalpei pienākumus.

Trūkst kārtīga septītā numura, viņš domāja, pa naktīm apkalpē būs pretgaisa aizsardzības vīri, bet kas būs pa dienu? Viņš uzbļāva:

—       Pie darba! Tīrīt ieročus! — Silēzieši paklausīgi vilka slauķi caur lielgabala stobru.

Uz piebraucamā ceļa apstājās sanitārā automašīna. Gomulka teica:

—       Es nekad nespēšu saprast, kas īsti noticis pie «Antona».

Tad novielnē ienāca Kučera ar Gotesknehtu. Kapteinis noauroja:

—       Karsts rīts, vai ne? Tie bandīti nosita manu suni, to es tiem nekad nepiedošu.

Holts ziņoja:

—       Mums vajadzīgs trešais numurs, septītais numurs un munīcijas pienesēji.

Gotesknehts pierakstīja.

—       Vahtmeistara kungs, — Holts teica, kad Kučera bija aizgājis, — vai es drīkstu piezvanīt pa telefonu?

Gotesknehts izklaidīgi viņa paskatījās.

—       Pagaidiet! Vadi vēl aizvien pārslogoti. — Tad apdomājās un piebilda: — Ja zvanīsiet, varēsiet atbrīvot mani no … tad man nebūs jāpaziņo.

Baraka bija tā savandīta, ka tās iekšpusē izskatījās kā gruvešu laukā. Pagāja divas stundas, līdz jaunieši kaut cik to saveda kārtībā. Bumbas trāpījums bija aizmēzis prom ateju un mēsli nošķieduši barakas sienas. Volcovs, kas vēl aizvien staigāja asiņainā apsējā, iespieda rokas sānos un teica:

—   Tas ir sens kaujas līdzeklis. Jau senie romieši

ar tā saucamajām ballistēm svieda mēslus aplenktajās pilsētās.

Holts viņam uzkliedza:

—   Taisies ātrāk uz medpunktu!

Tad viņš aizsteidzās uz kanceleju, kur Gotesknehts sēdēja pie personāla sarakstiem.

—       Trīspadsmit kritušo, Holt, tas ir briesmīgi. — Viņš ar zīmuli klaudzināja pa sarakstu. — Visa «Frīdas» apkalpe līdz pēdējam vīram. Deviņi silēzieši, tiem bija tikai sešpadsmit gadu.

—   Kā tas notika? — Holts nomākts jautāja.

—       Tiešs trāpījums. Tās laikam bija deviņsimt kilogramu smagas bumbas.

—       Bet pie mums, pie «Antona»? Es to nekādi nespēju saprast.

—       Bumba ir nokritusi ziemeļu pusē tūlīt aiz brust- vēra. Kas stāvēja pie ziemeļu sienas, tas pa daļai atradies tikpat kā aizvējā .. . Kas stāvēja tālāk, tie iekļuva gaisa spiediena vilnī un šķembu krusā.

—       Tad Zepam ir ļoti laimējies. Viņš stāvēja kreisajā pusē pie vertikālā paceļamā mehānisma.

—       Mums visiem ir ļoti laimējies, — Gotesknehts teica un piecēlās. — Es atstāšu jūs vienu, palīdziet šoreiz man!

Holts ilgi gaidīja, līdz atbrīvojās dienesta vads. Tikai nu viņa atmiņā atkal atainojās vakardiena, tik tāla, it kā aizritējis jau būtu vesels gads. Viņš uzgrieza numuru. Tagad viņa varēja braukt kopā ar mani, taču, to iedomājoties, viņam galvā sakāpa asinis. Cīšes kundze stāstīja:

—        Es visu nakti neesmu aizvērusi acis. Kas noticis? Vai jūs arī bombardēja? Dzirdamas vistrakākās baumas.

—    Jā. Mums klājās slikti. Trīspadsmit kritušo.

—       Un Cīše? Kas ir ar Cīši? Nekādā gadījumā viņš nedrīkst rakstīt tēvam!

Holts viņu pārtrauca.

—       Cīše vairs nevar uzrakstīt savam tēvam. Viņš ir kritis!

—       Kritis? — viņa gari novilka. — Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka viņš jau vakar nav aizrakstījis?

Holts stāvēja kā pārakmeņojies.

—   Nē! Viņš nav aizrakstījis.

Saruna pārtrūka, apakšgrupa pieprasīja šefu. Holts pārslēdza telefonu uz Kučeras baraku.

Nepakustēdamies viņš stāvēja kancelejā. Kāda laime, ka savienojums tika pārtraukts! Pēkšņi Holtam sāka klabēt zobi. Viņam sala. Viņš izgāja ārā.

Pozicijas mudžēt mudžēja no gūstekņiem, kas aizraka granātu bedres. Pie lielgabala «Antons» gaidīja smagā vilcējmašīna. Apmēram desmit apakšgrupas zenītartī- lērisli darba apģērbos ar sviru un lauvu palīdzību cēla augšā apgāzto lielgabalu. Turpat stāvēja arī Gotes- knehts ar Feteru un Gomulku. Pāris karagūstekņu jau strādāja pie sagrautās novietnes atjaunošanas. Holts piegāja pie Gotesknehta. Volcovs ziņoja, ka aiziet uz sanitāro punktu. Gotesknehts nopētīja Holtu un teica:

—   Tagad jāsakož zobi!

Holts aizskrēja . . . Tas viss nu ir garām! Viņš iemetās gultā.

XIII

Jau otrā dienā Volcovs atgriezās baterijā. Viņš izskatījās manāmi novārdzis. No pieres un galvas ādas viņam bija izvilktas neskaitamas sīkas koka skabargas.

—       Sanitārā punktā vairs nav nevienas brīvas gultas, — viņš staslīja. — 109. baterijā pieci krituši, 136. — četrpadsmit. Ievainotos vajadzējis vest pat uz Bohumu, uz rezerves lazareti.

Vakarā Volcovs ieslēdza Cīšes mazo radiouztvērēju.

—       Būtu labāk sašķīdusi šī kaste! — Gomulka ieteicās. Bet skaļrunī jau atskanēja diktora skarbā balss. Holts izlēca no gullas.

«. . . tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada divdesmit otrajā jūlijā. Šodien uz fīreru izdarīts aterftāts ar sprāgstvielu lādiņu. No viņa pavadoņiem ievainotas šādas personas: ģenerālleitnants …»

—  Tas ir .. . — Gomulka iesaucās.

—  Klusāk! — Volcovs viņu apsauca. «… līdzstrādnieks

Bergers. Viegli ievainoti: ģenerālpulkvedis Jodls, ģenerāļi Kortens …»

Holts pārmaiņus skatījās te uz Volcovu, te uz Go- mulku. Volcovs uzmanīgi pieliecās pie radioaparāta. Atvērtu muti, kā hipnotizēts Gomulka blenza uz kādu plankumu pie sienas.

«… Bodenšacs, Heizingers, Šerfs …»

Feters lēni piecēlās, un viņa sejā atspoguļojās nesapratne.

«… izņemot vieglus apdegumus un miesas bojājumus, fīrers pats atentātā nav cietis,» diktors teica. «Tū- lī,t pēc notikuma viņš atsāka savu darbu, un, kā jau tas bija paredzēts, pieņēma dūči, ar kuru viņam bija ilgāka saruna …»

—   Dūči? — Feters brīnījās. — Viņš pieņēmis dūči?

Vai būsi klusu! — Volcovs viņu apsauca.

«. . . pie fīrera ieradās rčihsmaršals.»

Raidījums beidzās.

Diktora skarbā balss ļpija apklususi. Volcovs, piešķiebis galvu, palika stāvot un neteica ne vārda. No skaļruņa atskanēja maršu mūzika. It kā neko nebūtu sapratis, Feters jautāja:

—   Atentāts? Tiešam īsts atentāts ar bumbu?

—       Par to tomēr jāziņo! — Volcovs pēkšņi izšķīrās.

—   Kas zina, vai bez mums to kāds cits vēl dzirdējis.— Viņš paķēra cepuri. — Iesim, Verner!

Laukā vēl aizvien bija tveice. Dūmakā ietītā saule atradās virs horizonta. Holts sakampa Volcovu aiz rokas.

—   Ko tas nozīmē?

—   Kā lai es to zinu, — Volcovs atteica.

Viņi skrēja pa laipām, kas, bombardēšanā neskartas, stāvēja uz tīruma ārpus pozicijām. Starp lielgabalu novietnēm gūstekņi aizbēra granātu izrautos krāterus.

Gotesknehts stāvēja pie kancelejas un sūca īso pīpīti.

—       Nu, kurp tad jožat, dioskūri? — viņš laipni jautāja. — Holt, kāds gan jūs izskatāties? Vai tad vakardienas šoks vēl arvien nav pāri?

Volcovs piegāja Gotesknehtam klāt. Vahtmeistars izņēma no mutes pīpīti, un viņa seja pauda savādu sa-

sprindzinājumu. Mirkli viņš stāvēja klusēdams. Tad teica:

—       Skaidrs! Šefu izsauca uz apakšgrupu, viņš vēl nav atpakaļ… — Gotesknehts vēl aizvien stāvēja kā sastindzis. — Tātad jūs sakāt, ka . .. fīrers ir dzīvs?

—       Jā gan. Bet pāris ģenerāļu ievainoti, — Jodls, Hei- zingers, admirālis Foss, visus es nevaru atcerēties . . .

Nogrimis domās, Gotesknehts izklaidīgi pamāja ar galvu. Tad sakārtoja cepuri un, neteikdams ne vārda, nozuda kancelejā. Volcovs teica:

—       Pie majora šefs varbūt uzzinās par notikumu sīkumos.

—       No tā visa es neko nesaprotu, — Holts bezpa-^ līdzīgi izdvesa.

—   Vai tu domā, ka es saprotu? — Volcovs attrauca.

Istabā radio vēl aizvien raidīja maršu muziķu. Feters

strīdējās ar Gomulku.

—       Un Badoljo? — Feters kliedza. — Kā bija ar Ba- doljo?

Gomulka noraidoši pameta ar roku. Viņš izskatījās pārguris un sabrucis.

—       Beidziet taču reiz pļāpāt, — Volcovs rājās. Viņš nogrieza klusāk skaļo muziķu. Holts apmulsis un apa- tisks^sēdēja uz soliņa. Pāris pretgaisa aizsardzības vīru pa gaiteni smagiem soļiem gāja uz lielo istabu. Holts paraudzījās pulkstenī, vēl nebija astoņi. Pēkšņi Volcovs izplūda pārmetumos.

—       Ko tu te kverni! Tas ir gan lielgabala komandieris! Vai nakts apkalpi esi jau savācis vienkopus?

Holts negribīgi piecēlās.

Pa sakaru pārbaudes laiku Gotesknehts gāja no lielgabala pie lielgabala.

—       Pagaidām jūs dabūsiet trīs vīrus no «Doras» un no pretgaisa aizsardzības. Rīt agri pārdalīsim apkajpes.

Holts bija tā noguris, ka prātā viņam vairs bija tikai viena doma: gulēt, vienalga, lai notiek kas notikdams. Istabā viņš iekrita gultā. Jau pēc stundas Volcovs iegrūda viņam sānos dunku:

—  Celies! Sagatavoties kaujai!

Pār Rūras apgabalu pārlidoja kārtējā ātrā kaujas vienība.

Pie lielgabala uguns pozīcijās gaidīja pretgaisa aizsardzības vīri, kas ziņu par atentātu tagad izplatīja pa visu bateriju.

—       Nu man ir pilnīgi skaidrs, — Feters ņēmās apgalvot, — vainīgie ir krievu boļševiki.

Volcovs nepiekrita:

—       Kā gan boļševiki varēja iekļūt fīrera galvenajā mītnē? Kur tad tas piedzīvots?

—       Nu, tad tie ir bijuši komunisti, — Feters neatlaidās.

Viens no pretgaisa aizsardzības vīriem klusu un vienaldzīgi sacīja:

—       Komunisti? Vācu komunisti? Tie visi atrodas koncentrācijas nometnē vai arī pārmācības namā.

—  Tur arī ir viņu īstā vieta, — Volcovs asi uzsauca.

Tikai īsi pirms pusnakts gaisa novērošanas dienests

paziņoja, ka ienaidnieka ātrās kaujas vienības aizlido pār Vācu Hei. Volcovs un Holts pārklāja lielgabalam brezentu. Feters piezīmēja:

—       Ir gan komiski ļautiņi, šie pretgaisa aizsardzības vīreļi.

—   Proletārieši, — Volcovs noņurdēja.

Istabā Feters grozīja mazo radioaparātu, no kura vēl arvien skanēja marši. Tad uzbudināts iesaucās: t

—   Fīrers runās!

Nu jau arī atsprāga vaļā durvis. Uz sliekšņa liels un draudīgs stāvēja Kučera.

—       Uzmanību! — Feters noauroja; kapteinis ar mājienu norādīja: brīvi!

—   Visi uz kantīni! Klausīties raidījumu!

Flolts bija noāvis tikai smagos, naglotos, apavus un tāpat neizģērbies ierāpies gultā. Pārgurums bija sasniedzis tādu pakāpi, ka viņš visu uztvēra un pārdzīvoja it kā no tālienes, it kā skatījās kino izrādi, pats visā notiekošajā nemaz nepiedaloties. Kāda man par visu 'to daļa, viņš domāja. Pēkšņi es pamostos un redzu — Cīše sēž savā gultā un mēļo: ziemeļnieku rase ir izraudzīta, lai nodibinātu Eiropā jaunu kārtibu, vai arī ko citu … Holts izlēca no gultas. Vai tas tiešām notika tikai vakar? Viena diena tik gara kā tūkstoš gadu, bet kāpēc Kučera neatsūtīja dežūrunteroficieri?

—   Feter! — Kučera kliedza, un viņa balss nodunēja kā gongs. — Ko jūs domājat par uzbrukumu mūsu fīreram Ādolfam Hitleram?

—   Vai es, vai? — Feters stomījās. — Ko nu es.., Jūs jautājat, ko es? .,.

—   Nesnaudiet! — Kučera uzbļāva.

—   Kapteiņa kungs, — Gomulka iejaucās, — pēdējās četrās dienās mēs neesam gulējuši pat ne piecas stundas!

Kučera pievērsa Gomulkam savu zirga ģīmi, bet tai mirklī no gaiteņa atskanēja Gotesknehta balss.

—   Kapteiņa kungs, tūlīt sāksies fīrera runa!

Kantīnē drūzmējās pārgurušie zenTtartilērijas izpalīgi, vecākie jefreitori un pretgaisa aizsardzības ļaudis. Gotesknehts darbojās ap lielo radiouztvērēju, kurš parasti atradās šefa barakā.

Holts bija apsēdies tālu aizmugurē, kaktā, cerēdams, ka te viņu mazāk ievēros. Uz cietā krēsla viņš ierīkojas pēc iespējas ērtāk. Volcovs sēdēja viņam blakus. Holts jau snauda, spalgā mūzika pa skaļruni viņu iemidzināja. Šai nenoteiktajā stāvoklī starp nomodu un miegu viņa fantāzija bija neparasti dzīva. Maršu mūzika apklusa. Diktors kaut ko gari un plaši stāstīja. Runā Lielvācija un tās raidstacijas… tām nebija gala… Tad iestājās klusums, ilgs klusums, un Holts domāja: tūliņ sāksies . .. Viņš pielieca galvu, tā varēja redzēt Volcova profilu. Viņa saprāts atradās kaut kur uz nemaņas robežām. Volcovs ir labākais izpalīgs lielgabala apkalpē, vācu tautieši un tautietes, un lādu lādētāju kurā katrā baterijā vis neatradīs. Es pal. vairs neatceros, kuru reizi pret mani jau plānoti un izdarīti atentāti, jā, patiesi, kuru reizi?-To nu gan fīreram vajadzētu zināt, jocīgi, tādas lietas nemaz nevar aizmirst, es gan to iegaumētu, atentāti taču nenotiek katru dienu… Holts atvēra acis. Fīrers runā, viņš nodomāja. Šiem vārdiem jau no bērnības piemita maģisks spēks. Fīrers runā. Un šodien viņš turklāt runā divu iemeslu dēļ, pirmkārt, lai mēs dzirdētu viņa balsi un zinātu, ka viņš dzīvs un vesels, un, otrkārt, lai mēs visu

uzzinātu par noziegumu, kas vācu tautas vēsturē . .. Hoplā, tagad tikai neiemigt! . . . «Pavisam sīka, godkārīgu, negodīgu un noziedzīgi stulbu virsnieku kliķe …» Holts uztrūkās no snaudiena. «… noorganizējusi sazvērestību, lai mani nogādātu pie malas …» Holts mēģināja nokratīt miegu, tas viņam izdevās, tikai acis sūrstēja, bet uz dažiem mirkļiem saprašana noskaidrojās; viņam bija tāda sajūta, it kā uz galvas būtu uzgāzts spainis ledus auksta ūdens. Virsnieki? Vācu virsnieku sazvērestība pret vislielāko fīreru cilvēces vēsturē.

«Bumba, kuru bija nolicis grāfs Staufenbergs, sprāga divu metru attālumā no manis .. .»

Staufenbergs? Lai kā arī viņš nopūlējās, Holts nebija spējīgs sekot šai runai vārdu pa vārdam. Apziņā palika tikai daži aprauti teikumi. Pulkvedis grāfs Staufenbergs? Pulkvedis noliek bumbu? Ko tas nozīmē, kā to saprast, kas ar to domāts? … «… tikai pavisam niecīgi ādas nobrāzumi un apdegumi. Es to uzskatu par tās sūtības apliecinājumu, kuru man uzlikusi augstākā vara, par savas dzīves uzdevumu .. .»

Augstākā vara, Holts domāja. Viņš saguma. Milzīgais nogurums un pārpūle nomāca ari uztraukumu. Apziņa aizplivurojās, domas kā sapņos jaucās juku jukām. Augstākā vara, liktenis. … Ari tas ir likteņa lēmums, ja šorīt bojā aizgāja Cīše, jo citādi man būtu klājies draņķīgi, Gertijai un man… Nav nemaz tik slikti, ja ir tāda augstākā vara . . . Ticība liktenim, ticība dievam … Es ticu vēstures saprātam,— to es esmu kādreiz dzirdējis, šķiet, tā teica doktors Gebelss kāda savā runā … Es ticu . . . bet mans tēvs, mans tēvs? … Viņš vienmēr savieba seju, kad dzirdēja runājam par licību, par augstāko varu. Tas tikai ir joks: intelektuāls cilvēks netic tāpēc, ka viņš nespēj ticēt, arī to es kaut kur lasīju, šķiet, Hansa Josta darbos, un mans tēvs vispār ir tipisks defetists, īsts īgņa. Skolā man reiz vajadzēja iemācīties no galvas divas lapas puses no Hansa Josta: ticibas laukā nav nekādas problemātikas, tikai žēlastība, jā, nekādas problemātikas, tikai žēlastība, toreiz es to nesapratu, bet šodien saprotu; tas nozīmē, ka jātic fīreram, jātic augstākai varai, galīgai uzvarai, jātic Me 163, Fau 1 un mūsu jaunajam cil-

vēkam — torpēdai, lai arī krievi pie Viļņas laužas jau tālāk uz rietumiem un lai ari invāzija. .. mēs saviļņoti izjūtam izšķirošās stundas tuvošanos …

—   Neguli! — kāds Holtam iegrūda sānos; tas bija Vol- covs. Nu, protams, ne. Runā taču fīrers. Acis blisinādams, Holts raudzījās apkārt: visi kā sastinguši blenza uz radioaparātu. Aizsmakusi balss skaļrunī ķērca: «… lai tāpat kā 1918. gadā iegrūstu dunci mugurā …»

Pareizi, dunci mugurā, Holts samiegojies domaja. Tolaik ta bija vislielākā neģēlība. Ja to visu rūpīgi pārdomā, tad jābrīnās, kā ducis suteneru un dezertieru visai frontei spēja izraut ieročus no rokām, bet skolas mācību grāmatā bija rakstīts: «Un tomēr uzvaru jūs guvāt. . . pat ja drupās viss te grūtu … sargāt celtos spīvs, un, ja mirt man nolemts būtu, lai es mirstu brīvs.»

«. . . pavisam niecīga noziedzīgu elementu kliķe, kuri tagad visi bez žēlastības tiek iznīcināti…»

Iznīcināti — šo vārdu Holts vēl sadzirdēja, tad atkal iekrita snaudā. Bet Volcovs viņam vēlreiz iegrūda sānos dunku:

—   Nu klausies taču, miegamice!

Holts atkal uztrūkās un mēģināja sekot balsij skaļrunī.

«. . . tāpēc es šai mirklī pavēlu: pirmkārt, neviena persona civildienestā nedrīkst izpildīt pavēles, kas nāktu no šo uzurpatoru midzeņiem. Otrkārt, neviena militāra iestāde, neviens karaspēka daļas komandieris un neviens kareivis nedrīkst ievērot šo uzurpatoru izdotās pavēles …»

Diez ko nozīmē «uzurpators», Holts prātoja. Tas ' droši vien cēlies no latīņu valodas, nu, protams, — usu rapere — te būtu Vīze īstā vietā, Pēteris Vīze, tam nu ir gan labi, tas dzivo mājās un izguļas pēc patikas.

«.. . tie tūliņ jāapcietina vai pretošanās gadījumā uz vietas jānogalina . . .»

Jānogalina, jāiznīcina, Holts domāja; viņam sāka salt, bet tas viņu atkal uzmundrināja.

«… esmu priecīgs,» viņš dzirdēja, bet. nesaprata šo vārdu jēgu, jo bija zaudējis runas pavedienu, «ka man bija lemts izvairīties no likteņa, kas būtu briesmīgs

nevis man vien, bet gan atnestu postu vācu tautai. Arī šai apstākli es saskatu augstākās varas mājienu, jo tā man liek turpināt iesākto darbu, ko es arī darīšu.. .» Klusums. Kāda cita balss: «Lielvācijas raidītājs…» Raidījums beidzies.

Visapkārt atskanēja dedzīgas, kaut arī apspiestas balsis, visi runāja cits caur citu. Holtam klabēja zobi.

—   Ba-te-ri-ja … — Gotesknehts, gari stiepdams, nosauca, un balsu troksnis apklusa … — Uzmanību! — Nodārdēja smagi soļi. Zenītartilērijas izpalīgi un pretgaisa aizsardzības vīri stāvēja nekustīgi. Kučeras balss, rupjāka un griezīgāka nekā jebkad agrāk, piepildīja zemo kantīnes telpu.

— Pavēles pieņemt tikai no tiešajiem priekšniekiem! — Klusums. — 107. smagās pretgaisa aizsardzības baterijas uzticība fīreram ir nesatricināma. Ja baterijā … — Klusums. —. vai arī no pretgaisa aizsardzības ļaudīm kāds iedomāsies, ka tagad īstais laiks nodarboties ar kūdīšanu vai ar graujošu propagandu… — Klusums. — Tad to es pats nožmiegšu uz līdzenas vietas. Un šis darbs man nebūs ne grūts, ne pretīgs.

Durvis aizcirtās. Gotesknehts pavēlēja izklīst pa istabām. Holts paraudzījās pulkstenī. Bija pusviens naktī. Zenītartilērijas izpalīgi un pretgaisa aizsardzības vīri izklīda pa plašo baterijas poziciju teritoriju, tumsā kāpelēdami pa bumbu izrauto pusaizbērto krāteru kalnājiem. Baterijas komandpunktā sardzes postenī ar plecā pakārtu šauteni nekustīgi stāvēja kāds vecākais jef- reitors.

Aizritēja divas vai trīs dienas. Nakti pēc nakts dunēja debesis, krita signālraķetes, plandīja ugunsgrēka liesmas.

Holts bija- cieši aizmidzis. Kad viņu miegā kāds sāka purināt, viņš gulēja ar seju pret sienu, un pagāja krietns laiciņš, līdz viņš pamodās. Pagriezies uz otriem sāniem, viņš ieraudzīja dzeltenās treses un bruņu cepuri … Pie viņa gultas stāvēja dežurējošais unterofi- cieris. Holts pietrūkās sēdus. Vecākais jefreitors pusbalsī teica:

—   Mostieties taču beidzot! Tūliņ pie šefa!

Pie šefa! Holts apjucis raudzījās unteroficierī. Kas man ap pulksten četriem no rīta jādsra pie šefa, ko Kučera no manis grib?

—   Kas tad man būtu . ..

—   Neizrunājieties, piecelieties! Veicīgāk!

Holts sasēja zābaku auklas un mēģināja visu apsvērt. Atkal viņu pārņēma baiļu sajūta, tā pārvērtās panikā: krievi. Tas var būt tikai krievu dēļ. Kaut taču es nebūtu toreiz kūdījis uz šo nolādēto, neprātīgo ķildu. Kāda gan man bija daļa par šiem kara gūstekņiem!

—   Bruņu cepuri galvā! — pavēlēja unteroficieris.

Kas mani varēja nodot? Tagad, pēc trim nedēļām?

Neapzināti viņš pārbaudīja, vai visas pogas aizpogātas. Vai arī . .. ko gan viņš citādi gribētu no manis tagad, nakts vidū? Neviļus prātā iešāvās Cīšes dienasgrāmata. Cīšes dienasgrāmata. Bet to taču Gotesknehts paņēma pie sevis, un Gotesknehts … Nē!

Bija jau gandrīz pilnīgi gaišs. Uz piebraucamā ceļa bija apstājies vieglais automobilis. Pie šefa barakas stāvēja Gotesknehts. Ejot garām, Holts uzmeta viņam lūdzošu skatienu. Vai viņš nomierinoši nepamāja ar galvu?

Aptumšotajā šefa mītnē spīdēja blāva gaisma. Dežurējošais unteroficieris ziņoja. Tad Holts palika viens, gluži viens, ar muguru pret durvīm. Viņš saņēmās. No- šķinda papēži, laba roka uzlidoja augšup sveicienam:

—   Vecākais zenītartilērijas izpalīgs Holts ieradies saskaņā ar jūsu pavēli!

Sekundes vilkās bezgalīgi, tad atskanēja Kučeras balss:

—   Brīvi!

Tikai tagad Holts sāka vērot, kas atrodas vāji apgaismotajā telpā. Istabu aizplīvuroja tabakas dūmi. Neatsegta saliekamā gulta, divi atzveltnes krēsli pie smēķējamā galdiņa, rakstāmgalds, telefons, lielais radioaparāts . . . Pie rakstāmgalda sēdēja kads civilists. Vienā no at- zvelteņiem — Kučera atpogātā formas ģērbā, viņam blakus svešs oficieris, nē, kāds SS fīrers, un Holts ātri atšifrēja uzplečus: oberleitnanta dienesta pakāpe, tātad tam jābūt… SS oberšturmfireram … Oberšlurm-

fīrers . . . Kaul tik es nekļūdītos! Par laimi, viņam vēl iešāvās prātā, ka, uzrunājot esesieti, nav jāsaka «kungs».

—       Nāciet tuvāk, Holt, — kapteinis teica. Arī tad, kad viņš runāja pavisam klusu, viņa balss skanēja skaļi. Holts paklausīja. Svešais SS fīrers jautāja:

—  Jūs esat Verners Holts?

—  Tieši tā, oberšturmfīrer!

Jautājumi un atbildes bira kā krusa. Kučera mierīgi klausījās un smēķēja.

—  Brīvprātīgais?

—       Tieši tā, oberšturmfīrer! Ieskaitīts bruņu tanku vienībā!

—   Kas ir jūsu tēvs?

—       Mediķis, oberšturmfīrer. Tagad pārtikas produktu kontrolieris.

—       Jūsu tēvu 1938. gadā nācās represēt. Kā jās uz to skatāties?

Holts brīdi vilcinājās, tad teica:

—       Jau vairākus gadus man ar viņu nav nekādu sakaru. Viņš man ir ļoti svešs.

—       Kāpēc tad ziemsvētkos braucāt pie viņa atvaļinājumā?

—       Viņš . . . bija mani ielūdzis, oberšturmfīrer! — Tie bija meli. — Es nespēju atteikt.

—       Pie sava tēva jūs bijāt tikai vienu dienu, jūs tur nereģistrējāties apgabala militārajā pārvaldē, kā prasa priekšraksts. Kur jūs pavadījāt pārējās trīs dienas?

Dieva dēļ, kā viņš to visu zina?

—   Atbildiet taču!

—       Es biju kādā ciemā Vēzeles novadā . . . Dingdenas ciemā. Tur es dzīvoju viesnīcā. To sauca «Pie avota».

—  Vai jūs tur reģistrējāties?

—  Tiku ierakstīts viesu grāmatā un arī izrakstīts.

Viegls rokas mājiens pa kreisi, civilists aiz rakstāmgalda pamāja ar galvu un pierakstīja. Viņi to pārbaudīs, Holts nodomāja, nolādēts, viesu grāmatā taču ir arī Gertijas vārds. Bet ko viņš īsti no manis grib, visi tie taču ir tikai blakus jautājumi.

—   Vai jūs pazīstat pulkvedi Barnimu?

—   Tieši tā, oberšturmfīrer, pareizāk — nebūt ne ..,

—   Kā to saprast: jā vai nē?

Tas bija galvenais jautājums, Holts to noteikti juta. No bruņu cepures apakšas jau tecēja sviedru lāses un ritēja pār seju.

—       Personīgi es viņu nepazīstu, es nekad viņu neesmu redzējis, nedz ar viņu runājis.

—   Ko jūs pazīstat no viņa ģimenes locekļiem?

—       Abas meitas, oberšturmfīrer! Vecāko meitu es pazīstu personīgi, jaunāko tikai pēc izskata.

—  Vecāko meitu sauc Uta?

—  Tieši tā, oberšturmfīrer!

—   Kad jūs pēdējoreiz ar viņu tikāties?

—   Septembrī, septembra sākumā, pagājušajā gada.

—       Kur jūs glabājat vēstules, kuras viņa jums kopš tā laika rakstījusi?

Holtam aizrāvās elpa. — Skapītī, oberšturmfīrer!

Pavēlošs rokas mājiens Kučeram.

—       Goteskneht! — Kučera iebļāvās. Holtam aiz muguras atvērās durvis.

—   Klausos, kapteiņa kungs!

—       Paskaidrojiet, kur atrodas vēstules, — oberšturm- fīrers teica Holtam.

Holts paraudzījās uz Gotesknehtu.

—       Mans skapītis nav aizslēgts … Augšā pa kreisi… mape, vēstules sasietas kopā . .

—       Atnesiet visu mapi! — noteica oberšturmfīrers. Durvis aizcirtās. Pirms Holts paspēja attapties, jautājumu krusa atsākās:

—   Vai jūs pazīstat leitnantu Kīferu?

Holts pardomaja . .. Kifers, Kifers, kā tad tur bija …

—   Atbildiet!

—        Reiz viesībās es sastapos ar kādu leitnantu, kas bija saderinājies ar Utu Barnimu … Es gan nevaru atcerēties, vai to sauca par Kiferu. Var jau būt. Viņš bija no tanku vienības.

—   Kad tas bija?

—   Pagājušā gada jūlijā, oberšturmfīrer!

—   Kas tā bija par sabiedrību?

—       Kāda mana klases biedra māsa svinēja dzimšanas dienu. Es tur iekļuvu nejauši.

—   Kā sauc šo klases biedru?

—  Vīze, oberšturmfīrer!

Skatiens uz Kučeru. Tas noliedzoši pašūpoja galvu. Rokas mājiens pa kreisi, — civilists pierakstīja.

—   Vai jūs toreiz jau pazināt Utu Barnimu?

—       Nē, oberšturmfīrer! Sai pēcpusdienā es ar viņu iepazinos.

Sai pēcpusdienā . .. neaizmirstams brīdis. Holts jutās nelaimīgāks nekā jebkad agrāk, viņam gandrīz bija jāraud.

Durvis iečīkstējās, un Gotesknehts teica:

—       Pavēle izpildīta! — Viņš nolika uz smēķējamā galdiņa Holta rakstāmmapi. Oberšturmfīrers izņēma vēstules un pāršķirstīja; to bija prāva paciņa.

—       Vai tās ir visas vēstules, kuras viņa jums rakstījusi?

—  Tieši tā, šturm… piedodiet, oberšturmfīrer.

—   Netrūkst nevienas?

—   Nē, ober .. . šturm . . . fīrer!

—   Kas jums kait?

—   Nekas, oberšturmfīrer!

—  Vēstules tiks paturētas.

Tad tika pārbaudīta arī mape, bet tur atradās tikai neaprakstīts papīrs. Rokas mājiens pa kreisi, — civilists piecēlās un neatsveicinājies atstāja baraku.

Oberšturmfīrers pievērsa Holtam pētošu skatienu — asu, caururbjošu, pelēku acu skatienu. Holts šo skatienu izturēja. Taču pēkšņi viņš juta vājumu, pat nodrebēja. Pavisam tuvu atskanēja oberšturmfīrera balss.

—       Vai jūs zināt, kur Barnima uzturas? Vai jūs varētu dot mums norādījumus, kur viņa varbūt varētu uzturēties?

—       Man tiešām nav ne mazākās jausmas, oberšturmfīrer, — Holts teica, un balss viņam trīcēja.

—        Ja turpmāk Barnima jums dotu kādas ziņas, vienalga, rakstiski, telefoniski vai arī kā citādi, ja jūs kaut kādā veidā dzirdētu par viņu vai uzzinātu kaut ko par viņas uzturēšanās vietu, tad jums tūlīt par to jāpaziņo Valsts slepenpolicijai, policijai vai lauku žandarmērijai, nepieciešamības gadījumā jūsu tiešajam priekšniekam, norādot, ka Barnimu meklē uzraudzības iestādes. Vai jūs mani sapratāt?

—   Tieši tā, oberšturmfīrer!

—   Nostājieties, kā nākas!

Holts sasita kopā papēžus.

—       Tai pašā laikā es jūs brīdinu, ka jums draud bargs sods, ja minētajos gadījumos jūs neziņosiet,

—   Tieši tā, oberšturmfīrer!

Oberšturmfīrers pievērsās Kučeram:

—   Esmu beidzis, kapteini Kučera!

—       Varat vākties un pieraugiet, lai nevienam ne pušplēsta vārda, — Kučera norēja.

Holts'nekustējās. Izmisis viņš spieda rokas pie bikšu vīlēm.

—       Kapteiņa kungs… Lūdzu atļaujiet man jautāt oberšturmfīreram …

—       Tādā gadījumā jums taču nav jāprasa man, — Kučera šķendējās.

Oberšturmfīrers izbrīnījies paraudzījās Holtā.

—   Ko jūs gribat?

—       Lūdzu atļaujiet jautāt, — Holts ar grūtībām izdvesa, jo viņš gribēja, nē, viņam vajadzēja uzzināt patiesību, — vai… vai Uta Barnima … vai pulkvedis Barnims . ..

—       Pulkvedis Barnims, — oberšturmfīrers draudīgi un ātri noteica, — ir nošauts.

Ir nošauts. Nošauts.

—       Un jums kā vācietim visu mūžu vajadzēs kaunēties, ka esat bijis pazīstams ar šo atkritumu.

Kučera uzbļāva: — Un tagad ārā, bet mudīgi!

Sveiciens. Pagrieziens apkārt. Durvis vaļā. Durvis ciet. Saule spīd. Tā iznirst no blīvās dūmakas. Dzīve rit tālāk. Astoņos modinās. Arī mani, un viss bijis tikai ļauns sapnis. Cemckis ir vēl dzīvs, nav vairs nekādu «Short Stirling», ne lielgabalu, ne dežūru. Viss ir atkal tāpat kā senajās bērnu dienās, kad tēvs mierinādams teica: «Nē, ļaunas raganas ir tikai pasakās . . .» Un viss, kas atrodas starp «toreiz» un «tagad», ir bijis sapnis. Viss tikai sapnis. Nezaudē tikai paļāvību: lai cik drausmīgs ir sapnis, reiz tomēr atskanēs signāls «mosties» un tumsa aprīs visu, kas tevi nomāc, un tu par to pasmiesies uri nokratīsi nost.

Holts aizgāja pie lielgabala «Berta». Kad ap pulksten septiņiem izziņoja trauksmi, viņš jau pilnīgi valdīja pār sevi. Volcovs aizveda viņu sāņus. Holts teica:

—   Man vajadzēja dot dažas izziņas. Tas nav interesanti un neattiecas uz mums.

—   Nu labi, — Volcovs noteica, — ja jau ne, tad ne!

Kārtējā rīta izlūklidmašīna lidoja Dienvidvācijas virzienā. Tad sekoja kaujas vienību lidmašīnas un nometa bumbas Brēmenes apkārtnē. Ap vienpadsmitiem tika ziņots: «Spēcīgas iznicinātāju vienības uzlido Ķelnes un Esenes apkaimei.» Apakšgrupa brīdināja no pļaujošiem uzlidojumiem. Visus ziņojumus Holts vienaldzīgi nodeva tālāk. Volcovs un Gomulka centās nomierināt silēziešus, kuros katrs brīdinājums par iespējamiem pļaujošajiem uzlidojumiem radīja paniku. Dorstena, Hal- terne un LInene ziņoja par pļaujošajiem uzlidojumiem dažādiem mērķiem, arī zenītartilērijas baterijām. Pie horizontālās tēmēšanas mehānisma Feters nomainīja vienu no silēziešiem. Volcovs notina spilgti balto pārsēju no galvas un uzmauca bruņu cepuri uz ievainotās pieres. Reklinghauzene un Dinslākene arī ziņoja par pļaujošajiem uzlidojumiem, tāpat Mērse, Krēfelde un Diseldorfa.

—   Tūlīt tie būs klāt! — Holts teica. Gotesknehts nodeva kopējo komandu:

—   Visi aizsegā!

—   Kaut vai beigas, es tomēr atklāšu tuvcīņas uguni! — Volcovs teica.

Lidmašīnas bija klāt. Tās metās lejup, drāzās gar horizontu ļoti zemu. Tālumā uzšāvās gaisa milzīgs ugunsstabs.

—   Nafta! — iekliedzās Volcovs. — Tās ir Gelzen- kirhenas rafinērijas.

Kaut kur sāka šaut smagā baterija un atkal apklusa. Tālumā dārdināja divu centimetru zenītlielgabals. Virkne vienmotorīgo lidmašīnu atlidoja no ziemeļiem un metās virsū baterijai. Lidmašīnas izslēdza motorus un lidoja tik zemu, ka virs mežiņa tām vajadzēja taisīt palēcienu. Tās apgriezās un uzlidoja no jauna; tie bija trīs «Mustangi». Vispirms tie nometa bumbas, tad šāva

ar raķetēm un borta ieročiem uz baterijas komandpunktu un lielgabaliem. Strauji, it kā neviena netraucēti, tie meta lokus virs baterijas.

Divi lielgabali atklāja tuvcīņas uguni. «Cēzars» apklusa pēc diviem trim šāvieniem. «Berta» turpināja bezjēdzīgo šaudīšanu. Iznīcinātāji bumbvedēji uzlidoja uguns pozīcijām atkal un atkal. Viens no silēziešiem pārkrita pār lafetes balstu, bet Volcovs aizvilka to sāņus. Viņš tikai lādēja un šāva. Tad no horizontālās tēmēšanas mehānisma sēdekļa novēlās Feters un apklusa arī «Berta». Iznīcinātāji pacēlās stāvus gaisā un pazuda.

Holts un Gomulka nopūlējās ap Feteru. Kāda šķemba bija trāpījusi pa bruņu cepuri, bet nebija likusi tai cauri. Drīz Feters atguva samaņu.

—   Tu, draudziņ, pārdzīvosi mūs visus, — Volcovs sacīja. Viņš apgrieza silēzieti uz muguras un pārsvieda tam pāri brezentu. Gomulka noņēma bruņu cepuri un teica:

—   Pats pēdējais laiks braukt atvaļinājumā.

—   Spēcīgas ienaidnieka kaujas vienības no Brēme- nes apkaimes pagriezušās uz dienvidrietumiem. Jārēķinās ar bumbvedēju uzbrukumu Vestfāles apvidū, — Holts ziņoja.

Gomulka atkal uzlika galvā bruņu cepuri. Volcovs dzina demoralizētos silēziešus atpakaļ pie lielgabala. Ziemeļos sāka grandēt smagā zenītartilērija. Saņēmis galvu rokās, Feters atslējās pret sienu.

—   Tev tomēr būs jāpalīdz, — Volcovs viņam uzkliedza, — esam tikai trīs munīcijas pienesēji.

Bumbvedēji lidoja garām ziemeļrietumu pusē un nometa bumbas uz Duisburgu. Baterija atklāja uguni. Ap trim pēcpusdienā tika atcelta ugunsgatavība, bet pēc stundas atkal parādījās izlūklidmašinas, tām sekoja bumbvedēji, tad iznīcinātāji un atkal bumbvedēji. Zēni pie lielgabala pavadīja trīsdesmit sešas stundas. Pēc tam dabūja pāris stundu atpūsties.

—       Ta tas turpināsies, — Gomulka teica Holtam.

—   Stāvoklis neuzlabosies, tā paliks joprojām.

Holts neko neatbildēja.

XIV

Viņi četratā mitinājās mazā istabiņā, līdz Gotesknehts visu apgrieza otrādi. Baraku «Berta» atbrīvoja, lai novietotu papildinājumu, kuram vajadzēja ierasties kuru katru dienu.

—   Varat izvēlēties, ko gribat pieņemt savā istabā,— Gotesknehts sacīja. — Nu, teiksiet vēl, ka esmu pret jums slikts?

Draugi izšķīrās par Ķiršu un Brancneru. Sākumā tie abi piederēja pie «Antona» apkalpes kodola, pēc tam tos pārvietoja uz «Doras» apkalpi, un tagad, kopš no ierindas bija izsisti divi lielgabali, pa naktīm viņi papildināja «Bertas» apkalpi.

—  Tie abi ir kārtīgi puiši, — Volcovs uzslavēja.

Bet Gomulka teica Holtam:

—   Brancners pēdējā laikā mūžīgi turas Kībaka un viņa dra,ugu sabiedrībā …

—   Kopš pēdējā pļaujošā uzlidojuma, — Holts piebilda, — visa baterija ir kļuvusi tik… fanātiska. Uzbrukums izraisījis patiesu sarūgtinājumu.

— Es gribētu zināt, kāpēc, — Volcovs jautāja. — Mēs taču esam militārs mērķis. Ja viņi mums uzbrūk, tad tas pats par sevi saprotams.

—   Kopš atentāta visi it kā zaudējuši galvu, — Gomulka teica.

—   Vakar vakarā Kučera licis dresēt vecākos jefrei- torus tāpēc, ka vācu sveiciens joprojām labi nepadodoties, — Volcovs piebilda.

Brancners izrādījās par «sevišķi apšaubāma rakstura ieguvumu», kā Gomulka nākamajā dienā pēc viņa ievākšanās pastāstīja Holtam. Pēdējo notikumu iespaidā un asiņaino kauju rezultātā Brancners bija ļoti pārvērties. Jau pirmajā vakarā viņš it kā starp citu paskaidroja, ka, pēc viņa domām, vienīgā garantija galīgajai uzvarai esot nesatricināma un fanātiska ticība fīrera sūtībai un mūžīgajai Lielvācijai un visi ienaidnieka niknie uzbrukumi sašķīdīšot drupās. Protams, tūliņ izcēlās strīdi.

Galvu piešķiebis, Volcovs noklausījās Brancnera deklarācijā. Holts nodomāja: te nu mums būs atkal jauns

Ciše. Bet Brancners Cīši pat vēl pārspēja, jo viņš bija valodīgāks un ar veiklāku mēli, lai gan savu melno matu dēļ par rasi runāja mazāk un tikai reizēm viņa argumentos eksistēja «tautiski rasistiskā doma».

— Paklausies tik, —- atbildot uz Brancnera programa- tisko runu, Volcovs teica, — nesatricināma ticība, fanātisms … — viņš apklusa un pārdomāja. — Ja kāds ir mazliet ķerts, nu, saproti, aprobežots, tāds pastulbāks, kādi ir lielākā daļa, tad fanātiska ticība ir ļoti noderīgs līdzeklis, lai tādu noturētu grožos. Bez šīs ticības lielākā daļa izklīstu kā aitu bars, jo visiem taču nav kareivisko tikumu un trūkst arī augstu izkoptas pienākuma apziņas. Bet kā ir ar mums? Pieņemsim, ja karš būtu zaudēts, tik nepārprotami zaudēts, ka tas nojaušams pat aklam, es tomēr turpinātu cīnīties bez fanātiskās ticības, gluži vienkārši tāpēc, ka saprotu — ikviena karavīra pienākums ir cīnīties. Cita ceļa nemaz nav. Paklausies, Brancner! Kā tev rādās, kāpēc nesen tuvcīņas uguni atklāja tikai mūsu lielgabals, kamēr jūs ar visu savu ticību likāties garšļaukus? Vai tu domā tāpēc, ka es fanātiski ticēju, ka tuvcīņas uguns ir briesmīgi svarīga? Blēņas! Tuvcīņas ugunij nav nekādaš nozinies. Bet tā tas piederas! — Volcovs runaja dedzīgi.

—  Karavīram jācīnās, nejautājot, vai cīņai ir jēga vai nav. Karavīrs ir pasaulē tāpēc, lai cīnītos, citu uzdevumu tam nav. Tava ticība, mans dārgais, ir sasoditi nedroša lieta, tā var izkūpēt, un tad sēdi nu peļķē un ķepurojies laukā. Mana ticība nevar izkūpēt. Mans lozungs ir: karavīram jācīnās! Tatad cīnīsimies!

Volcova argumenti Holtam patika labāk nekā prasība pēc aklas, fanātiskas ticibas. Tagad viņš saprata, kur Volcovs guva savu mieru. Viņš prātoja: domāt kā Volcovs un nesajukt prātā — tas nav viegli. Tur vajag tādus senčus, kas kopš 1750. gada bijuši aktīvā dienesta oficieri.

—   Cīņa ir pašmērķis, — Gomulka teica, — labi, pieņemsim! Tātad karš tev ir pašmērķis, Gilbert, par to der padomāt! Ar tādu nostāju tev nav vajadzīga ne ticība galīgajai uzvarai, ne fīreram. Bet tu jau taisni izaicināt izaicini, lai tev iebilstu. Tavos uzskatos ir pretrunas. — Gomulka domāja tik sasprindzināti, ka

sarauca pieri krunkās. — Cik bieži tu mums neesi klāstījis par kļūdām, kādas pielaiduši tādi agrāko karu vadoņi kā Terentijs Varro, Dauns un Lotringas Kārlis pie Leitenas; tu taču neapstrīdēsi, ka atzīsti vienu kara mērķi — uzvaru. Vai tava pārliecība nesabruks tai mirklī, kad cīņa izrādīsies bezcerīga?

—  Ak nē, nekādā gadījumā! Protams, cīņai jābeidzas ar uzvaru, jo uzvara karā ir sāls uz maizes. Kamēr pastāv iespēja uzvarēt, tik ilgi arī jācīnās par uzvaru. Bet var jau cīnīties arī par — neizšķirtu. Un, ja stāvoklis ir bezcerīgs, tad cīnās tāpēc, ka tā vajag.

Holts iegrima domās. Volcova vārdi atmodināja viņā atmiņas par Ernsta Jingera grāmatu «Mežiņš Nr. 125». Viena nodaļa šai grāmatā bija atstājusi reiz uz Holtu stipru iespaidu, un tagad tā atkal atplauka apziņā.

—   Man šķiet, — viņš teica, — ka Gilbertam ir īsta karavīra stāja. — Viņš citēja atmiņā atausušos vārdus:

—   «Bet visaugstāko pienākumu izpilda tie, kas nakts vientulībā neglābjami iet bojā savā postenī. Tos vienmēr atcerēsies tie, kam patīk bojā ejas rūgtums un cildenas jūtas, kas nesadeg nekādās liesmās.»

Pastiepis galvu uz priekšu, Gomulka cieši iegaumēja šo citātu. Pēc ilgākas klusēšanas viņš atkārtoja:

—   «Bojā ejas rūgtums …»

Brancners sapīkušu seju zvilnēja uz sava salmu maisa; viņam nebija pa prātam nekas, ko te runāja. Holts piegāja pie loga. Bojā ejas rūgtums, viņš domās vēlreiz atkārtoja.

Gotesknehts atrāva durvis.

—  Mani kungi, vai jums nederētu mazliet nosnausties, pirms teātris atkal nav sācies no jauna? — Viņa skatiens pievērsās Holtam. — Kas jums noticis, Holt? Nāciet līdz! Man ar jums jārunā!

Krēsloja. Kopš nopratināšanas nakti Gotesknehts ar Holtu nebija pārmainījis ne vārda, kas neattiektos uz dienestu. Šodien viņš izskatījās vēl vairāk noguris un norūpējies nekā jebkad agrāk.

—   Jums piešķirts atvaļinājums, — Gotesknehts

loica. — Bet, pirms es jums atļauju aizbraukt, gribu likt pie sirds to .. . Barnimu lietu.

Holts atbildēja:

: — Es neko nezinu. Es nevaru pat neko iedomāties. Vai tam būtu kaut kas kopējs ar atentātu?

—    Tiklīdz ieradīsies papildinājums, jūs varēsiet doties ceļā. Jūs braucat pie Volcova, vai ne? Tagad uzklausiet mani! Neliecieties tur ne zinis par Barnimiem. Nejautājiet par tiem. Nerunājiet par tiem ne ar vienu cilvēku. Turiet mēli aiz zobiem. Sapratāt?

—   Jā gan, vahtmeistara kungs.

—    Un tagad pasakiet man godīgi: vai šis notikums jūs stipri satrieca?

—    Es… par to nemaz nedomāju, — Holts atbildēja.

Gotesknehts pasmaidīja. Tas bija rūgts smaids.

—    Jūs par to nedomājat… — viņš atkārtoja. — Neviens nedomā … neviens, — viņš nomurmināja. — Tagad liecieties gultā!

—   Tieši tā, vahtmeistara kungs.

Istabā vēl aizvien turpinājās strīds. Volcovs sēdēja uz galda, smēķēja un, kad ienāca Holts, jautāja:

—   Nu . .. kas?

—    Viens no boļševiku rakstniekiem, — Brancners uzbudināts sauca, — man liekas, to sauca Ērenburgs vai kaut kā tamlīdzīgi… ir paziņojis, ka boļševikiem ir tikai viens mērķis — un proti: ieņemt Berlīni. — Brancners gulēja gultā, tagad viņš pacēlās un atbalstījās uz elkoņiem.

—    Par to taču nav ko brīnīties, — Volcovs pamācīja. — Vai tu domā, ka krievi negrib karā uzvarēt? Ienaidnieka galvaspilsētas ieņemšana ir krievu stratēģiskais kara mērķis, kas nozīmē uzvaru. Par to tu vari izlasīt Klauzevica grāmatā «Vispārējie stratēģijas pamatprincipi».

—    Pārāk liela izpratne tev šajā krievu jautājumā, — Brancners ļauni norūca. Volcovs tikai pasmējās. Bet pēkšņi Gomulka sāka lamāties:

—  Tas nu gan par traku! Tikko esam tikuši vaļā

no CIšes, kad jau tajā pašā gultā guļ kāds cits un apstrādā mūs gluži tāpat. Vai tad no šiem okšķeriem nekad nebūs miera?

—       Nē, nekad! — Brancners iekliedzās, un viņa acis pazibēja ļauna dzirksts, kad viņš pievērsās Gomulkam.

—   Nē! No tiem jūs vaļā netiksiet! Ko tu te nolamāji, tie ir labākie vācieši, īsti nacionālsociālisti, jā gan. Visi domā tā kā es, tikai jūs esat apkaunojošs izņēmums, visa baterija domā tā kā es, visa vācu tauta domā un tic fīreram tāpēc, ka viņš ir vislielākais vācietis un vislielākais karavadonis un … un . ..

—       Un, un, — Holts ņirgājās. — Pēc fīrera tūlīt seko tu, — vai ne tā? Otrs lielākais vācietis, otrs lielakais karavadonis — un otrs lielākais nejēga …

—       Klusēt! — Volcovs iebļāvās. — Vai jūs esat prātu zaudējuši?

Bet Brancners jau sēdēja uz savas gultas malas bāls kā krīts un, ar kājām meklēdams kurpes, teica:

—       Tā . . . tā! Jūs visi to dzirdējāt. Jūs būsiet liecinieki. Viņš fīreru nosauca par nejēgu. Es sniedzu ziņojumu.

—   Nemuldi niekus, dullais, — Gomulka uzkliedza,

—   tevi viņš nosauca par nejēgu.

—       Viņš teica, —7. Brancners nepielaidās, — otrais lielākais . ..

—   Vari tikai priecāties, — Gomulka neatlaidās,

—    ka, acīm redzot, ir vēl kāds lielāks nejēga par tevi.

Bet Brancners, vilkdams kājā zābaku, tikai purināja galvu:

—       Nē, nē, nekādā ziņā ne! Nekādas atrunas! Nē! Es palieku pie'sava, — nav nekāda cita iztulkojuma kā vien: fīrers ir vislielākais nejēga.

Durvis atsprāga vaļā. Ienāca Gotesknehts.

—       Brancner! — viņš stingri noprasīja. — Ko es dzirdu? Ko jūs nupat teicāt?

Klusums.

—       Es jau tā piemiedzu abas acis, — Gotesknehts turpināja, — ja kāds atļaujas kādreiz skarbāku piezīmi par vadību. Bet tas, ko jūs nupat teicāt, tas nu gan ir pāri par strīpu.

Brancners pa pusei apģērbies stāvēja pie savas gultas, turēdams rokā vienu zābaku. Viņš stomījās:

—       Es? Bet es … Holts taču … Es tikai teicu … Tas tomēr ir… — Pēkšņi viņš izmisis iekliedzās: — Bet es taču tā nemaz neteicu… Es tikai gribēju… Tie citi tak teica … Es nekad … es … es …

—       Saņemieties Brancner! — Gotesknehts uzsauca.

—   Ko jūs īsti atļaujaties?

Holts bija pārliecināts, ka Gotesknehts bija pie durvīm ilgāku laiku klausījies un nācis iekšā istabā tikai piemērotā mirklī. Holtu pārņēma bailes, bet reizē viņam nāca smiekli par to, kā Gotesknehta ierašanās visu scēnu pārvērta groteskā un apgrieza ar kājām gaisā.

Brancners bija satriekts un ar skatieniem lūdzās Volcova, Holta un Gomulkas palīdzību. Volcovs beidzot teica:

—       Brancners jau citādi ir pieklājīgs zeņķis, varbūt viņš tiešām nemaz nebija ta domājis.

—       Ja neviens neko nebūtu dzirdējis, bez šaubām, tas būtu vislabāk, — mazliet padomājis, teica Gotesknehts.

—   Es neko neesmu dzirdējis, — Gomulka sacīja.

—   Es arī ne!

— Es jau gulēju!

—        Man kā nacionālsociālistam, — Volcovs ar varenu žestu noteica, — īstenībā nevajadzētu piekāpties. Bet, lai jau notiek, — es arī neko neesmu dzirdējis.

—       Jauki, — Gotesknehts noteica. — Es jūs gan lūgšu, lai tādas neprātīgas ķildas uz priekšu neatkārtotos. Ar labu nakti!

Visi klusēja, līdz barakas durvis aiz Gotesknehta nebija aizcirtušās. Tad Brancners sacīja:

—   Kas jūs esat. . . par neliešiem!

Komēdija, gatavā komēdija, Holts nodomāja.

—        Es redzu, ka jūsu cīņas gars no tā tikai cietīs, ja es jums neatļaušu iet. Taisieties prom! — Gotesknehts teica.

Pēc stundas Holts jau ieradās pie Cīšes kundzes. Viņa saiņoja mantas. Gaiteni bija sakrauti koferi,

kastes un kurvji. Cīšes kundze bija aplikusi raibu, spilgtu priekšautu. Viņa kārtoja guļamistabā grozā veļu. Holts noraudzījās viņas darbā.

—       Vai tad tu dzīvo uz mēness? — viņa iesaucās.

—  Gebelss iecelts par valsts pilnvaroto totālās mobilizācijas jautājumos. Visi teātriv varietē un mākslas skolas jau slēgtas un apstājusies gandrīz visa literārā darbība. Kuru katru dienu var tikt publicētas jaunas direktīvas par obligātu iesaistīšanu darba dienestā, ļoti stingri pasākumi. Vai tu domā, ka man ir liela patika virpot granātas? Tur es uz visu mūžu sabojāšu rokas. Desmit stundu darba dienai neesmu radīta. — Viņa apsēdās uz gultas un aizdedzināja cigareti. — Dzīvokli es aizslēgšu, — viņa teica, — mantas aizsūtīšu prom … Kā ar tavu atvaļinājumu?

—   Piešķirts, — Holts teica. — Kuru katru dienu gaidu dokumentus.

—   Brauksim uz Bavārijas mežiem? — viņa jautāja.

Holts neatbildēja. Viņš smēķēja un uzmanīgi vēroja

Cīšes kundzi. Viņa smaidīja ļoti pavedinoši, ļoti vilinoši. Cik dīvaini: tas neatstāja iespaidu. Holts domāja: viņa vēl ne reizes nav pajautājusi, kā tas viss notika ar Cīši. Būtu jau nu gan žēl, ja viņas rokās rastos tulznas. Pēkšņi pret paša gribu viņam acu priekšā tēlojās Šmīdlinga lielās, spalvainās rokas, kas bija ieķērušās lielgabala novietnes izdedžos, viņš redzēja ari Cemcka rokas, Ručera rokas . ..

—   Es nezinu, — viņš sadrūmis teica, — uz Bavārijas mežiem? Būtu jau skaisti. Bet vai kaut ko vēl varēs grozīt…

Viņa klusu piebilda: — Tas noteikti būtu ļoti jauki.

Bet arī šim teicienam nebija vairs nekādu panākumu. Holts klusībā domāja: viņa tiešām ļoti glīta. Bet kāpēc tas viņu nesatrauca kā citkārt?

—   Liec pārrakstīt dokumentus uz citu adresi, dabū citu braukšanas biļeti un piezvani man rit no rīta.

Holts piekrītoši pamāja. Viņa piecēlās:

—   Bet tagad es visu pametīšu tā, kā ir. Es katrā ziņā gribu tikt uz kino, — vai nāksi līdz? Vatenšeidē gluži nejauši tiek vēl izrādīta «Nora», pēc Ibsena lugas, pagājušajā gadā es šo filmu nepaguvu noskatīties.

Lai tiktu līdz Vatenšeidei, bija vajadzīga gandrīz vesela stunda. Nemitīgo gaisa uzbrukumu dēj satiksmes līdzekļi bija stipri cietuši. Šaurajā, piesmakušajā kino zālē Holts vairs netika vaļā no nomācošas sajūtas. Tā nu gan bija vieglprātība — nākt uz kino vakara izrādi! Šādos ideālos laika apstākļos noteikti būs trauksme: mazliet miglains, tas traucē iznīcinātāju darbību, taču tāpat arī zenītartilēriju. Un mēs šeit sēžam gluži svešā apkārtnē, tālu prom no Gertijas dzīvokļa, tālu no baterijas . . . Apātiski viņš sēdēja cietajā atliecamajā krēslā, uzlicis bruņu cepuri uz ceļiem. Filma viņu neinteresēja. Viņš atviegloti uzelpoja, kad izrāde beidzot bija galā.

—   Iesim, — Holts teica.

Bet viņa gribēja redzēt arī nedēļas apskatu.

—   Tur būs ainas no atentāta.

Viņš atkal apsēdās. Nepaspēja izskanēt fanfaru signāls, kad hroniku pārtrauca un uz audekla parādījās vārdi: «Brīdinājuma trauksme. Nekavējoties atstāt zāli!»

—  Sasodīts, te tev nu bija nedējas apskats! — viņš nikni iesaucās.

Bet viņa mierinoši teica: — Varbūt tie tikai izlūki.

Visi spiedās uz izeju.

Pulkstenis bija jau desmit. Ārā viņus apņēma tumša nakts. Viegli blāvoja miglas aizplīvurotās debesis. Holts ātri orientējās. Plašo drupu kaudžu un izdegušo fasādu ieskautā iela veda uz ziemeļiem, domājams, uz Gelzen- klrhenu. Šai pilsētu mudžekli pats velns neatrastu ceļu. Tramvaji vairs negāja. Ļaužu drūzma ātri izklīda. Pēkšņi uz ielas nebija neviena cilvēka. Viņi gāja ātri un drīz vien sasniedza neizpostītu pilsētas kvartālu ar šaurām ieliņām. Pret debesīm traucās sirēnu viļņi. Skriešus viņi devās uz priekšu. Grāva zenītartilērija — vispirms tālumā, tad pavisam tuvu. Pie debesīm dunēja motori. Holts mierināja sevi: tie mums tikai pārlidos. Bet tad viņam sastinga asinis. Vai tikai tie nav «pēddziņi»? Nakts kļuva gaiša kā diena. Kaut kur krita gaismas signālu kaskādes, kaut kur ļoti tuvu; augstie nami aizsedza skatu, bet debesis kvēloja.

Savādā uniformā ģērbts vīrs ar kaklā pakārtu civilo gāzmasku aizšķērsoja viņiem ceļu.

1 — Stāt! Nost no ielas! Uz patvertni!

Izbiedētā Cišes kundze kaut ko ātri runāja, bet Holts viņu pārtrauca:

—   Dieva dēļ esi taču prātīga!

Holts ievilka viņu kādā priekšnamā.

—  Jūs paliksiet šeit augšā, — Holtam pavēlēja pretgaisa aizsardzības komandants. Bet Cīšes kundze iesaucās:

—  Nē! Es … es esmu slima … pavisam nevarīga, man vajadzīga palīdzība. — Un viņa novilka Holtu pa stāvajām kāpnēm lejā.

Pagraba eja bija ļaužu pārpilna. Holts pārlaida skatienu gan blāvi apgaismotajai telpai, gan simtiem seju, kuras baltas kā krīts vīdēja krēslā, paraudzījās uz koferiem, mugursomām un ar ūdeni piepildītajām vannām; kaut kur brēca bērni,

—   Neaizsprostot izeju!

Kāds iestūma Holtu pagrabā. Holts centās nokļūt ļoti garās ejas galā, varbūt tikai tāpēc, ka tur vēl bija brīva vieta. Viņi kāpelēja pār mantu saiņiem un izstieptām kājām. Brīvā vieta patiešām nemaz nebija tik slikta, varbūt tikai mazliet patālāk no izejas. Viņi sēdēja pēdējie garajā rindā, tieši pie sienā iemūrētās ailes. Zemās, apaļās pagraba ejas velve šeit bija nostiprināta vēl ar diviem stipriem pāļiem, kuri kā kolonas nosedza aili pa kreisi no Holta. Kā aizsargādams viņš aplika roku Cīšes kundzei ap pleciem. Viņa trīcēja vieglajā vasaras mētelī.

—   Uzliec man bruņu cepuri!

Tā bija gan par lielu, toties aizsedza pakausi un plecu. Sev pretim Holts ieraudzīja mazu, apmēram četrus gadus vecu meitenīti. Bērns bija sarāvies kamoliņā un cieši aizmidzis. Blakus atradās daudz saiņu. Uz sola sēdēja liela, robusta sieviete, ģērbusies brezenta maskēšanās jakā un zilās slēpotāju biksēs. Holts meklēja pa kabatām mazo elektrisko laterniņu, atrada to un tad atkal noglabāja. Kāda dobja balss teica:

—  Visu mūžu es ēstu sausu maizi, kaut tikai reiz beigtos ši bombardēšana.

Pagrabs bija ļoti dziļš. Bumbvedēju motoru troksnis tomēr nokļuva līdz pazemei. Uz sola Cišes kundzei bla

kus apsēdās drebošs, vārgs sirmgalvis. Tā viņi sēdēja trijatā, iespiesti mūra kaktā. Pretējā stūri gulēja bērns.

Drausmīgs trieciens, pagrabs nodrebēja, vēl otrs trieciens, tad trešais — tik spēcīgs, ka Holts sev aiz muguras juta, kā nolīgojas pagraba siena. Cauri pagraba ejai izskrēja vēja brāzma. Cieši pie auss Holts izdzirda, ka Cišes kundze izdveš vārdus:

—   Ak svētā Marija .. . dievmāte.., ņem mūs savā aizsardzībā un gādībā …

Pie pagraba ieejas kāds izmisīgi iesaucās: — Deg!

Atskanēja kliedzieni, kas tūdaļ noslāpa.

—   Visi vīrieši… pie dzēšanas!

Holts gribēja piecelties, bet Cišes kundze pieķērās viņam cieši klāt un kliedza:

—   Deg … es gribu laukā … es gribu tikt no šejienes laukā!

Ārprāts, Holts domāja, ārprāts.

Ausīs viņam skanēja Volcova balss: «Tie cūkas… sviež uguni sprāgstbumbas . . .» Bet tad viņu trāpīja tik spēcīgs trieciens, ka galva atsitās pret mūri, nodzisa gaisma, likās, viss iet bojā; viņš cīnījās pēc elpas un klepoja…

Pagāja labs brīdis, līdz viņš sameklēja kabatas later- niņu. Gaismas stars atdūrās pret necaurredzamu, baltu kaļķu putekļu sienu. Holts pastūma prom Cīšes kundzi un piecēlās, uzdūrās kadam ķermenim, pārkāpa tam pāri, taustīdamies pagriezās pa labi un iekļuva gruvešos. Viņa galva atsitās pret kaut ko cietu, tie bija iebrukušie pagraba griesti. Viņš vēl aizvien klepoja, bet kaļķu putekļi pamazām nosēdās. Apbērti! Holts gribēja kliegt, bet mocošais klepus neļāva. Beidzot viņš atguva elpu, pārvarēja paniku, taču domas arvien vēl bija nesakarīgas. Putekļu plīvurs drīz pašķīrās. Mazās kabatas lampiņas lēkājošā gaismas stara kūlī viņš apskatīja pagraba kaktu, kur viņi bija ieslēgti. Tikko apslāpētā panika viņa apziņā atausa atsevišķi vārdi: «. . . nakts vientulībā neglābjami. .. savā postenī…» Stenēdams no grīdas piecēlās sirmgalvis. Mazā meitenīte rīstījās un ar svelpjošu skaņu vilka plaušas gaisu, it kā viņai būtu garais klepus. No gruvešiem rēgojās divas kājas zilās slēpotāju biksēs. Cīšes kundze klepoja

un cīnījās pēc elpas. .. «un ja drupās viss grūtu…» Viņš domāja: man jāiztur . .. man jāiztur … Un atkal no jauna: man jāiztur. Viņš domāja: tūliņ atskanēs signāls «celties» … Viņš domāja: aile mūrī.

Holts izslaucīja acis; kajķu putekļi tās dedzināja kā skābe. Tad viņš sagrāba Cīšes kundzi pie rokas un uzrāva no sola; viņa gribēja pie Holta pieturēties, viņš pagrūda to atpakaļ, tā ka viņa nokrita uz gruvešiem. Tad viņš pastūma tālāk gan sirmgalvi, gan meitenīti. Pēc tam paņēma solu, uz kura viņi bija sēdējuši, un sāka ar to sist pret aizmūrēto aili. Velti. Holts'nevarēja pietiekoši tālu atvēzēties, viņš turpināja dauzīt mūri, līdz pāršķēla sola dēli visā garumā. Nosviedis solu, Holts sāka sist pa ķieģeļu sienu ar dūrēm. Viņš noņēmās elsdams pūzdams, spārdīja sienu ar kājām. Tad^sāka kliegt tā, ka aizrāvās balss.

—   Palīgā!

Ar visu ķermeņa svaru Holts metās pret aizmūrēto aili, nokrita, atsizdamies ar seju pret šķautnainajiem akmeņiem, ausīs dūca un sprakšķēja, aiz sāpēm viņš vaidēja. Tad viņš nekustīgi palika guļot un smagi elpoja.

Kad Holts piecēlās, no viņa grabēdami vēlās nost akmeņi. Rokā viņš vēl aizvien turēja kabatas later- niņu, bet tā vairs nedega. Viņš to sakratīja. Nu tā atkal uzliesmoja. Viņa priekšā aizstiepās gara, tukša pagraba eja. Tālu gaiteņa galā kvēloja sarkana, šaudīga liesma. No šejienes sen jau visi izvākušies, viņš nodomāja. Jabēg. Bet tad Holts aizmugurē izdzirda Cīšes kundzes nesavaldīgu kliedzienu. Pa mūri izlauzto caurumu viņš ierāpās atpakaļ aizbērtajā pagrabā, piecēla viņu no gruvešu kaudzes un uzkliedza:

—   Klusu, esi taču klusu!

Viņas seja bija saviebta un izķēmota. Kā vīstokli viņš paņēma padusē bērnu; Cīšes kundze kliedza:

—   Palīdzi man… palīdzi taču man! Lai paliek . bērns! '

Viņam atkal vajadzēja atkratīties no sievietes, lai ar bērnu rokās varētu pārrāpties blakus pagrabā. Tad viņš palīdzēja Cīšes kundzei, pēc tam arī sirmgalvim. Cīšes kundze krampjaini turējās pie Holta; viņam

nācās ar varu to vilkt pa garo gaiteni. Kāpņu pakājē mētājās daudz pamestu saiņu. Augšā durvju četrstūri plīvoja dzelteni sarkanas liesmas. Spēcīga gaisa pūsma plūda viņiem pāri. Arā šalkoja ugunsjāra. Cīšes kundze kliedza:

—   Es negribu ugunī, es negribu!

Izmisis Holts raudzījās pēc citas izejas, tādai vajadzēja kaut kur būt, to norādīja spēcīgā gaisa strāva; viņš dzirdēja, ka virs galvas nepārtraukti brūk mūra sienas un griesti. Arā no šejienes, viņš nodomāja. «Bojā ejas rūgtums.» Pie kāpnēm kādā nišā stāvēja liela cinka vanna pilna ar ūdeni. Valsts ministrs doktors Gebelss: daži vārdi par gaisa karu, slapjas segas, Holts atcerējās, bet segu šeit nebija. Viņš iemērca bērnu mazgājamā vannā, iemērca to vēlreiz, tas atguva samaņu un raudāja; Holts nolika to uz pagraba grīdas. Cīšes kundze bija nometusies ceļos.

—  Svētais Jāzep, mūsu aizstāvi.., lūdz par mums nāves stundā … Jaunava Marija … lūdz par visiem, kas šodien guļ nāves mokās …

Kad Holts viņu satvēra, viņa atkal sāka kliegt:

— Tikai ne ugunī.

Ar varu viņš iegrūda to vannā. Bruņu cepure noskanēja pret cinkoto skārdu. Holtu kratīja smieklu lēkme — varbūt tās bija raudas? Viņš iemērca ūdenī arī viņas galvu; Gertija apklusa, un, kad Holts viņu atkal izvilka no ūdens, viņas acīs atspoguļojās ārprāts. Tad arī Holts pats iemetās vannā, formas ģērbs kļuva turpat vai centneru smags. Kur bija palicis sirmgalvis? To vairs nekuf neredzēja! «Visi, kas šodien cīnās ar nāvi. . .»

—   Bet tagad uz priekšu!

Holts pacēla bērnu, bet Cišes kundze atkal viņam pieķērās pie rokas. — Mani tev jāglābj, Jēzus Marija, lai taču paliek bērns!

Holts no viņas atbrīvojās, tad sakampa aiz elkoņa un vilka pa kāpnēm augšā. Mazā meitenīte nekustīgi gulēja Holtam azotē. Kad viņi bija jau uz kāpnēm, atvērto nama durvju priekšā uz ielas krakšķēdamas nogāzās degošas sijas un kāpņu telpā ielidoja dzirksteļu mākonis. Viņiem pretim sitās neizturama svelme.

Holts izvilka Cīšes kundzi laukā. Ugunsjūra aurodama saplūda virs viņu galvām un iesvieda sejā dzirksteles. Uz kurieni? Kur glābiņš? Apkārt liesmoja visas mājas, uz ielas lieliem laukumiem dega asfalts, mezdams burbuļus fosfora peļķēs, pārkarsētais gaiss svilināja plaušas, ka apdegušas pagales uz ielas vāļājās tumši ķermeņi, gruzdoši matrači, kur vien acis vērās, — visur mirušie, aiz viņiem abiem sabruka kāda māja, bet turpat priekšā apgāzās milzīga degoša fasāde. Atpakaļ! Holta cepure dega, viņš aizmeta to prom, pakampa Cīšes kundzi ap vidukli un vilka tālāk; no mitrajām drēbēm pacēlās kūpoši garaiņi, Holts juta, ka pamazām zūd samaņa, viņš paklupa pār kādu mirušo.

Viņi attapās ogļraktuves teritorijā. Aiz viņiem trakoja ugunsjūra. Visur uz kailas zemes bija nometušies cilvēki; tie sēdēja klusēdami, kā nedzīvi, dzirdamas bija tikai bērnu raudas. Cīšes kundze kā sastingusi sēdēja uz zemes; Holts noņēma viņai no galvas bruņu cepuri. Mazā meitenīte pie viņa kājām nekustējās. Lai atbrīvotu abas rokas, viņš uzlika bruņu cepuri galvā, tad aiznesa bērnu uz lielo sanitāro punktu.

—   Vecāki?

—   Nezinu … — Holts atbildēja.

Ārsts noliecās pār bērnu, tad atkal piecēlās, ļAudams noslīdēt uz leju stetoskopam, un izmeta pār plecu:

—   Exit.

Tad pievērsās Holtam:

—   Par velti esat pūlējies.

Holts stāvēja, kā sastindzis. Viņš raudzījās uz bērnu. Tam bija kājās sarkanas kurpītes.

Kāda meitene izdalīja kafiju ieplēstās porcelāna tasītēs. Pūlis Holtu atstūma pie malas. Viņš palūdza kausiņu kafijas un aiznesa to Cīšes kundzei.

—   Te būs . .. dzer!

Viņa dzēra negribīgi.

—   Gribi vēl?

Viņa pakratīja galvu. Viņš aiznesa kausiņu atpakaļ un palūdza ieliet vēl.

—   Kāds tad tu izskaties, — meitene jautāja, — neesi ievainots?

Viņš pakratīja galvu. Tad aizgaja atpakaļ pie Cišes kundzes.

—   Iesim!

Viņi ierindojās kolonā, kas gāja uz rietumiem. Ta viņi nokļuva pie šaura kanāla, pār kuru veda koka tilts. Tālāk! Milzīgas fabrikas teritorijas malā preču stacija. Tur uz mantu saiņiem un čemodāniem bija novietojušies cilvēki. Holts ar Cīšes kundzi gāja pa šoseju tālāk uz rietumiem. Pulkstenis bija trīs.

Pēdējos kilometrus Holtam vajadzēja viņu gandrīz nest. Tad viņš uzvilka Gertiju augšā pa kāpnēm. Arī viņa spēki gāja uz beigām. Viņš ieguldīja Gertiju gultā, novilka apdegušo mēteli un apsedza ar segu. Acis viņai bija cieti, zobi klabēja. Holts aizgāja uz vannas istabu. Viņa vārgi iesaucās:

—   Paliec pie manis!

Viņš paraudzījās spogulī. Seja notraipīta asinīm, piere un zods nobrāzti. Rokas dega kā ugunīs, kad tās iemērca ūdenī, tāpat arī kakls un seja. Mati bija apsviluši, formas ģērbā dzirksteles izdedzinājušas caurumus, bikses pie potītēm pārogļojušās.

Viņš atkal iegāja guļamistabā un, vājuma pievārēts, apsēdās pie viņas uz gultas.

—   Vai tu tūlīt, brauksi prom?

—   Jā, — acis neatvērdama, viņa neskanīgi atbildēja.

—   Vai tu zini, kurp braukt?

—   Jā. Man ir Minhenē radi.

Holts klusēja.

—   Neej prom, — viņa lūdza, — man tik ļoti bail!

Holts piecēlās. — Man jāiet uz bateriju!

Viņa atkal sāka raudāt.

—   Paliec taču! -

—   Lai tev labi klājas! — viņš teica.

—   Verner! — viņa sauca nopakaļ.

Viņš aizcirta priekšnama durvis un izskrēja no mājas.

Gotesknehts stāvēja uz kancelejas kāpnēm. Holts ziņoja, ka atgriezies no atvaļinājuma. Gotesknehts viņā ilgi noskatījās, — sākot no neapsegtās, apsvilušās galvas līdz pat kāju papēžiem.

—   Nebūsiet taču ieticis pašā ellē?

—   Tieši tā!

—  Vatenšeidē?

—   Tieši tā!

Gotesknehts klusēja. Tad iejautājās:

—   Un .. . dūša bija papēžos?

Holts papurināja galvu.

Gotesknehts pietūcīja un aizdedzināja pīpi.

—       Palūdziet sanitāram ziedi pret apdegumiem un plāksteri. Vai varbūt gribat iet uz sanitāro punktu? Labi! Apmainiet ietērpu! Cepuri pazaudējāt? Uzkricelējiet kaut ko, es parakstīšu, un Vaksmūts to pievienos dokumentiem.' Tik un tā noliktava kādā jaukā dienā nodegs.

—   Tieši tā, vahtmeistara kungs!

Gotesknehta skatiens kavējās pie Holta. Tad viņš jautāja:

—   Paspējāt izmukt pēdējā brīdī?

—   Tieši tā!

—   Viens pats?

—        Stiepu līdz mazu meitenīti. Un kādu sievieti. Viņas dēļ bija visgrūtāk. Kad bērnu beidzot biju izdabūjis laukā, tad tas .. . tad tas vairs nebija dzīvs.

—        Holt! — Gotesknehts teica, nokāpa pāris pakāpienu lejā un — tavu brīnumu! — paņēma Holtu zem rokas, vezdams viņu prom uz ugunspoziciju pusi.

—       Verner … manu zēn … galvu augšā! — Viņš runāja ļoti klusu. — Sakost zobus! Izturēt! Nekļūt gļēvam! Tās ir jūsu vienīgās izredzes. Kaut dažiem no jums vajag palikt dzīviem. Karš iet uz beigām, varbūt pavisam drīz beigsies. Jums jādzīvo.

Viņi apstājās.

—        Saprotiet mani pareizi, — Gotesknehts neatlaidīgi turpināja. — Es esmu skolotājs, tādus kā jūs es gatavoju abitūrijai, un to es gribu darīt atkal. Vai man vajadzēs mācīt pustukšās klasēs? Jums jāiztur! Kad šis karš būs beidzies, tad … sāksies grūtākā cīņa. Ne jau tikai ši mazā meitenīte, Holt! Mirušos neviens vairs nevar saskaitīt. Par daudz jau ir gājuši bojā. Pēc kara būs tik daudz darba. Putra tika ievārīta piecos gados, bet jāslrebj tā būs gadsimtu.

Viņš piespieda Iloltu paraudzīties acīs.

—   Kas šodien brīvprātīgi piesakās dienestam trie- cienvienībās, prettanku daļās vai ļauj sevi uzspridzināt kopā ar torpēdu, tie izvairās no tās smagās cīņas, kas sāksies pēc kara. Kas ar visiem līdzekļiem cenšas sevi saglabāt, ne jau aiz gļēvulības, Holt, bet gan aiz pārliecības, tas saglabā sevi. .. Vācijai.

Vācija, Holts domāja. Pirmo reizi savā mūžā viņš dzirdēja šo vārdu nevis gaviļu un jūsmīgu «heil» saucienu pavadītu, bet gan it kā atbrīvotu no ārējā spožuma, dziļu rūpju apdvestu.

—   Vācija, — Gotesknehts teica, — šodien tā vairs nav gigants, kas pārvalda Eiropu, bet gan kaut kas asiņojošs, nožēlojams. Tā kļūs vēl nožēlojamāka un nabadzīgāka un neizsakāmi cietīs, bet tā nedrīkst noasiņot. Mirt par milzīgo, vizuļu apkārto vakardienas Vāciju, to es saucu par gļēvulību, Holt. Bet dzīvot nabagai, nāvīgi ievainotajai rītdienas Vācijai… tā ir varonība, un tur vajadzīga drosme. Es zinu: jūs, Holt, meklējat. . . dzīves jēgu, mērķi, ceļu … Šo ceļu es nezinu. Es jums nevaru palīdzēt. Mēs visi esam kļuvuši akli, un mums ir jāiziet cauri visām septiņām ellēm. — Viņš apklusa. Tad vēl piebilda: — Tam tā vajadzēja notikt. Lai mēs beidzot kļūtu mēs paši.

Holts gāja uz baraku viens pats. Apdegušās rokas vairs nesāpēja. Viņš raudzījās taisni uz priekšu, pāri barakām: apvārsnis grima dūmakā. Cauri dūmakai viņš vērās tālumā, bezgalībā. Viņš neko neapjēdza un neko nesaprata. Viņš klausījās, vai neatskanēs signāls «celties» … bet līdz tam vēl bija laiks ..,

Holts iegrima miegā, kas robežojās ar nesamaņu. Pārējie Java viņam gulēt un pamodināja viņu tikai vēlā pēcpusdienā.

Mazajā istabiņā Holts atkal atguvās, un viņu apņēma drošības sajūta. Viņš izdzirda Volcova'dobjo balsi:

—   Āra no gultas, miegamice! Es tev atnesu rijamo!

Holts juta sev pievērstu Gomulkas līdzcietīgo skatienu.

Pagrabs, kaļķu putekļi, ugunsjūra, — vai tas viss bija īstenība? Neizmērojamās šausmas tagad šķita kā miglā tītas, nereālas, neticamas, tālas … Holts domāja: varbūt tas bija tikai drausmīgs sapnis?

Viņš pacēlās gultā sēdus un jutās kā salauzts, nebija nevienas vietas, kas nesāpētu. Tomēr ar vienu lēcienu viņš bija no gultas laukā un izstaipījās.

Pie galda ar ādas somu uz ceļiem smēķēja sanitārs. Viņš smīnēdams teica:

—       Jūs es apmeklēju pat mājās, piecas markas vizīte. Sāksim nu dakterēties!

Uz abām rokām bija radušās apdeguma tulznas.

—       Tās mēs liksim mierā, citādi var rasties iekaisums. — Sanitārs uzlika Holtam marles pārsējus. —Bet tagad . .. porciju prontosila, tas nomierina nervus.

Beidzot Holts noģērba apdegušās drēbes. Gomulka teica:

—  Tev visur redzami asins izplūdumi.

Holts tikai piebilda: — Es nesaprotu, kā ļaudis to spēj izturēt.

Un tūliņ atkal sākās strīdi.

Holts domāja, ka tagad teātris sāksies no jauna. Brancners sarauca pieri krunkās un nosodoši paraudzī- jas uz Holtu.

—       Lūk, kā! Tu to nesaproti? Nu labi, tad es tev paskaidrošu.

—   To nu es gribētu dzirdēt! — Gomulka iejaucās.

Brancners uzmeta Gomulkarn neuzticīgu skatienu un saka:

—       Vācu tautai ir nesatricināma ticība savam fīreram un galīgai uzvarai. Tāpēc tā ar prieku panes visas grūtības. Kas vēju sēj, tas vētru pļauj. Fīrers to pateica pavisam skaidri un gaiši pagājušajā gadā 9. novembra priekšvakarā. Bombardēšanā cietušie — tie ir mūsu atriebēju avangards.

Holta acu priekšā atainojās gaisa uzbrukumu pārdzīvojušo ļaužu nožēlojamā nometne ogļraktuvju teritorijā. Avangards? Feters ar lielu lāpāmo adatu piešuva savam darba apģērbam pogu.

—       Vai tu kādreiz esi pārdzīvojis teroruzbrukumu, — Gomulka jautāja Brancneram.

—   Nē!

—   Tad labāk turi muti!

—   Bet fīrers, — Brancners protestēja.

—       Ciet klusu, — Gomulka uzkliedza. — Arī fīrers nav piedzīvojis vēl nevienu teroruzbrukumu. Viņš nav pat vēl apmeklējis nevienu gaisa uzbrukumā sagrauto pilsētu.

Brancners norīstījās tā, ka viņa lielais ādamābols sakustējās uz augšu un uz leju.

—       Tas … tas… tagad nu ir diezgan, — viņš iesaucās. — Šodien jūs mani vairs neiegāzīsiet. Tagad es beidzot iesniegšu ziņojumu. Es eju pie šefa.

—        Gilbert, parūpējies taču, lai beidzot šeit būtu miers, — Holts uzsauca Volcovam. Bet Volcovs, kas patlaban no skapīša ņēma laukā savas mācību grāmatas par stratēģiju, bez sevišķas intereses apjautājās:

—       Par ko tad tu gribi ziņot? — un tūliņ iedziļinājās kādā grāmatā.

Brancners aplika vidusjostu.

—       Tā sākās arī 1918. gadā. Jūs nodarbojaties ar graujošu politiku. Tā ir naidīga propaganda . ..

Gomulka pakratīja galvu. Brancners saniknots iekliedzās:

—       Jūs te visi esat uz vienu roku. Kirš, tu visu dzirdēji?

Galdnieka dēls Kiršs sēdēja pie galda un veselām saujām stūķēja mutē sviesta cepumus.

—       Es? … — viņš nožāvājās. — To šeit visi varēs apliecināt, ka es biju cieši aizmidzis.

—       Nekas tev nesanāks, Brancner, — Gomulka apmierināts noteica.

Brancners uzlika cepuri galvā.

— Labi, labi! Šeit ir īsts sazvērnieku perēklis. Bet es jūs visus uzsperšu gaisā, visus! — Un viņš sāka kliegt: — Kaitnieki jūs esat, sabotieri.. .

Gomulka klusēdams piedauzīja sev pie pieres. Viņš patlaban rūpīgi un veikli apgrieza Holtam apsvilušos matus.

—   Ko tas nozīmē — kaitnieki? — no sava kakta sauca Feters. — Gilbert, tu kā nākamais virsnieks nedrīksti pieļaut tādu apvainojumu! Iedomājies tik, ja nu šis pļāpukule tiešām aizskrien pie šefa!

—  Jā gan! — Holts piebalsoja. — Reiz par visām reizēm tev viņam jāpamāca, kā uzvesties!

—   Kā viņš mani nosauca?

—  Par kaitnieku, — Feters kūdīja, — par sabo- tieri… un vispār …

Volcovs pielēca kājās, pasniedzās pēc Brancnera un ar labo roku sakampa to aiz blūzes. Brancners gribēja aizstāvēties, bet tad jau viņu ķēra skaļa pļauka. Feters apmierināts ņirdza, un Kiršs bāza mutē citu pēc cita cepumus. Ar labo roku Volcovs lēnām cēla uz augšu sagumušo Brancneru; viņš bija tik stiprs, ka varēja to purināt gaisā. Tad viņš to nolika uz grīdas, pagrūda pret skapīti un atkal pievilka klāt.

—   Paklausies! Paklausies un liec aiz auss! Tās pāris nedēļas, kuras man vēl jāpavada šai barā, es gribu nodzīvot mierā. Es taču nejaušu tev sabojāt manu karjeru. Beidzot tev vajadzēs pārstāt trakot. Citādi… Vai tu zini, kas citādi notiks? Naktīs tu esi kopā ar mums pie lielgabala. Un tik tiešām kā mani sauc Gilberts Volcovs, nākamās apšaudes laikā es tev ar uzgriežņu atslēgu ielauzīšu galvaskausu. Tādi nelaimes gadījumi notiek samērā bieži, par to vari palasīt prinča Krafta Hohenloes gramatā «Militāras vēstules par artilēriju». Saprati? — Viņš palaida Brancneru vaļā.

Holtam bija tāda sajūta, it kā viņam kāds būtu aizžņaudzis rīkli; Volcova draudus viņš uzņēma nopietni. Viņš vēl nebija aizmirsis ainu pie Kraukļu klints, kad Volcovs pretoties nespējīgajam Meisneram spieda pistoles stobru pie pieres… Visur tas pats, Holts, baismu pārņemts, domāja. Vai nu viņš nosit ķēdes suni, vai kaujas ar kādu, vai ari atklāj tuvcīņas uguni… Visur viens un tas pats.

Sakaru pārbaudes laikā Gomulka pēkšņi teica Holtam:

—   Iedomājies, ja Volcovs būtu mūsu ienaidnieks! —

»

Viņš pakara blindāžā telefona klausules. — Ja tu ne- butu viņa draugs . . .

—       Laime vēl, ka viņš pirmīt visu labi nedzirdēja, — sacīja Holts, — diezin kā tad vēl būtu beidzies!

Gomulka apsēdās uz lielgabala lafetes balsta.

—       Pasaki man pavisam atklāti: kā pagājušajā naktī īstenībā viss norisa?

—       Es to pateikšu tikai tev, — Holts atbildēja. — To nemaz nevar attēlot. Es nebiju iedomājies, ka pasaulē varētu būt vēl kaut kas drausmīgāks. Tad jau labāk šeit, laukā, pļaujošie uzlidojumi vai bumbu krusa.

Gomulka klusēja. Tad, mainīdams sarunas temu, teica:

—       Volcovs saņēma vēstuli no sava krusttēva. Tas atkal paaugstināts — jau par komandējošo ģenerāli. Uzņemšoties kādas vienības komandēšanu rietumu frontē. Agrāk viņš austrumu frontē komandēja aviācijas lauka divīziju. Tā ielenkta pie Voroņežas. Bet viņš pats no katla izmucis, aizlidojis ar lidmašīnu.

Ielenkums pie Voroņežas, Holts domāja. Bet par to taču vēl nekas nebija dzirdēts. Viņš izbrīnījies prātoja: pirms gada šāda piezīme mani būtu satriekusi. Gomulka it kā starp citu piebilda:

—  Arī es saņēmu vēstuli no mājām.

—        Un… vai tev kaut kas zināms? — Holts nomākts jautāja. — Vai tam kāds sakars ar atentātu? Vai viņa ir apcietināta?

Gomulka pakratīja galvu.

—  Viņa esot pazudusi bez pēdām …

Nejautā ne par vienu, Holts atcerējās, nerunā ne ar vienu. ..

—       Viņu meklē kā «ģimenes locekli», — Gomulka čukstēja. — Pulkvedis Barnims kapitulējis ar visu savu pulku, bet, kad gribējis pāriet pie krieviem, tad viņu …

Holts pielēca kājās.

—       Cerams, ka šonakt viņi ļaus mums gulēt, — ,viņš steidzīgi teica.

Naktī Volcovs pie lielgabala zobojās par «Moskītu» vienību, kura lidoja krustām šķērsām pāri Vācijai, līdz pagriezās uz Berlīni un nometa tur bumbas.

—        Izmuļķoja mūsu nakts iznīcinātājus, — viņš teica,

—   tie tagad meklē ienaidnieku pie Minhenes.

Nākamajā rītā ieradās papildinājums. Agri, ap pulksten septiņiem, kad citi vēl gulēja, Feters atgriezās no sakaru līnijas pārbaudes un sauca:

—   Kurpniekzeļļi ir klāt! Tie nav ģimnāzisti, bet tīrie pienapuikas, maizniekmācekļi, atslēdznieki, īsti bērneļi no arodskolām … Viens man jautā: «Kamerad, kur šeit atrodas . . .» Bet es viņam atbildēju: «Tas tev jāprasa dežurējošam unteroficierim, es tev nekā nevaru palīdzēt. . . » Šis man vēl pasaka: «Paldies!» Zēni, ar tiem tik būs joki! Ja šie nepratīs uzvesties, tad es oficiāli ievedīšu miesassodus.

Bet Volcovs sauca no savas gultas:

—   Ar tiem mēs te neķēpāsimies!

Dīvainā kārtā uz rīta pārbaudi Kučera ieradās kārtīgi apģerbies kopā ar trim augstiem hitlerjaunatnes vadītājiem. Gotesknehts no kancelejas atnesa dokumentu mapi. Pārsteigts Volcovs ar elkoni piegrūda Hol- tam. Kučera uzkliedza:

—   Vecākajiem zenītartilērijas izpalīgiem Dūzenbeke- ram, Heršelmanam un Volcovam… iznākt no ierindas! — Viņš visiem trim pasniedza Dzelzs krustus. Gotesknehts ievēra tiem pogcaurumos lentas, hitlerjaunatnes vadītāji spieda rokas. Tad Kučera pavēlēja nostāties ierindas priekšā baterijas komandējošam sastāvam un no saraksta nolasīja uzvārdus: «Dūzenbekers, Everts, Gomulka, Grūberts, Holts»… visus tos, kuri no 1927. gada iesaukuma bija vēl baterijā, — kopa ar abiem hamburģiešiem septiņpadsmit vīrus. Holts izgāja priekšā. Viņš domāja: mēs bijām .divdesmit astoņi, kad atnācām… Vienpadsmit kritušo no vienas klases. Gotesknehts piesprauda visiem pie blūzēm zenītartilērijas labāko šāvēju nozīmes, sen kārotās sudraba nozīmes, kuras bija nēsājamas kreisajā pusē pie krūtīm …

Bateriju sadalīja vados. Gotesknehts paziņoja:

—   Holt, Volcov, Gomulka, rīt varat braukt atvaļinājumā!

Volcovs starodams teica:

—   Vahtmeistara kungs, mums derētu visiem kopā apslacīt manu Dzelzs krustu!

—   Jūs laikam esat prātu zaudējis, — Gotesknehts sašuta. — Septiņpadsmit gadu vecumā rīkot alkoholiskus ekscesus, nē, tam es nekad nepiekritīšu!

Bet vakarā Volcovs tomēr atnesa pudeli konjaka. Pēc pāris malkiem Holtu pārņēma patīkams gurdenums. Viņš laimīgs domāja: atvaļinājums, miers. Beidzot!

Telpu pārbaudes laikā Gotesknehts pavēlēja:

—   Rīt sakārtot visas mantas. Iztukšot skapīšus. Mūsu baterijas pozicijās. tiks izveidots zenītartilērijas trie- cienpunkts . .. Smagā baterija ar astoņdesmit vai simt lielgabaliem.

Naktī viņi sēdēja lielgabala novietnē un kūtri vēroja, kā jaunatnācēji šāva. Nākamajā rītā viņi iesaiņoja mantas. Feteram bija jāpaliek. Atvaļinājums sākās pulksten divpadsmitos un ilga četrpadsmit dienas, piedevām vēl divas dienas ceļā. Rikšiem viņi steidzās uz Eseni. Kad beidzot bija sasniegta dzelzceļa stacija, sirēnas vēstīja trauksmi. Kāda armijas kravas mašīna paņēma puišus līdz uz dienvidiem. Vupertālē viņi ierāpās pasažieru vilcienā. Pēc pāris stacijām vilciens apstājās atklātā ceļa posmā. Volcovs paraudzījās laukā pa logu.

—   Izkāpt, žigli!

Un, kamēr viņi skrēja uz lielas drupu kaudzes pusi, pāri aizbrāzās bumbvedēji. Šāva zenītartilērija, visapkārt dobji dunēja. Pa lauku ceļu viņi steidzās uz rietumiem. Aiz viņiem četrmotorīgie bumbvedēji izbēra kravu.

XV

Pār Volcovu savrupmāju pletās apmākušās rīta debesis. Lija lietus.

Holts un Volcovs ienesa mugursomas istabā. Holts izstiepa nogurušās kājas. Atzveltnes krēsls bija mīksts.

—   Māja pilna svešiem ļaudīm, — Volcovs paziņoja,

—   tev jau pazīstama aina — evakuētie, uzlidojumos

cietušie. Nolikšu tev manā istabā saliekamo gultiņu, un jutīsimies pilnīgi netraucēti.

Noguris Holts iemiga cietā miegā. Kad viņš pēcpusdienā atmodās, Volcovs taisīja vaļa konservu kārbu. Pannā uz spirta plītiņas čurkstēja tauki. Holtu nobiedēja šausmīgā nekārtība, kāda valdīja istabā; viss bija izsvaidīts juku jukām — bruņu cepures, formas apģērbi, attaisītās mugursomas. Visur grabažas, pāri visam izbāztā irbe, divkauju pistoles, sadauzīts galvaskauss.

—  Vispirms mums vajadzētu šeit visu sakārtot, Gil- bert!

—   Kāpēc? Es te jūtos pavisam ērti! — Volcovs iegāza pannā konservu kārbas saturu. Istabu pildīja ceptas gaļas smarža.

Holts notina no rokām pārsējus.

—   Mans krusttēvs, — Volcovs stāstīja, — patlaban ir Francijā, bet pirms aizbraukšanas viņš vēlreiz bijis šeit un atstājis veselu kaudzi dažādu mantu: konservus, sarkanvīnu, krievu tabaku, pat kaviāru, pirmīt es attaisīju kārbiņu, garšo kā siļķe, bet, lai no tā paēstu, vienā reizē jāaprij desmit tādu kārbiņu.

—   Vai man vispirms nebūtu jāsasveicinās ar tavu māti? — Holts apjautājās.

—   Labāk ne. Tu tikai traucēsi viņai kaukt. Es jau pateicu, ka tu esi šeit, — ar to pietiek.

Māja bija neuzkopta. Pēdējā gadā te nekas vairs nebija ne kārtots, ne tīrīts. Tikai pirmajā stāvā, kur patlaban mitinājās sveši ļaudis, valdīja kārtība. Holts aizgāja uz vannas istabu. Ūdens noteka bija aizsērējusi: tajā bija samesti matu kušķi. No krāna virs mazgājamā trauka ūdens nemaz netecēja. Pareizi, Holts atcerējās, toreiz taču Gilberts izrāva svina cauruli. Viņš nomazgājās zem dušas. Spogulī viņš redzēja, ka asins izplūdumi zem ādas noraibinājuši muguru ziliem un zaļiem plankumiem.

Brokastīs viņi no pannas ēda konservu gaļu.

—   Maize? — Volcovs teica. — Gaļa ir daudz veselīgāka. Atila esot ēdis tikai gaļu.

Pašu pirmo viņš no mugursomas izvilka apdriskāto Kiauzevicu. Holts to pašķirstīja.

—   Kad tev beidzot sagribēsies mazliet painteresēties par kara mākslas jautājumiem, — Volcovs teica, — tad vislabāk sāc ar Šlīfena «Kannām».

Holts aizcirta grāmatu.

—   Pateicos, — viņš noteica un paņēma piedāvāto cigareti.

—   Ja nav nekādu militāru zināšanu, — Volcovs turpināja, — tad notikumus frontē nemaz nevar pareizi izprast. Vai man būtu tev vēl jāpaskaidro, kāpēc tādi ka Brancners negrib dzirdēt patiesību par militāro stāvokli? — Volcovs prasīja. — Tāpēc, ka iekšēji viņi jūtas nedroši, tāpēc, ka, neraugoties uz skaistajiem vārdiem, karš viņiem nemaz lāgā nepatīk. Paklausies tik — fīrers gan vienmēr runā, ka karš mums esot uzspiests, bet to viņš dara tikai ļaužu dēļ. īstenība jau tūliņ pēc 1918. gada jauns karš bija nenovēršams. No sava tēva jau es dzirdēju, ka īsts karavīrs nekad ar tādu sakāvi nesamierināsies un domās par revanšu. Par to visu rakstīts grāmatā «Mein Kampi», ari par to, ka ar zobenu rokā mums jāiegūst jauna dzīves telpa austrumos . . .

Holts vēl nebija paspējis atvilkt elpu pēc nogurdinošā spraigā gaisa kara, viņš tikko bija sācis iedzīvoties mazās pilsētiņas apstākļos un izbaudīt atvaļinājuma ērtības, kad Volcova prātošana viņu atkal iegrūda agrākajā nomāktībā un atdzīvināja atmiņā jau aizmirstos vārdus:

«. . . sagatavots un izraisīts iekarošanas karš …» Tā bija runājis viņa tēvs. Nāca prātā arī Gomulkas lakoniskie vārdi par badā nomērdētajiem kara gūstekņiem. «Viņi karu neiesāka …»

—   Tādi ļaudis kā es, — Volcovs turpināja, — nu, kā lai es to pasaku?… Mēs vēlamies karu un, ja kara nebūtu, tad pēc iespējas ātrāk to vajadzētu sākt. Tam jābūt īstam karam, tas nedrīkst būt tāds brāķis kā 1906. gada karš, bet pēc visiem kara mākslas likumiem, kā Aleksandra vai Napoleona laikā. Pajautā vien, tagad mums ir laika diezgan. Gribi, es tev izskaidrošu stāvokli frontēs? Tagad mēs palēnām cīnāmies pa iekšējo līniju, lielisko priekšlauku esam zaudējuši.

Holts smēķēja un ļāva Volcovam runāt. Viņš palūkojās pulkstenī un satrūkās.

—   Pietiek! Tūliņ slēgs iesaukšanas punktu.

Pilsētā viņi sastapa Gomulku. Lietus bija pārstājis, mākoņu sega pašķīrās, šad tad zemei pārslīdēja saules stari. Viņi gāja pilsētas virzienā. Piereģistrējuši atvaļinājuma apliecības, puiši pa šaurajām mazpilsētas ieliņām lēnā gaitā devās uz tirgus laukuma pusi.

Bija jāiet garām pārtikas preču veikalam. Pa durvīm iznāca šmauga, ļoti jauna meitene un pakāpās tūlīt atpakaļ, lai palaistu garām trīs draugus. Meitene bija ģērbusies nonēsātā raibā kleitiņā un nesa rokā iepirkumu kurvīti.

Mati viņai bija brūni. Arī-acis brūnas. Viņas skatiens aizslīdēja Holtam garam. Viņš atcerējās: «. ,. un bērns stāv ceļa malā . . .» Tāda rinda bija kādā dzejolī, kuru viņš reiz bija lasījis: «. . . un bērns stāv ceļa malā.» Pēkšņi viņam bija jādomā par mazo meitenīti ar sarkanajām kurpītēm. Viņš apstājās. Kāpēc viņa izskatās tik bēdīga?

Svešā meitene aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru viņi tikko bija nākuši. Pār viņu slīga debesis ar lietus rflā- koņiem. Cauri padebešu plaisām izlija saules gaisma un apžilbināja Holtu. Viņš gāja tālāk. Kas man notika, viņš domāja. Kas viņa bija? Bet Volcovs šķendējās:

—   Tu jau sapņo gaišā dienas laikā!

Uz tirgus laukuma viņi satika veselu baru jauniešu, tur bija ari Pēteris Vīze un Herberts Vurms, kuru ieraugot Volcovs izrieza krūtis ar ordeņa lentu, un vēl meitenes: Ručera māsa, Frīda Kihlere formas tērpā, viņas draudzene ar iesauku Ķilka un vēl trīs četras citas. Visiem bija rokās peldkostīmi.

—   Velns parāvis! Volcovam Dzelzs krusts! — atskanēja izsaucieni.

—   Un kas tur, — kas tas ir?

—  Zenītartilērist'a nozīme. Tiek piešķirta par zināmu skaitu notriektu lidmašīnu.

Visi virzījās uz peldētavas pusi. Holts apstājās.

—   Mēs taču gribējām apmeklēt Cemcka vecākus.

Ručera māsa bija vēl bālāka nekā parasti; viņa pavilka Holtu sāņus.

—   Jūs taču bijāt ar brāli kopā pie viena lielgabala.

Neko nestāstīt! Holts atcerējās sagrauto lielgabala

novietni, apgāzto lielgabalu. Vai tad tiešām karš man seko ari šeit? Meitenes stāstīja par darbu evakuēto bērnu nometnēs… Norunaja satikties nākamajā dienā.

Viņi ieradās pie Cemcka vecākiem, apmulsuši sēdēja krēslos un centās iestāstīt Cemcka mātei, ka valodas par signālaudeklu patiešām ir tikai baumas.

—   Turklāt nekrietnas baumas, — Volcovs apgalvoja.

Kad viņi izgāja ārā, viņš nozvērējās:

—       Tas bija pirmais un pēdējais šāda veida apmeklējums. Pie manas mātes lai neiet neviens, ja gadījumā ar mani kas notiek.

Gomulka aizgāja pie zobārsta, lai beidzot aizpildītu radušos spraugu starp zobiem.

Naktī Holtu uztrauca no miega baigs sapnis: liesmas, visur liesmas … Tas atkārtosies vēl bieži. Pagājušas jau tikai trīs dienas. Trīs dienas. Laika rēķini sajukuši. Cik man tagad gadu? Septiņpadsmitarpus. Ja līdz iesaukšanai zenītartilērijā bija sešpadsmitarpus, tad kopš tā laika vajadzētu būt pagājušiem trīsdesmit vai pat piecdesmit gadiem. Vēl vairāk. Viena pati ugūns- juras nakts Vatenšeidē ilga simt gadus. Viņš atkal iegrima miegā, laimīgu domu pavadīts, ka nebūs ne trauksmes, ne «Moskitu», ne sakaru vadu pārbaudes. Iemigdams viņš atkal atcerējās: un bērns stāv ceļa malā … ar iepirkumu kurvīti rokā.

Nākamajā rītā Volcovs triumfējoši sauca:

—       Lielisks laiciņš! Debesis vecajiem karavīriem labvēlīgas!

Brokastojot viņš pastāstīja par saviem plāniem:

—       Te vēl kaut kur mētājas mana tēva dienasgrāmatas, tās man beidzot jāizlasa. Un tad jāaiziet līdz kalniem, jāpievāc mūsu pistoles.

Holts gribēja apciemot Pēteri Vīzi.

—   Ak tad tieši Pēterīti Mikstmiesīti? — Volcovs zobojās. — Kas tevi saista pie viņa?

Vispirms viņi tomēr nolēma iet izpeldēties. Holts gan šaubījās, vai ar savu izraibināto muguru var cilvēkos rādīties.

—   «Tur dusēja varoņi ar krūtīs cirstām brūcēm,» — viņš citēja. — Senie ģermāņi mani būtu aiztrenkuši ar kaunu un negodu ratā.

—   Toreiz vēl nebija gaisa kara, — Volcovs ar abām kājām iekāpa treniņa biksēs. — Tie gan bija laiki! Iedomājies tik! Cīņā vīrs pret vīru, ak ko tik es visu nebūtu dabūjis gatavu! — Sajūsma par sen aizmirstajām cīņas metodēm viņu pilnīgi pārņēma savā varā. — Es būtu kļuvis par lielāko senatnes karavadoni, — viņš lielījās. — Hanibālam es būtu atbildējis ar flangu apiešanas manevru. Tas nu gan neprāts! Varro nostādīja savas vienības «trīsdesmit sešu vīru dziļumā», — ko gan tādā gadījumā dod viņa pārspēks? Pirmās un otrās līnijas karavīrus, tā sauktos hastati un principes, es būtu nostādījis divpadsmit rindās un trešo līniju — triarii novietojis flangos un- paturējis rezervē. Tad visus Hasdrubala jātniekus es būtu iesviedis Aufidā . ..

—   Ja tu būtu Napoleons, — Holts zobojās, — tad būtu iekarojis visu Krieviju . ..

—   Nē, — Volcovs attrauca. Viņš uzrāva bikses pāri vēderam. — Ja es būtu Napoleons, es nekad neuzbruktu Krievijai! Lai jau krievi nāk pie manis, ja tiem patīk! Tad es tos sakautu vienā rāvienā savas bāzes tuvumā. — Viņš aizpogāja bikses. — Ar Napoleonu tā lieta ir citāda. Kara vadībā viņam nebija nevienas kļūdas. Ja kāds apgalvo, ka pirms gājiena uz Maskavu viņam vispirms vajadzējis ieņemt Baltijas cietokšņus, tad tās ir tikai pļāpas. Krievijā Napoleons rīkojās pareizi, to reiz par visām reizēm pierādījis Klauzevics. Napoleona karagājiens uz Krieviju neizdevās tāpēc, saka Klauzevics, ka ienaidnieka valdības nostāja bija saliedēta, tauta uzticīga un nelokāma. Tātad karagājiens nemaz nevarēja izdoties. Ko tu tā skaties? Kas ir?

—  Nekas, — Holts atbildēja. — Pasteidzies! 2ēl skaistās pēcpusdienas.

Peldētava bija gandrīz tukša. Holts peldēja uz otru krastu, Volcovs viņam nesekoja. Sasniedzis upes vidu, Holts nogūlās uz muguras un ļāva straumei sevi nest. Muļķīgs piemērs, viņš domāja, — kāpēc man uz mēles bija tieši Napoleons? Otrā krastā viņš kādu brīdi gulēja zālē. Tātad nav taisnība, kā to vienmēr mēdz apgalvot, ka fīrers izvairījies no Napoleona kļūdām. Napoleonam kļūdu nemaz nav bijis.

Atkal atgriezies peldētavā, Holts noguris pieķērās pie kāpnēm un kādu brīdi turējās ūdenī. Tad uzrāpās uz dēļiem. Sirds dauzījās kā negudra. Tur nu viņi visi sēdēja uz vecā, ierastā laukumiņa pie tramplīna — zēni un meitenes, starp tiem arī Volcovs un Gomulka. Lēnām viņš gāja pār laipām. Nē, viņš domāja, tas taču nav iespējams. Atbalstījusies pret margu stabu, pievilkusi ceļus līdz pat zodam, aizvērtām acīm sēdēja svešā meitene — gluži viena, savrup no citiem.

Holts aizlavījās līdz tramplīnam un nometās uz dēļu klāja. Frīda Kihlere tūliņ apjautājās, kas viņu sadauzījis tik zili zaļu. Holts neatbildēja. Bet Gomulka, kas parasti nelietoja stiprus izteicienus, viņai pārmeta:

—   Kur Verners zilumus dabūja, tur tu, dumjā zoss, no bailēm būtu ap… apķēzījusies no galvas līdz papēžiem.

Meitenes savieba sejas. Bet Volcovs sāka tik neganti smieties, ka augšā, krastā, vecais peldētavas apkalpotājs izbrīnījies pabāza galvu no dēļu būdas.

Pēc tam visi klusi un laiski sēdēja saulē. Kāds iejautājās:

—   Kas tad īstenībā ir gaisa karš?

Volcovs smīnēja: — Kas īstenībā ir gaisa karš? Gaisa karš īstenībā ir ļoti vienkāršs. Tas ir visvienkāršākais karš, kāds vispār var būt. Mēs esam apakšā un šaujam uz augšu, bet viņi ir augšā un met uz leju.

Holts domāja: vēl mazliet jāpagaida, vēl nejautāšu, citādi būs uzkrītoši. Bet viņš jau bija izteicis it kā starp citu:

—   Kas tā par meiteni tur pāri pretim? — Visi pagrieza galvas. Dažas meitenes iesmējās. Holts sakaitināts noteica:

—   Jūs esat dumjas.

Volcovs norūca: — Tādas jau visas meitenes, tikko ir vairākas kopā. Bet katra atsevišķi — tad tās vislabāk ielīstu vai zemē.

—   Labi novērots! — Gomulka piezīmēja.

—   Viņa nav šejieniete, — pēc brītiņa pastāstīja Frīda Kihlere, gaišmatainā vācu meiteņu apvienības vadītāja. — Evakuēta no Rietumvācijas, ja nemaldos no Sveinfurtes. Viņai šeit, — Kihlere piedauzīja ar pirkstiem pie pieres, — viss nav kārtībā. No viņas posma vadītājas es uzzināju, ka esot palikusi bez vecākiem, Šveinturtē bijusi kalpone, tas ir, nokalpojusi obligāto darba gadu. Viņai jau ir tikai piecpadsmit gadu. Reiz gaisa uzbrukuma laikā esot apbērta un, kad pēc nedēļas patvertne atrakta, visi bijuši beigti, tikai viņa vēl dzīva. Tad nogulējusi labu laiku slimnīcā. Tagad viņa šeit kādā daudzbērnu ģimenē iesaistīta darba dienestā; ģimenes galva ir esesietis, trūkums viņai tur nav jācieš. Maija viņai atkal bija jāiet uz slimnīcu. Tāpēc tagad darbs atvieglots — viņa strādā tikai priekšpusdienās.

Volcovs nolikās garšļaukus uz dēļiem.

—  Karš paliek karš!

Holts centās atvairīt patvertnes vīziju, kur starp sa- slingušiem līķiem viens dzīvais cīnās pret ārprātu. Visapkārt viņš dzirdēja meiteņu čalas. Aizsmakušā balsī viņš iejautājās:

—   Kāpēc jūs par viņu neparūpējaties?

Visi apklusa,

—  Viņa nevēlas. Viņa vairās no visiem.

Holts pielēca kājās.

—   Tautas kopība — visi par vienu un viens par visiem… — viņš ņirgājās. Nesapratnē viņam pievērsās daudzi acu pāri. Viņam likās, ka dzird šo pašu gaišmataino meiteņu apvienības vadītāju runājam par nesatricināmu solidaritāti… un no tā brīža nebija pagājis pat vēl ne gads. Viņš dzirdēja arī Cīšes kundzes balsi: «Pamet taču bērnu! Mani tev jāglābj!» Holts strauji novērsās. Aiz muguras viņš dzirdēja Gomulku sakām:

—   Pirms dažām dienām viņš pats to visu pārdzīvoja.

Tas, ko pārdzīvoju es, ir tīrie nieki, Holts nodomāja,

soļodams gar laipām. Es to izturēju un izturēšu atkal.

Laipu galā, kur bija piestiprinātas smailītes un airu laivas, viņš apsēdās un ļāva kājām iegrimt ūdenī. Saulē mirdzēja upe.

Astoņas dienas aizbērta, viņš domāja. Viņš atcerējās, kā bija nesis uz pārsienamo punktu mazo meitenīti ar sarkanajām kurpītēm un dzirdēja kādu sakām: «Exil. Par velti esat pūlējies.» Uz ielas brakšķēdams nogāzās degoša jumta karnīzs, un dzirksteles ielidoja kāpņu telpā .,. Vai jūs pazīstat pulkedi Barnimu? Un tad … nošauts. Kas noticis ar Utu? Varbūt viņa nemaz vairs nav dzīva … Varbūt viņa nekad nav dzīvojusi? Varbūt Utu esmu redzējis tikai sapnī, tāpat kā «Mustangus», Smidlingu, bumbu krusu.

Holts piecēlās un lēnām gāja pie meitenes, kas vēl aizvien sēdēja saulē, atbalstījusi muguru pret margām. Viņš apsēdās tai blakus-

—- Mani sauc Verners Holts. Es esmu zenītartilērijas izpalīgs un atrodos atvaļinājumā.

Meitene mazliet pagrieza galvu uz Holta pusi. Sārtums lēnām sakāpa tās vaigos.

Vismaz tūliņ tā neaizmuka prom, viņš nodomāja. Patiesību sakot, meitenes seja, garās skropstas, tumšās uzacis un sārtās lūpas nelikās gluži svešas. Es nedrīkstu uz to daudz skatīties, citādi tā vēl aizbēgs prom! Ko lai es tai saku?

—   Ari es šeit esmu svešinieks, tikai pagājušajā gadā iestājos te ģimnāzijā, mācīties dabūju pāris mēnešu, tad bija jāiet uz zenītartilēriju.

Par zenītartilēriju runāt nav pareizi, viņš prātoja. Tāpat nav pareizi stāstīt meitenei par izpalīgiem, jo tad tā atcerēsies gaisa uzbrukumus.

—   Es nevarēju mājā vairs izturēt, pats nezinu, kāpēc.

Nav pareizi runāt par mājām, jo tai vairs nav vecāku … Patiesību sakot, arī man nav vairs vecāku.

—   Jūs mani… Tu mani atvaino, — viņš apmulsis teica. — Es runāju tīrās muļķības . . . Bet uzrunāt svešu meiteni, — viņš pateica skaidri un gaiši, — arī ir grūti. Bez tam es baidos, ka tu aizbēgsi.

Tā nepakustējās.

—   Es tevi redzēju jau vakar, — Holts turpināja,

—   ar iepirkumu kurvīti uz rokas. Tik labprāt tūlīt būtu gājis tev klāt. Kād es dzirdēju… — Meitene tagad pacēla acis, bet tās raudzījās taisni uz priekšu

—   … ka tu esi no Šveinfurtes … — Ko gan es muldu, viņš nodomāja — … kad es to dzirdēju, es nospriedu, ka šeit nu gan tevi neviens nesaprot.

Meitene aizvēra acis un sēdēja kā sastingusi.

Saprast, Holts nodomāja, vai tad vispār var saprast otru cilvēku.

—   Mūsu baterija izvietota Rūras apgabalā. Nevaru saskaitīt, cik bieži ziņojumos par stāvokli gaisa telpa man nācies dzirdēt vārdus: «Gaisa telpā virs Virc- burgas un Šveinfurtes . ..»

Viņš to skaidri atcerējās. Tas bija oktobrī, amerikāņi bija izsūtījuši apmēram tūkstoš iznīcinātāj us-pavadoņus, un gaisa kaujas norisinājās telpā no Holandes robežām līdz Dienvidvācijai. Bija notriekti vairāk nekā simt četrmotorīgie bumbvedēji, bet Sveinfurte tomēr tika bombardēta .. . Holts redzēja, kā namu jūra iegrimsi pelēku dūmu aizsegā, kā nepārtraukti plaiksnās sprādzienu zibeņi, līdz beidzot ugunsgrēku sarkanās liesmas aprij dūmu vālus … Holts aizgainīja šīs atmiņas. Kā Gotesknehts vienmēr teica? Sakost zobus!

—   Labi, ka es toreiz neko par tevi nezināju. Man nebūtu bijis miera. Un palīdzēt es tev arī nebūtu varējis.

Klusēdams viņš ilgi sēdēja tai blakus. Kļuvis nedrošs, tāpēc ka tā visu laiku klusēja, viņš apjautājās.

—  Vai lai eju prom?

Tā tikko manāmi pakratīja galvu.

Sabiedrība pie tramplīna sāka posties uz mājām. Iedams garām, Volcovs paraudzījās uz meiteni; tad balsu troksnis sauļošanās laukumā noklusa. Tagad uz laipām palika tikai viņi vien. Vakara saule spīdēja zemu virs kalniem viņpus upes un vairs nesildīja. Holts iejautājās:

—   Es pat nezinu, kā tevi sauc.

—   Gundele. Īstenībā Gundula.

Holts klausījās tās balsī; balss bija zema, mazliet trausla. Viņš atkārtoja:

—   Gundula.

Meitene pievērsa viņam seju.

—   Un uzvārds?

—   Tīsa.

Viņam patika tās balss.

—   Vai tev nav auksti?

Bet meitene atteica:

—       Pārējie biedri ļaunosies, ka tu neej tiem līdzi. Tie taču ir tavi draugi.

—       Tikai Gilberts un Zeps, — viņš paskaidroja, — pā=- rējie man neko nenozīmē.

Gundula pasmaidīja. Viņš redzēja starp ‘lūpām pamirdzam'baltus zobus.

—   Par ko tu domā?

Smaids kļuva gaišāks.

—       Man gribētos zināt, ko tu vakar domāji? — tā teica.

—        Es? — šis jautājums Holtu apmulsināja. — Es noraudzījos, ka tu aizej. Vispirms man ienāca prātā rindiņa no kāda dzejoļa . . . «Un bērns stāv ceļa malā.»

Viņa nolieca galvu uz Holta pusi.

—   Un kā tālāk? i -

Viņš sasprindzis domāja.

—        «Un bērns stāv ceļa malā… un māj ar roku man …» Šķiet, tas ir Štorms.

Viņš redzēja, kā kustas tās lūpas, tā atkārtoja pie sevis abas dzejoļa rindiņas.

—   Un tu? — viņš jautāja. — Ko tu domāji?

Tad tās sejā atkal iesitās sārtums, un tā piecēlās. Holts bija galvas tiesu garāks par to. Viņš noskatījās tai pakaļ, tad aizskrēja pāri sauļošanās laukumam uz savu peldbūdu un uzrāva mugurā formas ģērbu. Pie izejas viņš gaidīja.

Meitenei atkal bija mugurā izbalējusī raibā kleitiņa. Nerunādams ne vārda, viņš soļoja tai blakus cauri parka apstādījumiem uz pilsētu. Kad aiz tilta iela nogriezās pa kreisi uz zvejnieku kvartālu, tā apstājās un teica:

—. Nē … Būs labāk, ja viņi tevi neredzēs.

—   Vai rīt tu atkal nāksi peldēties?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu. Un tad, it kā būtu atļavusies par daudz, aizsteidzās prom pa šauro, ēnaino ieliņu.

Otrā rītā Holts apciemoja Gomulku. Volcovs vēl gulēja. Uz galda atradās kaudzīte melnu, vaska audeklā iesietu burtnīcu, kuras Volcovs bija lasījis līdz vēlai naktij; tās bija viņa tēva dienasgrāmatas. Holts uzrakstīja zīmīti: «Aizeju pie Zepa. Varbūt redzēsimies peldētavā.» Kad viņa skatiens apstājas pie Volcova, kas miegā klusu krāca, viņam gribējās iekliegt tam sejā: «Trauksme!» Tad tik būtu ko redzēt, kā tas lēktu augšā.

Gomulka dzīvoja pilsētas nomalē. Dārziņā mājas priekšā ziedēja gladiolas un asteres. Durvis atvēra Gomulka, ģērbies peldmētelī, un cauri priekšnamam aizveda Holtu uz saules pielijušu ēdamistabu. No blakus telpas atskanēja vairāku sieviešu balsis. Gomulka paskaidroja:

—   Pie mums viesojas radi.

Viņa istabiņa bija vienkārši mēbelēta. Te valdīja nevainojama, gandrīz pedantiska kārtība un tīrība. Kad Gomulka atvēra skapi, Holts ieraudzīja vienādi salocītu un skaistās kaudzītēs saliktu veļu, rūpīgi sarindotas kurpes un uz drēbju pakaramiem tīri izsukātas drānas. Viņš atcerējās nekārtību pie Volcova.

Dārzā viņi uzmeklēja ēnainu stūrīti. Aprikozu koki bija kā piebērti gataviem augļiem. Gomulka teica:

—   Šogad ir bagātīga aprikozu raža. Mēs ļaujam tām pilnīgi nogatavoties, pat pārgatavoties, tad var izvārīt marmelādi bez cukura.

Holts pacēla dažus zemē nokritušus augļus, apēda tos un sēklas iesvieda krūmos. Laiski un apmierināti viņš nogūlās zem koka. Gomulka iejautājās:

—   Ko tu darīsi pēcpusdienā? v

—   Man ir norunāta satikšanās.

Gomulka piesardzīgi apjautājās:

—   Vai tas ir tiesa… ka viņa nav pie pilna prāta?

—   Tās ir neģēlīgas pļāpas, Zep. Kā jau vienmēr — tā ir Kihlere, šī kaza. Es nesaprotu, — Holts mierīgi turpināja, — kāpēc man ir tādas dusmas uz viņu. Kad es viņu ieraugu, manī viss sāk vārīties… — Klusībā Holts nodomāja: viņa ir Cīšes, Brancnera un citu tiem līdzīgo tips, tikai sieviete. — Pasaki man, Zep, — Holts domīgi vaicāja, — kāpēc gan mums vienmēr ir zobs pret tiem, kas sajūsmināti par … nacionālsociālisma ideju? Ja kāds ierodas, kāds pilnīgi svešs, tev liekas: gluži simpātisks puisis. Tiklīdz tas paVer muti, tā tūliņ iet vaļā: kungu rase, absolūta uzticēšanās, fanātiska griba, un viss līdz apnikumam parastais. Es tūliņ nodomāju: mīļais dievs, tas jau ari ir viens no tiem. Taisnību sakot, tādiem ļaudīm kā Cīše … ar viņu nesatricināmo fanātismu . .. vajadzētu būt mums par paraugu.

—   Man personīgi, — Gomulka apdomīgi teica, — fanātisms liekas . . . nu, kā lai saka … tieši atbaidošs. Kāpēc? Ar fanātiķi nav iespējams runāt. Manā uztverē fanātiķis ir tas pats, kas nikns buldogs. Nesmejies, Verner, tas tiešām tā ir.

—   Bet taisni fanātisms taču tiek no mums prasīts, — Holts iesaucās. — Un taisni tāpēc, ka man ir tieksme visu analizēt un apšaubīt, es apskaužu tos, kas spēj fanātiski ticēt. Es dotu diezin ko, lai varētu kļūt par fanātiķi. Dzīvot tad būtu daudz vienkāršāk. Pārdomas un prātošana, tās cilvēku beidz vai nost, Zep. Es ļoti vēlētos būt fanātiķis.

Gomulka atliecās taisni.

—   Tad es nevarētu būt tavs draugs. Iedomājies tik, es kaut ko pasaku, bet tu pēkšņi lec augšā un kaistošām acīm nesies prom ar ziņojumu… Tad jau nemaz nav iespējams būt īsti vaļsirdīgam. — Viņš atkal atlaidās zālē. — Nopietnas pārdomas, — viņš neparasti nosvērti teica, — tās tevi nenobeigs, turpretī bezjēdzīgas pārdomas gan. Meklēt — tas ir pareizi/tikai nevajag meklēt bez jēgas, kā ar aizsietām acīm tumšā istabā . ..

Ar aizsietām acīm tumšā istabā, Holts domāja, labs salīdzinājums! Bieži tiešām liekas, ka es taustītos apkārt pa tumsu; tad es domāju: to es nesaprotu, un to es

nekad nesapratīšu … Ko tik visu es neesmu šai vienā gadā pārdzīvojis! Visi Barnimi apcietināti, vecais Cīše ģenerālgubernatorā nodarbojas ar kaut ko neizsakāmi draņķigu — ebrejus, kuri klusi pazuduši, iznīcina ar … kā taču to sauca, — ar hlorogļskābes metilesteru, tā teica mans tēvs, un melojis viņš nav vēl nekad. Bet par to vispār nemaz nedrīkst domāt. Jo kā citādi es izkulšos cauri, — bez atbalsta, bez palīdzības? Uz ko tad vispār vēl var paļauties šai pasaulē?

—   Varbūt mēs šo laiku neizprotam, — viņš teica.

—   Bet tagad, kad krievi jau ir pie Austrumprūsijas, vai tagad nav atlicis vairs vienīgi tas, ka mums jācī- nas par Vāciju? Vai līdz šim mēs necīnījāmies par sievietēm un bērniem Esenē un Gelzenkirhenā? Varbūt tas daudz neko nepalīdzēja, bet par to es vienmēr domāju: mēs sargājam sievietes un bērnus.

—   Bet to taču dara arī citi, — Gomulka iebilda.

—   Ja tu tā domāsi, tad jau vispār netiksi pie skaidrības. Kā tev liekas, par ko cīnās krievi? Liec lai tev kāds pastāsta, kā esesieši jau no paša sākuma rīkojās pa Krieviju, tāpat lauku žandarmērija un karaspēks! Ciše būtu tev varējis kārtīgi ieskaidrot, ka mums ir tiesības krievus iznīcināt, tāpēc ka tie ir boļševiki. Iedomājies sevi uz mirkli tāda boļševika vietā, kuram varbūt visa ģimene nošauta vai arī aizvesta uz Vācjju spaidu darbos. Vai arī tas necīnās par sievietēm un bērniem?

—   Zep . .. Tu to pasaki tik vienkārši, — Holts iesaucās. — Šīs pretrunas tevi nemaz nemulsina. Un kas tev dod spēku?

—   Man? — Gomulka izvairīgi novilka. — To ir grūti pateikt, ļoti grūti..«

. Holts pēkšņi iedomājās svešo meiteni. Kāds cilvēks dos man spēku un atbalstu, viņš nodomāja. Varbūt tā būtu bijusi Uta, bet es, idiots, aizskrēju pie Gertijas Cīšes, un cerētā atbalsta un patvēruma vietā man vajadzēja piedzīvot, ka man tā kļūst aizvien vienaldzīgāka, tik baismīgi vienaldzīga, ka vēl šodien kļūst salti, to iedomājoties.

—   Iesim ēst, — Gomulka aicināja.

Neskopojoties ar porcelānu un sudrabu, verandā bija klāts pusdienu galds astoņām personām. Gomulka iepazīstināja:

—   Mans draugs Verners Holts.

Viņa māte bija stalta, gaišmataina sieviete ar zilām acīm. Holtam vajadzēja noklausīties krustmāšu un māsīcu vārdus. Advokāts doktors Gomulka bija apmēram gadus piecdesmit vecs vīrs ar plāniem, sirmiem matiem, tumšam brillēm, un tomēr īsts sava dēla līdzinieks. Viņš laipni teica:

—   Es tiešām ļoti priecājos, Holta kungs. — Dažus vārdus viņš mēdza pārmērīgi uzsvērt.

Viesus cienāja ar aprikozu želeju, pēc tam ar aprikozu uzpūteni, aprikozu kompotu un kafijas vietā pasniedza ļoti vāju, bet īstu tēju ar aprikozu kūkām.

—   Kā redzat, — Gomulkas kundze teica, — dārzs baro kopēju.

Sarunas pie galda uzturēja gandrīz tikai Gomulka un viņa dēls. Nepagāja ilgs laiks, kad Holts jau nojauta, ka starp tēvu un dēlu valda nesaskaņas, kas bija jūtamas viņu sarunās. Aiz pieklājības viņš šad tad atbildēja uz kādu jautājumu. Nepacietīgā vēlēšanās būt vienam norima tikai tad, kad viņi pie galda palika mazāka sabiedrība.

Radinieces no galda aizgāja.

—   Mēs jau sen gribējām jūs redzēt savā namā, — advokāts iesāka tādā tonī, it kā viņš teiktu: priekšsēdētāja kungs, zvērināto kungi! — Parunāsim pāris vārdu atklāti. Jusu klase cietusi zaudējumus, trīspadsmit kritušo, ja esmu pareizi informēts . . . Kādas jūsu izredzes nākotnē?

—       Līdz šim mums laimējies, — Holts atbildēja,

—   Gilberts Volcovs vienmēr saka, ka debesis veciem karavīriem labvēlīgas.

—   Tas ir mērķtiecīgs optimisms, — advokāts atbil dēja, — vai jūs tā nedomājat? Smēķējat? Lūdzu. Pateicos, es apkalpošu sevi pats. — Un viņš aizkūpināja pīpi.

Gomulkas kundze ar tējas tasi rokā teica:

—   Ikviena māte vēlas, lai viņas dēls atgrieztos mājās.

Gomulka skarbi iesaucās:

—   Māmiņ, tu taču nesāksi atkal veco dziesmu!

—   Manuprāt, esmu tevi labāk audzinājusi, — viņa norāja, — kādā tonī tu atļaujies ar mani runāt!

Sī vārdu pārmaiņa radīja Holtā nepatiku.

—  Jūsu tēvs, — noņemdams brilles, advokāts atkal iesāka, — ja esmu pareizi informēts, cietis represijas … Vai jūs atļaujat par to runāt? Vai viņš nekad ar jums nav runājis par nākotnes perspektīvām? Vai jūs neesat ar viņu vienojušies par piemērotas izturēšanās pamatprincipiem, kas atbilstu zināmām mērķim? — Neuzlūkodams Holtu, viņš atkal uzlika brilles.

Zināms mērķis? Mērķim atbilstoša izturēšanās? It kā aizsargādamies Holts teica:

'— Mans tēvs ir savādnieks, viņam nav nekādas jēgas par praktiskām lietām … Mēs ar Zepu reizēm, pror tams, esam pārsprieduši, kā mums izturēties. Taču vienmēr iznāk pavisam citādi. Piemēram, bezgalīgās ķildas ar hamburģiešiem, kurās mūs ievilka pret savu gribu.

Advokāts neapmierināts sūca pipi.

—   Saprotiet mani pareizi: es esmu uzvedības normu pretinieks. Vispār es esmu pret katru normu. Sargieties no nedzīvām shēmām. Ir taču, piemēram, tādi karavīri, kuru domas iekaltas shēmās: tie nekad nerīkojas pēc pašu ierosmes. Sī, tāpat kā visas citas shēmas, ir pilnīgi nepareiza. Cilvēkam jābūt elastīgam. Man gribētos, lai jums, jaunie ļaudis, būtu šāda elastība. Mūsu laiks, pareizāk sakot, tagadne .., mūsu laikmets gan tiecas šo sastingušo principu pārvērtēt un padarīt to neatkarīgu no atsevišķa indivīda lēmuma.

Holtam bija tāda sajūta, ka advokāts ar savām runām ložņā viņam apkārt kā kaķis ap karstu putru. Holts nemeklēja atbildi, viņš meklēja pretrunas, bet nezināja, kāpēc. Viņam tagad klājās tāpat kā ziemsvētkos pie tēva.

—   Atvainojiet, doktora kungs. Es nezinu, vai tas ir pareizi, ko jūs sakāt. Kā jūs jau zināt, šogad mūsu frontes vidussektorā krievu uzbrukuma laikā īpaša nozīme bija katram atsevišķam cīnītājam, tādam cīnītājam, kuram nācās paļauties uz personisko iniciatīvu un saviem patstāvīgajiem lēmumiem.

—       Bez šaubām, — advokāts sarkastiski atteica.

—   Turklāt ši rīcības brīvība jau iepriekš bez nodoma piešķirta un arī ierobežota.

—   Ierobežota? Kas tad to ierobežo? — Holts nervozi vaicāja.

—   Nu, tā … gatavojot atsevišķo indivīdu totālam mērķim. Ierobežo taisni tas, ko es saucu par šobrīd spēkā esošajām normām. Piemēram, cīņa līdz dzīvības upurēšanai, ikvienas kapitulācijas nosodīšana. Un tā joprojām.

—  Ari es nosodu kapitulāciju, — Holts izaicinoši teica, — kas notikusi bez svarīga iemesla.

Pārliecināts par saviem vārdiem viņš nebija. Vai tad Zeps nestāstīja, ka pulkvedis Barnims kapitulējis .ar savu pulku? …

Advokāts paskatījās jjētoši uz Holtu, tad noņēma acenes.

—   Persaepe accidit, ul utilitas cum honestate cer- tet, * — viņš domigi teica, — labi, neiztirzāsim jautājumus, kas ir godīgi un kas nosodāmi, kaut arī jūs pats par to nupat runājāt. Labi, labi… Jums taisnība, es saku par to runāt. Drīzāk gan būtu jājautā, vai jūs būtu spējīgs izlemt, kādi ir tie svarīgie iemesli, kas kapitulāciju varētu attaisnot. Bet labāk atstāsim to.

Te vajadzēja būt klāt Gilbertam, Holts saīdzis nosprieda; viņš nu gan tam ieskaidrotu, kādos apstākļos kapitulācija attaisnojama. Viņam šī saruna bija pretīga. Iejaucās Gomulka.

—   Atvaino, tēt. Šai sarunai nav nekādas jēgas. Ar to mums nekas nav līdzēts. Ar tādām asprātībam, — viņš turpināja paceltā tonī, — varētu piešķirt pikantē- riju sarunām pie pusdienu galda, bet mums tās nedod nekādu atbalstu.

—   Nē, nē, — advokāts atbildēja, — gluži pareizi, protams, nē… Bet jūs jau arī neatradīsiet nekādu atbalstu, ja dziļam iekšējām nesaskaņām pavirši pārslīdēsiet pāri.

—   Turklāt, ir jau arī acīm redzams, — Zeps sarūgtināts teica, — ka zināmas nesaskaņas, kuras man nācies

* Bieži gadās, ka lietderība ir pretruna ar godu (lat.).

novērot jau ilgāku laiku, var iedarboties īsti demoralizējoši.

Advokāts sūca savu pīpi. Viņš sarauca pieri. Go- mulkas kundze pacēla skatienu un vēsi noteica:

—   Man šķiet, ka pēdējā gadā uz tevi pavisam kas cits atstājis demoralizējošu iespaidu.

—  Par ko jums nav ne mazākās saprašanas, — Zeps uzbudināts atcirta.

Advokāts izņēma pīpi no mutes.

—   Visos izšķtiošos jautājumos, — viņš mierīgi, kaut pārmetoši teica, — savu vecāku mājā neesi redzējis nekā cila, kā tikai vienprātību. Tavi aplinkus norādījumi uz zināmām nesaskaņām ir pelnījuši, lai tos nosauktu par augstākā mērā netaktiskiem, it sevišķi, ja tie teikti viesa klātbūtnē. Est adulescentis maiores natu vereii. *

Šķita, ka šis teikums Zepu sarūgtināja vēl vairāk, jo viņš iesaucās:

—   Stultus est… qui facta infecla facere verbis cupias.** Met pie malas, tēt, savus gudros izteicienus, tava latīņu valoda man jau līdz kaklam!

—   Un, kas attiecas uz mūsu šķietamo nespēju saprast tavus pārdzīvojumus Rūras apgabalā, — advokāts nesatricināmā mierā turpināja, — tad mēs gribam šādā veidā tikai paplašināt tavu redzes loku. Bet nerunāsim par to. Šīs uzskatu pretišķības es jau paredzēju un neļaunojos uz tevi. Jo kur gan citur kā vecāku mājās tu varētu nesodīts ļaut izpausties savai jaunības tieksmei — visam oponēt?

Šī scēna Holtam ļoti nepatika. Viņš teica tik nemāksloti, cik vien spēja:

—  Atļaujiet man lūdzu atvadīties!

Varbūt ar saviem iebildumiem viņš pats bija izprovocējis šo nelaimīgo strīdu.

—   Mani pirmītējie iebildumi bija nepiedienīgi, — viņš atklāti atzinās, — un arī nepareizi. Bieži mēs ārēji kaut ko aizstāvam, par ko būtībā paši neesam īsti skaid-

* Jauniešiem vajag cienīt vecākus (lat.).

** Mu)ķis ir tas, kas ar vārdiem cenšas noslēpt muļķīgus darbus (lat.).

ribā. Varbūt taisni tāpēc arī aizstāvam. Uz redzēšanos, cienītā kundze. Ļoti pateicos. Heil Hitler, doktora kungs.

Zeps viņu pavadīja cauri dārziņam. Viņš vēl aizvien bija uztraukts, Holts mierinādams teica:

—   Neņem to tik traģiski, Zep! Man šādas scēnas nav svešas. Ar manu tēvu man iet tāpat.

—   Bet trakākais ir tas, ka viņam taisnība! — Zeps iesaucās. — Jā, viņam ir taisnība. Bet es to nevaru pieļaut, gluži vienkārši, bez iemesla, es to nespēju.

—   Nepadodies, Zep, — Holts teica, — mums pašiem jāizkujas šim zaņķim cauri.

Jāiziet caur septiņām ellēm, viņš nodomāja.

Holts gāja pa aleju. Jāizbeidz reiz šis pašmocības, viņš domāja. Nevar taču tīšā prātā doties pašnāvībā. Raudzīties kādā iedomātā punktā, viņš nosolījās, un uz priekšu, marš!

Parka salā pie tenislaukuma viņš labu bridi vēroja divu meiteņu spēli. Tad apstājās uz tilta un sāka gaidīt. Bija jau pāri trijiem. Ar muguru atspiedies pret koka margām, viņš stāvēja svelošajos saules staros un iesvieda cigaretes galu trūdaihajā, stāvošajā ūdenī.

—   Nu, nāc taču, — viņš skaji teica. Holts bieži raudzījās pulksteni un brīnījās, ka no reizes līdz reizei bija aizritējušas tikai dažas minūtes. Laiks izgāzies no eņģēm . . . Viņš atkal teica:

—   Nāc taču!

Bet, kad meitene iznāca no šaurās ieliņas un iegriezās parka takā, viņš tā izbijās, ka palika stāvot pie margām kā pienaglots. Tā lēnām gāja tiltam pāri, it kā Holtu nemaz neredzētu. Tikai, izdzirdusi savu vārdu, meitene apstājās.

—   Es jau nezināju, vai tu to biji domājis nopietni,— tā vientiesīgi teica un raudzījās uz viņu ar lielajām acīm. — Vakar es uzvedos pavisam smieklīgi, vai ne? Man to visu vajadzēja pārdomāt.

—   Nē, es biju smieklīgs, — Holts iebilda. — Kādas tik aplamības es nesarunāju, tev vajadzēja justies briesmīgi neomulīgi.

Tad viņi abi iesmējās un apmulsums bija pārvarēts.

—   Iesim peldēties? Mēs varam arī mazliet pastaigāt.

—   Kā tu vēlies, — tā atteica.

Tūliņ aiz tiesas nama lauku ceļš pagriezās pret kalnu un izgāja uz plata, klusa meža ceļa. Holtam bija karsti, un viņš aizbāza cepuri aiz vidusjostas. Kalnā viņiem plūda pretī vēsa vēja plūsma. Holts stāstīja, kas viņam tai brīdī ienāca prātā — par Volcova «soda ekspedīciju» pret hamburģiešiem, toreiz, īsi pirms ziemsvētku

-    atvaļinājuma.

—       Tas lielais? — tā iejautājās. — Vai tas ir tavs draugs? Man liekas … viņam nav sirds.

— Kā tu to domā? — Holts apjucis vaicāja.

—       Vakar, kad viņi visi gāja man garām, — tā stāstīja, — viņš paskatījās uz mani. Viņš izskatās … tik vienaldzīgs.

—       Bet viņš ir uzticams draugs, — Holts iesaucās, un šis izsauciens vairāk bija domāts viņam pašam. Viņš turpināja stāstīt un pūlējās situāciju attēlot pēc iespējas uzskatāmak, piemēram, kā Volcovs bija iesviedis akvāriju Ginšes gultā . ..

—       Tas ir šausmīgi, — Gundula iesaucās. — Un zivtiņas?

—  Tur iekšā nevienas nebija, — Holts sameloja,-

—   tikai tukši gliemežvāciņi, akmentiņi un citi nieciņi . .,

—        Esmu pārliecināta, ka viņš to būtu sviedis ar visām zivtiņām, — tā teica. Holts klusēja. Acu priekšā iznira bioloģijas kabinets, kur Volcovs ņurdošajam kaķim atdeva Kazbārdas greznumzivtiņas ..»

Viņus apņēma mežs. Ceļš bija ēnains un vēss. Koku galotnēs čaloja lapas.

—   Kāpēc lu vairs neko nestāsti, — tā ierunājās.

—       Es domāju, — viņš teica, — vai arī es neesmu bez sirds?

—   Tev nevajag par to ļaunoties, — Gundula sacīja.

—   Es negribēju apvainot tavu draugu.

Holtam Gundula likās savāda, pavisam citāda nekā meitenes, kuras viņš pazina.

—  Tās citas, — viņš piesardzīgi iesāka, — man stās-

tīja, ka tu izturies atturīgi. .. izvairies no visiem … Bet kāpēc tu vakar mani nesūtīji prom?

—   Es vairos no visiem, — tā atkārtoja, — jā, tas tiesa. Tie, kuri nekā nezina, vienā laidā runā tik par to, ka vajag saņemties, un vēl nezin ko visu. To es nevaru paciest. Bet tie, kuri kaut drusciņ paši redzējuši, mani nožēlo vai ari liekuļo. Līdzjūtību es neciešu. Un vispār … es neesmu viņiem piemērota.

—   Un es? — viņš ievaicājās.

—   Ar tevi liekoties, — tā lēni teica, — man bija tāda sajūta, ka tu… varētu tiešām domāt par mani.

—   To es nesaprotu, — Holts atbildēja.

—   Es zinu, ko grjbu teikt, bet nevaru to īsti pareizi izsacīt. . . Bez tam varētu jau arī būt, ka esmu tev vajadzīga.

Pēkšņā jūtu uzplūdumā Holts izstiepa roku pēc Gun- dulas. Tā izvairījās un atvirzījās līdz ceļmalai, tad tomēr sekoja viņam caur augstajām papardēm līdz mežmalai, kur saules stari vizmoja kazeņu ceros. Dzeltenais rudzu lauks vējā viļņoja. Viņpus ielejas uz pakalna pret debesīm pacēlās Kraukļu klints.

—   Apsēdies, : — viņš uzaicināja, — zeme ir sausa, un šeit nav arī skudru.

Savilkusi kājas līdz zodam, tā sēdēja zālē un plūkāja pavedienu no svārku vīles. Holts nolikās garšļaukus zemē un sakrustoja rokas zem galvas.

—   Pastāsti man kaut ko. — Viņš redzēja, ka tā ko pārdomā. — Tev nav vairs vecāku. Pastasti man kaut ko par viņiem.

Gundula vilcinājās un raudzījās uz melno bazalta klinti.

—   Par savu tēvu es nekā nezinu, — tā beidzot teica.

—   Es viņu tikpat kā neatceros. Man bija tikai četri gadi, kad viņu apcietināja.

Apcietināja? Viņa taču nevar būt. .. noziedznieka meita. Ak, kaut es nebūtu to jautājis, viņš saguris domāja. Gundula viņu novēroja.

—   Tas notika 1933. gada februārī, — tā sāka stāstīt.

—   Pēc tam viņš nekad vairs neparnāca, bet viņš vēl ilgi nodzīvoja kādā nometnē. Man bija jau vienpadsmit gadu, kad pienāca .vēsts par viņa nāvi, tas bija

1940. gada 3. augustā. Māte nekad nerunāja par manu tēvu. Bet, kad saņēma šo vēstuli, kļuva , bāla kā krīts. Vēl tagad es dzirdu katru viņas vārdu. Viņa teica: «Klusēju tāpēc, ka domāju, es varēšu viņam palīdzēt atkal atgriezties mājās… Bet tagad,» viņa teica, «tagad es nespēju vairs klusēt.» Es nesapratu mātes vārdus. Pēc pāris dienām kādu vakaru viņa pienāca pie manas gultas. Viņa teica: «Viņi apspļaudīja tavu tēvu, viņi apspļaudīs arī tavu māti, bet tu nekad nedrīksti ticēt tam, ko viņi par mums stāstīs . . .»

Tagad tā vairs tikai čukstēja. — No šīs dienas pie mums gāja juku jukām. Es bieži dzirdēju, ka māte naktis aiziet, jo mums bija tikai viena istaba un virLuve. Decembrī, tas bija 9. decembrī, kad es pārnācu no skolas, mājā bija ieradusies policija. Viņi man taujāja un taujāja, pēc tam kāda sieviete aizveda mani sev līdzi un sita, — lai es pastāstot, ko zinot. Bet es neko nezināju. Tad mani nodeva pamestu bērnu patversmē. Pavasarī viņi manai mātei piesprieda seškārtīgu nāves sodu un tūliņ to arī izpildīja. — Viņa apklusa. — Tagad tu to zini. Arī es esmu jau apspļaudīta. Patversmē bija meitenes, kuras bija zagušas un vēl daudz sliktākas, bet tās visas skaitījās labākas par mani. Un visas viņas kliedza uz mani: «Netīrele!» — Viņas seja bija atturīga… — Tagad ej! Ej vien mierīgi prom. Man neviens nav vajadzīgs.

Holts gulēja nekustīgi un vērās vasaras debesis, līdz sāka sāpēt acis.

—       Nestāsti nevienam par to, — viņa beidzot teica,

—  Lai ar tevi nekas nenotiek.

Viņas seja atmaiga. Holts klusu sacīja:

—  Es nezinu, cik ilgi vēl var vilkties karš. Es nezinu, kas notiek pasaulē un kas būs ar mani. Dažreiz es domāju, ka viss ir tikai ļauns sapnis. Kad pārnākšu no kara, tev jābūt vēl šeit. Citādi es nezināšu, kurp iet.

— Vai tik tu mani tūliņ neaizmirsīsi? — viņa iejautājās.

Viņš norāva rudzu stiebru un iesvieda atpakaļ laukā.

—   Nē.

Pēkšņi viņa iesmejas.

—   Man šķiet, ka tagad es tev varu arī pateikt, ko

domāju aizvakar uz ielas. — Viņa mirkšķinaja acis, skatīdamās saulē, kas spīdēja jau zemu pār Kraukļu klinti. — Es domāju: tas varētu būt mans brālis.

—       Tavs brālis? — Holts bija apmulsis, bet viņa atkal vaicāja:

—   Vai tu negribētu būt mans brālis?

Holts paslējās sēdus. Tagad viņš ieraudzīja ne tikai seju ar lielajām acīm un bērnišķīgo muti, bet arī kailās, brūnās rokas, jaunavīgās krūtis, ko vāji slēpa pašaurais tērps, koka sandalēs apautās mazās kājas, ko neapsedza plato svārku mala.

—       Nē! Brālis ne, — viņš teica un pielēca kājās,

—   Iesim! Driz būs vakars.

Viņš pasniedza viņai roku un palīdzēja piecelties, īsu brīdi viņi nepakustēdamies stāvēja viens otram pretim, bet tad viņa pavirzījās nost. Viņš gāja meitenei pakaļ pa mežu uz pilsētas pusi.

Metās krēsla. Starp kokiem valdīja caurspīdīga pustumsa. Taka sazarojās. Holts izvēlējās garāko ceļu. Krūmos bija soliņš, Holts novilka Gundulu blakus uz sēdekļa un satvēra tās rokas. Tad viņš iecēla meiteni klēpī. Tās galva gulēja pie viņa pleca. Viņš apskāva meiteni ar kreiso roku un ar labo atglauda matus no tās pieres. Viņu pārņēma līdzcietība, un viņš teica:

—   Tu vēl esi tik jauna!

Ar aizvērtām acīm tā atbildēja:

—   Tu arī.

Viņš noskūpstīja to pavisam viegli.

—       Tā ne, — viņš teica. — Nesaspied lūpas tik cieši. Lai tās viegli viegli saskaras ..,

Pēkšņi tā sāka smieties:

—   Pamēģini vēlreiz!

Viņš meiteni atkal noskūpstīja; tā bija sapratusi.

—; Vai tagad bija pareizi? — tā vaicāja.

—       To taču tu nedrīksti man jautāt, tu dumjais bērns, ja tev patika, tad bija pareizi…

Un Gundula atkal sniedza viņam pretim lūpas; tai, acīm redzot, patika. Holts pievilka to ciešāk sev klāt. Ļoti saudzīgi, lai neizbiedētu, viņš uzlika roku uz tās krūtīm. Gundula gribēja kaut ko teikt, bet viņš

piespieda tās seju cieši sev klāt, tad atpogāja kleitu līdz jostas vietai, zem kleitiņas bija tikai peldkostīms.

Holts juta tās ķermeņa siltumu, tad pāri plecam novilka peldkostīma lences un ļoti maigi ar pirkstgaliem noglāstīja krūšu apaļumu.

—       Man bail, — meitene nopūtās. Bet ar kailo un vēso roku apskāva viņa kaklu.

Holts atguvās un tik ļoti izbijās, ka gandrīz atgrūda Gundulu no sevis.

—       Kas noticis? — Gundula jautāja. Viņš atkal pievilka to cieši sev klāt un, paslēpis muti tās matos, teica:

—   Nekas. Tu man patīc. Tu esi kā . . . elfa.

—  Tev taisnība, — tā teica.

—   Kur man ir taisnība?

— Ka tu negribi būt mans brālis.

Holts bija pievārēts.

—       Kad beigsies karš, — viņš teica, — es nākšu un ņemšu tevi lidzi. Ja vien līdz tam laikam tu nebūsi mani aizmirsusi.

—   Es tevi aizmirsusi! — Gundula iesaucās.

Viņš piecēlās un nesa to paris soļu, un, kamēr viņš nolika to uz ceļa, dažus mirkļus tā gulēja pie viņa krūtīm tāpat kā mazā meitenīte ar sarkanajām kurpītēm. Bezpalīdzīgi viņš piespieda to sev klāt un paslēpa seju tās matos.

Lēnām Holts gāja pa līkumotajām ieliņām. Volcova vēl nebija mājās. Viņš ilgi sēdēja pie atvērtā loga. Cauri vasaras nakts tumsai viņa acis vērās lejup līdz pat upei.

Pēc pusnakts Volcovs ieklumzāja istabā sasvīdis un noputējis.

—       Tas tik bija gājiens! — Viņš uzsvieda uz galda smagu saini. — Mūsu šaujamrīķi!

Adas soma bija mitra un appelējusi. Holts paņēma rokā beļģu brauniņu, pāris rūsas traipu uz tumšā tērauda bija viegli noberžami. Viņi smēķēja cigārus un tīrīja ieročus. Volcovs bija dīvaini mazrunīgs.

—   Kas tev kaiš? — Holts iejautājās.

—   Man? Nekas, — Volcovs atbildēja. Viņš atvilka Valtera -markas pistoles aizslēgu un ielaida stobrā patronu, tad notēmēja uz izbāzto irbi un nospieda mēlīti. Šaurajā istabā norībēja sprādziens kā lielgabala šāviens, pulvera dūmi plūda laukā pa atvērto logu. Volr covs nosvieda pistoli uz galda. Māja atdzīvojās. No apakšējā stāva kāds kliedza:

—   Dieva dēļ… kas noticis?

"-.Volcovs pieskrēja pie durvīm un uzbļāva:

—   Klusu! Citādi šaušu vēlreiz! — Tad viņš atkal apsēdās uz gultas.

— Un tu? — viņš saīdzis jautāja. — Tu biji pie tās mazās? Vai viņa tiešām ir mazliet ķerta. Tā ir tā saucamā traumatiskā neiroze, kara laikā visai plaši izplatīta, tāpēc arī nosaukta par kara neirozi, tā izsauc normālo reakciju traucējumus, tādas parādības bija pazīstamas arī senāk, man šķiet, esmu lasījis par to jau Altgelda grāmatā «Sanitārais dienests karalaukā». Bet parasti tā ir tikai simulācija .,.

Ko tu teiksi par to, kā rīkojušies pirmā pasaules kara laikā 16. armijas korpusa slimnīcās? Tur ar kara neirozi saslimušajiem noteikta smaga fiziska dresūra, trīsreiz dienā pa četrām stundām. Tu nevari ne iedomāties, kā tas palīdzējis! Pēc astoņām dienām visi nopietni slimie — trīcošie un salīkušie atkal bijuši spējīgi doties uz fronti…

Kad Holts jau gulēja savā saliekamajā gultā, viņš redzēja, ka Volcovs atkal sēž pie melnajām, vaska audeklā iesietajām burtnīcām un ar drūmu un noslēgtu sejas izteiksmi tās lasa.

Otrā rītā ap pulksten vienpadsmitiem Holtu uzmodināja klauvējieni pie durvīm:

—   Nāciet lejā, jāsaņem pasts!

Pastniece lika viņiem abiem parakstīties. Holts paskatījās uz aploksni. Viņš pameta acis tikai uz armijas zīmoga nospiedumu. Viņam noreiba galva un bija jāatspiežas pret durvju stenderi. Volcovs atplēsa aploksni un skaļi lasīja: — «Jums jāierodas…» — iedomājies tas bijis jau aizvakar — «… darba dienesta nometnē 2/461 …»

Viņi atkal uzkāpa augšā. Volcovs ņēmās tīrīt formas apģērbu.

Vēstules bija sūtītas no Gelzenkirhenas uz bateriju un no turienes pāradresētas uz Volcova mājām.

—       Atved Zepu, — Volcovs norīkoja. Bet Holts aizskrēja lejā pa ielu uz citu pusi.

Māju viņš atrada viegli, atrāva vaļā durvis un uzskrēja pa kāpnēm augšā. Te bija tumšs un oda pēc pelējuma. Uz kāpņu laukumiņa Gundula bija nometusies ceļos un berza koka pakāpienus. Izdzirdusi Holta solus, viņa pagrieza galvu. Viņas sejā iemirdzējās prieks. Viņai bija basas kājas un pelēka, priekšautam līdzīga kleita. Apmulsusi viņa atglauda no pieres matu šķipsnu.

—       Man jābrauc prom, — Holts teica. — Gribu ar tevi vēl parunāt.

—       Tev jābrauc prom? — viņa apjukusi jautāja.

—  Jau šodien?

Augšā atvērās durvis. Kāda sievietes balss sauca:

—   Gundul! Ar ko tu tur tērzē?

Holts redzēja, kā Gundula izbijās, brīdinoši uzlika pirkstu uz lūpām un steidzīgi ķērās pie darba. Liela, spēcīga sieviete izpērušiem matiem stāvēja kāpnēs un lamādamās pārliecās pār margām. Ieraudzījusi Holtu, viņa iztrūkusies iesaucās:

—  Labdien … ko jūs vēlaties?

—       Heil Hitler! — Holts nokliedza. Pagaidi tik, nu es tev parādīšu, viņam iešāvās prātā, un viņš skaļi sasita papēžus. — Jāsaka «Hei/ Hitler», nevis «labdien», — kur tad tas dzirdēts!?

Sievietes seja pietvīka.

—  Tas jums man nav jāmāca …

—       Acīm redzot, tomēr ir! — Holts kliedza, ļauna prieka pārņemts, un mēģināja atdarināt kapteini Ku- čeru.

—  Vai dzirdat? Uzvešanās jums kā bandītam.

Sieviete aizdomīgi pašķielēja uz augšu, kur ar troksni atvērās kādas durvis, un teica:

—  Netaisiet taču nekādu . ..

Naglotas pazoles nodārdēja lejup pa kāpnēm, pār margām pārliecās plecīgs virs ar sirmu ķīļbārdiņu un

kailu pakausi; viņam bija melnas jātnieka bikses un gari zābaki, caur tikla krekliņu bija redzamas spalvainas krūtis.

—   Kas tad šeit noliek? — viņš jautāja.

Izturēt lidz galam, Holts nodomāja. Atkāpšanās vairs nav. Viņš norēja:

—       Kas tad šeit notiek? Tur tā sieviete mani saņem tā, ka varētu domāt, mēs atrodamies pie poļiem. Tādas tik piesiet pie koka un nopērt!

Tas palīdzēja.

—       Atkal esi palaidusi savu nosmulēto muti! —: plikpauris draudoši teica. — Taisies, ka pazūdi! — Un, pievērsdamies Holtam, iesaucās: — Nomierinies, draugs. Ko ta gribēji?

Tagad tik jātaisās prom, Holts domāja, plānveidīgi jāatkāpjas.

—       Es gribēju apmeklēt kāda krituša biedra vecākus, — Holts stāstīja. — Viņu sauca Nādlers, dzīves vietai vajadzētu būt kaut kur šeit tuvumā.

—       Nādlers? — plikpauris atkārtoja, stāvēdams uz kāpnēm, un iegrima domās.

—       Nebūsi atnācis pareizajā vietā, esi kļūdījies, bet uznāc vien augšā!

Holts vilcinājās. Taču ziņkāre lika viņam kāpt augšā.

Lielā virtuvē plosījās pieci bērni, sestais gulēja kurvī pie loga. Plikpauris uzvilka melnos SS uniformas svārkus un uzsauca bērniem:

—       Hāgen, Vulf, taisieties, ka pazūdat… Annegret, paņem mazos līdzi! — Tad viņš allaidās uz dīvāna un aicināja: — Apsēdies!

Holts pētīja viņa dienesta pakāpes nozīmes. Bija pats pēdējais laiks nozust.

—       Es lūdzu piedošanu, unteršārfīrer, es, protams, nevarēju zināt, ar ko man . . .

—       Nekas, nekas, apsēdies tik, — plikpauris mudināja. — Ir jau labi, tev bija taisnība, šis sievišķis neko nesajēdz. Ko tik es visu neesmu izmēģinājis. Pastāsti labāk, no kurienes nāc.

—  Gelzenkirhena, — Holts īsi atbildēja.

—       Jā, pareizi. Šejienes jaunieši visi tur novietoti. . . Un kā tad tur tagad izskatās?

—  Kā tad tur lai izskatītos, — Holts atjautāja. — Visi strādā, par spīti bumbu krusai, sīksti ļaudis.

—       Nu jā, kā tad, — plikpauris apmierināts noteica.

—   Šeit klīst visādas baumas, tu nemaz nevari iedomāties .. . par demoralizāciju un tā tālāk… Mūsu skuķe tēlo nezin ko tikai tāpēc vien, ka viņa Švein- furtē dabūjusi pa kūkumu … Es jau nu viņai redzu caur un cauri… grib tikai izvairīties no darba, maita tāda. Pats zini, kā tas ir.

Holts piecēlās.

—  Šodien es saņēmu iesaukuma pavēli ierasties darba dienestā, jābrauc kaut kur uz protektorātu, laikam uz Slovākiju.

—   Uz Slovākiju? Tad nu gan tiec uz jauku kaktiņu. — Plikpauris laipni pamaja ar galvu. — Tie tur ir gaužām nekaunīgi… uzbrūk vilcieniem, spridzina tiltus un tā tālāk, pēc tam vienmēr veikli kaut kur nozūd, ar katru dienu tie kļūst nekaunīgāki, un pa naktīm krievi ar izpletņiem izsēdina papildspēkus. .. Nu, bet tagad mūsējie ķērušies pie lietas, un — viens divi — rīkle vīriem būs aizžņaugta.

—  Vispirms man vēl jāierodas pieteikšanās punktā un jāuzzina pareizā adrese, — Holts paskaidroja, —- man vairs atlicis pavisam maz laika …

—  Nu tad — labu veiksmi, — plikpauris novēlēja un pavadīja Holtu līdz virtuves durvīm, — turies braši! Hāgen, Vulf, Annegret, Heidrun, varat atkal ienākt!

Holts noskrēja pa kāpnēm lejā. Ejot garām, viņš paspieda Gundulas roku.

—   Pēc trijiem … atkal pie tilta, jā?

Viņa pamāja. Holts stāvēja mājas priekšā satriekts, apjucis. Ceļā uz Gomulkas mājām viņš domāja: viņai jātiek no šejienes prom.

Gomulkas mājās neviens nenāca pie durvīm. No dzīvokļa atskanēja radiomuzika, kas bija dzirdama pat uz ielas. Holts klauvēja un zvanīja, ne mazākās dzīvības. Viņš izskrēja cauri dārzam. Verandas durvis bija atvērtas. Holts iegāja mājā.

—   Zep!

Viņš iegāja priekšnamā. Radio spēlēja tik skaļi, ka šķindēja uz palodzes uzliktā vāze. Pēkšņi mūzika apklusa. Pa pievērtajām ēdamistabas durvīm Holts dzirdēja Gomulkas balsi, lēnām un artikulēti viņš runāja kādā svešā valodā. Tad bija dzirdama arī advokāta balss.

—       Kroatu valoda tev sagādā vislielākās grūtības, katru vakaru tev domās tā jāatkārto. Un tagad vēlreiz krieviski.

Dīvaini, Holts domāja, tiešām dīvaini. Un atkal viņš dzirdēja Gomulkas balsi, kā tā veidoja svešādus, līdzskaņiem bagātus vārdus ..,

—   Zep! — Holts sauca.

Bet tai pašā mirklī atkal sāka skanēt radio. Durvīs parādījās Gomulkas kundze.

—       Es ļoti lūdzu mani atvainot, bet es zvanīju, klauvēju, saucu.,,

Viņa nelikās pārsteigta un ieveda Holtu ēdamistabā.

—       Mēs jūs gaidījām! Kā jūs domājat, kad jums būs jābrauc?

—       Vēl šodien pat, — Holts atbildēja. — Nāc līdz, Zep, ejam pie Volcova.

Gomulka aizgāja pārģērbties. Holts bēdīgs apsēdās krēslā. Viņai jātiek prom no turienes, viņš domāja.

—  Doktora kungs, — pēkšņi izšķīries, viņš teica,

—  vai es drīkstu … ar jums aprunāties?

Advokāts saskatījās ar sievu.

— Ar lielāko prieku!

Viņš ieveda Holtu savā darbistabā. Pie sienām stāvēja plaukti, uz tiem simtiem grāmatu. Sēdēdams klubkrēslā, Holts netika vaļā no nepatīkamās sajūtas. Kādu dēku tad nu atkal gatavojos sākt?

—       Es gribu parunāt… sakarā ar vakardienas sarunu, — Holts stostīdamies iesāka. — Es esmu pilnīgi pārliecināts… es zinu, var arī briesmīgi vilties, bet jūs … es domāju . ..

— Bet es jūs lūdzu! — advokāts viņu pārtrauca.

—  Tas niecīgais strīds taču nav vērts, lai par to runātu .,. Nepatīkams tas var būt mums, bet ne jums. Starp tēviem un dēliem reizēm gadās domstarpības, bet tam taču nav nekādas nozīmes!

Viņš piecēlās.

—       Jūs mani nepareizi saprotat, — Holts ātri teica.

—   Es tikai gribēju jums paskaidrot, kāpēc es griežos taisni pie jums . . . saprotiet, taisni pie jums . . . šādā jautājumā . .. kas prasa sevišķu uzticību.

Doktors Gomulka atkal apsēdās.

—   Klājiet tik laukā, kas jums uz sirds. Runājiet bez kautrēšanās. Jūs jau zināt, es esmu partijā, un tāpēc šai ziņā jums nevajag bažīties. No otras puses … es apsolu, ka uzklausīšu jūs, it kā jūs būtu mans paša dēls.

—   Man šeit ir draudzene, — Holts sāka stāstīt un raudzījās uz advokātu, jo baidījās, ka viņu varētu izsmiet. — Kāda ļoti jauna meitene. Viņu sauc Gun- dula Tīsa.

—   Tīsa, Tīsa, — advokāts atkārtoja. — Pagaidiet! Es mēģināšu atcerēties. Nebrīnieties, es šeit pazīstu gandrīz vai katru. Tīsa… Jā, tiesā bija lieta par aizbildņa iecelšanu . . .

—   Ļoti iespējams, — Holts dedzīgi teica, — viņai vairs nav vecāku.

—   Tagad es labi atceros. Viņa ir zaudējusi abus vecākus . .. Visai bēdīgos apstākļos. Pirms kāda laika aizbildniecība tika atjaunota. Tātad — ar ko varu jums pakalpot?

—   Es šodien biju tur, kur viņa izpilda darba klaušas, — Holts lēnām stāstīja. Bet advokāts viņu šad tad pārtrauca.

—   Vai jums ir zināms, kā aizgāja bojā viņas vecāki? Jā? Tad atļaujiet man vēl jautāt: vai jūs šo iemeslu dēļ neuzskatāt par nepieciešamu pārtraukt ar šo meiteni visas attiecības?

—  Ja jūs to gaidāt no manis, — Holts teica aizsmakušā balsī un jutās vīlies, — tad . ..

—   Neko, itin neko es negaidu no jums, — advokāts mierīgi atbildēja. — Es tikai jautāju. Jūs tātad to neuzskatāt par nepieciešamu. Labi. Tas atbilst raksturojumam, kādu dzirdēju par jums no Zepa. Turpiniet, lūdzu!

—   Es šodien tur biju. Jūs nevarat iedomāties, kādos apstākļos viņa dzīvo, un cilvēki, kas. . .

—   Es to varu iedomāties, — advokāts teica. — Es

pazīstu šo kungu. Viņš strādā attiecīgā cietuma pārvaldes nodaļā. Seit viņš ieguvis . . . priekšzīmīga nacionālsociālista slavu. Bez tam viņš ir šīs meitenes aizbildnis. Kaut kādi mēģinājumi panākt aizbildņa maiņu, ievērojot visus apstākļus, būtu absolūti neveiksmīgi.

—       Vai viņu nevar no turienes aizvest? — Holts jautāja. — Vai viņai nevar palīdzēt?

—        Nē, — advokāts vaļsirdīgi atbildēja. — Jura nos- cit curita. * Ticiet man, iespējas nav nekādas, vispār nekādas, vismaz pagaidām ne. Tādu vai līdzīgu gadījumu ir daudz, — viņš teica un raudzījās griestos, kas bija noklāti koka plāksnēm. — Un arī vēl ļaunāki. Jūs varat vienīgi vairot gaidītāju rindas.

—  Gaidīt? — Holts vaicāja. — Ko tad?

Advokāts izvilka roku caur plānajiem matiem.

—         Credo rem integram restitulum iri, ** — viņš 'čukstēja. Tad mazliet pasmaidīja un teica. — Ka pasaku

princis drīz atbrīvos mūsu apburto bērnu.

Zeps atvēra durvis. Holts piecēlās.

—   Es jums ļoti pateicos, doktora kungs.

—       Jums nevajadzēlu daudz bažīties, mīļais Verner Holt. Meitene nav gluži tik pamesta, kā jūs domājat.— Tad viņš pavadīja abus jaunekļus līdz dārza vārtiņiem.

Holts pārdomāja dzirdēto. Daži advokāta izteicieni viņam bija neskaidri. Viņš teica Zepam:

—   Man šķiet, ka tavs tēvs ir lielisks cilvēks, Zep!

Gomulka domīgi atbildēja:

—       Jā… Es jau ar viņu saprotos. Tikai dažreiz… man rādās, ka tas, ko viņš saka, ir pārāk vienkārši, īstenībā viss ir daudz sarežģītāk.

Volcovs sēdēja savā neuzkoptajā istabā un lasīja melnās burtnīcas. Mugursoma jau bija sakravāta un nolikta pie durvīm. Viņš teica:

—       Mēs brauksim astoņpadsmitos, caur Prāgu. Nometne atrodas pie Slovakijas robežām. Varbūt mums būs jācīnās ar partizāņiem. Pa telefonu es sazinājos ar

* Tiesa zina likumus! (lat.).

** Es ticu, ka taisna lieta uzvarēs (lai.).

Eseni, Gotesknehts liek jūs sveicināt. Nerādi tik muļķīgu seju, Zep, taisies, ka tiec! Tieši četros satiksimies kafejnīcā pie tirgus.

Kad Gomulka bija aizgājis, Holts teica:

—   Mūsu atvaļinājums sasodīti ātri beidzās.

Volcovs smēķēja un klusēdams joprojām lasīja.

—   Šīs dienasgrāmatas, — Holts teica, — interesētu arī mani. Tajās taču vajag būt trakam lietām, vai ne?

—   Ko tu ar to gribi teikt? — galvu pieliecis, Volcovs jautāja. — Ko tas nozīmē?

Holts izbrīnījies viņā paraudzījās.

—   Neko sevišķu! Tāpat vien apjautājos. Tavs tēvs bija pulkvedis, tam taču jābūt interesanti, ko viņš tur raksta. — Viņš piestūma mugursomu pie durvīm.

—   Iedod man cigāru! Pateicos! — Viņš aizsmēķēja.

—   Es gribētu ar tevi par daudz ko parunāt. Piemēram … par atentātu. Es vēl aizvien to nesaprotu.

Volcovs pielēca kājās un ilgi skatījās Holtam tieši sejā, tad noliecās un no galda apakšas izvilka pudeli sarkanvīna.

—   Tagad paklausies, ko tev teikšu, — piepildīdams divas glāzes, viņš teica. — Tagad reiz es tev ko teikšu. — īsts Volcovs ienīst nodevējus! — viņš iesaucās. — īsts Volcovs paliek uzticīgs savam pavēlniekam . . . Mans krusttēvs jau no 1930. gada ir partijā, un kopš 1742. gada mēs esam virsnieki, un vēl līdz šim neviens nav lauzis doto zvērestu. — Viņš turēja rokā dienasgrāmatu paku. Tad nosvieda tās uz galda ar tādu sparu, ka no glāzēm izšjakstījās vīns. — īsts Volcovs stāv un krīt par fīreru, — viņš kliedza un ar plaukstu sita pa melnajām burtnīcām, — un parāda, kāda ir krietna karavīra stāja. Tagad mūsu dzīvē sāksies jauns posms, tagad lieta būs nopietna. Lai dievs dod, ka vēl divus gadus turpinātos karš, tad tu tik piedzīvosi, ko nozīmē vācu virsnieks!

Viņš zina, ko viņš grib, Holts nodomāja, kaut arī Vol- cova uzbudinājumu labi nesaprata. Visu vai neko! Vienaldzīgos lai parauj velns. Viņi iedzēra.

—   Par biedriskumu! — Volcovs uzsauca. Viņš pasniedza Holtam parabellumu.

—       Nerādi nevienam, pirms nebūsim saņēmuši konkrētu kaujas uzdevumu.

Holts paraudzījās pulkstenī. Viņš paņēma papīra lapiņu un uzrakstīja sava tēva adresi. Tad palūdza Vol- covu:

—       Paņem līdzi arī manu mi^ursomu, es ieradīšos mazliet vēlāk! — Cauri pilsētai viņš steidzās uz Parka salu.

Holts gaidīja vairāk nekā pusstundu.

—       Man vajadzēja pieskatīt bērnus, — no ātrās skriešanas aizelsusies, Gundula teica. — Man ir tikai desmit minūtes laika.

Holts veda viņu pāri tiltam apstādījumos un mēģināja runāt ļoti pārliecinoši.

—       Padomā par visu, ko es tev teicu. Es atkal atgriezīšos. Es tev rakstīšu uz pieprasījumu, ieej šad tad pastā un pajautā. Raksti man, cik bieži vien vari, — jā? Un šeit būs .. . mana tēva adrese.

Gundula izlasīja:

—   Doktors Rihards Holts?

—       Patiesībā viņš ir profesors. Bet tagad ieņem nožēlojamu vietu, tāpēc ka … Man nav gandrīz nekādu sakaru ar viņu. Bet, ja tu kādreiz pie viņa nokļūtu, saki, ka mēs esam pazīstami. Tu vari stāstīt viņam visu, viņš tev noteikti palīdzēs. — Holts satvēra Gundulas roku, sasprēgājušu, sastrādātu bērna roku. — Dzīvo vesela, Gundell

—       Atgriezies drīz, Verner, — viņa atbildēja, — Un neesi tāds . . . tāds, kāds biji šodien no rīta.

—       Es taču spēlēju kumēdiņus, — viņš iesaucās.

—   Es atdarināju savu kapteini…

—       Es zinu, — viņa atbildēja. — Bet kaut kas no tā ir arī tevī. *

Viņš sajuta meitenes rokas spiedienu. Tad viņa apgriezās. Viņš vēlreiz atsauca viņu atpakaļ, izvilka no krūškahatas kārbiņu un ielika viņai rokā Utas krustiņu ar ķēdīti. v

—       Pirms viena gada to man uzdāvināja meitene, kura laikam vairs nav starp dzīvajiem..,

Viņa ilgi raudzījās uz tumšo zeltu un čukstošā balsī lasīja gada skaitli.

—   Tūkstoš seši simti deviņdesmit otrais . ..

—   Izlasi, kas tur rakstīts, — viņš lūdza.

Viņa izburtoja izgreznotā, sīkā gravējuma tekstu. Tad aizskrēja prom.

Holts soļoja cauri apstādījumiem un raudzījās uz upi.

Volcovs un Gomulka sēdēja kafejnīcā meiteņu sabiedrībā. Ari Vurms bija tur. Volcovs lielīdamies kaut ko stāstija, viņš bija iereibis. Gomulkam bija pietvīkusi seja.

—   Vecene mums izsniedz tikai alu, — Volcovs žēlojās. — Bet štamfīrers Vurms atstiepis vienu blašķi no mājām. Tu tomēr esi lāga zēns, ko? — Viņš spēcīgi uzsila Vurmam uz pleca. Holtam rokā tika iespiesta glāze. Kāds iesaucās:

—  Tostu!

Volcovs pielēca kājās un nobļāva tā, ka uz pieres pietūka dzīslas.

—   «Ja granātas apkārt man sprāgtu, par diviem cīņā es stātu, ja dzīvība jāziedo būtu, par upuri tūdaļ es kļūtu!»

—   Jāiet uz staciju, — Gomulka atgādināja. No galda nokrita alus glāze un saplīsa. Holts uzmeta plecos mugursomu. Bruņu cepure nošķindēja, atsizdamās pret krēslu. Raudzīties uz kādu iedomātu punklu, lūk, tur, virs dupvīm, un — uz priekšu, marš!

Vagonā Volcovs no mugursomas izvilka karti.

—   Jāizpēta apvidus. Draņķīga apkārtne! Kalni, meži, dziļas aizas. īsti piemērota vieta partizāņu karam. Labi, ka esmu paķēris līdzi Boguslavska klasisko darbu par kājnieku lomu karā.

## OTRĀ GRĀMATA

I

Septembra vidū ziemeļrietumu Beskidos bija jauks atvasaras laiks.

Gomulka teica Iioltam:

—   Taisnību sakot, mums nav par ko žēloties. Vai tu vēl atceries, kā zenītartilēristu mācības komandā mēs runājām par to, kāda nozīme ir trulai dresūrai? Lai radītu ilgas pēc kaujas uzdevuma.

Viņi abi sēdēja atejā. Tā šeit bija vienīgā vieta, kur netraucēti varēja mazliet parunāties. Pēc atvaļinājuma Gomulka bija kļuvis kluss un sevī noslēdzies. Viņi smēķēja. Pār nometni nolaidās vakara krēsla.

—  Tev taisnība, — Holts atbildēja. — Esenē man bija apriebies līdz kaklam, bet tagad es vēlētos tikt atpakaļ. Visur, lai kurp mūs arī sūtītu, būs labāk nekā šai nometnē.

Baumas par sagaidāmo kaujas uzdevumu neapklusa. Sākumā visi domāja par to ar nemieru un bailēm, bet tagad tādu vairs nebija daudz, kas pats pēc šī uzdevuma neilgotos.

—  Ļaudis visu briesmīgi ātri aizmirst, — Holts prātoja. — Gan jau kādu dienu mēs atkal gribēsim tikt šurp.

—  Līdz šim katra pārmaiņa ir nākusi mums tikai par sliktu, — Gomulka piezīmēja.

—   Gotesknehts nu gan mums bija pasakains priekšnieks, — sūkdams cigareti, atcerējās Holts.

—   Dienests zenitartiiērijā vispār bija īsta vasaras atpūta, — Gomulka piemetināja.

—   Tur vismaz ar mums apgājās kā ar cilvēkiem.

Holts piekrītoši pamāja ar galvu.

Šejienes dienas režīms, kur no pieciem rītā līdz septiņiem vakarā tika aizpildīta ik minūte, zēnus bija novedis gandrīz līdz sabrukumam. Holts izturēja, jo viņš bija vesels un spēka pilns, viņš nekurnēja, kad ober- formans Šulce viņu ar karabīni pilnā kaujas ietērpā reizes divdesmit trieca pār šķēršļu sienu, uzskatīdams visas grūtības par treniņu. Tikai rūdījums, viņš domāja, ļaus man izturēt visus kara pārbaudījumus. Tomēr arī viņu nomāca noskaņa, kāda šeit valdīja, pazemojumi, kas bija jāpacieš, un tā veltīgi izdomātā, bet būtībā vienkāršā sistēma, kas bija ieviesta, lai salauztu katras atsevišķas personas gribu.

Nometne bija ierīkota kādas dārzniecības teritorijā, un to no visām pusēm apjoza augsta ķieģeļu siena. Vārtu tuvumā atradās lielā pārvaldes ēka ar sardzes māju, aresta telpām un fīreru dzīvokļiem. Aiz šīm būvēm pletās ar izdedžiem nokaisīts simts kvadrātmetru liels pārbaudes laukums. Dārzniecības zeme ap trim dzīvojamām barakām bija pārvērsta par apmācību laukumu ar skrejceļu, šķēršļu sienu, ūdens grāvi, lauka pozicijām, patvertnēm, ierakumiem un dzeloņstiepļu aizžogojumiem. Darba dienestā iesauktos apmācīja militārās zināšanās. Lāpstu nomainīja karabīne.

Holts, Gomulka, Volcovs un Feters bija iedalīti ober- formana Šulces grupā un gulēja visi kopā vienā istabā — lielajā, nemīlīgajā barakā, kur parasti bija novietoti piecpadsmit darba dienesta vīri ar istabas vecāko. Tajā pašā nodaļā bija vēl daži Holta klases un baterijas biedri.

Oberformans Šulce bija rupjš, ietiepīgs puisis, gadus divdesmit vecs. Trula, neizteiksmīga seja, plakana, slīpa piere. Ūdeņainajām acīm bija salts skatiens, tās rau-

dzijās tik dzīvnieciski; Holts nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņš sastapies ar apģērbtu pērtiķi. So nomācošo iespaidu vēl pastiprināja pārāk garās, muskuļotās rokas, kuras sniedzās gandrīz līdz ceļiem, un bieziem matiem apaugušais ķermenis, kas katru rītu, redzot Šulci mazgājoties, Holtam iedvesa riebumu. Saprāta oberformanam bija tieši tik daudz, lai dīvainā, it. kā spiedzīgā balsī, kas varēja skanēt kā aizsmakusi rēkšana, nodotu tālāk saņemtās pavēles. Šulce prata rīkoties tikai ar dažiem reglamenta pantiem, ko bija iekalis no galvas, bet, neraugoties uz savu aprobežotību, viņš bija viltīgs un piedevām vēl neiedomājami netaisns. Ar neuzticību un naidu viņš vajāja katru, kas bija inteliģentāks par viņu.

Sai vakarā Šulce par savu upuri bija izraudzījis Feteru. Kristiāns Feters nebija vairs ne resns, ne mīkstčaulīgs, viņš bija izaudzis un augumā pārsniedza Holtu. Šajās sešās nedēļās pie nometnes rupjā toņa viņš bija pieradis vairāk nekā Holts un Gomulka un piesavinājies tādus netikumus, no kuriem baterijā būtu vēl kaunējies. Viņš atraugājās, ļāva brīvu ceļu vēdera gāzēm un rupji runāja par sievietēm, kas Holtam likās sevišķi pretīgi un muļķīgi, jo Feters vēl aizvien sarka kā vēzis katras sievišķīgas būtnes tuvumā.

Valodas nabadzības dēļ oberformans Šulce izlīdzējās ar diviem lamu vārdiem, kurus vienmēr atkārtoja: «lops lads» un «ļerpata». Pēc Holta domām, apzīmējums «lops tāds» vislabāk piederējās Šulcem pašam, kad tas, plecos sagumis, pastiepis uz priekšu neizteiksmīgo seju un atspiedis garās rokas pret gūžām, stāvēja iepretim karavīriem.

—  Jūs ļerpata tāds! — viņš bļāva spiedzīgā balsī uz Feteru. — Ar jums nu gan tikšu galā, un nu — gulties, celties, lops tāds, tas jums maksās reizes divdesmit, es jums parādīšu smieties par mani!

Feters paklausīgi nometās zemē uz grīdas un skaļā balsī skaitīja:

—   Viens .. . divi.. . trīs …

Holts izģērbās un rūpigi sakārtoja apģērba gabalus uz krēsla. Par velti es tik ļoti nopūlos, viņš domāja.

Tā vai tā, viss ir tikai loterijas spēle, kur retam laimējas. Gandrīz visi jau gulēja uz saviem salmu maisiņiem. Trūka vēl tikai Volcova.

Holts ierausās gultā. Volcovs bija izkarojis izņēmuma stāvokli. Formas pēc viņš vēl skaļāk nekā citi sita kopā papēžus Šulces priekšā, bet aiz šī subordinācijas aizkara suflēja oberformanam, čukstēja viņam priekšā visu, kas jādara, lai ar vienu rāvienu paceltu grupas fīrera autoritāti priekšniecības acīs. Pateicoties Volco- vam, Šulces grupa tika atzīta par labāko nodaļā. Volcovs organizēja dienesta pasākumus, un oberformans savā skopajā valodā deva pavēles. īstais grupas vadītājs bija Volcovs. Šulce pakļāvās un jutās labi, dzīvodams ilūzijās, ka viņš ir priekšnieks un Volcovs zināmā mērā adjutants. Vienīgā Šulces oriģinalitāte bija lamāšanas, rēkšana un ļaužu mocīšana.

Pēc atvaļinājuma Volcovs bija sadrūmis un noslēgts, ko Holts izskaidroja ar dresūras iespaidu. Diezin vai arī es neesmu tāpat pārvērties. . . Viņš smēķēja, lai gan smēķēšana gultā bija noliegta. Taču viņš nevarēja sadūšoties un nodzēst cigareti. Feters un gaišmatainais labsirdīgais zemnieku puisis no Harcas bija dieninieki un cītīgi slaucīja ieeļļoto dēļu grīdu. Oberformans apģērbies sēdēja pie sava mazā galdiņa blakus durvīm. Beidzot istabā, zābakus klaudzinādams, ienāca Volcovs. Viņš bija ēdamistabā norakstījis darba plānu un sniedza lapu Šulcem. Oberformans iesaucās:

—   Es nolasīšu rītdienas darba plānu!

Tad viņš atdeva lapu Volcovam. Volcovs lasīja:

—   «Piecos celties. No pieciem divdesmit līdz pieciem divdesmit deviņi — brokastis. Piecos trīsdesmit nostāšanās rīta pārbaudei. No sešiem līdz astoņiem četrdesmit pieci — ierindas apmacības. No deviņiem līdz desmitiem četrdesmit pieci — ieroču mācība: tanku dūre. No četrdesmit pieci līdz desmitiem piecdesmit deviņi — pārtraukums. No vienpadsmitiem piecdesmit pieci — mācības visai nodaļai: kā izsargāties no venēriskām slimībām. Romiešu divi. No divpadsmitiem līdz divpadsmit četrdesmit pieci — pusdienas, pēc tam atpūta. No trīspadsmitiem trīsdesmit — nostāšanās un gājiens uz šaušanas mācībām, romiešu trīs un č^tri —

apmācības ar karabīnēm. Divdesmitos — vakariņas. Divdesmit vienos — nakts atpūta.

Volcovs noliecās un Sulcem kaut ko iečukstēja. Oberformans uzsauca:

—   Romiešu četri — apmācības ar karabīnēm izpildīs gāzmaskās. Līdz rītam pieteikties pie manis, kam vajadzīgas jaunas acenes.

Holts paslēpa cigareti saujā. Šulcem pašam tadas lietas nekad nebūtu ienākušas prātā. Ja puiši neko nevar saskatīt un visas lodes aiziet ganos, tad pērkons un zibens klāt!

Pēc tam Šulce nozīmēja dieniniekus:

—   Venskat un Huber . . . tā ka jūs laikus ceļas, un tūliņ nes šurp kafiju. — Tad viņš gāja no gultas uz gultu, pēc desmit minūtēm sakās telpu pārbaude.

—   Gomulka, tas, protams, ir jūsu drēbju sainis, cūcība, ārā, lops tāds. Jūsu dēļ izgāzīsies visa grupa. — Un viņš izsvaidīja pa istabu Gomulkas apģērba gabalus. Klusēdams Gomulka izlēca no gultas un salasīja savas mantiņas.

Beidzot Holts bija apdzēsis cigareti un snauduļodams pārdomāja rītdienas darba kārtību. Ierindas dienests — tīrās mocības! Ieroču mācība — tanku dūre, tas varbūt būs interesanti. Priekšlasījums? Atkal par venēriskajām slimībām, bet stunda būs pagājusi. Tad prom uz šautuvi, gatavais posts šī soļošana!

Šulce, stāvēdams pie durvīm, ziņoja:

,,— Piektā istaba ar vienu oberformanu un četrpadsmit vīriem gatava pārbaudei.

Unterfeldmeistars Bērns, vada komandieris, apstai- « gāja barakas; viņš bija nometnes dežurants. Šodien, šķita, viņš bija labā garastāvoklī, jo parasti jau pie durvīm sāka rēkt: «Cūcība! Mēslu bedre!» Šodien viņš ienāca klusēdams. Cerams, viss noritēs gludi, Holts sprieda. Bet tūliņ gāja vaļā:

—   Parādiet kājas!

Holts izkāra kājas pār gultas malu. Gomulka pirmīt kailām kājām bija izlēcis uz noeļļotās grīdas un pēc tam pēdas pavirši noslaucījis tikai ar lupatu.

—  Mēslu vabole, smerdelis! — bļāva unterfcldmeis- tars. — Šulce, paskaties uz šo cūku!

— Arā no gultas, lops tāds! — Šulce nokliedza.

Gomulka uzrāva bikses un metās prom uz mazgātavu.

It kā nezinādams, ko iesākt, Bēms apstājās istabas vidū. Tagad viņš pārdomā, vai jau nepietiek, Holts prātoja un tad pamanīja, ka unterfeldmeistars raugās apkārt kaut ko meklēdams . .. Tagad tik sāksies, tagad viņš noteikti kaut ko atradīs!

—       Kas tad tas? — Bēms lēnām teica. — Šautene bez uzgaja! — viņš ierēcās.

—   Kam pieder šī karabīne?

Holts tālu izliecās no gultas, līdz varēja saskatīt ieroču piramīdu; paldies dievam, manējā tā nav. Kāds izlēca no gultas.

—       Ak, jūs vājprātīgais ķēms! Jūs idiotiskais lops! Jūs prātu zaudējušais mērkaķis!

Tagad viņš ir savā elementā, tagad tik būs ko redzēt!

—       Piecdesmit pietupienu ar karabīni šaušanas gatavībā, — es jums iemācīšu apieties ar ieročiem, jūs aklais spoks!

Viņam arvien krājumā jauni lamu vārdi, Holts domāja.

—       Un šeit: putekļi zem ieroču piramīdas. Un tur: cigaretes gals pelnu traukā, ak Jēzus Marija un svētais Jāzeps, cigaretes gals!

Tagad dieniniekiem vakars, Holts nodomāja, nabaga Kristiāns! Un sašutis viņš atcerējās: cigaretes galu tur nodzēsa Šulce, kad Bēms nāca iekšā.

—       Mēsli, visur mēsli! — unterfeldmeistars ārdījās.

—   Tie netīreļi gānās katrā kaktā, te taču ir gatavā kūts, cūku aizgalds, smirdoša mērkaķu būda, velns jūs visus parāvis! — Klusums. — Visi ārā, visi mudīgi ārā! ,,

Holts izlēca no gultas; pieci seši roku tvērieni — viņš bija apģērbies un jau sēja zābaku auklas.

—       Šulce! Piecpadsmit minūtes nakts dresūra, bet pēc trešās pakāpes! Es gribu redzēt zaķu lēcienus! — Un viņš atkal sāka rēkt: — Jūs man līdīsiet uz vēdera kā roņi, kamēr jums nabas sēks spīdēt!

Holts lēnām devās laukā nakts tumsā, bet Šulce spiedzīgā balsī nokliedza:

—   Uzmanību!

Zosu gājienā viņi rikšoja cauri dārzniecībai uz sporta laukumu. Izstiepuši rokas uz priekšu, viņi zaķu lēcieniem virzījās prom pa skrejceļu, tad līda uz vēdera, par laimi, bija tumšs un varēja šā tā pablēdīties. Pēc tam atpakaļ istabā pēc dvieļa un ziepēm un tad atkal uz mazgātavu. Tagad gan, domājams, viņš liks mūs mierā, tagad viņam pietiek!

Visi salīda gultās. Unterfeldmeistars nostājās blāvi apgaismotās istabas vidū.

—   Es jums iemācīšu ievērot kārtību! — viņš gandrīz maigā balsī teica. — Es jums parādīšu, kas ir tīrība, jūs neaudzinātie sivēni, es no jums vēl iztaisīšu cilvēkus… kaut vai jūs nosprāgtu! — Viņš devās uz durvīm. — Ar labu nakti! — Ilolts ietinās segā. Gulēt, neko citu kā gulēt!

—   Celties! Arā no migas! — Pusmiegā Holts izlēca no gultas un pilnīgi atmodās tikai mazgāšanās telpā, kad apslacīja kaklu un plecus ar aukstu ūdeni. Katra minūte, ko viņš tagad ieguva, nāca par labu gultas uzpošanai. Atpakaļ istabā! Tur valdīja puskrēsla, gaismu iedegt nebija atļauts.

Gultas uzpošana bija viņa pašreizējās dzīves galvenā problēma. Slikti sakārtota gulta nozīmēja izjauktu gultu, kam neizbēgami sekoja Sulces sodu birums. Oberformanam bija tiesības izjaukt gultu divas, trīs vai pat četras reizes pēc kārtas, bet tās sakārtošanai nācās ziedot pusdienas atpūtas brīžus un dārgās minūtes no īsā brīvlaika līdz pat vakara jundai un vai pat vēl pēc tam. Bija gadījumi, kad gulta tika kārtota piecpadsmit vai pat divdesmit reižu; Šulce stāvēja turpat blakus un izjauca to piecpadsmito vai divdesmito reizi. Slikti sakārtota gulta nozīmēja, ka veselu dienu nāksies paciest nepārtrauktas mocības un pazemojumus.

Bija grūti uzkopt gultu tā, lai nometnes dežurants būtu apmierināts, un pavisam neiespējami tas šķita tad, ja dežurants bija Bērns. Salmu maisiņi no visām

pusēm pārskatāmi bija nolikti uz dzelzs lāviņām. Tām vajadzēja izveidot ģeometriski pareizu figūru ar līmenisku virsmu, vertikālām sienām un taisniem stūriem. Tāpēc zem palaga lika slēpti dēlīši vai kartona sloksnes. Puiši bija iemācījušies ari uz izgulēta salmu maisa ar latiņu un dēlīšu palīdzību sastiept palagu tā, ka uzpostā gulta izskatījās nevainojama. Bet pie Bērna š|s triks nepalīdzēja. Bērns gultas neapskatīja, bet aptaustīja.

Holtam šodien vajadzēja izcīnīt parasto cīņu, bet viņš nejutās labi, tāpēc kļuva mazdūšīgs. Viņš klāja, līdzināja un salika kopā salocītās segas ar precizitāti līdz milimetram. Tai pašā laikā viņš izdzēra kausu remdenas kafijas un negribīgi koda ar mākslīgo medu apziestu maizes riecienu. Vēl desmit minūtes! Venskats, miesnieka zellis no Vestervaldes, cītīgi slaucīja telpas. Ja gulta tagad kritis nežēlastībā, tad tā būs vai nu dieva, vai likteņa, vai arī tikai Bērna griba un vēlēšanās, kas beigu beigās bija_viens un tas pats. Holts uzģērba darba drānas. Vidusjosta, cepure, nagi tīri, zābaki nospodrināti, kaklasaite aplikta — viss kārtībā. Vēlreiz viņš pārvilka ar suku zābaku stulmiem. Tad uzmanīgi aizslēdza skapīti. Ja tas netika darīts, risks bija ne tikai saņemt sodu par «biedru pavedināšanu uz zādzību», bet arī patiešam pazaudēt, piemēram, tabaku; tādā gadījumā labāk vajadzēja klusēt, jo vainīgs te bija nevis zaglis, bet gan apzagtais.

Gatavs! Holts paraudzījās uz Šulci, Šulce — uz Vol- covu, Volcovs — uz pulksteni. Šulces salmu maisiņš izskatījās nožēlojams. Tas nu gan mākslas darbs, īsta oberformana gulta!

—   Sagatavoties iziešanai!

Kāds iesteidzās pa durvīm un nopukojās:

—   Pat uz poda te neļauj mierīgi pasēdēt!

Pa atvērto logu ieplūda vītersvilpes skaņas. Bija jau gaišs. Austrumos aiz kalniem liesmoja debesis. No visām barakām ierindnieki skrēja uz pārbaudes laukumu. Nostāšanās nenoritēja sliktāk kā citām reizēm, tomēr Bērns iebrēcās:

—  Instruktoru palīgi — iznākt pa labi! Citi atpakaļ . . . skriešus, marš!

Simt astoņdesmit vīru rikšoja pār laukumu tā, ka izdedži virmuļoja.

—   Gulties!

Celties, gulties, — desmit, divpadsmit reižu, līdz atskanēja svilpe.

—        Uzmanību… Gan es jūs mazliet uzmundrināšu, slaistu bars! — Bērns rēca. *— Atpakaļ, skriešus — marš! — Tikai tad, kad no komandantūras iznāca ober- feldmeistars Lesers, nodaļas komandieris, Bēms likās mierā.

Parastā ceremonija: ziņojumi, karoga uzvilkšana, paroles izsniegšana … Rīkojums par šaušanu ar kaujas patronām? Gan jau Volcovs visu iegaumēs.

—   Nodaļa … uz labo! Kopsolī… marš!

Kolona soļoja apkārt pārbaudes laukumam, tas jau piederēja pie ierindas apmācības.

—   Dziesmu!

Priekšgalā kāds uzsāka:

—   «Man ir prieks …»

Holts nomurmināja: — «Man ir prieks …» bet aizmugurē cits iekliedzās: pārtraukt dziesmu!

Tā bija Lesera mīļākā dziesma. Trīs . . . četri. — Soļošana tiešām vieglāka un ne tik trula, ja soļo dziedot, Holts domāja. Tagad tas turpināsies pusotras stundas, pēc tam sekos dresūra pa grupām.

—       «Man ir prieks kaujas laukā …» — Holts kliedza.

—   «C-ī-ī-nīties ar naidnieku.»

Vajadzētu labāk gulēt, nevis te soļot. Sulces spiedzīgā balss, nepievēršot uzmanību melodijai, skanēja turpat Holtam blakus: — «Kā drosmīgs karavīrs …» — Viņam, instruktora palīgam, nemaz nav tik slikta dzīve, Holts prātoja, dziedadams: — «Kas bezbailīgi kaujā iet.»

—       Pārtraukt dziesmu! — Bēms ierēcās. — Vai tad jūs to saucat par dziedāšanu, jūs izrūnītās žurkas? Pagaidiet tik, es jums mutes pavēršu platākas! Instruktora palīgs — iznākt pa labi! Visi citi — uz kreiso … skriešus — marš! Gulties! Celties! — Tas turpinājās minūtes piecas, tad atkal: — Trīs … četri.

—       «Man ir prieks…» — Holts vēl bija aizelsies, bet jau bļāva pilnā balsi. Pēkšņi viņam iešāvās prātā:

Bērns ir prom, varbūt tagad viņš izjauc manu gultu.

—   «Jau karogs plīv, tas brīdis klāt,» — viņš dziedāja,

—   «dievs kungs lai palīdz uzvarēt.»

Holta gulta nebija izjaukta. Viņš uzlika galvā bruņu cepuri un paņēma no piramīdas karabīni. Grupas izmeklēja sev laukumus dārzniecībā, mācību ierakumos vai arī aiz izpostītās siltumnīcas mūra drupām. Bija pavēlēts apmācības izdarīt «kaujas prasībām atbilstošos apstākļos». Šulce tuvojās ar mācību tanku dūri rokā. Par šo ieroci stāstīja brīnumainas lietas.

—       Milzīgas caursišanas spējas, — Volcovs stāstīja,

—   protams, ja labi trāpa.

Holts un Volcovs stāvēja nomaļus un smēķēja. Pirms pusdienām smēķēt bija noliegts, bet šodien Šulce tam nepievērsa uzmanību. Viņu nodarbināja kaut kas cits.

—   Krievu tankam 34/85, kas ir ierindā no pagājušā gada, — Volcovs skaidroja, — frontālās bruņas ir septiņdesmit pieci milimetri biezas, bet tanku dūre sit tām cauri, ja trāpījums tiešs.

Šulce pavēlēja:

—   Nostāties! Sasliet ieročus!

Visi nostājās ap viņu puslokā.

—   Tanku dūre, — viņš iesāka, — tanku dūre ir tanku apkarošanas līdzeklis kājniekiem un tāpēc to sauc tanku dūre. Turpiniet, Volcov!

Volcovs runāja koncentrēti, gandrīz kā lasīdams lekciju.

—   Atkārtojiet, Venskat, — Šulce pārtrauca Volcovu. Venskats nebija no stulbajiem, bet ar lēnu domāšanu; viņš iejautājās: «Ko?» — un par to viņu labu bridi trenkāja pa skrejceļu. Volcovs izklāstīja aizdedzinošā lādiņa darbības principus: tanku dūre ir aizdedzinošs šāviņš, ko pielieto tanku apkarošanai, un tas eksplodē pēc atsitiena. Vai nu Šulce vairs nevēlējās tēlot skatītāja lomu, vai arī tā bija reakcija uz slepenajām bailēm, ko viņam iedvesa šī grūtā tēma, tas nebija saprotams. Pēkšņi viņš uzbrēca darba dienesta vīram Krancam:

—   Gulties! Piecdesmit elpošanas vingrinājumus!

Visi ar interesi vēroja, kā Krancs nopulējās un kā

viņš pamazām pagura.

Aiz žoga stūra parādījās unterfeldmeistars Bērns.

—   Turpiniet!

Bērns bija vidēja auguma, apmēram trīsdesmit gadus vecs, un viņa ūdeņainās, zilās acīs spoguļojās neuzticība. Privātā dzīvē viņš bija alus veikaliņa īpašnieks rūpniecības pilsētā pie Reinas. Arī šodien viņš neuzticīgi raudzījās no viena uz otru un lika atkārtot. Neiztika arī bez bļāvieniem.

—   Holt, kāpēc jūs atļaujaties smīnēt!

—  Man tikai noraustījās seja, unterfeldmeistara kungs!

—  Jums tūlīt raustīsies vēders, ko esat piestūķējis pilnu, — Bērns kliedza, — tāpēc jūs tagad dabūsiet parāpot. Gulties! Uz vēdera līdz ūdens grāvim!

Holts nesteidzās. Tas norūda muskuļus, sakodis zobus, Holts domāja. Kad viņš atgriezās, Bērns bija jau pie nākošās grupas. Savā nabadzīgajā valodā Šulce skaidroja tanku dūres apkalpošanas kārtību. Volcovs to parādīja praktiski.

—  Verner, Zep, Kristiān, uzmanību! Tanku dūre ir svarīgāka par visu citu!

Apmācības beidzās ar parasto mehānisko iekalšanu. Četri paņēmieni, desmit reižu atkartoti un desmit reižu izmēģināti. Pirmkārt, atbrīvot drošības stiepli, otrkārt, pacelt mērķēkli … Pacelt mērķēkli, līdz riebumam muļķīgi, Holts domāja. Treškārt, nostādīt drošinātāja aizbīdni kaujas stāvoklī… Kā tas viss man ir apriebies! Ceturtkārt, nospiest sprūdu. Pirmkārt, otrkārt, treškārt, ceturtkārt, stieple, mērķēklis, drošinātājs, sprūds, to es visu mūžu neaizmirsīšu, kaut ari dzīvotu simt gadu. Sagatavošanās uguns atklāšanai un aizmugurē vismaz desmit metri brīva telpa, jo šaušanas brīdī izplūst liesmas, atsitiena nav nekāda, un atkal no jauna, no — pirmkārt līdz ceturtkārt, no stieples līdz sprūdam, no sagatavošanās kaujai līdz uguns atklāšanai; parādiet vēlreiz jūs, tagad jūs te, tagad jūs tur, jūs lops tāds, un tagad vēlreiz jūs. Ak vai, ja kaut kas samisas. Bet nav nemaz teikts, vai tiešām tā var trāpīt,

Holts domāja. Un vai man pieliks nervu, lai es no piecdesmit metru attāluma ar šo rīku izšautu uz tanku.

—   Esi bez rūpēm, — Volcovs paskaidroja, kad apmācības bija beigušas. — Kad trīsdesmit trīs tonnu lielais «Šermanis» velsies tev virsū, tad viss ies kā pēc notīm.

—  Tikai biksēs gan, — papildināja Venskats.

Mācības kantīnē.

—   Kaulu lāpītājs! — kāds iesaucās.

—   Uzmanību! — Kaut kas ziņoja kaut kam. «Šīsdienas apmācību tema: «Izsargāšanās no saslimšanas ar veneriskām slimībām; otra da]a.» — Sēsties!

Sapulcinātās nodaļas priekšā iznāca pavisam jauns palīgārsts un nevīžīgi apsēdās uz galda malas. Viņš sāka stāstīt vieglā sarunu tonī. Viņa ne