# Žanna d'Arka

Marks Tvens

Marks Tvens

Žanna d'Arka

romāns

Viņas ieroču nesēja un sekretāra seniora LUIJA de KONTA personīgās atminas

No angļu valodas tulkojis Sigurds Melnalksnis

XIX GADSIMTA KLASIKI

Amerikāņu rakstnieks Marks TVENS Latvijā ir populārs ar romāniem "Toma Sojera piedzīvojumi" un "Haklberija Fina piedzīvojumi", kā arī ar stāstiem "Princis un ubaga zēns" un "Konektikutas jeņķis karaļa Artura galmā".

Žanna d'Arka, Orleānas jaunava, Marka Tvena mīļākais vēsturiskais tēls. Zannas tēlojumā Tvens slavina cilvēka garīgos spēkus, aktivitāti, patriotismu un mērķa apziņu. Materiālus romānam par Francijas simbolu Žannu d'Arku Tvens vācis 12 gadus, romānu rakstījis 2 gadus. Viņš šo romānu uzskatījis par vienu no saviem izcilākajiem darbiem.

Apgāds DAUGAVA

Mark Twain JOAN OF ARC

No angļu valodas tulkojis SIGURDS MELNALKSNIS

Mākslinieks KASPARS REKMANIS

© Sigurds Melnalksnis, tulkojums, 1939 © Renāte Abeltiņa, pēcvārds, 1999 © Kaspars Rekmanis, mākslinieciskā apdare, 1999 © Apgāds „Daugava", izdevums, 1999

Angļu tulkotājā ievads

Lai gūtu pareizu priekšstatu par kādu izcilu vēsturisku personību, tā aplūkojama sava laikmeta plāksnē, nevis no mūsu modernā laika viedokļa, jo citādi ari dižākie iepriekšējo laikmetu raksturi mūsu acis zaudē labu tiesu savas diženības; ar mūsu moderno atzinu pieejot, ja paraugāmies piecus vai sešus gadsimtus atpakaļ, gan nebūs nevienas slavenības, kas viscaur izturētu mūsu kritiku. Žanna d'Arka tomēr šai zinā ir izņēmums. Vienalga, no kāda laikmeta viedokļa viņu aplūkotu, viņas diženība no tā nekā nezaudē. Lai kādu mērauklu ari viņai piemērotu, viņa ir un paliek pati pilnība savā raksturā.

Kad padomājam, ka viņas gadsimts bijis pats mežonīgākais, ļaunākais un netiklākais laikmets, kāds jebkad senatnē pieredzēts, mums tiešām jābrīnās, kā tādā nelaikā varējis rasties šāds izņēmums. Salīdzināt viņu un viņas gadsimtu būtu tikpat kā salīdzināt dienu ar nakti. Viņa bija patiesīga, kad visapkārt valdīja meli; viņa bija godprātīga, kad godprātība jau bija aizmirsts tikums; viņa turēja vārdu, kad neviens vairs nepaļāvās uz goda vārdu; ar visu sev piemītošo sirsnību nodevās lielām domām un lieliem darbiem, kad citi lielie gari stiga veltīgos sīkumos un gara nabadzībā; bija kautrīga un liega, kad pasaulē valdīja skaļums un bravūra; viņa bija līdzcietīga, kad visur redzēja mežonīgu cietsirdību; bija pastāvīga, kad nepazina pastāvību, un cienīga tai laikmetā, kad cienība nekur vairs nebija cienā; bija pārliecībā līdzīga klintij, kad cilvēks nekam neticēja un ņirgājās par visu; bija uzticīga tais laikos, kad pazina tikai viltu; bija bez liekulības,.kad visi liekuļoja un centās cits citam glaimot; bija bezgalīgas drosmes iemiesojums, kad tautas sirdī sen jau bija zudusi cerība un drosme; bija skaidra miesā un garā, kad augstākā sabiedrība kalpoja netikumam; — bija visu labo tikumu pilnība, kad lordi un prinči sacentās ar vienkāršiem laupītājiem un slepkavām un kad kristīgie augstmaņi radīja izbrīnu pat šai nešķistajā laikmetā un iedvesa šausmas ar savu nežēlību, viltu, varasdarbiem un lopiskajām izpriecām.

Viņa varbūt bija vienīgā pilnīgi nesavtīgā personība pasaulīgajā vēsturē. Ne viņas vārdos, ne darbos nav atrodama ne mazākā savtības vai pašlabuma pazīme. Kad viņa paglāba savu karali trimdā un atguva viņam karaltroni, viņai piedāvāja lielu godu un atlīdzību, bet viņa visu noraidīja un negribēja nekā pieņemt. Viss, ko viņa sev vēlējas—ja karalis to atļautu, — bija tas, lai viņai atļauj atgriezties dzimtajā ciemā un atkal ganīt avis, apkampt mīļo māmiņu, to aptecēt un rūpēties par viņu. Tā bija visa viņas savtība, un viņa bija uzvarām vainagotas armijas virspavēlniece, prinču līdzgaitniece un pateicīgās tautas elku dievs.

Žannas d'Arkas veiktais brīnumdarbs nav ne ar ko citu vēsturē salīdzināms, ja atceramies tos apstākļus, kādos viņai bija jācīnās, to pretestību, ar kādu viņa sastapās, un tos līdzekļus, kas bija viņas rīcībā. Cēzars iekaroja puspasaules, bet izdarīja to ar rūdītiem un uzticīgiem Romas veterāniem un arī pats bija pieredzējis karavīrs; Napoleons satrieca disciplinētās Eiropas armijas, bet arī viņš bija rūdīts karavīrs un iesāka ar patriotu bataljoniem, kurus vadīja un iedvesmoja jaunā Brīvības dvesma, ko viņiem bija atnesusi līdzi Revolūcija, un tie bija spara pilni jaunieši, nevis veci, satriekti karavīri, izmisuma laikmeta atliekas, kad zaudējums sekoja zaudējumam; bet Žanna d'Arka, būdama gados vēl bērns, nekā nezinādama, bez jebkādas skolas izglītības, nepazīstama un neviena neatbalstīta, atrada sev priekšā lielu važās saistītu nāciju, bez cerībām un bez palīdzības svešā jūgā, bez graša naudas, bez kareivjiem, kas bija izklīduši kur kurais, un sastapa arī gara kūtrību; ilgus gadus gan svešinieku, gan pašu laužu izmocītās tautas sirdī jau sen bija zudusi drosme, bet karalis bija nobijies, samierinājies ar savu likteni un nodomājis bēgt, pametot savu zemi ienaidniekam; un viņa uzsauca šim mironim: „Celies!"— un tas cēlās un sekoja viņai. Un viņa vadīja to no uzvaras uz uzvaru, apturēja vareno simtgadu kara paisumu, neglābjami salauza angļu pārspēku un mira ar godam pelnītu Francijas Glābējas vārdu, kā viņu vēl šobrīd dēvē.

Un par atmaksu — Francijas karalis, ko viņa bija kronējusi, vienaldzīgi un nevērīgi pameta viņu franču baznīckalpu varā, kas sagrāba nabaga bērnu — visnevainīgāko, liegāko un cēlāko radījumu, kāds jebkad vēsturē pazīstams —, un to dzīvu sadedzināja uz moku sārta.

Žannas d'Arkas dzīves aprakstā vērā paturamais

Žannas d'Arkas dzīves apraksts ievērojams ar to, ka tas ir vienīgais biogrāfiskais tēlojums, kam pamatā ir ar zvērestu tiesā dotas liecības. 1431. gada tiesas sēžu protokoli, kā arī pēc ceturtdaļgadsimta noturētās attaisnošanas tiesas dokumenti, līdz šai baltai dienai uzglabāti Francijas valsts arhīvā un visā pilnībā mums sniedz ziņas par Žannas d'Arkas dzīvi un likteni. Ne par vienu citu tālaika personību nav līdz mūsu dienām saglabājusies tik patiesīga un ar aprakstāmās personas dziļu izpratni apdvesta biogrāfija kā šis ..Francijas glābējas" dzīves apraksts.

Seniors Luijs de Konts savās ..Personīgajās atminās" stingri turas pie šās vēsturiskās patiesības, un tiktāl viņa stāsts nav apšaubāms, bet, kas attiecas uz daudzajiem blakusapstākliem, tad atliek vienīgi paļauties uz viņa goda vārdu.

Redakcijas piezīme

Seniors Luijs de Konts saviem mazbērnu mazbērniem

Tagad ir 1492. gads. Man jau ir astoņdesmit divi gadi aiz muguras. Tas, ko jums stāstu, notika priekš daudziem gadiem; es to pieredzēju, vēl bērns un vēlāk jauneklis būdams.

Visās teikās, dziesmās un stāstos par Žannu d'Arku, ko apraksta un apdzied visā plašajā pasaulē, kā arī grāmatās, kas izdotas, kopš izgudrota grāmatu iespiešana, līdzās minēts ari seniora Luija de Konta, viņas ieroču nesēja un sekretāra vārds. Es biju ar viņu kopā no paša sākuma līdz beidzamajam mirklim.

Mēs abi augām kopā vienā ciemā; ar viņu kopā rotaļājāmies, kad vēl bijām bērni, gluži kā jūs tagad rotaļājaties ar sava vecuma biedriem. Tagad, kad visi apzināmies viņas diženibu, kad viņas vārds aplidojis visu pasauli, varētu domāt, ka es tikai dižojos. Līdzīgi būtu, ja vienkārša tauku svece, runājot par spožo sauli pie debesīm, teiktu, ka „tā ar mani bija labos draugos, kad mēs abas vēl bijām sveces".

Bet tas, ko es stāstu, tomēr ir skaidra patiesība: es rotaļājos kopā ar viņu un kopīgi cīnījos karalaukā. Vēl šobrīd atceros viņas skaisto sejiņu. Skaidri redzu viņu savā acu priekšā, kā viņa, zirga kaklam pieplakusi, vēja plandītām matu cirtām, spožās bruņās trauc franču karapulku priekšgalā, arvien dzijāk niknā kaujas vērpetē, kur vīri cīnās uz dzīvību un nāvi;

lāgiem viņa pazūd manam skatienam, jo viņu redzei aizsedz kaujas rumaki, kas cīnā slejas pakaļkājās, aizsedz šķēpu un spalvām rotātu brunucepuru un sablīvētu vairogu jūklis. Es biju kopā ar vinu no sākuma līdz galam! Un, kad pienāca liktenīgā sēru diena, kuras kauna traips uz mūžiem apzīmogos tos ar mitrām kronētos frančus, kas, Anglijai vergodami, vinu nobendēja, kā arī pašu Franciju, kas vienaldzībā pat nemēģināja viņai sniegt palīdzību, — es atkal biju beidzamais, kura rokai viņa pieskārās savā nāves brīdī.

Tad pagāja daudzi gadi. Brīnišķīgās jaunavas tēls, kas kā spožs meteors uzliesmoja pie Francijas karapulku debesīm un izgaisa moku sārta dūmakā, pamazām izplēnēja pagātnē, bet līdz ar to kļuva vēl tuvāks sirdij un jau atstarojās dievišķā spožumā. Un tikai tad es sapratu un apzinājos viņas īsto būtību: viņā bija iemiesota skaidrākā, cēlākā un dižākā dvēsele, kāda vispār šajā saulē sastapta.

Marks Tvens

Zanna d'Arka

## Pirmā gramata. DOMREMI CIEMATĀ

## 1. n o d a ļ a. Laikā, kad Parīzē cilpoja vilki

Es, seniors Luijs de Konts, esmu dzimis Jaunkastelē, 1410. gada 6. janvāri, tas ir, tieši divus gadus pirms tam, kad Domreml piedzima Žanna d'Arka. Gadsimta sākumā mani vecāki bija meklējuši patvērumu šai attālajā novadā, bēgdami no Parīzes. Viņi bija patrioti, franču karaļa piekritēji, kaut ari tas bija plānprātīgs un gaudens. Burgundijas partija, kas atbalstīja angļus, pieveikdama savus pretiniekus, bija tos galīgi izpostījusi. Tā viņiem visu atņēma, ko vien varēja. Manam tēvam bija atstāts tikai dižčiltīgā vārds, un, kad viņš pārvācās uz Jaunkasteli, tad viņš jau bija galīgi nabags un arī garīgi sabrucis cilvēks. Ar vienu viņš jutās visai apmierināts: vietējo iedzīvotāju uzskati pilnīgi atbilda viņa paša uzskatiem, — un ar to jau bija daudz iegūts. Te viņš bija savā ziņā mierīgos ļaudīs, un vairs nebija jādzīvo ar trakiem un ārprātīgiem cilvēkiem, kas kuru katru brīdi bija gatavi viens otru apkaut un slepkavot; nebija vairs, kā citkārt, ik mirkli jābaidās par savu dzīvību, kad tai mūžīgi draudēja briesmas un kad tā nebija nekādā vērtībā. Naktīs pa Parīzes ielām lieliem bariem klaiņoja visādi salašņas, kas netraucēti siroja laupīdami, dedzināja un slepkavoja. Rīta saules staros tad varēja redzēt izpostītas un nodedzinātas ēkas un ielās pamestus miroņus, kas gulēja tajā pašā vietā, kur tos bija pārsteigusi nāve un kur nekauņas laupītāji, neviena nekautrēdamies, tos vēl izģērba kailus. Nevienam nepietika drosmes aprakt šos apgānītos miroņus, un tie tad gulēja nenovākti, trūdēja un maitāja gaisu ar savu smirdoņu.

Drīz sāka plosīties ari briesmīgs mēris. Ļaudis mira kā mušas; mirušos apraka slepus un nakts tumsā, jo nebija ļauts tos atklātībā apbedīt, lai vēl vairāk neuztrauktu dzīvos, kas jau tā vairs nebija bailēs savaldāmi. Un par nelaimi, togad vēl uznāca tik barga un salta ziema, kādu Francija nebija pieredzējusi visos beidzamajos pieci simti gados. Bads, mēris, slepkavības, sals, ledus un sniegs — viss reizē uzbruka Parīzei. Mirušie kaudzēm gulēja uz ielām, un vilki dienas laikā klaiņoja pa pilsētu un visu acu priekšā plosīja miroņus.

Jā, Francija jau bija tiktāl pagrimusi! Jau vairāk nekā gadsimta trīs ceturkšņus angli turēja to savā jūgā; viņas armija pastāvīgās neveiksmēs bija tiktāl nomākta un iebiedēta, ka jau metās bēgt, tiklīdz ieraudzīja angļu karavīrus.

Kad man bija pieci gadi, Francija piedzīvoja milzīgu nelaimi — zaudēja kauju pie Azenkūras, un, kaut arī angļu karalis atkal devās mājās, lai tur netraucēti izbaudītu savas uzvaras augļus, iekaroto zemi tomēr atstāja izpostītu, un tajā nesodīti siroja „brīvo biedru" Iaupītājbandas, kas kalpoja Burgundijas partijai.

Viena tāda banda reiz naktī iebruka Jaunkastelē un aizdedzināja mūsu mājas, un ugunsgrēka blāzmā es redzēju, kā bez žēlastības noslepkavoja visus manus mīlos; dzirdēju, kā viņi lūdz žēlastību, tai pašā laikā arī dzirdēju, kā slepkavas viņus izsmēja, nežēlīgi ņirgājās par viņu mokām un mēdīja viņus, kad tie vaimanāja. Mani kaut kā nepamanīja, un man izdevās paglābties. Kad ļaundari bija aizvākušies, es izlīdu no paslēptuves un visu nakti raudāju pie mūsu nama, kas vēl dega kā lāpa. Es biju palicis gluži viens, izņemot noslepkavotos un ievainotos, kas gulēja man visapkārt; pārējie bija aizbēguši vai kur kurais paslēpies.

Pēc šās lielās nelaimes, kas mūs piemeklēja, mani nosūtīja uz Domremī mācltājmāju, kuras saimniece drīz mani iemīļoja

Māja, kurā dzimusi Žanna d'Arka

kā savu miesīgu dēlu. Ar laiku baznīckungs mani iemācīja lasīt un rakstīt, un visā ciemā tad arī mēs vienīgie to pratām.

Tai laikā, kad labais baznīckungs Gijoms Frontē mani uzņēma savās mājās, kas nu bija manas otrās tēva mājas, biju jau sasniedzis sešu gadu vecumu. Mēs dzīvojām pie paša dievnama, bet Žannas d'Arkas vecāku dārziņš bija tūliņ aiz baznīcas.

Viņas tuvinieki bija Žaks d'Arks, viņas tēvs, tā sieva Izabella Romeja, trīs dēli: desmit gadus vecais Žaks, astoņus gadus vecais Pjērs un septiņus gadus vecais Žans, bez kuriem ģimenē vēl bija pati Žanna, kurai tolaik bija četri gadi, un viņas mazā māšele Katerīna, kas bija tikai gadu veca. Kad baznīckungs mani pieņēma savā pajumtē, es, protams, ar viņiem sadraudzējos un kopā rotaļājos. Starp citu, man bija arī citi biedri; tostarp es tuvāk draudzējos ar četriem: Pjēru Morelu, Etjēnu Rozu, Noēlu Rengesonu un Edmonu Obreju, kura tēvs tolaik bija ciema vecākais; bez tam manu biedru pulkā vēl bija divas meitenes, vienā vecumā ar Žannu; vēlāk viņas abas bija Žannas mīlules. Vienu sauca par Ometu, bet otru par Mazo Menžetu. Šīs meitenes, līdzīgi Žannai, bija vienkārši zemnieku bērni. Vēlāk, lielas izaugušas, viņas arī apprecēja zemniekus. Kā redzat, viņu sabiedriskais stāvoklis nebija nekāds augstais, tomēr reiz pienāca laiks, kad ikviens svešinieks, lai cik dižs tas būtu, iegriezdamies Domremī, nekad neaizmirsa apciemot abas vienkāršās vecenītes, kam savos jaunības laikos bija gods būt Žannas d'Arkas draudzenēm.

Visi bija lāga bērni, kas ne ar ko sevišķu neizcēlās, — un to arī nevarēja sagaidīt, — bet bija labi un sirsnīgi biedri, klausīja savus vecākus un godāja baznīckungu. Pieaugot viņi pamazām ieauga apkārtējo aizspriedumos un māņticībā un tiem labprāt un akli pakļāvās, kas arī bija sagaidāms. Savus uzskatus un pārliecību, tā teikt, viņi ieguva mantojuma ceļā. Jans Huss un viņam līdzīgie gan varēja apdraudēt tālaika baznīcas iekārtu, bet Domremī ticība nebūt nemazinājās. Bet, kad baznīca sašķēlās un mums reizē bija trīs baznīcas galvas trīs pāvestu personās, Domremī šai ziņā neviens nešaubījās: īstais

pāvests ir tikai Romas pāvests, un citi pāvesti, kas nav Romā, nav nekādi īstie pāvesti. Ikviens Domreml iedzīvotājs turējās karaļa pusē, tādēļ arī mēs, bērni, neko tā neieredzējām kā „anglu" un „burgundieša" vārdu.

## 2. nodala. Domremī brīnumkoks

Mūsu Domremī bija kā ikviens mazāks neievērojams ciematiņš, kur pie vairāku līkumotu, šauru ceļu un taku krustcelēm drūzmējās klētīm līdzīgi nameji ar lieliem salmu vai 1 \l niedru jumtiem. Gaismai bija tikai nelieli lodziņi ar slēģiem.

* Grīdu vietā bija klons, un istablietu tikpat kā nebija. Iedzī- j, votāji nodarbojās galvenām kārtām ar aitkopību un vispār ar lopkopību; mēs, ciema jaunieši, uzraudzījām savu vecāku ganāmpulkus.

Mūsu ciema apkārtne bija tiešām lieliska. Vienā ciema galā līdz pašai Māsas upei slaidā lokā sniedzās ziediem rotāta pļava; aizmugurē pacēlās zaļumiem apaudzis kalnājs, kur augstāk kuploja varena, biezi saaugusi, ēnaina ozolu birzs. Šī birzs nodarbināja prātus it īpaši mums, bērniem, jo mēs zinājām, ka tālā senatnē tajā mituši laupītāji, kas daudzus nogalējuši, bet vēl senāk dzīvojuši briesmīgi pūķi, kam pa milzīgajām nāsīm plūdusi uguns ar indīgiem dūmiem. Starp citu, mēs bijām pilnīgi pārliecināti, ka viens tāds pūķis vēl tolaik bija patveries mežā. Stāstīja, ka tas esot koku augstumā un mucas resnumā; ķermeni tam klājot laba dakstiņa lieluma zvīņas, acis esot spilgti sarkanas un tik lielas kā platmale; aste, kas izbeidzoties ar kaut ko ķeksim līdzīgu, esot tik gara… te nu pats vairs nezinu, ar ko salīdzināt; bet tā, lai nu būtu kā būdams, tā esot tik milzīga, ka pat pūķim par lielu; un to

stāstīja cilvēki, kas gan bija īsti lietpratēji pūku lietās. Tāpat ari runāja, ka pūķis esot spīdīgi zilā krāsā, ar zelta lāsēm, bet īstenībā neviens to nebija redzējis, tā tikai domāja.

Es pats tādam pūķa aprakstam nepiekritu, man šķiet, nav nekādas nozīmes, ja ir savi noteikti uzskati par lietu, kam nav droša pamatojuma. Ja, piemēram, cilvēks būtu radīts bez kauliem, tad viņam arī varētu būt gluži pieklājīga cilvēka izskats, bet stingri uz kājām nostāties viņš nevarētu. Un, lūk, es atzīstu, ka pamatojums vai pierādījumi ir arī katra uzskata kauls un mugurkauls.

Pie pūķa krāsas atgriežoties, man jāsaka, ka tas nebūt nebija zilā, bet gan zelta krāsā, bez jebkādām lāsēm, jo visiem taču skaidri zināms, ka pūķi mēdz būt zelta krāsā. Par pierādījumu, ka ozolu birzi tiešām dzīvoja pūķis, noderēja apgalvojums, ka Pjērs Morels, reiz mežā būdams, bija saodis tā smaku un pēc smakas tūliņ nopratis, ka mežā ir pūķis. Tā nu būtu skaidri zināms, cik bieži mums uzglūn nāves briesmas, kad par tām nemaz nedomājam.

Senāk no visām pasaules malām tūliņ būtu saradušies simtiem bruņinieku, lai nezvēru pieveiktu un par savu varoņdarbu iegūtu zināmu atalgojumu, bet mūsu dienās vairs tā nemēdz pūķus izskaust; tagad tikai baznīckungi spēj apkarot pūķus. Šoreiz to uzņēmās pāters Gijoms Frontē. Viņš sarīkoja baznīcas gājienu ar svecēm, vīraku un karogiem un, pats gājiena priekšgalā būdams, apgāja apkārt tai meža daļai, kurā domāja esam pūķa mājokli, turklāt piesaukdams dievpalīgu pret ļauno garu. Kopš tā laika par pūķi vairs nedzirdēja, kaut arī saka, ka viņa smaka vēl tagad esot jūtama mežā. Starp citu, neviens nebija šo smaku saodis. Tas nu atkal bija maldīgs uzskats bez kāda nopietnāka pamatojuma — kā cilvēks bez kauliem. Es zinu tikai vienu; iekām nebija dievpalīgs piesaukts, nezvērs bija tur mežā; bet vai tas arī vēlāk tur mājoja, to tiešām nevaru jums pateikt.

Skaistā pļaviņā, ko rotāja zaļš mauriņš, auga varens skābarža koks; tā milzīgie zari ar savu kuplo lapotni meta tālu ēnu, bet pašā piekājē urdza avotiņš, kura dzidrais ūdens bija

Šinonas pils Luāras krasta - Žannas d'Arkas dzimtās apkaimes skats

Domremī ciemats Masas upes ieleja

ledus aukstumā; saulainās vasaras dienās ap to sapulcējās bērni, un tā viņi tur pulcējās jau veselus piecus simtus gadu. Tur tie salasījās barā, dziedāja un dejoja apkārt kokam un ik dienu tā pavadīja savas trīs četras stundas, laiku pa laikam atspirdzinādamies ar dzidro avota ūdeni. Jautri bija viņos noskatīties, kad tie skraidelēja un draiskojās brīvā dabā. Lāgiem, laiku kavēdami, viņi plūca meža puķes, pina vainagus un kāra tos koka zaros vai virs avota, lai pielabinātos meža laumām, kas mājoja šai klusajā meža nomalē. Laumām loti patika šādas dāvanas, jo, pašas mazas sliņķītes būdamas, kā jau vispār laumas, tās mīlēja visu skaisto, arī krāšņās savvaļas puķītes, ko čaklās bērnu rokas sapina vainagos. Pateikdamās par viņām veltīto uzmanību, laumas savukārt centās dažādi izdabāt bērniem: rūpējās, lai avotiņā netrūktu vēsa, dzidra ūdens, un cītīgi atvairīja indīgas čūskas un citus mūdžus tādās vietās, kur mēdza rotaļāties bērni.

Tādā kārtā bērni sadzīvoja ar laumām jau veselus piecus simtus gadu — senai teikai ticot, pat tūkstoš gadus — labā saderībā un savstarpējā mīlestībā un uzticībā. Ja gadījās nomirt kādam bērnam, laumas sēroja par to ne mazāk kā viņa rotaļu biedri un izrādīja savas sēras tā, ka bēru priekšvakarā pie koka, kur citkārt bija rotaļājies mazais nelaiķis, piekāra nelielu immortelu vainadziņu. Es tādus vainadziņus redzēju pats savām acīm un nebūt nestāstu tikai par to, ko esmu dzirdējis; un ka tos būtu kāris kāds cits, nevis laumas, pret to nemaz nevarētu iebilst, jo vainagos bija iepītas gluži melnas puķes, kādas Francijā nav sastopamas.

Un tā, lūk, kopš laika gala visus bērnus, kas piedzima un auga Domremī, dēvēja par „meža koka bērniem"; mazajiem šis vārds patika, jo ar to saistījās noslēpumaina sakarība, kas viņus cieši vienoja ar iemīļoto skābarža koku, un ar to viņi atšķīrās no pārējās pasaules bērniem. Kas viņus īsti saistīja ar šo koku — nav zināms. Tikai to es zinu, ja gadījās nomirt kādam bērnam, tad nāves brīdī — ja viņam bija skaidra un nevainīga dvēsele — viņš redzēja brīnišķīgu teiksmainā koka parādību, kas viņam atviegloja nāves mokas. Tā apgalvoja vieni; bet citi stāstīja, ka redzot parādību divas reizes. Pirmoreiz kā brīdinājumu, kādus divus gadus pirms nāves; ja bērna dvēselē mājojis grēks, tad koks rādoties skumjā ziemas tērpā, un bērna dvēseli pārņemot šausmas un nāves bailes. Ja vēlāk — parādību redzējis, bērns savus grēkus izpērkot — tad redzot parādību vēlreiz, bet šoreiz koks rādoties savā vasaras krāšņumā, un tad tas tiešām esot loti skaists. Un, ja mazais grēcinieks pēc pirmās parādības nelabojas, tad parādība atkārtojas, un bērns nomirst ar apziņu, ka nu mūžu mūžos lemts iznīcībai. Runāja arī tā, ka parādību redzot tikai vienu reizi, un tā rādoties tikai bezgrēcīgajiem, kas mirstot tālu svešumā un savā beidzamajā mirklī vēl ar visu savu dvēseli ilgojoties redzēt kaut ko, kas viņiem atgādinātu dzimteni. Un kas gan būtu tīkamāks, kā šis bērnu dienās tik loti iemīļotais koks, senais rotaļu un prieku biedrs, sīko bēdu un rūpju remdētājs, ātri pagaisušo jaunības dienu liecinieks.

Tātad ar koku katrā ziņā saistījās kas teiksmains, tikai ticējumos un nostāstos ne visi bija vienisprātis. Kas uz mani attiecas, tad es skaidri zinu un esmu pārliecināts, ka pareizs ir pēdējais ticējums, ko nupat jums atstāstīju. Pret abiem pārējiem man nekas nebūtu iebilstams, es pilnīgi pieļauju, bet ticēt ticu tikai pēdējam. Šai ziņā es turos pie tāda uzskata, ka var ticēt tikai tam, ko skaidri pats zini, un nevajag velti uztraukties un prātot par to, par ko vēl neesi pārliecināts. Es zinu, ka bērns, kam jāmirst svešumā, savā nāves brīdī — ja vien tam skaidra dvēsele — garā tiecas saskatīt savu tālo dzimteni, un tad, acu gaismai dziestot, viņa skatienam kā miglā parādās iemīļotais koks, ap ko staro pārdabisks spožums, kam cauri aužas zeltaini stari; viņš redz arī zaļo pļaviņu pie avota, un viņam liekas, it kā ar savu pēdējo elpas vilcienu viņš ieelpotu arī savas mīļās dzimtenes lauku puķīšu smaržu. Tad… tad parādība izbālē un pamazām izgaist; bet viņš jau to sapratis — ak! viņš jau to sapratis! Un, paraugoties sejiņā, kurai tad nāve jau uzspiedusi savu zīmogu, arī jūs to sapratīsiet! Jā, jūs sapratīsiet, kādu vēsti, kādu brīnišķīgu sludinājumu nonesis debesu vēstnesis.

Mēs ar Žannu abi loti ticējām visam, ko nupat jums stāstīju. Bet Pjērs Morels un Žanna d'Arka gan domāja, ka brīnišķīgā koka parādību redzot divas reizes, turklāt grēcinieki. Viņi apgalvoja, ka to skaidri zinot. Bez šaubām, to viņiem bija iestāstījuši viņu tēvi; un daudzi, zināms, savos uzskatos turas pie citu laužu atzinumiem.

Visā savā ilgajā mūžā man vairākkārt gadījās būt lieciniekam, kad koka parādība vēstīja par nāvi, ko varēja sagaidīt tikai tālākā nākotnē; turklāt neviens nebija nekāds lielais grēcinieks, varu teikt, ka parādībā izpaudās tikai kāda augstāka žēlsirdība. Lai grēcinieka dvēselei vairs nebūtu jāšķīstās pašā beidzamajā mirklī, koka parādība brīdināja cilvēku jau agrāk, lai tas paspētu sagaidīt nāvi ar sirdsmieru, iepriekš grēkus nožēlojis. Kas uz mani — dzīves vētrās smagi cietušu vecu vīru — attiecas, tad es savu nāves brīdi sagaidu ar skaidru sirdsapziņu, jo reiz jau esmu redzējis laumu koka parādību. Esmu to redzējis un varu mirt ar laimīgu apziņu.

Jau no laika gala, — ciktāl sniedzas cilvēka atmiņa, — kad bērni, rokās saķērušies, rotaļā dejoja apkārt laumu kokam, tie dziedāja dziesmu — dziesmu par Burlemonas laumu koku. Šīs dziesmas maigo un bērnišķīgo melodiju arvien dzirdu skumju un rūpestu dienās, un tā mani mierina un remdina šaubu māktās dvēseles mokās. Neviens svešinieks nesapratīs, ko daudzajos gadsimtos šī dziesma nozīmēja trimdinieku „laumu koka bērniem", kas jutās tik vientuli, nožēlojami un visu atstāti svešajos ļaudīs, svešajos tikumos un svešajās paražās.

Jums šī dziesmiņa liksies mazsvarīga bez jebkādas īpašas nozīmes; bet, ja atceras, ko tā mums nozīmēja un kādas atminas un pagātnes ainas mums uzbūra, tad pret to būs lielāka cieņa, un jūs sapratīsiet, kādēļ tās skaņas lika līt mūsu asarām un kādēļ mums aizgrābtībā trīcēja balss, kad dziedājām tās beidzamo pantiņu:

Un, kad reiz mūsu gaitas ies Pa svešzemēm, tad pacelies Tu mūsu priekšā maigs!

Atcerieties, ka Žanna d'Arka, kad vēl bija maza meitenīte, loti mīlēja šo dziesmu un arvien ar mums, bērniem, dziedāja, kad mēs draiskojāmies un dejojām apkārt savam laumu kokam.

Kas liek tā zaļot tev arvien, Arbre Fee de Bourlemont? Tik bērnu as'ras! Kad tie klāt Pie tevis nāca, mierināt Tos prati — un ik asara Kā lapa izplauka. Un kas tik stipram augt tev liek, Arbre Fee de Bourlemont? Tik bērnu mīla! Jo tiem prieks Bij tevi godā celt. Tu viņu dziesmas dzirdēji Un tūkstoš gadu iespēji, Tā iepriecināts, zelt.

Tad paliec zaļš un jauns arvien, Arbre Fee de Bourlemont! Un paliks jauns no mums ikviens, Kaut ātri steidzas laiks. Un, kad reiz mūsu gaitas ies Pa svešzemēm, tad pacelies Tu mūsu priekšā maigs!

Kad mēs bijām bērni, laumas vēl mājoja skābarža koka apkaimē, bet neviens viņas neredzēja, jo priekš kādiem simts gadiem Domremī baznīckungs noturēja zem koka dievkalpojumu, pavēstīdams, ka viņas ir pekles radījumi, kas pakļauti mūžīgai apgrēcībai; tad viņš teica dažus burvestības vārdus, aizliegdams viņām kārt kokā immortelu vainadziņus un rādīties atklātībā, pretējā gadījumā piedraudēdams, ka viņas pavisam padzīs no mūsu novada.

Bērni no visas sirds aizstāvēja mīļās laumiņus un apgalvoja, ka tās ar viņiem sadzīvojot draudzība, esol labus un nekad nedarot viņiem ļaunu, bet baznīckungs nebija pierunājams, viņš tikai teica, ka esot grēcīgi un nešķisti ar tam draudzēties. Bērni loti noskuma, bet tad savā starpa nnlcma, ka arī turpmāk kārs kokā vainagus, lai ar to parādītu, ka pa vecam mīl, godā un atceras savas draudzenes laumiņas, kaut arī tās nu ir neredzamas.

Bet te kādā naktī atgadījās nelaime. Edmona Obrcja māte, iedama garām kokam, ievēroja, ka laumas slepus ap to iet rotaļās, domādamas, ka neviens viņas neredz; turklāt viņas bijušas tā iekaisušas dejas priekos un apreibušas no medus un rasas dzēriena, ko malkojušas pilniem kausiem, ka pat nemanījušas svešinieka klātbūtni. Obreja kundze samulsusi stāvējusi un jūsmīgi vērojusi sīkās laumiņas, kas bijušas kad i Iris simti un straujā dejā, rokās sadevušās, virpuļojušas apkārt kokam; tās priecīgi smējušās, savus baltos zobiņus atņirgdamas, un dziedājušas jautras dziesmiņas, kam vārdus gan viņa lāgā nevarējusi sadzirdēt; turklāt tās lidinājušās kādu Iris īkšķu platumā virs zemes, priekā lēkalēdamas un draisko- damās. Vārdu sakot, vēl nevienai sievietei nebija gadījies redzēt tik trakulīgu un neapvaldītu deju!

Bet nepagājis ne ilgāks brīdis, kad mazulītes viņu pamanījušas. Atskanējis izmisuma kliedziens, un viņas aizbēgušas kur nu kurā, ar dūrītēm acis berzēdamas un rūgtas asaras liedamas. Tā arī viņas bija uz visiem laikiem zudušas. To bija izdarījusi tā nežēlīgā sieviete! Vai drīzāk — neprātīgā sieviete! Jo viņa nebūt nebija nežēlīga un ne jau ļaunu gribēdama, bet vienīgi savā muļķībā, mājās pārnākdama, bija pastāstījusi visu redzēto savējiem un kaimiņiem, turklāt vēl tādā laikā, kad mēs, mazie, jau gulējām, nemaz nenojauzdami, kāda nelaime mūs piemeklējusi, un mēs nekā nevarējām izdarīt, lai apklusinātu savu pļāpīgo ciematnieku valodas. Otrajā rītā jau visi zināja šo kļūmīgo notikumu, un, ja jau visi zināja, tad, protams, dabūja zināt arī baznīckungs. Mēs visi devāmies barā pie pātera Frontē, raudājām un visādi viņu lūdzāmies, un ari viņš pats apraudājās, kad redzēja mūsu bēdas un izmisumu; savā būtībā viņš bija ļoti labs un līdzcietīgs cilvēks, un, kā viņš pats teica, viņam arī nebūtu nekāda vajadzība padzīt laumas no meža, bet viņš nekā nevarēja darīt, — tāds bija noteikums: ja laumas vēl kaut reizi būs redzējis kāds vienkāršs mirstīgais, tad tām uz visiem laikiem jāpazūd.

Tas viss gadījās mums ļoti nelabvēlīgā laikā: Žanna d'Arka tieši tolaik bija smagi sasirgusi ar drudzi un gulēja bez samaņas, bet ko gan bez viņas varējām iesākt? Mums nebija ne viņas prāta, ne viņas spēju citiem ko iestāstīt. Un, lūk, mēs pulkā devāmies pie viņas gultas un skaļi lūdzām:

„Žanna, atmosties! Atmosties drīzāk, jo nevaram vairs ne mirkli zaudēt! Celies un ej aizlūgt laumiņu labā! Ej un paglāb viņas! Tikai tu vari to izdarīt."

Bet viņa vēl gulēja nemaņā un nesaprata, ko mēs runājam, ko gribam. Un mēs aizgājām, nekā nepanākuši, un nu skaidri zinājām, ka esam visu zaudējuši.

Jā, viss nu bija zaudēts, turklāt uz visiem laikiem; vairāk kā piecsimt gadu mums uzticīgajām draudzenēm nu bija jāaiziet, un mēs zinājām, ka viņām nekad vairs nebūs lemts atgriezties.

Tā mums bija smaga diena, kad baznīckungs noturēja zem koka aizlūgumu un teica liktenīgos vārdus, ar kuriem uz mūžu padzina laumas no varenā skābarža koka apkaimes. Savas sēras atklāti nedrīkstējām izrādīt, lai citi mums nepievērstu uzmanību; mums to nekādā ziņā nepiedotu. Tādēļ mums bija jāsamierinās ar šauru, melnu lentīti, ko pacentā- mies kaut kur slepus piespraust pie apģērba. Bet sirds dziļumos bijām visai noskumuši; un to neviens mums nevarēja liegt, jo jūtas taču nevarēja mums ar varu uzspiest.

Kopš tās bēdu dienas Burlemonas koks mums bija zaudējis daļu savas pievilcības, kaut tas arī turpmāk mums bija dārgs un mīļš.

Dārgs man šis koks ir vēl šobrīd, lai gan esmu krietni gados, it bieži aizeju zem tā pasēdēt, lai tad klusībā atcerētos savus citkārtējos bērnības rotaļu biedrus. Tos atceroties — ak Kungs! — manās vecajās acīs arvien saskrien asaras. Tomēr, un atkārtoju to vēlreiz, kopš tās dienas zem koka vairs nejutāmies kā agrāk. Nemaz jau nerunājot par citu, bija vēl divas pārmaiņas: pirmkārt, avota ūdens, par ko nu vairs nerūpējās gādīgās laumiņas, tagad nebija tik svaigs un dzidrs, un arī pats avots bija par divām trešdaļām apsīcis; otrkārt, čūskas un mūdži, ko viņas bija aizdzinušas, tagad mudžēt mudžēja koka apkaimē, un tam vairs nevarēja bez bailēm tuvoties.

Kad mūsu gudriniece Žanna atveseļojās, mēs sapratām, cik dārgi viņas kaite mums maksājusi. Tikai tad sapratām, ka bijām pareizi nojautuši: tikai viņa vienīgā būtu varējusi laikā paglābt mūsu labās laumiņas. Dabūjusi zināt, kas noticis, viņa ļoti dusmojās un ar savam vecumam gluži neparastu drosmi devās tieši pie pātera Frontē, pasveicināja to un teica:

„Laumām bija uz visiem laikiem jāpazūd, ja tās vēl rādītos kādam vienkāršam mirstīgajam, vai nav tiesa?"

„Jā, meit, tāds bija lēmums."

„Ja ziņkārīgais pusnaktī neaicināts ieies pusplika cilvēka istabā, vai tiešām jūs būsiet tik netaisns un apgalvosiet, ka cilvēks, kuru viņš pārsteidzis, būtu par to sodāms, ka neapģērbts rādās citiem cilvēkiem?"

„Protams, ka to nedarītu," baznīckungs atteica, mazliet uztraucies un jau ko nelabu nojauzdams.

„Vai grēks arī tad ir grēks, ja bez nolūka grēkots?"

Baznīckungs pacēla rokas pret debesīm un iesaucās:

„Ak, mīļo bērniņ, tagad es pilnīgi apzinos savu kļūdu, ko esmu pieļāvis."

Žannu ar vienu roku apņēmis, viņš nosēdināja meiteni sev blakus un centās to mierināt, bet viņa bija tik satraukta, ka nelīdzēja nekādi baznīckunga mierinājumi; beigu beigās, viņam pie krūts galviņu piespiedusi, Žanna teica:

„Mūsu laumiņas tātad nav grēkojušas, jo bija tikai bez nodoma grēkojušas, nemaz nezinādamas, ka kāds viņas novēro. Sīkas un nevarīgas radībiņas būdamas, viņas nebija spējīgas aizstāvēties un pateikt, ka likums viņas bez vainas sodījis un ka tādēļ viņas uz visiem laikiem padzītas no dzimtenes. Ak, tas gan nebija labi darīts, nemaz nebija labi darīts!"

Labais draudzes gans viņu vēl ciešāk piespieda sev pie krūtīm un teica:

„Ak, ar bērna muti tagad sodīta lielo neapdomība un aplamība: es daudz dotu, lai atkal varētu kaut tevis dēļ, mīļo bērniņ, atsaukt atpakaļ padzītās laumiņas. Jā, es to tagad loti vēlētos, jo apzinos, ka esmu netaisni rīkojies. Nu, nu, neraudi! Un tici, ka tavs vecais draugs ir ne mazāk par to sarūgtināts. Nu, neraudi!…"

„Nevaru vairs apturēt asaras, jo man pārāk sāp sirds! Jā, jūs esat izdarījis lielu kļūdu. Un, lai izpirktu savu vainu, vai ar to pietiktu, ja no sirds nožēlotu?"

Baznīckungs novērsās, nevilšus slēpdams smaidu, lai viņu neapvainotu, un tad teica:

„Ak tu, nežēlīgo, bet taisnīgo prokuror, — nē, patiesi, ar nožēlu vien vaina nebūtu izpirkta. Es uzmaukšu galvā maisu un apkaisīšu galvu ar pelniem, vai tad tu būsi ar to mierā?"

Žanna pamazām nomierinājās un, beigusi raudāt, paskatījās večukā un savā klusajā, nosvērtajā balsī viņam teica:

„Jā, ar to pietiks, jo tikai ar to būsiet galīgi izpircis savu vainu."

Baznīckungam atkal uznāca smiekli, un var būt, ka viņš arī patiešām smietos, ja laikā neatcerētos, ka vēl kas nepatīkams stāv priekšā. Tas nu viņam bija par katru cenu jāizdara. Tad viņš piecēlās un piegāja pie pavarda. Žanna noraudzījās viņā ar lielu ziņkāri, kad viņš lēnā garā ar lāpstiņu kamīnā pagrāba pelnus un jau grasījās ar tiem apkaisīt savu sirmo galvu. Bet tad viņam iešāvās prātā kas lielisks, un viņš vaicāja: „Varbūt tu, mīlā, būtu ar mieru man palīdzēt?" „Ko tad, tētiņ?"

Viņš nometās ceļos, nolieca galvu un teica: „Ņem pelnus un apkaisi man galvu."

Nu lieta bija darīta, un labais pāters Frontē bija uzvarējis, jo nav grūti iedomāties, ka ne Žanna, ne ari cits ciematnieku bērns nekad nebūtu izdarījis tādu apgrēcību.

Viņa pieskrēja pie baznīckunga un, viņam blakus uz ceļiem nometusies, iesaucās:

„Ak, šausmas! Es nemaz nesapratu, ko nozīmē teiciens — apkaisīt galvu ar pelniem. Lūdzu, tētiņ, piecelieties!"

„Es to nedrīkstu, kamēr nebūsi man piedevusi. Vai tu man piedod?"

„Es? Bet man pašai jūs neesat nekā ļauna nodarījis, tētiņ. Piedodiet pats sev to ļaunumu, ko esat nodarījis nabaga laumiņām. Lūdzu piecelieties, tētiņ! Jūs taču tā nepaliksiet, vai nav tiesa?"

„Bet tā nu esmu vēl lielākā ķezā. Es domāju, ka būšu pelnījis, lai tu man piedotu; bet, ja man pašam sev vaina piedodama, tad taču nevaru būt pret sevi tik saudzīgs; tas nebūtu manis cienīgi. Un ko man tagad darīt? Tev ir gudra galva, vai tu nevarētu man atrast kādu padomu?"

Un pāters Frontē ne par ko nebija ar mieru piecelties, lai kā Žanna lūdzās un centās viņu pierunāt. Viņai jau atkal saskrēja acīs asaras, bet tad viņai kaut kas ienāca prātā: viņa strauji pagrāba ar lāpstiņu pelnus un apkaisīja pati savu galvu, bet pāteram ar asarām acīs, tikko nopūtu valdīdama, teica:

„Tā, lūk, tagad viss ir kārtībā. Un tagad, lūdzu, tētiņ, piecelieties!"

Žannas bērnišķīgās nevainības aizgrābts, vecais vīrs viņu cieši apkampa un teica:

„Ak, mīļo bērniņ! Tas, ko tu nupat izdarīji, bija īstas mocekles cienīgi. To varu tev apliecināt."

Tad viņš nopurināja viņai pelnus no matiem un palīdzēja notīrīt seju un pakausi, vispār saposties. Viņš bija ļoti labā omā un vēl labprāt gribēja ar Žannu parunāties, tālab atkal nosēdināja viņu sev blakus.

„Žanna, tu taču biji paradusi kopā ar citiem bērniem pīt vainagus zem laumu koka, vai nav tiesa?"

Tā viņš arvien mēdza izjautāt, kad gribēja kādu pieķert vai pierādīt kāda vainu. Viņš spēja cilvēku tā samulsināt, ka tas gluži nemanot iekrita viņa veiklo jautājumu slazdā. Tā viņam bija īsta izprieca. Es tūliņ nopratu, ka viņš to arī šoreiz nodomājis darīt. Žanna viņam atbildēja:

„Jā, tētiņ."

„Un tu tos kāri kokā?"

„Nē, tētiņ."

„Tu tos nekāri kokā?"

„Nē."

„Kālab tu to nedarīji?"

„Es? Vienkārši tādēļ, ka negribēju."

„Tu negribēji?"

„Jā, negribēju."

„Nu, ko tu ar tiem darīji?"

„Es kāru tos baznīcā."

„Bet kādēļ tu negribēji tos kārt kokā?"

„Tādēļ, ka man teica — viņas esot rada pašam nelabajam un ka būtu grēcīgi viņas tā godināt."

„Un tu ticēji, ka būtu grēcīgi viņas tā godināt?"

„Jā, es domāju, ka tā neklājas darīt, ka tā nav labi darīt."

„Bet, ja jau būtu grēcīgi viņas godināt un ja viņas tiešām ir rada cilvēces naidniekam, tad viņas arī varēja tevi un citus bērnus pavedināt, vai nav tiesa?"

„Es domāju, ka tas ir tiesa."

Viņš uz brīdi apklusa, un es sapratu, ka tagad viņš taisās savilkt cilpu.

Un to viņš arī darīja, viņai teikdams:

„Tad jau cita lieta: jūsu laumiņas tiešām pelnījušas baznīcas lāstus, tās ir zemākas kārtas radījumi un varētu jūs, bērnus, samaitāt. Vai nav tiesa? Nu, un tagad mēģini man atrast kādu svarīgāku pierādījumu, ja vien vari tādu sadomāt, un paskaidro man, — kādēļ tu pārmeti man netaisnību, ka esmu laumas padzinis no mūsu meža, un kādēļ tik ļoti vēlējies tās paglābt? Vārdu sakot, ko tu esi zaudējusi ar to, ka laumas tagad padzītas?"

Cik tas bija aplam — tā runāt un tādā kārtā meklēt sev attaisnojumu! Ja viņš būtu puika, man šķiet, dusmās būtu vinu saplūkājis aiz ausim! Viņš iztaujāja ar tik viltīgu prasmi, ka upuris pats sapinās valgos un iekrita vina slazdā, ļā, ko viņa patiesībā bija zaudējusi ar to, ka laumas padzītas? Bet vai viņš nesaprata, ka Žanna nav līdzīga citiem bērniem? Vai viņš nezināja, kas viņai rūp un kas viņai vienaldzīgs? Vai viņš vēl nebija pārliecinājies, ka viņu satrauc un viņai rūp tieši citu ciešanas, nevis viņas pašlabums vai neizdevīgums? Un, lūk, viņam vis neizdevās notvert slazdā Žannu, bet gan viņš pats iekrita tajā.

Viņš vēl nebija pateicis beidzamos vārdus, kad viņa vairs nevarēja paciest; ar sašutuma asarām acīs viņa tik sparīgi un kvēli uzbruka baznīckungam, ka tas pabrīnījās, bet es nemaz nebrīnījos, jo labi sapratu, kādu dzirksteli viņš aiz neuzmanības bija pielaidis pulverim, kad teica viņai savu pēdējo vārdu.

„Ak, tētiņ! Kā jūs varat tā runāt? Sakiet — kā rokās tad ir Francija?"

„Dieva un karaļa rokās, bērniņ."

„Nevis sātana varā?"

„Sātana varā, mīļo bērniņ? Francija ir Dieva zemīte, un sātanam tajā nepieder ne pēda zemes."

„Nu, kurš tad ierādījis laumiņām vietu, kur dzīvot? Dievs to ierādījis! Kas viņas visus šos gadsimtus sargāja? Dievs viņas sargāja! Kas viņām visus šos gadsimtus atļāva dejot viņu dejas un dziedāt dziesmas, neatrazdams tajās nekā nepieklājīga? Dievs to atļāva! Un kas noliedza to, ko Dievs bija atļāvis? Cilvēks noliedza. Kas viņām noliedza viņu nevainīgās rotaļas, ko pats Dievs bija atļāvis — kur jau piecus gadsimtus viņš tām savlaicīgi lika lietum līt un saulei spīdēt, kad vajadzēja, un kur viņas tik mierīgi un klusu visus šos gadus dzīvoja? Tur bija viņu mājoklis, viņu mājasvieta, ko Dievs savā žēlastībā bija tām atvēlējis, un neviens cilvēks nedrīkstēja viņām to atņemt. Viņas arvien bija uzticamākās un labākās bērnu draudzenes, visus šos piecus simtus gadu viņiem tikai labu darīja un nekad nedarīja Jaunu. Un bērni viņas mīlēja un tagad bēdās nezina, kur dēties, viņas uz visiem laikiem zaudējuši. Un ko bērni nodarījuši, ka viņiem tā jācieš? Jūs sakāt, ka nabaga laumiņas varētu būt bīstamas? Jā, viņas varētu gan būt bīstamas, bet nekad tādas nebija, bet, ka varētu būt bīstamas — tas vēl nav pierādījums. Viņas esot rada ļaunajam garam? Nu, un kas par to? Ari tiem, kas rada ļaunajam garam, var būt savas tiesības; un arī bērniem ir savas tiesības — katram ir savas tiesības. Un, ja es tad nebūtu sasirgusi, es būtu teikusi — būtu aizlūgusi par bērniem un arī par viņu šķietamajām ienaidniecēm; būtu jūs apturējusi — un visus paglābusi. Bet tagad — tagad viss zudis, un neviens vairs nevar līdzēt!"

Viņa nobeidza ar varenu sašutumu, kad iedomājās, ka laumiņām, ja tās ir rada nešķīstajam, cilvēki liedz beidzamo līdzjūtību un draudzību un līdz ar to arī glābiņa iespēju. Viņa teica, ka tieši tādēļ cilvēkiem vajadzētu tās mīlēt un pažēlot un atvieglot tām sūro likteni, kurš viņas jau pa dzimumam piemeklējis un kurā viņas nemaz nav vainojamas.

„Nabaga mazās radībiņas!" viņa teica. „Cik cilvēkam gan savāda sirds, ja tā spēj žēlot tikai kristīgos radījumus, bet nespēj žēlot tādus sātana bērnus, kam šī žēlastība simtreiz vairāk vajadzīga!"

Viņa šķīrās no pātera Frontē, rūgti raudādama, turklāt slaucīja ar savām sīkajām dūrītēm asaras un dusmās piesita kāju pie grīdas. Tad viņa aizskrēja, atpakaļ neskatīdamās, un bija jau pazudusi, iekām paguvām atģisties un saprast viņas kvēlos vārdus.

Baznīckungs, beigās kājās piecēlies, galīgi apstulbis pārbrauca ar plaukstu pierei, kā cilvēks, kas pašreiz nesaprot, kas ar viņu noticis. Kādu laiciņu tā stāvējis, viņš apgriezās un aizgāja savā mazajā darba istabiņā; pār slieksni kāpdams, viņš vēl murmināja:

„Ak, nabaga bērni, nabagaMaumiņas… Jā, arī viņām ir savas tiesības, to viņa pareizi teica. Ak Kungs! Piedod man grēkus — es tiešām esmu bijis netaisns."

Šos vecā baznīckunga vārdus padzirdējis, es tūliņ zināju, ka esmu pareizi paredzējis, un baznīckungs iekritis pats savā cilpā, ko izlicis Žannai. Un tā arī bija: kā paši redzat, viņš bija iekritis. Es izjutu zināmu lepnumu un pie sevis nodomāju, vai arī es viņu kādreiz tā varēšu pieveikt. Bet, kad mazliet apdomāju, tad pašam bija jāatzīst, ka man nebūtu ne drosmes, ne arī mākas to izdarīt.

## 3. nodala. Mūsu sirdis kvēlo mīlā uz Franciju

Līdz ar to, ko jums pastāstīju, atceros vēl daudzus līdzīgus gadījumus, kurus arī varētu jums atstāstīt, bet šoreiz to nedarīšu. Man šķiet, ka būs vairāk piemēroti, ja ar jums dalīšos dažās atmiņās par vecajiem labajiem laikiem, kādi tolaik bija mūsu dzimtajā ciematā, it īpaši ziemas laikā. Vasarā mums, bērniem, no agra rīta līdz vēlai naktij bija jāpavada diena pakalnos, kur saulē un vējos ganījām savus daudzgalvainos ganāmpulkus; tur mēs jautri draiskojāmies un trokšņojām, un mūžīgi skraidelējām un bijām ar kaut ko nodarbināti; bet ziemā — tad bija laiks pārrunām, pasakām, omulīgai vakarēšanai garajos, tumšajos ziemas vakaros. Mēs bieži sapulcējāmies vecā Žaka d'Arka lielislabā, kur tad sēdējām uz klona, kurinājām krāsnī uguni un dažādi kavējām sev laiku: dziedājām, zīlējām, klausījāmies vecā zemnieka nostāstos un pasakās. Tā tas ilga līdz pusnaktij.

Reiz ziemā bijām pie viņa sanākuši; tas bija tieši tai ziemā, par ko vēl ilgus gadus teica, ka tā bijusi loti barga. Nakts bija gadījusies loti salta. Arā pūta skarbs ziemelis, un arī istabā dzirdēja vēju svilpojam un aurojam. Manuprāt, tas bija skaisti, jo vējam svilpojot, un aukas auros es izjūtu ko lielisku un varenu, it īpaši, ja pats sēdi siltā un omulīgā istabā. Un mēs toreiz tā sēdējām.

Krāsnī sprēgāja gaiša uguns, un sniegu mēs redzējām tikai tik daudz, cik vējš to dzina skurstenī, un arī tas tūliņ izkusa svelmē. Tā mēs, smiedamies, laiku kavēdami un dziedādami, nosēdējām līdz desmitiem vakarā, kad mums padeva vakariņas — karstu piena putru, pupas un gabalu maizes ar taukumu; tas viss loti garšoja, un mēs kārtīgi paēdām.

Mazā Žanna sēdēja savrup uz šķirsta savu mīluļu pulciņā, kurus devīgi pacienāja ar ēdamo, bieži pat atraudama kumosu sev, jo visi kaki, kam nebija sava saimnieka, kā arī citi nemīlami un tādēļ mūžīgi izsalkuši kustoņi nāca pie viņas un sasēdās viņai apkārt, kad tā ieturēja azaidu. Ko viņa reiz bija pabarojusi, tas laikam prata arī citiem bēdubrāļiem pavēstīt, un tad arī tie saradās un pulcējās ap viņu līdz ar citiem nelūgtiem viesiem. Šādu ciemiņu starpā bija arī meža putni, kas nemaz nebaidījās, it kā nojauzdami viņā draugu un labvēli, un droši nāca mājās un barojās pie viņas. Viņa uzņēma visus vienlīdz laipni, nevienu nešķirodama; viņa vienādi mīlēja visu dzīvo radību; viņai bija vienalga, lai kāds ir dzīvnieks. Viņa necieta ne sprostu, ne saišu, ne važu un atstāja savus draugus brīvībā, ļaudama tiem nākt un iet, kad tie paši grib. Un dzīvniekiem tas patika, un tie vienmēr viņu labprāt uzmeklēja. Neviens negribēja doties projām, un ar to saimniecībai iznāca liels zaudējums, un vecais Žaks d'Arks bieži sodījās un bārās par nekaunīgajiem liekēžiem. Bet tad viņa sieva teica, ka šo mīlu pret dzīvniekiem un visu dzīvo radību bērnam iedvesis sirdī pats Dievs; Viņš gan zina, ko dara, tālab nedrīkstētu pretoties tam, ko Viņš reiz nolicis: tā būtu liela apgrēcība, ja cilvēks iejauktos Dieva valstībā. Tādēļ Žannas mīluļus neviens neaiztika, un arī toreiz, kā jau teicu, Žannas tuvumā bija salasījušies truši, putni, vāveres, kaķi un visādi rāpuli; tie visi drūzmējās pie meitenes kājām, tīksmi vēroja viņas vakariņu tiesu un cītīgi piepalīdzēja ieturēt azaidu.

Pārējo dzīvnieku vidū sevišķi izcēlās neliela vāverīte, kas sēdēja viņai uz pleca, grozīdama savās sīkajās ķepiņās gabalu sakaltuša kastaņu cepuma, un ar zobiem mēģināja alrast mīkstāku vietiņu, kur iekosties. Gabaliņu nokodusi, viņa varonīgi saslēja gaisā savu kuplo asti un pagrozīja garas, smailās austiņas, izrādīdama savu tīksmi un brīnumu, un tad no jauna cītīgi iecirta cietajā rausī abus garos priekšzobus, kas nebūt nekalpoja tikai krāšņumam, bet varēja bul arī loti asi un bīstami.

Viss bija jauki; mēs jutāmies loti labi, un visiem bija tik jautri, bet tad negaidot kāds pieklauvēja pie durvīm. Tas atkal bija kāds noskrandis klaidonis, kādi mūsu zemē pastāvīgi uzklīda nebeidzamajos kara gados. Viņš ienāca istaba galīgi apsnidzis, nokratīja no zābakiem sniegu, nopurinājās ari pats un, pie durvīm apstājies, noņēma no galvas savu nodriskāto cepuri, padauzīja ar to pāris reižu pie zābaka, lai nodauzītu sniegu, un tad, aizvēris aiz sevis durvis, paskatījās uz mums ar vēlīgu smaidu, kas kā saules stars pēkšņi atplaiksnljās viņa novārgušajā sejā; turklāt viņa acīs pavīdēja milzīgs izsalkums un reizē lūgums, it īpaši, kad viņš paskatījās uz ēdienu. Viņš kautrīgi paklanījās mājiniekiem un aizrādīja, ka mēs esot loti laimīgi, jo tādā naktī mums netrūkstot ne uguns, pie kā sildīties, ne arī ēdamā, ar ko varot brālīgi dalīties ar labiem draugiem, kavējot laiku omulīgās pārrunās… Jā, tur viņam bija taisnība, un lai Dievs palīdz visiem nabadziņiem, kam tādā nelaikā jāklīst bez pajumtes un mājām!

Visi klusēja. Nabadziņš stāvēja apmulsis, kaunīgi skatīdamies apkārt, it kā cenzdamies saskatīt kādā sejā līdzjūtību; bet, kad nekur neredzēja ne mazāko vēlības pazīmi, viņa draudzīgais smaids pamazām izgaisa, viņš nodūra galvu, un viņa seja savādi noraustījās. Viņš pasteidzās aizsegt seju ar roku, kā to vājuma brīžos mēdz darīt sievietes.

„Sēdies!"

To pēkšņi uzkliedza pērkonam līdzīgā balsī Žaks d'Arks, vērsdamies pie Žannas, kas jau bija paspējusi pieiet pie svešinieka un tam piedāvāt savu plānputras tiesu. Svešinieks nodrebēja, nolaida roku, ko bija aizlicis priekšā sejai, un teica:

„Lai Dievs tev to atlīdzina, mīļo bērniņ!"

Tad viņš vairs nevarēja novaldīt asaras, kas ar straumi plūda pār viņa bālajiem vaigiem. Bet piedāvāto bļodiņu viņš tomēr neuzdrošinājās pieņemt.

„Tu dzirdi, ko es saku? Sēdies savā vietā!"

Žanna bija tāds bērns, ko arvien varēja piedabūt pie paklausības, bet tikai ne tādā veidā, kā tēvs to tagad darīja. Viņas tēvs vispār neprata ar viņu apieties un to arī nekad neiemācījās. Žanna mierīgi atbildēja uz tēva nikno saucienu ar šādiem vārdiem:

„Bet viņš taču izsalcis, tētiņ; es skaidri redzu, ka viņš ir izsalcis."

„Nu, tad lai iet un nopelna sev maizi! Tādi liekēži mums drīz visu apēstu, un mums pašiem būtu jāiet ubagot. Es to necietīšu, goda vārds, ka necietīšu, un arī pratīšu vārdu turēt!

„Nezinu, tētiņ, vai viņš liekēdis vai ne, es tikai redzu, ka viņš izsalcis, un tādēļ atstāšu viņam savu plānputras tiesu — jo man pašai vairs negribas."

„Ja tu man neklausīsi!… Blēži lai negaida godīga cilvēka palīdzību, un manās mājās viņš nekā nedabūs, Žanna!"

Viņa nolika bļodiņu ar plānputru uz šķirsta un, piegājusi klāt sadusmotajam tēvam, teica:

„Zināms, ja tu pavēli, tētiņ, tad man atliek tikai tev paklausīt; bet man gribētos, lai tu labi padomātu, tad tu saprastu, ka būtu netaisni uzkraut vienam otra vainu; vainīga taču svešinieka galva, ja kas nodarīts, nevis vēders, kas nevienam nav ļaunu darījis un tādēļ arī nepelna sodu, jo nav taču vainīgs un pat pie labākās gribas nevarētu nevienam ļaunu nodarīt. Atjauj, lūdzu…"

„Kādas muļķības! Tādas blēņas vēl nekad neesmu dzirdējis melšam!"

Bet te iejaucās ciema vecākais, kas, kā jau visi zināja, labprāt gribēja visur iebilst savu vārdu. Piecēlies savā vietā kājās un uz galda ar dūrēm atbalstījies, viņš cienīgi pārlaida skatienu klātesošajiem un ar rūdīta runātāja veiksmi lēnīgā, bet nepiekāpīgā balsī teica:

„Es gan atļaušos citādi domāt, mīļo kaimiņ, un arī mēģināšu mūsu godātajai sabiedrībai pierādīt," te viņš laipni mūs uzlūkoja un mazliet palocīja galvu, „ka bērna vārdos ir sava dala taisnības, jo tiešām, redzat, nevarētu noliegt, ka galvai lemts pēc sava prāta pārvaldīt visu pārējo ķermeni. Visi taču būs ar mani šai ziņā vienisprātis? Neviens to nenoliegs?"

Viņš no jauna mūs uzlūkoja; visi bija ar viņu vienisprātis. „Nu, tad lieliski. Tādā gadījumā neviena ķermeņa dala nav atbildīga par nodarīto, ja tikai, tā teikt, izpilda galvas pavēles. Tikai tā vienīgā atbildīga par cilvēka roku, kāju vai vēdera nedarbiem. Jūs taču saprotat, ko es domāju? Līdz šim taču man taisnība?" Uz viņa jautājumu visi atbildēja piekrītoši, turklāt jūsmīgi aizrādīja cits citam, ka ciema vecākais šoreiz ir sava uzdevuma augstumos un lieliski prot bilst vārdu vietā. Šī piezīme viņam bija pa prātam, un, kad viņš to dzirdēja, viņam apmierinātībā pat uzzibsnīja acis. Mazliet elpu atvilcis, viņš tādēļ turpināja savu runu tikpat lieliskā garā, kā bija iesācis. „Tātad apskatīsim, ko īsti apzīmē jēdziens „atbildība" un kādā nozīmē tas būtu šim gadījumam piemērojams. Atbildība uzliek cilvēkam atbildību tikai par to, par ko viņam patiesībā būtu atbildība," — un viņš ar karoti, ko turēja rokā, apvilka gaisā lielu loku, it kā gribētu uzskatāmi parādīt atbildības robežu, ciktāl tā cilvēkiem vispār būtu uzliekama… Daudzi vairs nevarēja novaldīt sajūsmu un vēlīgi iesaucās:

„Jā, jā, viņam taisnība! Un kā viņš visu to prata paskaidrot, kā uz plaukstas mums parādīja, — par to tiešām liels brīnums!"

Brīdi apklusis, lai pamodinātu klausītājos vēl lielāku ziņkārību, ciema vecākais turpināja:

„Loti labi! Pieņemsim, lūk, ka šīs knaibles uzkritušas kādam uz kājas un to ievainojušas. Vai gan jūs tādā gadījumā apgalvosiet, ka knaibles vainīgas un par to pelnījušas sodu? Par atbildi te nevar būt divu domu: es jau pa gabalu redzu, ka jūs tādai nejēdzībai nepiekrītat. Bet kādēļ gan tā būtu nejēdzība? Tā būtu nejēdzība tādēļ, ka knaibles taču nav spējīgas domāt vai, citiem vārdiem sakot, knaiblēm trūkst apzinīgas rīcības spējas, un tādēļ arī tām nevar uzkraut personīgu atbildību; bet, ja nav atbildības, tad par to nevar sodīt. Vai es to nebūšu pareizi izteicis?"

Atbildes vietā visi sāka jūsmīgi plaukšķināt.

„Tagad mēs esam tikuši līdz cilvēka vēderam. Iedomājieties paši, cik tas šai gadījumā ir līdzīgā stāvoklī ar knaiblēm. Uzklausiet, un loti lūdzu — pasekojiet līdzi manai domu gaitai. Vai cilvēka vēders maz spējīgs iedomāties slepkavību? Nē. Vai tas spējīgs iedomāties zādzību? Nē. Vai tas spējīgs iedomāties citu ļaunu darbu? Nē. Un tagad arī sakiet man, vai to varētu iedomāties knaibles? (Apkārt dzirdēja jūsmīgus izsaucienus: „Nu, vai viņš šodien nav lielisks!" un „Protams, nē!" un „Zināms, ka šai gadījumā var salīdzināt ar knaiblēm!") Tātad, mīļie draugi un kaimiņi, nespēdams iedomāties slepkavību, vēders arī nevar būt slepkavības līdzdalībnieks,—tā ir skaidra lieta, kā paši redzat. Tādā kārtā mēs jau esam tuvāk mana viedokļa pierādījumam; bet mēģināsim vēl tuvāk noskaidrot. Vai vēders var ar nodomu piedalīties slepkavīgā nodarījumā? Te mums jāatbild ar noraidījumu, jo vēderam nav ne patstāvīgas domas, ne arī brīvas gribas, ne rīcības brīvības, — vārdu sakot, nav nekā, kā nav arī knaiblēm. Vai tagad jūs saprotat, ka vēders nevar būt atbildīgs ne pilnīgi, ne daļēji par noziedzīgiem nodarījumiem, ko tas būtu nodarījis?"

Atbildot uz viņa vārdiem, atkal atskanēja satraukti izsaucieni.

„Tātad — kāds nu būtu gala slēdziens? Acīmredzot jāsecina, ka pasaulē nemaz nav vainīgu vēderu; ka pat rūdīta neģēļa miesās ir gluži nevainīga un sirdsskaidra vēdera daļa; ka vēdera īpašnieks var darīt ko gribēdams, — mūsu acīs vēderam jābūt tiklam un svētam. Bet, tā kā Dievs mums devis prātu, lai mēs pareizi un taisnīgi domātu, tad mūsu pienākums būtu ne tikai pabarot zināma nelieša vēderu, ne tikai just līdzi viņa bēdām un stāvoklim, bet arī viņam visur palīdzēt darbos, kur vien to iespējam, turklāt to darīt ar līksmu sirdi un ar lielāko patiku un prieku, labi apzinoties vēdera nevainību un neaizskaramību apkārtējos grēka kārdinājumos. Ar to arī nobeidzu."

Jūs nevarat iedomāties, cik liela ietekme bija vina runai! Visi piecēlās kājās, viņam plaukšķinādami, skali sumināja un visādi uzlielīja vinu; cits pēc cita, visu laiku vēl plaukšķinādami un viņu slavēdami, klātesošie drūzmējās viņam visapkārt, sirsnīgi spieda roku un tik ļoti viņam glaimoja, ka viņš lielā lepnībā un laimē vairs nevarēja ne vārda dabūt pār lūpām. Skats bija tiešām lielisks. Stāstīja, ka vēl nekad viņš neesot tik vareni runājis, un neticu, ka vēl kādreiz viņam izdotos tā norunāt.

Dailrunā slēpjas milzīgs spēks, to nevar noliegt. Pat vecais Žaks d'Arks jutās pirmoreiz savā mūžā pieveikts un iesaucās:

„Labi, tas ir pareizi, Žanna! Vari dot viņam putru, ja gribi."

Viņa bija apmulsusi un, likās, nezināja ko teikt, tādēļ nebilda ne vārda. Tas gan bija tādēļ, ka viņa jau agrāk bija paguvusi, citiem tā trokšņojot, iedot nabaga vīram savu putras tiesu, ko tas arī bija paspējis apēst. Kad viņai jautāja, kādēļ tā nav nogaidījusi visu kopīgo lēmumu, viņa atteica, ka svešinieka vēders bijis loti izsalcis, un nebūtu bijis visai prātīgi, ja gaidītu kopīgo lēmumu, nemaz nezinot, kāds būs gala iznākums. No bērna mutes šāda atbilde bija diezgan gudra.

Starp citu, svešinieks nemaz nebija liekēdis un blēdis. Tas bija lāga vīrs, kam kļūmējies dzīvē, un tas arī bija viss; tai laikā, ko tagad aprakstu, tādu Francijā nebija mazums. Kad beidzot bija pierādīta viņa vēdera nevainība, viņam lāva iekārtoties mājīgāk; un, tiklīdz viņš bija piepildījis savu vēderu, viņš tūliņ kļuva runīgāks un, jāsaka, diezgan labprāt ar mums pļāpāja un arī labi prata stāstīt. Izrādījās, ka nabaga vīrs bijis ilgus gadus karā; viss, ko viņš stāstīja un kā stāstīja, modināja klausītājos tēvijas mīlestību un lika straujāk pukstēt sirdīm. Mums gluži nemanot, viņš uzbūra mūsu acu priekšā citkār- tējo Francijas varenību un slavas laikus, un mēs garā redzējām divpadsmit bruņiniekus, Kārļa Lielā paladīnus, kas pagātnes slavas dūmakā soļoja pretim savam liktenim; dzirdējām nākam neskaitāmus karavīrus, kas viņiem ar joni uzbruka, lai noslaucītu viņus no zemes virsas; redzējām milzīgā cilvēku plūduma paisumu un bēgumu, — tos pieveica neliela saujiņa varoņu; redzējām visos sīkumos Francijas briesmīgās, liktenīgās un tomēr slavenās teiksmainās vēstures dienas; skaidri skatījām plašos līdzenumus, ko juku jukām klāja miroņi un ievainotie, un to vidū gan vienu, gan otru cīņā iekaisušu paladīnu, kas cits pēc cita, paguruma mākti, pakrita kaujas laukā. Beidzot palika tikai viens, kam vairs nebija otra līdzīga, kura vārdu slavina visas dziesmas, cildina dziesmas, kas katra francūža sirdī neviļus modina nacionālo lepnumu. Un beigās mēs garā redzējām pašu lieliskāko un traģiskāko skatu: redzējām, kā viņš pats krita kaujas laukā. Dziļais klusums, kas iestājās, kad mēs, elpu aizturēdami, noklausījāmies svešinieka stāstā, jau pats par sevi liecināja, cik drausmīgam klusumam vajadzēja valdīt kaujas laukā, kad pēdējais dzīvais bija sabrucis bez dzīvības.

Un, lūk, svinīgam klusumam iestājoties, svešinieks noglaudīja Žannas galviņu un tai teica:

„Dārgo mazulīt, lai Dievs tevi pasargā! Tu šodien izglābi man dzīvību. Tad nu klausies: te tev būs atmaksa." Un viņš sāka dziedāt tik tīkamā balsī, kādu vēl nekad nebijām dzirdējuši — lepno dziesmu par Rolandu, galīgi apmulsinādams mūs ar šīm negaidītajām beigām.

Iedomājieties, kā mēs visi bijām aizgrābti! Kas gan bija viņa runātāja māka, ja to salīdzina ar viņa dziedājumu? Tā nebija gluži nekas. Cik viņam bija cēls, dižs un apgarots izskats, kad viņš dziedāja šo vareno, nekad neaizmirstamo dziesmu; viņš viss it kā pārvērtās, un arī viņa skrandas, likās, kļuva citādas. Visi piecēlās kājās un klausījās viņa dziesmā; visiem kvēloja vaigi, staroja acis; acīs netīši sariesās asaras un lēni ritēja pār vaigiem; neviļus visus aizrāva ritmā pazīstamās dziesmas plūdums; sirdis pukstēja straujāk; varēja saklausīt nopūtas; bija dzirdamas klusi šņuksti un elsas. Kad dziedonis nonāca līdz beidzamajam pantam, kurā aprakstīts, kā mirst varonis, kas vientuļš guļ kaujas laukā, pavērsies ar seju pret kritušajiem biedriem, kas rindām un kaudzēm sakrituši cīņas vietā, un kurā teikts, ka viņš, ar pēdējiem spēkiem mazliet piecēlies un gurdajā rokā šķēpu pacēlis, čukstēdams vēl ai/lūdzis Dievu par tēviju, — tad, jā, tad visi klātesošie vairs nevarēja novaldīt skalas raudas. Bet, kad izskanēja pēdējā dziesmas skaņa un dziesma beidzās, visi kāviens steidzās pie dziedoņa, kaisdami kvēlā dzimtenes mīlā un arī viņu pašu iemīlējuši, un ikviens staroja lepnumā par citkārt vareno Franciju un tās varonīgajiem veco, labo laiku dēliem; visi centās apkampt dziedoni vai, mazākais, tam sirsnībā spiest roku. Bet no visiem veiklākā bija Žanna, kas pirmā pieskrēja viņam klāt, cieši pieplaka pie krūtīm un apklāja visu seju ar kvēliem skūpstiem.

Ārā vēl trakoja auka, bet svešiniekam par to vairs nebija bēdu; viņš bija ieguvis mājasvietu, kur varēja palikt tik ilgi, cik vien gribēja.

## 4. nodala. Žanna savalda vājprātīgo

Katram bērnam mēdz būt sava iesauka. Protams, arī mums bija iesaukas. Parasti mums tādu iedeva jau agrā bērnībā, un tad iesauka tā arī palika uz visu mūžu. Kas attiecas uz Žannu, tad šai ziņā viņa bija mūsu vidū bagātākā, jo viņai bija savs pusducis dažādu iesauku. Dažas viņai palika arī turpmāk. Zemnieku meitenes palaikam mēdz būt kautrīgas, tas arī saprotams; bet Žannai piemita gluži neparasta kautrība, un viņa svešu klātbūtnē tā sarka un kaunējās, ka mēs viņu iesaucām par „Kaunīgo". Mēs visi karsti aizstāvējām dzimteni un mīlējām to, — visi bijām patrioti, bet vienīgi Žanna dabūja „Patriotes" iesauku, jo pat viskvēlākās mūsu tēvijas mīlestības jūtas salīdzinājumā ar viņas jūtām bija gluži remdenas. Viņu arī dēvēja par „Skaisto" — ne tikai tādēļ, ka viņai bija skaista sejiņa, bet gan vairāk tādēļ, ka labi zinājām, cik viņai maiga un labsirdīga daba un iecietīgs raksturs. Šis iesaukas viņai palika uz visu mūžu, tikai vēlāk tām pievienoja vēl vienu: vēlāk viņu dēvēja ari par „Drošsirdīgo".

Mēs ar laiku paaugāmies lielāki un bijām jau diezgan lieli izauguši, lai zinātu to pašu, ko vecākie bērni zināja par mūžīgajiem kariem rietumos un ziemeļos, lai, līdzīgi viņiem, arī savukārt uztrauktos, kad pienāca kāda jauna ziņa no „nāves laukiem", kā viņi tos sauca. Es vēl skaidri atceros dažus tādus gadījumus.

Kādā otrdienā bērni lielā barā, kā jau parasti, rotaļājās pie laumu koka — mēs kārām zaros puku vijas, atceroties mūsu draudzenes laumiņas, kas nu bija mūs atstājušas, kad Mazā Menžeta pēkšņi iesaucās:

„Skatieties! Kas tad tur?"

Izbrīnās un apjukuma sauciens arvien atradīs dzirdīgas ausis, tādēļ visi bērni strauji pukstošām sirdīm un sasarkušiem vaigiem tūliņ saskrēja pūlītl un ziņkārīgi raudzījās vienā un tai pašā virzienā, kur bija redzams mūsu ciems.

„Tur plīvo melns karogs!"

„Melns karogs! Ko jūs sakāt? Tā nebūs taisnība!"

„Paskaties, un pats redzēsi, ka redzams melns karogs."

„Jā, pareizi, melns karogs! Bet vai kāds to jau agrāk vai kādu citu reizi redzējis?"

„Ko gan tas varētu nozīmēt?"

„Ko nozīmē? Acīmredzot tas nozīmē ko briesmīgu."

„Par to arī neviens nešaubās. Bet ko īsti tas nozīmē, lūk, tāds ir jautājums."

„Vismaz labi, ka tas, kas nes karogu, varēs mums paskaidrot."

„Viņam ir žiglas kājas. Kas gan viņš varētu būt?"

Vieni minēja vienu, citi — otru; bet tad visi kopīgi nolēma, ka tas būšot Etjēns Rozs, ar Saulenes iesauku; viņu bija tādēļ tā iesaukuši, ka viņam bija plata, bakurētu saēsta seja, ko ietvēra gaiši dzelteni mati. Viņa attālākie senči pēc izcelšanās bija īsti vācieši. Pašreiz viņš strauji skrēja augšā pa kalna nogāzi un laiku pa laikam vicināja nūju, ko turēja rokā un kam galā plandīja melns karogs, kas parasti junda postu un sēras. Visi uztraukti noraudzījās viņā, un visiem baigi pukstēja sirds, gaidot bēdu ziņu, ar ko viņš tuvojās. Beidzot, ticis līdz mums, viņš iesprauda karoga kātu zemē un teica:

„Lūk! Rēgojies nu te un iemieso Franciju, kamēr es atvilkšu elpu! Francijai pašlaik citu karogu nevar pacelt."

Mēs vienā mirklī apklusām. Likās, ka mums pavēstīta nāves ziņa. Baigā klusumā varēja dzirdēt, kā smagi dveš zēns, ko nogurdinājis tālais skrējiens.

Beidzot atguvis elpu, viņš mums pavēstīja: „Saņemtas bēdīgas ziņas. Truā noslēgts nolīgums Francijas, angļu un burgundiešu starpā. Ar šo nolīgumu Francija cieši saistīta un nodota ienaidnieku varā. Tas ir atkal Burgundijas hercoga un sasodītās karalienes rokudarbs. Nolīgumu apstiprinot, angļu Indriķis apprec franču Katrīnu."

„Nevar būt! Tie ir meli! Francijas karalieni Katrīnu izprecināt bēdīgi slavenajam Azenkūras varonim, šim asinssunim un slepkavam! Nemaz nespējam noticēt tik drausmīgai vēstij! Tu laikam būsi pārklausījies."

„Nu, ja negribat tam ticēt, Žak d'Ark, tad ko jūs teiksiet par to, ko vēl varu jums pavēstīt? Šai laulībā dzimušais bērns — vienalga, vai tas būtu zēns, vai meitene, — likumīgi mantos apvienoto Anglijas un Francijas troni, un abiem troņiem uz mūžu jāpaliek viņu pēcnācēju mantojumā!"

„Nu, par to nav šaubu, ka tie ir tikai nekaunīgi meli, jo tas ir pret mūsu satversmi, un viss, kas ir pret satversmi, nav likumīgs, tādēļ nav iespējams," aizrādīja Edmons Obrejs, ar iesauku Paladīns. Viņš gan būtu vēl ko teicis, bet viņu pārkliedza pārējie. Visi, kas vien bija klāt, kā viens uztraucās par neģēlīgo līgumu un kliedza visi reizē, neklausīdamies cits citā, un brīdi valdīja briesmīgs troksnis. Beigās Ometa pierunāja citus apklust, teikdama:

„Būtu muļķīgi ar neprātīgiem saucieniem un troksni aizkavēt viņu un neļaut pateikt līdz galam to, kas viņam sakāms; lai viņš pierāda visu, kas viņam zināms. Jūs uztraucaties, teikdami, ka tie ir meli, ko viņš stāsta. Bet, ja viņš samelojis, tad tādi meli sodāmi, un būtu par maz uztraukties. Ļaujiet viņam izstāstīt visu pēc kārtas un tikai tad tiesājiet vinu. Turpini, Etjēn, ko gribēji mums teikt."

„Daudz vairs nav ko piebilst: mūsu karalis Kārlis VI būs Francijas tronī un valdīs līdz savai nāvei; pēc viņa nāves Francijas valdnieks būs angļu karalis Indriķis V, kas valdīs līdz tam laikam, kad viņa mantinieks jau būs diezgan paaudzies, lai…"

„Šis cilvēks, šis miesnieks, šis asinssuns lai valdītu mūsu Francijā! Tie ir meli! Tie ir meli!" kliedza Paladīns. „Turklāt, uzgaidiet vēl! Kas tad būs ar mūsu troņmantnieku? Kas par viņu teikts tavā līgumā?"

„Nekas nav teikts. Viņu padzen no troņa, un turpmāk viņam būs jādzīvo trimdā."

Kad tas bija izteikts, visi atkal kliedza, ka tā esot tikai melu ziņa, un, troksnī mazliet aizmirsdamies, pēkšņi kļuva jautrāki, paši sev iegalvodami:

„Līgums taču apstiprināms ar mūsu karaļa parakstu; bet vai viņš to parakstītu, zinādams, kas pēc tam draud viņa dēlam?"

Bet Saulene iebilda:

„Es jums pajautāšu ko citu. Vai karaliene būtu parakstījusi līgumu, kas atņemtu viņas dēlam troni?"

„Šī viltus čūska? Protams. Par viņu taču neviens nerunā. Nemaz nav tādas neķītrības, ko viņa nespētu izdarīt, ja vien gūtu sev kādu labumu un varētu apmierināt savu žulti. Turklāt viņa nekad nav ieredzējusi savu dēlu. Bet viņas parakstam taču nav likumīga spēka — tur vajadzīgs karaļa paraksts."

„Labi. Bet es jums jautāšu vēl ko: kādā stāvoklī tad ir jūsu karalis? Viņš taču ir prātā jucis, vai nav tiesa?"

„Jā, un tauta tomēr viņu mīl, kaut arī nožēlo. Viņš ciezdams kļuvis mums daudz tuvāks. Viņu nožēlodami, mēs viņu vēl vairāk iemīlam."

„Pareizi, Žanna d'Arka. Bet ko gan var panākt ar vājprātīgu? Vai viņš maz apzinās, ko dara? Jā, lūk. Un tā es jums saku, ka viņu piespieduši parakstīt šo līgumu."

„Kas viņu piespiedis?"

Jūs paši to labi zināt, bez manas gudrības. Tā ir karaliene."

Tam sekoja jauna sašutuma vētra, atkal visi sāka trokšņot, piesaukdami lieciniekos debesis par karalienes viltu un nekaunību. Beidzot Žaks d'Arks teica:

„Nevajadzētu aizmirst, ka bieži dzird melšam tādas lietas, kas vēlāk izrādās tikai tukšas baumas. Vēl nekad nav gadījies kas tāds, kas būtu tik sāpīgs sirdij un tik loti pazemotu Franciju! Cerēsim, ka arī šī bauma būs tikai bauma, nevis patiesība. Kur tu to dzirdēji?"

Viņa māsa, Žanna d'Arka, nobālēja. Viņa jau paredzēja atbildi un arī nebija maldījusies.

„Paršo līgumu pavēstīja Maksejas baznīckungs."

Nu ikviens smagi nopūtās. Mēs zinājām, ka Maksejas baznīckungs ir taisnīgs vīrs, un tam varēja ticēt.

„Bet vai viņš pats tic šīm baumām?"

Atbildi gaidot, mums sirds pamira; elpu aizturēdami, gaidījām, ko teiks Etjēns.

„Tic. Vēl vairāk: viņš teica, ka zina — tā arī esot."

Dažas meitenes sāka skaļi raudāt; zēni drūmi klusēja. To izmisumu, kas pavīdēja Žannas sejā, varētu salīdzināt vienīgi ar mēmām šausmām, kādas jūt kaujams lopiņš, kam jau pielikts nazis pie rīkles. Līdzīgi kaujamam lopiņam, kas arī mēmi pacieš nāves mokas, viņa ne ar vārdu neizrādīja tās sāpes, ko juta, dzirdot briesmīgo vēsti. Viņas brālis Žaks, gribēdams viņu kaut kā nomierināt un pažēlot, uzlika viņai uz galvas roku un noglaudīja matus; viņa kaismīgi satvēra viņa roku, piespieda sev pie lūpām un pateicībā noskūpstīja, bet nebilda ne vārda.

Drīz jaunieši atkal pārtrauca klusumu. Noēls Rengesons teica:

„A1<! Vai reiz pienāks laiks, kad būsim pieauguši vīri? Mēs tik lēni augam, bet Francijai vēl nekad nav bijuši tik ļoti vajadzīgi karavīri, kā tagad. Ak, kaut es jau tagad varētu doties karā!"

„Kas uz mani attiecas, tad pat nedomāju ilgāk gaidīt," iebilda Paladīns, „un, kad aiziešu, tad par mani arī ko dzirdēsiet, to es jums apsolu! Daži, kad ar joni ieņemams cietoksnis, labāk paliek aizmugurē. Bet es tāds neesmu: laidiet mani pašā priekšā! Izņemot virsniekus, nevienu necietīšu sev priekšā."

Pat meitenes pārņēma kareivīga apgarotība, un Marija Dipona teica:

„Es gribētu būt vīrietis! Tad uz vietas dotos aizstāvēt tēviju." Un viņa lepni paraudzījās apkārtējos, gaidīdama uzslavu.

„Arī es to darītu," teica Sesila Leteljē, kurai nāsis trīcēja kā kara zirgam kaujas nojautā. „Es jums galvoju, ka nebēgtu no kaujas lauka, kaut arī pret mani būtu sapulcēta visa Anglija."

„Ko nu!" iebilda Paladīns. „Meitenes prot tikai lielīties. Kaut arī to būtu tūkstotis pret mazu saujiņu karavīru — jūs redzētu, kā tās aizbēgtu. Tad jau arī mazā Žanna drīz gribēs iestāties karapulkos un iet karā."

Mums visiem tas likās tik jocīgi, un mēs visi kā viens iesmējāmies, tā ka Paladīns mēģināja vēl tālāk jokot.

„Paskatieties uz viņu un iedomājieties, ka vina kā vecs, rūdīts kareivis metas iekšā pašā kaujas vērpetē. Patiesi! Un nevis vienkārša kareivja lomā, bet gan iedomājieties virsnieku un vēl pilnā kaujas apbruņojumā. Ko es teicu — virsnieku? Nē, iedomājieties, ka viņa ir kapteinis. Jā, kapteinis, es jums saku, un vada kaujā veselu tūkstoti kareivju, vai drīzāk — meiteņu. Ak! Viņa taču nav radīta, lai pildītu vienkārša kareivja pienākumus! Mīļie radiņi! Iedomājieties to slaveno mirkli, kad Žannai ienāk prātā uzbrukt veselai ienaidnieka armijai! Tad taču tā pagaisis no zemes virsas kā vētras noslaucīta!"

Viņš vēl ilgi pļāpāja tādā garā, tā ka mums lielos smieklos vai vēdersāpes piemetās. Un patiesi, mums gluži dabiski nāca smiekli par to — protams, es domāju, ka nāca smiekli tieši tobrīd, — jo bija jocīgi, kad iedomājāmies jauko bērneli, kas, šķiet, ne mušai nevarēja pāri nodarīt un necieta asinis, un vispār bija ļoti sievišķīgs un kautrīgs, kad iedomājāmies to vadot karapulkus sīvā kaujā.

Nabadzīte sēdēja apmulsusi, jo visi smējās par viņu, un viņa negribot bija visu uzmanības centrā; bet tad gadījās kas tāds, kas visu pavērsa otrādi un vēl lieku reizi pierādīja, ka laimīgs tas, kas smejas beidzamais, ja jau reiz lieta nonākusi līdz smiekliem. Tieši tai bridi, kad jauniešu pulciņš izsmēja mazo Žannu, aiz laumu koka parādījās kāds purns, ko mēs visi labi pazinām un kas mums visiem iedvesa briesmīgas bailes. Visiem iešāvās prātā viens un tas pats: plānprātīgais Benuā pasprucis no sava sprosta, un nu mums visiem draud nāves briesmas.

Šis drausmīgais spalvainais, skrandās tērptais radījums atstāja savu paslēptuvi aiz koka un, pacēlis virs galvas cirvi, nāca mums virsū.

Mēs visi metāmies bēgt kur kurais; meitenes turklāt vēl skali spiedza un vaimanāja. Tomēr nē, visi gan aizbēga, vienīgi Žanna nekur nebēga. Viņa piecēlās kājās un palika stāvot, skatīdamās briesmonim tieši acīs.

Aizskrējuši līdz kokiem, kas auga pļavmalā, mēs jau jutā*- mies drošāki un atskatījāmies, vai pustrakais Benuā mums vēl seko. Un ko gan mēs ieraudzījām? Žanna vēl arvien stāvēja, kā pie zemes pieaugusi, bet Benuā viņai tuvojās kaka gaitā, pacēlis cirvi virs galvas.

Skats bija drausmīgs. Mēs stāvējām kā sasaluši un drebējām izbailēs. Bija tik šausmīgi noskatīties slepkavībā, tomēr nespēju novērst no viņas ne acu. Tad pēkšņi pamanīju, ka Žanna sper soli pretī trakajam, un neticēju vairs pats savām acīm. Tālāk vēl redzēju, ka viņš apstājās un draudīgi vicināja cirvi, it kā brīdinādams, lai viņa netuvojas, bet Žanna nebūt neapstājās, lai gan viņa izskats bija drausmīgs, viņa mierīgi pagāja uz priekšu, līdz nonāca viņam tieši blakus, tā teikt — tieši zem viņa cirvja. Tad viņa apstājās un, likās, sāka ar viņu sarunāties.

Viņas dēļ loti pārbijies, es jutu, ka man jau sāk palikt nelabi; man tumšs sametās gar acīm, un kādu brīdi, — starp citu, nemaz nezinu, cik ilgi tas vilkās, — neapjēdzu vairs nekā, kas notika man apkārt. Kad atkal atguvos, redzēju Žannu, ka viņa mierīgi aizved trako aiz vienas rokas ciema virzienā; otrā viņa turēja cirvi, ko bija viņam atņēmusi.

Pamazām bēgli atkal izlīda laukā no krūmiem, kur aiz bailēm bija paslēpušies, un, izbrīnā mutes atpletuši, norau- dzijās dīvainajā pāri, kas aizsojoja uz ciemu un beidzot pazuda mūsu skatienam. Kopš tās reizes vinu ari iesaucām par „Drošsirdīgo".

Melnais karogs nu bija piemirsies. Atstājuši šo lietišķo mūsu drūmās un sēru noskaņas pierādījumu, kur tas bija, skriešus devāmies uz ciemu, lai brīdinātu un glābtu Žannu no briesmām, kas viņai draudēja. Bet, kad nokļuvām galā, briesmas jau bija pāri: ārprātīgais bija novietots stingrā apsardzībā. Visi mūsu cieminieki barā drūzmējās baznīcas sētā. Tikvien dzirdēja, kā sarunas un izbrīna saucienus par notikušo; uz laiku pat bija aizmirsta drūmā vēsts par nodevīgo līgumu. Sievietes glāstīja, uzlielīja un skūpstīja Žannu; vīrieši glaudīja viņai galvu un nožēloja, ka viņa piedzimusi par meiteni, nevis vīrieša kārtā; ja viņa būtu vīrietis, tad viņu tūliņ aizsūtītu karalaukā, kur viņa katrā ziņā izceltos ar savu varonību. Visi šie glaimi un negaidītā slava tā apmulsināja kautrīgo meiteni, ka viņa pasteidzās aizbēgt un paslēpties vienatnē.

Mūs, protams, visos sīkumos iztaujāja, kas noticis. Man bija tāds kauns par mums visiem, ka slepus aizmanījos, lai nebūtu jāatbild, un devos atpakaļ pie laumu koka. Tur es atradu Žannu, kas arī, vairīdamās jūsmīgo cieminieku glaimu, bija atbēgusi šurp.

Cits pēc cita manam piemēram sekoja ari mūsu pārējie biedri, kas tāpat bija pamukuši, lai nebūtu viss jāizstāsta pieaugušajiem. Mēs atkal sapulcējāmies laumu koka pavēnī un, savukārt apstājuši Žannu, sākām viņu iztaujāt, kā viņai pieticis drosmes to izdarīt.

Viņa kautrīgi atteica:

„Velti jūs tik daudz runājat par to, ko esmu izdarījusi. Tur taču nav nekā sevišķa. Jūs maldāties. Es šim nabaga vīram neesmu nekāda svešā. Es viņu pazīstu, jau labi sen pazīstu; un ari viņš mani pazīst un mīl. Bieži esmu viņam iedevusi ēst viņa sprostā. Bet citu ziemu, kad viņam tīšām nocirta divus pirkstus, lai viņš nevarētu uzbrukt cilvēkiem un nodarīt Jaunu garāmgājējiem, es viņam ik dienas pārsēju roku, līdz tā bija pilnīgi sadzijusi."

„Ir jau labi," teica Menžeta. „Bet viņš taču ir ārprātīgs, mana mīlā, un tais brīžos, kad viņam uznāk trakuma lēkme, viņš aizmirst ir mīlestību, ir draudzību. Tev draudēja lielas briesmas."

„Zināms, briesmas bija lielas," meitenes vārdiem piebalsoja arī Saulene. „Viņš taču tev draudēja ar cirvi?"

„Jā."

„Un tev bija bail?"

„Nē… tas ir, ne visai, bet mazliet gan biju nobijusies."

„Ko tad tu bijies?"

Viņa brīdi padomāja, tad vientiesīgi atbildēja:

„Es nezinu."

Mēs visi negribot pasmējāmies. Tad Saulene aizrādīja, ka tas viņam atgādinot pasaku par aitu, kas visādi centusies atcerēties, kā viņai izdevies apēst vilku, bet tā arī neesot varējusi atminēties, kā tas noticis.

Sesila Leteljē jautāja:

„Kādēl tu neaizbēgi kopā ar mums, kad mēs visi metāmies bēgt prom no laumu koka, aiz kura parādījās ārprātīgais?"

„Tādēl, ka… Tādēļ, ka vienam taču vajadzēja viņu atkal dabūt iekšā sprostā, citādi viņš vēl varētu kādu nogalināt. Un tad arī viņam pašam gals būtu bijis klāt."

Savādi, ka šis Žannas paskaidrojums, kas pierādīja, ka viņa nebūt nav rūpējusies pati par sevi, ne arī par briesmām, kas viņai draudējušas, bet gan visu laiku domājusi vienīgi par citiem, — mūs nebūt nepārsteidza, un visiem tas likās pats par sevi saprotams; par to neviens pat dziļāk nepadomāja. Tas vēl lieku reizi pierāda, cik labi visi pazina piemīlīgās meitenes raksturu; nevienam pat prātā neienāca ieminēties par viņas pašaizliedzību un cēlsirdību.

Brīdi mēs visi klusējām; var būt, ka sirds dziļumos mums visiem pavīdēja viena un tā pati doma: cik bēdīga loma mums lemta šai notikumā; it sevišķi salīdzinājumā ar mazo Žannu, kas ar savu drošsirdību pat nedomāja palepoties. Es pats ilgi domāju par to, kādēļ biju aizbēdzis, pamezdams nevarīgu meiteni ārprātīgā varā, kurš turklāt vēl bija bruņojies ar cirvi;

bet viss, ar ko aizbildinājos, bija tik niecīgs un nenozīmīgs, ka beigās vairs necentos par to domāt un stāvēju klusēdams. Citi šai ziņā nebija tik gudri. Piemēram, Noēls Rengesons, kādu laiku pagrozījies, kaut kā mēģinādams attaisnot savu mazdūšību, beigās teica:

„Lieta tāda, ka tas viss bija tik negaidīti, ka es pilnīgi zaudēju galvu. Ar to arī viss izskaidrojams. Ja kaut mirkli būtu padomājis, tad, protams, nebūtu aizbēdzis un, ārprātīgo ieraugot, ne vairāk izbijies, kā pēkšņi ieraugot mazu bērnu. Galu galā, kas tad ir šis Teofils Benuā un patiesībā kādēļ būtu jābaidās? Phē! Kādēļ bīties šā nabadziņa? Man ļoti gribētos vēlreiz viņu satikt, — tad es jums parādītu!"

„Un es arī!" iesaucās Pjērs Morels. „Tad tikai jūs redzētu, kā viņš ar skubu uzrāptos kokā. Tas tikai būtu smalks joks! Katrā ziņā — es viņu piespiestu uzrāpties kokā. Bet, ja tevi negaidot pārsteidz — tā ir cita lieta! Nekad nebūtu domājis bēgt, tas ir, nopietni domājis bēgt, es gribēju teikt. Un, starp citu, man arī nebija ne prātā pa īstam bēgt; man tikai gribējās viņu izjokot. Bet, kad redzēju, ka viņš tur stāv un piedraud Žannai ar cirvi, man bija krietni jāsavaldās, citādi būtu meties viņam virsū un viņu nositis. Man ļoti gribējās to izdarīt, un, goda vārds, es to arī izdarīšu, ja viņš vēlreiz man pagadīsies pa rokai! Es viņu…"

„Klusu! Dieva dēļ, apklustiet!" teica Paladīns, augstprātīgi pamādams ar roku. „Kad jūsos te klausās, tad tā vien liekas, it kā tā būtu nezin kāda varonība — pašam apstāties un arī apstādināt Benuā, kas galu galā ir tikai tāds nožēlojams radījums. Nemaz nav vērts par to runāt! Liels gods viņu savaldīt ar skatienu! Es tādus kaut simtu savaldītu! Lai nāk kaut tagad priekšā, un es, ne mirkli nevilcinādamies, pieietu viņam tieši klāt, kaut arī viņam būtu tūkstoš cirvju rokā! Es viņam…"

Viņš vēl ilgi runāja tādā pašā garā, melsdams visādus niekus par savu varonību un par to, ko būtu darījis. No viņa neatpalika arī citi, kas savukārt bilda pa vārdam un prātoja, ko darītu, ja atkal iznāktu satikties ar ārprātīgo. Ikviens apgalvoja, ka tagad būtu gatavs ar viņu sastapties un šoreiz viņam parādītu, ka vienreiz tam gan izdevies viņus pārsteigt, bet otrreiz vairs tā neizdosies. Ja viņš tā domājot, tad būšot smagi vīlies.

Tā viņi nu ņēmās taisnodamies, un tie ne tikai taisnojās, bet pat sāka jūsmot par savu turpmāko varonību. Nebūt nebūšu maldījies, ja teikšu, ka pēc šās sapulces tās dalībnieki pat jutās daudz lepnāki savā garā.

## 5. nodala. Par Domremi izlaupīšanu un nodedzināšanu

Diendienā laiks ritēja diezgan mierīgi un jautri, jo mēs dzīvojām patālu no kara briesmām; tikai lāgiem laupītāju bandas siroja mums tik tuvu, ka skaidri redzējām ugunsgrēku blāzmu, kad viņi laupīja un dedzināja. Šie attālie ugunsgrēki atgādināja, ka arī mums draud līdzīgs liktenis. Ar laiku šīs bailes arvien smagāk iegūlās sirdī. Un dažus gadus vēlāk pēc zināmā līguma, ko noslēdza Truā, nākotne likās vēl baigāka.

Francijai pienāca patiešām briesmīgs gads. Reiz mēs, noguruši un piekauti, atgriezāmies mājās no aizupes, kur tikko bijām izcīnījuši sīvu kauju ar ienīstajiem Maksejas ciema burgundiešu puikām, kad pēkšņi izdzirdējām trauksmes zvanus. Mēs metāmies uz baznīcu, kur tornī zvanīja, un, līdz baznīcas sētai tikuši, ieraudzījām pagalmā drūzmējamies satrauktus ciematniekus, kas turēja rokās aizdegtas lāpas.

Uz dievnama kāpnēm stāvēja kāds svešinieks burgundiešu baznīckunga tērpā un sapulcētajiem vēstīja kaut ko, ko tie uzklausīja ar izmisuma un skaudru dusmu asarām, ar nikniem lāstiem un vaimanām. Viņš teica, ka mūsu vecais, ārprātīgais karalis esot miris un ka mēs, Francija un karaltronis, jau šobrīd piederot angļu mazulim, kas guļot savā šūpuli Londonā. Viņš mūs skubināja nodot pavalstnieku uzticības zvērestu šim bērnelim un aicināja apliecināt viņam mūsu padevību un mīlestību; viņš teica, ka mums beidzot būšot kārtīga, stingra un taisnīga valdība, turklāt apsolīja, ka šis nu esot angļu armijai beidzamais karagājiens un drīz būšot iekaroti arī tie nedaudzie novadiņi, kur vēl plīvojot gandrīz visu aizmirstais Francijas karogs.

Tauta kurnēja un jau draudīgi pulcējās ap runātāju; laužu jūrā lāpu gaismā varēja redzēt cilājam dūres. Skats bija mežonīgs. Priekšā, gaišumā, stāvēja Dieva kalps un cēlā mierā noraudzījās dusmu sabangotajā laužu pūli. Un jāatzīst, ka viņa milzīgā aukstasinība pat pārsteidza tos, kas, liekas, bija tūliņ gatavi viņu saplosīt gabalos. Viņš teica, kā mūsu vecā karaļa bērēs franču virspavēlnieks salauzis virs miroņa šķirsta savu zizli, „nokratīdams Kārļa VI un viņa karalnama pīšļus", un tad skaļā balsī uzsaucis: „Lai dzīvo Indriķis — Francijas un Anglijas karalis, mūsu kungs un pavēlnieks!" Tad baznīckungs aicināja tautu viņam pievienoties sirsnīgā aizlūgumā par jauno karali.

Klausītāji sašutumā nobālēja un uz kādu brīdi zaudēja valodu. Bet tad Žanna, kas bija baznīckunga tuvumā, paskatījās viņā ar savu gaišo skatienu un savā apvaldīti mierīgajā balsi teica:

„Es labprāt redzētu nocirstu tavu galvu." Tad, bridi klusējusi, viņa, krustu mezdama, vēl piebilda: „Ja tāda būtu Dieva griba!"

Šis gadījums pelna ievērību, un es jums tūliņ paskaidrošu: tie bija vienīgie skarbie vārdi, kādus Žanna jebkad savā mūžā teikusi. Kad būšu jums atstāstījis visu, kas viņai bija vēlāk jāizcieš, jūs brīnīsieties, ka viņa tikai reizi savā mūžā nav varējusi novaldīt dusmas.

Sākot ar to dienu, kad mūs pārsteidza šī bēdīgā vēsts, nelaimes strauji sekoja cita citai: arvien biežāk mūsu novadā ieklīda laupītāji. Mūs nezin kādēļ kādu laiku vēl saudzēja. Bet beigās pienāca arī mūsu kārta. Tas bija 1428. gada pavasari. Kādā tumšā nakti pie mums veselā barā iebruka burgundieši, un mums bija steidzīgi jāmeklē glābiņš. Mēs bēgām pa Jaunkasteles ceļu; ikviens centās aizsteigties citiem priekšā un tādējādi tikai aizkavēja pārējos. Bet ari šoreiz Žanna nezaudēja aukstasinību; šķiet, vienīgā saglabājusi skaidru prātu, viņa pārņēma vadību un drīz vien nodibināja kārtību. Viņa rīkojās kā īsta pavēlniece un ar savu noteikto rīcību drīz vien panāca to, ka mēs vairs nebēgām, bet mierīgi un kārtīgi atkāpāmies. Jūs paši atzīsiet, ka jaunai meitenei tas nebūt nebija vieglais darbs.

Tolaik viņai bija sešpadsmit gadu; viņa bija labi noaugusi, vingra, stalta un tik ārkārtīgi skaista, ka viņu varētu ar nezin kādiem vārdiem aprakstīt, bet apraksts tik un tā neatbilstu īstenībai. Viņas sejā kā spogulī varēja redzēt, cik viņai maiga, skaidra un sirdsšķīsta dvēsele. Viņa bija loti ticīga, un, kaut arī ticīgus cilvēkus palaikam māc neskaidras skumjas, viņā nemanīja nekādu skumju. Ticībā viņa guva iekšēju mierinājumu, tādēļ arvien bija nosvērta un priecīga attieksmē pret apkārtni. Viņas sejā gan reizēm varēja vērot skumju izteiksmi, bet tad viņa sēroja par dzimteni.

Lielākā daļa mūsu māju bija izpostītas, un, kad beidzot varējām bez briesmām atgriezties mājās, paši savām acīm redzējām, ko citos Francijas novados ļaudis bija pārdzīvojuši jau ilgus gadus un pat desmitiem gadu. Vispirms ieraudzījām savas nodedzinātās mājas, kas vēl kūpēja, un beigtos lopiņus, kuri juku jukām gulēja ielās un laukumos, kur tos bija nobendējuši izlaidīgie laupītāji; to starpā bija arī daudz telīšu un aitiņu, kuras mūsu ciema bērneļi bija sevišķi iemīlējuši. Žēl bija noskatīties, kā bērni tās apraudāja.

Un tad vēl nodokļi un dažādās nodevas! Tikai par tiem vien bija jādomā, par tiem visi runāja un prātoja. Kā smags slogs nodevas gūlās uz mūsu draudzi, kurai jau tā nebija vieglas dienas. Tiklīdz iedomājās par nodokļiem, tūliņ visiem izstiepās garas sejas. Žanna teica:

„Maksāt nodokļus un būt tik nabadzīgiem, ka nevar tos samaksāt, tas jau ilgus gadus bijis gandrīz visas franču zemes sūrais liktenis. Mēs līdz šim vēl nebijām pilnīgi izbaudījuši šo rūgto un briesmīgo likteni. Bet nu pienākusi ari mūsu kārta, un tagad arī mēs to izbaudīsim."

Par to runājot un spriežot, viņa arvien biežāk sūrojās par mūsu grūto stāvokli; un beidzot visiem bija skaidrs, kavinato vien domā, kā mums varētu palīdzēt.

Savā ciemā pārnākot, uzdūrāmies vēl kādam citam briesmīgam mironim: tas bija mūsu plānprātiņš, kas gulēja savā sprostā sakapāts un sadurstīts. Skats bija drausmīgs. Nezin vai līdz tam brīdim mums, kādam jaunietim, jau bija gadījies redzēt nogalinātu cilvēku, tādēļ tas mūs šausmīgi uztrauca un jo dziji un skaudri iespiedās atmiņā. Mēs nevarējām ne acu novērst no viņa. Tikai Žanna izjuta ko citu, viņu ieraugot. Viņa neaprakstāmās šausmās novērsās no sakropļotā miroņa un ne par ko nebija piedabūjama vēlreiz pieiet viņam klāt un viņā paskatīties. Turklāt vēl būtu jāatzīmē nežēlīgā likteņa rotaļa ar mūsu jūtām: liktenis šai gadījumā bija lēmis, ka sakropļotā miroņa izskats pievilka tieši tos, kas vēlāk dzīvoja mierīgos apstākļos, un visvairāk atbaidīja to, kurai bija lemts mūs atstāt un vēlāk, kaut arī viņai dziļi derdzās viss briesmīgais un nežēlīgais, būt par aculiecinieci visbaigākiem skatiem karalaukā.

Jūs paši iedomāsieties, cik tagad bija vielas pārrunām mūsu ciemā pēc laupītāju iebrukuma, kas mums likās pats vislielākais notikums, kādu vien pasaule savā laikā piedzīvojusi. Mūsu neizglītotie zemnieki gan iedomājās ko sajēdzam lielajos pasaules notikumos, bet īstenībā viņi nekā nesaprata. Mazāk nozīmīgs gadījums, kas viņus pašus skāra un ko viņi bija savām acīm redzējuši, viņiem šķita daudz svarīgāks, nekā liels, vēsturisks notikums, par ko viņi bija tikai pa ausu galam dzirdējuši. Tiešām kļūst jocīgi, kad atceros, kā tolaik sprieda ļaudis, kas bija daudz vecāki par mums. Savas plpītes kūpinādami, viņi apsprieda jaunākos notikumus gluži pēc sava ģīmja un līdzības.

„Nē," piemēram sacīja vecais Žaks d'Arks, „nu vairs nav labais gals! Katrā ziņā tas jāpavēstī karalim. Viņam pietiek slinkot un gulšņāt, laiks ķerties pie lietas!"

Tā sacīdams, viņš domāja mūsu jauno karali Kārli VII, kas bija padzīts no troņa un nīka trimdā.

Jums taisnība," piebalsoja ciema vecākais. „Viņam tas viss jāpavēstī, un jo labāk. Kauns, ka pieļauj kaut ko tādu darīt! Kas tad vēl nebūs!? Tā arī savās gultās vairs nevarēsim justies droši. Jā, kas vajadzīgs, tas vajadzīgs. Lai par to dzird visa Francija."

Viņos noklausoties, varēja domāt, ka laupītāji un dedzinātāji, kas beidzamajā laikā siroja visā Francijā, ir tikai tukša iedoma, un šis nu būtu vienīgais gadījums, kad laupītāji uzbrukuši. Tā arvien ir pasaulē: kamēr nelaime skar kaimiņus, mēs tiem jūtam līdzi tikai vārdos, bet, kad paši esam piemeklēti, tad ir cita lieta, — tad arī karalim laiks ko darīt.

Protams, negaidīto notikumu, kas mūs bija piemeklējis, pārcilājām ari mūsu, jauniešu, sarunās. Mēs to stundām ilgi pārrunājām ganībās, ganīdami savas aitas. Tolaik jau jutāmies gandrīz pieauguši: man bija astoņpadsmit gadu, bet citi bija pat par diviem trim gadiem vecāki, tātad jau īstajos jaunekļa gados! Reiz Paladīns skarbos vārdos nopēla franču karavadoņu rīcību, teikdams:

„Ņemsim kaut Dinuā, Orleānas bastardu! Vai tiešām viņš ir ģenerāla vārda cienīgs? Laidiet tikai mani viņa vietā, un jūs redzēsiet, ko es izdarīšu! Runāt nav manā dabā, lai runā citi — es tūliņ rīkotos. Un Sentraī? Un šis tukšais lielībnieks Laglrs? N u sakiet — kas tie par ģenerāliem!

Mēs visi bijām sašutuši, dzirdot tik nievājošas atsauksmes par karavīriem, kuru vārdus mēdzām izrunāt ar cieņu. Tālumā būdami, viņi mūsu iztēlē mājoja it kā debesu augstumos, un mums likās neiespējami runāt par viņiem kā par vienkāršiem mirstīgajiem, vai arī spriest par viņu rīcību. Žannai sāka kaist vaigi, un viņa teica:

„Nesaprotu, kā var uzdrošināties teikt tik skarbus vārdus par lieliem vīriem, kas patiesībā ir īstie Francijas balsti, kas visiem spēkiem to uztur grūtajos brīžos un ik dienu kaujas laukā gatavi ziedot savu dzīvību tēvzemes labā. Kas uz mani attiecas, tad, manuprāt, tā būtu lielākā laime, ja man kaut reizi būtu lemts tos skatīt kaut iztālēm, jo es neesmu nemaz cienīga viņiem tuvoties."

Bridi Paladīns apjuka, redzēdams, ka Žanna pateikusi to, ko mēs visi sevi izjutām; bet tad atkal saņēmās un no jauna tiecās viņus nopelt.

Tad Žannas brālis Žans teica:

„Ja tev netīk mūsu ģenerāļu rīcība, tad saki, lūdzu, kālab tu pats neej karā? Varbūt tev izdotos panākt ko vairāk, nekā viņi sasnieguši. Tu arvien plāties ar to, ka gribētu doties karā, bet pats mierīgi tupi mājās aizkrāsnē."

„Nē, redzi," Paladīns viņam paskaidroja, „es tūliņ pateikšu, kādēļ nīkstu te ar jums kopā, nekā nedarīdams, kas, kā jau paši zināt, nebūt nav manā patiesajā dabā. Es tādēļ neeju karā, ka neesmu muižnieks. Tas arī mans vienīgais iemesls. Ko gan tādos apstākļos var izdarīt atsevišķs kareivis? Nekā nevar izdarīt. Viņš nedrīkst ne soli spert pēc savas ierosmes. Bet muižnieks… ja es būtu muižnieks, vai gan atrastos te? Ne mirkli vairs nebūtu kavējies. Un sakiet, ko gribat, es varu izglābt Franciju! Varat mani izsmiet, bet es gan labāk zināšu, kas slēpjas šai vienkāršā zemnieka galviņā. Es varu izglābt Franciju, un es to arī uzņemos, bet tikai ne tādos apstākļos, kādus redzam tagad. Ja esmu viņiem vajadzīgs, lai sūta man pakaļ, bet, ja viņiem nav vajadzība, tad lai vēlāk nesūrojas, ka nav mani aicinājuši. Citādi es nekustēšos ne no vietas, kamēr nebūšu virsnieka kārtā."

„Ak vai, tad jau Francijai būs beigas!" teica Pjērs d'Arks.

„Ja tu tik ļauni proti citus izsmiet, Pjēr d'Ark, kālab tad pats neej karā?"

„Oho! Arī es vēl neesmu aicināts, un, gluži kā tevi, neviens nav mani iecēlis dižciltīgo kārtā. Bet zini, ari es aiziešu karā, turklāt apsolos iestāties tavā pulkā par vienkāršu kareivi, kad tevi aicinās virsniekos."

Visiem uznāca lieli smiekli, un Saulene vēl piebilda:

„Jau tik ātri? Nu tādā gadījumā varat jau posties un taisīties. Nepaies ne pieci gadi, kad saņemsiet laipnu ielūgumu. Jā, esmu pārliecināts, ka pēc pieciem gadiem jums būs jāaiziet karā."

„Viņš aizies agrāk," ierunājās Žanna. Šos vārdus vina teica domīgā balsi un gandrīz čukstus, bet daži tos tomēr sadzirdēja.

„Kā tu to zini, Žanna?" viņai jautāja. Bet Žans d'Arks nelāva viņai atbildēt, iebilzdams starpā:

„Arl es gribu iet karā, bet, tā kā vēl esmu par jaunu, tad pagaidīšu, kad aizsauks Paladīnu."

„Nē," teica Žanna, „viņš aizies reizē ar Pjēru."

Viņa to teica klusā balsī, it kā runādama pati ar sevi; neviens nedzirdēja viņas vārdus, izņemot mani. Es paskatījos viņā: viņa runāja kā miegā; viņas acis bez jebkādas izteiksmes vērās tālumā, bet adīklis gulēja klēpī nekustīgi saliktajās rokās. Lūpas viņai vēl kustējās, it kā viņa čukstus ko teiktu vai pareģotu, bet neizdvesa ne skaņas. Arī es nevarēju saklausīt nekā, ko viņa teica, kaut gan sēdēju tuvāk nekā citi. Es vēl klausījos viņā, jo viņas tikko teiktie vārdi mani ārkārtīgi ietekmēja; turklāt biju māņticīgs, un mani mulsināja ik nieks, ja vien tam bija kāda sevišķa nozīme vai noslēpumaina sakarība.

Noēls Rengesons teica:

„Es zinu iespēju, kā glābt Franciju! Mūsu draudzē ir viens dižciltīgais — tas ir Mācītais. Kādēļ gan viņš nevarētu samainīties ar Paladīnu? Tad Paladīnam būs iespēja tikt virsniekos. Francija viņu aicinās karagaitās, un viņš vienā mirklī noslaucīs no zemes virsas angļu un burgundiešu karapulkus!"

„Mācītais" bija mana iesauka, jo es mācēju lasīt un rakstīt. Visi ar sajūsmu piekrita Noēla vārdiem, un Saulene teica:

„Lūk, tas ir ko vērts: tādā veidā tiks lieliski nokārtots un ar vienu rāvienu atrisināts viss, kas rādījās tik sarežģīts. Seniors de Konts taču labprāt piekritīs mūsu plānam. Viņš sekos karā kapteinim Paladīnam un noliks savu galvu uz ežiņas, izcīnījis sev lielu slavu kā vienkāršs kareivis."

„Viņš ies ar Pjēru un Žanu un nodzīvos tik ilgu mūžu, ka visi jau būs šos karus aizmirsuši," klusām teica Žanna, „un vienpadsmitajā stundā viņiem piebiedrosies ari Noēls un Paladīns, bet tikai ne pēc savas brīvas gribas."

Viņa to teica, klusi čukstēdama, un es tikko varēju saprast vārdus, bet man šķiet, ka atstāstu tos pareizi.

„Lieliski," Noēls turpināja, „nu viss ir kārtībā; atliek tikai sapulcēties zem Paladina karoga un doties palīgā Francijai. Mēs, protams, visi viņam sekosim."

Visi bija ar mieru, tikai Žaks d'Arks teica: „Lūdzu mani atvainot. Te ir diezgan tīkama lieta runāt par kariem; agrāk es pat domāju katrā ziņā aiziet karā, bet, redzot mūsu sagrauto ciematiņu un sakropļoto vājprātīgā līķi, esmu pārliecinājies, ka neesmu radīts tādiem asinsdarbiem. Arto es nemūžam neapradīšu. Rīkoties ar šķēpu un lielgabalu, arvien skatīties nāvei acīs — tas nebūt nav manā gaumē. Turklāt vēl esmu vecākais dēls un visas ģimenes atbalsts. Ja jūs paņemat karā Žanu un Pjēru, tad kādam arī jāpaliek mājās, lai parūpētos par Žannu un viņas māšeli. Es arī palikšu mājās un mierīgi dzīvošu līdz vecumam."

„Viņš paliks mājās, bet līdz vecumam nenodzīvos," atkal čukstēja Žanna.

Saruna turpinājās tālāk jautrā, bezrūpīgā noskaņā, kā jau jaunībā parasts; mēs izsmējām Paladīnu par viņa iedomātajiem karagājieniem, kaujām un uzvarām un jokodami viņam attēlojām, kā viņš padzīs no Francijas angļus, kā atkaros troni mūsu karalim un kā viņu no jauna kronēs ar Francijas karal- kroni. Tad vaicājām viņam, ko viņš atbildēs karalim, kad tas viņam pajautās, kādu atalgojumu šis vēlētos par saviem varoņdarbiem. Izrādījās, ka Paladīns arī to jau iepriekš izdomājis, jo tūliņ mums atbildēja:

„Viņš dos man hercogvalsti, iecels mani valsts padomniekos un paaugstinās par visu Francijas karapulku virspavēlnieku."

„Un, protams, izprecinās tevi kādai princesei. Vai to tu nebiji piemirsis?"

Paladīns, mazliet piesarcis, skarbi atteica: „Lai patur pats savas princeses — kad reiz ņemšu sievu, tad tikai tādu, kas man pašam patiks."

Viņš domāja par Žannu, bet to neviens vēl nenojauta. Ja mums kādam tas botu ienācis prātā vai pat bijušas aizdomas, tad mēs vēl vairāk būtu izsmējuši viņa lielību un iedomību; mēs visi bijām pārliecināti, ka mūsu ciemā jauniešu vidū gan nav neviena, kas cienīgs viņu apprecēt. To mēs visi bez izņēmuma teicām.

Tad mums jautāja visiem pēc kārtas, ko mēs prasītu no karaļa, ja kādam palaimētos būt Paladīna vietā un pastrādātu tos brīnumdarbus, kādus viņš sadomājis. Ikviens jokodams atbildēja un centās pārspēt iepriekšējo, kas bija atbildējis pirms viņa, izgudrodams visādas dīvainība?, ko būtu prasījis karalim sev par atalgojumu. Kad arī Žannai pienāca kārta atbildēt, mums vajadzēja viņai paskaidrot, par ko ir runa, jo viņa bija nogrimusi dzijās domās, it kā sapņodama, un nemaz nebija dzirdējusi mūsu sarunas beigu dalu.

Viņa domāja, ka jāatbild pavisam nopietni, tādēļ, brīdi padomājusi, teica:

„Ja troņmantnieks, no saviem slavas augstumiem nokāpdams, pagodinātu mani ar savu uzmanību un jautātu: ko tu vēlies, lai tev piešķiru, jo man tagad atkal pieder vara un bagātība, esmu atdabūjis visu, kas man pienācās, — es nomestos viņa priekšā ce|os un lūgtu uz visiem laikiem atbrīvot mūsu ciemu no nodokļiem un nodevām."

Tas bija tik sirsnīgi un vienkārši pateikts, ka neviens pat nedomāja smieties par viņas atbildi. Nē, šoreiz mēs nesmē- jāmies. Un, lūk, reiz pienāca diena, kad atcerējāmies šos Žannas vārdus; jā, pienāca diena, kad ar sēru lepnumu atcerējāmies viņas teiktos vārdus; un mēs bijām priecīgi, ka nebijām to izsmējuši, saprazdami, cik godprātīgi viņa toreiz domājusi un ar kādu noteiktību tos vēlāk piepildīja, kad karalim lūdza tieši šo laipnību, atteikdama pati sev jebkādu citu atalgojumu.

## 6. nodala. Zanna un ercenģelis Mihaēls

Visu savu bērnības laiku un apmēram līdz četrpadsmit gadu vecumam Žanna bija pats jautrākais, apmierinātākais radījums, kādu vien varētu iedomāties, vina arvien bija gatava skraidelēt un lēkalēt, un viņas jautrie smiekli, kas skanēja kā sudraba zvaniņi, uzjautrināja arī citus.

Ar savu jautro dabu, iedzimto labsirdību un maigo raksturu viņa bija visu mīlule. Viņa arvien bija dedzīga patriote, un kara ziņas viņu bieži apbēdināja, turklāt viņas acīs palaikam saskrēja rūgtas asaras; bet, kad pirmais smagais iespaids bija pagaisis, viņa no jauna atplauka, un viss atkal bija pa vecam.

Bet nu jau veselu pusotru gadu viņa arvien bija domīga; ne jau skumīga — to patiesībā nevarētu teikt, — bet, mūždien domās nogrimusi, viņa sevī ko prātoja, staigāja, it kā sapņodama… Domas par Franciju, vai, pareizāk sakot, tās bēdīgais liktenis smagi gūlās viņai uz sirds, un arī vina pati apzinājās, cik šīs domas smagas. Es zināju, ka viņu nomāca tieši šīs domas, kas viņu padarīja tik nopietnu un sevī noslēgtu; bet citi viņas noslēgtību un šķietamo izklaidību, kas viņu it kā atsvešināja no mums, izskaidroja ar to, ka viņa ir ļoti ticīga. Nevienam mūsējam viņa neuzticēja savas domas, tikai es viens dabūju lāgiem ieskatīties viņas sirdī. Mani bieži māca aizdomas, ka viņai ir kāds noslēpums, ko viņa stingri glabā slepenībā, nevienam to neizpaužot un arī man to neuzticot. Šīs aizdomas man radās, kad viņa bieži pārtrauca sarunu tieši tādā brīdī, kad jau šķita, ka ir nodomājusi man ko pavēstīt. Un man arī bija lemts uzzināt viņas noslēpumu, tikai ne toreiz, bet gan labu laiku vēlāk.

Otrā dienā pēc pieminētās sarunas mums gadījās būt kopā ganībās, un mēs, par ko citu runājot, kā arvien, apspriedām arī Francijas postu. Viņai par patiku es arvien centos izteikt kādu cerību, ka mūsu tēvijai ar laiku klāsies labāk, bet, to darīdams, apzināti viņai meloju, jo patiesībā vairs nebija ne mazāko cerību, ka reiz kas varētu laboties. Un mana sirds arvien vairāk sažņaudzās, kad viņai sameloju; man bija kauns mānīt tieši viņu, kas bija tik patiesa un tik taisnīga, — ne viltu, ne nodevību nepazina, ne arī nojauta, un pat aizdomas neturēja, ka kāds varētu viņai ar meliem vai viltu tuvoties. Tādēļ arī stingri apņēmos turpmāk viņai nemelot. Bet savu jauno apņēmību tomēr ievadīju ar mazu nepatiesību, — jo bija taču grūti uzreiz atmest veco paradumu.

„Žanna," es teicu, „es visu nakti domāju par mūsu nabaga dzimteni un sapratu, ka visu šo laiku mums ir bijuši maldīgi uzskati: Francijas stāvoklis ir gluži bez jebkādām cerībām; Francija stāv bezdibeņa malā jau kopš zaudētās Azenkūras kaujas, bet tagad jāatmet arī pēdējā cerība, ja tāda vēl saglabāta."

Man pietrūka drosmes skatīties viņai acīs, kad to teicu. Satriekt viņas sirdi, ar nesaudzīgu patiesību laupīt viņai katru cerību, ka dzimtene tiks glābta, un to pateikt tik skaudros vārdos, — tas tiešām bija nežēlīgi, un man pašam bija kauns par savu nesaudzību. Bet, kad tas bija izdarīts, kad man beidzot novēlās no sirds smagums, ko izjutu, viņai pastāvīgi melodams un viņu maldinādams, es nevilšus jutos atvieglots un uzdrošinājos paskatīties viņai acīs, lai redzētu, kā viņa šo ziņu uzņēmusi.

Bet viņas seja nepauda neko. Vismaz sejas izteiksmē nebija nekā tāda, ko biju gaidījis. Tikai acīs pavīdēja tikko jaušams izbrīns, un viņa gluži mierīgi man atteica, kā jau savā vienkāršībā to bija paradusi:

„Francijas stāvoklis ir bez cerībām? Saki — kādēļ tu tā domā?"

Arvien mēdz būt tīkama sajūta, kad redzi, ka ar negribētu triecienu neesi tik skaudri pārsteidzis mīlamu cilvēku, par ko sākumā esi baidījies. Tobrīd arī man bija tāda sajūta. Es atviegloti uzelpoju un nu varēju mierīgā garā pateikt visu, kas man bija sakāms, tādēļ iesāku ar šādiem vārdiem:

„Pagaidām atmetīsim savas jūtas un patriotiskos sapņojumus un paraudzīsimies uz visu atvērtām acīm. Ko mēs redzam? Mēs redzam visu tik skaidri un noteikti, kā tirgotāja veikala grāmatā, kur viss izteikts skaitļos. Atliek tikai saskaitīt šos skaitļus kopā abās grāmatas ailēs, un mēs secinām, ka Francija ir galīgi izputināta, jo viņas lielākā tiesa atrodas angļu rokās, bet pārējā dala palikusi bez īpašnieka, ja par tās saimniekiem neskaita tos laupītājus un slepkavas, kas pagaidām nepieder nevienai partijai un nav vēl nevienai apvienībai pieslējušies. Mūsu karalis ar saviem mīluļiem un ākstiem ir nometināts trimdā, līdz nabadzībai aplaupīts un nekā nespēj mūsu labā darīt; viņš atrodas stingrā apsardzībā tai nelielajā savas citkārt plašās karaļvalsts kaktiņā, kas viņam vēl atstāts; turklāt arī tur viņam vairs nav nekādas varas, ne tikai citos novados. Viņa rīcībā nav ne graša naudas, ne plika kareivja; un viņš arī nepretojas, pat nedomā un negrib nevienam pretoties. Tikai vienu viņš stingri apņēmies — visu pamest savam liktenim, pamest savu karalkroni un aizbēgt uz Skotiju. Vai nav tiesa?"

„Tas ir tiesa."

„Nu tad jau esmu pareizi teicis. Tikai viss kopā jāsavelk, un tad vairs nevar būt divu domu."

Viņa jautāja savā parastajā mierīgajā balsī:

„Par ko vairs nevar būt divu domu? Vai par to, ka Francijas stāvoklis ir bez cerībām?"

„Protams. Ievērojot tikko teikto, par to vairs nevarētu šaubīties."

„Kā tu vari tā runāt un, galvenais, — tā to izjust?"

„Kā es to varu! Bet es taču šādos apstākļos nemaz nevaru citādi domāt, ne arī citādi just. Vai gan tu, Žanna, par visu skaidrībā būdama, vēl neesi atmetusi pēdējo cerību Francijas glābiņam?"

„Es lai būtu atmetusi cerības? Protams, ka neesmu tās ne uz mirkli atmetusi. Pat vairāk, esmu pilnīgi pārliecināta, ka Francija sev atgūs brīvību un arī pratīs to paturēt. Un arī tev par to nevajadzētu šaubīties."

Man likās, ka viņas skaidrais prāts, ar kādu viņa parasti izcēlās, šoreiz vairs nav vietā. Tas jau bija acīm redzams, — citādi viņai gan vajadzētu izprast tā nozīmi, ko biju viņai parādījis. Nodomāju, ka varbūt viņa skaidrāk apjēgs, ja viņai vēlreiz visu paskaidrošu, tādēļ iesāku no jauna:

„Žanna, tava labā sirds, Franciju dievinādama, šoreiz atteicas paklausīt prātam. Tu negribi vai arī nevari saprast tikko teiktā dziļāko nozīmi, kas jau skaidri acīm redzama. Tad paskaties! Es ar nūjas galu iezīmēšu smiltis. Lūk, šī nevienādā līnija apzīmē Francijas apveidu, bet pa vidu ar citu līniju es ievelku upi, kas virzienā no austrumiem uz rietumiem to sadala divās dalās."

„Jā, tā ir Luāra."

„Tālāk. Visa mūsu dzimtenes ziemeļpuse atrodas angļu rokās." ,Jā."

..Dienvidpuse patiesībā nevienam nepieder, ja jau mūsu karalis nolēmis aizbēgt svešumā. Arī tur ir angļu karaspēks, un tas ik brīdi var paņemt sev ari šo Francijas daļu. Patiesību sakot, visa Francija mums jau ir zudusi, Francija beigusi pastāvēt! Kas agrāk bija Francija, tas tagad vienkārši pārvērsts angļu provincē. Vai tas nav tiesa?"

„Jā, tas ir tiesa."

„Labi, tagad ņem vērā vēl ko, un tad jau būs pilnīgs gala- iznākums. Kad gan franču karapulki būtu guvuši kādu uzvaru? Skotu kareivji, kas cīnījās zem Francijas karoga, priekš dažiem gadiem vēl izcīnīja dažas nelielas uzvaras, bet es pašreiz runāju par franču karapulkiem. Kopš tā laika, kad priekš kādiem divpadsmit gadiem astoņi tūkstoši angļu pie Azenkūras iznicināja sešdesmit tūkstošu vīru lielu franču armiju, pazīstamo franču drošsirdību vairs atceras tikai teikās. Tagad visi saka, ka pietiktu piecdesmit frančiem nostādīt pretim piecus angļus, un franči laistos lapās."

„Tas ir šausmīgi, bet tas ir tiesa."

„Tātad sen jau pagājušas tās dienas, kad vēl varēja lolot cerības."

Biju pārliecināts, ka šoreiz viņa pilnīgi apjēguši lietas būtību un tādēļ pati atzīs, ka vairs nevar būt cerību. Tomēr biju maldījies; biju pavisam vilies, jo vina tikpat mierīgi man atbildēja:

„Gan pats redzēsi, ka Francija atkal atdzims."

„Atdzims? Ar to smago slogu, kāds mums ir angļu karaspēks?"

„Vioa to padzīs no savas zemes, satrieks un iznicinās."

Šos vārdus viņa teica ar neparastu sirdskvēli.

„Kā viņa to panāks, ja nav kareivju?"

„Atskanēs bungu trauksme, viņi to dzirdēs, pulcēsies zem karogiem un dosies cīņā."

„Ies aizmugurē, kā jau to paraduši?"

„Nē, uz priekšu, dosies tikai uz priekšu, kā tu pats redzēsi."

„Nu, bet mūsu nabaga karalis?"

„Tas uzkāps tronī un atkal kronēsies ar Francijas karaļ- kroni."

„Nu, bet dzirdi! Tevī klausoties, man jau apreiba galva. Labi, ja tiešām varētu ticēt, ka pēc kādiem trīsdesmit gadiem angļu vara būs kritusi un franču valdnieku atkal kronēs ar Francijas karalkroni…"

„Tas notiks, iekām vēl nebūs pagājuši divi gadi."

„Tiešām? Un kas visu to paveiks?"

„Dievs, kas debesīs!"

To viņa teica dievbijīgā un klusā balsi, tomēr skaidri un saprotami.

Kur gan viņai bija radusies šī dīvainā iedoma? Tas vairākas dienas nodarbināja manu prātu. Gluži nevilšus sāku gudrot, vai tik viņa nav sajukusi prātā. Kā gan citādi varētu izskaidrot tik nesakarīgas domas, kuras viņa tomēr izteica ar milzīgu pārliecību? Mūždien domājot par Francijas naidniekiem un tās bēdīgo stāvokli, viņa it kā bija zaudējusi savu gaišo prātu un tagad jau sāka murgot, — citādi tas nemaz nebija izprotams.

Bet visu laiku uzmanīgi vērodams viņu, tomēr neko nemanīju. Acis raudzījās skaidri un gaiši, izskats bija veselīgs un ari izturēties viņa izturējās kā parasti, un runāja gluži skaidri un saprotami. Nē, prāts viņai nebija aptumšojies; viņai vēl arvien bija skaidra un veselīga domu gaita un daudz gaišāks spriedums, nekā jebkuram citam mūsu ciema iedzīvotājam. Viņa arī turpmākdomāja par citiem, kā to darīja agrāk, un sevi ziedodama aizmirsa citu labā savu labumu un rūpējās un gādāja tikai par citiem. Arī turpmāk viņa, kā agrāk, apkopa vājiniekus un gādāja par nabagajiem, apmīļoja un pažēloja tos un arvien bija gatava atdot savu guļasvietu pirmajam pretimnācējam, kas pagadītos ceļā, un pati pārgulēt uz kaila klona.

Viena lieta gan bija skaidra, ka te ir kāds noslēpums, bet tikpat skaidri bija redzams arī tas, ka prāts viņai nav aptumšojies.

Drīz vien negaidot viss noskaidrojās, un, lūk, kā tas gadījās. Mēs visi zinām, ko tagad jums stāstīšu un kas visai pasaulei jau zināms, bet vēl nekad nebūsiet dzirdējuši aculiecinieka stāstījumu.

Reiz atgriezos mājās no kalniem — tas bija tieši 1428. gada 15. maijā — un, kad jau biju apgājis apkārt ozolu birzij un nogriezos laukā, klajumā, kur auga laumu koks, pēkšņi ieraudzīju ko tādu, kas mani ārkārtīgi pārsteidza. Mazliet atkāpies atpakaļ, paslēpos aiz krūmiem.

Manā priekšā bija Žanna. Es atrāvos atpakaļ, vēlēdamies viņu pa jokam pārsteigt ar savu negaidīto klātbūtni. Ievērojiet, ka man bija iešāvies prātā pajokot tieši tai brīdī, kas vēlāk neskaitāmos nostāstos, teikās un dziesmās iegājis nemirstībā.

Diena jau tuvojās vakaram, un pāri pļaviņai, kur auga slavenais laumu koks, slīga tumšas ēnas. Žanna sēdēja varenā koka pakājē, kura milzu saknes viņu apņēma kā sēžot krēslā. Rokas brīvi gulēja, klēpī saliktas. Galva bija pavērsta mazliet sāņus un uz leju noslīgusi. Viņa, likās, bija jo dziļās pārdomās iegrimusi, kavējās kaut kur sapņu tālumā un nemaz neapzinājās, kas notiek viņai visapkārt un kur viņa atrodas. Un tad ieraudzīju ko tādu, kas mani galīgi apstulbināja: pāri pļaviņas zaļajam mauram koka virzienā slīdēja kāda tikko samanāma, neskaidra ēna. Tā bija milzīga ēna un apveidā atgādināja spārnotu cilvēku; galu galā tā nebija ēna, bet gaistoša parādība, kas izstaroja tik spožu sudrabotu gaismu, ka man

apžilba un sāka asarot acis. Gluži neapzinīgi norāvu no galvas cepuri, jo jutu, ka manā klātbūtnē norisinās kas pārdabisks. Svētās šausmās un izbailēs man pat aizrāvās elpa. Un tad notika vēl kas dīvaināks. Līdz tam mežā viss bija klusu, tik klusu, kā pirms negaisa, kad debess ar joni apmācas, mežs ieslīgst tumsā un meža zvēri pamirst šausmās. Bet tad pēkšņi, kaut ari bija vēls vakars, sāka dziedāt putni, kas priecīgi čivināja, no zara uz zaru lēkādami, un putnu pēkšņā priecīgā atmoda tā aizgrāba sirdi, it kā baznīcas korālī klausoties. Putnu dziesmai atskanot, Žanna noslīga ceļos, nolieca galvu un salika rokas uz krūtīm.

Vina pat vēl neredzēja parādību, kas tuvojās kokam. Vai varbūt viņai to pavēstīja svinīgā putnu dziesma? Man vismaz tā šķita. Jā, par to vairs nevarēja būt šaubu.

Parādība tuvojās Žannai, nu jau tā viņu aizskāra, pārslīdēja viņai pāri, apņemdama viņu ar savu baigo spožumu. Viņsaules atspīdumā viņas daiļā sejiņa, kas citkārt bija tik cilvēcīga, izstaroja pārdabisku, dievišķu izteiksmi; viņas vienkāršās zemnieces drānas šai gaismā atgādināja saules staru cauraustus eņģeļu tērpus, kad eņģeli stāv sardzē tā Kunga troņa priekšā debesīs; vismaz tādus tos mēdzām iedomāties.

Tai brīdī Žanna piecēlās kājās un, galvu noliekusi un rokas nolaidusi, palika nekustīgi stāvot. Pārdabiskā spožumā stāvēdama un to nemaz neapzinoties, viņa it kā klausījās man nedzirdamas balss vēstījumā. Brīdi vēlāk viņa pacēla galvu un pavērās augšup, kā parasti mazāka auguma cilvēks noskatās milzī; tad viņa salika rokas, it kā Dievu lūgdama, un, tās augšup pacēlusi, kvēli lūdzās. Es dzirdēju tikai atsevišķus vārdus. Dzirdēju viņu sakām:

„Bet es vēl esmu tik jauna! Ak, es esmu pārāk jauna, lai atstātu savu māti un savas mājas, lai gluži viena dotos svešā pasaulē un uzņemtos tik lielu uzdevumu! Ak, kā gan varu būt biedros ar kareivjiem, ar tiem runāt? Tie mani apvainos, nicinās, rupji apiesies ar mani. Kā varu doties karā un vadīt karapulkus? Es taču esmu meitene, nekā nesajēdzu no karalietām, nepazīstu ieročus, neprotu ne jāt, ne arī vadīt zirgu… Bet ja man tā pavēl…"

Viņas balss, kas reizēm izskanēja apspiestās raudās un vaimanās, pārgāja čukstā, un es vairs nesapratu nekā, ko viņa tālāk runāja. Ar lielām pūlēm beidzot atģidos savā mulsumā. Biju pārliecināts, ka man negribot gadījies būt par liecinieku lielam, dievišķam noslēpumam, un biju visai noraizējies, ka tikai debesis par to man neuzliek kādu sodu. Aiz bailēm iebēgu dziļāk mežā. Tad iegriezu koka stumbrā zīmi un apņēmos otrā dienā atnākt, lai paskatītos kokā iegrieztajā zīmē un pārliecinātos, ka viss, ko esmu redzējis, arī īstenībā noticis, nevis sapnī redzēts.

## 7. nodala. Žanna paziņo par savu cildeno misiju

Te pēkšņi izdzirdu, ka mani sauc vārdā. Tā bija Žannas balss. Man bija liels brīnums, kā viņa var zināt, ka esmu tuvumā. Pie sevis nodomāju, ka būšu visu tikai sapnī redzējis, un arī tagad vēl sapnī dzirdu Žannas balsi; domāju, ka laumas būs ar man pajokojušas. Pasteidzos pārmest krustu un piesaukt Dieva palīgu pret burvības varu. Tad tūliņ skaidri apjautu, ka esmu nomodā un arī neesmu apmāts, jo krusta zīme ir pats varenākais līdzeklis pret burvību. Bet te atkal izdzirdu balsi, kas mani sauca vārdā, un, iznācis laukā no krūmiem, aiz kuriem biju paslēpies, atkal ieraudzīju Žannu, tikai vairs ne tādā stāvoklī, kādā biju viņu savā apmātībā redzējis: viņa vairs neraudāja — likās visai mundra un priecīga, kādu beidzamajos pusotros gados viņu vēl nebiju redzējis. Viņa, redzams, bija atguvusi agrāko možumu un drosmi, un tiklab viņas sejas izteiksmē, kā ari kustībās vēroju savādu satraukumu, kas jau līdzinājās augstākai sajūsmai. Tā vien šķita, ka vina visu šo laiku būtu gulējusi un tikai tagad pēkšņi pamodusies. Jā, tiešām likās, ka viņa beidzamajā laikā būtu bijusi kur tālu prom un tikai tagad atgriezusies mūsu vidū. Man bija tik liels prieks, ka gribējās ātrāk skriet un sasaukt savējos, saaicināt visus viņai apkārt, lai viņu apsveiktu pārnākot. Stiprā satraukumā pieskrēju pie viņas un teicu:

„Ak, Žanna! Man tev jāpastāsta kas savāds! Tu to nevarēsi uzminēt. Tikko redzēju sapni, un sapni tu stāvēji tai pašā vietā, kur stāvi tagad, un…"

Bet vina pacēla rokas un teica:

„Tas nebija sapnis."

Es nodrebēju, un man atkal sametās bailes.

„Nebija sapnis?" es teicu. „Kā tu to zini, Žanna?"

„Vai tagad tu redzi sapni, vai esi nomodā?"

„Nē, nē, liekas, ka negulu. Vismaz šķiet, ka esmu nomodā."

„Nē, tu patiesi esi nomodā. Es to zinu. Un ari tad negulēji, kad iegriezi kokā zīmi."

Man pārskrēja auksti šermuli, jo tagad skaidri sapratu, ka neesmu sapņojis, bet gan visā īstenībā redzējis ko pārdabisku, tiešām redzējis viņsaules parādību. Tad atcerējos, ka pašreiz stāvu ar savām grēcīgajām kājām uz svētas vietas, kur vēl priekš neilga brīža biju skatījis debesu parādību. Es atlēcu sāņus, svētu šausmu pārņemts, un nevarēju atģisties.

Žanna man sekoja, teikdama:

„Nebīsties; nav iemesla baidīties. Iesim. Apsēdīsimies pie avotiņa, un es tev atklāšu savu noslēpumu."

Viņa jau gribēja stāstīt, bet es apturēju viņu, teikdams:

„Vispirms pasaki man vienu. Tu taču nevarēji mani redzēt, kad biju mežā, un kā gan tu zini, ka iegriezu kokā zīmi?"

„Pagaidi mazliet, drīz būsim tiktāl, un tu visu sapratīsi."

„Nu, tad izstāsti man — kas bija tā šausmīgā parādība, ko es redzēju?"

„Arī to pateikšu, tikai nebīsties; tev tur nav nekā bīstama. Tas bija virseņģelis Mihaēls, kas ir debespulku vadonis."

Es spēju vairs vienīgi pārmest krustu un nodrebēt aiz šausmām, kad iedomājos, ka savā pārdrošībā esmu spēris kāju tik svētā vietā.

„Un tu neizbijies, Žanna? Tu redzēji viņu vaigu vaigā? Tu viņu skaidri redzēji savā priekšā?"

„Jā. Es neizbijos, jo tā nav pirmā reize, kad viņš man rādās. Bet, kad redzēju viņu pirmoreiz, tad gan, protams, nobijos."

„Un kad tas bija, Žanna?"

„Priekš kādiem trim gadiem."

„Tik sen? Un vai bieži esi viņu redzējusi?"

„Jā, bieži."

„Tad tāpēc tu beidzamajā laikā biji tik savāda; tad tāpēc biji tik domīga un bēdīga. Tagad es saprotu. Kādēļ tu mums par to ne vārda nebildi?"

„Man tas nebija atļauts. Bet tagad to drīkstu un arī visu pateikšu. Pagaidām gan tikai tev vienam. Citiem tas vēl dažas dienas nav atklājams."

„Vai bez manis neviens nav redzējis šo parādību?"

„Neviens. jūsu klātbūtnē tā jau vairākkārt rādījusies, bet bija redzama tikai man vienīgai. Šodien — tā ir cita lieta, un es arī zinu kādēļ; tad tā no jauna kļūs citiem neredzama."

„Tātad tas bija tieši man domāts augstāks mājiens, turklāt ar zināmu dziļāku nozīmi."

„Jā. Tikai es negribētu tagad par to runāt."

„Brīnums, ka neviens nepamanīja, kad tevi apņēma tāds spožums."

„Reizē bija dzirdamas arī balsis. Šai spožumā man rādījās daudzi svētie ar neskaitāmiem debesu pulkiem, un tie runāja ar mani, un es dzirdu viņu balsis, bet citi tās nedzird. Man tik mīlas šīs Balsis, — es savā prātā tās mēdzu tā dēvēt."

„Žanna, ko tās tev stāsta?"

„Pauž ko jaunu — un par Franciju, protams."

„Ko tieši tās tev pauda vai pavēstīja?"

„Tikai par neveiksmēm, postu, kaunu un izsmieklu. Tas bija viss, ko man vēstīja."

„Un vai tev šīs balsis arī pareģoja nākotni?"

„Jā, es arvien zināju, kam turpmāk jānotiek. Un tas mani skumdināja, kā jūs paši redzējāt. Un citādi arī nemaz nevarēja būt. Tomēr šais pareģojumos arvien bija ari kāds cerību stariņš: Francijai paredzams no jauna atdzimt un kļūt par lielu un brīvu valsti. Bet kā tam notikt un kam lemts būt Francijas glābējam — par to līdz šim brīdim neviens nebilda ne vārda."

Ar šiem beidzamajiem vārdiem viņas acīs pēkšņi atmirdzēja varena sajūsma, kādu vēlāk vēroju ikreiz, kad atskanēja taures skaņas, kas viņu jundīja kaujā. Viņa smagi elpoja, viņas vaigi kvēloja tumšā sārtumā.

„Bet tagad es visu zinu," viņa turpināja. „Savam lielajam darbam Dievs izvēlējies savu visniecīgāko cilvēcisko radījumu; un, lūk, Viņa pavēlei paklausot un Viņa varenajā aizbildnībā, un ar Viņa dievišķo spēcību, nevis ar savu vājo spēcinu, es vadīšu Viņa karapulkus pret ienaidnieku un atkarošu Franciju, kronēdama ar karaļkroni Dieva kalpu, kas tagad ir troņmantnieks, bet vēlāk būs Francijas karalis."

Es vēl nevarēju aiz izbrīna atģisties, tāpēc jautāju:

„Tu, Žanna, tu — bērns — lai būtu karavadonis?"

„Jā. Pirmajā brīdī arī pati biju pārsteigta, kad par to iedomājos, jo tev pilnīga taisnība: es patiesi esmu vēl bērns, kā tu teici; es nekā nejēdzu karalietās un nemaz neesmu radīta bargajai karalauka dzīvei. Bet šis pirmais vājums nu ir galā un nekad vairs neatgriezīsies. Dievs mani izvēlējies, un es ne soli neatkāpšos no sava pienākuma, līdz — ar Dieva palīgu — nebūšu atbrīvojusi Franciju no angļu žņaugiem, ko tie viņai uzlikuši. Manas Balsis nekad man nav nepatiesību paudušas, un arī šodien tās man nemeloja. Tās man teica, lai es dodoties pie Robēra Bodrikūra, Vokulēras gubernatora, kas man došot kareivjus miesassardzei un tās apsardzībā nosūtīšot mani pie karaļa. Pēc gada, no šās dienas skaitot, ar pirmo uzvaru jau būs ievadīts beigu sākums, un šīs beigas nebūs ilgi jāgaida."

„Kurtas notiks?"

„Manas Balsis to nevēstīja; neteica arī to, kas notiks šā gada laikā līdz pirmajai lielajai kaujai. Tikai viens man zināms: man lemts uzvarēt tajā un arī turpmākajās kaujās, kas visas būs ātras un nesīs uzvaru, un nepaies ne desmit nedēju, kad jau būs iznīcināti visi ilggadējie angļu pūliņi un troņmantnieks kronēts ar Francijas kara]kroni. Tāda ir Dieva griba. Manas Balsis to pavēstīja, vai gan es varētu šaubīties? Nē, viss arī notiks tā, kā tās pareģoja, jo tās runā tikai skaidru patiesību."

Viņā klausoties, mani māca skaudras bailes. Manuprāt, tas nekādi nebija iespējams, un tomēr sirdī tam ticēju. Un, jo vairāk ar prātu apjēdzu, cik tas neiespējami, jo vairāk tam ticēja sirds, un no tās dienas šī aklā ticība mani neatstāja arī turpmāk. Es teicu Žannai:

„Žanna, es ticu tam, ko tu man stāstīji, un esmu laimīgs, ka varēšu doties ar tevi lielajā karā, — zināms, ja vien man būtu lemts tevi pavadīt."

Vina izbrīnījusies paskatījās manī un teica:

„Tu tiešām mani pavadīsi, kad es došos karā, bet kā tu to varēji zināt?"

„Es tevi pavadīšu; un ari Žans un Pjērs tevi pavadīs, bet Žaks paliks mājās."

„Tas ir tiesa, tā Dievs lēmis, un tā arī man nesen pavēstīja; es tikai līdz šai dienai nezināju, ka jūs man sekosiet un ka man vispār būs jāiet karā. Kur tu to dabūji zināt?"

Es viņai atteicu, ka viņa pati taču mums to sacīja. Bet viņa to neatcerējās. Es sapratu, ka viņa toreiz runājusi kā miegā. Viņa man piekodināja pagaidām neizpaust nekā, ko biju dabūjis zināt: es viņai to apsolīju un arī turēju vārdu.

Visi, kas todien redzēja Žannu, tūliņ ievēroja, kā viņa pārvērtusies. Viņas kustības un runa pauda neparastu trauksmi un apņēmību; acīs plaiksnīja savāds mirdzums, un viņas stājā, noteiktajā, gandrīz valdonīgajā galvas mājienā manīja ko jaunu, kas viņai agrāk nebija parasts. Jaunais acu mirdzums un jaunā stāja acīmredzot pauda to varu, kādu viņai nu bija piešķīris Tas Kungs, un izteica to skaidrāk, nekā varētu pateikt vārdos. Un vēl lielāks brīnums bija šī mierīgā savas varas apziņa un cēlā vienkāršība, ar kādu viņa to uzņēmās, nekur un nekādos apstākļos to neuzsvērdama, tā piemita Žannai līdz tam laikam, kad viņa beidzot paveica līdz galam lielo uzdevumu, kas viņai bija uzlikts.

Agrāk viņa, līdzīgi citiem mūsu ciema iedzīvotājiem, izturējās pret mani — es biju dižciltīgs — ar zināmu goddevību, bet tagad, viens otram ne vārda nebilduši, mēs apmainījāmies vietām: viņa pavēlēja, bet es ar godbijību paklausīju un bez ierunas izpildīju visu, ko viņa man pavēlēja. Tās pašās dienas vakarā viņa man teica:

„Es došos prom rīt mazā gaismiņā. Tu viens drīksti to zināt. Es iešu uz Vokulēru runāt ar gubernatoru, kā man debesu vēstījumā noteikts. Viņš mani uzņems ar rupjībām un izsmieklu, un varbūt šoreiz manu lūgumu noraidīs. Vispirms es došos uz Bireju un mēģināšu pārliecināt savu tēvoci Laksāru, lai viņš mani pavada, jo man nav ērti vienai doties pie gubernatora. Iespējams, ka Vokulērā tu man būsi vajadzīgs; ja gubernators mani nepieņems, man vajadzēs viņam nosūtīt vēstuli, ko tev nodiktēšu, un tu man uzrakstīsi. Tu redzi, man vajadzīgs tuvumā kāds cilvēks, kas prastu rakstīt un izburtot uzrakstīto. Tu dosies ceļā rīt pēcpusdienā un paliksi Vokulērā tik ilgi, cik man vajadzēs."

Es atbildēju, ka pildīšu viņas pavēli, un viņa aizgāja.

Tagad zināju, ko man darīt, lai viņa būtu ar mani apmierināta; man vajadzēja, nevienam atklātībā nerādoties, uzturēties Vokulērā un tūliņ ierasties pie viņas, ja viņai būtu vajadzība.

Nākamās dienas pēcpusdienā devos uz Vokulēru, kur apme- tos nelielā nomales namiņā. Pēc tam otrā rītā ierados pilī pie gubernatora pieklājības apmeklējumā, un viņš mani ielūdza kādā no turpmākajām dienām ieturēt pie viņa pusdienas.

Gubernators bija īsts sava laika karakungs: liela auguma, plecīgs, pēc izskata bargs vīrs, kas mūždien varēja sodīties un lamāties, kā to bija iemācījies neskaitāmās izcīnītās kaujās. Karš viņam bija īsta Dieva dāvana, ar ko Dievs tas Kungs aplaimoja cilvēci. Viņš bija tērpies tērauda bruņās, āvies milzīgos garstulmu zābakos, kas sniedzās pāri ceļiem, un valkāja pie sāniem piesprādzētu smagu šķēpu.

Noskatoties viņa kareivīgajā stāvā un dzirdot viņa lāstus un lamuvārdus, es negribot iedomājos, cik aplam būtu paļauties uz viņa atsaucību, un jau vēlējos, lai Žanna nemaz viņu nesatiktu, bet iztiktu ar rakstu.

Otrā dienā atkal ierados pilī. Mani ieveda lielā ēdamtelpā un tur nosēdināja blakus gubernatoram pie atsevišķa galdiņa, kas stāvēja uz neliela paaugstinājuma. Pie atsevišķā galdiņa bez manis sēdēja tikai nedaudzi citi viesi, bet pie kopējā galda novietojās vietējā karaspēka virsnieki. Pie ieejas durvīm stāvēja bruņās tērpta sardze ar āvām.

Kas attiecas uz galda sarunām, tad tās visu laiku bija veltītas Francijas izmisuma stāvoklim. Kāds bija palaidis baumu, ka Svesberijs gatavojoties karagājienam uz Orleānu. Sakarā ar to nu bija lielas pārrunas un domu apmaiņa. Vieni apgalvoja, ka Svesberijs tūliņ ar joni došoties karagājienā, bet citi teica, ka viņš vēl neesot sagatavojies; un trešie centās iestāstīt, ka aplenkums ieilgšot, jo varot sagaidīt jo niknu pretestību; tikai vienā ziņā visi bija vienisprātis: Orleānai jākrīt un līdz ar to arī visai Francijai.

Kad tā bija nolemts, pie galda iestājās baigs klusums. Likās, ka visi, savās drūmajās pārdomās grimdami, galīgi piemirsuši, kur pašreiz atrodas. Šis svinīgais klusums, kas pēkšņi nomainīja skalās čalas, atstāja jo baigu iespaidu, un visi sēdēja, elpu aizturējuši, kad negaidot ienāca kāds sulainis un kaut ko iečukstēja ausī gubernatoram.

„Vēlas ar mani runāt?" viņš skali jautāja.

„Jā, jūsu godība!"

„Hm! Savāda iedoma, protams. Lai ienāk!"

Tā bija Žanna ar savu tēvoci Laksāru. Ieraugot tik daudz lielu vīru kopā, nabaga vecītis, vienkāršs zemnieciņš būdams, varen sabijās. Tas apstājās pusceļā un palika stāvot, zemu uz visām pusēm klanīdamies, kaunīgi mīņājās no vienas kājas uz otru un burzīja rokās savu sarkano cepuri. Viņš, redzams, bija galīgi apjucis un pārbijies. Bet Žanna mierīgi piegāja pie galda, pie kura sēdēja gubernators, un dižā pašapziņā nostājās viņa priekšā. Mani viņa tūliņ pamanīja, bet nemaz nelikās pazīstam.

Zālei pāršalca sajūsmas šalka, un arī pats gubernators bija sajūsmināts; es dzirdēju viņu sakām: „Ak tu Kungs, cik jauks radījums!" Brīdi viņš cieši nolūkojās viņā, tad jautāja:

„Nu stāsti, bērns, kādā lietā tu esi nākusi?"

„Nāku pie jums ar uzdevumu, Robēr de Bodrikūr, kas esat Vokulēras gubernators, un, lūk, kāds ir šis uzdevums: jums jānosūta vēsts troņmantniekam, lai viņš nesteidzas karagājienā pret ienaidnieku, jo drīz Dievs tas Kungs viņam sūtīs palīgu."

Noklausījušies viņas savādajos vārdos, visi sāka brīnīties, un daudzi pat klusām teica: „Nabadzīte, būs jukusi prātā."

Gubernators sapīka un teica:

„Ko tu mels niekus? Karalim vai troņmantniekam, kā tu viņu dēvē, tāda vēsts nav vajadzīga. Viņš pats zinās nogaidīt — nemaz neraizējies par to. Ko tu vēl gribēji man teikt?"

„Lūk, ko: es lūdzu dot dažus kareivjus, kas mani apsargātu, un nogādāt mani pie troņmantnieka."

„Kādā nolūkā?"

„Lai viņš ieceltu mani par savu ģenerāli, jo esmu paša Dieva izredzēta, un man lemts padzīt angļus no Francijas un kronēt viņu ar Francijas karalkroni."

„Kā? Tev? Bet tu vēl esi bērns!"

„Un tomēr man lemts to izdarīt."

„Vai tiešām? Un kad tas notiks?"

„Viņš kronēsies nākamajā gadā un tad ar Dieva palīgu valdīs Francijā."

Visiem uznāca smieklu lēkme. Kad tā aprima, gubernators jautāja:

„Kas tevi sūtīja pie manis ar tik dīvainu uzdevumu?"

„Mans Kungs."

„Kāds kungs? Kurš tad ir tavs kungs?"

„Dievs tas Kungs, debesu un zemes valdnieks."

Daudzi līdzcietībā čukstēja: „Nabadzīte." Citi teica: „Viņa taču jukusi prātā."

Bet gubernators pievērsās Laksāram un teica:

„Klausies! Aizved šo meiteni mājās un labi noper. Tās viņai būs labākās zāles, lai izdzītu muļķību."

Kad Žannu jau veda laukā, viņa vēl pagriezās pret gubernatoru un savā vienkāršībā viņam teica:

,.Es nesaprotu, kālab jūs atsakāties dot man kareivjus; pats Dievs tas Kungs tā noteicis. Es jums apgalvoju, ka tikai pildu Viņa pavēli. Man būs atkal pie jums jānāk, bet es katrā ziņā dabūšu no jums kareivjus."

Kad viņa bija aizgājusi, beidzās ari klusums, un klātesošie skali izrādīja savu izbrīnu. Valodas par Žannas apmeklējumu gubernatora pili, kuras tālāk izplatīja pils kalpi un ari citi aculiecinieki, drīz aizklīda līdz pilsētai, un beidzot ari visa zeme dabūja to zināt. Kad atgriezāmies mājās Domremī, viss ciems jau zināja, kur esam bijuši.

## 9. nodala. Kāpēc apklusa izsmiekls

Cilvēka daba ir nemainīga: tas arvien dievinās sekmes un izsmies neveiksmi. Tā bija arī mūsu ciemā: cieminieki atzina, ka Žanna ar savu smieklīgo iedomu un piedzīvoto neveiksmi galīgi apkaunojusi visus, un tādēļ bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem ņēmās viņu gānīt un nosunīt. Tā vien likās — ja veiklās mēles būtu ar zobiem, tad saplosītu viņu gabalos. Un tie domremijieši, kas viņu atklāti negānīja, rīkojās vēl ļaunāk: tie viņu izsmēja, ķircināja un diennakti nomocīja ar savām asprātībām.

Tikai Ometa, Mazā Menžeta un es palikām viņai uzticīgi; visiem citiem viņas biedriem un draugiem, kā izrādījās, nebija pa spēkam noturēties pret vispārējā sašutuma vilni. Tie izvairījās ar viņu sastapties, kaunējās rādīties ar viņu kopā, jo baidījās, ka ari viņus varētu izsmiet un gānīt, kā tagad izsmēja un lamāja Žannu.

Vina pati klusībā raudāja rūgtas asaras, bet atklātībā ne ar ko neizrādīja savu sarūgtinājumu, bet mierīgi un pacietīgi izturēja visu; vina prata apbrīnojami savaldīties un nezaudēja veselo saprātu, nevainoja nevienu un arī nevienam nepārmeta. Šķiet, ka viņa ar to būtu pelnījusi atsaucību un iecietību, bet arī tas nelīdzēja.

Pat viņas tēvs nevarēja par viņu mierīgi runāt, jo bija sašutis par viņas trako nodomu — doties kā vīrietim karā. Dažas nedēļas pirms tam viņš bija redzējis sapni, ka viņa aizgājusi karā, bet tagad māņticīgās bailēs un niknās dusmās atcerējās šo sapni un saskaities stāstīja visiem, ka drīzāk būtu viņas brāļiem licis viņu nogalināt, nekā palaistu karalaukā, kur sievišķim neesot nekā ko meklēt, un, ja tie neklausītu viņa pavēlei, tad būtu to izdarījis pats savām rokām.

Bet Žannu nekas vairs nevarēja atturēt. Vecāki stingri aizliedza viņai kur tālāk iet un uzmanīja, lai viņa neaizbēgtu. Bet viņa pat nemēģināja bēgt, jo teica, ka vēl neesot pienācis laiks, bet, kad tas pienākšot, tad nekāds aizliegums viņu neaizkavēšot pildīt pienākumu, un tad veltīgi būšot viņu sargāt un aizturēt.

Tā pagāja visa vasara. Viņas vecāki vēroja viņas neatlaidību un vēlāk bija loti priecīgi, kad beidzot radās iespēja viņu izprecināt un tā izjaukt viņas turpmākos nodomus. Paladīnam netrūka bezkaunības apgalvot, ka Žanna jau priekš dažiem gadiem solījusies kļūt viņa sieva, un tagad tas pieprasīja, lai viņa pilda savu solījumu.

Viņa atbildēja, ka viņam neesot nekādu tiesību, ka nekad neesot viņam solījusies un tādēļ arī viņu neprecēšot. Lieta aizvirzījās tiktāl, ka viņu aicināja uz Tūļu, kur viņai bija jāatbild baznīcas tiesā. Kad viņa atteicās ņemt sev aizstāvi, pati uzņemdamās sevi aizstāvēt, viņas radi un nelabvēli jau sāka priecāties, ka viņa zaudēšot prāvu.

Protams, tāds iznākums arī bija gaidāms, jo vai gan varēja cerēt, ka jauna, nepiedzīvojusi zemniecīte, kam ir tikai sešpadsmit gadu, noturēsies neapjukusi svinīgajā tiesas sēdē un nezaudēs galvu daudzo mācīto tiesasvīru priekšā, kuri viņu visādi pratinās? Bet visi bija vīlušies. Tie devās uz Tūļu priecāties par viņas izbailēm, pazemojumu, neveiksmi un kaunu; bet kāds bija izbrīns, kad viņa bez mazākā apjukuma vienkārši un mierīgi nostājās tiesas priekšā. Viņa nebija sev aicinājusi neviena liecinieka, paskaidrodama, ka iztiks ar pretējās puses liecībām. Kad liecinieki bija nodevuši savu liecību, viņa piecēlās un nedaudzos vārdos norādīja, cik viņu liecības nepamatotas, nesakarīgas un maz ticamas, un tad pievērsās Paladīnam. Veiklos vārdos viņa pilnīgi apgāza viņa pirmo apgalvojumu, un beigās viņš palika tukšām rokām, kaut gan bija ieradies tiesā ar lielu krājumu melu un ļaunprātības. Viņa aizstāvis vēl mēģināja ko iebilst, bet tiesa vairs neļāva viņam runāt un izšķīra lietu par labu Žannai, turklāt vēl piebilstot viņai dažus laipnus vārdus un nosaucot viņu par „jauko bērnu".

Pēc tik spožas uzvaras un augstās tiesas uzslavas nepastāvīgie domremijieši izturējās pret Žannu gluži citādi: visi apsveica viņu ar panākumiem, visādi uzslavēja un vairs neaiztika. Māte atkal izturējās pret viņu sirsnīgi, un pat tēvs atmeta dusmas, no jauna iemīļoja viņu un skaļi visiem apliecināja, ka tiešām varot lepoties ar savu meitu.

Un tomēr, kaut arī cieminieki bija labvēlīgi, Žanna pārdzīvoja grūtus brīžus: ienaidnieks jau aplenca Orleānu, Francijas debesis apmācās vēl tumšākas, taču viņas Balsis nedeva nekādus tuvākus norādījumus, tikai pavēlēja kādu laiku vēl nogaidīt. Pienāca ziema, un tā likās bezgalīga. Bet tad viss pārmainījās.

## Otra gramata. GALMĀ UN KARALAUKĀ

## 1. nodala. Žanna atvadās no dzimtā ciemata

1429. gada 5. janvāri Žanna ieradās pie manis ar savu tēvoci Laksāru un teica:

„Tas laiks ir pienācis. Manas Balsis vairs nav neskaidras, tagad tās skaidri un saprotami man vēsti, ka pienācis laiks rīkoties: pēc diviem mēnešiem es būšu pie troņmantnieka."

Viņa runāja satrauktā balsi, un viņai bija kareivīgs izskats. Ari mani pārņēma viņas satraukums, un es jutos tik pacilāts, it kā jau būtu sadzirdējis bungu rīboņu un karapulku soļu dimdoņu.

„Es tam ticu," es viņai teicu.

„Arī es tam ticu," Laksārs man piebalsoja. „Ja viņa man agrāk būtu teikusi, ka Dievs tas Kungs viņu izraudzījis Francijas glābiņam, es tam nebūtu ticējis; es viņai lautu vienai uzmeklēt savu gubernatoru un nemaz neiejauktos; es vienkārši nodomātu, ka viņa zaudējusi prātu. Bet nu es pats savām acīm redzēju, cik viņa aukstasinīgi un droši nostājās dižo augstmaņu priekšā, un pats savām ausim dzirdēju, kā viņa ar tiem runāja. Tagad es skaidri zinu: bez Dieva palīga viņa to nebūtu varējusi. Un tādēļ pazemībā viņu lūgšu, lai viņa dara ar mani ko gribēdama, jo pilnīgi nododu sevi viņas rīcībā."

„Mans tēvocis ir loti atsaucīgs," Žanna teica. „Es viņu aicināju un lūdzu iestāstīt manai mātei, lai laiž mani apkopt viņa sievu, kas nejūtas gluži vesela. Tas nu būtu nokārtots, un rit mēs aizejam. No viņa mājām drīz vien došos uz Vokulēru, kur nogaidīšu, līdz uzklausīs manu lūgumu. Kas bija tie divi kavalieri, kuri todien sēdēja pie gubernatora galda no tevis pa kreisi?"

„Viens bija seniors Žans de Novelonpons de Mecs, otrs — seniors Bertrans de Pulanžē."

„Abi dūšīgi karavīri! Kā vienu, tā otru jau esmu sev izraudzījusi par palīgiem… Bet ko es redzu? Vai tev ir kādas šaubas?"

Es sapratu, ka tagad viņai bez aplinkiem sakāma skaidra patiesība, tādēļ vaļsirdīgi teicu:

„Viņi tevi noturēja par ārprātīgu un tā ari izteicās. Tiesa, viņi tevi žēloja un tomēr tur par ārprātīgu."

Mani vārdi, šķiet, viņu nemaz neapvainoja, un viņa nebūt neapjuka, tikai vienkārši atteica:

„Prātlgi cilvēki mēdz arī mainīt uzskatus, kad skaidri redz, ka kļūdījušies. Un tie, par kuriem runāju, katrā ziņā sapratis, ka viņi maldījušies. Viņi mani uzklausīs un man sekos… Bet man šķiet, tu atkal šaubies! Saki — vai tu šaubies?"

„N-nē. Tagad vairs nešaubos. Man vienīgi iešāvās prātā, ka viņi nav šejienieši un tagad jau būs aizceļojuši tālāk."

„Nekas, gan viņi atgriezīsies. Bet tagad parunāsim par to, kas darāms turpmāk; esmu ieradusies pie tevis ar dažiem norādījumiem. Pēc dažām dienām tu man sekosi. Nokārto, kas tev kārtojams, jo ilgi netiksi atpakaļ."

„Vai Žans ar Pjēru ari dosies mums līdzi?"

„Nē. Tagad viņi atteiktos, ja viņus aicinātu, bet drīz pienāks arī viņu kārta man sekot, un tad viņi man atnesis manu vecāku svētību, un vecāki jau paši būs ar mieru, ka uzņemos šo pienākumu, ko debess man uzlikusi. Tad… tad es būšu stipra, bet tagad vēl jūtos tik vāja."

Viņa brīdi klusēja, un viņas acīs pamirdzēja asaras; tad viņa turpināja:

„Man gribētos atvadīties no Mazās Menžetas. Atved viņu aplokā aiz ciema, lai viņa mani kādu gabaliņu pavada…"

„Bet Ometa?"

Žannai nevarīgi noslīdēja galva uz krūtīm, un viņa raudādama man atbildēja:

„Nē, ak nē! Viņa man pārāk dārga. Es viņu pārāk stipri mīlu un nevarētu pārciest domu, ka nekad vairs neredzēšu viņas dārgo sejiņu."

Otrā rītā es paņēmu līdzi Menžetu, un mēs četri izgājām rīta dzestrumā laukā uz lielceļa un gājām tik ilgi, kamēr mūsu ciematiņš vairs nebija redzams; tad meitenes beidzamo reizi atvadījās, sirsnīgi apkampās un vairs nevarēja valdīt asaras. Žēl bija noskatīties viņu bēdās. Žanna vēl beidzamo reizi ilgi vērās dzimtajā ciemā, laumu kokā, ozolu birzī, puķēm rotātajā pļaviņā, upē, it kā vēlēdamās uz visiem laikiem paturēt atmiņā visas mīļās dzimtenes vietiņas; viņa jau zināja, ka to visu redz pēdējo reizi mūžā. Tad, visus spēkus saņemdama, novērsās un aizgāja, rūgti raudādama.

Tas bija tieši viņas un manā dzimšanas dienā. Viņa bija sasniegusi septiņpadsmit gadu vecumu.

## 2. nodala. Žanna saņem bruņojumu un ieteikuma vēstuli karalim

Pēc dažām dienām Laksārs aizvadīja Žannu līdz Vokulē- rai, kur viņu nodeva ratnieka sievas Katerīnas Roijes gādībā; tā bija godīga un labsirdīga sieviete. Žanna cītīgi apmeklēja dievkalpojumus un palīdzēja Katerīnai saimniecībā, tādā kārtā pelnīdama pati sev iztiku; bet, ja kāds vēlējās — un tādu bija krietni daudz — parunāt ar Žannu par viņas dievišķo uzdevumu, viņa labprāt tam atbildēja un nekā neslēpa. Viņai sekodams, arī es ierados Vokulērā, kur apmetos viņas tuvumā un drīz vien biju tuvākais aculiecinieks visam, kas turpmāk notika.

Vispirms milzīgā ātrumā izplatījās vēsts, ka pilsētā ieradusies kāda jaunava, ko pats Dievs izraudzījis par Francijas glābēju. Ļaudis bariem pulcējās pie viņas mājas, kur viņa dzīvoja, lai viņu redzētu un ar viņu parunātu. Jau ar savu burvīgo skaistumu viņa panāca to, ka daudzi viņai noticēja; bet, ko nepanāca skaistums, to paveica viņas nopietnība un ārkārtīgā pārliecība. Tikai pašapmierināti bagātnieki turējās nomaļus, izsmiedami viņu; bet tas jau viņu dabā.

Tad atcerējās kādu burtnieka Merlēna pareģojumu priekš astoņiem simtiem gadu. Tajā bijis teikts, ka reiz pienākšot brīdis, kad Franciju pazudināšot sieviete, un ar sievietes palīgu Francija atkal atdzimšot. Pašlaik Francija tiešām gāja bojā, un to pazudināja sieviete, Bavārijas Izabella, Francijas necienīgā karaliene. Nebija vairs šaubu, ka Žannai, šai piemīlīgajai, tiklajai jaunavai, tagad lemts piepildīt pārējo pareģojumu. Tas vēl vairāk visus iejūsmināja, un visi gribēja redzēt viņu vaigā. Ļautiņus pārņēma milzīgs satraukums, un līdz ar to apspiesto franču sirdīs negribot pamodās jauna cerība, jauna ticība gaišākai nākotnei.

Un lūk, no Vokulēras, līdzīgi varenam vilnim arvien tālāk aizbangoja milzu sajūsma, kas savā straumē aizrāva tuvos un tālos ciemus un pilsētas un it kā iedvesa jaunu dzīvību izmisuma pārņemtajos Francijas pilsoņos. Arī no tālienes Vokulērā saplūda ļaužu bari, kas gribēja paši savām acīm skatīt Žannu un dzirdēt viņas vārdus; un tie arī vinu redzēja, dzirdēja un ticēja viņai. Visa pilsēta bija ļaužu pilna; tālumnieki bija aizņēmuši visus brīvos kaktiņus, un lielāka daļa bija spiesta mitināties zem klajas debess. Bet ļaudis bariem nāca klāt, lai gan pašreiz bija iestājies bargs ziemas sals. Kad cilvēka dvēsele iet bojā, vai gan tam vairs lielas rūpes par ēdienu un pajumti? Tad viņš alkst tikai garīgas barības! Vilnis ar katru dienu auga augumā.

Domremī iedzīvotāji, visam līdzi dzīvojot, bija pavisam apmulsuši un satraukumā cits citam teica: „Un šis pasaules brīnums tik ilgus gadus dzīvojis mūsu vidū, bet mums, muļķiem, tas pat neienāca prātā!"

Arī Žans ar Pjēru atstāja mājas, un visi pavadīja viņus ar skaudību un cieņu, it kā viņi būtu nezin kādi izcilie kungi un laimes lutekļi. Tiklab no mājām aizejot, kā arī Vokulērā, viņus varen sumināja, un ikviens vēlējās redzēt, kādi brāļi ir tai, kuras rokās pats Dievs nodevis nelaimīgās tēvijas likteni.

Brāļi atnesa Žannai vecāku svētību, un vecāki bija solījušies arī paši ierasties un viņu izvadīt. Tad Žanna, smeldamās jaunus spēkus šai svētībā, ar jaunām cerībām vēlreiz devās pie gubernatora. Bet ar viņu bija tikpat grūti runāt, cik pirmajā reizē, un tas skarbi noraidīja viņas lūgumu. Žanna gan bija sarūgtināta, taču vēl nebūt nezaudēja cerību. Viņa teica:

„Es tikām lūgšos, kamēr nebūšu dabūjusi kareivjus, kas mani pavadītu, jo tā noteicis pats Dievs, un man Viņam jāklausa. Man jātiek pie troņmantnieka, kaut arī būtu uz ceļiem jārāpo."

Es un abi Žannas brāļi pastāvīgi bijām viņas tuvumā; mēs pieņēmām apmeklētājus, kas vēlējās viņu redzēt vaigu vaigā, un dzirdējām visu, ko par vinu runāja. Un, lūk, reiz līdz ar citiem pie viņas bija atnācis arī seniors Žans de Mecs. Viņš iesāka sarunu visai mīlīgi un vairāk jokodams, kā parasti pieaugušie mēdz runāt ar bērniem.

„Ko tu te dari, mīļo meitiņ? Vai tikai naidnieki nedomā mūsu nabaga karali pavisam padzīt no Francijas un padarīt mūs par angļiem?"

Viņa atbildēja savā parastajā mierā, kad bija tik cēla un vienkārša:

„Esmu ieradusies lūgt Robēru de Bodrikūru, lai tas mani aizgādā pie karaļa, bet viņš man neklausa."

Jāsaka, ka tu tiešām esi apbrīnojami neatlaidīga; jau veselu gadu tu pastāvi uz savu un ne par ko negribi atteikties. Es tevi redzēju jau tad, kad tu pirmoreiz teici gubernatoram, ka vēlies tikt pie karaļa."

Žanna tikpat mierīgi atbildēja:

„Es to nevēlos, bet man tā noteikts. Viņš to sapratis un uzklausīs manu lūgumu. Es vēl varu gaidīt."

„Bet klausies, mīļā: labāk būtu, ja tu jau iepriekš nejustos tik pārliecināta. Gubernatori palaikam ir lieli tiepšas, un ar tiem grūti saprasties! Un tādā gadījumā, ja viņš tevi noraidītu…"

„Vinš mani uzklausīs. Par to nevar būt ne runas, vai viņš to vēlas vai nevēlas, jo tas ir vienīgi iespējamais."

Jaunais cilvēks juta, ka šoreiz joki nav vietā: to jau varēja vērot pēc viņas sejas izteiksmes, kas pēkšņi pārvērtās. Žanna bija viņu ietekmējusi ar savu nopietnību. Un tā tas palaikam bija: kas iesāka ar viņu jokodams, sarunas beigās jau runāja gluži nopietni; drīz visi pārliecinājās, cik viņas doma dziļa, to sākumā nebija ievērojuši; bez tam viņas atklātībā un nepiekāpībā bija tik varens spēks, ka grūti bija pretī turēties. Seniors Žans de Mecs brīdi padomāja un tad jau vienkārši un nopietni viņai teica:

„Tev tātad vajadzētu pēc iespējas ātrāk tikt pie karaļa? Tas ir, es domāju…"

„Man jātiek pie viņa vēl pirmajā gavēņa pusē, kaut arī būtu kājām jāiet vai uz ceļiem jārāpo!"

Šos vārdus viņa teica ar tik kvēlu apņēmību, ar kādu ļaudis parasti runā par savu sirdslietu. Un tas arī nepalika bez sekām: viņas sarunu biedra acīs iekvēlojās līdzīga apgarotība; viņa sejā jau bija manāma dzīvāka līdzdalība, un viņš visai nopietni teica:

„Dieva vārds, man šķiet, ka tu tiešām dabūsi eskortu un galu galā arī ko panāksi. Bet ko īsti tu domā iesākt? Kādas tev ir cerības un kādi tavi turpmākie nodomi?"

„Es glābšu Franciju! Pati debess man to lēmusi paveikt. Neviens cits — ne karaļi, ne hercogi, ne pārējie — neglābs Franciju. Tikai es viena varu to izglābt, — es esmu vienīgā, kam dota šī iespēja."

To viņa teica ar tādu iekšēju spēku un tik stipru pārliecību, ka pilnīgi aizrāva arī jauno muižnieku. Es to skaidri redzēju un nojautu. Bet Žanna, atkal balsi klusinādama, pieticīgi turpināja:

„Es patiesībā būtu labāk palikusi pie savas nabaga māmiņas un mierīgi ar vinu sēdētu pie sprēslenīcas, jo nebūt nejūtos radīta tik lielam uzdevumam; bet mans Kungs tā gribējis, un lai notiek vina prāts!"

„Kurš tad ir tavs kungs?"

„Kungs Dievs."

Tai brīdī seniors Žans de Mecs pēc veca paraduma nometās ceļos, sadevās rokās ar Žannu — par zīmi, ka nodod sevi viņas kalpībā, un apzvērēja viņai, ka ar Dieva palīgu mēģinās pats viņu aizgādāt pie karaļa.

Otrā dienā ieradās seniors Bertrans de Pulanžē un, līdzīgi savam ieroču brālim, uz ceļiem nokritis, apzvērēja sekot Žannai, kur viņam pavēlēs.

Tajā pašā dienā pilsētu pārskanēja neparasta vēsts: ļaudis runāja, ka pats gubernators esot nolēmis ierasties pie jaunavas viņas vienkāršajā mājoklī. Tādēļ otrajā dienā jau rīta agrumā pilsētas ielās drūzmējās ziņkārīgo bari, kas paši savām acīm gribēja pārliecināties, vai tiešām lemts notikt tādam brīnumam.

Un brīnums arī notika. Gubernators savas miesassardzes pavadībā svinīgi ieradās pie Žannas. Vēsts par to ātri aplidoja visu pilsētu, visus loti satrauca, vienā mirklī apklusināja tos, kas visu laiku nebija ticējuši Žannai, bet viņu tikai izsmējuši, un vēl vairāk sajūsmināja viņas piekritējus.

Gubernators, būdams pārliecināts, ka Žanna ir vai nu ragana vai svētā, pats gribēja izzināt patiesību. Šajā nolūkā viņš bija paņēmis līdzi garīdznieku, kam bija uzdots izdzīt ļauno garu, ja tāds iemājotu Žannā. Garīdznieks jo cītīgi centās izpildīt savu pienākumu, bet ļauno garu tā ari nemanīja. Viņš tikai veltīgi aizskāra Žannas sirds skaidrību, jo neilgi pirms tam bija viņu pieņēmis grēksūdzē un skaidri zināja — ja vispār ko varēja zināt, — ka nešķīstais gars necieš svētā vakarēdiena mistēriju, un ja tas kādā iemājojis, tad velna apmātais grēcinieks tūliņ sāk plosīties, kliedz nelabā balsī un visādi sodās un gānās.

Žannu apmeklējis, gubernators nu bija dziļā neziņā, ko ar viņu iesākt. Kamēr viņš vēl domāja, bija jau pagājušas vairākas dienas, un pienāca 14. februāris. Todien Žanna atkal devās uz pili un viņam teica:

„Dieva vārdā, pārmetu jums, Robēr de Bodrikar, jūs pārāk ilgi vilcināties sniegt man palīdzību un ar to jau esat nodarījis dzimtenei lielu postu: troņmantnieks šodien zaudējis lielu kauju pie Orleānas, un es jums saku, ka viņš piedzīvos vēl lielāku pazemojumu, ja mani laikā nenogādāsiet viņa nometnē." Gubernators bija gluži pārsteigts un viņai jautāja: „Šodien, bērns, tu saki, — šodien? Kā tu vari zināt, kas šodien noticis tik lielā attālumā? Tur jau sava nedēla vajadzīga, iekām atnāk ziņa."

„Manas Balsis man pavēstīja šo skumīgo vēsti, un tā ir skaidra patiesība. Šodien zaudēta kauja, un jūs esat vainīgs, mani tik ilgi aizturēdams."

Gubernators uztraukts soļoja pa istabu un pusbalsī pie sevis kaut ko prātoja; retumis varēja dzirdēt pa apspiestam lāstam; beidzot viņš teica:

„Nu, klausies! Ej Dieva mierā un gaidi, kad tev ziņošu. Ja tas, ko tu teici, izrādīsies patiesība, tad došu tev līdzi vēstuli un nogādāšu tevi pie karaļa, bet pie reizes arī atkārtoju, ka darīšu to tikai tādā gadījumā, ja tā būs skaidra patiesība." Žanna kaisli iesaucās:

„Tagad pateicos Tev, ak Kungs, jo nu vairs nebūs ilgi jāgaida, un laiks paies nemanot. Tieši pēc desmit dienām es saņemšu jūsu vēstuli."

Vēl pirms šās sarunas ar gubernatoru Vokulēras iedzīvotāji jau bija iedevuši viņai kaujas zirgu, pilnu apbruņojumu un kara tērpu. Viņai neatlika laika apskatīt zirgu un izmēģināt, vai maz varēs to savaldīt, jo, Žannasprāt, viņas pirmais un steidzamākais pienākums bija palikt savā vietā, lai uzmundrinātu tos, kas vēlējās ar viņu runāt, un pārliecinātu viņus ziedot arī dzīvību, kad to vajadzēs dārgās tēvijas glābiņam. Tas viņai aizņēma visu brīvo laiku. Bet viņai arī nevajadzēja iepriekš mācīties zirgu valdīt, jo to viņa apguva vienā paņēmienā. Zirgs tūdaļ pakļāvās viņas vadībai.

20. februārī Žanna sasauca savu mazo kara padomi, kurā bez manis vēl ietilpa abi viņas bruņinieki un abi Žannas brāļi. Starp citu, tā nebija nekāda padome vārda īstajā nozīmē: viņa nebūt neprasīja mums padomu, bet vienkārši pavēlēja. Viņa atzīmēja uz kartes ceļu, pa kuru mums jādodas pie karaļa, un izdarīja to ar tādu noteiktību, it kā būtu labi pārzinājusi savā mūžā visus ģeogrāfiskos sīkumus; turklāt vēl jāievēro, ka viņa, ikdienas pārgājienus atzīmējot, tos palaikam iekārtoja tādā virzienā, lai apietu ar līkumu bīstamākām vietām; bija skaidri redzams, ka viņa tikpat labi zina Francijas politisko ģeogrāfiju, cik labi pārzina tās topogrāfiju. Un tomēr viņa nebija nevienu dienu gājusi skolā, to varu jums apgalvot, viņai nebija nekādas izglītības. Ne mazums man bija jābrīnās, kā viņa pēkšņi visu varēja zināt, bet dziļi sirdī biju pilnīgi pārliecināts, ka visās lietās viņu pamācīja viņas Balsis. Tomēr, kad visu apsvēru, bija jāsecina, ka esmu maldījies, tā domādams. Ar mani runājot, Žanna bieži pieminēja dažādas ziņas, ko bija dzirdējusi, runājot ar citiem, un es sapratu, ka viņa cītīgi izprašņā visus tos daudzos apmeklētājus, kas pie viņas ierodas, un pacietīgi krāj vajadzīgās ziņas; tādā kārtā viņa daudz ko jaunu bija iemācījusies.

Viņa mums pavēlēja sagatavoties nakts pārgājieniem; gulēt bija paredzēts tikai dienas laikā, un arī tad vajadzēja izvēlēties slēptākās vietas, jo tais novados, pa kuriem mums iznāks pārvietoties, jau siroja ienaidnieka karapulki. Viņa arī pavēlēja mums nevienam neizpaust dienu, kad domājam doties ceļā, lai neviens mūs nepamanītu, pilsētu atstājot. Viņai bija bail, ka citādi mūs izvadīs ar lielām svinībām; tas varētu piesaistīt ienaidnieka uzmanību, un mūs varētu saņemt gūstā. Beigās viņa teica:

„Tagad man tikai atlicis jums paziņot dienu, kad dosimies ceļā, lai jūs mierīgā garā varētu visu nokārtot un sagatavoties. Mēs tātad dosimies ceļā divdesmit trešajā, pulksten vienpadsmitos vakarā."

Tad viņa mūs atlaida. Abi bruņinieki bija visai noraizējušies, pat apjukuši. Seniors Bertrans de Pulanžē teica:

„Pat tādā gadījumā, ja gubernators viņai dotu apsolīto vēstuli un kareivju eskortu, līdz noliktajai dienai viņš to nepaspētu. Bez tam — kāda jēga noteikt tieši dienu? Tādos juku laikos taču nevar visu līdz dienai un stundai paredzēt…"

Es viņam atbildēju:

„Ja viņa noteikusi divdesmit trešo, tad mums atliek uz viņu paļauties. Man šķiet, ka viņas Balsis to ieteikušas, un mēs varam tikai paklausīt."

Un mēs patiešām viņai klausījām. Žannas vecākiem bija noteikts ierasties jau pirms divdesmit trešā, bet aiz piesardzības ari tiem nebija pateikts, kad tieši dosimies ceļā.

Un tad pienāca divdesmit trešais. Visu dienu viņa satraukta skatījās uz katru ienācēju, kas pie viņas ieradās, cerēdama ieraudzīt savus vecākus. Bet tie joprojām nenāca. Viņa acīmredzami uztraucās, bet nezaudēja možo garastāvokli, vēl cerēdama tos sagaidīt vēlāk. Bet, kad bija jau pienācis vakars un vairs nebija cerību, viņai saskrēja acis asaras. Viņa tūliņ pasteidzās tās noslaucīt un teica:

„Redzams, pats liktenis tā būs lēmis; acīmredzot Dievs tā gribējis. Man ar pacietību jāuzņem ari šis pārbaudījums, un, lai notiek Dieva prāts, es to uzņemšos."

Seniors Žans de Mecs mēģināja viņu mierināt:

„Gubernators vēl neko nav ziņojis, var būt, ka viņi ieradīsies rit, un tad…"

Viņa to pārtrauca pusvārdā:

„Kas ar to būtu panākts? Mēs jau šodien vienpadsmitos dodamies ceļā."

Un tā arī bija. Tieši desmitos ieradās gubernators, ko pavadīja viņa miesassargi un lāpu nesēji, un atveda līdzi desmit apbruņotus jātniekus, kurus nodeva Žannas rīcībā, lai tie viņu ceļā apsargātu; bez tam viņš atveda pilnu apbruņojumu man un abiem Žannas brāļiem un beigās nodeva viņai karalim pasniedzamo vēstuli. Atvadīdamies viņš nojoza savu šķēpu, pats apjoza to Žannai un sacīja:

„Tu teici patiesību, bērns. Kauja ir zaudēta tevis norādītajā dienā. Tādēļ arī es turēju doto vārdu, un tagad dodies ceļā, lai būtu kas būdams!.."

Žanna mierīgi viņam pateicās, un viņš devās mājās.

Zaudētā kauja bija tā pati bēdīgi slavenā kauja, kas iegājusi vēsturē ar „Si]ķu kaujas" nosaukumu.

Tiklīdz mājās viss bija tumšs un arī ielās valdīja tumsa un klusums, mēs uzmanīgi atstājām savu mājasvietu un caur rietumu vārtiem devāmies laukā no pilsētas, bet, kad bijām tālāk tikuši, sākām skubināt savus zirgus ar piešiem un pletnēm un strauji aizauļojām tumsā.

## 3. nodala. Paladīns īgņojas, tomēr slavina

Mēs pavisam bijām divdesmit pieci cilvēki — visi spēcīgi un labi apbruņoti puiši. Jājām pa diviem blakus. Mūsu pulciņa priekšgalā jāja seniors Žans de Mecs, vidū — Žanna ar saviem brāļiem, un aizmugurē palika seniors Bertrans de Pulanžē. Bruņinieki bija tā iekārtojušies, lai nevienam mūsējam sākumā nebūtu iespējams aizbēgt, kamēr vēl nebijām tikuši tālāk; pēc divām vai trim stundām mums jau vajadzēja būt ienaidnieka zemē, un tur nevienam vairs nebūtu drosmes bēgt.

Drīz vien jau dzirdējām mūsu pavadoņu klusus lāstus un vaimanas. Izrādījās, ka seši mūsu miesassargi ir vienkārši zemnieķeli, kas savā mūžā vēl nebija sēdējuši zirga mugurā; tie tikko turējās seglos un briesmīgi cieta jājot. Gubernators bija sadabūjis viņus beidzamajā mirklī, kad saprata, ka tomēr būs jātur Žannai dotais solījums; viņš ar varu bija licis šos nabadziņus uzsēdināt zirgos, piekomandēdams katram klāt pa rūdītam jātniekam un piedraudēdams visiem ar nāvi, ja tie mēģinātu kur mukt.

Nabadziņi cietās, cik ilgi varēja; bet beigās viņi jau tik šausmīgi mocījās, ka vairs nespēja klusēt. Tomēr tagad jau bijām ienaidnieka zemē, un viņiem vairs nebija glābiņa: gribot negribot bija mums jāseko, kaut arī Žanna viņiem atļāva mūs atstāt, ja vien tiem nebūtu bailes krist ienaidnieka rokās. Viņi labāk izvēlējās palikt ar mums kopā.

Mēs tagad jājām mazliet lēnāk un uzmanīgāk. Bet nabaga cietējiem piekodināja, lai viņi beidz gausties un vaimanāt, jo tie ar savām nopūtām un lāstiem varētu iegāzt briesmās visu mūsu pulciņu.

Rīta ausmā iejājām dziļāk meža biezoknī, un, izņemot sardzesvīrus, visi tūliņ iegrima dziļā miegā, kaut gan guļa uz kailas zemes bija krietni salta un mitra.

Ap pusdienas laiku pamodos — tik stipri samiegojies, ka pirmajā mirklī nevarēju atģisties; man likās, prāts vairs nedarbojas, un nevarēju apjēgt, kur atrodos un kas ar mani noticis. Bet tad pamazām atguvos un atkal visu atcerējos. Ar aizvērtām acīm guļot pie zemes un pārdomājot visu to dīvaino, ko biju piedzīvojis beidzamajos divos mēnešos, man pēkšņi iešāvās prātā, ka divi Žannas pareģojumi tomēr nav piepildījušies: Kur gan ir Noēls un Paladīns, kam bija lemts mums vienpadsmitos pievienoties? Tai laikā, kā paši redzat, jau biju paradis ticēt visam, ko vien Žanna pareģo. Un, lūk, mazliet apjucis un uztraucies, ar šīm domām atveru acis, un ko es redzu? Man blakus, tuvumā pie koka atslējies, stāv Paladīns un raugās man tieši acīs. Cik bieži tā dzīvē mēdz gadīties: par kādu domā vai par kādu runā — un te jau negaidot ieraugi šo cilvēku savā priekšā, kaut ne sapņodams nebūtu nosapņojis, ka viņš ir kaut kur tuvumā. Šķiet, tieši ar šo tuvumu būtu izskaidrojams, ka pēkšņi tu par šo cilvēku domā, nevis ar vienkāršu sagadīšanos, kā daži cenšas iegalvot. Bet, vienalga, — skaidrojiet, kā paši gribat, — tas nu bija skaidrs, ka Paladīns, par ko pašreiz domāju, stāvēja blakus, skatījās man tieši acīs un acīmredzami gaidīja, kad pamodīšos. Es varen par to priecājos un, kājās uzlēcis, pieskrēju viņam klāt, ar viņu apsveicinājos, aizvedu viņu nomaļāk, — turklāt šis kliboja kā vecs kroplis, — tad apsēdināju viņu un teicu:

„Dieva dēļ, stāsti, kā tu te gadījies? Kā atkļuvi šurp?

Kāpēc esi uzvilcis kareivja tērpu? Pastāsti, ko tas viss nozīmē?"

Viņš man atteica:

„Es jau viņnakt izgāju un jāju ar jums kopā."

„Nevar būt." (Pie sevis nodomāju: „Žannas pareģojums tātad tikai pa pusei nav piepildījies.")

„Jā, jāju ar jums kopā. Es steigšus atstāju Domremī, lai jums piebiedrotos, un tikai kādu minūti nokavēju, bet tomēr nokavēju. Es biju tā noskumis un tik loti lūdzu gubernatoru, ka viņu beidzot aizkustināja mana lielā tēvijas mīlestība, tā ka viņš piekrita un man atļāva jums sekot."

Te es nodomāju: „Tie ir salti meli; viņš ir viens to sešu starpā, ko gubernators ar varu norīkojis." Biju par to pilnīgi pārliecināts, jo Žanna taču pareģoja, ka viņš vienpadsmitos mums piebiedrosies, bet ne pēc savas brīvas gribas. Tad es viņam teicu:

„Esmu laimīgs, ka tu ar mums kopā; mēs kalpojam lielai lietai, un vai gan tādā brīdī var sēdēt mājās, rokas klēpī salicis?"

„Mājās sēdēt? Vai gan zibens un pērkons paliks mākoņos, kad tos vētra jundī? Un tāpat es nevarēju tādā brīdī palikt mājās."

„Pareizi teikts. Pēc šiem vārdiem es atkal pazīstu tevi!"

Šī uzslava viņam bija pa prātam.

„Man liels prieks, ka tu mani saproti. Citi mani nesaprot. Bet tagad arī tie sapratīs. Gan viņi par mani vēl dzirdēs, kad būšu karalaukā."

„Esmu par to pilnīgi pārliecināts un domāju, vienalga — lai kādas briesmas tev arī gadītos, tu vienmēr pratīsi beigās būt uzvarētājs."

Viņš bija sajūsmināts par maniem vārdiem un piepūtās lepnā pašapziņā. Viņš man teica:

„Sevi pazīstot, — un man šķiet, ka es taču sevi pazīstu, — esmu pārliecināts, ka tu ne vienu vien reizi atcerēsies šos vārdus, redzot manus varoņdarbus karalaukā."

„Es būtu aplams muļķis, ja to apšaubītu. Un runāju skaidru patiesību."

„Man, protams, nebūs izdevības parādīt visas savas spējas, ja būšu tikai vienkāršs kareivis, bet mana dzimtene tomēr par mani ko dzirdēs un mani pieminēs. Un ja es būtu savā īstajā vietā, kas man pēc taisnības pienāktos, ja es būtu Lagīra vai Sentraī vietā — tad, bāliņ!… Es ne vārda nebilstu, jo nebūt neesmu tāds lielībnieks, kā Noēls Rengesons vai citi viņam līdzīgie! Bet vienu tomēr teikšu skaidri un gaiši: pasaule redzēs ko tādu, ko vēl nekad nebūs pieredzējusi! Vienkārša kareivja slava un varoņdarbi aptumšos šo šķietamo dižvīru slavu, un vinu vārdi nobālēs salīdzinājumā ar vienkārša kareivja vārdu!"

„Klausies, draudziņ," es sacīju, „vai tu arī apzinies, ka pašreiz izteici apbrīnojamu domu? Vai tu arī saproti, cik tā lieliska? Vai saproti: būt slavenam karavadonim — cik gan tā ir liela lieta! Vai vēsturē maz zināmi tādi karavadoni? Vēsturē tādu ir liels vairums; viņu ir pat tik daudz, ka ne katram vārdu atcerēsies! Cita lieta, ja slavu un ievērību guvis vienkāršs kareivis! Tas būtu kas sevišķs! Tāds būtu līdzīgs spožam mēnesim pie tumšas debesvelves, kam apkārt bez skaita margo sīku zvaigznīšu miriādes! Tāda vīra vārds gūtu slavu uz mūžiem, un cilvēce varētu izmirt, bet šis vārds nekad neizdzistu! Saki, draugs, — kas tev iedvesis šo domu?"

Viņš aiz laimes vai pušu sprāga, bet pēc iespējas centās to apslēpt, tādēļ tikai nevērīgi atmeta ar roku un teica:

„Tas ir sīkums. Šādas un vēl svarīgākas domas man bieži iešaujas prātā. Pie šās pat nebūtu vērts tuvāk pakavēties."

„Dieva vārds, tu mani pārsteidz! Tur nav vārdam vietas, ka esmu ļoti pārsteigts! Tātad šī doma pieder tev vienam un nevienam citam?"

„Man vienīgajam. Un te, lūk, tādu ir spietiem," viņš teica, piedūris pirkstu pierei un varonīgi pabīdījis cepuri uz vienu ausi. „Jā, paldies Dievam, man nav vajadzības patapināt citu domas, kā, piemēram, to mēdz Noēls Rengesons."

„Pie velna, ja reiz pieminam Noēla vārdu, — kad tu viņu redzēji beidzamo reizi?"

„Pirms kādas pusstundas. Viņš gul tepat nāves miegā. Viņš viņnakt jāja kopā ar mums."

Kad Paladīns man to pateica, es izjutu ārkārtīgu prieku un pie sevis nodomāju: „Tagad vari būt mierīgs un nekad vairs neapšaubi viņas pareģojumus." Es viņam atteicu:

„Esmu par to priecīgs. Es jau sāku lepoties ar savu ciematiņu. Redzams, mums visiem radusies milzīga drosme, un nekas mūs vairs nevar atturēt mājās!"

„Kas? Drosme! Varbūt tu domā šo pienapuiku Noēlu? Viņš kā teļš raudāja, lai viņu atstājot mājās. Birdināja asaras un lūdzās, lai šo neņemot. Viņš ir tikai tāds nevarīgs knislis, un tas ir viss!"

„Lūk kā! Bet es iedomājos, ka viņš brīvprātīgi ieradies. Vai tad viņš nenāca labprātīgi?"

„Protams, ka labprātīgi, ja priekšniecība to pavēlēja. Kad viņš uzzināja, ka es brīvprātīgi atstāju Domremī, tad gauži lūdzās, lai ņemot šo savā gādībā, jo viņam tomēr griboties šo tautas sanāksmi redzēt un noskatīties tajā sajūsmā. Nu, lieliski. Mēs ar viņu atnācām, redzējām pie pils liesmojam lāpas. Bet tur gubernators lika viņu pievākt līdz ar četriem citiem puiškāniem, kas visi lūdzās, lai šos atlaižot. Kas uz mani attiecas, tad es piedāvājos viņa vietā un tikām neatlai- dos, kamēr gubernators man atļāva viņiem piebiedroties. Bet Noēlu viņš tomēr neatlaida, kaut arī tas viņam bija galīgi apriebies ar savām vaimanām. Patiesi, viņš raudāja un brēca kā mazs knēvelis. Jā, neko teikt, karalim gan būs liels labums no tāda karavīra! Viņš ēdīs par sešiem un bēgs par desmitiem. Man patiesi derdzas tādi ļautiņi, kam deviņi vēderi un sirds tikai papusei!"

„Atzīstos, man lielais brīnums, šos tavus jaunumus dzirdot, un arī sirds skumst par tādu gļēvulību. Visu laiku taču biju pārliecināts, ka Noēls drīzāk ir brašs puisis, nekā gļēvulis."

Paladīns nicīgi saviebās un man atbildēja:

„Nesaprotu, kā tu vari tā runāt. Es vismaz tā neteiktu. Nezinu, kā varēji par viņu tā domāt; kur tu to ķēri? Man tiešām nav ne mazākā naida pret viņu, tādēļ es runāju bez aizspriedumiem. Tu zini, es vispār nemēdzu būt vienpusīgs. Gluži otrādi, es viņu mīlu, un mēs abi draudzējamies jau kopš agras bērnības, gandrīz jau šūpuli bijām draugi; bet ar to es negribu teikt, ka neredzētu vina trūkumus un tos neuzrādītu; to viņš nekad nevar noliegt, gluži kā es nevaru noliegt saskatīt savus trūkumus, ja man tādi rastos. Ko tur daudz runāt — katram savi trūkumi; ari man savas vainas, bet es gan ceru, ka tās nebūs pārāk lielas. Brašs puisis! Ko tu vēl neteiksi! Es tikai gribētu, kaut tu būtu dzirdējis, kā šis brašais puisis viņnakt vaimanāja, vaidēja un sodījās, kad vairs nevarēja izturēt seglos! Bet kādēļ es varēju izturēt? Kad tevi jupis! Es tik lieliski turējos tajos, it kā visu mūžu būtu paradis jāt seglos; bet patiesībā tā bija pirmā reize, kad biju zirga mugurā. Visi vecie karavīri brīnījās, cik braši es jutos jāšus; vini pat teica, ka tādu jātnieku vēl nekad neesot redzējuši. Bet vinš… viņš ik mirkli bija jāpietur, lai nenoveltos zemē!"

Tai brīdī mežā sāka smaržot cepetis, ko gatavoja brokastīm. Paladīns tūliņ kāri paostīja gaisu un, ar pūlēm kājās uzrausies, aizkliboja meža virzienā, man teikdams, ka iešot aplūkot zirgu.

Patiesībā šis plecīgais puisis bija diezgan labsirdīgs un nevienam nedarīja ļauna. Ko gan, piemēram, var nodarīt suns, kas gan riedams uzbrūk gājējam, bet nekad nekož? Vai kas ļauns, ja cilvēks ir ēzelis, un apmierinās ar to, ka bļauj ēzeļa balsī, bet nesper nevienam ar kāju? Kas par to, ja šis tauku, muskuļu, lielības un muļķības maiss bija apdāvināts ar asu mēli? Kam viņš varēja ar to nodarīt ļaunu? Niknuma viņam nebija ne kripatas, bez tam visas viņa vainas patiesībā bija Noēla rokudarbs, jo viņš tās tieši audzināja, kopa un papildināja, lai lāgiem varētu ar to pakaitēties. Viņa vieglprātībai vajadzēja kāda jājamā zirdziņa, ar ko pakavēt laiku. Bet Paladīns bija šim nolūkam kā radīts: vajadzēja tikai mazliet izkopt viņa dabiskās dotības. Noēls ķērās pie tā ar sevišķu cītību, ilgus gadus viņu mūžīgi kaitinādams — kā dundurs vērsi. Un panākumi bija apbrīnojami: Noēls vislabāk jutās Paladīna sabiedrībā, bet Paladīns nemaz nevarēja iztikt bez Noēla. Lielo puisieti bieži redzēja kopā ar sīko Noēlu — tieši tādēļ, ka arī vērsi palaikam aplido kāds dundurs.

Pirmajā izdevīgākā bridi es runāju ar Noēlu. Es iesāku ar to, ka izteicu savu prieku par viņa līdzdalību mūsu karagājienā.

„Tas ir braši, Noēl, ka brīvprātīgi sadomāji mums piebiedroties," es teicu.

Viņš pablisināja acis un man atbildēja:

„Jā, man šķiet, ka būšu labi darījis, kaut gan, atzīstos, man tur nav nekāda lielā nopelna; man mazliet piepalīdzēja, kad vēl biju neziņā…"

„Kas tas bija?"

„Gubernators."

„Kā tad tā?"

„Labi, es tev visu pastāstīšu, kā tas bija. Redzi, es atnācu no Domremī, lai aplūkotu laužu pūli, kas tur bija sapulcējies; agrāk tādu vēl nebiju redzējis, tādēļ negribēju palaist garām tik retu izdevību. Tomēr tobrīd man ne prātā nenāca brīvprātīgi piebiedroties citiem puišiem. Ceļā sastapu Paladīnu un to vairs nelaidu vaļā, kaut arī viņš nebūt mani nevēlējās sev biedros un to arī tūliņ pateica. Kad ienācām pilsētā, pēkšņi bijām iekļuvuši laužu pūlī, kas drūzmējās lāpu gaismā. Mēs iejukām pārējo barā un, it omulīgi tērzēdami, klīdām no vienas vietas uz otru, Te, paklausot gubernatora pavēlei, mūs ar Paladīnu un vēl četrus puišus sagrāba kareivji un ar varu piepulcēja Žannas pavadoņiem. Lūk, tādā kārtā esmu negribot iekļuvis brīvprātīgajos. Starp citu, par to gan sevišķi nenoskumu, kad iedomājos, cik man būtu garlaicīgi ciemā, ja būtu tur palicis bez Paladīna."

„Nu, un kā viņš to uzņēma? Vai arī bija apmierināts?"

„Domāju, ka viņam nekas nebūtu ko iebilst."

„ICādēl tu tā domā?"

„Tādēl, ka viņš pateica otrādi. Viņu taču pārsteidza tik pēkšņi, ka viņš nemaz nevarēja teikt patiesību, iepriekš nebūdams sagatavojies. Vārdu sakot, atkārtoju, ka arī viņš bija priecīgs, jo teica tieši pretējo."

„Tātad tu esi pārliecināts, ka viņš priecājās?"

„Jā, esmu par to pārliecināts. Viņš tik pazemīgi lūdza žēlastību un visu laiku raudāja, lai šo atlaižot mājās, kur palikusi māte; tad viņš apgalvoja, ka viņam esot loti vārga veselība, ka nemaz neprotot zirgā sēdēt un nekādā ziņā neizturēšot ne pirmo gājienu, un tā joprojām. Bet, pēc izskata spriežot, kāda gan šim vārga veselība! Tieši mums blakus bija pilna vīna mučele; tā bija tik smaga, ka tikai četri to varētu pacelt. Paladīna vaimanas dzirdot, gubernators palaida vaļā tādus lāstus, ka putekļi vien nokūpēja; un tad Paladīnam lika pārcelt mučeli citā vietā, pretējā gadījumā piedraudot viņu samalt miltos, sabērt maisā un nosūtīt atpakaļ uz mājām. Paladīns to arī pārcēla — un tad viņu bez vārda runas ieskaitīja eskortā."

„Jā, tagad arī es skaidri redzu, ka viņš ir apmierināts, ka viņu paņēma brīvprātīgajos, — ja tikai tu neesi maldījies savā pamatdomā. Nu, bet kā viņam viņnakt klājās pirmajā pārgājienā?"

„Apmēram tāpat kā man pašam. Un, ja ari viņš mazāk rēca, tad par to var pateikties savam apjomīgajam diben- galam. Mēs abi tikai tiktāl turējāmies seglos, cik mūs pieturēja, un arī šodien vienādi klibojam. Un, ja viņš šodien būtu ar mieru apsēsties — tad kaut viņu jupis parāvis! Kas uz mani attiecas, tad es labāk pastāvu kājās…"

## 4. nodaļa. Žanna mūs aizved pretinieka aizmugurē

Mūs sasauca nometnes vietā, un Žanna mūs apskatīja. Tad viņa mūs īsi uzrunāja, norādot, ka grūtajās kara gaitās būšot labāk, ja atturēšoties zaimot Dievu un sodīties, un ka ari viņa stingri raudzlšoties, lai mēs izpildītu šo viņas rīkojumu.

Tad vina noteica iesācējiem pusstundu pavingrināties zirgu iejādē un nozīmēja vienu vecāku kareivi par uzraugu. Skats bija jocīgs, bet mēs arī kaut ko iemācījāmies, un Žanna bija ar mums apmierināta un mūs uzslavēja. Pati vina apmācībā nepiedalījās, — tikai valdīja savu zirgu, kas stāvēja kā akmenī izcirsts, un jāšus noraudzījās mūsu vingrinājumos. Ar to arī viņai pilnīgi pietika: vina ielāgoja katru sīkumu, vērīgi sekodama katram apmācītāja aizrādījumam, paturēja to prātā un atmiņā un, kad pienāca vajadzība, tūliņ lika lietā ielāgoto, it kā jau no laika gala būtu apradusi ar karagaitām.

Drīz devāmies tālāk ceļā un trijos nakts pārgājienos nojājām pa 12—13 jūdzēm katrā; mēs jājām mierīgā garā, un neviens mūs netraucēja, jo mūs laikam noturēja par sirotāju pulcinu.

To novadu iedzīvotāji, kam jājām garām, vēl bija laimīgi, ka mums līdzīgi ļautiņi tikai garām jāj, bet neapstājas.

Pārgājieni mūs stipri nogurdināja: ceļā bija maz tiltu, bet daudz upju; vajadzēja peldus doties tām pāri, bet ūdens bija ļoti auksts; pēc tam, kad bijām izmirkuši un izsalušies, mums bija jāliekas gulēt uz slapjas zemes, ko vietumis pat klāja ledus un sniegs, un pat ugunskuru nedrīkstējām iekurt, lai nepievērstu ienaidnieka uzmanību.

Tādos grūtos apstākļos, protams, zuda arī mūsu sajūsma; tikai Žanna nepagura: viņas gaita vēl arvien bija stingra un noteikta, un acīs mirdzēja tā pati jūsma! Mums bija brīnums, bet nekādi nesapratām, kur viņa smeļas spēkus tik možam garastāvoklim.

Bet, ja mums klājās grūti jau pašā sākumā, tad ko gan teikt par turpmākajām piecām naktīm: jājiens tāpat nogurdināja, ūdens bija tikpat salts, kad bija jāceļas pāri upēm, turklāt mums nācās atsist veselus septiņus uzbrukumus, un mēs atšaudoties zaudējām vienu jaunkareivi un divus veckareiv- jus. Vēsts par Dieva izredzēto Vokulēras Jaunavu, kas ar savāktu karaspēku traucototies palīgā karalim, zibens ātrumā bija aplidojusi tuvieni un tālieni, un tagad uz visiem ceļiem mums uzglūnēja ienaidnieks.

Šais piecās naktīs galīgi novārgām. Stāvoklis kļuva vēl ļaunāks, kad Noēls pulcina vadībai pavēstīja kādu atklājumu. Es jau teicu, ka mūsu ļaudis nekādi nevarēja saprast, kā Žanna iespēj saglabāt savu možo garastāvokli un arvien ir pilna spara un paļāvības, kamēr arī spēcīgāki vīri jau zaudējuši izturību grūtajos pārgājienos un kļūst aizvien drūmāki un niknāki. Te nu paši redzat, ka cilvēkam var būt acis, bet viņš tomēr var neredzēt!

Šie ļautiņi jau tiku tikām bija pieredzējuši savu tuvinieču izturību: tās bieži pat jūdzās arklā blakus vērsim, kamēr vīrietis tikai turēja arkla balstus. Arī citādi viņi jau bija vērojuši, ka sievietei palaikam daudz vairāk izturības un pacietības, nekā vairākumam vīriešu, bet ko gan vini bija mācījušies? Nekā nebija mācījušies! Tas viņiem necik nebija līdzējis. Viņi vēl arvien brīnījās par septiņpadsmit gadus veco Žannu, kas labāk pārcieta karagaitu grūtumus, nekā veci, rūdīti kareivji. Vēl vairāk — viņiem pat prātā neienāca, ka diža dvēsele, uz diženību tiekdamās, var iedvest izturību un spēku arī vājai un nevarīgai miesai! Bet kur gan viņiem, īsredzīgajiem, to bija saredzēt? Nē, viņi to vienkārši nesaprata un arī nevarēja saprast, tālab viņu spriedums, kad viņi par to runāja, pilnīgi atbilda viņu iedzimtajai vientiesībai. Noēla klātbūtnē viņi bija apsprieduši un kopīgi par to runājuši, ka Žanna ir ragana un ka viņas neparasto spēku un izturību viņā iemiesojis pats nelabais.

Un, lūk, viņi bija nolēmuši izdevīgā brīdī nogalināt Žannu.

Saprotams, ka tagad bija visai bīstams stāvoklis, ja mūsu pulkā pastāvēja līdzīga sazvērestība, un tādēļ, tiklīdz tā bija atklāta, bruņinieki pieprasīja Žannai, lai tiem ļaujot sazvērniekus vienkārši pakārt. Ne brīdi nešaubīdamās, viņa tiem nepiekrita. Viņa teica:

„Neviens, ne šie ļautiņi, ne arī citi ļaudis, mani nenogalinās, iekām nebūšu veikusi to, kas man uzlikts. Kālab aptraipīt rokas ar viņu asinīm? Es pati viņiem to pateikšu un parunāšu ar viņiem. Pasauciet viņus, lai atnāk pie manis."

Kad viņi pienāca, viņa tiem atkārtoja to pašu, turklāt runāja tik vienkāršiem vārdiem un tik mierīgi, it kā viņai pat prātā nenāktu, ka kāds varētu viņas vārdus apšaubīt. Sazvērnieki, redzams, bija ļoti pārsteigti, dzirdot viņas pravietiskos vārdus, kurus viņa teica ar tādu pārliecību, kas arvien mēdz aizraut māņticīgus ļautiņus. Jā, ar savu runu viņa tos pavisam satrieca, it īpaši ar beidzamajiem vārdiem. Pie sazvērnieku vadoņa vērsdamās, Žanna rūgti piebilda:

„Cik nožēlojami jūs esat, domādami nogalēt citu, kad paša nāve jau tik tuvu!"

Tai pašā naktī, ceļoties pāri upei, nejauši paklupa viņa zirgs, viņš novēlās no segliem, un, iekām paspējām viņu izglābt, nelaimīgais jau bija noslīcis. Kopš šā gadījuma neviens vairs nemēģināja rīkot sazvērestību.

Visu to nakti ik brīdi uzbruka ienaidnieks, bet laimīgā kārtā mums izdevās atkauties, nezaudējot nevienu mūsējo. Vēl atlika tikai vienas nakts pārgājiens, lai visas briesmas būtu garām, tāpēc satraukti gaidījām nākamo nakti. Iepriekšējos vakaros mums arvien bija lielāka un mazāka nepatika doties tumsā un salā un ik brīdi sagaidīt ienaidnieka uzbrukumu, bet šoreiz tieši ar nepacietību gaidījām pienākam nakti, kaut gan bija paredzamas vēl lielākas briesmas, nekā visas tās kopā, kas jau bija aiz muguras. Vēl vairāk, kādas trīs jūdzes tālāk mums bija jājāj pāri dziļai upei pa visai nedrošu koka tiltu; un tā kā dienā bija pagadījies slapjdraņķis, tad viegli varējām iekrist slazdos: ja upē straume aiznesusi tiltu, tad mums ir beigas, jo līdz ar to zūd pēdējā iespēja izglābties.

Tiklīdz satumsa, mēs uzmanīgi izjājām laukā no meža, kur bijām slēpušies, un devāmies tālāk ceļā. Kopš mums bija sācis uzglūnēt ienaidnieks, Žanna vienmēr jāja priekšgalā; tā viņa darīja arī šoreiz, uzņemdamās mūsu pulciņa vadību. Nebijām nojājuši ne jūdzi, kad slapjdraņķa vietā uznāca nikns krusas negaiss, un vētra ar krusu šaustīja man seju kā ar pātagu. Negribot apskaudu Žannu un viņas bruņiniekus, kas varēja nolaist bruņucepures sejsargu un tā bija pasargāti negaisā. Bet tad pēkšņi aklā tumsā, krusā un vētras auros gluži tuvu kāds skarbi uzsauca:

Mēs paklausījām. Es saskatīju priekšā ko tumšu, tie šķita esam vairāki jātnieki, bet skaidri nevarēja saskatīt. Viens virs piejāja mums tuvāk un pārmezdams teica Žannai:

„Neko teikt, jūs patiešām nesteidzaties! Un ko jūs uzzinājāt? Vai vina vēl ir aiz mums, vai jau aizsteigusies priekšā?"

Žanna mierīgi viņam atbildēja:

„Viņa ir vēl aiz mums."

To padzirdējis, svešais it kā kļuva laipnāks un viņai jautāja:

„Ja tiešām to zināt, kaptein, tad neesat velti laiku zaudējis. Vai tikai nemaldāties? Kā jūs to zināt?"

„Tādēļ, ka viņu redzēju."

„Jāšus viņu redzējāt! Redzējāt ar savām acīm Vokulēras Jaunavu?"

„Jā, es biju viņas nometnē."

„Nevar būt! Kaptein Raimond, piedodiet, ka ar jums tā runāju. Jūs tiešām esat lieliski veicis savu uzdevumu. Kur tad šī apmetusies?"

„Mežā, un tikai kādu jūdzi no šejienes."

„Lieliski! Man tikai bija bailes, vai viņa nebūtu aizsteigusies mums priekšā; bet, kad nu zinu, ka viņa vēl aizmugurē, — tad viss atkal kārtībā. Tagad viņa ir mūsu varā. Mēs viņu pakārsim. Jūs pats viņu pakārsiet. Neviens cits nav to pelnījis, ka tam ļautu pašam ar savām rokām pakārt šo raganu, ko pats nelabais mums uzsūtījis."

„Nemaz nezinu, kā jums pateikties. Ja tikai viņu izdosies sagūstīt…"

„Ja tikai izdosies! Nu, par to es parūpēšos; varat būt bez raizēm. Es tikai gribētu redzēt, kāda tā nešķīstā izskatās, ja varējusi tā visus sajundīt. Tālāk tad varēsiet izdarīties ar viņu pēc sirds patikas. Cik viņai īsti ļaužu?"

„Es saskaitīju astoņpadsmit, bet ļoti var būt, ka vēl divi vai trīs bija nolikti sardzē."

„Un tas ir viss? Tas man tikai sīkums. Vai taisnība, ka viņa vēl meitene?"

„Jā, tas tiesa, viņai vēl nebūs ne septiņpadsmit."

„To es nevaru saprast! Vai viņa ir speciga vai vaja auguma?"

„Vājiņa."

Virsnieks bridi padomāja, tad teica:

„Vai viņa jau posās ceļā?"

„Nē, kad viņu redzēju, tad vēl neposās."

„Ko vina darīja?"

„Viņa mierīgi runāja ar kādu virsnieku."

„MierIgi."

„Bet vai viņa nekā nepavēlēja?"

„Nē, runāja tikpat mierīgi, kā mēs tagad."

„Tad ir labi. Vina jūtas drošībā. Citādi būtu uztraukusies, kā tas palaikam mēdz būt ar sievietēm, kad draud briesmas. Un, tā kā viņa, redzams, vēl neposās ceļā…"

„Kad viņu beidzamo reizi redzēju, viņa vēl negatavojās."

„Un, tā kā vina mierīgi tērzēja, tad tas nozīmē, ka viņai šāds laiks nebūs bijis pa gaumei. Nakts jājiens krusā un vētrā nebūt nav radīts septiņpadsmit gadus veciem jaunuliem. Nē, viņa paliks, kur bijusi. Un par to varu tikai pateikties. Arī mēs atpūtīsimies; tieši te ir laba vietiņa, kur apmesties. To arī tūliņ darīsim."

„Protams, ja jūs to vēlaties. Bet viņas pulkā ir divi bruņinieki. Un loti var būt, ka tie viņu mudinās ceļā, it īpaši, ja laiks uzlabosies."

Man bailēs sirds vai stājās pukstēt, ar lielāko nepacietību gaidīju to laimīgo brīdi, kad briesmas būs garām, un mani pārņēma gandrīz vai izmisums un niknas dusmas, kad redzēju Žannu tīši rotaļājamies ar šīm briesmām, kas ar katru bridi auga arvien lielākas; bet tad galu galā nodomāju, ka viņa gan labāk zinās, kas darāms. Virsnieks viņai atbildēja:

„Nu labi, tādā gadījumā mēs viņai stāsimies ceļā."

„Jā, ja viņa būs šo ceļu izvēlējusies. Bet, ja vina izsūtīs izlūkus un tie redzēs, ka labāk mēģināt pārcelties pār tiltu, kas dziļāk mežā? Vai būtu prātīgi, ja viņiem atstātu šo iespēju?"

Es sastingu šausmās, viņā klausoties.

Virsnieks brīdi padomāja, tad teica:

„Tiešām, būtu labi aizsūtīt kareivjus, lai izposta tiltu. Biju nodomājis apmesties pie tā ar visu savu nodalu, bet tagad tas vairs nebūs vajadzīgs."

Žanna mierīgi viņam atbildēja: „Ar jūsu atļauju es aizjāšu un to izpostīšu." Ak, tagad es sapratu viņas nodomu un biju priecīgs, ka viņa par to iedomājusies un nav zaudējusi šādos apstākļos aukstasinību un apķērību. Virsnieks viņai piekrita:

„Dariet to, kaptein, un jau iepriekš saņemiet manus pateicības apliecinājumus. Ja jūs ko darāt, tad varu būt drošs par panākumiem: es varētu arī kādu citu nosūtīt jūsu vietā, bet labāku nevarētu izraudzīties."

Viņi atvadījās ar kareivisku sveicienu, un mēs jājām tālāk. Es atviegloti uzelpoju. Nezinu, cik reižu jau iedomājos saklausījis īstā kapteiņa Raimonda zirgu pakavu troksni mums aiz muguras, jo ik brīdi varējām sagaidīt viņu piesteidzamies ar saviem karavīriem, un viss manī kņudēt kņudēja, kad saruna ievilkās garumā. Es vieglāk uzelpoju, bet vēl nejutos daudz labāk, kad Žanna vienkārši pavēlēja: „Uz priekšu!" Mēs nu devāmies tālāk. Lēnā gaitā tumsā pajājām garām ienaidnieka kareivjiem, kas garā virknē bija redzami abās pusēs mūsu ceļam. Tas bija smags pārbaudījums, bet, par laimi, nevilkās diez cik ilgi; un, kad aiz muguras ienaidnieka taurētāji jundīja atpūtas brīdi, Žanna deva pavēli palaist rikšos, un man novēlās kā akmens no sirds. Kā paši redzat, viņa nekad nezaudēja aukstasinību un apķērību. Ja mēs tūliņ palaistu lēkšos, iekām ienaidnieks vēl nebija nokāpis no zirgiem, no garās virknes kādam varētu iešauties prātā paprasīt mums paroli, bet, kad mēs jājām soļos un nemaz nesteidzāmies, mūs noturēja par savējiem, un neviens mūs nedomāja traucēt.

Jo tālāk jājām, jo lielāks izrādījās ienaidnieka karaspēks. Var jau būt, ka tur bija divi vai trīs simti, bet man šķita, ka melnais tūkstotis. Kad arī beidzamie ienaidnieka kareivji palika aiz muguras, es klusībā pateicos Dievam, un, jo tālāk tikām tumsā, jo vieglāk man kļuva ap sirdi. Kādu stundu nu bija labi; un tad jau bijām pie tilta, un es jutos vēl labāk. Mēs

pārcēlāmies pāri upei, un tad… un tad — es pat nevaru izstāstīt, cik man bija lieliska sajūta. Tāda tikai pašam jāizjūt, lai saprastu, nevis vārdos aprakstītu.

Mēs visu laiku ar bažām gaidījām, ka pēkšņi aiz muguras dzirdēsim ienaidnieku, jo domājām, ka īstais kapteinis Raimonds būs vēlāk atjājis un tūliņ noskaidrojis, ka par vina kareivjiem noturētais kara pulciņš patiesībā bijis Vokulēras Jaunavas eskorts; bet laikam bijām lieliski aizsteigušies priekšā, jo, kad bijām jau tikuši pāri upei un nopostījuši aiz sevis tiltu, dzirdējām aiz muguras tikai vēja aurus, bet citādi viss bija klusu.

Es teicu Žannai, ka vina dabūjusi labu tiesu kapteinim Raimondam domātās uzslavas, bet šim savukārt būs jānoklausās pārmetumos, jo ienaidnieka karakungs, ko vina bija apvedusi ap stūri, artiem neskoposies.

Žanna man atbildēja:

„Tā ari būs, kā tu teici; šis virsnieks taču mūs palaida bez paroles, tumsā nemaz nepazinis, un arī nebija nodomājis izpostīt tiltu, ja es viņam to nepateiktu. Visiem taču zināms, ka lielākie citu darba pēlēji mēdz būt tādi ļautiņi, kas paši būtu peļami."

Bertrans pasmējās par Žannas naivo iedomu, it kā viņa • būtu ienaidnieku paglābusi, neļaudama izdarīt nepiedodamu kļūdu; bet tad viņš nevarēja noklusēt savu izbrīnu par viņas veiklību, ar kādu viņai bija izdevies piemānīt ienaidnieka virsnieku, turklāt runājot tikai skaidru patiesību. Viņā klausīdamās, Žanna mazliet uztraucās un teica:

„Man šķiet, ka viņš pats sevi apmānīja: Es ar nodomu teicu patiesību, jo nebūtu labi, ja melotu. Bet, ja ar savu patiesību esmu viņu maldinājusi, tad var domāt, ka esmu melojusi. Un tādā gadījumā es gan būtu aplam darījusi. Lai pats Dievs izšķir, vai esmu grēkojusi."

Mēs viņai apliecinājām, ka viņa darījusi pareizi, jo karā var lietot arī viltu, ja reiz cīnās pret ienaidnieku un ja sava dzīvība glābjama; bet ar to viņa nebija mierā: viņasprāt, kaut arī lielās briesmās, vispirms vajadzētu izmēģināt visu ar godu.

Žans viņai aizrādīja:

„Žanna, tu pati arī mums teici, kad atstāji Domremī, ka ejot kopt tēvoča Laksāra vārgo sievu; tu ne vārda nebildi par saviem turpmākajiem nodomiem. Te nu tu pati redzi!"

„Jā, tagad es saprotu," skumji teica Žanna, „kaut ari neesmu melojusi, tomēr esmu maldinājusi. Es mēģināju izdarīt citādi, bet nekas neiznāca: mani nelaida, bet man katrā ziņā bija jāiet. Tāda bija Dieva griba, kurai esmu aicināta paklausīt. Man šķiet, ka tomēr esmu darījusi aplam."

Viņa apklusa un, redzams, nogrima dziļās pārdomās, bet beigās ar mierīgu apņēmību teica:

„Bet tā ir taisna lieta, un, ja man vajadzētu, es atkal darītu tāpat."

Mums šie prātojumi šķita pārāk smalki, taču mēs nekā viņai neteicām.

Pa to laiku vētra bija rimusi, krusa jau bija pāri, un arī laiks kļuva siltāks; mēs jājām pa purvainu apgabalu, un zirgi stiga muklājā. Kad lielākās briesmas jau bija aiz muguras, mums uzmācās nogurums, un mēs snauduļojām seglos.

Šī desmitā nakts mums šķita pati garākā un tiešām arī bija visgrūtākā. Jau sākumā mūs māca briesmīgs nogurums, kas ar katru brīdi kļuva lielāks. Toties vairs netraucēja ienaidnieks. Kad jau ausa rīts, mēs ieraudzījām priekšā platu upi un zinājām, ka tā ir Luāra; Žjēnas pilsētā iejājām ar to tīkamo apziņu, ka atrodamies draudzīgā novadā un visas briesmas jau aiz muguras.

Torīt atkal bijām laimīgi.

Mēs visi bijām netīri, novārguši un vienās skrandās; un, kā arvien, Žanna bija vismožākā, tiklab garā, kā arī miesās. Naktī bijām paveikuši ap trīspadsmit jūdžu, turklāt bez stingri nosprausta ceļa un virziena. Tas bija lielisks sasniegums, kas vēl lieku reizi pierāda, ko iespēj cilvēks, ja ir noteikts, uzņēmīgs vadonis, kas neatlaidīgi ko cenšas panākt.

## 5. nodala. Mēs pārvaram pēdējo šķērsli

Žjēnā atpūtāmies tikai divas vai trīs stundas, bet ar to pietika, lai pilsētu aplidotu vēsts, ka ieradusies Dieva izredzētā jaunava, kurai lemts glābt Franciju. Un tad tai vietā, kur bijām apmetušies, sāka pulcēties tik lieli laužu bari, ka uzskatījām — prātīgāk būtu pārvākties citur. Mēs atstājām pilsētu un apmetāmies kādā ciemā, ko sauca Fjērbuā.

Tagad līdz karalim, kas dzīvoja Šinonas pili, vairs atlika sešas jūdzes. Žanna man tūliņ nodiktēja viņam domātu vēstuli. Vēstulē viņa teicās nojājusi simt piecdesmit jūdžu, vezdama viņam labas ziņas, un beigās lūdz atjauju pašai ierasties pie karaļa un tās pavēstīt. Turklāt viņa piebilda, ka nekad neesot viņu redzējusi, bet tūliņ pazīšot, lai kā viņš būtu ģērbies.

Abi bruņinieki aizjāja ar šo vēstuli. Pārējie nogulējām visu pēcpusdienu un vakarā, ieturējuši vakariņas, visi jutāmies lieliski atspirguši; tas it īpaši bija sakāms par mums, domre- mijiešiem. Mūsu rīcībā bija ciema viesnīcas plašā virtuve, kur bijām apmetušies, un pirmoreiz pēc grūtajām desmit dienām varējām atelpot, jo mums vairs nedraudēja nekādas briesmas.

Paladīns atkal bija atguvis savu agrāko pašapziņu. Viņš staigāja pa istabu un bezkaunīgi dižojās. Noēls Rengesons teica:

„Vai nav tiesa, cik brīnišķīgi viņš mūs atveda?"

„Kurš tad?" jautāja Žaks.

„Nu, kas gan cits, ja ne Paladīns?"

„Kāds tad viņam tur nopelns?" vaicāja Pjērs d'Arks.

„Viņam pats lielākais nopelns. Tikai būdama pārliecināta par viņa uzmanību un piesardzību, Žanna saglabāja savu aukstasinību un vīra drosmi. Viņa, protams, varēja paļauties ari uz mums un uz sevi, ciktāl runa par drošsirdību, bet karā pats galvenais ir uzmanība un piesardzība. Tikai retais var ar to lepoties. Un viņš apveltīts ar to vairāk, nekā jebkurš cits

Francijas pilsonis — vairāk nekā sešdesmit citu Francijas pilsoņu, kopā ņemot."

„Nu tu atkal muļķojies, Noēl Rengeson," teica Paladīns. „Tev vajadzētu pievaldīt mēli, citādi ar tevi nekādi nevar sadzīvot mierā."

„Nemaz nezināju, ka viņš tik uzmanīgs," teica Pjērs, „jo uzmanībai vajag daudz prāta, bet, pēc manām domām, viņam nebūt nav vairāk prāta, kā mums citiem."

„Nu tu maldies, draudziņ. Uzmanībai nav nekā kopēja ar prātu, jo tā tikai jūt, bet neprāto, un prāts to tikai traucē. Uzmanība ir un paliek sirds īpašība, un tikai sirds īpašība. Ja ar prātu būtu tāpat, tad uzmanība parādītos tikai patiesu, nevis šķietamu briesmu gadījumos, bet, kā paši redzat…"

..Neklausieties tukšās pļāpās, ko šis sasodītais muļķis grib jums iestāstīt!" Paladīns jau sāka uztraukties.

„Bet, kā paši redzat," Noēls mierīgi turpināja, „uzmanība ir saistīta ar jūtām, nevis ar prātu, tādēļ tā arī izpaužas plašāk un spēcīgāk, un parādās pat tādā brīdī, kad patiesībā par briesmām nevar būt ne runa. Piemēram, tonakt Paladīns miglā noturēja sava zirga ausi par ienaidnieka pīķa uzgali un tūliņ nolēca no zirga un uzspruka augšā kokā."

„Tie ir meli! Skaidri meli, kas ne ar ko nav pamatoti, un es jūs visus brīdinu — ne mirkli neticiet tā ļaunprātīgā balamutes izdomājumiem. Viņš tikai ar to vien nodarbojas, ka mani visādi aprunā, un beigās arī jūs visus apsmies. Es jums saku, ka nokāpu no zirga, lai stingrāk pievilktu sedulku, un, kaut es izputētu, ja būtu jums samelojis. Varat ticēt vai neticēt, bet tā tiešām bija, kā jums saku."

„Lūk, paši redzat, kā viņš mēdz darīt; viņš nekad mierīgi neapdomās, bet tūliņ sāks sprauslāt un dusmoties. Un, lūdzu ievērot, cik viņam vāja atmiņa! Viņš gan labi atceras, ka nolēcis no zirga, bet visu pārējo aizmirsis, un neatceras pat to, ka uzrausies kokā. Starp citu, tas arī saprotams: viņš it labi atcerējās, ka novēlies no zirga, jo to jau palaikam paradis darīt; tiklīdz priekšā dzirdams troksnis vai pašķind ieroči, viņš ar skubu mēdz velties no zirga."

„Kādēl viņš to dara tieši tādos gadījumos?" Žaks jautāja.

„To es nezinu. Lai pievilktu sedulku, tā viņš pats domā, bet man šķiet — lai spruktu augšā kokā. Vismaz viennakt es viņu redzēju deviņos kokos."

„Tu to nevarēji redzēt! Cilvēks, kas var tā melot, pelna, lai viņu visi nicinātu. Es jums visiem jautāšu: vai jūs tam ticat, ko šis nekrietnelis grib jums iegalvot?"

Visi apjukuši apklusa. Tikai Pjērs stostīdamies atbildēja:

„Es… es tiešām nezinu, ko atbildēt. Tā ir visai kutelīga lieta… Ja kāds tik noteikti kaut ko apgalvo, tad tas būtu apvainojums, ja tam neticētu. Tomēr atzīstos, kaut ari mani notur par nepieklājīgu, — es nekādi nevaru noticēt visam tam, ko viņš te stāsta, nē, nekādi. Nevaru ticēt, ka tu būtu rāpies deviņos kokos!"

„Ahā!" Paladīns uzgavilēja. „Ko tu tagad teiksi, Noēl Rengeson?" viņš turpināja uzvaras priekā. „Un tu, Pjēr! Cik kokos, tavuprāt, es biju uzrāpies?"

„Tikai astoņos!" viņam atbildēja.

Padzirdējis skalos smieklus, kas ar šalti apsveica Pjēra atbildi, Paladīns kļuva pavisam nikns un uzkliedza:

..Pagaidiet, pagaidiet, gan arī es vēl smiešos! Gan to sagaidīšu, un tad varat būt droši, ka to atcerēšos!"

„Ak, ko jūs viņu kaitināt?" Noēls lūdzās. „Kad viņu sanikno, tad, ticiet man, viņš ir ļaunāks par lauvas tēviņu. Es jau diezgan viņā noskatījos pēc mūsu trešās sadursmes ar ienaidnieku. Kad tā bija galā, viņš izlēca no krūmiem un gluži viens uzbruka beigtam ienaidniekam."

„Atkal melo! Un brīdinu tevi, ka tu pārspīlē. Ja vēl teiksi kaut vārdu, tad redzēsi, ka uzbrūku arī dzīvam ienaidniekam."

„Ar to tu, protams, domā mani? Ak, tas mani vairāk apvaino, nekā tu domā. Tā teikt, savam labdarim…"

„Labdarim? Ko tad tu man būtu labu darījis?"

„Tu man esi savu dzīvību parādā. Jo es biju tas, kas atturēja tos simtus un tūkstošus ienaidnieku, kam tik loti alka nomedīt tevi kokā. Un nedarīju to vis, dižodamies ar savu drošsirdību, bet gan tādēļ, ka mīlu tevi un nevaru bez tevis dzīvot."

„Pietiek, diezgan! Es nevēlos vairāk klausīties tavās nekrietnībās. Tavus melus vēl varētu paciest, bet — kaut jupis tevi parāvis ar tavu mīlestību! Mīlē, ko gribi, tikai neuzbāzies man. Bet iekām neesmu jūs atstājis, arī man te savs vārds sakāms. Lai vairāk izceltu jūsu niecīgos nopelnus un lai jums būtu lielāka slava, es visu šo laiku kautrīgi slēpu pats savējos. Es arvien centos būt priekšgalā, kur bija sīvāka cīna, un tālāk no jums, lai jūs skaudībā nepārplīstu, kad redzētu manus varoņdarbus. Es gan domāju to visu paturēt pie sevis klusībā, bet tagad jūs mani piespiežat izteikties atklāti. Vai gribat redzēt lieciniekus? Tie gul uz ceļa, pa kuru jājām. Ceļš bija dubļains, es to nobruģēju ar ienaidnieka miesām. Zeme bija neauglīga, es to apvircoju ar ienaidnieka asinīm. Laiku pa laikam devos aizmugurē, jo, ko jūs darītu, ja mani nogalinātu. Un tu, neģēli, vēl mani apvainosi, ka es esot rāpies kokos!"

Viņš aizgāja ar uzvarētāja apziņu; viņš atkal bija radis jaunu sajūsmu iedomātajos varoņdarbos un iejuties patiesa varoņa lomā.

Otrā dienā devāmies uz Šinonas pili. Orleāna, kas jau bija angļu rokās, nu mums palika aizmugurē. Ar Dieva palīgu mums bija lemts drīz atgriezties un paglābt savus aplenktos līdzpilsoņus. Orleānā jau bija atlidojusi vēsts no Žjēnas, ka palīgā steidzas Vokulēras zemniekmeita, kam pats Dievs lēmis atbrīvot aplenktos un atsvabināt Orleānu.

Šī vēsts visus loti stipri ietekmēja un atkal iedvesa visiem jaunas cerības. Tas bija pirmais cerības stars kopš pieciem drausmīgiem mēnešiem, kamēr ilga aplenkums. Orleānas aizstāvji tūliņ nosūtīja vēstnesi pie karaļa un lūdza ar vieglu sirdi nenoraidīt šo vienīgo glābiņa iespēju, ko sūtījis pats Dievs. Kad devāmies uz karalpili, vēstneši jau bija tur priekšā.

Pusceļā, uz pili jājot, atkal uzdūrāmies ienaidniekam; tas mums uzglūnēja mežmalā, bet mēs vairs nebijām tik viegli pārsteidzami kā priekš desmit vai divpadsmit dienām, kaut arī uzbruka lielāks karapulks; tagad mēs jau labi zinājām, kas darāms; mums vairs nebija tik lielas bailes kā sākumā, un roka vairs nedrebēja, vairogu turot. Tagad jau bijām iemanījušies kaujas paņēmienos un ik brīdi gatavi cīņai.

Mēs tātad neapjukām, ienaidnieku ieraugot, tāpat kā neapjuka mūsu vadone. Vēl nepaspējām sakārtoties kaujas ierindā, kad Žanna jau mums sauca: „Uz priekšu!", — un mēs strauji pārgājām uzbrukumā. Vienā mirklī ienaidnieks bija pieveikts un bēgdams pameta kaujas lauku. Tas mums bija beidzamais uzbrukums, un, domājams, to bija sarīkojis nodevējs de Latremuī, kas bija karaļa ministrs un mīlulis.

Mēs apmetāmies kādā viesnīcā, un drīz vien sanāca visa pilsēta, lai skatītu vaigā brīnišķīgo Jaunavu.

Un šis gļēvais bezrakstura karalis! Un cik gļēva un bez gribas bija viņa valdītā tauta! Drīz atgriezās abi mūsu bruņinieki, kas jau bija zaudējuši pacietību, un visu paziņoja Žannai. To darot, viņi un arī mēs, pārējie, godbijīgi stāvējām, it kā runājot ar karali vai viņa augstmaņiem, līdz Žanna aicināja apsēsties. Žannai bija neērti, ka viņu tā godina: bet kopš tās liktenīgās dienas, kad viņa bija pareģojusi drīzu nāvi nodevējam, kas todien noslīka, tā vēl lieku reizi pierādīdama, ka viņa tiešām ir Dieva izredzēta, mēs nekad vairs neatļāvāmies pret viņu brīvāk izturēties. Žans de Mecs teica Žannai:

„Vēstule ir nodota karalim, bet mūs nelaida ar viņu parunāt."

„I<as to aizliedza?"

„Patiesībā neviens neliedza, bet karalim arvien kāds tuvumā, tie visi ir nodevēji, un tie, viņi, visādi mēģina — gan ar viltu, gan māņiem — novilcināt, lai mēs netiktu pie karaļa. Paši galvenie viņu vidū ir de Latremuī un viltīgā lapsa, Reimsas virsbīskaps. Pagaidām tie galīgi apmānījuši karali, izdabādami viņa slinkumam, mudinādami uz dažādām izpriecām un muļķībām, kas jau viņam iedzimts, un, protams, gūst arvien lielāku ietekmi; bet, ja viņam izdosies nokratīt viņu aizbildniecību, ja viņš saņemsies un ja viņam pietiks drosmes uzsākt cīņu par savu karaļtroni un apspiesto dzimteni, tad viņu varai drīz būs beigas. Tagad tikai viņiem labi klājas, un viņi vienīgie bauda visādus labumus, nemaz nedomādami par karalisti, kas iet bojā; līdz ar to beigas būs arī karalim, kam viņi it kā pakalpo."

„Vai vēl ar kādu runājāt bez šiem abiem?"

„Nē, vismaz ne galmā; galminieki visi vergo šiem augstmaņiem: runā viņiem līdzi, izdabā viņu uzskatiem un cenšas visu izdarīt pa prātam. Tādēļ arī visi pārējie galma kungi mūs uzņēma vēsi, nemaz nelikās mūs redzot un vispār centās turēties tālāk. Bet mums izdevās sarunāties ar Orleānas vēstnešiem. Tie bija loti atsaucīgi un mums teica: „Brīnums, ka karalis tādā stāvoklī tā rīkojas un tā dzīvo; viņš taču nav ne pirksta pakustinājis, lai kaut kā apturētu briesmīgo postu, kas pašreiz draud Francijai. Cik drausmīgs skats! Karalis nīkuļo šai savas valsts nomalē kā žurka pelu slazdā; viņš iekārtojis savu karalisko mājokli šais drūmajās pilsdrupās, kas drīzāk atgādina kapliču, nevis karalpili; istablietas, kas grezno viņa istabas, ir ķirmju saēstas un nodriskātas. Viņa naudas lādē labi ja būs mārciņa naudas un, Dievs sodi, ne graša vairāk. Armijas vairs nav, no tās nav ne ēna palikusi… Un, salīdzinot ar šo kailo nabadzību, uzmetiet acis zīdā un samtā tērpto ākstu un mīluļu baram, kādus citu kristīgo karaļu galmos neredzēsiet. Un karalis labi zina, ja mūsu pilsēta kritīs, — tas arī droši sagaidāms, ja ātri neradīsies glābiņš, — tad beigas būs arī Francijai. Tikpat labi viņam zināms, ka tad, kad pienāks šis briesmīgais brīdis, — viņam būs jādodas trimdā, viņu nostādīs ārpus likuma, un, tiklīdz viņš būs spiests atstāt Franciju — šo bagāto mantojumu, ko viņam atstājuši priekšteči, — ik stūrī, ik kaktā tūliņ pacelsies Anglijas karogs. Viņš to visu zina; un arī to, ka viņam uzticīgā pilsēta, viena un bez palīdzības pamesta, izmisusi cīnās ar ienaidnieku un ka viņas pilsoņiem nenovēršami draud badanāve. Viņš to zina un tomēr vilcinās pacelt šķēpu, lai vēl laikā novērstu drausmīgo nelaimi; viņš nevar izšķirties, lai gan visu vēl varētu saglābt; viņš pat nevēlas uzklausīt mūsu lūgumu un ar mums runāt." Lūk, ko teica Orleānas vēstneši. Viņus bija pārņēmis izmisums.

Žanna liegi atteica:

„Man viņu žēl, bet lai viņi nezaudē cerību. Troņmantnieks drīzumā viņus uzklausīs. Varat to viņiem pavēstīt.

Viņa palaikam dēvēja karali par troņmantnieku. Viņas prātā viņš vēl nebija karalis, iekām nebija vēl kronēts.

„Mēs viņiem to pateiksim, un viņi būs priecīgi, jo stingri tic, ka tu esi Dieva izredzēta. Virsbīskaps un viņa rokaspuiši sava karaspēka vadību uzticējuši vecajam karavīram Raulam de Okūram; tas gan ir cienījams virs, bet tik lielu uzdevumu veikt nespēj, jo to nemaz neizprot. Viņš nekādi nevar saprast, kā vienkārša zemniekmeita, kas nekā nesajēdz no karalietām, varētu ar savu vārgo roku pacelt šķēpu un uzvarēt ienaidnieku, kad rūdīti karavadoņi nu jau piecdesmit gadu tikai paraduši zaudēt. Un viņš, lūk, smej bārdā, un tas ir viss, kas ar viņu panākams."

„Ja kaujas vada pats Dievs, vai nav gluži vienalga, vai šķēpu tur spēcīga vai vāja roka? Gan viņš savā laikā to pieredzēs. Vai tiešām neviens Šinonas pilī mūs neatbalsta?"

„Nē, ir viens labvēlis, un tā ir karaļa sievasmāte, Jolanta, Sicīlijas karaliene, kas ir laba un gudra sieviete. Viņa runāja ar Bertranu."

„Viņa mūs atbalsta un neieredz liekuļus, kas apstulbinājuši karali un to pazudina," teica Bertrans. „Viņa mūs ar sirsnību uzklausīja un man daudz ko taujāja, es arī pacentos viņai paskaidrot. Visu izprasījusi, viņa iegrima tik dziļās pārdomās, ka man jau šķita, ka viņa būtu aizmigusi. Bet biju vīlies. Beigās, tik klusā balsi, it kā pati ar sevi runātu, viņa teica: „Septiņpadsmit gadu vecs bērns… meitene… vienkārša, neizglītota un pat neprot rīkoties ar ieročiem… pati tik kautrīga un bikla… un pēkšņi pamet savu avju pulku… ietērpjas bruņās un nojāj simt piecdesmit jūdžu ienaidnieka ieņemtā zemē, pašķirdama sev ceļu ar ieročiem, turklāt nezaudē ne drosmi, ne cerību, uzņemdama visu bez mazākām bailēm. Beidzot viņa tikusi galā ar savu nodomu… grib vaigu vaigā stāties karaļa priekšā, kam gan, viņasprāt, jāmājo nesasniedzamos augstumos… grib stāties karaļa priekšā un viņam teikt: „Nebīsties! Pati debess mani sūtījusi, lai tevi glābtu!"

Ak, kas gan cits, ja ne pats Dievs viņai iedvesis tādu pārliecību un tik milzīgu drosmi!" To teikusi, viņa brīdi klusēja; viņa, redzams, vēl rūpīgi apdomāja visu, ko bijām viņai pavēstījuši. Tad viņa teica: „Jā, galu galā taču ir vienalga, vai viņa Dieva izredzēta, vai arī nav Dieva izredzēta, jo viņā tomēr ir kas tāds, ar ko viņa paceļas pāri tam laužu vairākumam, kas apdzīvo Franciju; viņā ir kas noslēpumains, kas iedveš jaunu drosmi kareivju sirdīs, kas tāds, kas spēj pārvērst gļēvuļu baru varoņu pulkā, un šis varoņu pulks viņas vadībā aizmirst bailes un iet kaujā ar mirdzošām acīm, ar lepnu kara dziesmu un kā vētra pāršalc pāri kaujas laukam! Jā, tā ir tāda varoņ- dvesma, kas var paglābt Franciju, un tā arī ir vienīgā iespēja! Šis gars mājo viņā, un es tam ticu. Citādi — kas gan būtu šo bērnu uzturējis ceļa grūtībās? Kas cits būtu viņai palīdzējis pārvarēt briesmas un grūtības? Karalim viņa jāredz — un viņš to arī redzēs!" Ar šiem vārdiem viņa mani atlaida, un esmu pārliecināts, ka viņa turēs doto solījumu. Protams, viņai nebūs mazums šķēršļu jāpārvar: tie neģēli katrā ziņā pacentīsies aizkavēt viņas labo nodomu, bet galu galā droši var cerēt, ka viņai izdosies panākt savējo."

„Ak, kaut viņa būtu karaļa vietā!" dedzīgi piebilda otrs bruņinieks. „Maz ticams, ka karalis pats atjēgsies. Viņš tikai domā, kā visu pamest un aizbēgt svešumā, lai būtu tālāk no savas nelaimīgās dzimtenes. Vēstneši, kas viņu redzējuši, domā, ka viņš ir ļaunā gara apmāts un tādēļ katras cerības atmetis, un ka vispār te ir kāds noslēpums, ko nevar atrisināt."

„Es zinu šo noslēpumu," pārliecināti teica Žanna. „Es to zinu, un arī viņš zina, un tas vēl zināms Dievam, bet nevienam citam. Kad satikšu karali, teikšu viņam vienu vārdu, kas viņam tūliņ līdzēs visās nelaimēs un ar ko viņš atgūs drosmi un paļāvību."

Es loti gribēju zināt, ko viņa domā teikt karalim, bet viņa pagaidām par to klusēja, un man arī nebija cerību, ka vispār to uzzināšu. Kaut viņa bija gandrīz vēl bērns, tomēr nemēdza pļāpāt par svarīgām lietām un nebūt nemēģināja sevi izcelt laužu acīs. Kā visi dižie gari, viņa bija visai atturīga un paturēja sevī visu svarīgo, ko vien zināja.

Otrā dienā karalienei Jolantai izdevās pieveikt karaļa tuviniekus, kas bija apstājuši karali; par spīti viņu pūlēm, viņa bija izgādājusi abiem bruņiniekiem atļauju tikt pie karaļa. Tie izmantoja izdevību un paskaidroja karalim, cik Žannai daiļa dvēsele un cik cēli un diži ir nodomi, kas viņu apgaro. Viņi lūdzās, lai karalis viņai uzticas un paļaujas uz viņu, jo viņa patiesi ir Dieva izredzēta Francijas glābēja. Viņi lūdza atļauju viņai pašai ierasties pie karaļa un visu paskaidrot. Viņš bija visai laipns, teicās padomāt, bet iepriekš vēl gribēja parunāt ar saviem padomniekiem. Mūsu sirdīs atkal atausa mazs cerību stariņš.

Pēc pāris stundām viesnīcas apakšstāvā, kur bija apmetusies Žanna ar saviem pavadoņiem, bija dzirdams liels troksnis, un augšā, aiz uztraukuma gandrīz bez elpas palicis, uzskrēja viesnīcas saimnieks, kas pavēstīja, ka karaļa uzdevumā ieradies vesels pulks garīdznieku. Padomājiet, kāds gods viņa mazajai viesnīciņai! Negaidītās laimes apreibināts, viņš bija gluži aizelsies un vairs nerada vārdus, kā mums to pateikt. Viņi nākot paša karaļa uzdevumā, lai runātu ar Vokulēras Jaunavu! Un tikpat ātri, kā augšā uzskrējis, viņš nolidoja atkal lejā; tad no jauna atkal uzskrēja augšā, atmuguriski iesteigdamies istabā un zemu klanīdamies četriem dižiem un cienīgiem bīskapiem, kas viņam sekoja ar veselu kalpu un sulaiņu baru.

Žanna piecēlās, viņus sagaidīdama; mēs visi stāvējām kājās. Bīskapi cienīgi apsēdās, un labu laiku istabā valdīja klusums. Viņiem bija tiesība pirmajiem iesākt sarunu. Bet viņi bija ļoti apjukuši, kad redzēja, kāds pusaudzis pratis visiem satraukt prātus un viņus, tik cienīgus vīrus, tiktāl pazemojis, ka viņi spiesti ierasties šai mazajā viesnīciņā, un tādēļ nevarēja tik ātri atrast vārdus, ar ko iesākt sarunu. Beidzot viens uzrunāja Žannu, teikdams, ka viņai, cik dzirdams, esot kāda vēsts, kas nododama karalim, un lai viņa tagad īsumā pastāstot, kas viņai būtu sakāms.

Kas uz mani attiecas, es tikko spēju valdīt priecīgu satraukumu. Beidzot karalis dabūs visu zināt. Priecīgā lepnumā staroja ari mūsu bruņinieki un Žannas brāli. Es zināju, ka mēs ikviens sevī lūdzam Dievu, lai Žannai nebūtu tāds apjukums, kāds bija pārņēmis mūs, kad ieraudzījām savā priekšā šos augstos kungus; mēs lūdzām Dievu, lai viņa labi un skaidri varētu paskaidrot savu uzdevumu un radīt tīkamu iespaidu, kāds tik ļoti bija vajadzīgs.

Bet mīļie! Cik negaidīti viss izvērtās tālāk! Mēs galīgi apstulbām, kad dzirdējām, ko viņa teica. Viņa stāvēja, godbijīgi noliekusi galvu un kautrīgi rokas uz krūtīm salikusi, jo arvien ar cieņu izturējās pret Dieva kalpiem, garīdzniekiem. Bet, kad bīskaps, kas viņu uzrunāja, bija teicis savējo, viņa pacēla galvu un mierīgi paskatījās baznīcas kungos, kas sēdēja viņas priekšā; viņa, redzams, nebūt nebija apjukusi, ar šiem dižvīriem runājot, un savā parastajā biklumā un vienkāršībā teica:

„Piedodiet, cienīgtēvi, bet savu uzdevumu pavēstīšu tikai karalim."

Brīdi tie kļuva mēmi aiz izbrīna; viņiem pat pietvīka seja; tad vecākais teica:

„Kā! Tu iedrošinies pretoties sava karaļa pavēlei un atsakies runāt ar mums, kas esam viņa sūtīti, lai tevi uzklausītu?"

„Pats Dievs man norādījis, kam nodot Viņa vēstījumu, un es neklausīšu neviena cita pavēlei. Lūdzu, dodiet man iespēju runāt ar viņa augstību troņmantnieku."

„Savaldies un nemels niekus! Runā ātrāk, kas tev sakāms karalim, un neaizkavē mūs!"

„Jūs maldāties, cienīgtēvi, un tas nav labi. Pasargi Dievs, es te neesmu nākusi runāt! Es nācu atbrīvot Orleānu, nogādāt troņmantnieku Reimsā un tur viņu kronēt ar karaļkroni."

„Vai tas ir viss, ko tu gribēji teikt karalim?"

Bet Žanna atbildēja:

„Piedodiet, bet es vēlreiz atkārtošu: man nav sakāms nekas, ko es varētu karalim teikt ar starpniekiem."

Karaļa sūtņi, vairs ne vārda nebilzdami, nikni piecēlās un svinīgi atstāja istabu. Žanna līdz ar mums nometās ceļos, kad vini gāja garām.

Mēs jutāmies pavisam iznicināti un ar sirdi nojautām tikai neveiksmi. Pirmās panākumu cerības nu bija izgaisušas. Mēs nesapratām Žannu, kas līdz šim nelaimīgajam brīdim taču bija tik gudra un tālredzīga. Beidzot seniors Bertrans viņai iedrošinājās jautāt, kālab viņa palaidusi garām tik retu izdevību, kad ar šiem galminiekiem varējusi nodot karalim savu vēstījumu.

„Kas viņus te sūtīja?" viņa vaicāja.

„Karalis, protams."

„Kas karalim to ieteica?"

Brīdi viņa gaidīja atbildi; kad neviens neatsaucās, jo mēs jau nojautām, kas viņai padomā, viņa pati atbildēja:

..Troņmantniekam to ieteica viņa padomnieki. Bet vai šie padomnieki man naidīgi vai vēlē man labu?"

„Tie ir naidīgi," teica seniors Bertrans.

„Ja nu kāds vēlas otram ko paziņot, vai gan uzticēs to ienaidniekiem un nodevējiem, kas visu sagrozītu?"

Tagad es sapratu, cik mēs aplam spriežam un cik viņa gudra. Ari pārējie to apjēdza, un nevienam nekas nebija iebilstams. Bet viņa vēl turpināja:

„Viņiem tomēr pietrūka veiklības, lai ievilinātu mani slazdā. Viņi gribēja izmānīt man vēstījumu un izlikties, ka to nodos troņmantniekam; varbūt viņi to arī izdarītu, bet tad visu sagrozītu. Jūs jau zināt, ka, starp citu, esmu nodomājusi pierunāt troņmantnieku, lai viņš man dod karaspēku, ar ko steigties palīgā aplenktajiem. Pat ja mūsu ienaidnieki nodotu troņmantniekam manu vēstījumu nesagrozītā veidā, tam tomēr trūktu iekšējas pārliecības un lūguma sirsnības, kas vārdiem iedveš dzīvību un piešķir dziļāku nozīmi, — tas būtu tikai mēms ziņojums. Viņu teiktie vārdi nepārliecinātu! Esiet pacietīgi: troņmantnieks mani drīzumā uzklausīs, tikai nezaudējiet drosmi."

Seniors de Mecs vairākkārt pamāja ar galvu un it kā pie sevis teica:

„Viņa, kā vienmēr, bija gudra un prātīga, bet mēs, patiesību sakot, mulki "

Arī es tā domāju: tie bija gluži mani vārdi, ja man pašam būtu kas sakāms; starp citu, tā mēs tagad visi domājām. Un mums patiesi bija liels brīnums, kā šī vienkāršā, nemācītā meitene, tik pēkšņās krustugunīs nonākusi, tomēr izpratusi rūdīto karaja padomnieku slepenos nodomus un tik viegli tos izjaukusi. Mēs bijām tik sajūsmināti, ka vairs ne vārda nedabūjām pār lūpām. Mēs jau agrāk zinājām, cik viņa drošsirdīga, stipra, izturīga un pacietīga, cik viņa apņēmīga un apzinīga savos pienākumos, — tas viss piemīt tikai krietnam un izcilam karavīram; bet tagad sajūtām arī viņas prāta diženumu, kas pat pārspēja viņas sirsnību. Un mēs visi iegrimām pārdomās.

Žannas rīcības panākumi noskaidrojās jau otrajā dienā. Karalis negribot apbrīnoja jauno meiteni, kas pratusi palikt pie sava un nemaz nav nobijusies baznīckungu priekšā. Un viņš bija nolēmis apliecināt savu cieņu ne tikai ar tukšiem pieklājības vārdiem, bet gan īsti lietišķā veidā: viņš pavēlēja Žannai atstāt nabadzīgo viesnīcu, kurā viņa bija apmetusies, un pārvākties uz Kudrejas pili, kur par viņu pavēlēja gādāt de Beljes kundzei, kas bija vecā pilsmeistara Raula de Gonkūra sieva.

Šai karaliskajai ievērībai tūliņ bija lieli panākumi; viņu apstāja galminieki, kas gribēja paši savām acīm redzēt un uzklausīt brīnišķīgo meiteni, šo kareivi, par kuru runāja visa pasaule un kura bija iedrošinājusies noraidīt karaļa sūtītos starpniekus. Žanna apbūra viņus visus ar savu maigo un vienkāršo dabu un neapzinīgajām dailrunas spējām; arī mācītākie un gudrākie drīz vien atzina, ka viņai tiešām piemīt kas tāds, ar ko viņa paceļas pāri vispārējam laužu līmenim. Līdz ar to viņas slava auga augumā. Viņai radās jauni draugi un aizstāvji; tiklab augstos, kā zemos apgaroja jau viņas balss un izskats, un neviens vairs nejutās vienaldzīgs, kad bija redzējis viņu vaigu vaigā un ar viņu runājis.

## 6. nodala. Zanna pārliecina karali

Bet arī tagad Žannai vēl bija grūtības. Karaļa padomnieki neatlaidīgi pieprasīja, lai viņš nepārsteigtos ar savu lēmumu. Viņš lai nepārsteigtos! Tie mēģināja mūs aizkavēt un nolēma nosūtīt uz Lotringu dažus baznīckungus — atkal baznīckungus — lai ievāktu par viņu ziņas, taču tad mums iznāktu dažas nedēļas zaudēt laiku. Jūs paši redzat, cik tie bija sīkumaini ļautiņi! Tas būtu tikpat kā, ja kāds gribētu dzēst ugunsgrēku, bet viņam liktu uzgaidīt, kamēr ievāks ziņas, kā cita novada ļaudis bauda svētdienas mieru.

Diena sekoja dienai, un mums, jauniešiem, tās pagāja diezgan skumji, tomēr nezaudējām cerību beigās tikt pie karaļa, un tas mūs atkal iejūsmināja; savā mūžā taču nebijām viņu redzējuši; tādēļ visu laiku dzīvojām satraukumā un gaidās. Man tas šoreiz laimējās pirmajam. Beidzot pienāca lielā diena, kad saņēmām priecīgu vēsti: Orleānas sūtņiem līdz ar karalieni Jolantu un mūsu bruņiniekiem bija izdevies pierunāt karali, lai viņš uzklausītu Žannu.

Žanna bija ļoti laimīga, kad to uzzināja, bet priekā nebūt nezaudēja galvu un tūliņ savaldījās. Diemžēl par mums to nevarēja teikt: mums vairs ne miegs nāca, ne ēst gribējās, ne arī kāds darbs veicās, tik ļoti bijām uztraukti, gaidot lielo notikumu. Divas dienas un naktis mūsu bruņinieki drebēja bailēs par Žannu: apmeklējums bija nolikts vakarā, un viņi bažījās, ka Žannu neapmulsina spožā lāpu gaisma, svinīgais ceremoniāls, daudzie cilvēki, krāšņie galminieku tērpi un vispār galma greznība, jo viņa taču bija vienkārša zemnieku meitene, kas ar to nebija apradusi, un bailēs viņa varētu uztraukties un izdarīt kādu kļūdu.

Bez šaubām, es viņus būtu šai ziņā nomierinājis, bet nedrīkstēju to teikt. Vai gan Žannu apmulsinātu šī lētā izrāde, šī tukšā ārišķība, savā dižumā tik niecīgais karalis un tā gaisīgie hercogi? Viņa taču jau bija runājusi ar paša Debesu Ķēniņa sūtņiem un pati savām acīm redzējusi, kā tos pavada eņģeli, kas tūkstošu tūkstošiem lidinās debesu bezgalība un ikviens staro dievišķā gaismā, līdzīgi saules spožumam atmirdzot izplatījuma tumsībā.

Lai Žanna karalim un viņa tuviniekiem labāk patiktu, karaliene Jolanta lika viņai sagatavot greznu smaga zīda drānas tērpu, ko izrotāja ar dārgakmeņiem un pašuva pēc visiem galma noteikumiem. Bet karalienei nekas neiznāca, jo Žanna atteicās to uzvilkt, teikdama, ka gribot karalim parādīties vienkāršībā, kāda viņai pieklājoties kā Dieva kalpam, ko Viņš izraudzījis savam lielajam un nopietnajam uzdevumam. Tad karaliene Jolanta viņai izdomāja vienkāršu, bet visai piemīlīgu tērpu, ko jau bieži esmu jums aprakstijis un ko pat vecumdienās nevaru atcerēties bez zināmas aizgrābtības, kādu parasti modina liega mūzika. Jā, šis tērps bija acīm redzams un sirdij jūtams mūzikas iemiesojums. Jā, šai tērpā Žanna bija kā poēma, kā dziesma, sapnis, pati apgarotība…

Šo tērpu Žanna saglabaja līdz savai nāvei un vairākkart to uzģērba īpaši svarīgos gadījumos; arī šobaltdien tas vēl apskatāms Orleānas muzejā, kur saglabāts līdz ar diviem viņas šķēpiem, viņas karogu un citām piemiņas lietām, kas savā laikā viņai piederējušas un ko tagad visi aplūko svētā bijībā.

Noliktajā laikā pie Žannas karaļa uzdevumā ieradās Vandomas grāfs, tuvs karaļa līdzgaitnieks, ko pavadīja lielāks pulks galminieku, kalpu un sulaiņu un kas bija tērpies jo lepnās galma kunga drēbēs. Abi mūsu bruņinieki un es, Žannas tuvākie pavadoņi, pavadījām viņu pie karaļa.

Kad iegājām milzīgajā troņa telpā, viss izrādījās, kā jau biju domājis. Rindās stāvēja miesassardze spožos bruņutērpos un ar spožām āvām; tas viss spogot spogoja lāpu gaismā; abās pusēs zālei likās krāšņi uzziedējis daudzkrāsains puķu dārzs; divi simti piecdesmit lāpu apgaismoja grezno ļaužu drūzmu. Zāles vidū bija atstāta tukša vieta karaļtroņa priekšā, virs kura pacēlās krāšņs baldahīns; tronī sēdēja kāds vīrs greznā, dārgakmeņiem rotātā tērpā ar scepteri rokā; viņa galvā mirdzēja karaļkronis.

Tiesa, Žannu visādi aizkavēja, un viņai bija ilgi jāgaida, līdz karalis viņu pieņēma, bet tagad, kad nu tas bija noticis, viņu uzņēma ar tādu godu, kādu parāda tikai augstākas kārtas pārstāvjiem. Pie ieejas durvīm rindā stāvēja četri heroldi, kas vienā rokā turēja garu sudraba tauri, bet otrā — zīda karogu ar zeltā izšūtu Francijas ģerboni. Kad durvīs grāfa pavadībā parādījās Žanna, tie lika atskanēt ilgam, dobjam tauru signālam, un, kamēr mēs tuvojāmies tronim, šis signāls atkārtojās ik pēc piecdesmit soliem; pavisam kopā taures skanēja sešas reizes. Mūsu bruņinieki bija lepni un laimīgi, ka mums parāda tādu godu; tie soļoja vingrā gaitā un izturējās visai diži un kareivīgi. Viņi nekādā ziņā nebija gaidījuši, ka tā pagodinās mūsu mazo zemniecīti.

Žanna gāja divus soļus nopakaļ aiz grāfa, bet mēs tādā pašā atstatumā viņai sekojām. Mūsu svinīgais gājiens apstājās astoņus vai deviņus soļus no troņa. Grāfs zemu palocījās un nosauca Žannas vārdu; tad, vēlreiz palocījies, viņš nostājās pie galminiekiem, kas stāvēja troņa tuvumā. Es sajūsmināts noraudzījos kronētajā vīrā, un man gandrīz sirds pārstāja pukstēt aiz lielas godbijības.

Galminieki vēroja Žannu; viņu skatieni pauda pa pusei izbrīnu, pa pusei sajūsmu, un, likās, visi domāja: „Cik jauka, maiga, burvīga meitene!" Neviens ne vārda nebilda, visi tikai izbrīnā mutes iepleta; acīmredzot šie ļaudis, kas reti kad zaudēja apķērību, šoreiz bija pavisam apstulbuši, ieraugot viņas brīnišķīgo daiļumu.

Bet tad viņi atjēdzās, it kā no miega vai skurbuļa pamozdamies. Un nu jau viņi citādi vēroja Žannu: redzams, ar sasprindzinātu ziņkāri gaidīja, kā viņa izturēsies. Viņiem arī bija iemesls būt ziņkārīgiem, un, lūk, ko viņi redzēja:

Žanna nepalocījās, pat galvu nenolieca, tikai mierīgi stāvēja, uz troni skatīdamās. Tas pagaidām bija viss, ko viņi redzēja.

Es paraudzījos de Mecā un gluži sabijos, cik viņš ir bāls. Es viņam čukstus jautāju:

„Dieva dēj! Kas noticis?" Viņš man klusi paskaidroja:

„Viņi izmantojuši vārdus, kas bija viņas vCstulē, un tagad grib viņu izjokot! Viņa to nemanīs, un visi viņu izsmies! Tas, kas tur tronī sēž, nemaz nav karalis."

Es pavēros Žannā. Viņa vēl arvien stingi vēroja tronī nosēdināto vīru, un man šķita, ka pat viņas pleci un pakausis pauda milzīgu izbrīnu. Bet tad viņa lēnām novērsās un pārlaida skatienu galminiekiem; viņa ilgi tos aplūkoja, līdz viņas acis apstājās pie kāda jaunekļa, kas bija ģērbies visai vienkāršās drēbēs; tad viņas seja it kā atplauka lielā priekā, viņa piesteidzās tam klāt, apkampa viņa ceļus un savā liegajā balsī, kas drīzāk atgādināja dziesmu, maigi uzsauca:

„Lai Dievs jums piešķir ilgu un svētīgu mūžu, jums — mūsu mīļo, dārgo troņmantnieki"

Nevarēdams vairs novaldīt izbrīnu, de Mecs pusbalsī iesaucās:

„Dieva vārds, to es nesaprotu!" un viņš tik stipri saspieda manu roku, ka kauli krakstēja; tad, lepni papurinājis savas kuplās krēpes, viņš vēl piebilda: „Nu gan gribētu zināt, ko teiks šie uzpostie nekaunas?"

Tobrīd vienkāršais jauneklis jau teica Žannai: „Tu maldies, bērns, es neesmu karalis. Viņš sēž, lūk, tur," viņš vēl piebilda, rādīdams uz troni. Bruņinieks pietvīka un sašutis pukojās: „Ak, kā viņiem nav kauna viņu izsmiet! Bet šie meli viņai nekaitēs: es tūliņ iešu un visiem teikšu…"

„Stāvi, nekusties!" es viņam čukstēju līdz ar senioru Bertranu, mēģinādams viņu atturēt.

Žanna palika, ceļos nometusies, un, prieka apstarotām acīm uzlūkodama karali, viņam teica:

„Nē, žēlīgo valdniek, jūs tas esat un neviens cits." De Mecs nomierinājās un aizrādīja: „Tiešām, viņa nebūt necentās uzminēt, bet to jau skaidri zināja. Bet kā vina to varēja zināt? Tas, lūk, ir brīnums. Tagad esmu apmierināts un apsolos nekad vairs nejaukties viņas

lietās. Tagad redzu, ka viņa ir sava uzdevuma augstumos un apjēdz daudz vairāk, nekā es, tādēļ, šķiet, mana palīdzība viņai būtu bijusi gluži lieka."

Bruņiniekā klausoties, lāgā nedzirdēju, ko karalis sākumā runāja ar Žannu. Bet tad dzirdēju karali jautājam:

„Bet saki — kas tu esi un ko tu vēlies?"

„Esmu Jaunava Žanna un nāku jums pavēstīt Dieva gribu, kas vēlas, lai jūs Reimsā kronētu ar karalkroni un lai jūs tur būtu Viņa vietnieks zemes virsū, Francijas karalis. Tālāk Viņš vēlas, lai jūs man palīdzētu veikt Viņa uzlikto uzdevumu un tālab dotu man karaspēku." Bridi klusējusi, viņa vēl piebilda, jūsmīgi vērodama karali: „Jo tad es atbrīvošu aplenkto Orleānu un satriekšu angļu varu Francijā."

Jaunā valdnieka seja mazliet pietvīka, dzirdot Žannas kareivīgos vārdus, kas pils dīkajā klusumā izskanēja kā attālas kaujas troksnis; jautrais smaids vienā mirkli apdzisa. Viņš kļuva domīgs. Pēc kāda laika viņš viegli pamāja ar roku, un galminieki pagāja nostāk, atstādami tikai viņus abus zāles vidū. Arī es un abi bruņinieki aizgājām tālāk un redzējām, kā Žanna, paklausīdama karaļa mājienam, piecēlās kājās un kā viņi abi kādu laiku sarunājās.

Galminieki milzīgā ziņkārē bija gaidījuši, ko Žanna darīs. Un, lūk, arī sagaidīja. Un tagad visiem bija brīnums, ka Žanna tiešām piepildījusi savus vēstulē apliecinātos vārdus; tikpat liels bija arī brīnums, ka viņa nebūt neapjuka, ieraudzīdama galma greznību, un likās pat mierīgāka, nekā daudzi galminieki, kad tie runāja ar karali, kaut gan bija jau pieraduši.

Kas attiecas uz abiem bruņiniekiem, tad tie loti lepojās ar Žannu un nevarēja valdīt sajūsmu, kad atcerējās viņas lielisko prasmi, ar kādu viņa izturēja šo grūto pārbaudījumu, ne reizi neklūdīdamās, ne ari izdarīdama ko aplam, kas varētu mazināt ticību viņas lielajai lietai.

Žanna runāja ar karali ilgi un nopietni, un abi sarunājās klusā balsī. Dzirdēt nekā nedzirdējām, toties labi redzējām un visu ievērojām. Redzējām ari to, kas vēlāk atzīmēts vēstures lappusēs un apliecināts Žannas attaisnošanas tiesā; visi redzēja, ka karalis pēkšņi it kā nometa savu bezrūpību, saslējās visā augumā un ar milzīgu izbrīnu paskatījās viņai acīs. Žanna, likās, bija pateikusi viņam ko tādu, kam bija grūti noticēt un kas tomēr likās labs un vēlams.

Labs laiks pagāja, iekām mums atklājās visi tās sarunas noslēpumi. Bet tagad mēs to zinām, un arī visai pasaulei tas zināms. To jūs atradīsiet ikvienā vēstures grāmatā. Lielā neziņā būdams, karalis bija lūdzis Žannai kādu pierādījumu, ka viņa ir Dieva izredzēta un ka viņas Balsīm tiešām zināms kas tāds, kas mirstīgajiem paliek apslēpts. Kā gan viņš varot ticēt šim Balsīm, kamēr viņam neesot taustāma pierādījuma?

Tad Žanna bija teikusi:

„Es sniegšu pierādījumu, un jums vairs nebūs šaubu. Sirds dziļumos jūs kas uztrauc, bet jūs nevienam to neuzticat. Jūs moka šaubas, kas nomāc drosmi un pavedina uz gļēvulīgām domām — pamest visu savam liktenim un aizbēgt svešumā. Vēl nesen jūs sirsnīgi lūdzāt Dievu, lai Viņš palīdz jums izkliedēt šaubas, kaut arī vēlāk jūs skaidri zinājāt, ka jūsu dzīslās nerit karaļu asinis."

Karalis bijis pavisam pārsteigts, jo tas, ko Žanna teikusi, arī bijis taisnība; bet to tikai viņš viens zinājis, jo nebija citiem izpaudis. Tādēļ viņš teicis:

„Ar šo pierādījumu man pietiek. Tagad es ticu, ka tavas Balsis ir Dieva balsis; tā ir skaidra patiesība, ko viņas tev atklājušas, un, ja tev vēl kas būtu zināms, tad saki to arī man, un es tev ticēšu un uz tevi paļaušos."

„Šīs Balsis izkliedēs jums šaubas, jo, lūk, ko tās apliecina: „Tu esi likumīgais karaļa, sava tēva, mantinieks un arī likumīgais Francijas valdnieks. To pats Dievs tev saka." Tādēļ droši celiet galvu augšā un vairs nešaubieties. Dodiet man karaspēku un ļaujiet līdz galam pabeigt lielo uzdevumu, ko pats Dievs man uzlicis."

Viņas vārdi, ar ko viņa apliecināja, ka viņš tiešām ir likumīgais Francijas troņa mantinieks, viņu uz kādu laiku ļoti uzmundrināja, un, šaubas atmezdams, viņš atkal atguva vīra drosmi. Ja tai brīdī nebūtu klāt viņa sasodīto padomnieku un ja viņš varētu patstāvīgi rīkoties, tad Žannas lūgums tiktu tūliņ uzklausīts, un karalis viņu droši nosūtītu uz karalauku. Bet šie padomnieki, kaut pa daļai jau pieveikti, vēl turēja viņu savā varā un gudroja jaunus šķēršļus, ar ko aizkavēt Žannas nodomu.

Kā jau teicu, mēs bijām visai pacilātā garastāvoklī, kad redzējām, cik svinīgi Žannu sagaidīja galmā, jo ar tādu godu mēdz sagaidīt tikai pašas augstākās kārtas pārstāvjus; bet vēl vairāk lepojāmies ar to, cik viņu svinīgi pavadīja, jo tā mēdz pavadīt tikai karalnama prinčus. Karalis, Žannu aiz rokas paņēmis, izvadīja viņu cauri zālei līdz durvīm, kamēr galminieki viņiem zemu locījās, kad viņi gāja garām, un sudraba tauru skaņas vēl piešķīra viņu gājienam jo sevišķi svinīgu noskaņu. Tad karalis atvadījās ar dažiem laipniem vārdiem un beigās noliecās un noskūpstīja viņas roku.

Bet ar to vien karalis neapmierinājās: viņš pavēlēja, lai mūs līdz Kudrejas pilij, kur bijām apmetušies, pilnā parādes gājienā ar lāpām pavadītu viņa miesassargu nodala, kas arī bija viņa vienīgais karaspēks, ko viņš personīgi varēja izrīkot. Un te nu jāsaka, ka viņa miesassargi bija tiešām krāšņi un grezni ģērbti, kaut arī algu nesaņēma un pat bija aizmirsuši, ka vispār varētu algu saņemt.

Vēsts par brīnišķīgajiem Žannas panākumiem karalgalmā jau bija aizlidojusi tālāk, tādēļ, kad nu atgriezāmies, mūs sagaidīja tāds laužu pūlis, kas viņu gribēja vaigu vaigā redzēt, ka mēs tikko spējām pašķirt sev ceļu; viens otru sadzirdēt gan vairs nevarējām, jo mūsu balsis pārkliedza vētraini sajūsmas saucieni, kas mūs pavadīja līdz pašai mūsu mājvietai.

## 7. nodala. Paladīns slavas augstumos

Bet tad bija atkal visādas nedienas, un laiks pagāja gaidās un neziņā. Mēs nolēmām visus šos likteņa uzliktos pārbaudījumus paciest ar mierīgu prātu un tikai pacietībā skaitījām dienas un stundas, paļaudamies uz Dieva gādību, ko cerējām drīzumā sagaidīt. Šai ziņā vienīgais izņēmums bija mūsu Paladīns, gribu teikt, ka viņš vienīgais bija lieliskā omā, jo, redzams, nesaprata mūsu smago stāvokli. To pa daļai varētu izskaidrot ar viņa sajūsmu par savām jaunajām drēbēm. Viņš bija pircis tās lietotas, tiklīdz bijām galā tikuši. Tas bija pilnīgs spāņu granda tērps: liela platmale ar kuplu spalvu pušķi, mežģīņu apkakle un aproces, apvalkāti samta kamzoļi un bikses, īss uzpletnis, ko uz pleciem uzmest, zābaki ar platiem atlokiem un garš rapieris. Šis gleznais tērps ļoti piestāvēja staltajam, dižajam Paladīna augumam. Viņš to valkāja brīvajā laikā, kad nebija norīkots. Un, kad viņš soļoja, vienu roku lepni atbalstījis uz sava rapiera roktura, bet ar otru varonīgi knaibīdams savas Osiņas, kas tikko bija sadīgušas, tad garāmgājēji negribot apstājās, lai par viņu patīksminātos. Nav arī brīnums, jo viņš bija pretstats vārgulīgajiem franču muižnie- keļiem, kas staigāja, iežņaugti tālaika šaurajā franču galma- tērpā.

Viņu drīz vien dievināja viss ciems, kas izpletās vareno Kudrejas cietokšņa torņu paspārnē, un arī ciema viesnīciņā viņš bija visu luteklis. Tiklīdz viņš atvēra muti, lai ko teiktu, tūliņ visi apklusa un godbijībā uzklausīja viņa vārdus. Amatnieki un zemnieki, vienkārši ļautiņi būdami, iegriezdamies viesnīcā, uztvēra katru viņa vārdu ar lielu izbrīnu un jūsmīgu atbalstu. Viņš taču daudz redzējis un daudz zina, jo atjājis uz Šinonu no Domremī, un tas bija tāds milzīgs atstatums, kādu šie vientiesīgie klausītāji pat lāgā nevarēja iedomāties. Turklāt viņš bija piedalījies kaujās un jo sevišķi dzīvi un īpatnēji prata aprakstīt kara briesmas un bīstamos piedzīvojumus. Viņš bija visu viesu varonis krogā un krodzinieka, tā sievas un meitas mīlulis, jo pievilka viesnīcai apmeklētājus, tie krita uz viņu kā mušas uz medu —visi viņu lutināja un aptecēja, visādi centās viņam izdabāt.

Vairākumam daiļrunīgo cilvēku parasti piemīt kāds trūkums: tie palaikam vairākkārt mēdz atstāstīt vienu un to pašu; tas mazina stāstījuma iespaidu, jo atkārtojums klausītājiem ar laiku apnīk. Kas attiecas uz Paladīnu, tad viņš tik labi prata stāstīt, ka viņam nevarētu uzrādīt nevienu trūkumu; viņam, tā teikt, bija pirmās šķiras daiļrunība. Piemēram, kad viņš jau desmito reizi attēloja vienu un to pašu kauju, viņa stāstā bija vēl tīkamāk klausīties, tas arī vēl vairāk ietekmēja, nekā pirmais stāstījums; un tas bija izskaidrojams ar to, ka Paladīns stāstīja ikreiz citādāk, it kā jaunu kauju attēlodams, un arvien piepušķoja ko klāt, pastāstīja jaunus sīkumus, turklāt palielinādams ienaidnieka, kā arī nokauto un ievainoto skaitu, ko apraudāja milzum daudz atraitņu un bārabērnu.

Visas šīs kaujas, ko viņš attēloja, tā arī pastāvēja tikai viņa nostāstos: citādi tām palika vienīgi nosaukumi. Kad viņš jau desmito reizi stāstīja zināmas kaujas piedzīvojumus, viņam vajadzēja to pilnīgi atmest un nomainīt ar jaunu, jo pirmā jau bija tā apjomos pieaugusi, ka vairs neietilpa Francijas robežās. Bet, kamēr tas vēl nebija noticis, klausītāji nemaz neļāva iesākt citas kaujas aprakstu, jo palaikam labāk vēlējās noklausīties vecajā. Tādēļ viņam vis neteica: „Pastāsti ko jaunu!", bet gan vienbalsīgi un sajūsmā lūdzās: „Pastāsti mums atkal par uzbrukumu pie Boljē, stāsti par to vēl trīs vai četras reizes!" Un viņš nu bija tā uzlielīts, kā reti kādu var uzlielīt.

Sākumā, kad Paladīns dzirdēja, ar kādu godu mūs uzņēmis karalis, viņš bija gluži izmisis, ka nebijām viņu paņēmuši līdzi; tad viņš sāka dižoties, ko būtu darījis, ja mēs viņu būtu paņēmuši līdzi, bet divas vai trīs dienas vēlāk jau pamatīgi attēloja, ko tur darījis. Nākamajos trīs vakaros viņa kauju attēlojumi bija uz laiku aizmirsti, un klausītāji kāri uztvēra, kā viņš viesojies pie karaļa, un nekā cita negribēja dzirdēt.

Noēls Rengesons bija slepeni noklausījies šais nostāstos un man to pateica; tad mēs abi kopīgi aizgājām noklausīties Paladīna melos, lūgdami viesnīcas saimnieci, lai mūs ielaiž viņas istabiņā, kas bija blakus lielistabai, kur visu pie durvīm varējām dzirdēt.

Viesnīcas kroga istaba bija ļoti plaša, tomēr tīkami uzposta un mājīga: visapkārt stāvēja nelieli galdiņi ar krēsliem; sarkanais ķieģeļu klons bija tīri noslaucīts; milzīgajā krāsnī jautri sprēgāja malkas pagales, kas dega ar gaišu liesmu. Visumā tā bija omulīga vietiņa, it īpaši tādā saltā un vētrainā vakarā, kāds todien bija padevies, kaut arī ārā jau bija marta mēnesis. Tādēļ arī nebija nekāds brīnums, ka tur bija salasījies vairākums ciematiņa iedzīvotāju. Tie bija mājīgi novietojušies pie galdiņiem, lēnām sūca lēto vietējo vīnu, ko pienesa kausos, un draudzīgi tērzēja savā starpā, gaidot iemīļoto stāstu varoni. Pats saimnieks, saimniece un viņu glītā meita cītīgi aptecēja viesus, cenzdamies pakalpot katram pa prātam. Istaba bija apmēram četrdesmit pēdu plata, un pašā vidū bija brīva vieta; vienā šās brīvās vietas galā pacēlās neliels paaugstinājums, kur bija nolikts krēsls ar galdiņu. Šajā vietā ik dienu mēdza apmesties Paladīns.

Kroga viesu vidū ieraudzījām arī dažas pazīstamas sejas; tur bija kurpnieks, kalējs, mucinieks, ieroču kalējs, audējs, maiznieks, melderis un vēl citi pazīstami vīri; tomēr pats svarīgākais pārējo vidū gan bija vietējais bārdskuvis — visa ciema galvenais dziednieks! Vai tad viņš nebija tas, kas ciema iedzīvotājiem rāva zobus, skaloja kuņģi un nolaida asinis? Viņš pazina visus personīgi un arī zināja katra mājas apstākļus, un, tā kā viņam negribot nācās saieties ar stipri dažādiem ļautiņiem, tad, protams, viņš bija īpaši izsmalcināts savā uzvedībā un arī vietējais pieklājības noteicējs. Pārējie taču bija tikai vienkārši rokpeļņi.

Pēc laiciņa it slinkā gaitā istabā ienāca Paladīns. Viņu sagaidīja ar priecīgiem saucieniem, un bārdskuvis steidzās viņu apsveikt, godbijīgi locīdamies viņa priekšā, bet tad viņš satvēra Paladīna roku, nobučoja to un skaļā balsī sauca, lai •.nicdzot viesim kausu vīna. Kad saimnieka meita, pieklājīgi sveicinādama, nolika Paladīnam uz galda vīna kausu un jau grasījās aiziet, bārdskuvis aizturēja vinu un varenā balsī piekodināja pierakstīt vīnu uz viņa rēķina. Ar to viņš ieguva vispārēju atzinību un bija tik aplaimots, ka viņa šaurās ačteles mirdzēja priekā, tas ir pilnīgi saprotams, jo, labu darīdami, mēs gribam, lai to ievēro.

Bārdskuvis aicināja visus piecelties un tukšot kausus uz Paladīna veselību. Pārējie krogus viesi viņam paklausīja un saskandināja ar alvas kausiem, skali suminādami vakara varoni. Tīrais brīnums, kā šis pļāpa tik ātri bija ieguvis draugus gluži svešā apvidū, ne ar ko citu nebūdams bagāts kā vienīgi ar savām runas dāvanām un tikai labi prazdams tās izmantot.

Tad klausītāji apsēdās, dauzīja pa galdu ar saviem kausiem un skaļi sauca: „Ciemos pie karaļa, ciemos pie karaļa!"

Paladīns lepni saslējās, kaut kā dīvaini viņiem palocījās, laikam atdarinādams kādu, kā bija redzējis to darām, un tad slaidi pacēla pie lūpām kausu, iztukšodams to līdz dibenam. Bārdskuvis, steidzīgi kājās pielēcis, iztapīgi pievāca no lielā vīra rokām tukšo kausu un nolika to viņa priekšā uz galda. Tad Paladīns sāka svinīgi un cēli soļot uz paaugstinājuma un stāstīja savu melu stāstu, laiku pa laikam apstādamies un vērodams pateicīgos klausītājus.

Mēs gājām viņā klausīties trīs vakarus pēc kārtas. Viena lieta bija skaidra, ka viņš ar saviem meliem burtin apbur klausītājus. Un to viņš panāca galvenokārt ar savu sirdsskaidrību. Paladīns meloja gluži neapzinīgi, jo pats bija pārliecināts par sava stāsta patiesību. Viņam pašam viss izdomātais šķita īstenība. Visu viņš stāstīja ar patiesu sirsnību, gluži kā dzejnieks ieliek vārsmās visu savu dvēseli. Paladīns savaldzināja ikvienu ar savu nopietnību un, jo vairāk pats iejūsminājās, jo vairāk iejūsmoja ari citus. Neviens neticēja viņa stāstiem, bet visi ticēja, ka viņš pats tiem tic.

Viņš paplašināja savu stāstu, tik vienkārši un dabiski to papildinādams ar jauniem sīkumiem, ka bieži bija grūti notvert īsto mirkli, kad viņš beidz runāt patiesību. Tā pirmajā vakarā, par Vokulēras gubernatoru runādams, viņš stāstīja vienkārši par Vokulēras gubernatoru; otrā vakarā tas jau bija viņa miesīgais tēvocis, bet trešajā pat ticis tēva godā. Pirmajā vakarā gubernators viņu vienkārši nozīmēja par Jaunavas miesassargu; otrā dienā tēvocis gubernators viņu sūtīja līdzi Jaunavai, uzdodams viņam vadīt aizmugures apsardzību; bet trešajā — viņa tēvs gubernators nodeva viņa gādībā Jaunavu līdz ar visiem viņas pavadoņiem. Pirmajā vakarā gubernators runāja ar viņu kā ar vienkārša dzimuma jaunekli; otrajā tēvocis gubernators viņu daudzināja par Kārla Lielā pirmā un dižākā paladīna beidzamo un cēlāko pēcteci; bet trešajā vakarā gubernators jau viņu cildināja par visu divpadsmit paladīnu pēcteci. Trijos vakaros viņš paaugstināja Vandomas grāfu no vienkārša paziņas līdz skolasbiedram un beigās līdz māsasvīra godam.

Stāstā par apciemojumu karalgalmā viss pieauga gluži līdzīgā kārtā. Sākumā četru sudraba tauru vietā bija divpadsmit, tad trīsdesmit piecas un beigās deviņdesmit sešas. Attiecīgi palielinājās arī bungu un bundzinieku skaits, tā ka beigās zāle bija jāpaplašina no pieci simti līdz deviņi simti pēdu platībai, lai visi varētu tajā ietilpt. Itin devīgi viņš attiecīgā kārtā pavairoja arī klātesošo skaitu.

Pirmajos divos vakaros viņš apmierinājās ar vienkāršu audiences gaitas aprakstu, ko gan izpušķoja ar dažādiem izdomātiem blakusnotikumiem, bet trešajā ar to vairs nepietika, un viņš mēģināja visu uzskatāmi attēlot. Viņš nosēdināja bārdskuvi savā lielajā krēslā, kur tam bija jātēlo karaļa loma; tad viņš pastāstīja, kā viss galms lielā nepacietībā un ar ļaunu prātu vērojis Jaunavu, jau iepriekš priecādamies par viņas gaidāmo apjukumu, kad viņa beidzot sapratīs, ka apvesta ap stūri, un kad skali smiekli viņai atgādinās, ka viņa visu zaudējusi. Viņš ilgi un ar nodomu tik savādi par to runāja, ka klausītāji vairs nevarēja sagaidīt beigas un jau zaudēja pacietību, — un tad nāca klajā ar pašu lietas kodolu. Pret bārdskuvi pagriezies, viņš teica:

„ Dzirdiet, ko vina darīja. Viņa stingri paskatījās pārģērbtajā nelieti, kā es tagad paskatos uz jums; vienkārši un cēli nostājas vina priekšā, kā es tagad nostājos jūsu priekšā; tad — lūk, in - pasauca mani, tā — izstiepa savu labo roku un, uz viņu iii pirkstu rādīdama, savā mierīgajā, nosvērtajā balsī man pavēlēja, kā jau paradusi pavēlēt kaujas laukā: „Nocel šo nekaunīgo blēdi no karaltroņa!" Es tūliņ metos izpildīt pavēli — kā jlls tagad redzat to darām, — paķeru viņu aiz apkakles un paceļu gaisā — lūk, kā paceļu gaisā, — it kā šis nemaz nebūtu pieaudzis cilvēks, bet tikai tāds mazulis."

Klausītāji nevarēja vairs savaldīties, dzirdot tik lielisku spēka apliecinājumu, un kroga istabai pāršalca atzinības vētra; viņi aiz sajūsmas gandrīz vai zaudēja prātu, un neviens nedomāja smieties, kaut ari aiz skausta līdzīgi kucēnam gaisā paceltais kleinais bārdskuvis, kas jutās visai pagodināts par savu lomu, savā nevarībā bija smieklīgs līdz bezgalībai.

„Tad," Paladīns, turpināja, „es viņu atkal — lūk, tā, — nostādīju uz pekām, lai varētu labāk sagrābt un izmest pa logu; bet viņa man lūdza, lai apejoties saudzīgāk, un tikai ar to viņš paglāba savu dzīvību. Tad viņa stingri paskatījās galminiekos, kas bija viņai visapkārt, un viņas acis bija kā logi, pa kuriem raugās pasaulē viņas nemirstīgā gudrība, kas visur atklāj melus un meklē patiesības graudiņu. Viņas skatiens pēkšņi apstājās pie kāda vienkārši ģērbta jaunekļa, un viņa tūliņ pateica, kas viņš ir: „Es esmu tava padevīgā kalpone, — tu esi mans karalis!" Visiem bija liels brīnums, un zālei pat sāka ļodzīties griesti, kad seši tūkstoši klātesošo kā viens vīrs viņu apsveica ar skaļām gavilēm."

Tad viņš gleznainos vārdos attēloja, kā esam atgriezušies no audiences, līdz nejēdzībai dižodamies ar to godu, kas mums tika parādīts. Beigās viņš noņēma no pirksta vara gredzenu, ko torīt viņam bija uzdāvinājis pils sulainis, un, klausītājiem to rādīdams, paskaidroja:

„Karalis ļoti laipni, — kā arī pienākas, ievērojot viņas nopelnus, — atlaida Jaunavu un uzrunāja ar šādiem vārdiem jau mani: „Ņem šo zīmoggredzenu, paladīnu dēls, un uzrādi man to, kad tev ko vajadzēs. Un vēl ko," viņš turpināja, piedurdams pirkstu man pie deniņiem, „sargā šo galviņu. Tā vajadzīga Francijai, un es paredzu, ka reiz to rotās hercogkro- nis!" Es paņēmu gredzenu, nometos uz viena ceļa, nobučoju viņam roku un atbildēju: „Valdniek, es arvien klausu slavas aicinājumam; kur apkārt valda nāve un iznīcība un uz katra sola draud briesmas, tur es jūtos tieši kā mājās; ja tronim un Francijai vajadzēs palīga… bet nē, es nekā vairāk neteikšu, jo neesmu nekāds balamute, — lai manā vietā runā mani varoņdarbi, tas ir viss, ko es vēlos!" Tā beidzās šis laimīgais un vērā liekamais notikums, kam lemts atnest tik daudz svētības karalim un visai mūsu tautai! Lai slavēts Dievs! Lai ceļamies, lai pildām kausus! Iedzersim uz Francijas un karaļa labklājību!"

Ikviens tukšoja savu kausu, un tad vēl labu brīdi negribēja rimties klausītāju gaviles. Paladīns stāvēja uz sava paaugstinājuma un vēlīgi visiem uzsmaidīja.

## 8. nodala. Zanna pārliecina inkvizitorus

Kad Žanna bija pateikusi karalim, ka viņai zināms viņa noslēpums, kas viņu tik loti nomāc, tad viņš vairs ne brīdi nešaubījās; viņš ticēja, ka Žannu tiešām izraudzījies pats Dievs, un, ja tikai viņš būtu noteicējs, tad tūliņ uzklausītu viņas lūgumu un dotu iespēju veikt viņas uzdevumu. Bet viņš nebija stāvokļa kungs un noteicējs. Latremuī un svētulīgais Reimsas lapsas kūmiņš labi zināja, kā viņu apiet. Viņiem vajadzēja teikt tikai vienu vārdu, un viņi to arī pateica:

„Jūsu augstībai labpatikas apgalvot, ka ar viņas muti Balsis atklājušas noslēpumu, kas bijis zināms tikai jūsu augstībai un Dievam. Bet kā jūs zināt, ka tās nav sātana Balsis un ka viņa nav nelabā apsēsta? Vai ari sātanam nav zināmi cilvēku noslēpumi, un vai sātans tos neizmanto, lai pazudinātu viņu dvēseles? Tā ir bīstama lieta, un jūsu augstība darīs tikai prātīgi, ja nepārsteigsies ar savu lēmumu, bet iepriekš visu noskaidros."

Ar to arī pietika. Šie vārdi ieviesa karaļa sirdī jaunas bailes un šaubas, un viņš tūliņ pavēlēja bīskapiem ik dienu apmeklēt Žannu un mēģināt viņu iztaujāt, lai noskaidrotu, vai viņas pārdabiskās spējas ir Dieva dotas vai ari pašas pekles iedvesmotas.

Kāds karaļa radinieks, Alansonas hercogs, kas jau trīs gadus bija smacis angļu gūstā, beidzot tika atbrīvots, jo par viņu apsolīja lielu izpirkuma maksu. Arī viņš bija dzirdējis par slaveno Jaunavu, — par viņu jau runāja it visur, — un tādēļ bija nolēmis doties uz Šinonu, lai paša acīm redzētu šo Jaunavu, kuras vārds jau bija aplidojis visu pasauli. Viņa lūgumam paklausot, karalis lika pasaukt Žannu un stādīja to priekšā hercogam. Viņa ar savu parasto vienkāršību viņam teica:

„Esiet sveicināts! Jo vairāk franču siržu pukstēs mūsu lietai, jo labāk būs mūsu tēvijai."

Tad viņi abi kādu laiku vienatnē sarunājās, un beigās atkal viss bija, kā parasts: šķiroties hercogs jau bija nostājies viņas pusē, un viņa bija iemantojusi vēl vienu draugu un aizstāvi.

Otrajā dienā Žanna piedalījās pils dievkalpojumā un pusdienoja pie viena galda ar karali un hercogu. Karalis ātri novērtēja viņas sabiedrību un sarunas prasmi. Agrāk, kā jau valdniekiem parasts, karalis nekad nebija guvis īstu iespaidu sarunā ar saviem tuviniekiem, jo tie runāja ar viņu tikai piesardzīgiem vārdiem, bez kādas dziļākas nozīmes, ik brīdi cenzdamies pielāgoties viņa paša domām un teicieniem; tāda veida sarunas viņu tikai saniknoja un kaitināja. Bet Žannas runa bija svaiga, viņa runāja brīvi, vaļsirdīgi un loti sirsnīgi, nebūt neskopojās ar vārdiem un nebijās izteikt savas domas.

Viņa runāja par visu, kas tikai ienāca prātā un par ko domāja, runāja vienkārši, bet ar pārliecību. Karali tas atveldzēja, kā dzidrs vēss kalnu avota ūdens atveldzē cilvēku, kas paradis remdēt slāpes ar siltenu, piesmakušu pejku ūdeni smilšainā līdzenumā.

Pēc pusdienām Žanna pavisam savaldzināja hercogu, kad tas redzēja, cik vina veikli prot valdīt zirgu un rīkoties ar šķēpu.

Arī karalim labpatikās noskatīties viņas vingrinājumos, un atzinībā viņš tai uzdāvināja varenu sirmu kaujas zirgu.

Ik dienu pie Žannas ieradās bīskapi, kas viņu izprašņāja par viņas Balsīm, un tad tūliņ devās ar ziņojumu pie karaļa. Bet ar to viņi nekā nepanāca. Viņa tikai pateica to, ko uzskatīja par vajadzīgu, bet pārējo noklusēja. Viņu gan visādi mēģināja ievilināt slazdos, bet viņa nelikās ne zinis un atvairīja visu ar bērnišķīgu bezrūpību. Viņa labi saprata, ka bīskapus sūtījis pats karalis, ka ar viņu muti iztaujā pats karalis un ka karalim arī jāatbild, ja tas ko jautā; bet, par spīti visam, viņa reiz pie pusdienu galda pati atzinās karalim, ka atbildot tikai to, kas viņai šķietot vajadzīgs.

Bīskapi beidzot nolēma, ka viņi nekādi nevarot izlemt, vai Žanna ir Dieva izredzēta vai velna apmāta. Kā redzat, viņi bija visai uzmanīgi: tolaik karaļa galminieki Žannas dēļ jau bija sadalījušies divās vienlīdz stiprās partijās; vienai izdabādami, bīskapi katrā ziņā riskēja sanaidoties ar otru partiju. Un tādēļ viņi uzskatīja, ka prātīgāk ir tikt vaļā un novelt savu kutelīgo uzdevumu uz cita pleciem. Tā viņi arī beidzot izdarīja. Gala slēdzienā viņi norādīja, ka viņiem neesot pa spēkam izšķirties, tādēļ lieta nododama Puatjē universitātes mācīto teologu atsauksmei. Viņi pilnīgi atmeta ar roku, vienīgi apliecinādami, ka „mīlīgā, vientiesīgā ganumeita gan runā no sirds, bet viņai nav nekādu runas dāvanu".

Attiecībā uz viņiem pašiem tā bija patiesība. Bet, ja viņi būtu redzējuši Žannu mūsu vidū attālajā Domremī, tad gan pārliecinātos, ka viņa ir loti veikla runātāja, ja vien viņai zināms, ka ar saviem vārdiem nevienam nekaitēs.

Tā nu mums bija jāpārvācas uz Puatjē un vēl trīs nedēļas jāgaida, kamēr nabaga meiteni ik dienu pratināja arvien jauni tiesneši… un kas tie bija? Vai kara lietpratēji? Jo vina taču ieradās lūgt karaspēku, ar ko steigties palīgā Francijai. Ak nē! Tie bija mācītāji un mūki, gudri zinātnieki, veikli spriedelētāji — pazīstami teoloģijas skolotāji. Kara padomes vietā, kas izlemtu, vai šis drošsirdīgais mazais karavīrs tiešām būtu spējīgs vadīt franču karapulkus karalaukā un gūt uzvaru, vini bija sasaukuši veselu spietu svētuļu un veiklu runātāju, lai izzinātu, kā ir ar neparastā karavīra ticības apliecību un vai tikai tas piekopj tikumīgu dzīvesveidu. Žurkas bariem siroja pamestajā mājasvietā un aprija visu, kas tikai pagadījās; un, lūk, vini neaplūkoja vis kaķei zobus un nagus, vai tie asi vai truli, bet tikai spriedelēja, vai šī kaķe atbilst Dieva bauslībai. Ja vien viņa ir dievbijīga un tikumīga kaķe, tad par pārējo viņi vairs nelikās ne zinis.

Bargo tiesnešu priekšā Žanna nebūt neapjuka un nenobi- jās, — it kā viņa būtu tikai skatītāja, nevis apsūdzētā, ko tik stingri pratina. Viņa vientuļi un vienaldzīgi sēdēja savā solā un satrieca augsti mācīto vīru prasmi ar savu nepārspējamo vientiesību, kas bija viņas galvenais balsts un ierocis, pret ko neglābjami sašķīda gan viltība, gan liekulība, gan zinātnieku grāmatu gudrība un citi paņēmieni.

Uz visiem jautājumiem viņa atbildēja gluži atklāti un arī vaļsirdīgi izstāstīja saviem spīdzinātājiem, kā redzējusi parādības, kā tikusies ar eņģeļiem un ko ar tiem runājusi. Viņa runāja tik sirsnīgi, un klausītājiem tik dzīvi tēlojās viss, ko viņa vienkāršiem vārdiem izstāstīja, ka pat stingrie tiesneši uz brīdi aizmirsa savu bardzību un nekustīgi, elpu aizturējuši, noklausījās līdz beigām, it kā viņas balss būtu viņus apbūrusi. Un ja vēlaties vēl ticamāku liecību, nekā manējo, paņemiet jebkuru vēstures grāmatu, un jūs redzēsiet, ka arī citās liecībās teikts, ka viņa runājusi „cēli un vienkārši", bet, kas attiecas uz iespaidu, kādu bija guvuši tiesneši, tad tie jums teiks to pašu, ko es jums saku.

Viņai bija tikai septiņpadsmit gadu, jā, tikai septiņpadsmit gadu, un vina viena sēdēja savā solā un nebija ne nobijusies, ne apjukusi, vina skaidri un atklāti raudzījās lielajā mācīto tiesasvīru un teologu sapulcē un ar lielu prasmi, nebūdama ne mācīta, ne pieredzes bagāta, apbūra visus tikai ar savu jaunību, sirsnību, liego balsi un daiļrunību, jo viņas vārdus vadīja nevis prāts, bet gan iedvesmoja sirdsbalss. Vai tas nebija dīvains skats? Ak, ja vien varētu jums tā parādīt, kā pats visu redzēju! Tad jau iepriekš zinu, ko jūs man teiktu.

Es jau agrāk teicu, ka vina neprata lasīt. Reiz vinu pavisam nomocīja ar dažādām grāmatu gudrībām, likuma pantiem un zinātniskiem pierādījumiem. Viņa ilgi un uzmanīgi uzklausīja visu, ko viņai teica, bet tad zaudēja pacietību un viņiem atbildēja:

„Es nezinu, kas A, kas B, toties skaidri apzinos, ka Dievs mani izredzējis, lai atbrīvotu angļu aplenkto Orleānu un Reimsā kronētu mūsu karali. Viss pārējais, ko jūs te plaši apspriežat, šai ziņā ir bez nozīmes!"

Pats par sevi saprotams, ka tas bija smags pārbaudījums un viņu loti nogurdināja, un, protams — daudz vairāk, nekā viņas pretiniekus, kas pēc kārtas varēja atpūsties. Un tomēr viņa nesūrojās par nogurumu, ne arī par to, ka viņu aizkavē, un nekad nesirdījās, kad vinu tirdīja. Viņa arvien bija mierīga, moža, nezaudēja pacietību, neatlaidīgi cīnījās ar šiem izcilajiem vārdu māksliniekiem un arvien sveikā tika cauri.

Reiz kāds dominikānis viņai uzdeva jautājumu, kas sacēla vispārēju ievērību. Kas uz mani attiecas, tad es nodrebēju bailēs; man šķita, ka šoreiz nabaga Žanna iekritusi, jo, manuprāt, pat nebija iespējams kaut ko atbildēt. Viltīgais dominikānis iesāka gluži vienaldzīgi, it kā runādams ko ikdienišku, kam pagaidām nebūtu ne mazākās nozīmes:

„Tu saki, ka Dievs vēloties atbrīvot Franciju no angļu jūga?"

„Jā, tā ir Viņa griba."

„Tu prasi, lai tev dod karaspēku, ar ko tu ietu atbrīvot angļu aplenkto Orleānu? Vai esmu tevi pareizi sapratis?"

„Jā, un, jo ātrāk tas tiks izdarīts, jo labāk."

„Dievs taču ir varens un var izdarīt visu, ko vēlas, — vai nav tiesa?"

„Protams. To neviens neapšauba."

Te dominikānis, pēkšņi galvu paceldams, pārsteidza viņu ar savu ļaunprātīgo jautājumu, ko jau iepriekš pieminēju.

„Tad atbildi uz manu jautājumu: ja Dievs grib atbrīvot Franciju un ja Viņš var izdarīt visu, ko vēlas, kālab tev vajadzīgs karaspēks?"

Šo jautājumu padzirdējuši, visi varen uztraucās, sakustējās un uzmanīgi ausījās viņas atbildē. Un dominikānis, pats būdams ar sevi apmierināts, kratīja galvu un vēroja pārējos, gaidīdams viņu atzinību. Bet Žanna nebūt nezaudēja apķērību. Viņai pat netrīcēja balss, kad viņa tam atbildēja:

„Dievs palīdz tikai tam, kas pats cenšas sev līdzēt. Francijas dēli aizstāvēs savu tēviju, bet Viņš tiem dos uzvaru."

Klātesošo sejās kā saules stars pavīdēja priecīgs izbrīns. Pat vecajam dominikānim, šķiet, patika Žannas atbilde, ar ko viņa bija atvairījusi tik veiklu uzbrukumu. Es pats savām ausīm dzirdēju kāda bīskapa teiktos vārdus: „Nudien, šis bērns teica skaidru patiesību. Dievs gribēja milža Goliāta nāvi un izraudzīja par savu ieroci mazu puisēnu!"

Citreiz, kad Žanna jau bija krietni ilgi pratināta un tirdīta, un visi pārējie, izņemot viņu vienīgo, bija galīgi novārguši, brālis Segēns, Puatjē universitātes dievvārdu mācītājs, ļoti skarbs un ļaunprātīgs cilvēks, bija sadomājis ar viņu pakaitē- ties, tālab ņēmās viņu iztaujāt savā parastajā Limožas novada izloksnē un beigās viņai jautāja:

„Kā tu varēji saprasties ar eņģeļiem? Kādā valodā viņi ar tevi runāja?"

„Franču valodā."

„Tiešām?! Cik patīkami dzirdēt, ka mūsu valoda tā pagodināta. Un vai tas bija labā franču valodā?"

„Jā, labā valodā."

„Labā, tu saki? Starp citu, tu gan labāk zināsi. Vai nav tiesa, tā pat bija labāka par tavējo."

„Kas uz to attiecas, tad es… tad man grūti to pateikt," Žanna viņam atbildēja un jau gribēja turpināt, bet apklusa. Tad viņa, it kā pie sevis runādama, vēl piebilda: „Lai nu būtu kā būdams, bet tā bija labāka par jūsējo."

Es redzēju, ka viņas acis, kad viņa to teica, pavīdēja izsmiekls, kaut arī citādi viņa bija pati nevainība. Apkārt dzirdēja atzinīgus izsaucienus. Brālis Segēns jutās aizvainots un skarbi jautāja:

„Vai tu tici Dievam?" Žanna viņam it vienaldzīgi atbildēja: „Ak jā, protams, un liekas, mana ticība ir lielāka par jūsējo."

Brālis Segēns, pavisam zaudējis pacietību, sāka viņu ļauni izsmiet un beigās nikni uzsauca:

„Labi! Lūk, ko es tev teikšu, tu esot tik ticīga: Dievs nevēlas, lai tev ticētu bez droša pierādījuma. Kur ir pierādījums? Mums vajadzīgs pierādījums!"

Tas nu Žannai bija par daudz! Viņa pielēca kājās un viņam uzsauca:

„Es ne tāpēc ierados Puatjē, lai jums rādītu brīnumus. Sūtiet mani uz Orleānu, un jūs redzēsiet diezgan brīnumu. Dodiet man kareivjus — vienalga, lai cik to būtu — un beidziet mani tirdīt!"

Viņas acis zibsnīja… Ak! Cik viņa izskatījās varonīga ar savu mazo augumiņu! Kā es vēlētos, lai jūs tobrīd būtu viņu redzējuši! Telpai pāršalca sajūsmas vilnis. Bet viņa piesarkusi apsēdās, jo savā iedzimtajā kautrībā nemīlēja izcelties.

Brālis Segēns, izrādījās, jau otrreiz zaudējis cīņu, jo nebija nekā panācis. Starp citu, kaut arī skarbs būdams, viņš tomēr bija vīrišķīgs un godīgs cilvēks; tas vēlāk pierādījās attaisnošanas tiesas laikā: tur viņš varēja noklusēt šo kļūmīgo gadījumu, bet to nedarīja un teica skaidru patiesību.

Kādā turpmākajā dienā rakstu mācītāji un gudrie tēvi vēl izmēģināja beidzamo, ko vien varēja, galīgi nomākdami Žannu ar neskaitāmām grāmatu gudrībām, kādas bija sameklējuši vecos un slavenos Romas baznīcas teologu rakstos, viņai gandrīz pietrūka elpas, cik sīvi tai uzbruka; bet beigās viņa saņēmās un skali uzsauca:

„Dzirdiet: Dieva vārdā ir daudz vairāk gudrības, nekā visos jūsu pierādījumos, un es turos pie Dieva vārda. Un es jums saku: tur ir tādas lietas, ko ari gudrākie jūsu starpā nekad nevarēs izburtot."

Jau pirmajā dienā vinu ielūdza pie sevis de Rabato kundze, parlamenta padomnieka sieva. Pie viņas ik vakaru pulcējās pilsētas diždāmas, lai parunātos ar Žannu un redzētu to vaigā; bez tam viesojās ari cienīgi padomnieki, tiesasvīri un augstskolas mācību spēki.

Un šie ļaudis, kas bija pieraduši visu apsvērt, izpētīt un izprātot, un tomēr vēl apšaubīt, ik vakaru atgriezās Žannas sabiedrībā, arvien vairāk padodamies tai noslēpumainajai varai, tai neaptveramajai un nesaprotamajai ietekmei, kas bija galvenais Žannas spēks un stiprums. Viņa pievilka, pārliecināja un pakļāva sev katru, lai tas būtu kas būdams, un ikviens izjuta šo viņas stiprumu, bet nevarēja izskaidrot, kas ir tas savādais spēks, kas viņus valdzina. Viens pēc otra viņi padevās, teikdami: „Šis bērns patiesi ir Dieva izredzēts." Dienā, daudzo tiesnešu priekšā, kad viņa bija pakļauta to varai, Žannas stāvoklis nebija izdevīgs: viņas tiesneši visu iegrozīja pēc sava prāta, kā viņiem labāk patika. Bet vakaros viņa pati vadīja savu sapulci, un tad stāvoklis mainījās. Šo sapulci viņa noturēja pati, tur varēja brīvi runāt, ko gribēja, un tad viņas priekšā sēdēja viņas tiesneši. Kas notika tālāk — to jūs paši sapratīsiet. Visi veiklie iebildumi un pierādījumi, kādus viņi bija dienā ar pūlēm uzcēluši, vakarā sabruka pīšļos, kad Žanna tiem pieskārās. Beigās viņas pusē jau bija pārgājis tiesnešu vairākums, un tie vienbalsīgi paziņoja savu galaslēdzienu.

Kad priekšsēdētājs uz sava paaugstinājuma nolasīja šo spriedumu, bija patiešām vērts noskatīties lielajā sēžu zālē: tur bija ieradušies visi pazīstamākie pilsētas iedzīvotāji, kas vien dabūjuši atļauju un izkaulējuši vietu. Pirms sprieduma vēl noturēja svinīgu ievada ceremoniju, kas tādos gadījumos parasta. Tad, iestājoties klusumam, nolasīja spriedumu, un, visiem mēmi klausoties, arī attālākajos kaktos bija skaidri dzirdams ik lēmuma vārds:

„Nolemts un ar šo tiek pasludināts, ka Žanna d'Arka, saukta Jaunava, ir visnotaļ kristīgu ļaužu bērns, kā ari ticīga katoliete, un ne viņā pašā, ne ari viņas vārdos nekas neapdraud pareizās ticības bauslību, tālab karalis var pieņemt un viņam pat ieteicams pieņemt viņas piedāvāto palīdzību, jo to noraidīt būtu apgrēcība pret Svēto Garu un karalis ar to izrādītos Dieva palīdzības necienīgs."

Sapulcējušies piecēlās; visi sāka mežonīgi skali plaukšķināt, un sajūsmai vairs nebija paredzams gals. Žanna pazuda manām acīm: viņu aprija milzīgais laužu pūlis, kas metās viņu apsveikt, līdz ar to galīgi un svinīgi nododams viņas mazajās rociņās lielās Francijas likteni.

## 9. nodala. Žannu ieceļ par virspavēlnieci

Tā bija liela diena, kas aizgrāba līdz sirds dziļumiem.

Viņa bija uzvarējusi! Latremuī un citi viņas nelabvēli bija pieļāvuši lielu kļūdu, atļaudami pie viņas vakaros pulcēties ciemiņiem.

Uz Lotringu nosūtītie baznīckungi, kam it kā bija uzdots ievākt ziņas par viņu, bet kas patiesībā viņu tikai aizkavēja, tagad pārradās un atnesa par viņu vislabākās atsauksmes. Mūsu lieta, kā redzat, nu bija laimēta.

Spriedumam bija milzīga ietekme. Francija pēkšņi atdzīvojās, kur vien atlidoja šī priecīgā vēsts. Līdz šim iebaidītie un drosmi zaudējušie ļaudis metās bēgt, kad padzirdēja par karu, bet tagad paši pieteicās, skali saukdami, lai viņus uzņemot Vokulēras Jaunavas pulkā; visapkārt skanēja kara dziesmas un rībēja bungas.

Un te nu es atcerējos, ko viņa bija teikusi toreiz Domremī, kad mēģināju pierādīt, ka Francijas lieta ir zaudēta un nekas vairs nespēs to pamodināt: „Viņi dzirdēs bungu aicinājumu un celsies un tam sekos!"

Saka, ka nelaime nekad nenākot viena. Šoreiz tas būtu sakāms arī par laimi. Tā nu bija iekustināta, un mums visur laimējās. Turpmāk mums vēl kas izdevās: baznīckungu vidū radās šaubas, vai baznīca varētu pieļaut, ka sieviete, karā ejot, tērpjas vīriešu drēbēs; bet tagad arī to izlēma; to mums darīja zināmu divi tālaika slavenākie zinātnieki un teologi. Viņi sacīja: ja Žannai lemti vīrieša un kareivja pienākumi, tad ir pilnīgi pareizi un likumīgi, ka vina arī ārēji atbilst savam stāvoklim. Šī atļauja bija liela uzvara cīņā ar baznīcu. Taču nerunāsim par sīkajām laimītēm, bet pakavēsimies pie lielākās laimes, kas mūs tā aplaimoja, ka vai apreibām aiz prieka. Otrajā dienā pēc sprieduma ar īpašiem vēstnešiem to paziņoja karalim, bet rīta pusē dzidro gaisu saviļņoja taures skaņas; mēs tūliņ sākām ausīties un skaitīt.

Viens, divi, trīs — starpbrīdis; viens, divi — starpbrīdis; un tad atkal viens, divi, trīs. Pielēcām kājās, jo tā taurē tikai tad, kad karaļa herolds grib ko pavēstīt tautai.

Mēs izskrējām laukā un redzējām: no visām ielām, namiem un nostūriem traucās vīri, sievas un bērni, tie visi bija piesarkuši un uztraukti un vēl steigšus beidza apģērbties. Tālāk vēl skanēja taure, bet pūlis auga arvien lielāks un aizplūda pa galveno ielu. Beidzot bijām tikuši līdz laukumam — tur bija vesela ļaužu jūra; uz paaugstinājuma, liela krusta piekājē, redzējām krāšņi ģērbtu heroldu, kam apkārt stāvēja sulaiņi.

Brīdi vēlāk viņš spēcīgā balsī paziņoja, kā jau heroldam pieklājas: „Tautai pasludinām ziņu, ka mūsu vislielais slavenais Kārlis, ar Dieva žēlastību Francijas karalis, nolēmis piešķirt savai pavalstniecei Žannai d'Arkai, sauktai Jaunavai, franču armijas virspavēlnieka amatu līdz ar attiecīgo varu un godu."

Gaisā lidoja tūkstošiem cepuru, un pūlī atskanēja bezgalīgas gaviles; beidzot tauta mazliet aprima, un herolds nobeidza ar šādiem vārdiem:

„…Un par viņas palīgu ar šo iecelts karaļnama princis, viņa gaišība Alansonas hercogs!"

Un atkal skanēja prieka saucieni, kas aizskanēja tālāk pa visu pilsētu.

Franču armijas virspavēlniece un karaļnama princis — viņas padotais! Vēl vakar vina nebija nekas, bet šodien jau viņas rokās nodota visa karaspēka vadība! Vakar viņai neklausītu pat vienkāršs kareivis, bet šodien viņas vārds jau ir likums Laglram, Sentral, Orleānas bastardam un citiem slaveniem karavīriem, kas rūdīti karamākslā. Lūk, ko es pie sevis domāju. Un centos rast kādu izskaidrojumu šim lielajam brīnumam.

Es atcerējos pagājušo, un pēkšņi man atausa atmiņā kaut kas, ko redzēju tik skaidri, it kā tas būtu noticis tikai vakar; jā, un tas ari nebija tik sen, tikai šāgada janvāri. Es atcerējos attālās Domreml meiteni.

Viņai vēl nebija septiņpadsmit gadu, un neviens nezināja tiklab viņu, kā viņas ciematu. Viņa bija kaut kur pievākuši un atnesusi mājās noklīdušu pelēku izsalkušu kaķēnu, ko paēdināja un sasildīja, nu, lūk, tas viņai snauž uz ceļiem, un viņa sēž un ada vilnas zeķi, domās nogrimusi un sapņodama kaut ko, par ko vēl neviens nezinājām. Pelēkais kaķēns vēl nav paspējis paaugties lielāks, un šī meitene jau ir franču armijas virspavēlniece, bet karaļnama princis — viņas padotais. Viņas vārds ir uzausis kā spoža saule pie debesīm, un tagad to daudzina visā viņas dzimtajā zemē. Galva reiba, par to domājot, cik tas viss bija neparasti un pat neticami.

## 10. nodala. Jaunavas zobens un karogs

Pirmais, ko Žanna darīja savā jaunajā amatā, bija — nodiktēt vēstuli angļu karavadoņiem, kas aplenca Orleānu: tajā viņa pieprasīja, lai tie tūliņ atbrīvojot ieņemtos cietokšņus un atstājot Franciju. Likās, ka viņa jau agrāk par to domājusi — tik viegli viņai plūda vārdi, kārtodamies spēcīgos un ar pārliecību apdvestos teikumos. Patiesībā tā nemaz nebija;

viņai bija labas runasdāvanas un liela apķērība, un beidzamajās nedējās šīs iedzimtās spējas bija vēl vairāk attīstījušās. Šo vēstuli tūliņ vajadzēja nosūtīt uz Bluā.

Ļaudis, pārtika un nauda tagad plūda no visām malām. Žanna bija izvēlējusies Bluā, kur sapulcēties karavīriem, lai nodotu ziedojumus; par visu to viņa uzdeva rūpēties Lagīram. Slavenais bastards Dinuā, Orleānas komandants, kura dzīslās ritēja hercogu asinis, jau priekš dažām nedējām bija aicinājis Žannu pie sevis un tagad bija vēl atsūtījis sūtni d'Olonu, vecu karavīru — godīgu, uzticīgu un visai prātīgu cilvēku. Karalis paturēja viņu un iecēla Žannai par intendantu, ļaujot viņai pašai izvēlēties sev pārējos palīgus. Turklāt viņš lika visus viņas ļaudis apgādāt ar ieročiem, ietērpu un zirgiem.

Tieši tolaik karalim atveda pilnu apbruņojumu, ko tieši Žannai viņš bija licis pagatavot Tūrā. Bruņām bija ņemts labākais tērauds, tas vēl apkalts ar sudrabu, glīti izrotāts un gluds kā spogulis.

Žannas Balsis viņai bija pavēstījušas, ka Fjērbuā Svētās Katrīnas baznīcā aiz altāra glabājoties veco laiku šķēps, un viņa sūtīja de Mecu to viņai atvest. Baznīckungi nemaz nebija zinājuši par šo šķēpu, bet, kad pameklēja, tad arī tiešām to atrada, aiz altāra zemē ieraktu. Šķēpam nebija maksts, un pats tas bija aprūsējis, bet baznīckungi to notīrīja un nosūtīja uz Tūru, kur mums drīzumā bija jāierodas. Viņi pagatavoja šķēpam sarkana samta maksti, un Tūras iedzīvotāji savukārt dāvināja brokāta maksti. Bet Žanna gribēja paturēt šo šķēpu arī kaujas laukā, tādēļ neņēma greznās makstis, bet lika sev pagatavot vienkāršu ādas maksti. Visi domāja, ka šis šķēps savā laikā piederējis Kārlim Lielajam, bet skaidri nezināja. Es gribēju notīrīt veco asmeni, bet viņa teica, ka nevajagot, jo tik un tā nevienu nenokaušot un šķēpu tikai valkāšot par savas virspavēlniecības zīmi.

Tūrā viņa sev izdomāja karogu, un skotu mākslinieks Džeimss Pauerss viņai to pagatavoja. Karogs bija no vieglas, baltas drānas ar zīda bārkstīm. Tajā bija attēlots Dievs Tēvs mākoņos; rokās Viņš turēja zemeslodi; pie Viņa kājām bija uz ceļiem nometušies divi eņģeļi, kas Viņam sniedza lilijas; apakšā bija uzraksts Jēzus, Marija", otrā pusē attēlots Francijas karaļkronis, ko turēja divi eņģeļi.

Viņa lika sev pagatavot ari vienu mazāku karogu ar eņģeļa attēlu, kas sniedz liliju Svētajai Jaunavai.

Tūrā dūca kā bišu stropā. Ik bridi skanēja kara taures, dzirdēja bungu rīboņu, un uz Bluā maršā aizsoļoja brīvprātīgo pulki; no rīta līdz vakaram gaisā skanēja dziesmas, gaviles un laužu balsis. Pilsēta bija pilna ar iebraucējiem; ielās un viesnīcās bariem drūzmējās ļaudis; visur valdīja trauksme un kustība, visu sejas pauda modru prieku. Pie Žannas mitekļa vienmēr drūzmējās laužu bari, vēlēdamies kaut iztālēm ieraudzīt virspavēlnieci, un, kad viņa parādījās, pūlis sajūsmā vairs nebija valdāms; bet tas gan reti gadījās, jo viņai vienmēr bija kas darāms: viņa plānoja karagājienu, uzklausīja ziņnešus, izdalīja pavēles, izsūtīja ziņnešus un brīvajos brīžos pieņēma augstmaņus, kas rindām gaidīja viņas pieņemamajā istabā. Kas uz mums attiecas, tad mēs, kaut ari bijām viņas tuvākie biedri, viņu gandrīz nemaz neredzējām, tik ļoti viņa bija aizņemta.

Garastāvoklis mums bija diezgan mainīgs: mēs gan jūsmojām cerībās, gan atkal tās zaudējām; vairāk gan izmisām. Viņa vēl nebija izvēlējusies savus tuvākos palīgus, un tas mūs visai uztrauca. Mēs zinājām, ka viņa apkrauta ar lūgumiem pēc vietām, un lūdzēju vidū bija ari daudzi dižvīri ar tālu skanošiem vārdiem, kādu mums nebija. Pat zemākajām vietām viņa dabūtu dižciltīgus kandidātus, un viņu nozīmīgie sakari viņai būtu neatsverams atbalsts. Vai gan būtu prātīgi, ja tādos apstākļos viņa ievērotu ari mūs? Mēs nebūt negavilējām, kā to darīja pārējie pilsētas iedzīvotāji, bet vairāk skumām un bijām satraukti. Dažreiz visi kopīgi apspriedām savu stāvokli un centāmies to iztēlot jo labāku. Bet, tiklīdz par to bija runa, Paladīnam tūliņ aptecējās sirds; ja mums visiem bija kaut maza cerība, tad viņam pat tādu nebija tādos apstākļos. Parasti

Noēls negribēja aiztikt šo sāpīgo jautājumu, izņemot tādas reizes, kad bija klāt arī Paladīns. Tā reiz, kad atkal bijām sanākuši un apspriedām nākotnes izredzes, Noēls teica:

„Nezaudē dūšu, Paladīn, — vakarnakt redzēju pravietisku sapni: tu vienīgais no mums dabūji paaugstinājumu. Tiesa, tas jau nebija lielais, bet tomēr paaugstinājums: tu viņai būsi dieniniekos vai sulaiņos, vai kas līdzīgs."

Paladīns pacēla galvu, viņa seja apskaidrojās, jo viņš cieši ticēja sapņiem un vispār bija māņticīgs, viņš cerībā mums atzinās:

„Kā es vēlētos, lai tavs sapnis būtu patiesība! Bet kā tu domā — vai tas piepildīsies?"

„Protams, es pat varu teikt, ka esmu pārliecināts, jo visi mani sapņi mēdz piepildīties."

„Noēl, ļauj tevi nobučot, ja tavs sapnis piepildīsies! Būt kaut Francijas virspavēlnieces kalpam, un lai visa pasaule to uzzinātu, un arī mūsu ciematiņam tas būtu zināms, — tad tikai brīnītos tie mulki, kas teica, ka es nekam nederot! Tātad, tavuprāt, tas piepildīsies, Noēl! Vai tu tam tici?"

„Es ticu. Še tev roka."

„Noēl, ja tas piepildīsies, tad es nekad tevi neaizmirsīšu; sniedz vēlreiz roku! Mani ietērps lieliskā livrejā, viss ciems to zinās, un tur teiks: viņš ir virspavēlnieces sulainis, satiekas ar visiem lielajiem kungiem un ik dienu var ar tiem runāt."

Paladīns sāka soļot pa istabu un sapņoja tādus spožus nākotnes sapņus, ka mums pat grūti bija tiem izsekot. Bet tad viņa prieks izgaisa, seja nelaimīgi saviebās, un viņš teica:

„Mīlīši, tas viss ir nieki; tas nekad nepiepildīsies. Es aizmirsu to muļķīgo Tūļas lietu. Visu laiku gan centos Žannai nerādīties acīs, cerēdams, ka viņa visu aizmirsīs un man piedos, bet skaidri zinu, ka viņa nav piedevusi. Viņa to arī nevar aizmirst. Tomēr es nebiju tik vainīgs. Es toreiz teicu, ka viņa man solījusies, bet mani uz to piespieda citi, Dieva vārds, citi piespieda!" Lielais puisis gandrīz apraudājās, bet tad mazliet saņēmās un vēl piebilda: „Tie bija vienīgie meli visā manā mūžā un…"

Viņu pārtrauca sašutuma saucieni; bet iekām ko paspējām iebilst, parādījās d'Olona sulainis un paziņoja, ka mūs meklējot virspavēlnieces miteklī. Mēs piecēlāmies, un Noēls iesaucās:

„Nu, ko es jums teicu? Man jau bija tāda nojauta; man bija uznācis gaišredzības gars: viņu paaugstinās, un mums nu jāiet viņam godu parādīt. Iesim ātrāk!"

Bet Paladīnam bija bail iet, un mēs viņu atstājām.

Kad ieradāmies pie Žannas, kurai aiz muguras stāvēja vesels pūlis lepnu karavīru, viņa mūs sagaidīja ar vēlīgu smaidu un teica, ka mūs visus ieskaitot savu pavadoņu pulkā, jo gribot, lai viņas vecie draugi pastāvīgi būtu viņas tuvumā. Protams, mēs bijām ļoti laimīgi par tādu godu, jo Žanna būtu varējusi mūsu vietā izvēlēties dižciltīga dzimuma ļaudis, bet mēs nevarējām izdabūt pār lūpām ne vārda, jo viņa tagad bija par mums augstāka. Viens pēc otra piegājām pie sava priekšnieka d'Olona, kas mums iedeva rakstisku pilnvarojumu. Ikviens bijām dabūjuši savu goda amatu: vispirms viņas bruņinieki un tad arī abi Žannas brāli; es biju viņas pirmais ieroču nesējs, bet otrais bija kāds jauneklis, vārdā Raimonds; Noēls bija viņas ziņnesis; viņai bija vēl divi heroldi un kapelāns, un biktstēvs Žans Pakerels. Iepriekš viņa jau bija sev iecēlusi majordomu un dažus sulaiņus. Tad viņa pavērās apkārt un jautāja:

„Bet kur ir Paladīns?"

Seniors Bertrans teica:

„Viņš domāja, ka jūsu augstdzimtība nebūs viņu saukusi."

„Tā gan nevajadzēja domāt. Lieciet viņu pasaukt."

Paladīns ienāca loti nobijies. Viņš pat baidījās iet tālāk par durvīm un apjucis apstājās uz sliekšņa. Tad Žanna laipni viņam teica:

„Es novēroju tevi ceļā. Sākums nebija pats labākais, bet vēlāk tu labojies. Līdz šim tu biji lielīgs pļāpa, bet tevī slēpjas īsts varonis, un es to celšu gaismā."

Tīkami bija redzēt, ka Paladīna seja bija apskaidrota, kad viņš to dzirdēja.

„Vai tu man visur sekosi, lai tas būtu kur būdams?" „Kaut ugunī!" viņš iesaucās. Bet es nodomāju: „Dieva vārds, viņa šo gļēvuli pārvērtusi varonī. Tas nu atkal ir viens viņas brīnumdarbs."

„Es tev ticu," Žanna teica. „Nem manu karogu. Tu man arvien būsi tuvumā kaujas laukā, un, kad Francija būs atbrīvota, tu man to atdosi."

Viņš paņēma šo karogu — pašu vērtīgāko Žannas d'Arkas piemiņu, kas saglabāta vēl līdz mūsu dienām, un viņa balss drebēja aizgrābtībā, kad viņš teica:

„Ja es kādreiz pieviltu tavu uzticību, tad mani biedri, kas te stāv, gan paši zinās, kas ar mani darāms; es viņiem to uzlieku par pienākumu un arī zinu, ka viņi to izpildīs."

## 11. nodala. Sākas uzbrukums

Mājās ejot, mēs ar Noēlu gājām kopā, abi klusējām un bijām satraukti; beidzot Noēls it kā atģidās un teica:

„Pirmie būs tie pēdējie, un pēdējie būs pirmie: tikai tā varētu izskaidrot šo negaidīto pārsteigumu. Bet mūsu resnītis gan augstu uzkāpis."

„Jā, augstu. Vēl tagad nevaru aptvert. Tas taču pats labākais amats, kādu viņa vispār varēja piešķirt."

„Jā, tas tiesa. Pulkvežu ir daudz, un viņa vēl var iecelt jaunus; bet karognesējs ir tikai viens savā amatā."

„Jā, tas ir ievērojamākais amats visā armijā, izņemot viņas pašas amatu."

„Ne tikai ievērojamākais, bet arī visvairāk tīkotais. Divi hercogdēli cerēja to iegūt, cik man zināms. Bet mūsu vējagrābslis aizsteidzies visiem priekšā. Neko teikt, milzīgs pārsteigums!"

„Jā, protams. Savā ziņā gluži kā ar Žannu."

„Es nekādi to nesaprotu, vai tu to saproti?"

„Es to saprotu, vismaz man liekas, ka saprotu."

Noēls izbrīnījies pavērās man acīs, it kā gribēdams redzēt, vai es nejokoju. Viņš teica:

„Es domāju, ka tu joko. Ja vari, tad izskaidro to."

„Mēģināšu izskaidrot. Tu jau būsi ievērojis, ka mūsu priekšnieks, bruņinieks, bieži prot pateikt vārdu vietā; viņam loti gudra galva. Reiz mēs jājām blakus un runājām par Žannas īpašajām dotībām, un viņš teica: „Bet lielākā viņas dotība ir viņas pareģes spējas." Es neapdomīgi un savā muļķībā viņam atteicu: „Pareģes spējas? Kas tur sevišķs? Tādas, man šķiet, mums katram piemīt." „Nē," viņš teica, „tikai retam ir šīs spējas," un viņš man paskaidroja, kā to domājot. Viņš teica, ka parasti redzot tikai lietu ārieni un tikai to ari ievērojot; bet tālredzīgais pieejot lietu būtībai dziļāk, lasot sirdīs un domās, rodot paslēptas spējas, ko ne iedomāties nevarot, ja virspusīgi vien aplūkojot. Viņš teica, ka arī lielākais kara ģēnijs nekur netikšot, ja nebūšot apbalvots ar šādu tālredzību, ja nepratīšot iedziļināties laužu dvēselē un ari attiecīgi izmeklēt sev padotos, kuros vēlāk nebūtu jāviļas. Tāds tūliņ redzot, ka viens kareivis noderīgs ilgākam karagājienam, otrs — straujam, pārgalvīgam uzbrukumam, bet trešais visu pieveiktu ar savu izturību, — tādēļ arī katram izvēloties īsto vietu un amatu un ar to tikai iegūstot, kamēr karavadonis, kam neesot šādas tālredzlbas, sadalot vietas un amatus uz labu laimi un ar to tikai zaudējot. Bruņiniekam bija taisnība, tā par Žannu runājot. Viņa vēl bija bērns, kad viņu mājās ienāca klaidonis, un viņas tēvs un mēs visi turējām šo klaidoni par blēdi: tikai Žanna vienīgā saredzēja viņā godīgu cilvēku. Kad es pusdienoju pie Vokulēras gubernatora, — tas jau bija sen, — es nekā sevišķa nesaskatīju abos mūsu bruņiniekos, kaut ari sēdēju tiem blakus un runāju ar viņiem vairāk nekā divas stundas. Žanna tur bija kādas piecas minūtes, nemaz nerunāja ar viņiem, ne arī dzirdēja, ko viņi runā; bet tūliņ saredzēja viņos uzticīgus un teicamus palīgus, un viņi arī attaisnojuši Žannas paredzējumu. Un kam viņa uzticēja Bluā trokšņaino jaunkareivju bandu, kas visi bija gatavie laupītāji un mežoņi? Viņa tiem atsūtīja pašu nelabo — Lagīru, šo bezdievīgo kausli, viesuļvētru, uguns- vēmēju, kas mūždien mēdz zaimot Dievu. Vai viņš neprata ar tiem tikt galā? Tas viņam arī vislabāk bija iespējams, jo viņš pats taču ir nešķīstā iemiesojums, kas pārspēj visus pārējos. Viņa tam uzticēja pavēlniecību, kamēr pati ieradīsies Bluā — bet tad? Tur, droši ticams, viņa pati tos savaldīs, vai arī es viņu nepazīstu. Tas tikai būs skats, kad šī gaišā parādība savās spožajās bruņās pakļaus savai gribai neliešu un cilvēces atkritumu baru."

„Lagīrs!" Noēls iesaucās. „Visu beidzamo gadu varonis! Kā es viņu gribētu redzēt!"

„Arī es to vēlētos. Viņa vārds uz mani vēl iedarbojas gluži kā bērnībā."

„Es gribētu dzirdēt, kā viņš sodās un lamājas."

„Jā, ari es labāk gribētu dzirdēt viņu lādāmies, nekā citus Dievu lūdzam. Lagīrs ir pati atklātība un sirsnība. Manuprāt, viņš ir kā radīts pagaidu pavēlniecībai Bluā. Kā redzi, Žanna savā tālredzībā bija viņu pamanījusi."

„Ar to ari mēs iesākām. Es patiesi mīlu Paladīnu, un ne tikai tādēļ, ka viņš lāga puisis, bet arī tādēļ, ka viņš savā ziņā ir mans garabērns. Es taču biju tas, kas radīja šo vieglprātīgo balamuti un ticīgo melkuli, par ko brīnums visai karalistei. Es ļoti priecājos, ka viņam laimējies, bet man tomēr trūkst tāl- redzības. Es viņu vis neizvēlētos bīstamākajam amatam visā armijā, bet gan norīkotu aizmugurē, lai tur piebeidz ievainotos un aplaupa nokautos."

„Redzēsim, redzēsim. Žanna, šķiet, labāk zinās, kas viņā slēpjas. Un vēl ko: ja tāds cilvēks, kā Žanna, kādam teiks, ka viņš ir drošsirdīgs, tad tas ticēs, ka ir drošsirdīgs, bet, ja ticēs, tad ar to arī pietiek. Ticēt, ka esi drošsirdīgs, nozīmē būt drošsirdīgam, un tikai to arī vajag."

„Tagad tu pareizi uzķēri!" Noēls iesaucās. „Jo viņai bez tālredzības vēl ir milzīgas iedvesmas spējas! To neviens neapšaubīs. Francija bija iebiedēta; tā bija iebiedēta līdz gļēvulībai; bet tad Žanna teica vārdu, un Francija ar lepni paceltu galvu saslējās cīņai!"

Mani aizsauca pie Žannas rakstīt vēstules. Visu nākamo dienu no rīta līdz vakaram drēbnieki šuva mums tērpus, meistari gatavoja ieročus, un, kad bijām uzģērbuši jauno ietērpu, bija prieks mūsos paskatīties. Mājās Paladīns savā krāšņi krāsainajā dārga auduma apģērbā atgādināja saulrietā tērptu torni, bet, kad ieģērbās pilnā apbruņojumā — dzelzs bruņās un spalvām pušķotā bruņucepurē — tad izskatījās vēl lieliskāks.

Drīz saņēmām pavēli doties uz Bluā. Bija brīnišķīgi jauks, skaidrs, bet krietni vēss rīts. Tiešām, bija tīkami noskatīties spožās bruņās tērptajās karotāju rindās, kad izjājām no pilsētas: priekšā jāja Žanna ar Alansonas hercogu, aiz viņiem — d'Olons un milzīgais karognesējs, bet tālāk, pa diviem rindā, sekojām mēs, pārējie. Abpus ceļam drūzmējās trokšņains laužu pūlis. Žanna sveicināja pa labi un pa kreisi, virs bruņu- cepures viņai plīvoja spalvu pušķis, bet spožās bruņas zaigoja saulē. Šai brīdī ikviens, kas to redzēja, juta savā acu priekšā norisināmies varenās drāmas pirmo cēlienu, un izmocītās tautas atgūtās cerības atbalsojās vētrainā apgarotībā un sajūsmā, kas ar katru brīdi pieauga un beigās bija ne tikai ar ausīm saklausāma, bet strāvoja cauri arī visam ķermenim. No tālienes mums plūda pretim mūzikas skaņas, un mēs redzējām viļņojam veselu pīķu mežu. Saule maigi atplaiksnījās nepārtrauktajā bruņu plūsmā un liesmoja pīķu smailēs — un neviļus bija jādomā par miglaino piena ceļu debesīs un spožo zvaigznāju virs šās miglas joslas. Tā bija mūsu godasardze. Drīz tā mūs panāca; un tad jau bijām visā pilnībā. Žanna devās savā pirmajā karagājienā. Priekškars pacēlās.

## 12. nodala. Žanna iedvesmo karaspēku

Bluā uzkavējāmies trīs dienas. Laiks, ko tur pavadīju nometnē, man arvien paliks patīkamā atmiņā.

Šo laupītāju vidū, kuri bija no malu malām salasījušies kopā, valdīja īsta vilku bara kārtība un tikumi. Tie mūždien trokšņoja, dzēra, zaimoja Dievu, lamājās un nodevās visādām rupjām izpriecām. Nometnē bija arī sievas, kas šai ziņā nebūt neatpalika no vīriem.

Un tieši šā mežonīgā bara vidū mēs ar Noēlu pirmoreiz ieraudzījām Lagīru. Viņš pilnīgi atbilda mūsu priekšstatam. Viņš bija liela auguma un vīrišķīgs tēviņš. Tērpies viņš bija pilnā bruņutērpā, iekalts bruņās no galvas līdz kājām, bruņu- cepuri rotāja liels spalvu pušķis, bet pie sāna, kā jau visiem tālaika karavīriem, viņam karājās liels, smags šķēps.

Viņš nāca cauri nometnei sagaidīt Žannu un pa ceļam savaldīja savus mežoņus, skaļi saukdams, ka ieradusies Jaunava un necietis karaspēkā nekārtību. Ceļu viņš sev pašķīra pats saviem spēkiem, laizdams darbā savas milzu dūres. Soļodams viņš bezkaunīgi lamājās, zaimoja un zvēla pa labi un pa kreisi, un, kur ķēra viņa sitiens, tur tūliņ kāds gāzās.

„Kaut jupis!" viņš sauca. „Jūs te izrunājaties un valstāties, bet virspavēlnieks ir jau mūsu nometnē! Celties!" un viņš vēl vienu notrieca gar zemi. Ko viņš domāja ar savu „celties", tas palika noslēpums.

Mēs devāmies līdzi slavenajam karavīram uz galveno mitekli, sajūsmā vērodami varoni un visu franču zēnu mīluli, mūsu elku, ko bijām dievinājuši jau no agras bērnības, un kāri tvērām katru viņa vārdu, sekojām katrai viņa kustībai. Es atcerējos, kā reiz Domreml pļaviņā Žanna dedzīgi pārmeta Paladīnam, kad tas vieglprātīgi izteicās par Lagīru un Dinuā, un, kā viņa teica, ka būtu laimīga, ja kaut iztālēm varētu reiz redzēt šos dižos karavīrus. Viņai un citām meitenēm tie bija tas pats, kas zēniem — bērnības sapņu elki. Un te nu viens tāds ir, tikai — kā viss bija pārvērties! Pat grūti tam ticēt, bet tā tomēr bija patiesība. Viņš sagaidīja Žannu ar atsegtu galvu, uzklausīdams viņas pavēles.

Kamēr Lagīrs ņēmās savaldīt savus laupītājus, pielietodams pats savu „maigo" metodi, mēs viņam aizsteidzāmies priekšā un ieraudzījām visu Žannas tuvāko kara draudzi — ievērojamākos karavadoņus, kas tagad bija te sapulcināti kopā. Tie bija seši slaveni, daudzināti karavīri, to vidū pats glītākais un cienīgākais — Francijas ģenerāladmirālis.

Kad ienāca Lagīrs, viņa sejā skaidri varēja saskatīt izbrīnu, ieraugot, ka Žanna vēl tik jauna un skaista, bet Žannas priecīgais smaids ne mazāk skaidri liecināja, cik viņa laimīga, beidzot ieraudzījusi savu bērnudienu varoni. Lagīrs zemu palocījās, turēdams bruņucimdā tērptajā rokā bruņucepuri, un apsveica viņu ar skarbu, bet izteiksmīgu ziņojumu, kurā nebija gandrīz neviena zaima. Tūliņ varēja redzēt, ka viņi viens otram patīk.

Ar to visa ceremonija bija galā, un citi aizgāja, atstādami Žannu vienatnē ar Lagīru. Viņa lika Lagīram apsēsties, un viņš, pa malkam vīnu garšodams, sarunājās ar viņu, un abi daudz smējās kā veci labi draugi un paziņas. Lieki laiku nekavēdama, viņa turpat deva viņam dažus norādījumus kā nometnes priekšniekam, un, tos dzirdot, viņš gandrīz vai zaudēja samaņu. Viņa teica, lai tūliņ aizliedzot jebkādas dzīres: dzert esot atļauts tikai ar mēru un sātu un, kur agrāk valdījusi nekārtība, tūliņ ievedama stingra disciplīna. Un visam ar uzviju, galīgi pārsteigdama Lagīru, viņa vēl piebilda:

„Ikvienam, kas vēlas nostāties zem mana karoga, vispirms jānožēlo grēki pie baznīckunga un jādabū grēku atlaide. Visiem jaunkareivjiem turpmāk divreiz dienā jāpiedalās dievkalpojumā."

Brīdi Lagīrs nevarēja izdabūt ne vārda, bet tad izmisis viņai atteica:

„Ak, mīļais bērns, bet viņi taču ir gatavie velni un pekles izdzimums! Tie lai piedalītos dievkalpojumā? Viņi drīzāk apkraus mūs abus ar lāstiem!"

Un viņš ņēmās viņu apvārdot, tik daiļrunīgi visu iegalvodams, turklāt arī pats zaimodams, ka Žannai uznāca tik jautri smiekli — tā viņa nebija smējusies kopš bērnības, kad vēl rotaļājās Domremī pļaviņā. Jautri bija viņā klausīties.

Bet viņa nebūt neatlaidās, un karavīrs beidzot padevās un bija ar visu mierā; ja jau viņa pavēlot, viņam tikai atliekot paklausīt, un viņš centīšoties izdarīt visu, ko vien spēšot. Tad viņš, sirdi izkratīdams, skali nolamājās un vēl piebilda, ka ikvienu, kas savā apgrēcībā neklausīšot, viņš samalšot miltos. Un Žanna atkal nevarēja novaldīt smieklus: kā redzat, Lagīrs viņu ar saviem vārdiem varen iepriecināja; bet ar paņēmieniem, ar kādiem viņš gribēja savaldīt savus ļaudis, viņa nebija gluži mierā. Viņa teica, ka ikvienam tas jādarot labprātīgi.

Tad Lagīrs bija ar mieru saudzēt tos, kas paši labprātīgi nožēlošot savus grēkus, bet ar citiem, kas to nedarīšot, gan visu nokārtošot pēc sava prāta.

Bet Žanna arī to negribēja: nevienu nevajagot nogalināt. Viņa teica, ka tad, ja cilvēku ar nāves draudiem spiežot grēkus nožēlot, tas tik un tā būšot ar varu saistīts, bet viņa gribot, lai valdot brīvība.

Karavīrs nopūtās un teica, ka brīdināšot savus ļaudis, bet viņš ļoti šauboties, vai tas kādam, viņu pašu ieskaitot, būšot īsti pa prātam. Bet nu viņu gaidīja vēl kāds pārsteigums, jo Žanna teica:

„Bet, mīļais cilvēkbērns, arī jūs pats tā darīsiet!"

„Es? Tas nav iespējams! Tas jau ir gatavais ārprāts!"

„Ak nē, tas nebūt nav ārprāts. Jūs divreiz dienā piedalīsieties dievkalpojumā."

„Kas, ko? Es taču laikam neguļu? Varbūt esmu piedzēries vai arī lāgā nedzirdu? Es tad drīzāk…"

„Neko jūs drīzāk… Jau rītdien iesāksiet, un vēlāk būs vieglāk. Nu, neskumstiet jel, gan drīz pieradīsiet."

Lagīrs mēģināja izlikties jautrāks, bet tas viņam neizdevās. Viņš smagi nopūtās un teica:

„Labi, jums to izdarīšu, bet citam, Dieva vārds…"

..Nedievojieties, to atmetiet."

„Atmest? To es nespēju. Es jūs lūdzu, ģenerāl, es… es… tas man ir iedzimts."

Viņš tik loti lūdzās viņu šai ziņā pasaudzēt, ka Žanna viņam atļāva dievojoties piesaukt viņa amatzizli.

Viņš apsolīja, ka viņas klātbūtnē dievošoties tikai ar savu zizli un starplaikā mēģināšot laboties, kaut ari ļoti šaubījās, vai tikai varēšot atmest tik vecu paradumu, kas viņam vecumdienās ari esot viņa izprieca un laika kavēklis.

Spītīgais vecais lauva aiziedams pa daļai jau bija pakļauts viņas gribai un ietekmei. Mēs ar Noēlu domājām, ka vienatnē, kad vairs Žannas nebūs tuvumā, viņš atkal sāks staigāt vecos ceļus; vecos netikumus nebūs tik viegli nokratīt, un viņš tā ari nebūs dievkalpojumā. Otrajā rītā ar nodomu piecēlāmies jau rīta agrumā, lai redzētu, kas īsti notiks.

Un kas notika? Viņš tomēr ieradās dievkalpojumā. Mēs pat neticējām savām acīm, bet viņš tiešām piedalījās dievvārdos, ar smagu sirdi cenzdamies izpildīt savu pienākumu, pūlēdamies izlikties pēc iespējas dievbijīgāks, bet sevi velnišķīgi sodīdamies. Un tā vēl lieku reizi piedzīvojām nu jau pierasto parādību. Kas reiz dzirdēja Žannas balsi un skatījās viņai acis, tas negribot padevās viņas ietekmei un vairs nebija noteicējs pār sevi.

Sātans bija pieveikts, kā paši redzat. Un turpmāk ari viss cits piepildījās. Žanna jādelēja pa nometni, un visur, kur ļaudis ieraudzīja viņas spožās bruņās tērpto augumu un daiļo sejiņu, viņa tiem šķita pats karadievs, kas no debesim ieradies viņus vadīt slavas laukos. Sākumā tie brīnījās, tad sāka viņu dievināt, un beigās viņa ar tiem varēja darīt visu, ko vien vēlējās.

Trijās dienās nometnē jau bija ievesta kārtība; laupītāji un slepkavas kā paklausīgi bērni divreiz dienā apmeklēja dievkalpojumu. Lagīrs bija gluži pārsteigts par tādu brīnumu, viņš nekādi to nevarēja saprast. Kad viņam sagribējās lamāties, viņš izgāja ārpus nometnes. Viņš bija savā dabā un paradumos grēcīgs cilvēks, bet svētas vietas iedvesa viņā māņticīgu bijību. Apgarotība, kas bija pārņēmusi pārveidoto armiju, milzīgā Žannas ietekme un viņas pamodinātais varoņgars, kas tagad mājoja visu sirdīs, — tas viss bija Lagīram gluži kas jauns, ko viņš savā ilgajā mūžā vēl nebija pieredzējis. Viņš brīnījās par šo noslēpumaino pārvērtību un bija tik loti sajūsmināts, ka pat vārdos nespēja izteikt, ko juta savas sirds dziļumos. Agrāk viņš savu armiju nebija necik augstu vērtējis, bet tagad ar to bezgalīgi lepojās un bija pilns paļāvības uz to. Viņš teica:

„Priekš divām vai trim dienām viņus pat vista sabiedētu; bet tagad viņus var vest, kurp vēlies, kaut vai pašās pekles ugunīs."

Viņi abi ar Žannu nu bija nešķirami, kaut ari savāds pāris. Viņš bija īsts milzis, viņa — sīka meitenīte, viņam bija sirmi mati, viņš jau bija daudz dzīvē pieredzējis, bet viņa vēl jauniņa, gandrīz vēl bērns; viņam bija saulē iedegusi krunkaina veca vīra seja, viņai tā staroja jaunības svaigumā un bija tik sārta un tik maiga; viņa bija lunkana un glīti veidota, viņš neaptēsts un neveikls; viņa — pati nevainība, un viņš — visu grēku iemiesojums. Viņai zaigoja acīs tuvcilvēku mīlestība un līdzcietība, un, kad viņa kādā paskatījās, tūliņ iedvesa tam mieru un atvieglojumu, bet viņam acīs dzirkstīja skarba bardzība.

Savas divpadsmit reizes dienā viņi apjāja nometni, visu pārlūkodami un izlabodami, un visur viņus sagaidīja ar sajūsmu. Viņi arvien jāja blakus: viņš — milzīgs, spēcīga auguma, un blakus viņa, kas bija tik liega un smalcina; gluži kā varens dzelzs cietoksnis blakus sudraba statuetei; un, viņus ieraugot, visi citkārtējie laupītāji un slepkavas mīlestībā un padevībā teica:

„Lūk, tur viņi jāj: sātans ar gaišo Kristus eņģeli!"

Visas trīs dienas, ko pavadījām Bluā, Žanna nopietni un neatlaidīgi centās pievērst Lagīru dievticībai un izskaust viņa sirdī apgrēcību. Viņa aicināja, lūdza un pavēlēja, lai taču šis lūdzot Dievu, bet viņš visas trīs dienas neatlaidīgi pretojās, žēli gauzdamies, lai viņu atlaižot, jo tas viņam neesot iespējams; visu citu viņš ar labu prātu izdarīšot, lai tikai viņa pavēlot, un viņš tūliņ klausīšot; ja viņa teikšot kaut vārdu, viņš labprāt iešot uguni vai ūdeni, bet to vienu lai viņam neuzspiežot: viņš nekad nelūgšot Dievu, jo viņam pat neesot vārdu, ar ko lūgt Dievu.

Un tomēr, — kas to būtu domājis! — beigās viņa uzvarēja. Viņa tomēr piespieda Lagīru lūgt Dievu; tas, man šķiet, ir nepārprotams pierādījums, ka Žannai bija viss iespējams. Jā, viņas priekšā nostājies un rokas salicis, viņš lūdza Dievu. Un nevis ar svešiem vārdiem, bet pats ar savējiem lūdza Dievu; neviens viņam nebija palīdzējis, viņš pats bija izdomājis; un te, lūk, ir viņa vārdi, ar kādiem viņš lūdzās: „Augstais Dievs! Es Tevi lūdzu, dari Lagīram to, ko viņš Tev būtu darījis, ja Dievs būtu bijis!" [2]

Tad viņš uzlika galvā bruņucepuri un, būdams pats ar sevi ārkārtīgi apmierināts, izgāja laukā no Žannas telts, it kā būtu nokārtojis kādu sevišķi grūtu un sarežģītu lietu abpusēji vēlamā virzienā.

Ja būtu zinājis, ka viņš tikko lūdzis Dievu, es tūliņ saprastu, kādēļ viņš izskatās tik pašapmierināts, bet es to nezināju. Tieši tobrīd pienācu pie telts un redzēju viņu cēlā un lepnā gaitā aizejam, un tobrīd tiešām bija patīkami viņā noskatīties. Piegājis pie telts ieejas, es apstājos un mazliet atkāpos, jo biju gluži apjucis un pārsteigts par to, ko dzirdēju: Žanna raudāja, — tā man šķita pirmajā mirklī, — un tik rūgti raudāja, ka varēja domāt — viņas beidzamā stundiņa pienākusi un viņas sirds tūliņ plīsīs pušu. Bet es biju vīlies: viņa smējās, sirsnīgi smējās par Lagīra vārdiem, ar kādiem tas bija lūdzis Dievu.

To uzzināju tikai trīsdesmit sešus gadus vēlāk, un tad es varēju tikai raudāt, nevis smieties, kad atcerējos šo jaunavīgās bezrūpības un prieka bridi, kas kā attāla pagātnes migla pēkšņi atausa manā atmiņā. Jo vēlāk reiz pienāca diena, kad uz visiem laikiem zaudēju šo brīnišķīgo Dieva dāvanu — smieklus, un nekad vairs savā mūžā neesmu smējies.

## 13. nodala. Kā mums traucēja gudro muļķība

Mēs devāmies ceļā ar lielu karaspēku, un mūsu mērķis bija Orleāna. Žannas lielais sapnis nu piepildījās. Mēs, jaunieši, redzējām armiju pirmoreiz mūžā, un tas mums bija varens skats. Bezgalīga virkne, izgaisdama miglainajā tālē, kā milzu čūska aizvijās pa līkumaino ceļu. Tās priekšgalā jāja Žanna ar saviem pavadoņiem; aiz viņas jāja garīdznieku pulciņš ar krusta karogu, dziedot „Veni Creator"; tālāk sekoja spožs pīku mežs. Atsevišķas karaspēka daļas vadīja slavenākie Armanjaku karavadoņi: Lagīrs, maršals de Busaks, sirs de Recs, Florāns d'Iljē un Potons de Sentraī.

Ikviens no viņiem bija nevaldāms, viens par otru ietiepīgāks, un, ja šai ziņā Lagīrs viņu vidū bija pirmais, tad viņš tikai nedaudz pārspēja pārējos. Visi bija slaveni kara laupītāji un, ilgus gadus patvarīgi rīkodamies, viņi bija galīgi aizmirsuši paklausību, ja vispār kādreiz bija kādam klausījuši.

Karalis bija izdevis stingru pavēli: „Visās lietās klausīt armijas virspavēlnieku; neko neuzsākt bez viņa ziņas, neko nedarīt bez viņa pavēles."

Bet kāda nozīme bija viņa pavēlei? Šie brīvie putni nepakļāvās nevienam likumam. Tie tikai reti klausīja karalim, un nekad neklausīja, ja kas nebija pa prātam. Vai gan viņi paklausies Jaunavai? Pirmkārt, viņiem ne prātā nenāktu kādam pakļauties, vai tā būtu viņa, vai arī kāds cits; un, otrkārt, viņiem, protams, bija grūti visā nopietnībā paļauties uz viņas karavadoņa spējām, jo galu galā viņa bija tikai septiņpadsmit gadus veca, turklāt vēl meitene. Kur gan viņa būtu varējusi iemācīties grūto un sarežģīto karamākslu? Vai varbūt Domremī ganībās pie sava avju pulka?

Viņiem ne prātā nenāca viņai paklausīt, izņemot tos gadījumus, kad viņi pēc savas pieredzes skaidri zināja, ka viņas prasības atbilst karamākslas likumiem. Un vai viņiem to varētu pārmest vai ņemt ļaunā? Manuprāt, tas ari bija dabiski. Rūdīti veci karavīri ar laiku kļūst ietiepīgi un paļaujas tikai uz savu pieredzi. Viņiem būtu grūti uzticēties nepiedzīvojuša bērna karamākslai un virsvadonībai karalaukā. Neviens karavadonis nebūtu visā nopietnībā paļāvies uz Žannu, kamēr viņa nebija atbrīvojusi aplenkto Orleānu un paveikusi slaveno Luāras karagājienu.

Vai viņi turēja Žannu par galīgu neprašu karalietās? Tā vis gluži nebija. Viņi to cienīja, kā auglīga zeme ciena saules gaismu; viņi ticēja, ka viņa var dot labu ražu, bet ka viņiem tomēr ir pienākums šo ražu izaudzēt un nopļaut. Viņi izjuta pret Žannu dziļu māņticīgu godbijību, jo viņā taču iemiesojās tikai viņai zināms noslēpums, iemiesojās pārdabisks spēks, kas palīdzēja viņai veikt lielas lietas, kur viņi bija it nevarīgi, un palīdzēja ari iedvest mazdūšīgajos karapulkos jaunu dzīvību un varoņgaru.

Viņuprāt, ar viņu kopā viņiem viss ir iespējams, bet bez viņas nekas vairs nav iespējams. Viņa varēja iedvesmot kareivjus un sagatavot tos kaujai, bet vai viņa pati varētu doties kaujā? Kādas muļķības! Tas nu bija viņu uzdevums. Viņi, karavadoni, vedīs karapulkus kaujā, bet Žanna viņiem gādās uzvaru. Tā viņi domāja — zemapziņā atkārtodami pašas Žannas iebildumu dominikānim.

Un, lūk, viņi jau sākumā bija sadomājuši Žannu pievilt. Viņai jau bija sastādīts sīks karagājiena plāns. Viņa gribēja pa Luāras labo krastu doties tieši uz Orleānu. Līdz ar to viņa deva ari attiecīgu pavēli pulkvežiem. Bet tie domāja: tik bezprātīga iedoma, cik aplam viņa rīkojas, to arī varēja sagaidīt, ja nepiedzīvojušam bērnam uztic karalietas. No viņas slēpdami, viņi nosūtīja ziņu Orleānas bastardam. Un ari šis atzina viņas rīkojumu par aplamu un ieteica ģenerāliem mēģināt to kaut kā apiet.

Viņi tā ari izdarīja, pievildami Žannu. Viņa uzticējās šiem ļaudīm, nebūt negaidīja nodevību un necik neuzmanījās. Tā viņai bija mācība, un kopš tā laika viņa vairs nelāva ar sevi rotaļāties.

No veco karavīru viedokļa raugoties, Žannas nodoms gan likās visai aplams, bet viņa domāja citādi. Viņa gribēja tūliņ atbrīvot aplenkto pilsētu, iesaistoties atklātā kaujā, savukārt viņi gribēja aplenkt aplencējus un tos nomērdēt badā, nosprostojot visus ceļus uz aizmuguri; lai šo nodomu īstenotu dzīvē, aizritētu mēnesis lieki zaudēta laika.

Angli bija uzcēluši ap Orleānu veselu nocietinājumu joslu un nosprostojuši visas pieejas, izņemot vienīgi Burgundijas vārtus. Franču pulkvežiem likās neiespējama pat doma, ka varētu izlauzties cauri šiem nocietinājumiem un ar visu franču armiju ieiet Orleānā; viņi domāja, ka tādējādi cīņā zaudēšot visu karaspēku, un viņi arī prātīgi domāja, tikai aizmirsa to, ka angļu kareivjus bija pārņēmušas māņticīgas bailes, tie iedomājās, ka Jaunavu atbalstot pats nelabais, un līdz ar to viņi bija zaudējuši labu tiesu savas drosmes. Bet Jaunavas kareivjus, turpretim, bija pārņēmis īsts varoņgars.

Žanna būtu varējusi izlauzties cauri angļu nocietinājumiem. Bet viņai tas neizdevās. Ar viltu viņai bija ņemta iespēja dot ienaidniekam šo pirmo smago triecienu.

Tonakt viņa pārgulēja nometnē ar visām bruņām, nolikusies uz cietas zemes; laiks bija loti salts, un viņa bija nosalusi savā bruņutērpā, jo dzelzs nebūt neaizstāja sedzeni. Bet viņu sildīja priecīgā apziņa, ka tuvojas liktenīgais brīdis.

Jo tālāk virzījāmies, jo vairāk viņa kaisa nepacietībā. Bet, lūk, jau bijām sasnieguši Olivjē, un, kad aizjājām vēl gabalu uz priekšu, prieka vietā viņu pārņēma milzīgs sašutums. Viņa redzēja, ka ir pievilta; Orleāna palika viņpus upei.

Viņa neatlaidīgi gribēja uzbrukt vienam no trim angļu nocietinājumiem, kas atradās mūspus upei, un izlauzties cauri līdz angļu apsargātajam tiltam. Ja tas izdotos, pilsēta būtu atbrīvota. Bet mūsu karavadoņi, kam angli bija iedvesuši sasodītas bailes, viņu atrunāja. Kareivji tiektin tiecās uzbrukumā, bet dabūja tikai smagi vilties — mēs pavirzījāmies vēl tālāk un apstājāmies iepretim Šesī, kādas sešas jūdzes augšpus Orleānai.

Dinuā, Orleānas bastards, ar pulciņu bruņinieku un pilsoņu izjāja no pilsētas apsveikt Žannu. Bet Žanna iekaisa sašutumā par to, ka ir pievilta, un nebūt nebija teicamā omā, kaut vina kopš bērna dienām jau bija dievinājusi arī šo slaveno karavīru. Vina teica:

„Jūs esat Orleānas bastards?"

„Jā, tas es esmu. Priecājos, ka esat ieradusies."

„Un jūs bijāt tas, kas ieteica mani atvilināt šaipus upei, lai es nevarētu tieši uzbrukt Talbotam un angļiem?"

Viņas kundziskā balss viņu pārsteidza, un viņš nemaz nespēja viņai vaļsirdīgi un atklāti atbildēt, bet mēģināja ko sadomāt, lai attaisnotu kara padomes lēmumu.

„Dieva tā Kunga vārdā," teica Žanna, „Dieva padoms gan svarīgāks par jūsējo! Jūs domājāt pievilt mani, bet esat pievīluši paši sevi: es nāku ar labāko palīgu, kādu jūsu bruņinieki un pilsoņi jebkad varētu vēlēties. Tas ir Dieva palīgs, un ne jau mans nopelns, ja jūs to saņemat, jo tā ir Dieva griba. Svētais Luijs un Kārlis Lielais to jums izlūguši, Dievs apžēlojies par Orleānu un vairs neļaus ienaidniekam valdīt Orleānas hercogistē un tās galvaspilsētā. Te ir pārtika bada māktiem aplenktajiem: tur stāv laivas, lejpus Orleānas, bet tām jāgaida labvēlīgs vējš, lai piekļūtu pilsētai. Tagad, Dieva vārdā, sakiet — ko domāja padome un jūs, gudrie vīri, mani tik aplam aizkavējot?"

Dinuā un pārējie brīdi padomāja un tad atzina, ka rīkojušies nepareizi.

„Jā," Žanna teica, „tas nu bija aplam; un, ja pats Dievs jums nelīdzēs, nesūtīs jums labvēlīgu vēju un nenāks jūsu aplamībā talkā, tad gan nekas cits nevarēs jums līdzēt."

Daudzi tagad saprata, ka viņai, kaut arī karamākslas likumus nezinot, tomēr ir skaidrs spriedums un ka viņa, kaut arī maigas dabas būdama, turpmāk vairs neļaus sevi piejokot.

Bet tad pats Dievs nāca talkā, un vējš iegriezās pretējā virzienā. Laivu flotile sasniedza pilsētu un ar savu pārtikas un kaujamo lopu kravu paglāba aplenktos, bada māktos pilsētniekus, kas savukārt palīdzēja atgaiņāt ienaidnieku, kamēr laivas piestāja netālu no Senlū cietokšņa. Tad Žanna no jauna ņēmās tirdīt bastardu.

„Vai redzat šo armiju?"

„Jā."

„Un tas ir jūsu nopelns, ja tā šaipus upei?" „Jā."

„Vai tādā gadījumā nepaskaidrosiet, kālab tai jābūt te, ja tikpat labi tās varēja vispār nebūt?"

Dinuā stomīdamies centās kaut kā attaisnoties un ko paskaidrot, bet Žanna vinu pārtrauca:

„Atbildiet uz vienu jautājumu, mīļais kungs: vai armijai maz kāda nozīme, ja tā atrodas šaipus upei?"

Bastards atzinās, ka tiešām nav nozīmes, ja atbalsta viņas nodomu.

„Un jūs, to labi zinādams, tomēr aiz pārdrošības neklausījāt manai pavēlei? Ja armijai īstā vieta ir otrpus upei, vai tādā gadījumā nepateiksiet, kā to pārdabūt tur pāri?

Tagad bija skaidri redzams, cik aplam viņi darījuši. Nelīdzēja vairs nekādas atrunas: Dinuā atzinās, ka vienīgā iespēja izlabot kļūdu būtu atiet atkal līdz Bluā un tad sākt no gala, ejot otrpus upei, kā sākumā bija paredzējusi Žanna.

Cita Žannas vietā būtu kaut kā izrādījusi savu uzvaras prieku, jo bija pieveikusi tik vecu un rūdītu karavīru, bet Žanna nezaudēja savu parasto dvēseles mieru. Dažos vārdos nožēlojusi zaudēto laiku, viņa tūliņ pavēlēja doties atpakaļ. Viņai bija skumji noskatīties aizejošajā armijā, un vina teica, ka nebītos nostāties ar saviem ļaudīm pret visas Anglijas karaspēku, tik liels esot viņu varoņgars.

Kad lielākā dala armijas jau bija aizgājusi, Žanna, bastards, Lagīrs un tūkstoš vīru liela nodala devās uz Orleānu. Visa pilsēta viņu gaidīja ar lielu nepacietību. Astoņos vakarā viņa iejāja pa Burgundijas vārtiem, un viņai pa priekšu jāja Paladīns ar viņas karogu. Viņa jāja baltā zirgā un turēja rokā svēto Fjērbuā šķēpu.

Vajadzēja redzēt, kas notika Orleānā! Kas tas bija par lielisku skatu! Ielās bija bezgalīga laužu jūra, kā zvaigznes mirgoja neskaitāmas lāpas, ļaudis gavilēja, visās baznīcās skanēja zvani, gaisu rībināja lielgabali. Visa pilsēta zaigoja gaismā! Visur lāpu gaismā rindām redzēja bālas sejas ar plati atplestām mutēm, kas nebeidza varenā sajūsmā kliegt, un visiem pār vaigiem ar straumi plūda prieka asaras. Žanna klusēdama jāja cauri pūlim. Pret tumšo aizmuguri viņa šķita līdzīga gaišam sudraba tēlam. Ļaudis spiedās viņai tuvāk, vērsdamies viņā asaru pilnām acīm. Vīru un sievu acīs mirdzēja sajūsma; tie viņai ticēja, ka viņu priekšā pati dievība nokāpusi no debesīm. Tauta skūpstīja viņai kājas, bet, kas netika klāt, tas pieskārās viņas zirgam un tad skūpstīja pats savus pirkstus.

Viņi kāri tvēra acīm ikvienu Žannas kustību un ar skalu sajūsmu atsaucās uz katru viņas mājienu:

„Skaties, vai redzi? Viņa pasmaidīja!"

„Lūk, viņa noņem savu spalvām rotāto bereti un kādu sveicina… Paraugies, cik skaisti viņa palocījās…"

„Lūk, viņa ar cimdu pieskārās sievietes galvai…"

„Liekas, ka viņa visu mūžu būtu sēdējusi zirga mugurā! Redzi, viņa skūpsta sava šķēpa rokturi: tā viņa sveicina tās dāmas, kas viņai nometa puķes!"

„Skaties, lūk, ubadze pacel savu bērnu, un dievišķā Jaunava to noskūpsta!"

„Cik sīks augumiņš un cik glīta sejiņa! Cik tā svaiga un sārta!"

Žannas karogs plandēdams pieskārās lāpas liesmai, un bārkstis aizdegās. Viņa paliecās uz priekšu un ar roku apslāpēja uguni.

„Viņa nebaidās uguns, nekas nevar viņu iebiedēt!" pūlī atskanēja saucieni, tiem sekoja tāda sajūsmas vētra, ka visas sienas drebēja.

Žanna piejāja pie katedrāles un iegāja noturēt pateicības dievkalpojumu, bet tauta drūzmējās laukumā un arī lūdza Dievu; tad viņa jāja tālāk, tāpat ar pūlēm pašķirdama ceļu pūlī, līdz bija sasniegts Žaka Bušē, Orleānas hercoga mantziņa, nams. Viņa bija tā sievas viešņa, kamēr palika Orleānā, un mitinājās vienā istabā ar mājasmātes jauno meitu. Tauta trakoja visu cauru nakti, nemitīgi skanēja baznīcu zvani, un sveikdami rībēja lielgabali.

Žanna beidzot bija savā īstajā elementā un gatava uzsākt cīņu.

## 14. nodala. Ko atbildēja angļi

Viņa bija gatava uzsākt cīņu, bet viņai tomēr iznāca gaidīt, jo vēl nebija karaspēka.

Otrajā dienā, sestdienā, 1429. gada 30. aprīlī, viņa aptaujājās par savu sūtni, ar ko, vēl Bluā būdama, bija nosūtījusi angļiem savu pirmo ultimātu; tas bija ultimāts, ko viņa man nodiktēja Puatjē.

Te būs noraksts. Tas daudzējādā ziņā ir ievērojams dokuments: tiklab savā atklātībā, kā arī cēlajā apgarotībā, spēcīgajos vārdos un naivajā ticībā ar savām spējām paveikt to lielo uzdevumu, ko viņa bija uzņēmusies, vai, pareizāk sakot — kas viņai bija uzlikts. Tajā skan cauri bungu rīboņa un kara troksnis; tajā jau izpaudās Žannas kareivīgais gars, un mazā, kautrīgā ganu meitene uz laiku bija zudusi. Šai nemācītajai zemniecītei, kas agrāk nebija nevienam ne vārda diktējusi, turklāt vēl tik svarīgu vēstījumu karaļiem un karavadoņiem, viss garais spēcīgo un apņēmīgo teicienu savirknējums padevās tik viegli, it kā viņa visu mūžu tikai ar to vien būtu nodarbojusies!

JESUS MARIA.

„Anglijas karali, un jūs, Bedfordas hercog, kas dēvējat sevi par Francijas pavaldoni, Viljam de la Pol, Sufolkas grāf, un jūs, Tomas, lord Skēl, kas dēvējat sevi par augstāk minētā Bedforda vietnieku, — dodiet Dievam, kas Dievam pieder, un atdodiet Jaunavai, ko Dievs sūtījis, visu dižo pilsētu atslēgas, ko esat ar varu piesavinājušies un atņēmuši Francijai. Viņa sūtīta, lai atjaunotu karaļa dzimtas tiesības. Viņa gatava slēgt ar jums mieru, ja izpildīsiet viņas taisnīgo prasību — atstāsiet Franciju un atlīdzināsiet tai nodarītos zaudējumus.

Un jūs, karavīri, gan dižciltīgie, gan citi, kas aplencat dižo Orleānas pilsētu, atgriezieties Dieva mierā savā dzimtenē, vai ari sagaidiet Jaunavu; vina drīz nāks un jūs pazudinās. Anglijas karali! Ja jūs to nedarīsiet, tad ziniet: es esmu virspavēlniece, un visur, kur vien sastapšu angļus, padzīšu tos ar varu. Un, ja vini neklausīs, es tos iznīcināšu; bet, ja paklausīs, es tos apžēlošu. Esmu Dieva, paša Debesu Tēva sūtīta, lai jūs padzītu no Francijas, par spīti tiem, kas tīko nodot tēvu zemi ienaidniekam. Nedomājiet, ka jums izdosies valdīt pār Debesu ķēniņa, Vissvētās Marijas dēla kčniņvalsti. Pār to valdīs karalis Kārlis, jo tāda ir Dieva griba, ko viņam pasludinājusi Jaunava. Ja neticēsiet šim vēstījumam, ko Dievs pasludinājis ar Jaunavu, tad visur, lai kur tiksimies, mēs bez bailēm uzsāksim kauju, un jūs pieredzēsiet tādu negaisu, kāds Francijā nav tūkstoš gadu laikā redzēts. Zināt, ka Dievs piešķir Jaunavai tādu spēku, kas daudzkārt pārspēj jūsējo, lai cik liels būtu karaspēks, ko jūs sūtīsiet pret viņu; un tad mēs redzēsim, kam taisnība: Debesu Tēvam vai jums, Bedfordas hercog. Jaunava lūdz jūs nepazudināt pašiem sevi. Ja atzīstat, ka viņai taisnība, tad varat doties kopā ar viņu, kur franči veic varoņdarbus par godu visai kristietībai. Bet, ja ne, tad drīz vien jums atgādinās jūsu ļaunprātības."

Ar šiem beidzamajiem vārdiem viņa aicināja tos svētajā krusta karā.

Bet šis uzsaukums tā arī palika bez atbildes; un arī sūtnis neatgriezās. Tad viņa nosūtīja divus savus heroldus ar jaunu vēstījumu, pieprasīdama angļiem, lai tie atbrīvo aplenkto pilsētu un atlaiž viņas sūtni. Bet heroldi atgriezās bez pēdējā. Tie tikai atveda Žannai angļu draudus, ka viņu sagūstīšot un sadedzināšot uz sārta, ja viņa tūliņ neatgriezīšoties mājās „pie savām govīm", kur viņai esot īstā vieta.

Viņa mierīgi uzklausīja šo izsmieklu, tikai nožēlodama, ka angli krājot paši sev postu uz galvas, jo vina taču „darījusi visu, lai pietaupītu viņu dzīvības".

Tad viņa sadomāja jaunu iespēju un teica heroldiem: „Ejiet atpakaļ pie angļiem un nododiet lordam Talbotam šo manu vēstījumu: iznāciet ar savu karaspēku no saviem cietokšņiem, un es jūs sagaidīšu ar savējo; ja es jūs sakaušu, tad Dieva mierā atstājiet Franciju; bet, ja jūs mani sakausiet, tad sadedziniet mani uz sārta, kā to vēlaties."

Es pats to nedzirdēju, bet Dinuā to bija dzirdējis un atstāstīja. Angli atteicās pieņemt šo izaicinājumu.

Svētdienas rītā viņas Balsis vai varbūt viņas iekšējā nojauta brīdināja viņu, un vina nosūtīja Dinuā uz Bluā, uzdodot pārņemt armijas vadību savās rokās un ar to steigties uz Orleānu. Tas bija prātīgi, jo viņš tur atrada priekšā Renjo de Šatru un dažus citus viltniekus, karaļa mīluļus, kas pašlaik centās saskaldīt armiju un aizturēt Žannas pulkvežus, lai tie netiktu ar karaspēku palīdzēt Orleānai. Šie nelieši bija visu veikli izdomājuši! Bet Dinuā jau reiz bija cietis neveiksmi, gribēdams pievilt Žannu, un vairs nebija piedabūjams ielaisties līdzīgā dēkā. Un tā viņš drīzumā devās ar karaspēku uz Orleānu.

## 15. nodala. Mana lieliskā poēma nerod atbalsi

Mēs visi, Žannas pavadoņi, dzīvojām it jaukas dienas, kamēr gaidījām atgriežamies armiju. Tagad mēs grozījāmies visai dižā sabiedrībā. Abiem mūsu bruņiniekiem tā nebija pirmā reize, bet mums, zemnieciņiem, tas bija citādi.

Ikviens Vokulēras Jaunavas tuvinieks, lai kāds arī būtu viņa amats, jau pats par sevi bija izcilākā stāvoklī nekā citi vina līdzgaitnieki; tam visi centās izdabāt; un tādēļ brāļi d'Arki, Noēls un Paladīns — tie bija lieli kungi, it vareni un iespaidīgi dižvīri. Tīkami bija noraudzīties, kā pamazām izgaisa viņu laucinieciskā kautrība un neveiklība, un kā viņi mierīgi un jautri grozījās savos jaunajos apstākļos. Paladīns bija tik laimīgs, cik vien laimīgs šai saulē var justies vienkāršs mirstīgais. Mēle viņam darbojās bez apstājas, un viņš ik dienu izbaudīja jaunu tīksmi, ieklausīdamies pats savos vārdos. Viņš jau bija padarījis dižus savus senčus, izkaisījis tos pa visu plašo pasauli, pacēlis dižciltīgo kārtā, un drīz vien tie gandrīz visi bez izņēmuma jau bija pārvērsti hercogos. Viņš pārcilāja savas citkārt izcīnītās kaujas, apstrādāja tās no jauna un uzsvaidzināja ar jaunām briesmām un jauniem asinu plūdiem. Šoreiz viņš laida darbā pat artilēriju. Lielgabalus pirmoreiz savā mūžā mēs bijām redzējuši Bluā, un arī tur tie nebija nekāds vairums; bet te, Orleānā, to bija cik uziet, un laiku pa laikam mēs tīksmi vērojām, kā kāds angļu nocietinājums pilnīgi pazuda dūmu mākonī, ko vietām šķēla sarkanīgas uguns strēles. Lieliskais skats, ko pavadīja pērkonam līdzīgie lielgabalu grāvieni, vēl vairāk iejūsmināja Paladīna bagātīgo iztēli, un viņš tad ņēmās attēlot tādus uzbrukumus un tuvcīņas, ka neviens tos vairs nepazina, izņemot tikai tos, kas paši nebija klāt bijuši.

Paladīna īpašā centība bija izskaidrojama ar jaunu iedvesmas objektu. Tā bija mājastēva meita Katerīna Bušē, astoņpadsmit gadus veca jaunava, kas bija mīlīga, laipna un it glīta meitene. Man pat šķiet, ka viņa būtu tikpat skaista kā Žanna, ja vien viņai būtu Žannas acis. Bet vai tas maz iespējams? Tikai vienas tādas acis bija pasaulē un arī nekad vairs nebūs.

Acis Žannai bija kā dzelme un tik brīnišķīgas un apgarotas. Tās runāja visās valodās: tām nevajadzēja lieku vārdu. Tās varēja visu pateikt ar vienu skatienu, ar vienu vienīgu skatienu: šis skatiens lika melim atzīties viņa melos, pārvērta lepno pazemīgajā un to vienā mirklī savaldīja; šis skatiens iedvesa gļēvulim drosmi un lika drošprātim nodrebēt nāves bailēs; tas remdināja dusmas un naidu; apslāpēja sirdī kaislības un pakļāva tās prātam; iedvesa ticību neticīgajam un modināja cerību izmisumā; tas apskaidroja nešķīsto; tas pārliecināja visus, un šis nu arī būtu īstais vārds: pārliecināja visus. Kuru gan vina nepārliecināja? Domremī ārprātīgo, baznīckungu, kas padzina laumas, augsto tiesu Tūļā, šaubu mākto un māņticīgo Laksāru, ietiepīgo veco karakungu Vokulērā, raksturā vājo Francijas troņmantnieku, augsti mācītos un gudros Puatjē universitātes un parlamenta vīrus, netikli Lagīru, patvaļīgo Orleānas bastardu, kas mēdza uzlūkot par prātīgu tikai pats savu rīcību, — visus viņa bija pieveikusi un sev pakļāvusi ar savu dievišķo acu skatienu, kāds piemita tikai viņai vienīgajai, šim noslēpumainajam un brīnišķīgajam Dieva radījumam.

Mēs biedrojāmies ar visiem dižciltīgajiem, kas pulcējās, lai ar Žannu iepazītos. Tie izturējās pret mums loti vēlīgi, un mēs, tā teikt, jutāmies kā septītajās debesīs; bet mums tomēr labāk patika nedaudzie mierīgie brīži, kad svešie augstās kārtas apmeklētāji aizgāja un palika tikai mantziņa ģimene un kāds ducis viņas tuvāko draugu. Tad mēs, pieci jaunie puiši, cits caur citu centāmies kaut kā izcelties un, galvenais, pievērsām savu uzmanību Katerīnai. Pirms tam mūsu vidū neviens vēl nebija iemīlējies, bet tagad nelaimīgā kārtā visi reizē bijām iemīlējuši vienu un to pašu meiteni, tiklīdz to ieraudzījām. Viņa bija loti jautra, dzīvespriecīga, un es vēl tagad ar tīksmi atceros tos nedaudzos vakarus, kad man bija lemts tuvāko draugu un biedru pulciņā pavadīt laiku viņas mīļajā sabiedrībā.

Pirmajā vakarā mēs visi apskaudām Paladīnu, jo viņam tikai vajadzēja palaist vaļā savus karastāstus, un citi tūliņ palika novārtā, lai kā pūlējās pievērst sev uzmanību. Visiem šiem ļautiņiem, kas veselus septiņus mēnešus bija nodzīvojuši kara briesmās, līdz nāvei tikās noklausīties mūsu vieglprātīgajā milzī, kad viņš ņēmās izgudrot savas iedomātās kaujas, kurās līdz ceļiem mirka asinīs. Katerīna nevarēja novaldīt sajūsmu. Viņa gan atklāti nesmējās — tas mums būtu loti pa prātam — bet, vēdekli sejai priekšā aizlikusi, tā kratījās aiz valdītiem smiekliem, ka palika gandrīz bez elpas. Kad Paladīns ar vienu kauju bija galā un mēs jau cerējām, ka viņš apklusīs un saruna ievirzīsies citās sliedēs, viņa tik mīlīgi un vēlīgi viņu uzrunāja, ka man tieši sirds sāpēja, un prasīja viņam jaunus paskaidrojumus par šo kauju, tas viņu it īpaši sajūsmināja, un viņš savukārt visu atkārtoja ar jauniem izpušķojumiem. Un viss, protams, beidzās ar to, ka mums no jauna nācās izcīnīt visu kauju no sākuma, turklāt vēl ar simtu jaunu izdomu.

Nemaz nevaru jums izstāstīt, cik loti biju sašutis. Nekad agrāk nebiju izbaudījis greizsirdības mokas, bet tagad nevarēju noskatīties, kā necienīgi izmanto laimi, kas pēc taisnības pienāktos man, taču es tobrīd nīku novārtā un veltīgi centos iegūt kaut vienu tādu uzmanības apliecinājumu, ar kādiem šī jaukā meitene apbalvoja lielībnieku. Es sēdēju viņas tuvumā un divas trīs dienas mēģināju iebilst kādu vārdu arī par saviem varoņdarbiem šo kauju laikā; bet man pašam bija kauns par savām pūlēm. Starp citu, viņa par ko citu nelikās nezinis, kā vienīgi par viņa kaujām, un citus pat neuzklausīja. Reiz gadījās, ka ar savu stāstu biju aizkavējis viņu noklausīties kādu jo sevišķi vērtīgu viņa stāstījuma vietu; tad viņa lūdza Paladīnu atkārtot, un nu no jauna un vēl desmitkārt vairāk viss pludoja un mirka asinīs; es jutos tik loti apvainots par savu neveiksmi, ka turpmāk nepūlējos iebilst kādu vārdu savā labā.

Pārējie bija ne mazāk sašutuši par Paladīna patmīlīgo rīcību, un, protams, visvairāk mums krimta viņa lielie panākumi, tas arī mums bija pats galvenais apvainojums.

Mēs visi kopīgi apspriedām savu nelaimi, kas bija gluži dabiski, jo sāncenši sadzīvo it brālīgi, kad tos kopīgi pārsteidz nelaime vai kad kopīgs ienaidnieks viņiem izjauc uzvaras iespēju.

Ikviens mūsu vidū būtu varējis kaut kā izcelties un pievērst sev uzmanību, ja nebūtu šis puisis, kas viens pats aizpildīja visu brīvo laiku un nevienam nelāva ieņemt savu vietu. Es biju sadzejojis poēmu, pavadīdams veselu nakti bez miega. Poēmā es ar izjūtu un it maigi apdziedāju burvīgas meitenes jaukumus, un, kaut ari viņu nesaucu vārdā, ikviens tūliņ nojauta, ko biju domājis, jo tas bija skaidri redzams virsrakstā: „Orleānas Roze". Poēmā bija apdziedāta skaista, liega, balta roze, kas izaugusi drūmā karalaukā; tā it nevainīgi noraugās nāvē un iznīcībā, un — ievērojiet šo lielisko izdomu — tā nosarkst, ieraugot cilvēku apgrēcību, un vienā nakti pārvēršas sarkanā rozē. Saprotiet, balta roze pārvēršas sarkanā rozē. To es biju pats izdomājis, bez citu padoma, un tas bija kas jauns un nedzirdēts. Tad rozes liegā smarža paceļas virs aplenktās pilsētas, un, kad šī smarža aizplūst līdz ienaidnieka karaspēkam, tas noliek ieročus un lej asaras. Tā arī bija mana izdoma, un arī tas bija kas jauns, vēl nedzirdēts. Ar to beidzās poēmas pirmā daļa. Tālāk es salīdzināju rozi ar zvaigžņotu debesi vai, pareizāk sakot, ar vienu tās daļu, jo viņa bija mēness un viņas pavadoņi — zvaigznāji; visi kvēloja pret viņu mīlā, bet viņa nebija atturama, viņa nevienu neklausīja, jo mīlēja kādu citu. Viņa it kā mīlēja nožēlojamu, necienīgu, vienkāršu mirstīgo, kam baigajā karalaukā draudēja briesmas, nāve un iznīcība; viņa nemitīgi cīnās pret cietsirdīgo ienaidnieku, kas apdraud viņas dzīvību un tīko sagraut viņas pilsētu. Un, kad skumju māktie zvaigznāji uzzina un saprot savu bēdīgo likteni, — ievērojiet šo dziļo domu, — viņu sirdis sažņaudzas, un plūst nevaldāmas asaras, kas piepilda visu debess izplatījumu ar ugunīgu plūsmu, jo šīs asaras ir krītošās zvaigznes. Tā bija pārdroša doma, bet reizē tik skaista un tik jūsmīga; un sevišķu aizgrābtību tai piešķīra pantmērs un atskaņas. Ik vārsmas beigās divas rindas bija veltītas bēdīgam piedziedājumam par nelaimīgo mirstīgo, kas skumst pēc viņas tālumā, varbūt uz mūžiem šķirts no tās, ko tik kvēli mīlējis; tas nobālē, izkalst un nonīkst liktenīgās ilgās, līdz viņu sagaida tumšais kaps. Tā bija pati bēdīgākā vieta, — pat mani biedri nevarēja novaldīt asaras, it īpaši Noēls, kas atskaņoja manu poēmu. Pirmajai tās daļai, tā teikt —botāniskajam ievadam, kas bija veltīts rozei, bija astoņas vārsmas, ar četrām rindām ik vārsmā, un astoņas vārsmas bija arī astronomiskajā daļā; kopā tātad iznāca sešpadsmit vārsmu. Es būtu varējis sadzejot ari pusotra simta, ja būtu gribējis, — tik daudz mani bija jauku domu un skaistu sapņu; bet tad poēma būtu pārāk gara, un to nevarētu ietilpināt saviesīgās dzīves viena vakara programmā; tādēļ pietika tieši ar sešpadsmit vārsmām; tās vēl varēja atkārtot, ja būtu vajadzība.

Mani biedri bija pārsteigti, kā es varējis savā galvā sadomāt tādu poēmu, un ari man pašam bija liels brīnums, jo nemaz nebiju sevi apjautis tādas dzejnieka dotības. Ja dienu iepriekš man kāds būtu jautājis, vai es varētu sadzejot poēmu, es gluži vaļsirdīgi būtu atzinies, ka to nespēju.

Tā arī parasti mēdz būt: mēs varam kaut pusi mūža nodzīvot, nemaz nezinādami, kas mūsos slēpjas, bet mūsu iekšējās dotības tikai gaida izdevību pēkšņi parādīties atklātībā. Cik talantu un arī cik netikumu tā var slēpties, ilgu laiku tos neapjaušot. Kas uz mani attiecas, tad man tikai vajadzēja sastapt šo jauko, burvīgo meiteni, un, lūk, jau sadzejota poēma; to savārsmot un sadomāt atskaņas nebija necik grūtāk, kā ielin- got ar akmeni sunim.

Mani biedri tik vien runāja, kā par manu poēmu, — tik loti tie bija pārsteigti un laimīgi; un sevišķi viņi priecājās, ka nu reiz Paladīns būšot pieveikts. Savā nepacietībā viņu nomākt viņi bija gatavi aizmirst visu pasaulē, lai tikai aizdarītu viņam muti. Noēls Rengesons bezgalīgi jūsmoja par manām vārsmām; arī viņam gribējās sadomāt ko līdzīgu, bet viņš to nevarēja, jo viņam nebija nekādu dotību. Pusstundas laikā viņš jau bija to iemācījies vārdu pa vārdam un prata ar sevišķu izjūtu un varen jauki deklamēt; tur atkal viņam bija īpašas dotības. Turklāt viņam bija lieliskas atdarinātāja spējas; viņš varēja visu pateikt labāk, nekā cits, un loti labi prata attēlot Lagīru vai kādu citu, ko vien vēlējās. Kad es deklamēju, tas nekam nederēja; un, kad mēģināju pats nolasīt savu poēmu, mani biedri nemaz nelāva man pabeigt: viņi nevēlējās dzirdēt nevienu citu kā vienīgi Noēlu. Es gribēju, lai Katerīna un arī pārējā sabiedrība gūtu pēc iespējas labāku iespaidu, tādēļ uzticēju savu poēmu deklamēt Noēlam. Cik viņš bija priecīgs! Sākumā viņš pat negribēja ticēt, ka es to saku nopietni. Bet es teicu, ka man pilnīgi pietiek ar manu autora godu. Visi mani biedri bija ļoti uztraukušies, un Noēls teica, ka tikai jāsagaida īstais bridis, un tad viņš šiem ļautiņiem parādīšot, ka esot ari labākas un cēlākas lietas, nekā Paladīna balamutlba.

Bet kā rast šādu izdevību? Tas nu bija pats grūtākais jautājums. Mēs apspriedām daudzas un dažādas iespējas, līdz beidzot palikām pie pašas drošākās izdevības. Vajadzēja tikai nogaidīt, kad Paladīns būs īsti iekarsis savos kareivīgajos nostāstos, un tad ar viltu vinu izdabūt laukā no istabas; bet, tiklīdz viņš būs izgājis, Noēlam vajadzēja nostāties viņa vietā un pabeigt Paladīna stāstījumu, it kā viņš to būtu iesācis, turklāt atdarinot viņa balsi un kustības. Ar to būs gūta pirmā klausītāju atzinība, un tie jau būs pienācīgi sagatavoti manai poēmai. Ar diviem tādiem panākumiem katrā ziņā tiks pazudināta karognesēja slava, vismaz krietni sašķobīta, un citiem turpmāk būs kaut cerība gūt kādus jaunus panākumus.

Otrās dienas vakarā es tikmēr nerādījos, kamēr Paladīns nebija labi iekarsis savā stāstījumā un līdz ar savu nodalu jau kā vētra aizlēkšojis uzbrukumā. Tad es ienācu savā norīkojuma apģērbā un pavēstīju, ka Lagīra ziņnesis vēlas runāt ar karognesēju. Paladīns izgāja laukā, bet Noēls nostājās viņa vietā un teica, ka līdz ar visiem nožēlojot negaidīto pārtraukumu, bet, par laimi, zinot tālāk pastāstīt par šo kauju un, ja tikai klausītāji atvēlēšot, turpināšot Paladīna vietā. Tad, nemaz atļauju negaidījis, viņš pārvērtās Paladīnā, protams, gan pundurpaladīnā, — līdz ar viņa vaibstiem, balsi, kustībām un visām citām īpatnībām, un tūliņ metās kaujas laukā. Nemaz nevarētu iedomāties, ka cits tik labi un smieklīgi varētu atdarināt Paladīnu, kā viņš tagad ņēmās, to izķēmodams, un klausītāji smiedamies rēca. Tie smējās kā kutināti, vēderu turēdami, un aiz lielajiem smiekliem vai galu dabūja. Jo vairāk viņi smējās, jo vairāk iedvesmoja Noēlu un jo lielākus brīnumus viņš stāstīja, līdz neviens vairs nesmējās cilvēciski, bet jau gluži vai vaidēja, cik tas viss bija jocīgi. Pat skaistā

Katerīna Bušē aizsmaka smiedamās; viņa aiz sajūsmas pavisam vai zaudēja prātu. Jā, tā tik bija uzvara, īsta Azenkūra.

Paladīns bija prom tikai īsu brīdi; viņš saprata, ka izjokots, un tūliņ steidzās atpakaļ. Līdz durvīm ticis, viņš jau dzirdēja skalo Noēla valodu un vienā mirklī nojauta, kas nu palaists vaļā; viņš palika paslēpies aizdurvē un noklausījās visu izrādi līdz beigām. Tad klausītāji sāka jūsmīgi aplaudēt; tie vēl ilgi nerimās plaukšķināt, līdz sāpēja delnas, un viņi sauca Noēlam, lai vēl atkārtojot.

Bet Noēls nebija mulkis un labi zināja, ka pašreiz pienācis īstais brīdis nākt klajā ar jūtīgo, dziļdomīgo, sēro poēmu: nevaldāms prieks arvien sagatavo prātu pavisam pretējiem iespaidiem.

Viņš brīdi klusēja, kamēr visi aprima, bet tad sataisīja skumju un nopietnu seju, un arī klausītāji, viņam pielāgodamies, gluži negribot kļuva nopietni: visi jau sāka ausīties. Un viņš klusā, bet izteiksmīgā balsī iesāka pirmos „Rozes" pantus, kam tālāk, rinda pēc rindaas, mierīgā plūsmā sekoja pārējās vārsmas. Mēmā klusumā tikai lāgiem dzirdēja klusinātus izsaucienus: „Cik debešķīgi! Cik lieliski! Cik skaisti!"

Paladīns, kas jau laiciņu bija prom, poēmu iesākot, atkal atgriezās un parādījās durvīs. Savu plato muguru pret sienu atslējis, viņš kā apburts vērās Noēlā. Kad Noēls iesāka poēmas otro dalu un sērais atkārtojuma motīvs jau bija krietni iesildījis klausītāju sirdis, Paladīns vispirms ar vienu, tad ar otru delnu noslaucīja pa asarai. Tad viņš jau nosēcās, nošņau- kājās un sāka slaucīt acis ar piedurkni. Tas mazliet samulsināja Noēlu un arī nevēlami ietekmēja klausītājus. Bet, kad no jauna atkārtojās sērā vieta, viņš sāka raudāt pilnā kaklā, maudams kā teļš, bet tas savukārt radīja klausītājos priecīgu noskanu, un daudzi sāka smieties. Un jo tālāk, jo viss izvērtās vēl ļaunāk — nekad vēl nebiju redzējis ko līdzīgu. Viņš izvilka no kabatas vai veselu palagu, slaucīja ar to asaras un tik neganti sāka raudāt, turklāt vēl klepodams, degunu šņaukdams, sēkdams, elsdams, tusnīdams, gaudodams un vaimanādams, kā arī no vienas kājas uz otru mīņādamies, savu palagu vēdinādams un žāvēdams, ka nekā vairs nevarēja sadzirdēt. Cilvēks pat savu domu nebūtu sadzirdējis tādos apstākļos. Noēls beigās bija galīgi nomākts un apklusa. Un visi smējās kā kutināti. Tas nu tiešām bija milzīgs pazemojums! Un tad pēkšņi man aiz muguras noškinda ieroči, un atskanēja tik neganti smiekli, kādus cilvēka auss laikam nekad vēl nebija dzirdējusi. Es atskatījos — tas bija Lagīrs. Viņš stāvēja, rokas sānos iespiedis, galvu atpakaļ atgāzis, muti līdz ausīm atplētis, un smējās kā negudrs. Tikai viena vēl trūka, lai lietu padarītu vēl ļaunāku, un arī tas notika: pie durvīm negaidot ieraudzīju savādu drūzmu, ļaudis klanījās, kareivji sakustējās, tas jau vēstīja ko neparastu, un istabā ienāca Žanna d'Arka. Visi tūliņ piecēlās, pūlēdamies savaldīt smieklus un pieņemt nopietnāku izskatu; bet, kad redzēja, ka arī pati Jaunava smejas, tad varen nopriecājās un no jauna sāka smieties, ka vai sienas drebēja. Tādi gadījumi var sagandēt visu cilvēka mūžu, un man pat negribas to atcerēties. Poēmas iespaids bija pavisam izgaisināts.

## 16. nodala. Pie mums ierodas Punduris

Es biju tā sarūgtināts, ka otrajā dienā paliku gultā; arī mani pārējie biedri nejutās daudz labāk. Bet ar to tikai palaidām garām izdevību, kas varbūt aplaimotu kādu mūsējo, kamēr tagad vienīgais aplaimotais bija Paladīns. Un tā jau mēdz būt, ka Dievs savā žēlastībā piešķir laimi neapdāvinātajiem, kompensēdams to kļūdas, bet tiem, kas vairāk apdāvināti, sūrā darbā un ar talantu iegūstams tas viss, ko citi iegūst ar vienkāršu laimes gadījumu. Tas bija Noēls, kas to teica, un man šī doma šķiet gluži laba un pareiza.

Paladīns visu dienu noklaiņoja, staigādams pa pilsētu un tīksminādamies ar saviem panākumiem; visur aiz vina drūzmējās ļaužu bari, un visi jūsmoja par viņu un godbijīgi teica cits citam: „Cst!… Redziet, tur iet Žannas d'Arkas karodznieks!" Viņš turklāt ielaidās sarunās ar katru, un kaut kādi laivinieki viņam bija pavēstījuši par neparastu kustību angļu nocietinājumos otrpus upei; bet vakarā, savā turpmākajā apgaitā, viņš bija sastapis kādu Augustīnu forta pārbēdzēju, kas viņam bija teicis, ka angļi gribot pārcelt pāri upei palīgspēkus un jau tagad gavilējot priekā, gatavodamies uzbrukt Dinuā un viņa armijai, kad tas iešot garām nocietinājumiem, un to galīgi sakaut. Tas viņiem šķita it viegli izdarāms, jo šoreiz franču armiju nevadīja „ragana", bet bez tās, viņi cerēja, tiklīdz parādīsies angļi, franču karaspēks, kā jau ilgus gadus parasts, tūliņ metīs nost ieročus un atkāpsies.

Bija ap desmitiem vakarā, kad Paladīns atnāca ar šo jauno ziņu un lūdza atļauju parunāt ar Žannu. Es vēl nebiju apgūlies un tobrīd kārtoju savas lietas. Un man bija it smagi ap sirdi, kad redzēju, kādu lielisku izdevību biju palaidis garām.

Žanna pārbaudīja viņa ziņojumu un, pārliecinājusies, ka tas patiess, izteica piezīmi, kas man bija diezgan nepatīkama:

„Tu esi labi darījis ziņodams, un es tev pateicos. Ar to varbūt būsi novērsis lielu nelaimi. Es likšu, lai tavus nopelnus un tavu vārdu pienācīgi atzīmē."

Viņš zemu paklanījās un, kad atkal saslējās, bija jau paaudzies par galvas tiesu garāks. Lepni piepūties, viņš man pamirkšķināja ar aci, kad gāja garām, un nobubināja dažus mana nelaimīgā motīva vārdus, turklāt vēl dzēlīgi piebilzdams: „Ak asaras, ak asaras! Ak skumjās, saldās asaras! Bet mans vārds būs atzīmēts armijas pavēlē… un pats karalis to zinās… Ko? Kurš kuru nu pieveica?"

Man gribējās, lai arī Žanna būtu dzirdējusi viņa vārdus, bet viņa bija pārāk nodarbināta, prātojot, kā labāk rīkoties. Tad viņa man lika ataicināt bruņinieku Žanu de Mecu, un brīdi vēlāk tas jau steidzās pie Lagīra, kam bija pavēlēts līdz ar de Vijāru un Florānu d'Iljē un pieciem simtiem kareivju piecos rītā viņu jāšus sagaidīt, turklāt jāizvēlas pēc iespējas labāki kaujas zirgi. Vēstures grāmatās teikts, ka pavēle būt gataviem dota pusčetros, bet es zinu, ka tas nav tiesa, jo pats dzirdēju viņas pavēli.

Mēs devāmies ceļā tieši piecos un starp sešiem un septiņiem sastapām armijas pirmās nodaļas, jūdzes sešas no pilsētas. Dinuā bija ļoti priecīgs, jo karaspēkā jau manīja zināmu nemieru, jo tuvāk tas nāca draudīgajiem nocietinājumiem. Bet ļaudis tūliņ nomierinājās, kad padzirdēja, ka Jaunava dodas līdzi viņiem, un jau atskanēja priecīgas gaviles. Dinuā lūdza viņu apstāties un pieņemt karaspēka parādi, lai kareivji paši savām acīm pārliecinātos par viņas klātbūtni un nedomātu, ka viņus tikai viļ, ar viltu iedvesmojot kaujai. Viņa ar saviem pavadoņiem novietojās ceļa malā, un karaspēks, bungām rībot un kara taurēm skanot, braši soļoja viņai garām, apsveikdams viņu ar skaļiem gaviļu saucieniem. Žanna bija pilnā apbruņojumā, un tikai galvā viņai bruņucepures vietā bija samta cepurīte ar košām, baltām strausu spalvām; šo cepurīti viņai bija dāvinājusi Orleānas pilsēta, kad viņa ieradās, un tā ari redzama uz gleznas Ruānas pilsētas namā. Pēc izskata spriežot, Žannai neviens nebūtu devis vairāk par piecpadsmit gadiem. Karaspēku redzot, viņas dzīslās arvien sāka kūsāt asinis, acis mirdzēja, un vaigos iesitās liegs sārtums. Un tad negribot šķita, ka viņa ir pārāk skaista, lai būtu vienkārša mirstīgā; viņas skaistums bija izsmalcināts un neapjaušams, tas viņu ļoti izcēla pārējo ļaužu vidū.

Transporta garajā ratu virknē vienā vezumā gulēja cilvēks. Viņš gulēja uz muguras, rokas un kājas tam bija saistītas ar valgu. Žanna pasauca vezumnieku un nodaļas virsnieku, tas piejāja pie viņas un viņu sveicināja.

„Kas ir šis sasaistītais cilvēks?" viņa tam jautāja.

„Tas ir apcietinātais, ģenerāl."

„Ko viņš nodarīja?"

„Viņš ir bēglis."

„Ko ar viņu darīs?"

„Viņu pakārs, bet pārgājienā nebija iespējams izpildīt spriedumu, un nav arī tik steidzami."

„Pastāstiet par viņu."

„Viņš ir labs kareivis, bet prasīja, lai viņu atlaižot mājās pie sievas. Viņš teica, ka tā guļot uz nāves gultas; bet viņa lūgumu noraidīja, un viņš aizgāja bez atļaujas. Karaspēks jau bija ceļā, un viņš mūs panāca tikai vakarvakarā."

„Panāca? Vai tad viņš labprātīgi atgriezās?"

„Jā, labprātīgi."

„Un viņš esot bēglis! Ak tu Kungs! Atvediet viņu pie manis."

Virsnieks pieauļoja pie vezuma, atraisīja kareivim kājas un pieveda viņu pie Žannas, bet rokas atstāja sasaistītas. Tas bija īsts milzis! Gluži kā radīts karagaitām. Viņa seja bija drūma, nesukātie mati izspūruši, kad virsnieks viņam noņēma kasku; aiz platās ādas jostas bija aizbāzts cirvis. Žanna, kaut arī bija jāšus, viņam blakus likās vēl sīkāka, nekā jebkad, jo viņa galva bija vienā līmenī ar Žannas galvu. Viņš bija ļoti noskumis un pavisam vienaldzīgs. Žanna teica:

„Pacel rokas."

Kareivis visu laiku stāvēja, galvu nokāris. Padzirdis maigo, draudzīgo balsi, viņš pacēla galvu, un viņa sejā pavīdēja saspringta uzmanība, it kā viņš būtu dzirdējis mūziku un vēlētos to vēl dzirdēt. Kad viņš pacēla rokas, Žanna pieskārās ar savu šķēpu valgam, bet virsnieks vēl mēģināja viņu atturēt.

„Ak, kundze… ģenerāl!"

„I<as ir?" viņa jautāja.

„Viņš taču notiesāts!"

„Jā, es to zinu. Es atbildu par viņu," un viņa pārgrieza valgu. Tas viņam bija tā iegrauzies apakšdelmos, ka rokas asiņoja. „Ak, cik briesmīgi!" viņa teica. „Es nevaru paciest asinis…" — un viņa nodrebinājās un novērsās; bet tikai uz īsu brīdi. „Dodiet man kādu drānas gabalu, ar ko viņam apsiet roku."

Virsnieks atbildēja:

„Nepūlieties, ģenerāl. Atļaujiet, es to uzdošu kādam citam."

„Citam? De par le Dieu! Jums būtu tālu jāmeklē, lai atrastu kādu, kas varētu to izdarīt labāk, nekā es to izdarīšu. Es taču jau gadiem ilgi esmu mācījusies, gan cilvēkus, gan kustoņus kopdama; es to labāk pratīšu, nekā visi jūsu amata meistari. Ja es pati būtu sējusi, tad rokas būtu veselas."

Kareivis klusēdams caur pieri nolūkojās Žannā, gluži kā iebiedēts zvērs, ko negaidot noglāstījuši un kas nu nesaprot, kur gan radies šis glāsts. Virsnieki pavadoņi pavisam aizmirsa armiju, kas soļoja putekļu mākonī, ar skaļām gavilēm sveicot savu virspavēlnieci; viņi tikai staipīja kaklus, blenzdami pārsietajā rokā, it kā tas būtu kas neredzēts. Man ir bieži gadījies redzēt ļaudis, stulbi vērojot nenozīmīgu sīkumu, ja vien tas viņiem neparasts. Tā Puatjē es reiz redzēju divus bīskapus un veselu duci nopietnu un slavenu zinātnieku, kas stāvēja barā un blenza kādā krāsotājā, stulbi vērodami, kā tas krāso veikala izkārtni. Tie stāvēja, elpu aizturējuši, pat nekustējās. Un, kad sāka smidzināt lietus, sākumā to neviens nemanīja. Tad viņi pamanīja lietu un it kā brīnīdamies pavērās viens otrā, un ikviens, šķita, nesaprata, kā tie citi tur gadījušies. Bet kā jau teicu, tā palaikam mēdz būt, un ļaudis gan nav labojami.

„Palūk," beidzot teica Žanna, pati apmierināta ar savu rokudarbu, „cits manā vietā nebūtu labāk izdarījis un pat nebūtu tik labi izdarījis, kā es to izdarīju. Bet tagad pastāsti, ko esi nogrēkojies? Tikai izstāsti visu, kā nākas."

Milzis atbildēja:

„Lūk, kā tas gadījās, manu eņģelīt, man nomira māte, un tad cits pēc cita nomira trīs bērni, tas viss mani piemeklēja divu gadu laikā. Bija uznācis bads; citi saka, ka tāda bijusi Dieva griba. Tie nomira manu acu priekšā; paldies Dievam, es apbedīju tos pats savām rokām. Tad pienāca arī manas nabaga sievas kārta, un es lūdzu atvaļinājumu, lai varētu aiziet pie viņas; es viņu ļoti mīlēju, jo vina vienīgā man bija palikusi. Es lūdzu, uz ceļiem mezdamies. Bet viņi mani nelaida. Vai gan es varēju viņu atstāt nāves brīdī vienu un visu pamestu? Vai es to pārciestu, ja viņa nomirtu un domātu, ka esmu viņu atstājis? Mani vina neatstātu, ja man būtu nāves stunda situsi: viņa nāktu kaut caur uguni un ūdeni un labprāt atdotu man savu dzīvību. Un es aizgāju. Es viņu sastapu vēl dzīvu. Viņa nomira manās rokās. Es vinu apglabāju. Bet armija tolaik jau bija ceļā. Bija grūti to panākt, bet man ir garas kājas un dienas patlaban garākas. Es panācu karaspēku vakarvakarā."

Žanna domīgi teica, it kā vairāk pie sevis runādama:

„Viņa vārdi skan ticami. Ja tas tiesa, tad šoreiz nebūtu grēkots, ja pārkāptu likumu, tam, šķiet, visi piekritīs. Var arī būt, ka tas nav tiesa, bet ja nu tā būtu patiesība?" Viņa pēkšņi pievērsās šim vīram un teica: „Es gribu ieskatīties tev acīs, skaties man acīs!" Viņi pavērās viens otram acīs, un Žanna teica virsniekam: „Šim cilvēkam viss ir piedots; varat iet." Tad viņa jautāja kareivim: „Vai, atpakaļ nākdams, tu zināji, ka tev draud nāve?"

„Jā," viņš teica, „es to zināju."

„Kādēl tad tu atgriezies?"

Viņš vientiesīgi un mierīgi atteica:

„Tieši tādēļ, ka zināju, ka mani gaida nāve. Man tik vien bija, kā mana sieva. Man nav neviena, ko mīlēt."

„Ai nē, tev vēl ir ko mīlēt, un tā ir — Francija! Francijas bērniem arvien ir māte, ko mīlēt. Tu dzīvosi un kalposi Francijai."

„Es dzīvošu un kalpošu tev!"

„Tu aizstāvēsi Franciju!"

„Es aizstāvēšu tevi!"

„Tu būsi franču kareivis!"

„Es būšu tavs kareivis!"

„Tu atdosi savu sirdi Francijai."

„Es atdošu tev savu sirdi un dvēseli, kas manī mājo, ziedošu visus savus spēkus, un man to ir daudz. Es biju miris, bet tagad atdzīvojos; man nebija neviena, kam dzīvot, bet tagad man ir, kam dzīvot: tu man esi — Francija! Tu esi mana Francija, un es nevēlos citas."

Žanna pasmaidīja: viņu ielīksmoja šā vīra nopietnā apgarotība, var pat teikt — svinīgā apgarotība, jo tajā izskanēja kas svētsvinīgs. Un viņa teica:

„Labi, lai notiek, kā vēlies. Kā tevi sauc? „

Vīrs vientiesīgi, pat nepasmaidījis, viņai atteica:

„Viņi mani dēvē par Punduri, bet man šķiet, — drīzāk izsmieklam."

Žanna pasmējās un teica:

„Tiesa, tā liekas! Bet kādēļ tev šis lielais cirvis?"

Kareivis atkal atbildēja viņai drūmi un nopietni, it kā tas viņam būtu iedzimts:

„Lai mācītu ļaudīm cienīt Franciju."

Žanna atkal iesmējās un jautāja:

„Vai daudziem jau esi ar to iemācījis?"

„0 jā, daudziem."

„Un vai vini tev ari klausīja?"

„Jā, tas viņus nomierināja, viņi nekad vairs nepretosies."

„Es ticu, ka tā ari bijis. Vai gribi būt mans miesassargs — mani apsargāt, būt man par ziņnesi?"

„Gribu, ja vien tas iespējams."

„Lai tad notiek. Tu dabūsi apbruņojumu un iemācīsies savus pienākumus. Paņem brīvu zirgu un, kad dosimies ceļā, seko maniem pavadoņiem."

Lūk, kā mēs ieguvām Punduri. Viņš izrādījās lielisks puisis. Viņu paaugstinādama, Žanna nebūt nebija vīlusies: nemaz nevarētu iedomāties otru tik uzticīgu cilvēku, un, kad viņš rīkojās ar savu cirvi, tad tikai bija ko redzēt. Viņš bija tik milzīgs, ka viņam blakus pat Paladīns likās vidēja auguma. Viņš mīlēja cilvēkus, un arī cilvēki mīlēja viņu. Mūs, jauniešus, un abus bruņiniekus viņš iemīlēja jau pašā sākumā un vispār bija loti laipns, ar ko vien viņam iznāca satikties. Taču viens vienīgs Žannas bruņukrekla gredzens viņam bija daudz svarīgāks, nekā viss cits, kopā ņemot.

ļā, tā mēs viņu atradām, nabaga vīru, — saistītu uz vezuma un nāvei nolemtu, kad nebija neviena, kas viņam teiktu kādu labu vārdu.

Punduris mums tiešām bija vērtīgs atradums. Pat bruņinieki izturējās un runājās ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu, — lūk, kāds vīrs viņš bija.

Viņi lāgiem dēvēja to par Bastilu un lāgiem par Svelmi, šādu palamu viņš bija izpelnījies ar savu kvēlo uzcītību kaujās, un jūs paši zināt, ka viņi nebūtu devuši viņam draudzīgu palamu, ja patiesi nebūtu viņu iemīlējuši.

Pundurim Žanna bija Francija, Francijas iemiesojums. Tāds viņam bija pirmais iespaids, un tā ari palika joprojām; un, Dievs zina, viņam bija taisnība; viņš savā vientiesībā un pazemībā bija ieraudzījis to lielo patiesību, ko daudzi gudrie viri neatzina. Man gan likās mazliet savādi, bet būtībā viņš domāja to pašu, ko domāja visa tauta. Kad tauta ar visu sirdi nododas kādai dižai un cēlai lietai, viņa to īsteno, viņa tik loti tiecas to sasniegt, it kā redzētu ar savām pašas acīm. Gluži kā ar Brīvību. Tauta nebūt neapmierinās ar miglainu, abstraktu jēdzienu, bet gan izveido brīnišķīgu tēlu, un tad viņas tieksme ir taustāma un iemiesota, un viņa var tajā noraudzīties un to dievināt. Un tā nu ir, kā es teicu: Pundurim Žanna bija dzimtene, skaistā jaunavā iemiesota dzimtene. Visi citi viņā redzēja Žannu d'Arku, bet viņš redzēja viņā Franciju.

Reizēm, ar viņu runādams, viņš arī dēvēja viņu Francijas vārdā; jau ar to vien jūs sapratīsiet, cik dziļi šī doma bija viņā iesēdusies. Bieži tā dēvēti arī mūsu karali, bet es nezinu neviena, kam pa īstam būtu tiesības, kā viņai, lepoties ar šo brīnišķīgo titulu…

Kad visa armija jau bija pagājusi garām, Žanna devās uz priekšu. Mēs jau bijām klāt draudīgajiem nocietinājumiem un, garām iedami, pat redzējām aiz to mūriem ienaidnieka ļaudis, kas stāvēja savās vietās pie lielgabaliem un bija gatavi ik bridi mūs apšaudīt. Man uznāca briesmīgs vājums, sāka reibt galva, likās — viss manu acu priekšā virpuļo, un man sametās tumšs gar acīm. Ari maniem biedriem sašļuka dūša, un ticams — ari Paladīnam, kaut gan noteikti nevaru apgalvot, jo viņš jāja pa priekšu, bet es nevarēju novērst acis no ienaidnieka nocietinājumiem; redzēt briesmas nebija tik baigi, kā tās zināt, bet neredzēt pašam ar savām acīm.

Žanna tomēr jutās lieliski un bija varen pacilāta. Viņa braši sēdēja seglos, un jau viņas seja rādīja, ka viņai ir gluži citāds garastāvoklis nekā man. Pats baigākais bija milzīgais klusums: it nekā nedzirdēja, tikai čīkstēja segli, vienmuļi skanēja pakavu troksnis, un reizēm sprauslāja zirgi, kad tiem saskrēja nāsīs putekli, pa kādiem mēs jājām. Arī man pašam gribējās šķaudīt, bet es valdīju šķavas un drīzāk būtu izcietis nez kādas mokas, nekā pievērsis sev uzmanību.

Protams, ne manā varā bija ko pavēlēt, citādi es būtu licis jāt ātrāk, lai viss ātrāk beigtos. Man likās, ka tiešām ir aplam tūloties tik lēnā gaitā. Baisā klusumā mēs pašreiz tuvojāmies kādam varenam lielgabalam, kas rēgojās no apcietinājuma vaina, kad pēkšņi negantā balsī iebrēcās kāds nelaimīgs ēzelis. Es sagrīļojos seglos. Seniors Bertrans sagrāba mani ap vidu, mazliet pieturēdams, un tas bija pašā laikā, jo savā smagajā apbruņojumā es vairs nespētu uzkāpt zirgā, ja būtu novēlies zemē. Angļu sardze mani izsmēja; tā bija aizmirsusi, cik sākumā viss grūti un ka reiz arī viņus pašus būtu nobaidījis šāds ēzeļa brēciens.

Angli ne reizi neizšāva uz mums; vēlāk runāja, ka viņu kareivji zaudējuši cīņas sparu, kad pamanījuši karaspēka priekšgalā jājam Jaunavu un redzējuši, ka viņa tik skaista. Tie tūliņ nojautuši Žannas pārdabisko būtību; viņi bijuši pārliecināti, ka viņā iemiesojies pats velns, un virsnieki rīkojušies it prātīgi, viņus necik nemudinādami uz kauju. Un vēl runāja, ka arī dažus virsniekus pārņēmušas māņticīgas bailes. Lai nu būtu kā būdams, mūs neviens neaizkavēja, un mēs mierīgi pajājām garām viņu briesmīgajiem nocietinājumiem. Atlikušajā ceļa gabalā es atkal atguvos; kas attiecas uz manu kara slavu, ne viss bija zaudēts, bet nekas arī nebija iegūts.

Šai gājienā, kā vēsture māca, Dinuā esot teicis Žannai, ka angli gaidot palīgspēkus sera Džona Falstafa vadībā, un viņa tam atbildējusi:

„Bastard, bastard, Dieva dēļ, lūdzu man tūliņ paziņot, kad dzirdēsiet tos ierodamies. Jo jūs zaudēsiet savu galvu, ja tie ieradīsies un man nekas nebūs ziņots."

Varbūt ir tā, kā vēsture liecina; es to nenoliedzu, pats gan to nedzirdēju. Ja viņa tiešām tā teikusi, tad, manuprāt, gan būs domājusi tikai atņemt viņam pavēlniecību, ne jau sodīt viņu ar nāvi. Viņa neuzticējās saviem ģenerāliem, un tie arī neuzticējās viņai, jo viņa gribēja visu panākt ar joni, bet tie savukārt centās nogaidīt un angļus tikai ar laiku novājināt. Un, kamēr tie viņai neko neuzticēja, nav ari brīnums, ka viņi, veci karavīri būdami, turējās pie saviem uzskatiem un visādi centās viņu apiet.

Taču es dzirdēju arī ko tādu, kas vēstures avotos nav atzīmēts un ko neviens nezina. Es dzirdēju Žannu sakām, ka tagad laba tiesa karaspēka pārsviesta no otras puses mūsu pusē, jo cīņas smaguma punkts nu bija dienvidu krastā. Un līdz ar to viņa domāja uzbrukt fortiem, kas liedza pieeju tiltam, un tā mēs atkal atgūtu sakarus ar aizmuguri un atbrīvotu aplenkto pilsētu. Bet ģenerāļiem tas nepatika, tie tikai mānījās un aizkavēja viņu veselas četras dienas.

Pie pilsētas vārtiem mūsu armiju sagaidīja visa Orleānā un mūs ar skaļām gavilēm pavadīja ielās līdz pat mūsu mitekļiem; kareivji nemaz nebija skubināmi ātrāk posties pie miera, — tie tūliņ iekrita nāves miegā, — Dinuā tik ļoti tos bija nomocījis, bez žēlastības mudinādams gājienā. Turpmākajās divdesmit četrās stundās visur valdīja dziļš miers un klusums, to traucēja tikai varena krākoņa.

## 17. nodaļa. Rūgtās patiesības saldie augli

Kad pārnācām mājās, mūs, jaunākos, jau gaidīja galdā brokastis, un mantziņa ģimene pagodināja mūs, sēžot ar mums kopā pie viena galda. Pats mājastēvs un ari visi pārējie ģimenes locekļi nepacietībā gaidīja, kad pastāstīsim savus piedzīvojumus. Neviens nelūdza Paladīnam iesākt, bet viņš sāka pats pirmais. īpašais amats viņu tagad izcēla mūsu vidū augstākā stāvoklī, izņemot vienīgi veco d'Olonu, kas ari ēda atsevišķi; nemaz neievērodams manu un abu bruņinieku dižciltību, runājot viņš jaucās visiem pa vidu, kad kas vien iešāvās prātā, vārdu sakot, ik bridi mūs pārtrauca — tāda jau bija viņa daba. Viņš teica:

„Paldies Dievam, armiju gan mēs sastapām lieliskā stāvokli. Man šķiet, nemūžam neesmu redzējis otru tādu aitu baru."

„Aitu baru?" jautāja Katerīna.

„Es jums tūliņ paskaidrošu, ko viņš domā," teica Noēls. „Viņš…"

„Es tevi laipni lūgšu manā vietā nepūlēties," iedomīgi viņu pārtrauca Paladīns. „Es gluži pamatoti domāju…"

„Lūk, tā jau viņš paradis," Noēls vēl neatlaidās, „saka, ka pamatoti domājot, pats domā, ka domā, un beigās rūgti maldās. Viņš armiju pat neredzēja. Es viņu uzmanīju: viņš to neredzēja. Viņam atkal piesitusies vecā kaite."

„Kāda kaite?" jautāja Katerīna.

..Piesardzība," es atbildēju viņa vietā, ari vēlēdamies kaut kā nākt talkā Noēlam. Bet tas bija aizrādījums nevietā, jo Paladīns teica:

„Man šķiet, tev gan nevajadzētu spriest par citu piesardzību; pat ēzeļa brēcienu padzirdējis, tu jau velies ārā no segliem."

Visiem uznāca lielum lielie smiekli, bet man pašam sametās kauns par manu pārsteidzīgo zobgalību; es teicu:

„Nav gan labi runāt, it kā mani būtu sabaidījis ēzelis, kad es sagrīļojos seglos. Tas bija aiz liela uztraukuma."

„Labi, sauc kā gribi, man viena alga. Bet kā jūs to nosauksiet, senior Bertran?"

„Redziet… tas… tas… lai būtu kas būdams, tas tomēr piedodams; jūs visi jau esat pierādījuši savu vīra drosmi tuvcīņās, un tagad nebūt nav jākaunas līdzīgos gadījumos. Iet lēnā gaitā bez bungām un kara taurēm un, klusu ciešot, kad turpat draud nāves briesmas, tā nebūt nav viegla lieta. Ja es būtu tavā vietā, de Kont, es šo uztraukumu būtu saucis īstajā vārdā; tas nebūt nav apkaunojums."

Tie bija taisnīgi vārdi, kas arī visus pārliecināja. Es no sirds biju viņam pateicīgs, ka viņš mani izglābis tik neveiklā stāvoklī; es teicu:

„Jā, tiesa, tās bija bailes, un pateicos jums par jūsu atklātajiem vārdiem."

„Nu, lūk, tad viss kārtībā," arī vecais mantzinis man piebalsoja, „un braši no tavas puses, ka atzinies."

Es atkal uzelpoju un, kad Katerīna teica: „Arī es atzīstu, ka tā bija labi darīts," — pat priecājos par šo gadījumu.

Seniors Žans de Mecs teica:

„Mēs visi dzirdējām ēzeļa brēcienu, un tobrīd tiešām bija baigs klusums. Man šķiet, mūsu jaunkareivju vidū nevienam nebūs daudz labāk klājies…"

Viņš vērodams pārlaida visiem savu labsirdīgo skatienu, un visi klusēdami viņam piekrita; pat Paladīns piekrizdams pamāja ar galvu. Par to visiem bija brīnums, un ar to arī bija glābts paša karodznieka gods. Viņš to bija gudri darījis; nevienam ne prātā nenāca, un vēl tādos apstākļos, ka arī viņš varētu teikt taisnību. Ļoti var būt, ka viņš tā gribēja vēl vairāk pielabināties mājastēva ģimenei. Vecais mantzinis teica:

„Tādā gājienā, domājams, nervu saspīlējums nav mazāks, kā tumsā spokus redzot. Ko par to domā mūsu karognesējs?"

„Es… es tiešām nezinu, kungs. Esmu bieži par to domājis, ka labprāt gribētu redzētu kādu spoku, ja tikai…"

„Jūs labprāt gribētu redzēt?" iesaucās Katerīna. „Nu mums gadījies viens, kas nebīstas spoku! Vai tiešām jūs to uzņemtos?"

Viņa bija vēlīga un jauka, tā ka Paladīns tūliņ bija gatavs viņai iztapt. Un tā kā pārējie neviens negribēja atzīties savās bailēs, tad viens pakaļ otram, kaut ar baigām nojautām, uz bīstamo pasākumu pieteicās it visi. Viņa sasita plaukstas no prieka, un arī vecāki bija ļoti apmierināti, jo visu viņu dzimtu kopš seniem laikiem bija apstājuši spoki, un līdz šīm vēl nebija atradies neviens, kas viņus atpestītu.

## 18. nodala. Žannas kaujas kristības

Ap pusdienas laiku es sēdēju, sarunādamies ar Bušē kundzi; viss bija it mierīgi un klusu, kad pēkšņi loti uztraukta ieskrēja Katerīna Bušē un sauca:

„Skrieniet, skrieniet! Jaunava pašlaik atpūtās manā istabā, kad negaidot pielēca kājās un iesaucās: „Plūst franču asinis! Ieročus! Dodiet man ieročus!" Pie durvīm sardzē stāvēja viņas milzis, tas atsauca d'Olonu, kas palīdzēja viņai ieģērbties bruņās, bet mēs ar milzi skrējām pateikt pavadoņiem. Skrieniet, skrieniet ātrāk! Uzmaniet viņu. Ja būs kauja, neļaujiet viņai doties tīšuprāt briesmās! Tas nemaz nav vajadzīgs: kareivji zinās, ka viņa ir tuvumā, redzēs viņu, un ar to ari pietiek. Turiet viņu pēc iespējas tālāk no kaujas, un raugieties, lai viņa nenokļūtu briesmās!"

Es metos skriet un mājas otrā galā sastapu Žannu pilnā apbruņojumā; viņa steidzās uz durvīm un, garām ejot, man uzsauca:

„Ak, plūst franču asinis, un tu man nekā neteici!"

„Es ari nekā nezināju," es viņai atbildēju, „nekur taču nedzird kaujas troksni, viss mierīgi un klusu, jūsu augstība."

„Gan drīz dzirdēsi kaujas troksni tiku tikām," viņa teica un aizsteidzās.

Un tā arī bija. Brīdi vēlāk jau dzirdēja skrienam un auļojam zirgus; atskanēja skalas pavēles, un tad tālumā varēja dzirdēt dobji graujam lielgabalus: bum!… bum, bum!… bum!… Un mums garām aizjoņoja satraukts laužu pūlis.

Mūsu bruņinieki un virsnieki pavadoņi atskrēja apbruņoti, bet mūsu zirgi vēl nebija sagatavoti, un mēs skriešus sekojām Žannai, bet visiem pa priekšu ar karogu skrēja Paladīns. Bēgļu pūlī puse bija pilsoņu un otra puse kareivju, un nebija neviena, kas būtu uzņēmies vadību. Žannu ieraugot, visi uzgavilēja viņai, bet viņa sauca:

„Zirgu man! Zirgu!"

Viņai tūliņ piedāvāja duci zirgu. Viņa uzkāpa zirgā; simts balsu sauca:

„Celu, dodiet ceļu Orleānas Jaunavai!"

Pirmoreiz atskanēja šis nemirstīgais vārds, un es pateicos Dievam, ka tobrīd biju tur klāt un to dzirdēju! Pūlis pašķīrās, dodams viņai ceļu, kā savā laikā bija paškīrušies Sarkanās jūras ūdeņi, un Žanna kā putns aizlidoja cauri drūzmai, skalā balsī saukdama: „Uz priekšu, Francijas bērni, uz priekšu, man pakal!" Viņai sekodami, mēs saklupām svešos zirgos un aiz- aulojām līdzi karogam, bet aiz mums viļņoja blīvs laužu pūlis.

Nu jau bija citādi, nekā baigajiem ienaidnieka nocietinājumiem garām ejot. Šoreiz mums bija lielisks noskaņojums — mūs pārņēma un aizrāva sajūsma. Pēkšņā trauksme bija radusies tā: pilsētnieki līdz ar nelielo vietējo garnizonu, kam beidzamajā laikā bija zudusi katra cerība un dzīves prieks, Žannai ierodoties, bija aiz sajūsmas vai prātu zaudējuši un tūliņ metušies uzbrukt ienaidniekam. Un, lūk, bez jebkādas pavēles vairāki simti kareivju un pilsoņu gluži negaidot bija devušies laukā pa Burgundijas vārtiem un uzbrukuši pašam varenākajam lorda Talbota cietoksnim — Senlū. Tiem nu bija klājies bēdīgi; šī ziņa bija nonākusi pilsētā, un nu salasījās jauns pūlis, kam arī mēs piebiedrojāmies.

Tiklīdz bijām izaulojuši laukā pa vārtiem, sastapām pulciņu kareivju, kas nesa uz pilsētu ievainotos. Žanna nodrebēja aiz šausmām un teica:

„Ak, franču asinis! Man mati slejas stāvus, kad ieraugu tās izlietas!"

Drīz bijām kaujas laukā, pašā cīņas karstumā. Žanna pirmoreiz mūžā redzēja īstu kauju, un arī mums tā bija pirmā reize.

Kauja risinājās klajā laukā, jo Senlū garnizons drošsirdīgi devās pretuzbrukumā, atstādams savu cietoksni; tas bija pieradis uzvarēt, kamēr vēl aplenktos nevadīja „ragana". Tam steidzās palīgā arī Parīzes cietokšņa garnizons, un, kad mēs iesaistījāmies kaujā, franči jau zaudēja cīņas sparu un sāka atkāpties. Bet kad kaujas jūklī parādījās Žanna, tūliņ viss mainījās. Virs viņas galvas lepni plandīja karogs, un viņa skali sauca:

„Uz priekšu, franči, uz priekšu! Man pakal!"

Franči apgriezās un ar varenu paisuma vilni no jauna metās uzbrukumā.

Pundurim nebija kaujas laukā nekādu noteiktu pienākumu, vai, pareizāk sakot, — neviens nebija viņu īpaši norīkojis, tādēļ viņš pats bija izraudzījies sev vietu: viņš traucās pa priekšu Žannai un pašķira viņai ceļu. Bija drausmīgi vērot viņa briesmīgos cirtienus — kā viņš skaldīja bruņucepures. Viņš to nosauca tā: „skaldīt riekstus". Un viņš lieliski darīja savu darbu, klādams Žannai ceļu ar ienaidnieka tēraudu un miesām, kas palika, mirkstot asinīs. Žanna un mēs visi, kas bijām viņas pavadoņi, viņam sekodami, varējām auļot ātrā gaitā, līdz bijām aizsteigušies priekšā savai nodaļai, un angļi, izrādījās, jau bija mums aizmugurē, ne vien priekšā. Tad bruņinieki pavēlēja mums saslēgties ciešāk ap Žannu, vēršoties pret ienaidnieku, un tad tikai sākās īstā cīņa. Paladīns tiešām bija pelnījis uzslavu. Žannas apgarotības aizrauts, viņš aizmirsa savu iedzimto piesardzību, aizmirsa bailes un nevienā savā iedomātajā kaujā vēl nebija cīnījies ar tādu drosmi, kā šajā īstajā kaujā. Kuru vien ķēra viņa cirtiens, tas palika bez dzīvības kaujas laukā.

Kādu laiciņu mēs bijām ielenkti ienaidnieka vidū; bet drīz vien ar priecīgiem saucieniem mums piesteidzās palīgā mūsējie, un angļi sāka atkāpties, pūlēdamies saglabāt ierindu un mūs kaut kā atvairīt. Soli pa solim mēs tos spiedām atpakaļ līdz pašam cietoksnim, no kurienes mūs apšaudīja ar bultām, metamajiem šķēpiem un akmens bumbām.

Ienaidniekam beidzot izdevās laimīgi paglābties cietoksni, un mēs palikām kaujas laukā ar beigto un ievainoto cīnītāju kaudzēm, kurās juku jukām gulēja angļi un franči. Mums, jauniešiem, tas bija drausmīgs skats. Sīkās sadursmes, kādas jau bijām pieredzējuši, arvien gadījās nakts laikā, tad mēs neredzējām ne asiņu, ne ievainoto, un tikai todien pirmoreiz ieraudzījām visā kailumā kara šausmas.

Tai brīdi no pilsētas pieauļoja Dinuā, kam zirgs bija saskriets putās; viņš apsveica Žannu un izteica viņai savu patieso sajūsmu par viņas panākumiem. Viņš pamāja ar roku, norādīdams uz pilsētas mūriem, virs kuriem vējā plandīja neskaitāmi karogi, un teica viņai, ka tauta visu laiku vērojusi viņas varonīgo cīņu un sajūsmā gavilējusi, bet tagad gribot viņu un karaspēku svinīgi sagaidīt pilsētā.

„Tagad? Nē, tikai ne tagad, bastard, — vēl par agru!"

„Kādēl par agru? Kas tad vēl būtu darāms?"

„Kas darāms, bastard? Bet tas tikai bija pats sākums. Mēs vēl ieņemsim cietoksni."

„Ak nē, jūs jokojat! Mēs esam par vājiem, lai ieņemtu cietoksni. Atļaujiet, ka jūs brīdinu: tas bija pārgalvīgs mēģinājums. Ar jūsu atļauju, es tagad došu pavēli atkāpties."

Žannas sirds kūsāja drosmē un cīņas sparā, viņa nepacietīgi tam uzsauca:

„Bastard, bastard! Vai tiešām gribat visu laiku vienīgi spēlēties ar angļiem! Nē, es jums saku taisnību, mēs nespersim ne soli no vietas, kamēr nebūs ieņemts cietoksnis. Mēs to ieņemsim ar joni. Taurējiet par uzbrukuma sākumu!"

.Apdomājiet, ģenerāl!"

„Nezaudējiet lieki laiku! Lieciet izziņot uzbrukumu!"

Un mēs manījām viņas acīs to dīvaino kvēli, ko vēlāk tik labi pazinām un arvien dēvējām par „kaujas kvēli".

Atskanēja uzbrukuma signāls, un karaspēks tam atbildēja ar skalām gavilēm, uzbrukdams ar joni draudīgajam cietoksnim; tas ietinās biezā dūmu mākoni un sagaidīja mūs ar spēcīgu lielgabalu uguni.

Ienaidnieks mūs vairākkārt atsita, bet Žanna bija visur klāt, lai mūs uzmundrinātu un no jauna raidītu cīņā. Trīs stundas turpinājās kauja — gan ar paisumu, gan bēgumu; tad Lagīrs ar joni devās beidzamajā uzbrukumā, un Senlū cietoksnis bija ieņemts. Pievācām tajā visu pārtiku un ieročus un tad nopostījām pašus nocietinājumus.

Mēs visi tik ilgi gavilējām lielos priekos, ka beigās aizsmaka balss, un karaspēks skali pieprasīja virspavēlnieci, lai to suminātu par viņas izcīnīto uzvaru. Taču ilgi nevarējām viņu atrast, un, kad atradām, viņa bija viena pati: viņa sēdēja kara laukā starp kritušajiem un rūgti raudāja, paslēpusi seju rokās. Žanna taču bija jauna meitene, un viņas sirds, gan varoņsirds, tomēr bija pilna meitenīgas žēlsirdības un maiguma. Viņa domāja par visu šo beigto draugu un ienaidnieku māmuļām.

Gūstekņu vidū bija daudz baznīckungu. Žanna paņēma viņus savā gādībā un tā paglāba no drošas nāves. Viņai gan apgalvoja, ka lielākā tiesa, bez šaubām, esot pārģērbti karavīri, bet viņa teica:

„Kurš to var apzvērēt? Viņi valkā baznīckungu tērpu, un, ja kaut viens to valkā ar pilnām tiesībām, tad labāk ir paglābt arī pārējos, nekā uzņemties uz savas sirdsapziņas kaut viena nevainīga cilvēka nelietīgi izlietas asinis. Es viņus nometināšu savā mājvietā, kur dzīvoju, un paēdināšu viņus, bet vēlāk nosūtīšu sveikus un veselus pēc piederības."

Mēs atgriezāmies pilsētā ar lepni paceltu karogu, vezdami sev līdzi gūstekņus. Pirmoreiz septiņu mēnešu ilgajā aplenkuma laikā Orleānas pilsoņi ieraudzīja kara guvumu un varēja priecāties par franču armijas uzvaru. Un viņi arī lieliski par to priecājās: bezprātīgās pūla gaviles jaucās ar baznīcu zvanu skaņām. Žanna bija visu elks un dieveklis; pūlis tā drūzmējās, gribēdams redzēt viņu tuvumā, ka nemaz netikām cauri. Visu mutēs bija viņas jaunais vārds. Tagad neviens viņu vairs nesauca „Svētās Vokulēras Jaunavas" vārdā. Pilsēta bija viņai piešķīrusi pati savu vārdu: nu viņa bija Orleānas Jaunava. Esmu laimīgs, ka man bija izdevība dzirdēt, kā viņu iesauca šai vārdā. Cik paaudzes gan neizmirs un nezudīs aizmirstībā no tā laika, kad pirmoreiz atskanēja šis vārds, līdz tam laikam, kad to pieminēs beidzamo reizi!

Bušē ģimene sagaidīja Žannu kā savu miesīgu meitu, kam tikko laimējies izglābties no pēkšņas nāves briesmām. Tie viņai pārmeta, ka viņa pati piedalījusies kaujā, tīšuprāt dodamās briesmās. Viņi nekādi nevarēja saprast, kā viņa varējusi tik tālu aizrauties, — vai viņa tiešām ar nodomu devusies kaujas laukā vai tikai netīši aizrauta karaspēkam līdzi? Viņi lūdza, lai viņa otrreiz ir uzmanīgāka. Tas arī būtu īsti prātīgs padoms, pret to neko nevarētu iebilst, tikai šoreiz tas bija un palika bez jebkādas nozīmes.

## 19. nodala. Kauja ar rēgiem

Ilgajā kaujā pavisam novārguši, mēs nogulējām visu atlikušo pēcpusdienu un vēl arī vakara cēlienu. Tad atkal piecēlāmies un spirgti un veseli ieturējām vakariņas. Kas uz mani attiecas, es labāk būtu gribējis visai tai spoku dēkai atmest ar roku; citi, bez šaubām, domāja gluži tāpat, jo cītīgi runāja par saviem piedzīvojumiem, bet ne vārda nebilda par spokiem. Tiešām lieliski un tīkami bija noklausīties Paladīnā, kā tas atstāstīja savus varoņdarbus un krāva kaudzēs kritušos: pa piecdesmit vienā vietā, pa astoņdesmit otrā vietā, un pa trīsdesmit pieci vēl citur. Bet tas tikai vilka laiku garumā, ne jau glāba stāvokli. Tā taču mūžīgi nevarēja turpināt: kad viņš bija ar joni ieņēmis cietoksni un apkāvis tā garnizonu, atlika vienīgi apstāties, ja vien Katerīna Bušē viņu nepavedinātu tālāk — kā mēs klusībā cerējām, — bet šoreiz viņa nebija tā noskaņota. Tiklīdz radās pirmā izdevība, viņa atgādināja nepatīkamo norunu, un mums tikai atlika sadūšoties un to izpildīt.

Vienpadsmitos mēs sekojām viņai un viņas vecākiem spoku apsēstajā telpā, paņēmuši līdzi sveces un lāpas, ko iespraust lāpturos pie sienām. Tas bija liels nams, ar loti biezām mūra sienām, un šī telpa atradās neapdzīvotajā nama daļā, kur jau ilgus gadus, bīdamies spoku, neviens nebija mitinājies.

Mēs iegājām lielā istabā, un tajā bija liels ozolkoka galds, kas bija vēl labi saglabājies, bet krēsli jau bija ķirmju saēsti, tapetes pie sienām satrūdējušas un izbalojušas. Putekļaini zirnekļu tīkli pie griestiem liecināja, ka jau kādu gadsimtu pat muša nav icmaldījusies šajā telpā.

Katerīna teica: „Spokus neviens tieši nav redzējis, toties tie vairākkārt dzirdēti. Acīmredzot telpa kādreiz bijusi lielāka, bet tagad tās viens gals nodalīts ar sienu, kas uzcelta vēlākā laikā. Nodalītajai telpai, ja tāda ir, — un par to nav šaubu, — nav ne durvju, ne logu, tātad, domājams, tā izlietota sprostam. Palieciet, kur esat un uzmaniet, kas notiks."

Tas bija viss. Tad vina un viņas vecāki mūs atstāja. Kad viņu soli izgaisa tālumā, atbalsodamies šais akmens klona gaiteņos, iestājās neomulīgi svinīgs klusums, kas man šķita vēl baigāks, nekā ienaidnieka nocietinājumiem garām ejot. Mēs izklaidīgi vērāmies cits citā, un skaidri bija redzams, ka esam visi nobijušies. Jo ilgāk tas vilkās, jo vairāk mūs nomāca klusums; un, kad vēl mājā brāzmaini sāka gaudot vējš, es labprāt vēlējos, kaut man šai brīdī būtu bijis diezgan drosmes būt gļēvulim, jo tiešām nav nekāds kauns bīties spoku, ja redz, cik bezspēcīgi mēs jūtamies. Turklāt šie spoki nebija redzami, tādēļ stāvoklis, kā man šķita, izvērtās vēl ļaunāks. Tie labi varēja būt šajā telpā kopā ar mums, un mēs to nezinātu. Es jutu, ka savāda dvesma skar manus plecus un matus un es vairījos un atgaiņājos, nemaz nekaunēdamies izrādīt savas bailes, jo redzēju arī citus tā darām un zināju, ka arī viņi jūt šo dvesmu. Tas vilkās veselu mūžību, kā man likās, un laiks pagāja tik baigi, ka mums sejas metās vaska bālumā, un man šķita, it kā es būtu miroņu sapulcē.

Beidzot tālumā varēja dzirdēt nozvanām pusnakti. Un, kad izskanēja beidzamā skaņa, atkal iestājās smags klusums, un es no jauna redzēju vaska bālumu sejās un jutu šaušalīgo dvesmu, kas skāra manus plecus un matus.

Tā pagāja minūte, divas minūtes, trīs minūtes, tad dzirdējām garu dobju vaidu, un mums sāka ļodzīties kājas. Pēc tam atkal viss apklusa, un tad no jauna atskanēja apspiestas gaudas un žēlas vaimanas. Pēc laiciņa dzirdējām arī otru balsi, gan klusu un neskaidru, un viena likās mierinām otru; un tā abas balsis vaimanāja un gaudoja tālāk, un tajās izskanēja milzīgas žēlabas, skumjas un izmisums. Tiešām sažņaudzās sirds, to dzirdot. Bet abas balsis bija tik cilvēciskas un dabiskas, ka mums aizmirsās spoki, un Žans de Mecs ierunājās, teikdams:

„Nāciet! Izlauzīsim sienu un atbrīvosim nabaga ieslodzītos. Dodiet cirvi šurp!"

Punduris pielēca pie sienas, satvēris abās rokās savu lielo cirvi, un citi skrēja paķert lāpas, lai būtu gaisma. Bliukt — blaukt — būkš — sadrupa ķieģeli, un sienā pavērās sprauga, pa ko varētu ielīst pat vērsis.

Bet tur nebija nekā, tikai tukšums. Uz grīdas gulēja sarūsējis šķēps un satrunējis vēdeklis.

Tagad jūs zināt tikpat daudz, cik arī man zināms. Pārējo varat piedzejot klāt paši, atceroties abus nabaga gūstekņus, kas, kā redzams, bija dabūjuši galu šai sprostā.

## 20. nodaļa. Žanna pārvērš gļēvuļus par drošsirdīgiem uzvarētājiem

Otrā dienā Žanna atkal gribēja doties uzbrukumā, bet bija Debesbraukšanas diena, un dievbijīgā kara padome nebija ar mieru izliet asinis tik svētā dienā.

Viņi paši šai dienā atkal apgrēkojās ar slepenu sazvērestību, kas bija īsti viņu garā. Viņi nolēma izdarīt vienīgo, kas vēl šādos jaunos apstākļos būtu iespējams: izlikties uzbrūkam no Orleānas puses pašam svarīgākajam ienaidnieka nocietinājumam un, kad angļi, savējiem palīgā steigdamies, otrpus upei būtu atstājuši neapsargātus savus nocietinājumus, kas bija vēl svarīgāki, tad doties pāri upei un ar joni ieņemt šos nocietinājumus. Tādā kārtā būtu atbrīvots tilts un rastos brīva pieeja Soloņai, kas vēl bija franču rokās. Pēdējo viņi nolēma, Žannai nemaz nezinot.

Bet Žanna, viņus negaidīti pārsteigdama, visu izjauca. Viņa jautāja, ko viņi nolēmuši tālāk darīt, kā rīkoties. Viņi teica, ka nosprieduši uzbrukt galvenajam angļu nocietinājumam Orleānas pusē, un te nu tas, kas ar viņu runāja, apklusa. Žanna teica:

„Labi, turpiniet. Ko tālāk?"

„Tālāk nekā. Tas ir viss."

„Un es lai tam ticētu? Lai es ticētu, ka jūs visi zaudējuši prātu?" Viņa pievērsās bastardam un teica: „Bastard, jūs esat prātīgs cilvēks un man pasakiet: tad, kad uzbrukums būs galā un mēs būsim ieņēmuši šo cietoksni, vai mēs būsim arī ko panākuši?"

Bastards apjuka un sāka stomīties. Žanna pārtrauca viņu, teikdama:

„Pietiek, bastard, jūs jau atbildējāt. Ja jau bastards stomās, kad viņam jautā, vai ko panāksim, ieņemdami šo cietoksni, tad citiem, protams, ir vēl mazāk skaidrības. Cik jūs te laika nezaudējat, lieki gudrodami un izdomādami visādus kavēkļus, kas mūsu lietai nāk tikai par ļaunu. Ko jūs no manis slēpjat? Bastard, es skaidri redzu — kara padomei ir padomā kaut kas, ko jūs man nesakāt; es negribu visos sīkumos zināt, tikai pastāstiet, ko esat nodomājuši darīt."

„To pašu, ko sākumā, pirms septiņiem mēnešiem. Piegādāt ilgākam laikam pārtiku un ar ilgu aplenkumu novājināt angļu spēkus."

„Dieva dēļ! It kā jums vēl nepietiktu ar septiņiem mēnešiem, jūs gribat vēl kādu gadu te nīkt aplenkumā. Atsakieties no šīs mazdūšīgās iedomas. Angļiem jāizvācas trīs dienu laikā!"

Vairāki iesaucās:

„Ak, tikai nepārsteidzieties, ģenerāl!"

„Nepārsteigties un mirt bada nāvē? Jūs to saucat par karu? Lūk, ko jums teikšu, ja vēl neesat sapratuši. Tagad ir radušies gluži jauni apstākļi. Uzbrukums tagad jāvērš otrpus upei. Jāieņem cietoksnis, kas mums liedz pieeju tiltam. Angļi zina, ka tā ari darīsim, ja vien nebūsim mulki un gļēvuli. Vini mums pateicas par mūsu godprātību; ar to mēs zaudējām veselu dienu laika. Vini šonakt nosūtīs papildspēkus tilta aizsardzībai, jo labi zina, kas notiks rīt. Jūs esat zaudējuši veselu dienu, tagad būs grūtāk visu paveikt. Mēs pārcelsimies pāri upei un ieņemsim fortus. Bastard, sakiet man taisnību: vai padome tiešām nezināja, ka tas, par ko runājam, mums ir vienīgā iespēja gūt uzvaru?"

Dinuā atzinās, ka padome tam pilnīgi piekrītot, bet arī uzskatot, ka tas nav iespējams. Viņš centās attaisnot padomes locekļus, teikdams, ka, viņuprāt, pats drošākais un gudrākais esot aplenkumu ievilkt garumā un pamazām novājināt angļu karaspēku, tādēļ arī esot jāsaprot, ka viņiem ne visai tīkot Žannas pārgalvība. Viņš aizrādīja:

„Redziet, mūsuprāt, vislabāk medījumam uzglūnēt, bet jūs to gribat dabūt ar joni."

„Gribu, vai, pareizāk sakot, arī dabūšu. Te būs mana pavēle. Rīt, gaismai austot, mēs uzbruksim dienvidkrastu fortiem."

„Un tos ar joni ieņemsim?"

„Jā, ar joni ieņemsim."

Ieročiem šķindot, ienāca Lagīrs un, dzirdējis pēdējos vārdus, iesaucās:

„Zvēru pie sava zižļa, ka to man tīk dzirdēt. Tas skan lieliski: ar joni ieņemsim."

Viņš it cēli palocījās Žannai un, klāt pienācis, sniedza viņai roku.

Daži padomes locekli teica:

„Mēs tātad sāksim ar Svētā Jāņa cietoksni, lai angļiem būtu laiks…"

Žanna apgriezās un teica:

„Nav ko rūpēties par Svētā Jāņa cietoksni: gan angli īstā laikā to atstās un sapulcēsies pie tilta nocietinājumiem." Un viņa zobgalīgi vēl piebilda: „Pat kara padomei tas būtu ienācis prātā."

Ar šiem vārdiem viņa arī aizgāja. Lagīrs teica, vērsdamies pie visas kara padomes:

„Viņa ir vēl bērns; un, redzams, ari jūs vinā saredzat tikai bērnu. Bet neviens taču nenoliegs, ka viņa tikpat labi apjēdz sarežģīto karamākslu, kā mēs pārējie. Un, ja gribat zināt, tad jums skaidri, bez aplinkiem pateikšu, ko par viņu domāju: viņa ari gudrāko starp mums aizbāzis sev aiz zābaka!"

Žannai bija taisnība; atjautīgie angli saprata, ka frančiem tagad ir jauna taktika, ka agrākajai nogaidīšanas un aplinku politikai pienācis gals un vienkāršas aizstāvēšanās vietā franči gatavojas uzbrukumam; tādēļ arī angli sagatavojās un pārsvieda savus spēkus no dienvidu krasta uz ziemeļu krastu.

Pilsētā drīz izplatījās lielā vēsts: pēc ilgiem pazemojuma gadiem Francija atkal gatavojas uzbrukumam; Francija, kas ilgu laiku paradusi tikai atkāpties, tagad pošas pret ienaidnieku; Francija, kas paradusi gļēvi vairīties, tagad pati traucas cīņā. Tauta lielā priekā vairs nebija valdāma. Uz pilsētas mūriem mudžēja laužu bari, kas pulcējās noskatīties, kā rīta ausmā franču armija dosies pret angļiem, no kuriem bija paradusi bēgt un vairīties. Varat paši iedomāties, cik tauta bija satraukta un kā izpaudās šis satraukums, kad karaspēka priekšgalā ieraudzīja jāšus Žannu un viņas karogu, kas plandīja vējā.

Mēs pārcēlāmies pāri upei, kas vilkās krietni ilgi, jo bija maz laivu, un tās arī nebija necik lielas. Mums izdevās netraucētiem izcelties malā Sentenjanas salā. No turienes līdz upes dienvid- krastam no dažām laivām ierīkojām peldtiltu un pa to, saglabājot ierindu, netraucēti devāmies krastā. Tuvumā bija Svētā Jāņa cietoksnis, bet angli to bija pametuši; viņi bija to izpostījuši un sapulcējušies pie tilta fortiem, tiklīdz pamanīja mūsu pirmās laivas atstājam Orleānas krastu. Tādā kārtā bija piepildījies Žannas pareģojums, ko viņa izteica strīdā ar kara padomi.

Mēs devāmies gar krastu, un Žanna pacēla savu karogu iepretim Augustīnu fortam — tas bija pirmais bīstamākais nocietinājums ceļā uz tiltu. Atskanēja uzbrukuma signāls, un mēs divas reizes pēc kārtas pēc visiem kara likumiem devāmies uzbrukumā, bet mūsu spēki vēl bija pārāk vāji, jo vairākums nebija paspējis tikt mums līdzi. Nebijām vēl īsti sagatavojušies trešajam uzbrukumam, kad fortam piesteidzās palīgā Senprivē garnizons. Tas metās pretuzbrukumā, arī Augustīnu garnizons atstāja cietoksni, un ar kopējiem spēkiem angli piespieda mūsu nelielo pulciņu steigšus atkāpties. Angļi sekoja mums pa pēdām, durdami un cirzdami, un piedevām vēl bezkaunīgi mūs lamādami.

Žanna, cik varēja, pūlējās apturēt savus kareivjus, bet tobrīd tie bija pavisam prātu zaudējuši, un viņu sirdis atkal māca agrākās bailes. Tad Žanna iekaisa dusmās; viņa apstājās un lika taurēt par uzbrukuma sākumu, turklāt pagriezās atpakaļ un uzsauca:

„Ja jūsu vidū kaut ducis nebūs gļēvuli, tad ar tiem arī pietiks. Man pakaļ!"

Un viņa aizauloja uz priekšu, bet viņai pakal aiztrauca daži desmiti karavīru, kas bija dzirdējuši viņas vārdus un atkal atguvuši drosmi. Ienaidnieks bija galīgi pārsteigts, redzot viņu atkal uzbrūkam — un vēl ar tik mazu saujiņu karavīru. Nu bija viņa reize izjust neprātīgas bailes. „Ragana, velna mātīte," viņi domāja un ar skubu, ne brīdi nevilcinādamies, nāves bailēs metās bēgt, kur kurais.

Mūsu bēgļi, saklausījuši uzbrukuma jundu, uz brīdi apstājās paskatīties, kas noticis; tie pamanīja Jaunavas karogu, kas aiztrauca ienaidnieka virzienā, un redzēja ienaidnieku nekārtībā bēgot, kur vien viņa parādījās; un tad tie atkal atguva drosmi un ar joni sekoja viņai uzbrukumā.

Lagīrs piesteidzās mums palīgā ar savu karaspēku un panāca mūs tieši tai brīdī, kad pacēlām savu karogu forta pievārtē. Nu atkal bijām vīrā. Nebija viegli tikt galā, bet pret vakaru jau bijām uzvarētāji. Žanna visu laiku mudināja mūs, līdz ar Lagīru iegalvodama, ka mēs varot ieņemt vareno fortu, un tas mums arī jāieņemot. Angļi kāvās kā… nu, kā jau angļi mēdz kauties, un ar to, šķiet, tie būtu pietiekami uzslavēti. Mēs vairākiem lāgiem devāmies uzbrukumā, dūmos un ugunī, lielgabaliem nemitīgi graujot, un, kad saule norietēja aiz apvāršņa, beidzot ielauzāmies fortā un pacēlām uz tā mūriem savu karogu.

Augustīnu forts bija ieņemts. Atlika tikai ieņemt Tureles fortu. To ieņemot, mēs gūtu brīvu pieeju tiltam un atbrīvotu aplenkto pilsētu. Viens liels uzdevums jau bija noslēdzies ar panākumiem. Žanna bija cieši apņēmusies otrā rītā paveikt arī otru uzdevumu. Mums nu vajadzēja nocietināties, kur bijām, paturot to, ko bijām ieguvuši, un būt gataviem rīta ausmā doties jaunā uzbrukumā.

Gribēdama nosargāt savos ļaudīs disciplīnu un ieturēt tos tikumības grožos, lai nebūtu iespēja neko laupīt un graut, viņa lika nodedzināt Augustīnu fortu ar visām noliktavām un pārtikas krājumiem un paturēja tikai lielgabalus un munīciju.

Visi bijām garajā dienā izmocīti un līdz nāvei noguruši, un arī Žanna bija nogurusi, bet viņa tomēr gribēja palikt kopā ar karaspēku pie Tureles, lai otrā rītā jau pašā agrumā varētu sākt uzbrukumu. Tad ģenerāļi pacentās viņai iegalvot, lai tā dodas mājās, labi atpūšas un pārsien savu ievainoto kāju. Viņa beidzot arī paklausīja, un mēs devāmies mājās.

Mums pilsētā iejājot, kā jau parasts, tautu bija pārņēmis neprātīga prieka drudzis: zvanīja zvani, ļaudis skaļi klaigāja, un daudzi bija piedzērušies. Mums ne reizi vēl nebija gadījies iejāt pilsētā vai arī atstāt pilsētu, kad mums nebūtu vētraini uzgavilējuši, un tā tas bija arī šoreiz. Septiņos ilgajos aplenkuma mēnešos ļaudis taču nekad nebija dabūjuši izjust kaut mazu prieku, tādēļ nebija brīnums, ka tagad tie gribēja visu ar uzviju atgūt.

## 21. nodaļa. Žanna smalkjūtīgi strostē savu draudzeni

Lai nebūtu jāsastopas ar daudzajiem apmeklētājiem un lai varētu mierīgi atpūsties, Žanna ar Katerīnu devās tieši savā istabā, ieturēja tur vakariņas, un arī viņai pārsēja ievainojumu. Bet tad, neraugoties uz nogurumu un Katerīnas iebildumiem,

Žanna nelikās vis gulēt, bet lika Pundurim ataicināt mani pie sevis. Viņa teica, ka vajagot nosūtīt uz Domremī ziņnesi ar vēstuli, ko pāters Frontē nolasīšot viņas mātei. Nosūtījusi mātei mīļus sveicienus, viņa tālāk diktēja:

„Šo vēstuli Jums rakstu, lai Jūs velti neuztrauktos, ja dzirdēsiet, ka esmu ievainota, un neticiet nevienam, kas Jums gribēs apgalvot, ka mans ievainojums ir bīstams." Viņa gribēja turpināt, bet Katerīna viņai aizrādīja: „Ak, šie vārdi viņus sabiedēs. Izsvītro tos, Žanna, izsvītro un nogaidi kādas dienas, — tad tu varēsi aizrakstīt, ka esi bijusi ievainota kājā, bet jau atveseļojusies. Pa to laiku tavs ievainojums, protams, būs sadzijis. Neskumdini viņus velti, Žanna, klausi manam padomam."

Atbildes vietā Žanna iesmējās, un tie atkal bija viņas agrākie sudrabskanlgie sirsnīgie smiekli, kādus ilgi nebiju dzirdējis, un tad viņa teica:

„Mana kāja? Vai gan es būtu rakstījusi par tādu nieka skrambiņu? Es nebūt nedomāju to, mana dārgā."

„I<ā, bērns, vai tu esi vēl smagāk ievainota citā vietā un mums nekā neteici? Kādu ievainojumu tad tu biji domājusi?"

Katerīna satraukta piecēlās un gribēja saukt ārstu, bet Žanna viņu aizturēja pie pleca, lika viņai apsēsties un teica:

„Nomierinies. Es neesmu citur ievainota, rakstīdama vienīgi domāju to ievainojumu, ko dabūšu rīt, uzbrūkot cietoksnim."

Katerīna pavērās viņā pētošu skatienu, it kā gribētu atrisināt grūtu uzdevumu. Viņa mulsi jautāja:

„To ievainojumu, ko dabūsi rīt? Bet… kālab tev velti skumdināt māti, jo tas… tas taču var arī nebūt?" „ Var nebūt? Nē, tas būs."

Katerīna vēl vairāk samulsa. Viņa teica, vēl arvien nevarēdama aptvert lietas būtību:

„Būs. Cik tas spēcīgi teikts! Nesaprotu, nevaru to saprast. Ak, Žanna, tāda nojauta taču ir briesmīga — tā satrauc un nomāc cilvēku. Aizmirsti to! Ātrāk aizmirsti to! Citādi tu mocīsies visu nakti, un tās būs liekas mokas. Cerēsim…"

Tā nav nojauta, es to skaidri zinu. Un nemaz nemocīšos. Ja es to skaidri nezinātu, varbūt ari būtu uztraukta; bet es to skaidri zinu, nevis tikai nojaušu."

„Žanna, tu zini, ka tas notiks?"

„Jā, es to zinu, to man teica manas Balsis."

„Ak," Katerīna padevīgi viņai atteica, „ja jau tās tev to teikušas? Vai esi pilnīgi par to pārliecināta?"

„Jā, pilnīgi, un tas ari piepildīsies, par to vairs nevar būt šaubu."

„Cik šausmīgi! Kopš kura laika tas tev zināms?"

„Kopš kura laika? Liekas, jau vairākas nedēļas." Un Žanna man jautāja: „Luij, vai atceries, kopš kura laika?"

„Pirmoreiz jūs to teicāt karalim, kad mēs bijām, Šinonā," es viņai atbildēju. „Kopš tā laika jau pagājušās septiņas nedēļas. Otrreiz jūs to teicāt divdesmitajā aprīli, un tad vēl divdesmit otrajā, priekš divām nedēļām, kā tas man pierakstīts."

Katerīnai tas, protams, bija liels brīnums, un viņa bija loti pārsteigta, bet es jau sen vairs nebrīnījos. Pie visa kā var pasaulē pierast. Katerīna jautāja:

„Un tas notiks tieši rīt? Un ne citu dienu? Vai tad tieši rītdiena tev norādīta? Vai tā nav kāda kļūda?"

„Nē," Žanna viņai atbildēja, „norādīts tieši septītais maijs un ne cita diena."

„Tad tu nespersi ne soli ārpus mājas, kamēr nebūs pagājusi šī briesmīgā diena! Vai ne, Žanna, tu to nedarīsi? Apsoli, ka paliksi ar mums kopā."

Bet viņai neizdevās pierunāt Žannu, lai klausa viņas padomam. Žanna viņai teica:

„Vienalga, draudziņ, tas neko nelīdzētu. Mani ievainos, un tas būs rītdien. Ja es pati nemeklēšu ievainojumu, tad ievainojums meklēs mani. Mans pienākums mani sauc rīt kaujas laukā. Ja arī mani tur gaidītu nāve, man tomēr būtu jāiet. Vai gan mani atturēs domas par ievainojumu? Ak nē, tā es nebūtu labi rīkojusies!"

„Tātad tu esi stingri nolēmusi piedalīties kaujā?"

„Protams. Es vienīgā varu to darīt Francijas labā: iedvesmot viņas kareivjus kaujai un uzvarai." Vina brīdi padomāja un vēl piebilda: „Tomēr jābūt prātīgai, un es gribētu izdarīt tev ko tīkamu, — tu esi man tik mīla un laba. Saki — vai tu mīli Franciju?"

Es nenojautu, ko vina ar to domā panākt. Bet Katerīna, viņai pārmezdama, atbildēja:

„Ak, kā tu vari tā jautāt?"

„Tātad tu mīli Franciju. Par to es arī nešaubos, mana dārgā. Neapvainojies, bet atbildi: vai tev kādreiz arī gadījies melot?"

„Nekad vēl neesmu melojusi ar nodomu; pa jokam gan esmu šo to izdomājusi, bet tieši nekad neesmu melojusi."

„Ar to pietiek. Tu mīli Franciju un nekad nemelo; tad, lūk, ko tagad tev uzticēšu. Rīt es iešu vai arī palikšu, kā tu pati to izlemsi."

„Ak, sirsnīgi tev pateicos, Žanna! Cik tu laba, cik tu mīla, ka gribi to darīt manis labad! Tātad tu paliksi, tu neiesi!"

Un viņa sajūsmā apskāva Žannu.

„Tātad tu nosūtīsi vēstuli maniem pulkvežiem, ka rīt palikšu mājās?" Žanna viņai jautāja.

„Protams, ar prieku. Lauj tikai man to izdarīt."

„Tu esi ļoti laba. Bet kādiem vārdiem tu to izteiksi? Tā taču nebūs vienkārša vēstule. Vai gribi, es to sastādīšu tavā vietā?"

„Ak jā! Tu taču proti tik svinīgi izteikties, kā es nekad nepratīšu."

„Teiksim tā: lai karaspēka priekšniecība paziņo karaļa karapulkiem — tiklab pilsētā, kā arī kaujas laukā — ka franču armijas virspavēlnieks negrib rīt doties kaujā ar angļiem, jo bīstas ievainojuma. Parakstā — Žanna d'Arka, bet parakstīts ar franču patriotes Katerinas Bušē roku."

Brīdi valdīja klusums. Es pavēros abās jaunavās: Žanna liegi smaidīja, bet Katerīnai bija pietvīkuši vaigi, viņai trīcēja lūpas un acīs saskrēja asaras; viņa teica:

„Man pašai tāds kauns par saviem vārdiem! Ak, tu esi tik cēla, tik varonīga un gudra, bet es tik ļauna, neprātīga un briesmīga muļke." Un viņa apraudājās. Man tobrīd loti gribējās viņu apmīļot, nomierināt un noglāstīt, bet Žanna to izdarīja manā vietā, un es, protams, klusēju. Tiesa, Žanna to izdarīja loti maigi, bet arī es nebūtu to sliktāk izdarījis; bet es domāju, ka tas būs muļķīgi un nevietā un nostādīs mūs visus neveiklā stāvoklī, tādēļ atturējos; tas varbūt arī bija labākais. Kaut gan vēlāk mani bieži tirdīja doma, ka varbūt biju palaidis garām izdevīgu gadījumu, kas būtu varējis ievirzīt manu dzīvi gluži citās sliedēs un padarīt to daudz skaistāku un laimīgāku. Man vēl tagad skumji ap sirdi, kad atceros šo gadījumu, tādēļ arī cenšos pēc iespējas to aizmirst.

Jā, nevainīgs jociņš dažkārt dzīvē ir visai noderīgs! Tas tūliņ uzmundrina cilvēku, pamodina viņa labās jūtas un neļauj apsūbēt. Izlikdama Katerīnai šos slazdus, Žanna vislabāk un visātrāk viņai pierādīja, cik aplam tā darījusi. Vai Žannas doma nebija patiesi lieliska? Kā jums liekas? Pati Katerīna noslaucīja asaras un sāka smieties, kad iedomājās — ja angļi uzzinātu par tiem iemesliem, kādēļ franču virspavēlniece nebūtu piedalījusies kaujā. Kāds gan viņiem būtu prieks!

Mēs atkal ķērāmies pie vēstules, un, protams, tā vieta par ievainojumu arī palika neizsvītrota. Žanna bija loti labā omā; bet, kad tikām līdz sveicieniem viņas citkārtējiem biedriem un draugiem, kad viņa atkal atcerējās un it kā savā priekšā redzēja dzimto ciemu un laumu koku, puķēm rotāto pļaviņu un aitu ganāmpulku, tad viņai sāka trīcēt lūpas, pieminot dārgos tuvinieku vārdus. Līdz Ometai un Mazajai Menžetai tikusi, viņa vairs nespēja savaldīties: viņai aizrāvās balss, un viņa apklusa. Brīdi nogaidījusi, viņa teica:

„Pasaki viņām, cik loti un cik sirsnīgi viņas mīlu! Man nekad vairs neredzēt dzimtās mājas."

Te ienāca Pakerels, Žannas biktstēvs, un ieveda bruņinieku de Rē, kas bija ieradies pie viņas ar svarīgu vēsti. Tas viņai paziņoja kara padomes lēmumu — ar to, kas jau paveikts, pilnīgi pietiekot; prātīgāk un drošāk esot apmierināties ar to uzvaru, ko Dievs jau piešķīris; pilsēta tagad apgādāta ar pārtiku un varot izturēt ilgāku aplenkumu, un katrā ziņā vajagot atsaukt karaspēku no viņa krasta, nocietināties ar to pilsētā un pagaidām tikai aizstāvēties. Tā vini bija nolēmuši rīkoties.

„Nelabojamie gļēvuli!" Žanna iesaucās. „Tātad viņi tikai tādēļ rūpējušies par manu nogurumu, lai mani aizdabūtu tālāk no karaspēka. Nevis padomei aiznesiet manu atbildi, — ar šiem vīriešu drānās pārģērbtajiem sievišķiem negribu pat runāt, — bet gan bastardam un Lagīram; tie ir īsti vīri. Un sakiet viņiem, ka armija paliks, kur bijusi, un viņi par to atbildēs, ja neklausīs manu pavēli. Turklāt pavēstiet viņiem, ka uzbrukums notiks rīta agrumā. Ejiet, bruņiniek!"

Tad viņa teica garīdzniekam:

„Rīt jums būs agri jāceļas, un visu dienu esiet manā tuvumā. Man būs daudz darba, un mani ievainos starp kaklu un pleciem."

## 22. nodala. Izšķiras Francijas liktenis

Rīta ausmā jau bijām kājās un pēc rīta dievkalpojuma devāmies ceļā. Lielistabā sastapām mājastēvu; tas bēdājās, ka Žanna aizejot bez brokastīm tik smagā darbā, un lūdza, lai taču uzgaidot un paēdot; bet viņai vairs nebija laika vai, taisnību sakot, pacietības, tik loti viņa tiecās doties uzbrukumā, lai glābtu un atjaunotu savu Franciju. Tad Bušē viņai vēl ko aizrādīja:

„Padomājiet, mēs, nabaga aplenktie, nu jau vairākus mēnešus nebijām pat manījuši zivs smaku, bet tagad atkal varam ēst zivis; to visu esam jums parādā. Brokastīs pasniegs lieliski sagatavotu līni. Palieciet, uzgaidiet!"

Žanna atbildēja:

„Ak, drīz jums būs zivju tiku tikām: kad šodien būsim ar visu galā, viss upes krasts būs mūsu rokās. Tad varēsiet darīt ar to, ko vien gribēsiet."

„Ak, jūs to lieliski paveiksiet, jūsu augstība, to jau es iepriekš zinu; bet no jums tas būtu pārāk daudz prasīts. Mēs jums labprāt dosim mēnesi laika, lai izdarītu to, ko esat nodomājusi paveikt vienas dienas laikā. Bet tagad uzklausiet manu lūgumu: uzgaidiet un paēdiet. Pastāv taču māņticība, ka tam, kas vienā dienā grib laivā divreiz pārcelties pāri upei, iepriekš jāēd zivs, lai nenotiktu nelaime."

„Uz mani tas neattiecas: es šodien laivā tikai reizi pārcel- šos pāri upei."

„Nerunājiet tā. Vai tad jūs neatgriezlsieties?"

„Atgriezīšos, tikai ne laivā."

„Kā tad jūs to izdarīsiet?"

„Pa tiltu."

„Dzirdiet, ko viņa runā. Beidziet jokot un uzklausiet arī manus vārdus. Zivs ir loti laba un garšīga."

„Esiet tik labi, pietaupiet man nedaudz vakariņām; es atvedīšu līdzi dažus angļus, un arī tos vajadzēs pamielot."

„Nu, neko darīt, ejiet, ja jau tā vajag. Bet, kas gavē, tam necik nesokas darbs un ātri jāmet miers. Kad būsiet atpakaļ?"

„Kad aplenktā Orleānā būs atbrīvota. Uz priekšu!"

Mēs izgājām laukā. Pa ielām baros klīda pilsoņi un kareivji, bet visi bija saīguši, nevienu neredzēja smaidot; lielās bēdās pēkšņi bija zaudēta jebkura cerība. Mums par to bija liels brīnums. Bet, tiklīdz tauta ieraudzīja Jaunavu, pūli atkal pārņēma savāds satraukums, un viņi cits citam jautāja:

„Kurp viņa jāj? Kurp viņa dodas?"

Žanna, to dzirdēdama, viņiem skali atbildēja:

„Kurp lai es jātu? Es dodos uzbrukumā Turelei."

Aršiem nedaudzajiem vārdiem viss vienā mirklī pārvērtās, paguruma vietā radās prieks, pūli atkal pārņēma varena sajūsma, kas ātri aplidoja pilsētu un no jauna iedvesa nomāktajos ļautiņos dzīvību, možu garu un rosību. Kareivji pašķīrās nost no pūla un pulcējās ap mūsu karogu; daudzi pilsoņi steidzās apbruņoties ar pīķiem un āvām un arī piebiedrojās mūsu pulciņam. Jo tālāk jājām, jo skaitā lielāks bija mūsu pulks, bet klaigas joprojām vēl nerima. Mums tagad apkārt visi rēca un klaigāja, un ari logos, abpus ielai, visur varēja vērot satrauktas sejas.

Izrādījās, ka kara padome likusi noslēgt Burgundijas vārtus un norīkojusi to apsardzībai kādu lielāku kareivju nodalu sirmā karavīra Raula de Gonkūra, Orleānas soģa, vadībā, kam bija piekodināts aizturēt Žannu pilsētā un aizkavēt uzbrukumu Turelei. Šis kauna pilnais rīkojums arī bija visus nomācis. Bet tagad vienā mirkli visi atdzīvojās: viņi ticēja, ka Jaunava viegli tiks galā ar kara padomi, un šai ziņā arī nebija maldījušies.

Kad mēs piejājām pie vārtiem, Žanna pavēlēja Gonkūram tos atvērt un izlaist viņu no pilsētas.

Viņš teica, ka to nedrīkstot darīt, jo tā pavēlējusi kara padome, un viņam nekas cits neatliekot, kā tikai paklausīt. Žanna iesaucās:

„Nav augstākas varas par manējo, izņemot karaļa varu. Ja jums ir karaļa pavēle, tad parādiet man to…"

„Man nav viņa pavēles, ģenerāl."

„Tad dodiet ceļu — citādi jums nāksies par to atbildēt!"

Viņš vēl mēģināja ko iebilst, jo labprāt gribēja tielēties; bet Žanna skarbi viņu pārtrauca, pavēlēdama:

„Uz priekšu!"

Mēs ar joni izaulekšojām cauri kareivju pulciņam, kas apsargāja vārtus. Jums vajadzēja redzēt, cik apjucis bija Gonkūrs; viņš nemaz nebija pieradis pie tādas uzņēmības. Vēlāk viņš visiem stāstīja, ka viņu pārtraukuši tieši viņa svarīgākajā iebildumā, un, ja vien Žanna botu to dzirdējusi, tad gan viņa piekristu un pati atzītu, ka viņš nekādā ziņā nedrīkst izlaist viņu caur vārtiem.

„Bet man šķiet, ka viņa jau atbildēja uz tavu iebildumu," aizrādīja kāds Gonkūra sarunas biedrs, kam viņš to stāstīja.

Jautriem smiekliem atskanot, mēs izaulekšojām cauri vārtiem un drīz vien, tikuši pāri upei, jau bijām ceļā uz Tureli.

Iekām varējām doties uzbrukumā galvenajam cietoksnim, mums vispirms bija jātiek galā ar kādu mazāk svarīgu nocietinājumu, ko dēvēja par „bulverķi". Aizmugurē šo „bulverķi" ar cietoksni savienoja paceļamais tilts, kas veda pāri straujai un dziļai Luāras attekai. „Bulverkis" bija stipri nocietināts, un Dinuā šaubījās, vai izdosies to ieņemt, bet Žanna gan nešaubījās. Priekšpusdienā viņa to apšaudīja ar lielgabaliem, bet tad pavēlēja ar joni pāriet uzbrukumā, pati atrazdamās karaspēka priekšgalā. Mēs metamies grāvī, kur ienaidnieks mūs atvairīja ar spēcīgu lielgabalu uguni. Skalā balsī mudinādama savus ļaudis, Žanna pašreiz rāpās pa kāpnēm uz cietokšņa mūriem, kad pēkšņi atgadījās nelaime, ko jau gaidījām: arbaleta dzelzs bulta izurbās cauri bruņām un ievainoja viņu starp plecu un kaklu. Sajutusi skaudras sāpes un redzēdama asinis uz krūtīm, nabaga meitene ļoti nobijās; viņa noslīga lejā no zirga un sāka rūgti raudāt.

Angļu karaspēkā atskanēja gaviles, tie steidzās lejā viņu sagūstīt, un kādu laiciņu viņai visapkārt risinājās it sīva cīņa. Tiklab angļi, kā franči cīnījās ar niknu izmisumu, jo viņa taču bija Francija — tiklab angļiem, kā frančiem — un, kas viņu paturētu, tas arī uz mūžu mūžiem paturētu Franciju. Tieši te, šai nelielajā zemes gabaliņā, bija lemts desmit minūšu laikā izšķirties turpmākajam Francijas liktenim, un tas arī izšķīrās.

Ja angļi būtu sagūstījuši Žannu, Kārlis VII pamestu Franciju likteņa varā un aizbēgtu svešumā, Truā līgums stātos spēkā, un Francija, kas tad būtu angļu īpašums, bez vārda runas kļūtu par Anglijas provinci un tāda arī paliktu līdz pastarajai dienai. Veselas tautas un karalistes liktenis bija likts svaru kausos un izšķīrās tik īsā brīdī, ar kādu pietiktu, lai cieti novārītu olu. Tās bija liktenīgākās desmit minūtes, kādas Francija jebkad piedzīvojusi vai arī jebkad piedzīvos. Kad jums gadās lasīt vēstures grāmatās, ka nedaudz stundās, dienās vai nedēļās izšķīries vienas vai otras tautas liktenis, tad atcerieties — un lai jūsu sirdis pukst straujāk Francijai — tās bija desmit minūtes, kad Francija, citā vārdā Žanna d'Arka, gulēja grāvī, asinīm noplūdusi, un divas tautas nikni cīnījās, viņu tīkodamas.

Un neaizmirstiet arī Punduri. Jo tas stāvēja, viņu aizsargādams, un cīnījās ar divkāršu un trīskāršu spēku. Viņš turēja abām rokām savu cirvi un ikreiz, kad cirta ar to ienaidnieku barā, teica tikai divus vārdus: „Par Franciju!", un bruņu- cepures šķīda kā olu čaumalas, un, ko reiz ķēra viņa cirtiens, tas nekad vairs necēlās pret Franciju. Viņa priekšā jau bija izaugusi augsta kaudze dzelzī tērptu kritušo, un viņš to izmantoja kā valni, atvairīdams ienaidnieku; kad beigās bijām guvuši uzvaru un atkal sapulcējāmies, viņš paņēma Žannu klēpī kā mazu bērnu un skriešus iznesa viņu laukā no kaujas briesmām, bet mēs viņam barā sekojām un bijām ļoti nobijušies, jo viņa bija viscaur asinīs; tās bija gan viņas pašas asinis, gan angļu asinis, kas bija viņu aptašķījušas kaujas laukā.

Tērauda bulta vēl bija viņas miesās — daži teic, ka aiz pleca bijis redzams tās gals, kas izurbies cauri plecam. Var jau būt, ka tā bija, bet es pat negribēju skatīties un to arī nedarīju. Bultu izvilka, un nabaga Žanna atkal iekliedzās sāpēs. Daži saka, ka viņa pati to izvilkusi, jo neviens nav gribējis to darīt, bīdamies viņai nodarīt sāpes. Kā īsti bija, to nezinu jums teikt, tikai zinu, ka bultu izvilka, ievainojumu iezieda ar ellu un rūpīgi pārsēja.

Žanna, gurda un sāpes ciezdama, gulēja zālē, bet neatlaidās — lai turpinot kauju. Un kauja arī turpinājās, gan bez lielākiem panākumiem, jo tikai viņas skatiens iedvesmoja ļaudis varoņdarbiem. Viņi visi atgādināja Paladīnu; man šķiet, ka vienatnē viņam bija bail, pat savu ēnu ieraugot, — es ar to, protams, domāju laiku pēc pusdienas, kad ēna labi liela; bet, kad Žanna viņu uzlūkoja un iedvesmoja ar savu gara cēlumu, tad nekas pasaulē vairs nevarēja viņu iebiedēt, un tā ir tīra patiesība.

Naktij satumstot, Dinuā jau bija nolēmis atkāpties. Žanna dzirdēja tauru signālu.

„Ko!" viņa sauca. „Vai notiek atkāpšanās?!"

Brīdi viņa pat aizmirsa savu ievainojumu. Viņa atsauca atkāpšanās pavēli un nosūtīja otru ziņnesi baterijas priekšniekam ar vēsti, lai viņi sagatavojas piecām ugunskārtām. Tā bija norunātā zīme uzbrukumam Orleānas krastā, kur bija norīkots Lagīrs, kas — pretēji dažu vēsturnieku apgalvojumam — toreiz nebija ar mums kopā. Zīmi vajadzēja dot tai brīdī, kad

Žannas d'Arkas iejāšana Orlcānā kā uzvarētājai

Žanna jau būtu pārliecināta, ka „bulverķis" vairs ilgi neizturēs mūsu uzbrukumu, un mūsu pretējā krasta karaspēkam bija jādodas pa tiltu pretuzbrukumā Turelei.

Žanna uzkāpa zirgā, un ap vinu sapulcējās virsnieki pavadoni; un, kad mūsu ļaudis redzēja mūs no jauna traucamies kaujas laukā, atskanēja milzīgas gaviles, un ikviens atkal bija gatavs mesties uzbrukumā „bulverkim". Žanna piejāja pie cietokšņa grāvja, kur viņu bija ievainojuši, un tur, ložu un bultu krusai spītēdama, viņa pavēlēja Paladīnam atraisīt viņas karogu un uzmanīt, kad tā bārkstis, karogam vējā plandot, skars cietokšņa mūrus. Tad viņš teica:

„Nu tas pieskaras."

„Tad cietoksnis ir mūsu," Žanna sauca karaspēkam, kas tikai gaidīja viņas mājienu. „Ejiet un to ieņemiet! Taurētāji, dodiet zīmi uzbrukumam! Un tagad visi kopīgiem spēkiem — uz priekšu!"

Un mēs sekojām viņas pavēlei. Kaut ko tādu jums nekad neredzēt! Kā milzīgs paisuma vilnis mēs metāmies pie kāpnēm, ar joni pārvēlamies pāri cietokšņa vaļņiem, un mirkli vēlāk cietoksnis jau bija mūsu rokās. Cits varētu kaut tūkstoš gadu nodzīvot un to nepieredzētu. Tad, soli pa solim, niknā cīņā pļāvām angļus, kā pļauj labību, jo nebija nekādas žēlastības, neviens anglis negribēja ar labu mums padoties, tādēļ visus apkāvām. Starp citu, tādi jau tolaik bija tikumi.

Mēs bijām tā iekarsuši cīņā, ka nemaz nedzirdējām norunātās piecas lielgabalu ugunskārtas, bet tās jau izšāva bridi pēc tam, kad Žanna bija devusi pavēli par uzbrukumu; kamēr mēs cīkstījāmies ar ienaidnieku nelielajā cietoksnī, Orleānas krasta palīgspēki devās ar joni pāri tiltam un no sāniem uzbruka Tureles nocietinājumiem. Zem paceļamā tilta, kas savienoja Tureli ar mūsu „bulverki", noenkuroja ugunslaivu, un, kad angli beidzot atkāpās, mēģinādami tikt pāri tiltam un pievienoties Tureles garnizonam, tilta klājs degdams iebruka zem viņu kājām un aizrāva viņus līdzi upē, kur viņi, tērpti smagajās dzelzs bruņās, visi apslīka. Žēl bija noskatīties šajos brašajos vīros, kas aizgāja bojā tik nelāgā nāvē.

„Kungs, apžēlojies par viņiem!" teica Žanna un raudāja, redzot viņu bēdīgo galu. Viņa sirsnīgi nožēloja un lēja rūgtas asaras, kaut arī slīkstošo vidū viens bija viņu rupji nolamājis, kad viņa pirms trim dienām viņam nosūtīja vēstnesi ar prasību padoties. Tas bija viņu vadonis, sers Viljams Glēsdēls, drosmīgs un bezbailīgs bruņinieks. Viņš bija no galvas līdz kājām tērpies dzelzs bruņās; kā akmens viņš nogāja dibenā un arī vairs neuzpeldēja.

Mēs ātri salabojām tiltu un metāmies virsū atlikušajam angļu karaspēkam, kas stājās mums ceļā uz Orleānu. Saule vēl nebija norietējusi, kad Žannas mūžam neaizmirstamās dienas darbs jau bija galā, viņas karogs plīvoja virs Tureles cietokšņa; solījums bija izpildīts, aplenktā Orleānā atbrīvota!

Izbeidzās septiņu mēnešu ilgais aplenkums, un, kas Francijas augstākajiem karavadoņiem šķita neiespējams, nu bija paveikts; par spīti karaļa ministriem un padomniekiem, kas viņu visādi aizkavēja, šī septiņpadsmit gadus vecā zemniecīte bija godam veikusi savu nemirstīgo pienākumu, turklāt paveikusi to četru dienu laikā!

Labas vēstis dažkārt izplatās ātri, tiklab arī ļaunās vēstis. Kad devāmies pāri tiltam uz mājām, visa Orleānas pilsēta blāzmoja prieka sārtu ugunīs, un pat debess sarka apmierinātībā, tajās noraugoties; un vēl vairāk nekā citām reizēm rībēja lielgabali, un vēl skaļāk atskanēja baznīcu zvani, kad atgriezāmies Orleānā.

Kad iejājām pilsētā… nu, tas nemaz nav aprakstāms, kā mūs tur sagaidīja. Tur bija tādi ļaužu bari, ka ar to pateicības asarām pietiktu slapjuma vai veselai upei; uguns blāzmā neredzēja nevienas sejas, kas nemirktu prieka asarās; un, ja Žannas kāja nebūtu tērpta tēraudā, viņi to būtu ar skūpstiem nodeldējuši. „Sveika! Sveika, Orleānas Jaunava!" Tā visi sauca; es to dzirdēju simtiem un tūkstošiem reižu. „Sveika, mūsu Jaunava!" daži viņu vēl sauca citā vārdā.

Neviena cita jaunava nav vēsturē sasniegusi tādus slavas kalngalus, kādus todien Orleānā aizsniedza Žanna d'Arka. Vai jūs domājat, ka tas viņai sagrozīja galvu, vai ka viņu pārāk ielīksmoja šīs gaviles un pateicības apliecinājumi? Nē, tā nebūt nebija; citai jaunavai gan tas būtu sagrozījis prātu, bet ne viņai. Viņas krūtīs pukstēja pati cēlākā un arī pati vienkāršākā sirds, kāda jebkad bijusi. Viņa tūliņ likās gultā un apgūlās, gluži kā noguris bērns mēdz apgulties pēc grūtiem dienas darbiem; kad tauta uzzināja, ka viņa ievainota un grib atpūsties, tā pati gādāja par to, lai viņas mājasvietas tuvumā neviens netrokšņotu, un visu nakti nostāvēja sardzē, lai neviens viņu netraucētu miegā. Ļaudis teica: „Viņa mums devusi mieru, gādāsim, lai arī viņai būtu miers."

Visi zināja, ka novads nu uz visiem laikiem nokratījis angļu virskundzību, un ikviens svēti solījās, ka Orleānas pilsoņi nekad neaizmirsīšot Žannu d'Arku, kas viņus atbrīvojusi. Jau sešdesmit gadu viņi godam pildījuši šo apņemšanos, un tā būs arī turpmāk, līdz laika galam. Orleānā nekad neaizmirsīs 8. maiju un arvien svētīs šo dienu par piemiņu savai glābējai. Tā ir Žannas d'Arkas svētdiena. [3]

## 23. nodala. Žanna iedvesmo mazdūšīgo karali

Otrajā dienā līdz ar rītausmu Talbots ar angļu karaspēku pameta savus nocietinājumus un aizvācās, nekā nepaspējis nodedzināt, iznicināt vai aizvest līdzi, atstādams visu, kā bija, — pārtiku, ieročus un munīciju; tas viss bija lielā vairumā, jo bija domāts ilgākam aplenkuma laikam. Tautai pat bija grūti noticēt, ka tas viss noticis — ka atkal atgūta brīvība un var nākt un iet pa visiem pilsētas vārtiem, un neviens viņiem to nevar ne liegt, ne kavēt; bija grūti ticēt, ka šis briesmīgais

Talbots, Francijas posts un nediena, kura vārds lika nodrebēt bailēs franču armijai, tagad uzvarēts, atkāpies un aizvācies un ka vinu padzinuši šī jaunava.

Pilsēta palika gluži tukša. Pa visiem vārtiem plūda laukā laužu bari. Kā skudras tie mudžēja apkārt angļu nocietinājumiem un vilka laukā lielgabalus un pārtiku, bet beigās aizdedzināja visus divpadsmit nocietinājumus, kas dega kā milzu sārti un lāgiem vēma biezus dūmu mākoņus līdz pašām debesīm.

Bērni izpauda savu prieku citādā veidā. Daudziem jaunākajiem septiņus mēnešus ilgais aplenkums bija šķitis vesela mūžība. Viņi pat bija aizmirsuši, kāda izskatās zaļa zāle; tie bija tik ilgi redzējuši tikai netīras ielas, ka tagad zaļajās norās jutās kā septītajās debesīs. Pēc skumjā un smagā gūsta viņus pārņēma īsta sajūsma — redzēt atkal klajus laukus, kur var brīvi rotaļāties, skraidīt un draiskoties; un jau pirmajā dienā tie aizklīda abpus upei tālu prom lauku plašumā un vakarā atgriezās noguruši, bet ar ziedu un zaļumu nastām un veselīgu sārtumu vaigos, ko atkal bija atguvuši, svaigajā gaisā skraidelējot.

Kad angļu cietokšņi bija nodedzināti, ļaužu bari sekoja Žannai no baznīcas uz baznīcu un visu dienu pavadīja, pateikdamies Dievam, kas bija atbrīvojis pilsētu, bet vakarā sumināja savu glābēju un viņas ģenerāļus, sakūra pilsētā prieka sārtus un, vienalga, vai tie bija augstas vai zemas kārtas, atzīmēja šo gaviļu dienu ar dzīrēm un izpriecām. Rīta ausmā, kad vairākums bija licies gulēt, mēs jau bijām zirgos un steidzāmies uz Tūru ar ziņojumu karalim.

Ikvienam citam šis jājiens būtu sagrozījis galvu, tikai ne Žannai. Abpus ceļam mūs sagaidīja un pavadīja pateicīgi zemnieku bari. Tie centās piekļūt tuvāk Žannai, pieskarties viņas kājai, zirgam vai bruņām, un daudzi metās ceļos un skūpstīja viņas zirga pēdas.

Visa zeme sumināja viņu. Augstākie baznīcas kungi slavināja karalim Jaunavu, salīdzinādami to ar svētajiem un Svēto rakstu varoņiem, un brīdināja viņu, lai ar neticību, nepateicību un netaisnību neatvairītu viņas dievišķo palīdzību. Var domāt, ka šais vārdos savā ziņā bija paredzējums, bet man šķiet, ka baznīcas tēvi, to teikdami, drīzāk būs atcerējušies karaļa seklo un nodevīgo raksturu.

Karalis bija ieradies Tūrā sagaidīt Žannu. Tagad šo nožēlojamo vīreli dēvē Kārļa Uzvarētāja vārdā uz citu rēķina, kuri viņam šīs uzvaras izcīnījuši, bet mūsu laikos viņam gan bija cits vārds, kas viņam labāk piestāvēja un pilnīgi atbilda viņa paša nopelniem — mēs viņu dēvējām par Kārli Mazisko. Kad ieradāmies viņa priekšā, viņš sēdēja tronī, un viņam apkārt pulcējās viņa krāšņi ģērbtie dienderi un āksti. Viņš atgādināja stakļainu burkānu — tik ļoti bija viduklī iežņaugts savā tērpā; kājās viņam bija kurpes ar tik garām pirkstgalu smailēm, ka tās bija piepogājamas pie ceļiem, lai varētu paiet; sarkanais samta apmetnis sniedzās tikai līdz elkoņiem; galvā bija augsta, piltuvei līdzīga smaila cepure, un tās dārgakmeņiem rotātajai apmalei bija piestiprināta gara, koša spalva, kas atgādināja tintnīcā iespraustu rakstāmspalvu; bet no cepures līdz pleciem sniedzās saraini, galos cirtaini mati, tādējādi galva līdz ar cepuri atgādināja volānu [4] . Viņa tērpam bija izvēlētas dārgākās drānas, un viss bija spilgtās, košās krāsās. Klēpī viņš turēja mazu kurtiņu, kas gulēja saritinājies uz ceļiem un tūliņ atņirdza savus baltos zobus, kad viņa saimnieks kaut viegli sakustējās. Karaļa dienderi bija ģērbti gluži tāpat, un, kad es atcerējos, ka Žanna reiz nosauca Orleānas kara padomi par „vīriešu drānās ģērbtiem sievišķiem", tad atzinu, ka viņas vārdi bija vairāk nekā piemēroti šiem kundziņiem, kas paraduši izsviest naudu par tīriem niekiem, bet labākam nolūkam nekad nemācēja pietaupīt.

Žanna nometās ceļos viņa majestātes priekšā, kurš iemiesoja Franciju un turēja klēpī nožēlojamu šuneli. Cik man bija sāpīgi to redzēt! Ko šis vīrelis bija darījis savas tēvijas vai citu labā, ka viņai vai citam viņa priekšā jākrīt ceļos? Bet Žanna — viņa tikko bija veikusi Francijas labā tik cēlu un dižu darbu, kāds nebija pieredzēts jau piecdesmit gadu, un bija arī lējusi savas asinis tēvijas labā. Viņam būtu jākrīt viņas priekšā ceļos, nevis otrādi.

Viens tomēr jāatzīst — Kārlis todien uzvedās teicami, daudz labāk, nekā parasti mēdza izturēties. Viņš nodeva savu šuneli kādam galminiekam un noņēma Žannas priekšā cepuri, it kā viņa būtu karaliene. Tad viņš nokāpa no sava troņa, pacēla viņu gaisā un ar ārkārtīgu prieku un atzinību apsveica ar izcilajiem panākumiem. Man radās pret viņu aizspriedums tikai vēlāk. Ja viņš būtu turpinājis tādā pašā garā kā tobrīd, ar viņu varētu samierināties.

Viņš uzvedās lieliski. Žannai viņš teica:

„Tev nebūs mesties manā priekšā ceļos, manu dižo ģenerāl; tu esi veikusi dižu darbu, un tev arī pienākas saņemt šo karalisko godu." Ievērojis, ka viņa ir bāla, viņš turpināja: „Tev nebūs stāvēt; tu esi lējusi savas asinis par Franciju, un brūce vēl gluži svaiga. Nāc, atsēdies." Viņš lika Žannai apsēsties, un arī pats apsēdās. „Bet tagad saki man vaļsirdīgi kā tādam, kas vaļsirdīgi atzīstas visu šo galminieku priekšā, kas tev daudz parādā: kādu atalgojumu tu sev gribētu? Saki pati, ko vēlies."

Man bija par viņu kauns. Tā bija aplama iedoma, jo kā gan viņš nedaudzās nedēļās būtu tuvāk iepazinies ar šo brīnišķīgo bērnu, ja mēs, viņas tuvinieki, domādami, ka esam viņu visu mūžu pazinuši, ik dienu pamanījām kādu jaunu viņas rakstura īpašību, par ko agrāk nebijām ne nojautuši? Bet tā jau ir mūsu visu vaina: kad mēs ko zinām, tad citus, kas to nezina, tikai nievājam. Un man bija kauns arī par galminiekiem, kas iztālēm dega skaudībā, redzot Žannas lielos panākumus, bet viņi pazina to ne vairāk kā karalis. Žanna pietvīka, kad iedomājās, ka būtu pakalpojusi tēvijai par samaksu, nodūra galvu un paslēpa seju rokās, kā palaikam mēdz darīt meitenes, kad jūt, ka nosarkst; neviens nezina, kālab viņas tā dara, bet tā nu viņas dara, un, jo vairāk pietvīkst, jo vairāk kaunas un jo vairāk to cenšas noslēpt citu skatienam. Karalis padarīja stāvokli vēl ļaunāku, to ievērodams, tā ir vislielākā nepieklājība, ja meitene nosarkusi; turklāt, kad apkārt vēl lielāks vairums svešu laužu, tad meiteni var ātri saraudināt, it īpaši, ja vina tik jauna, kāda toreiz bija Žanna. Tikai Dievs vien zina, kā tas izskaidrojams, un cilvēka prātam tas nav apjaušams. Kas uz mani attiecas, es tādā reizē drīzāk nošķaudītos, nekā nosarktu. Bet ko te daudz spriest un prātot: labāk turpināšu savu stāstu. Karalis pajokoja par viņas sārtumu, un viņa pietvīka vēl vairāk, un viņas vaigi kvēloja kā uguni. Tad viņš pats nožēloja, redzēdams, ko izdarījis, un mēģināja viņu uzmundrināt, teikdams, ka šis sārtums viņai piestāvot, — ar to, protams, uztrauca viņu vēl vairāk, viņas vaigi pietvīka ķiršu sarkanā krāsā, un acīs saskrēja asaras. Es būtu varējis jau iepriekš pateikt, ka tā tas notiks. Karalis jutās izmisis un saprata, ka labāk būs, ja novērsīs sarunu citā virzienā, tādēļ izteica viņai savu prieku un atzinību par viņas panākumiem, Tureli ieņemot, un, kad viņa bija daudzmaz atguvusies, viņš atkal ieminējās par atalgojumu un neatlaidās, lai viņa to pasakot. Visi klausījās ar milzīgu ziņkāri, ko viņa sev prasīs, bet, kad dzirdēja viņas atbildi, bija skaidri noprotams, ka to viņi nepavisam nav gaidījuši.

„Ak, mīļo un žēlīgo troņmantniek, man tikai viens vienīgs lūgums…"

„Nebīsties, bērns, saki droši, ko vēlies."

„Lai tu vairs ne dienu nekavētos. Mana armija tagad ir droša un spēcīga, un tā kaist cīņas garā, vēlēdamās pabeigt to, kas jau iesākts. Dosimies uz Reimsu, lai tevi tur kronē ar karaļkroni."

Kaut jūs redzētu, kā bezrūpīgais, krāšņi ģērbtais karalis nodrebēja, izdzirdējis viņas aicinājumu.

„Uz Reimsu? Ak, tas taču nav iespējams, manu ģenerāl! Mēs lai dotos cauri angļu karaspēka ieņemtam apgabalam?"

Vai tie tiešām bija franči, kas stāvēja viņam visapkārt? Nevienā sejā neredzēja sajūsmu, kad atskanēja meitenes drošsirdīgais aicinājums, toties visi bija acīmredzami apmierināti, kad karalis cēla iebildumus viņas priekšlikumam. Tik jauko bezdarbību pēkšņi apmainīt pret kara briesmām? Nevienam galma dienderim tas ne prātā nenāca. Tie piedāvādami sniedza cits citam savas dārgakmeņiem rotātās saldumu kārbiņas un klusībā priecājās par sava virsvadoņa piesardzīgo atturību. Žanna neatlaidās un lūdza karali:

„Ak, es tevi lūdzu, nepalaid garām šo lielisko izdevību. Visas iespējas tagad ir mūsu pusē, it kā tieši mums radītas. Mūsu armijai uzvara iedvesusi jaunu cīņas sparu, bet angļu karaspēku nomācis viņu zaudējums. Ja vilcināsimies, viss atkal būs citādi. Redzēdami, ka mēs kavējamies izmantot savus panākumus, mūsu ļaudis brīnīsies, sāks šaubīties un zaudēs paļāvību, bet arī angļi brīnīsies, atgūs zaudēto drosmi un atkal sasliesies jaunai cīņai. Tagad jāizmanto īstais laiks, un es tevi lūdzu — iesim!"

Karalis papurināja galvu, un Latremuī, kam viņš prasīja padomu, tūliņ ari steidzās viņam piebalsot.

„Jūsu Augstība, tas būtu neapdomīgi darīts. Neaizmirstiet angļu cietokšņus, kas uzcelti visgarām Luāras upei; un neaizmirstiet arī tos cietokšņus, kas būtu mums ceļā uz Reimsu!"

Viņš gribēja vēl turpināt, bet Žanna viņu skarbi pārtrauca:

„Ja mēs vilcināsimies, angļiem pienāks palīgspēki, un tie būs vēl stiprāki. Vai tad mums būs lielāka izdevība?"

„Kas?… Nē."

„Nu, ko tad velti runāt? Vai jums būtu kāds cits priekšlikums?"

„Es domāju, ka vajadzētu nogaidīt."

„I<o tad jūs gribat sagaidīt?"

Ministrs apjuka, jo viņš nevarēja atrast neviena aizbildinājuma savam priekšlikumam. Turklāt viņš nebija pieradis, ka viņam uzstāda tik tiešus jautājumus un vēl tik daudzu cilvēku priekšā; viņš saīga un teica:

„Valsts lietas gan nebūtu atklāti apspriežamas."

Žanna viņam mierīgi atbildēja:

„Piedodiet. Ja esmu kļūdījusies, tad tikai nezinādama. Es nemaz nezināju, ka jūsu valdības lietas ir arī valsts lietas."

Ministrs izsmiedams novaibstīja uzacis un dzēlīgi viņai teica:

„Es esmu karaļa pirmais ministrs, bet jums liekas, ka manas valdības lietas nebūtu valsts lietas? Kālab jūs tā domājat?

Žanna vienaldzīgi atbildēja:

„Tādēļ, ka nemaz nav valsts, ar ko jūs aizbildināties."

„Nav valsts?"

„Nē, kungs, nav valsts, un nav arī vajadzīgi ministri. Visa Francija sarukusi līdz dažiem akriem zemes; tiem pietiek ar vienkāršu kārtībnieku; to lietas nebūt nav valsts lietas. Tas būtu teikts pārāk skanīgos vārdos."

Karalis, kam patiesībā būtu jāsarkst, sirsnīgi un bezrūpīgi iesmējās, un arī galms viņam piebalsoja, bet tad novērsās un smējās tikai klusībā. Latremuī loti sašuta un jau atvēra muti, lai ko iebilstu, bet karalis pamāja ar roku un teica:

„Pagaidiet… viņa atrodas manā karaliskajā aizsardzībā. Viņa teica taisnību, skaidru patiesību, kādu es dzirdu tikai retumis! Ar visiem šiem kankariem, kas man mugurā, un šiem kankariem, kas man apkārt, es arī neesmu nekas vairāk, kā divu vai trīs nožēlojamu akru valdnieks, un arī jūs neesat nekas vairāk, kā vienkāršs kārtībnieks." Un viņš atkal sirsnīgi pasmējās. „Žanna, manu atklāto, godīgo ģenerāl, vai tu beidzot man teiksi, kādu atalgojumu sev vēlies? Es tevi iecelšu dižciltīgo kārtā. Tev būs ģerbonis ar kroni, Francijas lilijām un vēl turklāt ar tavu šķēpu, ar ko tu uzvarēji un paglābi Franciju, — tikai saki vārdu, un tu to dabūsi!"

Galms sačukstējās izbrīnā un skaudībā, bet Žanna noraidīdama purināja galvu un teica:

„Ai nē, mīļo un dižo troņmantniek. Darboties un ziedot sevi Francijai — tas jau pats par sevi ir augstākais atalgojums, kādu varētu vēlēties. Es tev lūdzu tikai vienu atalgojumu, tas ir pats augstākais un dižākais, kādu tu vari man piešķirt: dosimies uz Reimsu, lai tevi tur kronētu ar karalkroni. Es to lūdzu, uz ceļiem mezdamās."

Bet karalis saturēja viņu aiz rokas, un viņa balsī bija tiešām vīrišķība, un viņa acīs pavīdēja jauna apņēmība, kad viņš teica:

„Nē, sēdi! Tu mani uzvarēji; lai notiek, kā tu…"

Taču ministrs brīdinādams pamāja viņam, un viņš galmam par apmierinājumu vēl piebilda:

„Labi, labi, mēs to apdomāsim, mēs to apsvērsim un vēl redzēsim. Vai tas tevi apmierina, manu mazo, bet dūšīgo kareivi?"

Viņa pirmos vārdus dzirdot, Žanna pietvīka aiz apmierinājuma, bet līdz ar beigu vārdiem viņas seja atkal aptumšojās un acīs saskrēja asaras. Brīdi vēlāk viņa pēkšņi baigā apņēmībā uzsauca:

„Ak, nenoraidiet manu palīdzību; es jūs lūdzu mani nenoraidīt, kamēr nav par vēlu!"

„Nav pārvēlu?"

„Jā, tikai gads atlicis, tikai gadu es vēl varu jums palīdzēt, un tad manis vairs nebūs."

„Kālab tu tā runā, bērns, ar tavu veselību tu vēl nodzīvosi savus piecdesmit gadus."

„Ak, tu maldies. Nepaies ne gads, kad būs pienācis gals. Laiks paiet tik ātri, laiks aizskrien kā spārnos, bet viss vēl nav nokārtots. Ak, izmantojiet drīzāk manu palīdzību, jo tas Francijai ir dzīvības vai nāves jautājums."

Pat šos ķirmjus satrauca viņas kvēlie vārdi. Karalis kļuva nopietns un bija acīmredzami uztraukts. Viņa acīs pēkšņi atmirdzēja cieša apņēmība: viņš piecēlās, izvilka no maksts šķēpu un pacēla to gaisā; tad viņš lēnām to nolaida uz Žannas pleca un teica:

„Ak, tu esi tik vienkārša, tik patiesa, tik cēla un tik diža… ar šo šķēpa sitienu es tev piešķiru Francijas dižciltību, kas tev ari pienākas! Un par taviem nopelniem ar šo ieceļu dižciltībā arī visu tavu ģimeni un visu tavu cilti līdz ar visiem pēcnācējiem — ne vien vīriešu, bet arī sieviešu līnijā. Vēl vairāk! Par mūsu sevišķas labvēlības zīmi mēs piešķiram tavam namam mūsu valstī vēl neredzētu priekšrocību: tavas cilts sievietes iegūst un uz visiem laikiem patur tiesības iecelt dižciltībā arī savus vīrus, ja tie būtu piedzimuši zemākā kārtā."

Dzirdot tik ārkārtīgu goda parādījumu, neviens vairs nespēja apslēpt savu izbrīnu un skaudību. Bet karalis uz brīdi apklusa un visnotaļ apmierināts vēroja apkārtējos.

„Celies, Žanna d'Arka, ko turpmāk sauks Du Lis, ar pateicību atceroties to vareno palīdzību, ko tu sniedzi Francijas lilijām; un šīs lilijas un karalkronis, un tavs pašas šķēps, ar ko tu uzvarēji, lai draudzīgā vienotnē un attiecīgā sakārtojumā ietilpst tavā ģerbonī un uz visiem laikiem atgādina tavu augsto dižciltību."

Kad Madame Du Lis piecēlās, galminieki cits pēc cita steidzās vinu apsveikt ar iegūto dižciltību un sauca viņu jaunajā vārdā; bet viņa bija apjukusi un teica, ka tāds gods nebūt neklājoties zemajai kārtai, kādā viņa esot piedzimusi, un ar laipnu atļauju viņa arī turpmāk paturēšot savu parasto vārdu, būdama vienkārši tikai Žanna d'Arka.

Tikai Žanna d'Arka! It kā visā pasaulē vēl kas varētu būt dižāks un cēlāks! Madame Du Lis — tas bija tikai mirkļa gods, kas pakļauts iznīcībai un aizmirstībai. Bet Žanna d'Arka! Jau šo vārdu dzirdot, visiem pukst straujāk sirds un rodas apgarotība.

## 24. nodaļa. Galminieku pūlī

Skumji bija vērot, kāds uztraukums sacēlās pilsētā un visā zemē, kad ļaudis padzirdēja šo jauno vēsti. Karalis iecēlis Žannu d'Arku dižciltīgo kārtā! Aiz liela izbrīna un prieka tauta vai prātu zaudēja. Jūs nevarat ne iedomāties, ar kādām acīm uz viņu lūkojās un kā viņu apskauda. Varētu domāt, ka viņa tiešām piedzīvojusi ko lielu un laimīgu. Bet mums tam nebija nekādas lielas nozīmes. Mūsuprāt, Žannas slavai nemaz nevajadzēja tāda mirstīga goda parādījuma. Mums viņa bija saules gaišums pie debesīm, bet viņas jaunā dižciltība tikai nieka svecīte saules priekšā. Un viņa to arī uzņēma tikpat vienaldzīgi, kā patiesā saule noraudzītos sveces gaismā.

Bet ar viņas brāļiem bija citādi. Viņi bija lepni un laimīgi par savu jauno dižciltību, tas arī bija dabiski. Un Žanna, redzot viņu priekus, arī jutās laimīga līdz ar viņiem. Karalis bija veikli darījis, likdams viņas aizspriedumam pretim viņas ģimeni un tuviniekus.

Žans un Pjērs bija varen sajūsmināti par savu jauno ģerboni, un tiklab dižciltīgie, kā arī vienkāršie ļautiņi labprāt centās ar viņiem saieties. Karognesējs ar zināmu rūgtumu stāstīja — viņi abi esot tā iejutušies savā godībā, ka nemaz neguļot, jo miegā nejūtot savu dižciltību, tikai lieki zaudējot dārgo laiku; tālab arī viņi staigājot apkārt ne dzīvi, ne miruši.

Un viņš vēl teica:

„Militārajā pakārtotībā viņi paliek aiz manis, bet, kad lieta nonāks līdz sabiedriskām svinībām, man šķiet, viņi it mierīgi ierindosies aiz tevis un abiem bruņiniekiem, un tad mēs ar Noēlu gan laikam paliksim aiz viņiem ?"

„Jā," es teicu, „man šķiet, ka tev ir taisnība."

Tā jau baidījos, tā jau baidījos," teica karognesējs un nopūtās. „Tā jau baidījos? Ak, es muļķis, tā teikdams: es gribēju teikt, ka to jau zināju. Jā, es tiešām esmu muļķis, tā teikdams."

Noēls Rengesons viņu kaitināja:

„Bet es tūliņ nojautu, ka tu pateici muļķību, jo tas tev iznāca tik dabiski."

Mums visiem nu bija lielie smiekli.

„Ak tu nojauti? Tu laikam domā, ka esi nezin kāds gudrinieks? Es vēl kādu dienu tev kaklu apgriezīšu, Noēl Rengeson."

Seniors de Mecs teica:

„Paladīn, tu vēl nebūt neesi paredzējis visu iespējamo. Tev laikam ne prātā nav nācis, ka pilsoniskajās un sabiedriskajās svinībās viņi būs priekšā mums visiem, viņas pavadoņiem?"

„Nevar būt!"

„Gan redzēsi. Paraugies viņu ģerbonī. Tur pats galvenais ir Francijas lilijas. Bet tās ir karaliskas, tās ir karaliskās lilijas — ja tu to saproti! Un lilijas ģerbonī ar paša karaļa atļauju — vai tu arī saproti? Kaut ne visā pilnībā, bet viņu ģerbonī tomēr ietilpināts Francijas ģerbonis. Iedomājies! Saproti! Aptver taču lietas būtību! Mēs lai nostātos priekšā šiem abiem jauniešiem? Dievs ar tevi, to mums vairs nepiedzīvot. Manuprāt, visā mūsu zemē nebūs neviena dižciltīgā, kas varētu viņiem nostāties priekšā, izņemot vienīgi Alansonas hercogu, kas pats ir karaļnama princis."

Paladīnam tobrīd pietiktu ar pirksta piedūrienu, lai viņš saļimtu. Aiz pārsteiguma viņš kļuva gluži bāls. Brīdi viņš mēmi kustināja lūpas, velti pūlēdamies ko teikt, un beidzot arī viņam izdevās to pateikt:

„Es to nezināju, pat nedomāju, un kā es to varēju zināt? Esmu tiešām bijis mulkis. Tikai tagad redzu, kāds es esmu mulkis. Es viņus šorīt satiku un padevu viņiem laburltu, kā visiem citiem. Es negribēju būt nepieklājīgs, bet man ne prātā neienāca tas, ko jūs man tikko teicāt. Kāds es esmu ēzelis! Jā, tiešām, es esmu bijis ēzelis, ja man kas sakāms."

Noēls Rengesons teica, viņu kaitinādams:

„Jā, tas tiešām šķiet ticami; bet es nevaru saprast, kālab tu par to brīnies."

„Ak, tu nevari saprast? Labi, kādēļ tu to nevari saprast?"

„TādēJ, ka tas taču nav nekas jauns. Daži jau palaikam mēdz būt ēzeli. Un ja tu, mūžīgais ēzelis būdams, ar laiku to neņemtu vērā, tas gan drīzāk būtu loģiski, nekā tagad par to brīnoties, jo ar to tu vēlreiz esi ēzelis, un man šķiet…"

„Tagad man pietiek, Noēl Rengeson, pievaldi mēli, kamēr nav par vēlu. Un dažas dienas vai pat nedēlu neaiztiec mani, es vairs ilgāk nevaru paciest tavas pļāpas."

„Ak, labi! Es nemaz negribēju runāt. Es izvairījos teikt kaut vārdu. Ja tu negribi dzirdēt manas pļāpas, kādēļ tad pats pavedināji uz tādām valodām?"

„Es? Man ne prātā nenāca ar tevi runāt."

„Nē, tu mani tiešām pavedināji. Un man ir tiesība būt apvainotam, un es arī jūtos apvainots, ka tu pret mani tā izturies. Man šķiet, ja otru pavedina un ar varu spiež runāt, tad nav godīgi un pieklājīgi, ja vēlāk viņa vārdus dēvē par pļāpām."

„Ak tu, nabadziņš, kā tev sāp sirds! Vai kāds nevar viņam iedot cukurūdeni, lai padzeras? Klausieties, Žan de Mec, vai jūs tiešām esat par to pārliecināts?"

„Par ko tad?"

„Ka Žans un Pjērs pacelsies augstāk par visiem pārējiem dižciltīgajiem, izņemot vienīgi Alansonas hercogu."

„Man liekas, ka velti būtu to apšaubīt."

Karognesējs brīdi iegrima domās, tad viņa zīda un samta tērpa krūteža novilņoja smagā nopūtā, un viņš teica:

„Ak Dieviņ, kāds lēciens! Lūk, ko nozīmē laimēties. Bet es to nevēlos. Es nevēlos pateikties laimīgam gadījumam, bet gan vēlos godam nopelnīt to, ko saņemu. Es lepojos, ka esmu ticis tur, kur mani izvirzījuši mani nopelni, un nebūt negribētu uzkāpt līdz pašām debesim un zināt, ka esmu tur vienīgi, pateicoties nožēlojamam gadījumam, kas mani tik augstu izvirzījis. Manuprāt, pats galvenais un es teikšu — vienīgais ir tikai katra paša nopelni. Viss pārējais ir blēņas."

Tajā brīdī atskanēja signāls pulcēties, un ar to arī pārtrūka mūsu saruna.

## 25. nodaļa. Beidzot uzbrukumā!

Ritēja diena pēc dienas, un viss bija pa vecam, nekas netika uzsākts. Karaspēkā vēl bija možs cīņas gars, bet tam arī nācās ciest badu. Tas nedabūja algu, jo mantnīcas bija iztukšotas, kā arī nespēja to apgādāt ar pārtiku; trūkumu ciezdams, tas pamazām sāka izklīst, par ko galms tikai priecājās. Žēl bija noskatīties Žannas izmisumā. Viņai vajadzēja bezspēcībā noskatīties, kā izklīda viņas armija, ar ko viņa bija uzvarējusi, līdz palika tikai tās atliekas.

Beidzot viņa kādu dienu devās uz Lošas pili, kur bezdarbībā savas dienas vadīja karalis. Viņa to atrada apspriedē ar trim viņa padomniekiem: Robertu Le Masonu, citkārtējo Francijas kancleru, Kristofu d'Arkūru un Žerāru Mašē. Bija klāt ari Orleānas bastards, kas mums vēlāk to pastāstīja. Žanna metās pie karaļa kājām un apkampa viņa ceļus, teikdama:

„Dižo troņmantniek, lūdzu, beidz ilgi un bieži apspriesties, bet nāc man līdzi, dosimies ātri uz Reimsu, lai tevi tur kronē ar karaļkroni."

Kristofs d'Arkūrs jautāja:

„Vai tās ir tavas Balsis, kas tev to ieteic karalim?"

„Jā, un tas jādara jo steidzīgi."

„Vai tādā gadījumā nepateiksi mums karaļa klātbūtnē, kā šis Balsis ar tevi var sazināties?"

Tas nu atkal bija jauns mēģinājums izlikt Žannai slazdus, kuros viņa varētu iekrist. Bet no tā nekas neiznāca. Žannas atbilde bija vienkārša un sirsnīga, un viltīgajam bīskapam tā arī neizdevās tajā atrast ko aizdomīgu. Žanna teica — ja viņai gadoties sastapties ar tādiem ļaudīm, kas apšaubot viņas izredzētību, tad viņa paejot nomaļus un lūdzot Dievu, skumdama par cilvēku šaubām, un tad viņa dzirdot savas Balsis, kas viņai mierinādamas čukstot ausi: „Tikai uz priekšu, Dieva Meita, es tev palīdzēšu!" Tad viņa vēl piebilda:

„Kad es to dzirdu, manu sirdi pārņem tāds prieks, ka pat grūti izturēt!"

Bastards stāstīja, ka līdz ar šiem vārdiem viņas sejā atspīdējis dievišķs gaišums.

Žanna neatlaidās, mēģināja visus pārliecināt, centās visiem iegalvot un soli pa solim izcīnīja savu, kaut arī padome viņai ietiepīgi pretojās. Viņa lūdza un lūgdama aicināja doties uz Reimsu. Kad viņiem vairs nebija citu iebildumu, arī viņi atzina, ka varbūt bijis aplam, ļaujot karaspēkam izklīst, — bet ko tagad vairs varēja iesākt? Nevar taču doties ceļā bez karaspēka!

„Tad sasauciet to," Žanna viņiem teica.

„Bet tas prasīs sešas nedēļas laika."

„VienaIga — sāksim! Tikai darīsim kaut ko!"

„Nu jau par vēlu. Bedfordas hercogs, bez šaubām, jau savācis karaspēku un steidzas palīgā saviem Luāras cietokšņiem."

„Jā, kamēr mēs savējam lāvām izklīst… un tā ir kauna lieta! Bet mēs ne bridi nedrīkstam vilcināties; beidzamais laiks mosties."

Karalis iebilda, ka būtu bīstami doties uz Reimsu gar stiprajiem Luāras nocietinājumiem. Bet Žanna teica:

„Mēs tos sagrausim, un tad tev nekas nedraudēs."

Tādā gadījumā karalis jau bija ar mieru riskēt. Tā viņš varētu bez briesmām uzgaidīt, kamēr citi viņam pašķirtu ceļu.

Žanna atgriezās sajūsmināta. Visur atkal valdīja trauksme. Uz visām malām izsūtīja aicinājumu iestāties armijā. Sellā iekārtoja rekrūšu nometni, un tur no visām malām plūda gan vienkārši ļautiņi, gan arī dižciltīgie, kas ar pacilātību pievienojās viņas karaspēkam.

Puse maija bija nokavēta; un tomēr 6. jūnijā jau bija savākts jauns karaspēks, kas bija gatavs tūliņ doties ceļā. Astoņi tūkstoši vīru. Tikai padomājiet! Padomājiet, kāds daudzums karotāju tik mazā novadā. Turklāt visi bija rūdīti kareivji. Tolaik lielākā tiesa Francijas vīriešu jau bija izbaudījuši kara- gaitas, jo kari ilga veselām paaudzēm. Jā, vairākums franču bija kareivji, turklāt veikli bēdzēji, tas daļēji jau bija iedzimts un pa daļai ari iemācīts kaujas laukos; gandrīz veselu gadsimtu viņi bija tikai bēguši un vairījušies. Bet tā nebija viņu vaina. Viņiem nebija prasmīgu karavadoņu, pareizāk sakot, viņu karavadoņiem nelaimējās. Un jau labi sen karalis un galminieki bija paraduši izturēties pret saviem karavadoņiem ar viltu un nodevību, tādēļ arī tie ar laiku vairs neklausīja karaļa pavēlēm, un ikviens gādāja tikai par sevi, neliekoties ne zinis par pārējiem. Tādējādi nemaz nebija iespējams uzvarēt. Un arī pilnīgi saprotams, kādēļ franču karaspēks bija paradis bēgt un vairīties. Šis karaspēks tomēr bija ar lieliskām kaujas spējām, tikai trūka kārtīga karavadoņa, kas apvienotu sevī virspavēlniecību, nevis dalītos tajā ar deviņiem citiem ģenerāliem un pats sev paturētu tikai desmito tiesu. Nu viņiem bija likumīgs vadonis, kam galva un sirds bija vietā un kas savu amatu pildīja ar retu sirsnību un uzcītību, un tādēļ ari bija gaidāmi panākumi, par to vairs nevarēja būt šaubu. Viņiem bija Žanna d'Arka; un viņas vadībā viņiem vajadzēja uz visiem laikiem atmest bēguļošanu.

Jā, Žanna bija atkal sajūsmā. Viņa bija klāt visur, kur kas kārtojams, dienu un nakti apstaigāja nometni, steidzinādama karagājienu. Un, kur vien viņa parādījās, apstaigādama savu kareivju rindas, prieks bija dzirdēt, kā viņai uzgavilēja. Un katram ari vajadzēja viņai uzgavilēt — cik viņa bija daiļa un mīlīga, un kā viņā staroja dzīvība un jaunība! Ar katru dienu viņa kļuva jo skaistāka; viņai jau bija septiņpadsmit gadu, pat septiņpadsmit ar pusi, tā teikt — viņā jau bija uzplaukusi sieviete.

Kādu dienu ieradās divi jauni grāfi, brāļi de Lavali, kas piederēja augstākajai un slavenākajai Francijas dižciltībai; tie nu tikām neatlaidās, kamēr nebija redzējuši Žannu d'Arku. Karalis viņus ataicināja pie sevis un iepazīstināja ar Žannu, un, protams, ka viņi bija gluži pārsteigti un sajūsmināti. Kad viņi dzirdēja viņas brīnišķīgo balsi, tad droši iedomājās flautu; un, kad viņi ieskatījās viņas acu dzelmēs un viņas sejā, ieskatījās viņas dvēselē, kas izpaudās viņas skatienā, tad vairs nebija šaubu, ka viņa tos apbūrusi, kā mūs apbur dievišķa poēma vai liega mūzika. Viens bija aizrakstījis savējiem vēstuli, kurā sacīts: „Bija dievišķīgi viņā skatīties un klausīties." Un tā bija taisnība. Tas nu reiz bija teikts vietā.

Viņš redzēja Žannu, kad viņa pašreiz gatavojās karagājienam, un, lūk, kā viņš to apraksta:

„Viņa bija viscaur baltās bruņās, tikai galva kaila, un rokā viņa turēja nelielu kaujas cirvīti; kad viņa piegāja pie sava milzīgā, melnā zirga, gatavodamās kāpt seglos, tas uzslējās pakaļkājās un vairīdamies metās sāņus. Tad viņa teica: „Pievediet pie krusta!" Krusts bija tieši iepretim dievnamam. Tad zirgu pieveda pie krusta. Un viņa mierīgi uzkāpa zirgā, un tas vairs nekārpljās, it kā būtu ar pinekli sasaistīts. Zirgā uzkāpusi, viņa pagriezās pret dievnama durvīm un teica savā maigajā balsi: „Jūs, priesteri un dievlūdzēji, tagad aizlūdziet par mums Dievu!" Tad viņa iecirta zirgam piešus sānos un aizaulekšoja ar savu karogu, cieši satvērusi rokā savu cirvīti un skalā balsi saukdama: „Uz priekšu — ceļā!" Viens viņas brālis, kas bija ieradies pirms nedēļas, viņai sekoja karagājienā; un ari tas bija tērpies baltās bruņās."

Ari es tur biju klāt un visu to redzēju; un viss bija gluži tā, kā viņš aprakstījis. Vēl tagad skaidri redzu nelielo kaujas cirvīti, cepuri ar krāšņo spalvu pušķi, baltās bruņas un visu, kā tas bija tai neaizmirstamajā jūnija pēcpusdienā; es redzu visu, it kā tas būtu noticis tikai vakar. Un es jāju līdzi ar virsniekiem pavadoņiem — līdz ar Žannas d'Arkas pavadoņiem.

Jaunais grāfs loti gribēja mums piebiedroties, bet karalis viņu pagaidām nelaida. Tomēr Žanna bija viņam to solījusi. Savā vēstulē viņš saka:

„Viņa teica: kad karalis došoties uz Reimsu, arī es varēšot viņam sekot. Lai Dievs dotu, ka man nebūtu tik ilgi jāgaida un es drīzāk varētu piedalīties karagājienā!"

Žanna to viņam apsolīja, atvadīdamās no Alansonas hercogienes. Hercogiene neatlaidās — lai viņa to apsola, un tad ari citi izmantoja šo gadījumu, lai dabūtu līdzīgu solījumu. Hercogiene bija loti nobažījusies par savu laulāto draugu, jo paredzēja niknu cīņu; un viņa sirsnīgi apkampa Žannu, liegi glaudīja viņai galvu un teica:

„Uzmani un pasaudzē viņu, dārgā, lai viņš atkal atgrieztos sveiks un vesels. Es tev to izlūdzos un tikām tevi nelaidīšu, kamēr nebūsi to apsolījusi."

Žanna viņai atbildēja:

„Es jums to apsolu no visas sirds; un tie nav tukši vārdi, bet gan solījums: jūs viņu atkal sagaidīsiet sveiku un veselu. Jūs man ticat? Nu, vai tagad esat apmierināta?"

Hercogiene aizgrābtībā vairs nespēja izteikt ne vārda, bet noskūpstīja Žannu uz pieres; un tā viņas šķīrās.

Mēs devāmies ceļā 6. jūnijā un apstājāmies Romorantēnā; 9. jūnijā, atskanot lielgabalu grāvieniem un karogiem plīvojot vējā, Žanna iejāja Orleānā. Aiz viņas krāšņos tērpos jāja viņas pavadoņi: Alansonas hercogs; Orleānas bastards; sirs de Busaks, Francijas maršals; sirs de Gravills, stopnieku virsnieks; sirs de Kulāns, Francijas admirālis; Ambruāzs de Lorē; Etjēns de Vinjols, saukts Lagīrs; Gotjē de Brisaks un vēl citi slavenākie karavadoņi.

Tas bija neaizmirstams bridis; kā arvien, skanēja gaviles un drūzmējās laužu bari, gribēdami redzēt Žannu; beigās mēs tomēr tikām līdz savam citkārtējam miteklim, un es redzēju veco Bušē, viņa sievu un mīļo Katerīnu apkampjam Žannu un viņu sirsnīgi skūpstām, un man atkal sirdī iezagās skaudra smeldze, jo es gan būtu varējis skūpstīt Katerīnu labāk un kvēlāk, nekā jebkurš cits manā vietā; bet par to nebija ko domāt, un man tikai atlika klusībā nogausties. Ak, cik viņa bija skaista un mīlīga! Es viņu iemīlēju jau pirmajā dienā, kad ieraudzīju, un kopš tās dienas biju ieslēdzis viņu savā sirdī. Nu jau esmu turējis viņas attēlu atmiņā sešdesmit trīs gadus, un tas arī ir vienīgais, un nekad vairs neesmu citu iemīlējis. Tagad esmu jau sirmā vecumā, bet manā atmiņā viņa vēl tikpat jauna, jauka, mīlīga, maiga, skaista, liega, sirdsšķīsta un dievišķa kā toreiz, priekš tik daudziem gadiem, kad viņu pirmoreiz ieraudzīju un vairs nevarēju aizmirst.

## 26. nodala. Gaist pēdējās šaubas

Arī šoreiz, kā jau agrāk, karaļa stingrā pavēle viņa ģenerāliem bija šāda: „Visās lietās pakļausit Jaunavai un bez viņas nekā neuzsākt." Un šoreiz viņa pavēlei arī klausīja, un visā lielajā Luāras karagājienā nav atzīmēts neviens nepaklausības gadījums.

Kā viss tagad bija mainījies! Visur valdīja jauna kārtība! Viss vecais bija atmests. Tas pierāda, cik lielu slavu šis bērns bija ieguvis desmit kaujas dienās, būdams armijas priekšgalā, īsā laikā bija lauzta neuzticība un šaubas, droši iegūta visu uzticība un paļāvība; to pats rūdītākais karavadonis nebūtu panācis pat trīsdesmit gadu laikā. Ja vēl atceraties, — sešpadsmit gadu vecumā, kad Žanna pati uzņēmās savu aizstāvību bargo tiesnešu priekšā un arī pieveica savus pretiniekus, kāds tiesnesis, par viņu runādams, teica: „Šis brīnišķīgais bērns." Un tas, kā redzat, arī bija pareizi teikts.

Vecie karavīri tagad nemēģināja apiet Žannu un kaut ko uzsākt bez Jaunavas atļaujas; tas nu bija tiesa, un ar to jau bija daudz iegūts. Tajā pašā laikā viņu vidū bija arī tādi, kam viņas šķietamā pārgalvība un jaunie kara paņēmieni radīja nopietnas bažas, un tie nu centās visu iegrozīt citādi. Desmitajā jūnijā, kad Žanna cītīgi gatavoja savu uzbrukumu un nenogurdama deva attiecīgas pavēles, daži viņas ģenerāli atkal sāka apspriesties un gari un plaši izrunāties.

Pēcpusdienā tie noturēja savu parasto kara padomes sēdi; un, gaidot Žannu, tie no jauna ņēmās apspriest lietas stāvokli. Šī apspriede vēsturē nav atzīmēta; bet arī es tajā piedalījos un zinu, ka man ticēsiet, jo nebūt negribu jūs vilt.

Gotjē de Brisaks izteica bažīgāko domas, bet Žannas pusē stingri turējās Alansonas hercogs, bastards, Lagīrs, Francijas admirālis, maršals de Busaks un arī pārējie ievērojamākie karavadoņi.

De Brisaks aizrādīja uz stāvokļa nopietnību: Žaržo, pret ko vēršams pirmais uzbrukums, ir ļoti stiprs cietoksnis; angļiem daudz lielgabalu un 7000 vīru liels garnizons — tie visi ir rūdīti kareivji, un tos vada dižais Sufolkas grāfs un tā abi bīstamie brāli, de la Poli. Viņaprāt, Žannas nodoms ieņemt šo cietoksni ar joni esot visai pārgalvīgs, un viņš domāja, ka viņu vajadzētu pārliecināt atmest šo neprātīgo domu un tās vietā izvēlēties citu, mērenāku un mazāk bīstamu taktiku, proti, kārtīgu aplenkumu. Viņš centās pierādīt, ka tas būtu pret visiem karamākslas likumiem un paņēmieniem, ja ar dzīvo spēku mēģinātu ar joni ieņemt to, kas nemaz nav ieņemams.

Bet tālāk viņš arī netika. Lagīrs ar nepacietīgu kustību sakārtoja savu spalvām pušķoto bruņucepuri un viņu pārtrauca:

„Dieva vārds, viņa gan zina, ko dara, un ne mums viņu šai ziņā pamācīt!"

Un viņš vēl nepaspēja izteikt līdz galam, kad jau bija kājās ari d'Alansons, Orleānas bastards un vēl pieci vai seši karavadoņi, kas tūliņ ņēmās viņu skali apsaukt un sašutuši aizrādīja, cik nekaunīgi būtu apšaubīt virspavēlnieka rīcību, vienalga, slepus vai atklāti. Un, kad tie bija mazliet aprimuši, Lagīrs atkal turpināja, izmantodams klusuma brīdi:

„Daži cilvēki nekad neprot piemēroties. Apstākli var mainīties, bet viņi nekad nesapratīs, ka arī viņiem būtu jāmainās līdz ar apstākļiem. Viss, ko viņi zina, ir tēvu un vectēvu iemītais ceļš, ko arī viņi paši savā laikā staigājuši. Ja gadītos zemestrīce, viss sagrūtu un sajuktu, un šis iemītais ceļš nu vestu bezdibenī un muklājā; tādi ļautiņi nekad nedomās meklēt jaunu ceļu vai izeju, tie tikai stulbi turēsies pie vecā ceļa un drīzāk aizies bojā, nekā ko mainīs. Biedri, tagad radušies jauni apstākli, un augstākais kara ģēnijs to saskatījis ar savu gaišo skatienu. Un turpmāk vajadzīgi jauni celi, un tas pats gaišais skatiens tos mums izraudzījis. Vēl nav tāda cilvēka, nekad arī nav bijis un vairs nebūs, kas varētu to labāk izdarīt! Agrāk mēs bijām paraduši tikai zaudēt un vēlreiz zaudēt, tādēļ mūsu karaspēkam nebija ne drosmes, ne paļāvības, ne arī cerības. Vai ar tādiem kareivjiem kāds uzdrošinātos uzbrukt cietokšņiem? Nē, ar tādiem bija tikai viena iespēja: aplenkt cietoksni un gaidīt, kamēr tas izmirs no bada. Bet tagad viss ir citādi: karaspēkā atdzīvojies senais spars, atkal radusies paļāvība un cerība, un tas nu ir modies jaunai cīņai! Ko jūs ar to darīsiet? Vai atkal nomāksiet un ļausiet tam izplēnēt un aiziet bojā? Un ko jūsu vietā darīs Žanna d'Arka? Kaut jupis, viņa to vēl uzmundrinās un kā viesuli raidīs cīņā pret ienaidnieku! Nekas tik skaidri neiezīmē viņas lieliskās karavadoņa spējas un prātu, kā tas, ka viņa aptvērusi jaunās iespējas un tūliņ arī sapratusi, kā tās varētu ar panākumiem izmantot. Ar viņu tu nenīksi uz vietas, gaidot ienaidnieku badā izmirstam; ar viņu nemīņāsies un negaidīsi rītdienu. Diezgan gulēts un zvilnēts! Tagad tikai ar joni! joni! joni! un vēlreiz ar joni! uzmeklēt ienaidnieku viņa alā un sagrābt to žņaugos. Un tas nu būtu pa manai gaumei. Žaržo, jūs sakāt? Bet kas tad ir Žaržo ar visiem saviem nocietinājumiem un torņiem, ar saviem lielgabaliem un septiņiem tūkstošiem rūdītu kareivju? Žanna d'Arka vada mūsu karaspēku, un, Dieva vārds, cietokšņa liktenis jau iepriekš izlemts!"

Viņš panāca savu. Neviens vairs nemēģināja celt pret Žannu iebildumus. Un brīdi vēlāk viņi jau omulīgi tērzēja savā starpā.

Tad ienāca Žanna, viņi piecēlās un sveicināja ar šķēpu, bet viņa jautāja, kas viņiem sakāms. Lagīrs viņai atbildēja:

„Lieta izlemta, manu ģenerāl. Daži domāja, ka Žaržo mums nebūtu pa spēkam."

Žanna jautri pasmējās; tie atkal bija viņas priecīgie bezbēdīgie smiekli, kuros izpaudās tāds dzīvesprieks, ka veci ļaudis tūliņ jutās jaunāki, kad tos dzirdēja; un tad viņa teica sapulcei:

„Esiet bez bailēm, jo tiešām nav nekā bīstama. Mēs droši uzbruksim angļiem ar joni, un jūs redzēsiet." Tad viņas skatiens uz brīdi aizklīda tālumā, un ļoti var būt, ka tobrīd viņa atkal garā redzēja savas dzimtās mājas; mazliet vēlāk viņa vēl piebilda: „Es tikai zinu, ka mūs vada pats Dievs, un viņš dos mums uzvaru, jo citādi es labāk atgrieztos pie savām avīm, nekā uzņemtos tādas briesmas."

Vakarā visi kopīgi ieturējām ģimeniskas atvadu vakariņas, kurās piedalījās tikai viņas tuvākie līdzgaitnieki un Bušē ģimene. Žanna šoreiz nevarēja būt ar mums kopā, jo pilsēta viņai par godu bija sarīkojusi banketu, un viņa devās turp ar saviem augstākajiem virsniekiem — baznīcu zvaniem skanot un varenai uguņošanai liesmojot.

Pēc vakariņām ieradās daži pazīstami jaunieši, un mēs pagaidām aizmirsām, ka esam kareivji, tikai atcerējāmies, ka esam puiši un meitenes un tik ilgi neesam priecājušies; un tad nu nāca dejas un rotaļas, un atskanēja jautri smiekli, — un tas bija pats jaukākais un nevainīgākais, bet reizē arī trakulīgākais un trauksmainākais laiks visā manā mūžā. Ak Dieviņ, cik sen tas bija! Tad vēl manī kūsāja jaunība. Bet ārā visu laiku dzirdēja vienmērīgi soļojam karapulkus: tur vienkopus pulcējās izkaisītais un izklīdušais franču karaspēks, lai jau rīt piedalītos baigajā kara traģēdijā. Jā, tolaik mums netrūka tādu kontrastu. Un, kad es devos gulēt, bija redzams vēl viens kontrasts: milzīgais Punduris, jaunās bruņās tērpies, — īsts bargā kara gara iemiesojums — stāvēja sardzē pie Žannas durvīm, bet uz viņa pleca saritinājies gulēja mazs kaķēns.

## 27. nodala. Kā Žanna ieņēma Žaržo

Otrajā dienā bija lielisks skats, kad ar vējā atrisušiem karogiem, ar Žannu un viņas pavadoņiem karapulku priekšgalā izjājām pa dižajiem Orleānas vārtiem. Mums tagad bija piebiedrojušies arī abi jaunie de Lavali, kas arī bija iedalīti karaspēka vadībā. Un tas bija labi, jo viņi bija dzimuši karavīri, kādreiz slavenā karavadoņa, Francijas konetabla Bertrama Digeklēna mazdēli. Līdz ar mums devās arī Luijs de Burbons, maršals de Rē un Vidams de Šatrts. Mēs ar pilnām tiesībām varējām bažīties, jo zinājām, ka Žaržo garnizonam steidzas palīgā piecu tūkstošu vīru liels karaspēks Džona Fastolfa vadībā, bet man šķiet, ka neviens nebaiļojās. Un patiesībā šie angļu palīgspēki vēl bija tālu. Sers Džons bija aizkavējies; lai kāds bija iemesls, viņš nesteidzās. Viņš zaudēja četras dienas dārgā laika, apstādamies Etampā, un otras četras Žanvillā.

Žaržo sasnieguši, tūliņ ķērāmies pie darba. Žanna izsūtīja lielāku nodalu uzbrukumā ārējiem nocietinājumiem, kurus arī izdevās ar joni ieņemt, bet beigās, lai kā mūsējie centās, tos atkal pametām, jo no galvenā cietokšņa angļiem piesteidzās palīgspēki. Redzot mūsējos atkāpjamies, Žanna ar savu kara saucienu atkal sapulcināja karaspēku un no jauna devās uzbrukumā, kaut gan ienaidnieks mūs sagaidīja ar spēcīgu liegabalu uguni. Paladīns viņai blakus saļima ievainots, bet viņa paķēra savu karogu, ko viņš vairs nevarēja noturēt, un metās iekšā pašā cīņas karstumā, visu laiku mudinādama mūsējos nepagurt; kādu laiku viss sajuka vērpetē, un bija tikai dzirdamas ieroču šķindas, vīri nikni cīnījās cits ar citu, un nemitīgi grāva lielgabali; bet tad viss pazuda dūmos un ugunis. Tikai laiku palaikam, kad pašķīrās biezā dūmu sega, vienu mirkli varēja vērot mežonīgo traģēdiju, kas norisinājās aiz dūmakas; un tādos brīžos ikreiz pavīdēja slaidais, baltās bruņās tērptais augums, kas iemiesoja visas mūsu cerības un mūsu gaidas, un ikreiz, kad viņas mugura bija pavērsta pret mums un seja pret ienaidnieku, tūliņ zinājām, ka mums labi veicas. Un beigās, kad atskanēja skali prieka saucieni, mēs jau droši zinājām, ka priekšējie nocietinājumi ir mūsu rokās.

Jā, priekšējie nocietinājumi bija ieņemti; ienaidnieks atkāpās aiz cietokšņa mūriem. Mēs apmetāmies tajā vietā, kur bijām nokļuvuši, un iekārtojām nometni, jo starplaikā jau bija satumsis vakars.

Žanna aizsūtīja angļiem ultimātu, solīdama viņus atlaist ar mieru un godu, ja viņi tūliņ padotos, un ļaudama ņemt līdzi arī zirgus. Nevienam ne prātā nebija, ka viņa varētu ieņemt cietoksni, bet viņa jau to skaidri zināja; un tomēr viņa piedāvāja žēlastību, kas tolaik karā nebija parasta, jo tais laikos ne vien mēdza bez žēlastības nogalināt ieņemto pilsētu garnizona karavīrus, bet vietām slepkavoja arī nevarīgas sievietes un bērnus. Daudzi vēl atcerējās, ar kādu mežonīgu nežēlību Kārlis Drošsirdīgais izrēķinājās ar Dinanī sievietēm un bērniem, kad priekš dažiem gadiem to ieņēma. Tā nu bija nedzirdēta un apbrīnojama žēlastība, ko Žanna piedāvāja cietokšņa garnizonam; bet tas jau bija viņas līdzjūtīgajā un žēlsirdīgajā dabā — viņa arvien centās saudzēt savu ienaidnieku dzīvību un saglabāt viņu karavīru godu, kad bija tos pieveikusi.

Angļi prasīja divu nedēju ilgu pamieru, lai varētu izlemt savu atbildi. Un tolaik jau tuvojās Fastolfs ar 5000 vīriem! Žanna viņus noraidīja. Bet vina vēlreiz apžēlojās par viņiem, teikdama, lai ņemot tiklab zirgus, kā ari ieročus, bet lai stundas laikā aizvācoties.

Ietiepīgie vecie angļu karavīri arī ar to nebija mierā. Viņi atkal atteicās pieņemt viņas piedāvājumu. Tad Žanna pavēlēja savai armijai sagatavoties uzbrukumam, tam vajadzēja sākties deviņos rītā. Tā kā mūsu karaspēks bija noguris iepriekšējās dienas pārgājienā un kaujā, d'Alansons domāja, ka uzbrukums nolikts pārāk agrā rīta stundā; bet Žanna teica, ka tā būšot labāk, un viņai arī vajadzēja paklausīt. Tad viņu atkal pārņēma milzīga sajūsma, kāda arvien mēdza būt pirms kaujas, un viņa teica:

„Pie darba! Pie darba! Un ari pats Dievs mums palīdzēs!"

Jā, var teikt, viņas mīļākais teiciens bija „Pie darba! Pie darba!", jo viņa nekad nemēdza karalaukā atpūsties. Un ikviens, ja vien dzīvē cels godā šo teicienu, ari droši gūs panākumus. Panākumus var gūt pasaulē dažādos veidos, bet nekas gan nebūs iespējams bez nopietnas darba gribas.

Man šķiet, ka todien mēs būtu uz visiem laikiem zaudējuši savu milzīgo karognesēju, ja mūsu Punduris, kas bija vēl milzīgāks, nebūtu gadījies tuvumā un viņu iznesis laukā no kaujas lauka, kad viņu ievainoja. Viņš bija bez samaņas, un mūsu pašu zirgi būtu viņu saminuši, ja tūliņ nebūtu piesteidzies palīgā Punduris un viņu nogādājis aizmugurē drošībā. Drīz viņš atkal atguvās un pēc divām vai trim stundām jau bija uz kājām; un tad viņš bija ārkārtīgi laimīgs un lepojās pats ar sevi kā mazs bērns, kāds viņš arī bija, dižodamies visiem ar savu pārsieto ievainojumu. Viņš pat lepojās ar savu ievainojumu vairāk, nekā dažs labs kautrīgs cilvēks, ja būtu kritis karalaukā. Bet viņa lepnība tomēr bija bez ļaunprātības, un viņam arī nekā nevarēja pārmest. Viņš stāstīja visiem, ka viņu ķēris katapultas akmens, un tas esot bijis labas galvas lielumā. Un akmens, protams, ar katru bridi pieauga lielāks. Beigās tas jau bija krietnas ēkas lielumā.

„Laujiet, lai stāsta," teica Noēls Rengesons. Nepārtrauciet. Gan rit tas būs katedrāles lielumā."

To viņš teica klusām. Un tiešām — otrā dienā tas jau bija katedrāles lielumā. Savā mūžā neesmu redzējis nevienu, kam būtu tik nevaldāmas iztēles spējas.

Rita gaismai svīstot, Žanna jau bija kājās, jādelēja pa nometni, uzmanīgi visu apskatīja un izvēlējās pēc iespējas labāku novietni saviem lielgabaliem; un lielgabalus viņa beidzot novietoja ar tādu prasmi, ka viņas ģenerālleitnants to atcerējās ar sajūsmu pat pēc ceturtdaļgadsimta, kad nodeva liecību viņas attaisnošanas tiesā.

Savā liecībā d'Alansons aizrādīja, ka šajā 12. jūnija rītā, izrīkodama pie Žaržo karaspēku, viņa nav vis paļāvusies uz labu laimi, bet rīkojusies „kā rūdīts, tālredzīgs karavadonis, kas jau savus divdesmit vai trīsdesmit gadus pavadījis kara gaitās".

Vecākie franču armijas vadoņi apliecināja, ka viņa karalaukā it visur apliecinājusi lieliskas spējas, it īpaši viņa pratusi novietot lielgabalus un vadīt artilērijas uguni.

Kas gan bija šos brīnumus iemācījis vienkāršai ganu meitenei, kura pat neprata lasīt un kurai nekad agrāk nav bijusi izdevība mācīties sarežģītajā kara mākslā? Manuprāt, šai mīklai nav atrisinājuma, jo nekad vēsturē nav bijis līdzīga gadījuma, ar ko salīdzināt. Jo visā vēsturē taču nav neviena slavena karavadoņa, lai cik viņš spējīgs savās dotībās, kas būtu guvis panākumus arī citādi, nekā ar cītību un pieredzi. Šo miklu tā arī nekad neatrisinās. Es domāju, ka šīs spējas viņai bija iedzimtas, un viņa, tās izmantodama, klausīja savai apbrīnojamai nojautai, nekad neklūdoties.

Astoņos vakarā viss aprima, un vairs nevarēja saklausīt ne troksnīša. Apkārt valdīja mēms klusums. Klusums bija baigs un drausmīgs, jo aiz tā kas slēpās. Gaisā nejuta ne vēsmiņas. Karogi torņos un uz vaļņiem karājās gluži kā lupatas. Kur vien kādu redzēja, visi ausījās gaidās. Mēs stāvējām uz vadības paugura, kur mūs bija sapulcinājusi Žanna. Netālu varēja redzēt cietokšņa ciema ielas un nabadzīgas būdeles. Redzami ari ļaudis — un visi stāvēja un ausījās. Kāds vīrs pašreiz bija taisījies pie sava veikala durvīm ko pienaglot, bet tā ari apstājies. Vienā rokā viņš turēja paceltu naglu; otrā rokā bija pacelts veseris; bet viņš bija visu aizmirsis, novērsies un uzmanīgi klausījās. Pat bērni neapzinīgi bija apstājušies rotaļāties; es redzēju mazu zēnu ar rokā satvertu stibiņu, ar ko viņš bija gribējis uzvilkt loku; tā viņš tur stāvēja un klausījās — un loks pats aizripoja. Es redzēju jaunu, glītu meiteni, kas stāvēja pie loga, turēdama rokā lejkannu, — uz palodzes podos bija sarkanas puķes — bet ūdens netecēja; meitene klausījās. Visur ļaudis stāvēja kā pārakmeņojušies; un visur valdīja baigs klusums, ko netraucēja ne mazākais troksnītis.

Žanna d'Arka pacēla savu šķēpu. Vienā mirkli klusumu pārtrauca mežonīgs troksnis; lielgabali cits aiz cita dārdēdami spļāva uguni un dūmus; un mēs redzējām atbildes ugunis, kas strēloja cietokšņa torņos un uz vaļņiem, un, mums atbildot, nemitīgi grāva lielgabali; drīz vaļņi un torņi pazuda dūmu mākoņos, kas savilkās arvien biezāki, jo nepūta ne vēsmiņas. Meitene aiz šausmām pameta savu lejkannu un tikai sasita plaukstas, bet tai pašā brīdī viņas glīto augumu sašķaidīja lielgabala raidīta akmens bumba.

Lielā artilērijas divkauja turpinājās, un abās pusēs cītīgi raidīja šāvienu pēc šāviena. Nabaga ciematiņš smagi cieta kaujā. Lielgabalu šāvieni grāva vieglās celtnes, it kā tās būtu kāršu namiņi; un ik brīdi varēja redzēt virs dūmu mākoņiem slaidā lokā lidojam smagās akmens bumbas, kas ārdīja namu jumtus. Vietām parādījās liesmas, un pret debesīm cēlās uguns un dūmu stabi.

Lielgabaliem graujot, pēkšņi mainījās laiks. Debesis apmācās, sacēlās vējš un izkliedēja dūmus, kas aizsedza angļu nocietinājumus.

Bija lieliski noskatīties robotajos pelēkajos torņos un vaļņos, vēja plandītajos karogos, sarkanajās uguns strēlēs un baltajās dūmu strūklās, tas viss bija krasā pretstatā ar tumšajām debesīm aizmugurē; bet tad lielgabalu bumbas, kas mums svilpoja visapkārt, sāka ārdīt zemi, un vairs nebija vaļas raudzīties kaujas ainavā. Kāds angļu lielgabals neatlaidīgi tēmēja mūsu virzienā, un bumbas krita arvien tuvāk. Žanna norādīja uz lielgabalu un teica:

„Mīlo hercog, paejiet sānus, citādi jūs nošaus." Alansonas hercogs paklausīja viņas brīdinājumam; bet de Lida kungs pasteidzās ieņemt viņa vietu, un tai bridi lielgabala bumba norāva tam galvu.

Žanna visu laiku gaidīja izdevīgāku brīdi, lai dotu zīmi, ka jāsāk uzbrukums. Beidzot deviņos viņa iesaucās:

„Tagad uzbrukumā!" — un taurētāji deva zīmi sākt uzbrukumu.

Viņas norīkotā karaspēka nodala tūliņ devās uzbrukumā vaļņiem, kur mūsu lielgabali jau bija sagatavojuši ceļu; mēs redzējām mūsu kareivjus steidzamies uz grāvi un slienām kāpnes. Drīz ari mēs piebiedrojāmies viņiem. Ģenerālleitnants domāja, ka uzbrukt vēl būšot par agru. Bet Žanna teica: „Ak, mīļo hercog, vai jums bail? Vai tad neatceraties, ka apsolīju jūs sveikus nogādāt mājās?"

Cietokšņa grāvjos negāja viegli. Uz vaļņiem mudžēja ienaidnieka kareivji un cītīgi apmētāja mūs ar akmeņiem. Viņu vidū bija kāds milzīga auguma anglis, kas viens pats aizstāja duci savu ciltsbrāļu. Kur vien sākām uzbrukumu, viņš arvien bija modri savā vietā un vēla lejup milzīgus akmeņus, kas dragāja mūsu kareivjus un kāpnes, un pats palaikam skali smējās, kad redzēja, ko paveicis. Bet tad hercogs tika ari ar viņu galā. Tas uzmeklēja slaveno lielgabalnieku Žanu de Lorēnu un teica: „Notēmē labi lielgabalu un nošauj man to velnu." Un šis ar pirmo šāvienu to arī izdarīja. Bumba ķēra angli tieši krūtīs, un tas atmuguriski novēlās no vaļņa cietoksnī.

Ienaidnieks aizstāvējās tik neatlaidīgi un ar tādu izmisumu, ka mūsu ļaudis jau zaudēja pacietību un sāka pagurt. Žanna, to redzēdama, atkal uzmundrināja viņus ar savu kara saucienu un pati devās grāvī, bet Punduris viņai palīdzēja, un Paladīns ar savu karogu dūšīgi turējās viņai līdzās. Viņa piesteidzās pie kāpnēm, bet tad no augšas novēlās lielāks akmens, kas aizķēra viņas bruņucepuri, un viņa pakrita un brīdi palika guļot bez samaņas. Bet tas ilga tikai mirkli.

Punduris viņu atkal nostādīja uz kājām, un viņa no jauna devās pie kāpnēm, saukdama:

„Uz priekšu, biedri, uz priekšu — mums viņi jau rokā! Šis ir īstais brīdis!"

Ar mežonīgiem kara saucieniem mēs kā skudras traucāmies uz vaļņiem. Ienaidnieks atkāpās, mēs sekojām, viņu vajādami; Žaržo cietoksnis bija ieņemts!

Sufolkas hercogs bija ielenkts, un Alansonas hercogs un Orleānas bastards prasīja, lai viņš padodas ar labu mūsu pārspēkam. Bet viņš bija lepnas cilts pēctecis un lepojās ar savu dižciltību. Viņš atteicās nodot savu šķēpu apakšniekiem, teikdams:

„Es drīzāk miršu. Padošos tikai Orleānas Jaunavai un nevienam citam."

Un tā viņš arī darīja; un viņa apgājās ar viņu visai laipni un godprātīgi.

Abi viņa brāli atkāpās līdz tiltam, aizstāvēdami katru pēdu zemes, bet mēs viņus vajājām, un zemi klāja desmitiem beigtu ienaidnieku. Pie tilta kauja turpinājās. Aleksandrs de la Pols iekrita upē — varbūt kāds bija viņu iegrūdis — un noslīka. Bija krituši jau tūkstoš simt vīru; tad Džons de la Pols bija nolēmis padoties. Bet viņš bija tikpat lepns un ietiepīgs kā viņa brālis Sufolks, kad bija jāizvēlas, kam padoties. Vistuvāk viņam tobrīd bija franču virsnieks Gijoms Reno. Sers Džons viņam vaicāja:

„Vai jūs esat dižciltīgs?"

„Jā."

„Un bruņinieks?"

»Nē."

Tad sers Džons pats viņu iecēla bruņinieku kārtā turpat uz tilta, ar īstu angļu aukstasinību un mieru piešķirdams viņam tradicionālo šķēpa sitienu, kamēr visapkārt vīri, vēl cits citu apkaudami, kaisa cīņā; tad, zemu palocījies, paņēma savu šķēpu aiz asmeņa un nodeva tā rokturi pretiniekam par zīmi, ka padodas. Jā, tā bija tiešām lepna cilts, šie de la Poli.

Tā bija liela diena, uz mūžu neaizmirstama diena, un milzīga uzvara. Mums bija daudz gūstekņu, bet Žanna nelāva viņiem atmaksāt. Mēs pievācām viņus un otrā dienā devāmies uz Orleānu, un mūs, kā parasts, sagaidīja ar prieku un gavilēm.

Un šoreiz mūsu vadonim parādīja jaunu godu. Visur ielās, kas bija laužu pilnas, mums pievienojās jauni kareivji, kas centās pieskarties Žannas d'Arkas šķēpam, lai arī gūtu kaut dalu tā noslēpumainā spēka, kas to padarīja neuzvaramu.

## 28. nodala. Žanna pareģo savu likteni

Karaspēkam bija jāatpūšas. Atpūtai piešķīra divas dienas.

Četrpadsmitā jūnija rītā es rakstīju, un Žanna diktēja mazajā istabiņā, kurā viņa reizēm mēdza ieslēgties, kad gribēja būt netraucēta. Tad istabā ienāca Katerīna Bušē, apsēdās un teica:

„Mīlā Žanna, es gribētu ar tevi parunāt."

„Es par to loti priecājos. Ko tu gribēji man teikt?"

„Lūk, ko. Viņnakt nemaz nevarēju aizmigt, kad iedomājos, kādas briesmas tev draud. Paladīns man stāstīja, kā tu likusi hercogam paiet sāņus, kad viņu apdraudējušas lielgabalu bumbas un ar to izglābusi viņa dzīvību."

„Nu, vai tad tas nebija labs darbs?"

„Labs? Tas gan, bet tu pati paliki stāvot. Kālab tu tā darīji? Tas taču bija neprāts."

„Ai nē, tas nebija neprāts. Man taču nedraudēja nekādas briesmas."

„Kā tu vari tā runāt, Žanna, ja tev apkārt krita bumbas?"

Žanna pasmējās un mēģināja novirzīt sarunu, bet Katerīna neatlaidās. Viņa teica:

„Tas bija šausmīgi bīstami, un tev nemaz nevajadzēja tur palikt. Un tad tu atkal pati vadīji uzbrukumu. Žanna, tu tiešām spēlējies ar likteni. Es gribētu, lai tu man kaut ko apsoli. Es gribētu, lai tu man apsoli, ka ļausi citiem vest karaspēku uzbrukumā, ja jau reiz nevar bez tā iztikt, un pati labāk uzmanīsies tādās briesmīgās kaujās. Vai tu man to apsoli?"

Bet Žanna atteicās to apsolīt un tā ari neapsolīja. Katerīna kādu laiciņu nebilda ne vārda, būdama apjukusi un nemierā, un tad viņai jautāja:

„Žanna, vai tu gribi visu mūžu palikt karalaukā? Šiem kariem taču nav paredzams gals, tie ilgst mūžīgi."

Žannai pavīdēja acīs slepens prieks, un viņa iesaucās: „Turpmākajās četrās dienās jau būs paveikts smagākais, kas mums šai karagājienā veicams. Tālākais vairs nebūs tik bīstams, un arī tik daudz asiņu vairs nebūs jāizlej. Jā, četrās dienās Francija gūs vēl vienu varenu, Orleānai līdzīgu uzvaru, un ar to jau būs sperts nākamais solis tās galīgā atbrīvošanā!"

Katerīna bija pārsteigta (un arī es biju ne mazāk pārsteigts); tad viņa, it kā sapņodama, ar stulbu skatienu pavērās Žannā un klusām atkārtoja: „Četrās dienās — četrās dienās," it kā vairāk sev atkārtodama un pūlēdamās apjēgt vārdu nozīmi. Beidzot viņa klusā un godbijīgā balsī jautāja:

„Žanna, saki — kā tu visu to vari zināt? Tu taču, man šķiet, to skaidri zini."

„Jā," Žanna viņai sapņaini atbildēja, „es to zinu, es to zinu… es vēl cīnīšos… un ilgi cīnīšos. Un iekām ceturtā diena būs galā, es vēlreiz došos kaujā."

Viņa apklusa. Mēs sēdējām, aiz izbrīna ne vārda nebilzdami. Kādu brīdi viņa mēmi vērās grīdā, un viņas lūpas kustējās, bet mēs nekā nedzirdējām. Tad viņa tikko dzirdami teica: „Un pat tūkstoš gados angli vairs neatgūs varu, kāda tiem bija Francijā."

Es nodrebēju. Man kļuva gluži baigi, to dzirdot. Viņa atkal bija pusmiegā — es to skaidri redzēju — kā toreiz Domremī ganībās, kad mums, jauniešiem, viņa pareģoja karagājienu un pati vēlāk neatcerējās, ko teikusi. Ari tagad viņa to teica zemapziņā, bet Katerīna to nezināja un laimīga teica:

„Ak, es tam ticu, es tam ticu, un esmu tik laimīga. Tad tu atgriezīsies un visu mūžu dzīvosi ar mums kopā, un mēs tevi tik loti mīlēsim un cienīsim."

Žannas seja tikko manāmi noraustījās, un viņa sapņaini teica:

„Nepaies ne divi gadi, un es miršu moku pilnā nāvē!"

Es pielēcu kājās un brīnīdamies pamāju ar roku. Es sapratu, ka Katerīna tūliņ iekliegsies, un viņu vēl laikā apturēju. Tad es viņai pačukstēju, lai atstāj istabu un lai nevienam nesaka, ko redzējusi un dzirdējusi. Katerīna man čukstus atbildēja:

„Ak, es esmu tik laimīga, ka tas tikai sapnis! Bet tas tik ļoti atgādināja pareģojumu." Un viņa izgāja laukā.

Tik loti atgādināja pareģojumu! Es skaidri zināju, ka tas arī bija pareģojums, un raudādams atkritu krēslā, iedomājoties, ka mēs viņu zaudēsim. Drīz viņa atkal sakustējās, viegli nodrebinājās un atguva apziņu; redzēdama mani rūgti raudot, viņa uzlēca no krēsla, līdzjūtībā piesteidzās man klāt, noglaudīja galvu un teica:

„Manu nabaga zēn! Kas tad noticis? Paskaties man acīs un saki, kas noticis."

Man bija viņai jāmelo; lai cik grūti tas nācās, man vairs nebija citas izejas. Es pacēlu no galda kādu vēstuli, ko nezin kas bija rakstījis un kurā nezin kas bija rakstīts, un teicu viņai, ka to tikko atsūtījis pāters Frontē un ka tajā teikts, ka kāds nelietis nocirtis mūsu bērnības Laumu koku…

Bet tālāk ari netiku. Viņa izrāva man vēstuli no rokām, to visādi izgrozīja, gan vienādi, gan otrādi, nevarēdama novaldīt asaras, un ar nopūtu teica:

„Ak, cik nežēlīgi, cik nežēlīgi! Kā gan cilvēks var būt tik nežēlīgs? Nabaga Laumu koks — tas nu beigts, un mēs, bērni, to tik loti mīlējām! Parādi, kur tas rakstīts!"

Un es, turpinādams viņu mānīt, norādīju uz kādu vietu vēstulē, kur it kā būtu šķietamā bēdu vēsts, un viņa ar asarām acīs vērās rakstā un teica, ka tūliņ varot redzēt, ka tur kas Jauns un nelabs rakstīts".

Tad gaitenī dzirdēja skalu balsi, kas mums pavēstīja:

„Viņa majestātes vēstnesis… ar steidzamu vēsti viņas godībai, franču armijas virspavēlniecei."

## 29. nodala. Bargais Talbots kļūst piesardzīgs

Es zināju, ka viņa redzējusi Laumu koka parādību. Bet kad? Lūk, to es nezināju. Bez šaubām, viņa to jau bija redzējusi, kad karalim beidzamo reizi piedāvāja savu palīdzību, jo viņa tad teica, ka viņai tikai gads vairs atlicis ko dzīvot. Toreiz es neiedomājos, bet patlaban biju pilnīgi pārliecināts, ka viņa jau tolaik redzējusi Laumu koka parādību. Tas viņai bija pavēstījis priecas vēsti; un tā tas noteikti bija, citādi viņa nebūtu tik jautra un līksma, kādu viņu redzējām beidzamajās dienās. Nāves nojauta viņu neskumdināja; nē, tas bija drīzāk atpestījums, kas viņu gaidīja.

Jā, viņa bija redzējusi Laumu koka parādību. Neviens neņēma nopietni viņas pareģojumu karalim; un tas bija it viegli izskaidrojams: neviens negribēja to ņemt nopietni; visi centās drīzāk to aizmirst un par to nedomāt. Un tas viņiem arī izdevās, un nevienam netika traucēts miers vai laupīta labsajūta. Vienīgi man bija lemts sevī nēsāt drausmīgo noslēpumu, un nebija neviena, kas man palīdzētu. Tā bija smaga nasta; un ik dienu šis noslēpums man skaudrāk žņaudza sirdi. Viņai bija lemts mirt, turklāt mirt visā drīzumā. Man tas ne sapnī nebūtu rādījies. Kā gan tas būtu ienācis prātā, ja viņa bija vēl tik jauna, stipra un veselīga, un varētu nez cik garu mūžu nodzīvot? Bet viņa jau bija redzējusi Laumu koka parādību. Un visu to nožēlojamo nakti man nedeva mieru vecās vārsmas, ko kādreiz biju dzirdējis.

„Un, kad reiz mūsu gaitas ies Pa svešzemēm, tad pacelies Tu mūsu priekšā maigs!"

Bet rīta ausmā, miegainai gaismai svīstot, jau atskanēja taures un bungu rīboņa, un visiem bija jāceļas, jāpošas un jākāpj seglos. Mūs gaidīja darba pilna diena.

Ceļā nekavēdamies, mēs sasniedzām Mengu. Tur ar joni ieņēmām tiltu un, atstājuši apsardzē kareivju nodalu, ar pārējo karaspēku otrā rītā devāmies uz Božansī, kur angļu pavēlnieks bija lauva Talbots — visu franču biedēklis. Kad nonācām pie Božansī, angļi atkāpās uz cietoksni, un mēs ieņēmām viņu pamesto pilsētu.

Pašu Talbotu tur nesastapām, jo viņš bija devies sagaidīt Fastolfu un tā piectūkstoš vīru lielos palīgspēkus.

Žanna novietoja savu artilēriju un līdz naktij bombardēja cietoksni. Tad dabūjām jaunas vēstis: Rišmons, Francijas konetabls, kas uz visu šo ilgo laiku bija kritis karaļa nežēlastībā, jo nekādi nevarēja sadzīvot ar intrigantu Latremuī un tā kliki, tagad steidzās ar lielu karaspēku palīgā Žannai — un viņai šis palīgs bija jo vairāk vajadzīgs, jo tuvāk nāca Fastolfs. Rišmons bija gribējis mums pievienoties jau tad, kad pirmoreiz devāmies uz Orleānu; bet neprātīgais karalis, kas atradās viņa pretinieku kalpībā, bija atteicies ar viņu izlīgt un pieņemt viņa pakalpojumus.

Es mazliet pakavējos pie šiem sīkumiem, jo tie patiesībā ir loti svarīgi. Un svarīgi tādēļ, ka vēl lieku reizi parāda, cik ārkārtīgas gara spējas bija Žannai, kas labi izprata arī valsts lietas. Tiešām bija brīnums, ka vienkāršai, tikai septiņ- padsmitarpus gadus vecai zemniecītei piemita tik lieliska valsts lietu izpratne, bet tā patiesi bija, un tur lieki ko piebilst.

Žanna gribēja uzņemt Rišmonu ļoti draudzīgi, un tāpat domāja arī Lagīrs un abi jaunie Lavali un citi augstākie virsnieki, bet ģenerālleitnants d'Alansons sīvi un ietiepīgi tam pretojās. Viņš teica, ka karalis viņam devis attiecīgu rīkojumu — noraidīt jebkuru Rišmona piedāvājumu, un ja viņam neklausīšot, viņš tūliņ atstāšot karaspēka vadību. Tā patiesi būtu liela nelaime. Bet Žanna neatlaidīgi mēģināja viņu pārliecināt, ka Francijas glābiņš ir augstāk vērtējams nekā viss pārējais, kaut arī būtu jārīkojas pretēji valdnieka pavēlei; un beigās viņa arī panāca savu. Žanna pierunāja tautas labā šoreiz neklausīt karalim, bet gan izlīgt un salabt ar grāfu Rišmonu. Tā bija augstāka valstsvīra cienīga tālredzība. Visu, ko cilvēki sauc par lielu, dižu un cēlu, dziļāk ieskatoties, atradīsiet ari Žanna d'Arkā.

17. jūnija agrā rītā izlūki pavēstīja, ka tuvojas Talbots un Fastolfs ar saviem palīgspēkiem. Tad bungas vēstīja trauksmi; un mēs devāmies pretim angļu karaspēkam, atstājuši Rišmonu un vina armiju Božansī cietokšņa apsardzē, lai aizturētu tā garnizonu. Drīz arī pamanījām ienaidnieku. Fastolfs bija mēģinājis pierunāt Talbotu, lai viņš atkāpjas un pagaidām neriskē ielaisties ar Žannu atklātā kaujā, bet gan sadala palīgspēkus pa atsevišķiem Luāras nocietinājumiem, lai tie sekmīgāk varētu noturēties pret mūsu uzbrukumiem; viņaprāt, vajadzēja pamazām nogurdināt Žannu un viņas armiju, ļaujot viņai ik dienu izšķiest spēkus sīkās un neauglīgās sadursmēs, bet pašam pacietīgi nogaidīt, kamēr no Parīzes pienāks vēl jauni, lielāki palīgspēki; tad izdevīgā brīdī varētu uzbrukt viņai ar pārspēku un viņu galīgi iznīcināt. Šis Fastolfs, kā redzat, bija visai prātīgs un rūdīts karavīrs. Bet lepnais Talbots negribēja ne dzirdēt, kad viņam ieteica nogaidīt. Viņš bija varen sadusmots par savu neveiksmi pie Orleānas, kur Jaunava bija pieveikusi viņu, un zvērēja, Dievu un Svēto Juri piesaukdama, ka vienreiz par visām reizēm izrīkošoties ar viņu pēc sava prāta un gluži viens tikšot ar viņu galā. Fastolfs beidzot padevās, bet piebilda, ka tā viņi riskējot zaudēt visu, ko Anglija ar tik lielām pūlēm un smagiem zaudējumiem ieguvusi savā ilgajā cīņā ar Franciju.

Ienaidnieks bija ieņēmis pēc iespējas izdevīgāku pozīciju un sagaidīja mūs pilnā kaujas gatavībā, ar stopniekiem priekšgalā, kas bija nocietinājušies aiz steigā izveidota aizsarg- valna.

Tuvojās nakts. Ieradās angļu vēstnesis, kura uzdevums bija rupjā vaidā mūs izaicināt uz kauju. Bet nešķita, ka Žanna būtu cieņā aizskarta, jo atbildēja viņam it mierīgā garā. Viņa teica vēstnesim:

„Ej atpakaļ un saki, ka šonakt jau par vēlu sākt kauju, bet rīt, ja Dievs un Svētā Dievmāte tā gribēs, mēs sastapsimies godīgā cīņā."

Nakts bija lietaina un tumša. Visu laiku smidzināja sīks lietutiņš, tādā klausoties, cilvēka dvēsele palaikam rod mieru un garīgu veldzi. Ap desmitiem d'Alansons, Orleānas bastards, Lagīrs, Potons de Sentraī un vēl divi vai trīs citi ģenerāli ieradās mūsu virspavēlnieces teltī, lai ar Žannu apspriest tālāko rīcību. Daži domāja, ka Žanna nav labi darījusi, noraidīdama kauju, bet citi domāja pretēji. Un tad Potons viņai jautāja, kālab vina to noraidījusi. Viņa teica:

„Tam bija vairāki iemesli. Angli nekur neaizies, tie ir mūsu varā. Tādēļ arī nav nekāda vajadzība īpaši riskēt, kā to agrāk darījām. Diena jau bija galā. Labāk ir iegūt laiku un sagaidīt dienas gaismu, ja jau esam ar vājākiem spēkiem, kā tagad, kad deviņi simti mūsējo maršala de Rē vadībā atstāti Mengas tilta apsardzībai, bet piecpadsmit simti Francijas konetabla vadībā apsargā Božansī tiltu un cietoksni."

Dinuā atbildēja:

„Es loti nožēloju, ka karaspēks tā izsvaidīts, jūsu godība, bet tur nekā nevar darīt. Un arī rīt nebūs citādi."

Žanna līdz tam soļoja pa telti no viena gala uz otru. Bet tad viņa sirsnīgi un draudzīgi iesmējās, apstājās pie vecā kara vilka un ar savu mazo rociņu pieskārās vienai viņa bruņu- cepures spalvai, jautādama:

„Tagad saki, gudriniek — kurai spalvai es pieskāros?"

„Tiešām, jūsu godība, es to nevaru pateikt."

„Dieva vārds, Bastard! Tu man nevari pateikt tik sīku lietiņu, bet sakies zinām daudz lielākas lietas, pareģodams to, ko nesīs tikai rīta gaisma, kas vēl nemaz nav aususi. Tu saki, ka arī rīt mēs būšot vieni. Bet es domāju gluži pretēji."

Nu visiem bija liels brīnums, un ikviens gribēja zināt, ko viņa ar to domājusi. Bet Lagīrs viņus pārtrauca un teica:

„Lai paliek. Ja viņa tā domā, tad ar to pietiek. Tā arī notiks."

Tad Potons de Sentraī vēl jautāja:

Jūs it kā minējāt, jūsu godība, vēl citus iemeslus, kādēļ negribējāt tūlīt uzsākt kauju?"

Jā. Viens bija tas, ka mēs esam pārāk vāji un diena jau galā, bet kaujai jābūt izšķirošai. Ja reiz uzsākam kauju, tai jābūt izšķirošai. Un tā arī būs."

„No jūsu mutes Dieva ausī, lai tā notiek. Bet vai jums būtu vēl citi iemesli?"

„Jā, tiešām… ir vēl viens cits iemesls." Viņa brīdi vilcinājās, bet tad piebilda: „Šodien nav īstā diena. Rīt ir īstā diena. Tā man tas nolikts."

Viņi vēl mēģināja Žannu tuvāk izprašņāt, bet viņa ar rokas mājienu viņus apturēja. Tad viņa teica:

„Tā būs dižākā un svētīgākā uzvara, kādu jebkad Dievs piešķīris Francijai. Lūdzu netaujājiet, kā es to zinu, bet esat mierā ar to, ko jau esmu jums pateikusi."

Visu sejās varēja vērot prieku, pārliecību un nelokāmu paļāvību. Tad sarunas pārtrauca priekšposteņu vēstnesis, kas ziņoja, ka jau kādu stundu angļu nometnē novērota neparasta kustība, kas šai vēlajā laikā, karaspēkam atpūšoties, šķitusi visai savāda un aizdomīga. Izmantojot nakts tumsu un lietu, izsūtīti izlūki, lai par to pārliecinātos. Un tie tikko atgriezušies un ziņojuši, ka lielāki angļu pulki slepeni dodoties projām Mengas virzienā.

Ģenerāli bija visai pārsteigti, kā to rādīja viņu sejas izteiksmes.

„Viņi atkāpjas," Žanna teica.

„Tiešām, tā liekas," d'Alansons viņai piekrita.

„Bez šaubām, viņi atkāpjas," teica Bastards un Lagīrs.

„Jā," Žanna viņam atbildēja, „Talbots tagad pārdomājis. Pirmais karstums viņam pārgājis. Viņš domā ieņemt Mengas tiltu un patverties viņpus upei. Viņš, protams, zina, ka atstāj Božansī aizstāvjus Dieva ziņā, lai tie paši tiek ar mums galā; bet viņam nav citas izejas, ja viņš negrib ar mums ielaisties kaujā, un viņš to labi zina. Bet tiltu viņam neredzēt. Par to mēs jau iepriekš parūpēsimies."

„Jā," d'Alansons teica, „mēs viņam sekosim un neļausim to ieņemt. Bet kas būs ar Božansī?"

„Atstājiet Božansī manā ziņā, mīļo hercog; es to ieņemšu divu stundu laikā, pat neizlejot asinis."

„Tiešām, jūsu godība. Jums tikai viņiem jāpavēstī šī jaunā zina, un vini paši jums padosies."

„Jā. Un rīta ausmā jau būšu jūs panākusi pie Mengas, un man būs līdzi mūsu konetabls ar saviem piecpadsmit simtiem vīru; un, kad Talbots dabūs zināt, ka Božansī kritusi, tas viņu ietekmēs."

„Kaut tev jupis, tik tiešām!" iesaucās Lagīrs. „Viņš piepulcinās savai armijai arī Mengas garnizonu un dosies uz Parīzi. Tad mēs atkal atgūsim savu pulku, kas palika sargājot tiltu, un līdz ar to arī savus Božansīs apsargus, rit mums būs 2400 cilvēku vairāk, kā pirms stundas mums arī apsolīja. Šie angli patiesi mums visu atvieglo un aiztaupīs liekus zaudējumus un rūpes. Tagad tikai gaidām jūsu pavēles, godība!"

„Tas nu būtu visai vienkārši. Ļaujiet ļaudīm trīs stundas atpūsties. Vienos pirmpulki dosies ce|ā jūsu vadībā, un jums ies palīgā Potons de Sentraī; divos sekos galvenie spēki, kurus vadīs ģenerālleitnants. Turieties tūlīt aiz ienaidnieka, sekojiet tam pa pēdām, bet izvairieties ar to ielaisties kaujā. Es ar nelielu apsardzību došos uz Božansī un mēģināšu tikt ātrāk galā, lai pirms rīta ausmas mēs ar Francijas konetablu jau varētu jums pievienoties."

Viņa arī turēja vārdu. Mēs sakāpām zirgos, visu laiku vēl lietum līstot, un devāmies ceļā, pievākdami arī sagūstītu angļu virsnieku, kam vajadzēja apliecināt Žannas vēstījumu. Drīz arī bijām galā un pieprasījām cietoksni padoties. Ričards Getens, Talbota vietnieks, pārliecinājies, ka ar saviem piecsimt vīriem pamests liktenim, atzina par labāku padoties un lieki mums nepretoties. Viņš gan nevarēja sagaidīt kaut cik izdevīgus noteikumus, bet Žanna apgājās ar viņu visai augstsirdīgi. Viņa atļāva karavīriem paturēt zirgus un ieročus, kā arī ikvienam pievākt mantību līdz vienai markai sudrabā. Tie varēja aiziet pēc izvēles, bet desmit dienu laikā tiem bija jāsolās vairs nevērst ieročus pret Franciju.

Rīts vēl nebija ausis, kad jau bijām panākuši savu galveno karaspēku, un līdz ar mums bija arī Francijas konetabls, kas bija ieradies ar visu savu armiju, jo Božansī cietoksnī atstājām tikai nelielu apsardzības garnizonu. Priekšā dzirdējām dobjus lielgabalu grāvienus — tur Talbots jau bija ievadījis savu uzbrukumu tiltam. Bet necik vēlāk, vēl pirms rīta gaismas, lielgabali apklusa, un mēs vairs nekā nedzirdējām.

Getens bija nosūtījis — Žannas dotajā apsardzībā — pie Talbota vēstnesi, kam bija jāpaziņo par viņa padošanos. Talbots atzina, ka prātīgāk ir atkāpties, un atvilka karaspēku Parīzes virzienā. Kad gaisma ausa, viņš jau bija pagaisis, un līdz ar viņu lords Skēks un Mengas garnizons.

Tā bija ievērojama raža, ko trīs dienās ievācām angļu pamestajos cietokšņos — šajos varenajos cietokšņos, kas tik mierīgi un pārliecināti bija visu laiku turējuši savā varā Franciju, kurai nu bija radies glābējs.

## 30. nodala. Asiņainais Patē kaujaslauks

Kad beidzot pienāca neaizmirstamā 18. jūnija rīts, kā jau teicu, ienaidnieks nekur vairs nebija redzams. Bet tas mani neuztrauca. Es skaidri zināju, ka mēs to sameklēsim un dosim tam beidzamo triecienu — solīto liktenīgo triecienu, kas uz visiem laikiem sadragās angļu varu Francijā, kā Žanna teica savā pravietīgajā sapņojumā.

Ienaidnieks bija atkāpies plašajos Bosas līdzenumos — krūmiem un retiem kokiem apaugušā klajumā, kur nebija neviena ceļa un varēja vienā mirklī bez vēsts pazust pat vesela armija. Bet mēs drīz vien atradām mīkstajā zemē iezīmēto ceļu un sekojām ienaidniekam pa pēdām. Pēc visa spriežot, tas nebūt nebija nekārtībā bēdzis, bet gan noteiktā kārtībā atkāpies.

Mums tomēr vajadzēja uzmanīties. Tādā apkārtnē it viegli varēja iekrist slazdos. Tāpēc Žanna izsūtīja iepriekš jātnieku nodaļas Lagīra, Fotona un citu kapteiņu vadībā. Daži citi virsnieki jau sāka izrādīt neapmierinātību; tāda slapstīšanās viņiem nebija pa prātam, un viņi jau sāka kurnēt. Žanna nojauta viņu nemieru un nepacietīgi viņiem uzsauca:

„Dieva dēj, ko jūs gribat? Mums šie angli katrā ziņā jāsakauj, un mēs tos arī sakausim. Tie nekur neaizbēgs. Kaut arī tie pagaistu mākoņos, mēs tos panāksim!"

Pamazām tuvojāmies Patē; bija atlikusi vairs tikai kāda jūdze, ko iet. Tieši tobrīd mūsu izlūki, iegriezdamies krūmos, bija izcēluši briedi, kas lieliem lēcieniem aiztrauca tālāk un drīz vien pazuda mūsu skatienam. Nepagāja ilgs laiks, kad izdzirdējām Patē virzienā neskaidrus kliedzienus. Tie bija angļu kareivji. Cietoksnī tik ilgi badojušies, tie vairs nevarēja novaldīt prieka saucienus, kad redzēja tuvumā lēkājam svaigu cepeti. Nabaga kustonis, tas šoreiz pazudināja savus apsveicējus, kas to sagaidīja ar tik lielu jūsmu. Jo franči tagad zināja, kur meklējami angli, bet angļiem turpretim nebija ne jausmas, kur varētu atrasties franči.

Lagīrs palika uz vietas, kur bijis, un deva mums ziņu, kur ienaidnieks. Žanna staroja priekā. Alansonas hercogs viņai teica:

„Loti labi, tagad mums tas ir rokā; vai uzbruksim?"

„Vai jums ir labi pieši, manu princi?"

„Kā tā? Vai tad mums būs jābēg?"

„Dieva dēļ, tādas domas ne prātā! Angli tagad ir beigti un pagalam. Viņi būs tie bēdzēji. Un, lai viņus panāktu, būs vajadzīgi pieši. Bet tagad — uz priekšu, turamies ciešāk kopā!"

Kad panācām Lagīru, angli jau bija mūs pamanījuši. Talbota karaspēks pārgājienā bija sadalīts trīs dalās. Iepriekš bija izsūtītas izlūku nodaļas, tām sekoja artilērija, bet labu gabalu iepakaļ bija atstāts galvenais karaspēks, kam vajadzēja segt atkāpšanos. Tas pašreiz iznāca no krūmu biezokņa un iegriezās klajā laukā. Ienaidnieks novietoja savus lielgabalus, norīkoja priekšposteņus un nostādīja stopnie- kus, kas bija bruņoti ar pieciem simtiem pīķu; tiem vajadzēja mūs aizturēt, kamēr pienāktu galvenie spēki. Sers Džons Fastolfs steidzināja savus kareivjus auļot lēkšiem. Žanna tūliņ aptvēra izdevību un deva Lagīram pavēli doties uzbrukumā, to viņš arī steidzās izpildīt, kā negaiss aiztraukdamies ar saviem mežonīgajiem jātniekiem, kā jau bija paradis kaujas laukā.

Hercogs un bastards gribēja viņam sekot, bet Žanna teica:

„Ne tagad, uzgaidiet!"

Un tā viņi gaidīja, nepacietīgi grozīdamies seglos. Bet viņa neuztraucās, tikai uzmanīgi vēroja karaspēka kustību, apsvēra acīm atstatumus, aplēsa visu līdz minūtei un pat sekundei, un likās, visa viņas dvēsele koncentrēta viņas skatienā, viņas cēlajā stājā; aukstasinību un mieru nezaudēdama, viņa pilnīgi pārvaldīja stāvokli.

Un tur tālāk, laukā, bruņucepuru spalvām plīvojot, kā viesuļvētra joņoja Lagīra bezdievīgie jātnieki ar pašu Lagīru priekšgalā, kurš garumā pārspēja visus; viņš auļoja ar augstu paceltu šķēpu, ko turēja kā karogu.

„Skatieties, kur aizjoņo pats nelabais ar savu velnu pulku!" kāds vēl sajūsmā iesaucās, noskatīdamies viņam pakal.

Un tad viņš jau bija panācis Fastolfa armiju, kurš bēgdams atkāpās.

Brīdi vēlāk viņš pilnā sparā iedrāzās ienaidnieka rindās, un viss sajuka trakā cīņā. Hercogs un bastards piecēlās seglos, lai labāk redzētu, un satraukumā vairs nevarēdami valdīties, sauca Žannai:

„Nu, tagad l"

Bet viņa ar rokas mājienu viņus apturēja, vēl arvien vērodama, visu apsvērdama un aplēsdama, un no jauna viņiem teica:

„Pagaidiet, vēl nav īstais brīdis."

Ienaidnieka vajātais Fastolfs ar milzīgu skubu centās panākt savus priekšpulkus. Bet tiem pēkšņi bija izlicies, it kā Fastolfa armija jau sakauta un, baiļu trenkta, bēg, un tūliņ arī priekšpulki bailēs zaudēja galvu un nekārtībā glābās bēgdami, bet Talbots, nekrietni lādēdamies, sekoja viņiem un velti mēģināja viņus apturēt.

Nu bija pienācis īstais brīdis. Žanna iecirta zirgam sānos piešus un ar paceltu šķēpu deva zīmi, ka sākas galvenais uzbrukums. „Man pakaļ!" viņa sauca, pieplaka ar galvu zirgam pie kakla un kā vējš aizjoņoja kaujas laukā.

Mēs ar joni iedrāzāmies ienaidnieka bēgļu barā un trīs stundas nemitīgi cirtām, dūrām un kapājām, kur pagadījās. Tad beidzot atskanēja tauru signāls „Pārtraukt!" Patē kauja bija galā, un mēs bijām uzvarējuši. Žanna d'Arka nokāpa no zirga un domīgi aplūkoja baigo kaujas lauku. Tad viņa teica:

„Lai pateicamies Dievam! Šodien Viņš smagi piemeklējis ienaidnieku." Pēc brīža viņa pacēla galvu un, tālumā vērsdamas, klusām teica, it kā vairāk pie sevis runādama: „Ne tūkstoš gados… ne tūkstoš gados angļi pēc šā trieciena vairs neatgūs savu varu Francijā." Un viņa atkal brīdi iegrima pārdomās, un viņas skatienā staroja cēla apgarotība; viņa teica: „Ak, draugi, draugi, vai jūs maz to apzināties? Vai to saprotat? Francija jau ir ceļā uz brīvību!"

„Un to nekad nepiedzīvotu, ja nebūtu Žannas d'Arkas!" teica Lagīrs, zemu palocījies viņas priekšā, un arī citi sekoja viņa piemēram; aizejot viņš vēl pie sevis norūca: „Un, kaut mani velns parautu, ja es kādreiz to noliegtu!" Tad pulks pakaļ pulkam aizsoļoja mums garām — mūsu uzvaras vainagotā armija, un atskanēja mežonīgas gaviles: „Lai dzīvo Orleānas Jaunava, lai dzīvo!" Bet Žanna stāvēja smaidīdama un sveicināja ar savu šķēpu.

Jā, todien tā nebija pēdējā reize, kad redzēju Orleānas Jaunavu Patē kaujaslaukā. Vakarpusē es viņu vēlreiz sastapu tur, kur kaudzēm gulēja kritušie un ievainotie; mūsu ļaudis bija nomocījuši kādu angļu gūstekni, kas bija pārāk nabadzīgs, lai samaksātu izpirkuma naudu, un Žanna notālēm ieraudzīja šo mežonību; viņa tūliņ jāšus piesteidzās klāt un lika atsaukt priesteri, un tagad turēja klēpī sava mirstošā ienaidnieka galvu un maigiem vārdiem, kā miesīgā māsa, centās viņu mierināt nāves mokās; un pār viņas vaigiem ritēja īsti sievišķīgas asaras. [5]

## 31. nodala. Francija atgūst ticību

Žanna teica taisnību: Francija bija ceļā uz brīvību.

Karš, kas iegājis vēsturē ar Simtgadu kara vārdu, jau piedzīvoja savu beigu cēlienu. Pirmoreiz pēc deviņdesmit viena gada angļiem sāka klāties grūti.

Vai kaujā pats galvenais ir kritušo skaits un drupu daudzums? Vai arī galaiznākums? Ikviens gan tūliņ pateiks: ja kauja bijusi tiešām liela, vai arī mazāk svarīga, tad tikai ar savu galaiznākumu. Un raugoties galaiznākumā, Patē kauja ierindojas to nedaudzo tiešām lielo un svarīgo kauju izlasē, kādas jebkad izcīnītas, kopš cilvēce mēdz savas ķildas izšķirt ar ieročiem. Patē kaujai pat nav otras līdzīgas visā vēsturē, un tā gan būs pārējo starpā pati dižākā un izcilākā. Jo, kaujai sākoties, Francija atradās agonijā, un vairs nebija nekādu cerību, ka tā kādreiz varētu celties; bet, kad kauja bija galā, trīs stundas vēlāk, viņa jau atspirga, lai atkal atgūtu savu agrāko veselību. Pat nejēga to tūliņ redzētu, un nevienam tas nebija noliedzams.

Jau daža laba gaudena tauta savā laikā atspirga un atkal ir izcīnījusi sev neatkarību, bet tas panākts tikai pēc ilgas cīņas daudzos un ilgos karos; un tikai viena tauta to panākusi vienā dienā un ar vienu kauju. Tā ir franču tauta, un tā ir Patē kauja.

Atcerieties to un lepojieties ar to, jo jūs esat franči, un tas ir pats dižākais visā jūsu dzimtenes garajā vēsturē. Tas jau sniedzas debesis! Un, kad būsiet izauguši lieli, katrā ziņā apmeklējiet svētā godbijībā Patē kaujaslauku un noņemiet cepuri tā lieliskā pieminekļa priekšā, kas, kā jau teicu, sniedzas debesīs. Jo visas tautas visos laikos cēlušas pieminekļus savos kaujaslaukos, lai paaudžu paaudzēm atgādinātu tās cīņas, kas tur izcīnītas, un tos, kas cīņas izcīnījuši; vai gan Francija lai neatcerētos Patē un Žannu d'Arku? Nē, tas nevar būt. Un drīz viņai uzcels viņas cienīgu pieminekli, kādi jau uzcelti citām kaujām un citiem varoņiem, — ja vien tam būs diezgan vietas zem debesu juma.

Bet tagad atgriezīsimies pagātnē un atcerēsimies ko dīvainu un ievērojamu. Simtgadu karš sākās 1337. gadā. Tas turpinājās ilgi, gadu pēc gada; un beigās angli Kresī kaujā sagrāva Franciju pīšļos. Bet tā cēlās un atkal gadiem ilgi neatlaidīgi cīnījās, un galā no jauna sabruka, piedzīvojusi jaunu triecienu, kāds bija Pautjē kauja. Tad viņa vēlreiz saņēma visus spēkus, un tā atkal turpinājās gads pēc gada, gadu desmits pēc gadu desmita. Bērni piedzima, izauga, apprecējās un nomira… bet karš vēl turpinājās; un arī viņu bērni piedzima, izauga, apprecējās un nomira… bet karš vēl turpinājās; viņu bērni augot redzēja Franciju no jauna satriektu; šoreiz Francija piedzīvoja gluži neticamo Azenkūras neveiksmi — un gadu pēc gada vēl turpinājās karš, un starplaikā paguva apprecēties arī viņu bērnu bērni.

Francija bija sagrauta drupās, gulēja pīšļos. Puse piederēja angļiem, un pat nebija neviena, kas apstrīdētu viņu laupījumu; otra puse nepiederēja gluži nevienam — pēc trim mēnešiem arī tajā bija lemts pacelties angļu karogam: karalis jau bija apņēmies pamest savu karaltroni un bēgt aiz trejdeviņām jūrām.

Bet tad nāca vienkārša, neizglītota zemnieku meitene, kas bija piedzimusi un uzaugusi tālu laukos, un ar drošu prātu pārņēma savās rokās ieilgušā kara vadību, kurš jau trīs paaudžu laikā neganti postījis zemi un tautu. Un tad nāca pats īstākais un dīvainākais karagājiens, kāds jebkad atzīmēts vēsturē. Septiņās nedēļās tas tika paveikts. Septiņās nedēļās viņa pabeidza milzīgo karu, kas jau bija ildzis deviņdesmit vienu gadu; Patē karalaukā viņa deva tam liktenīgo triecienu, ar ko tas arī beidzās.

Padomājiet. To var izdarīt; bet ne saprast! Un tā jau ir cita lieta: neviens nekad nesapratīs šo nedzirdēto brīnumu.

Septiņās nedēļās—vietām nedaudz asiņu izlejot. Visvairāk to varbūt izlija Patē kaujā, kur angļiem, kauju sākot, bija seši tūkstoši vīru, bet, kauju beidzot, divi tūkstoši kritušo. Bet Kresī, Puatjē un Azenkūras kaujās, kā teic, franči bija zaudējuši turpat 100 000 kritušo, nemaz nerunājot par mazākām kaujām, kādu šai ilgajā karā bija savs tūkstotis. Kritušo saraksts šai karā iznāktu nebeidzams. Un kaujas laukā kritušos skaita desmittūkstošiem, bet, ja vēl pieskaita nevainīgas sievietes un bērnus, kas aizgāja bojā badā un sērgās, tad jau sanāk miljoni.

Šis karš tiešām bija līdzīgs cilvēkēdājam, kas gandrīz simt gadu apstaigāja Franciju, aprīdams visus, kas tam gadījās ceļā. Un tikai septiņpadsmit gadus vecais bērns ar savu mazo rociņu to pieveica; un vēl tagad tas guļ pīšļos Patē kaujas laukā un ne mūžam vairs necelsies.

## 32. nodaļa. Labas vēstis steidzas vēja spārniem

Nepagāja, tā sacīt, ne diena, kad lielo vēsti par Patē uzvaru jau zināja visa Francija. Galvot nevaru, bet droši var teikt — tiklīdz kāds francūzis to uzzināja, tā tūliņ, Dievu slavēdams, steidzās to pavēstīt savam kaimiņam; un kaimiņš savukārt ar skubu steidzās pie tālākā kaimiņa; un tā tālāk un tā joprojām šī priecas vēsts aplidoja visu Franciju; un, ja kāds to uzzināja naktī, lai cik vēla būtu stunda, tas ar skubu rausās augšā no savas guļasvietas un steidzās paziņot šo vēsti citiem. Un prieks izplatījās līdz ar šo ziņu, kā saules gaisma atkal atspīd pēc tumšas nakts; un Francija arī bija visu to laiku dzīvojusi nakts tumsībā; tā bija ilgus gadus smakusi aklā tumsībā, kurā tagad žilbi atausa jauns sauleslēkts.

Vēsts aizsteidzās priekšā ienaidniekam, kas bēgdams atkāpās Jevillas virzienā, un pilsēta sacēlās, nokratīdama angļu virskundzību, un noslēdza vārtus, neļaudama viņiem patverties. Un tad tā aizlidoja tālāk līdz Monpipo, līdz Sensimonai un citiem angļu cietokšņiem; un visur angļu garnizons meklēja glābiņu bēgdams, iepriekš vēl nodedzinot, kas bija dedzināms. Viena mūsu armijas daļa ieņēma Mengu un to izlaupīja.

Kad nonācām līdz Orleānai, prieks tajā, mūs sagaidot, vēl piecdesmitkārt pārsniedza to trako prieku, ar kādu mūs bija sagaidījuši kādreiz. Bija jau nakts, un pilsēta tik krāšņi laistījās ugunīs, ka mēs, likās, jājām caur gaismas un uguns jūru; un troksnis — nebeidzamās pūļu gaviles, lielgabalu grāvieni un baznīcu zvani — pārspēja visu iedomājamo. Un mūsu jājienu bez rimas pavadīja viens vienīgs milzīgs sauciens, kas šalca kā vētras auri: „Lai dzīvo Žanna d'Arka — ceļu Francijas Glābējai!" Un dzirdēja ari citus saucienus: „Kresī, Puatjē un Azenkūra ir atriebta! — Uz mūžiem slava Patē uzvarai!"

Ļaudis tiešām aiz prieka vai prātu zaudēja. Kaut ko tādu nevar ne iedomāties. Gājiena vidū bija gūstekņi. Kad tie gāja garām un tauta pati savām acīm redzēja savu senseno ienaidnieku Talbotu, kas viņus tik ilgu laiku bija dancinājis savas baigās kara mūzikas ritmā, jūs paši varat iedomāties, cik liels visos bija satraukums — to nemaz nevar aprakstīt. Ļaudis tā priecājās, viņu ieraugot, ka tūliņ gribēja viņu sagrābt un pakārt; tādēļ arī Žanna aicināja viņu sev blakus, savā apsardzībā. Un tas bija visai dīvains pāris.

## 33. nodala. Pieci diženie Žannas panākumi

Ja, Orleānā aiz prieka zaudēja prātu. Tā ielūdza karali un jau gatavojās to lieliski uzņemt. Bet karalis nerādījās. Tolaik viņš bija tikai vergs Latremuī rokās, kas viņu izrīkoja pēc sava prāta. Un kungs ar kalpu pašreiz uzturējās kunga pilī Sillī pie Luāras.

Božansī Žanna bija solījusi samierināt konetablu Rišmonu ar karali. Viņa kopīgi ar Rišmonu ieradās Sillī pie Luāras un arī turēja savu solījumu.

Žanna vispār veikusi piecus dižus uzdevumus:

1)  Atbrīvojusi aplenkto Orleānu.

2)   Guvusi uzvaru pie Patē.

3)    Sillī pie Luāras samierinājusi Francijas konetablu ar karali.

4)   Kronējusi karali Reimsā.

5)   Savā karagājienā maz izlējusi asiņu.

Un tagad esam nonākuši līdz šim karagājienam (un arī karaļa kronējumam). Tas bija garais uzvaras gājiens cauri ienaidnieka zemei no Žjēnas līdz Reimsai un no turienes līdz Parīzes vārtiem, un šajā gājienā Žanna ieņēma vienu angļu cietoksni pēc otra; un visu to viņa vairāk panāca ar savu vārdu, neizlejot ne piliena asiņu, — kas varbūt arī ir dīvainākais karagājiens visā vēsturē un katrā ziņā pats dižākais viņas panākums karalaukā.

Svarīgāko Žannas veikumu vidū, kā jau teicu, bija arī tas, ka viņa samierināja karali ar Francijas konetablu. Neviens cits nebūtu varējis to izdarīt, un nevienam dižajam arī nebija nekādas patikas iejaukties. Prāta ziņā, karamākslā un ari valstslietās konetabls Rišmons bija spējīgākais vīrs visā Francijā. Viņš nebūt neliekuļoja, stāstīdams par savu uzticību tēvijai, un neapšaubāma bija arī viņa godprātība (un tieši tādēļ jau viņu necieta galmā, kur visi bija viltnieki un liekuļi).

Atgūdama Rišmonu Francijai, Žanna sev nodrošināja panākumus savā lielajā darbā, ko bija uzņēmusies. Rišmonu viņa agrāk nekad nebija redzējusi, pirms viņš ieradās pie viņas ar savu nelielo karaspēku. Vai nebija brīnums, ka viņa ar pirmo skatienu jau zināja, ka šis ir īstais vīrs, kas viņas darbu novedīs līdz galam un saglabās uz mūžīgiem laikiem? Kā šis bērns to varēja zināt? Tādēļ, ka viņa bija „redzīga", kā reiz teica viens mūsu bruņinieks. Jā, viņai bija šī retā spēja, kas gan ir pati augstākā un retākā, kādu cilvēks var vēlēties. Nekas sevišķs vairs nebija darāms, bet arī nevarēja visu bez briesmām atstāt karaļa idiotiem; vajadzēja rīkoties ar veikla valstsvīra gudrību; ilgi un pacietīgi, kaut ari sīki, vajāt ienaidnieku. Vēl savu gadsimta ceturksni šad un tad vajadzēja izcīnīt pa nelielai kaujai, un veikls virs to ari varētu izdarīt, netraucējot pārējos valsts novadus; un angļiem pamazām un neatliekami vajadzēja izvākties no Francijas.

Un tā ari notika. Rišmona ietekmē karalis vēlāk pārvērtās — iemantoja vīrišķību, kļuva īsts karalis, brašs un spējīgs un savā rīcībā noteikts karavīrs. Sestajā gadā pēc Patē viņš pats vadīja karaspēku kaujās; cīnījās cietokšņu grāvjos, līdz viduklim mirkdams ūdenī, un rāpās vaļņos, ar tādu bezbailību spītēdams ienaidnieka bultām, ka pat Žanna d'Arka būtu ar viņu apmierināta. Drīz viņi abi ar Rišmonu galīgi atbrīvoja Franciju, padzīdami angļus pat no tādiem novadiem, kuros tie netraucēti bija valdījuši jau trīssimt gadu. Tādos apgabalos vajadzēja daudz gudrības un veiklas uzmanības, jo angli bija valdījuši visai taisnīgi un prātīgi; un, kas tādu valdību pieredzējis, tas ne labprāt vēlēsies sev citus kungus un valdniekus.

Bet kurš Žannas d'Arkas panākums gan būs pats galvenais? Manuprāt, ikviens viņas panākums savā laikā bijis pats galvenais. Ar to gribu teikt, ka visumā tie gluži vienlīdzīgi, un nav neviena, ar ko citi nevarētu sacensties.

Vai jūs saprotat? Ikviens bija kāpiens augstāk. Ja viena iztrūktu, nekas nebūtu panākts; un, ja kaut viens būtu nelaikā vai nevietā, ari tad nekas nebūtu panākts.

Ņemsim kaut kronēšanu. Kur gan vēsturē atradīsiet vēl lielāku diplomātijas meistardarbu? Vai karalis maz apjēdza, cik tai liela nozīme? Nē. Un vai kāda jēga par to bija viņa ministriem? Nē. Un mainīgajam Bedfordam, kas pārstāvēja angļu troni? Nē. Tiklab karalim, kā arī Bedfordam bija ārkārtīgi svarīgi izdevība; karalis būtu to panācis bez pūlēm; bet ne viens, ne otrs neapzinājās visu iespējamo un pat ne pirkstu nepacēla. Visā Francijas augstākajā valsts vadībā tikai viens apjēdza neatsveramo iespējamību, ko citi pameta novārtā — un tas bija nemākulīgs, septiņpadsmit gadus vecs bērns, Žanna d'Arka — un viņa to jau uzlūkoja par svarīgāko savā aicinājumā.

Kā viņa varēja to zināt? Gluži vienkārši: viņa bija vienkārša zemniece. Ar to arī viss izskaidrojams. Viņa bija dzīvojusi tautā un labi pazina to; bet tie citi grozījās augstākajā sabiedrībā un par tautu neko lielu nezināja. Mēs atlicinām pārāk maz vērības tam nenoteiktajam, bezveidīgajam, inertajam vairākumam, tam varenajam, neapjaustajam spēkam, ko saucam par „tautu", šo vārdu izrunājam pat ar nicinājumu. Tiešām dīvaini, ka tā izturamies, jo būtībā labi zinām: ja tauta balsta troni, tas stingri turas savos pamatos, bet, ja šis balsts sācis ļodzīties, tad nekas vairs pasaulē to nevar izglābt.

Un tagad palūkosimies, cik tas bija svarīgi. Kam tic draudzes gans, tam tic arī viņa draudze; tā viņu mīl un viņu ciena; viņš ir tiem uzticams draugs, drošs patvērums, mierinātājs bēdās, palīgs nedienās; tie viņam akli uzticas; ko viņš tiem liks darīt, to viņi darīs, akli paļaudamies viņam savā mīlestībā, lai tas maksātu ko maksādams. To visu kopā savelkot, kāds gan būs galaiznākums? Proti, tāds, ka draudzes gans ir īstais tautas valdnieks. Un kas gan ir karalis, ja draudzes gans ārda troņa balstus un noliedz karalvaru? Drīzāk ēna, ne karalis; tādam labāk nolikt savu kroni.

Vai nu būsiet sapratuši? Un tagad turpināsim. Baznīckunga kārta ir Dieva svaidīta, un viņu šai kārtā iesvētī pats Dieva vietnieks zemes virsū. Šī konsekrācija ir galīga; neviens to nevar ne atcelt, ne grozīt. Ne pāvests, ne cita vara nevar atņemt priesterim viņa kārtu; pats Dievs viņam to piešķīris, un tā ir uz mūžu svētīta un neaizskarama. Draudzei tas ir labi zināms, lai cik tā vientiesīga. Draudzes ganam un viņa draudzei Dieva svaidītā vara ir vienīgā, kam bez iebildumiem jāpaklausa. Tiklab draudzes ganam, kā arī viņa ganāmpulkam nekronēts karalis ir tikai karaļa līdzība; kamēr tas nav Dieva svaidīts, tikām viņa vietā var arī citu nosēdināt tronī. Vārdu sakot, nekronēts karalis ir apšaubāms karalis; bet, ja pats Dievs viņu svaidījis un ja Dieva kalps bīskaps viņam devis savu svētību, tad vairs viņu nedrīkst apšaubīt; draudzes gans ar savu draudzi tūliņ klust par viņa uzticīgiem pavalstniekiem un vairs neatzīst citu karali, kamēr vien dzīvo īstais.

Žannai d'Arkai, kas bija vienkārša zemniece, Kārlis VII nebija nekāds karalis, kamēr nebija kronēts; viņai tas bija vienīgi troņmantnieks. Ja kaut kur, viņas vārdiem runājot, esmu to nosaucis par karali, tad tas ir tikai pārpratums; viņa to dēvēja vienīgi par troņmantnieku, nevis citā vārdā, kamēr tas nebija kronēts. Ar to jūs redzat kā spogulī — jo Žanna taču bija visas Francijas vienkāršās tautas spogulis, — ka varenajam, neapjaustajam spēkam, ko sauc par „tautu", viņš, vēl nekronēts, nebija karalis, bet tikai troņmantnieks, un, kad bija kronēts, tad arī līdz mūža beigām palika vienīgais tautas atzītais un likumīgais valdnieks.

Tagad jūs paši saprotat, cik kronēšanai bija liela nozīme šajā politiskajā šaha partijā. Bedfords to vēlāk saprata un mēģināja labot kļūdu, kronēdams savu karali, bet kāds tur vairs bija labums? Ar to viņš nekā nepanāca.

Šahu pieminot, Žannas lielie veikumi tiešām atgādina veiklus šaha gājienus. Ikviens no tiem bija savā laikā un vietā, tālab visiem bija lieliski panākumi. Laika gaitā ikviens likās vissvarīgākais, bet galaiznākumā tie visi izrādījās vienlīdz svarīgi. Un te, lūk, būtu viņas gājienu kārtība:

1.    Orleānā un Patē — šahs!

2.    Turpmākajā gājienā samierinājums — bet bez šaha, jo ar to Žanna tikai ievada tālāko uzbrukumu.

3.     Kronēšana — šahs!

4.     Karagājiens, kas neprasīja ne piliena asinu — šahs!

5.     Beidzamais gājiens (jau pēc viņas nāves), kurā konetabls Rišmons, salabis ar Francijas karali, kļuva viņa uzticamākais balsts un palīgs, un līdz ar to — šahs un mats!

## 34. nodala. Burgundiešu joki

Luāras karagājiens pašķīra ceļu uz Reimsu. Tagad vairs nekas nekavēja karalim kronēties. Kronēšanai bija jāvainago Žannas dievišķais uzdevums, un tad viņai vairs nebūs jākaro, viņa varēs atkal atgriezties mājās pie mātes un sava ganāmpulka un nekad viņa vairs neatstās savu dzimto ciemu, kur viņa jutās tik laimīga. Tas bija viņas sapnis; un viņa nekur vairs nerada mieru, cik loti ilgojās redzēt to piepildāmies. Dzimtenes ilgas viņā bija tik stipras, ka es jau zaudēju ticību viņas abiem pareģojumiem par viņas drīzo nāvi, un, protams, tiklīdz man zuda ticība, mēģināju sev iegalvot, ka tas nenotiks.

Karalim bija bail doties uz Reimsu, jo ceļā vēl bija neskaitāmi angļu cietokšņi. Bet Žannai nebija ne mazāko bažu, viņasprāt, tie vairs nebija bīstami, jo angli jau bija zaudējuši paļāvību saviem spēkiem.

Un viņai bija taisnība. Kā vēlāk paši pieredzējām, Reimsas gājiens izrādījās tikai tāds izpriecas gājiens. Žanna pat neņēma līdzi artilēriju, tik loti viņa bija pārliecināta, ka iztiks bez tās. No Žjēnas izgājām 12 000 vīru lielā sastāvā. Tas bija 29. jūnijā. Jaunava gāja blakus karalim; viņam otrā pusē blakus jāja Alansonas hercogs. Hercogam sekoja trīs citi karaļnama prinči. Bet aiz tiem jāja Orleānas bastards, maršals de Buseks un Francijas admirālis. Tālāk sekoja Lagīrs, Sentraī, Latremuī un garā virknē citi bruņinieki un dižciltīgie.

Trīs dienas nostāvējām pie Oseras. Tā apgādāja mūsu armiju ar pārtiku, un pilsētas pārstāvji gaidīja karali ar sālsmaizi, bet mēs nemaz nerādījāmies pilsētā.

Senflorantēna plaši atvēra savus vārtus karalim.

4. jūlijā sasniedzām Senfalu, un tālāk mūs gaidīja Truā, ko mēs, jaunieši, it īpaši gribējām redzēt; jo atcerējāmies, kā priekš septiņiem gadiem Domremī ganībās Saulene ieradās ar savu melno karogu un atnesa mums kauna vēsti par Truā līgumu, ar kuru toreiz Franciju nodeva Anglijas kalpībā un izprecināja mūsu karaļnama princesi Azenkūras Miesniekam. Nabaga pilsēta gan nebija vainojama; tomēr mūsu dzīslās kaisa asinis, kad to atcerējāmies, un labprāt gribējām, lai tur atgadītos kāda sadursme un lai mēs varētu ieņemt pilsētu ar joni un to nodedzināt. Pilsētā tobrīd bija spēcīgs angļu un burgundiešu garnizons, un tas vēl gaidīja ierodamies palīgspēkus no Parīzes. Pievakarē mēs apmetāmies pilsētas vārtu priekšā un izcīnījām diezgan sīvu kauju ar ienaidnieku, kas mēģināja mums uzbrukt.

Žanna nosūtīja pilsētai ultimātu ar prasību nolikt ieročus. Pilsētas komandants, redzēdams, ka viņai nav artilērijas, par to tikai pasmīnēja un nosūtīja viņai nekaunīgu atbildi. Piecas dienas mēs apspriedāmies un mēģinājām izlīgt mieru. Bet ar to nekas nebija panākams. Karalis jau gribēja doties atpakaļ un atmest visam ar roku. Viņam bija bail doties tālāk, atstājot sev aiz muguras tik spēcīgu cietoksni. Tad Lagīrs bilda arī savu vārdu, skardams dažus Viņa majestātes padomniekus:

„Orleānas Jaunava uzņēmās šo karagājienu labprātīgi; un mums gan būtu jāklausa viņas spriedumam, nevis jāļaujas citu iebildumiem, lai cik augsts būtu šo cilvēku dzimums vai kārta."

Tas, ko viņš teica, bija visai gudri un prātīgi. Un tā karalis beigās aicināja Jaunavu un jautāja, ko viņa labāk ieteiktu. Viņa tam droši un pārliecināti atbildēja:

„Trīs dienās cietoksnis būs mūsu rokās."

Viltīgais kanclers iebilda:

„Ja vien mēs būtu par to pārliecināti, tad varētu arī sešas dienas uzgaidīt."

„Tiešām, sešas dienas uzgaidīt! Bet es jums galvoju, ka mēs rītdien ieņemsim pilsētu!"

Tad viņa uzkāpa zirgā un apjāja mūsu karaspēku, saukdama:

„Sagatavojieties, draugi, sagatavojieties! Rita ausmā dosimies uzbrukumā!"

Tonakt viņa nemaz negulēja: visu nakti viņa palīdzēja darbā, strādādama roku rokā ar vienkāršajiem kareivjiem. Viņa lika sagatavot žagarus un sasiet tos kūlos, ar ko piepildīt cietokšņa grāvi; un šajā grūtajā darbā viņa neatpalika no vīriešiem.

Rita ausmā viņa nostājās karaspēka priekšgalā, un taures jundīja uzbrukumu. Bet tieši tajā brīdi pilsēta pacēla baltu karogu un padevās bez šāviena.

Otrajā dienā karalis blakus Žannai un kopā ar Paladīnu, kas nesa viņas karogu, armijas priekšgalā svinīgi iejāja pilsētā. Un tā bija pamatīga armija, jo ik dienu kļuva arvien lielāka.

Un tālāk jāatzīmē kas dīvains. Ar pilsētu slēgtajā līgumā angļu un burgundiešu garnizonam bija atļauts aiziet ar visu viņu „mantību". Tas, starp citu, bija labi izdomāts, jo no kā gan viņi turpmāk pārtiktu? Tātad labi; visiem viņiem bija nozīmēti vieni vārti izejai, un ap to laiku, kad viņiem bija nolikts aizkavēties, mēs, jaunieši, līdz ar Punduri aizgājām noskatīties, kā viņi aizies. Ienaidnieks nāca bezgalīgā virknē, ar kājniekiem priekšgalā. Kad tas pienāca tuvāk, jau pa gabalu bija redzams, ka ikviena nastas smagums un apjoms pārsniedza nesēja spēkus; un mēs savā starpā spriedām, ka vienkāršiem kareivjiem, kādi viņi bija, ir diezgan liela mantība, ja viņi tā apkrāvušies. Bet, kad viņi pienāca mums tuvāk — ko gan jūs domājat? Ikvienam šim nelietim paunā bija pa franču gūsteknim! Kā redzat, viņi aizgāja ar visu savu „mantību" — savu īpašumu — kas viņiem bija noteikti atļauts līgumā.

Padomājiet tikai, cik tas bija gudri un veikli izdarīts! Ko tu varēji viņiem teikt? Ko viņiem padarīt? Jo viņi taču rīkojās gluži likumīgi. Gūstekni bija viņu īpašums; neviens to nevarēja noliegt. Un ja nu tie būtu angļu gūstekņi, mani mīļie, kāds tas būtu bagātīgs laupījums! Jo angļu gūstekņi jau veselu gadsimtu bija retums, kamēr ar franču gūstekņiem bija citādi. To beidzamajos simt gados bija pārpilnība. Franču gūstekņa īpašnieks palaikam to ilgi neturēja, izpirkuma maksu gaidīdams, kā tas bija parasts, bet gan steidzās to nogalināt, lai nebūtu lieki jādod uzturs. Tā jūs redzat, cik tolaik maza vērtība bija tādam laupījumam. Kad ieņēmām Truā, kaujams teļš maksāja trīsdesmit franku, aita sešdesmit, bet franču gūsteknis tikai astoņus frankus. Tiem citiem kaujamiem lopiņiem toreiz bija milzīga cena — un jums tā liksies gluži neticama. To izdarīja karš. Gala cēlās cenā, un gūstekņu vērtība kritās.

Labi, tātad angli aiznesa nabaga frančus paunā. Ko mēs varējām iesākt? Neko sevišķu nevarējām, tomēr darījām, ko spējām. Mēs aizsūtījām ziņu, bet paši līdz ar franču apsargiem aizturējām gājienu un uzsākām sarunas, lai kaut cik iegūtu laiku. Kāds liela auguma burgundietis zaudēja pacietību un pilnā kaklā ņēmās lamāties, ka neviens viņu neaizturēšot; viņš iešot un ņemšot līdzi arī savu gūstekni. Bet mēs viņu ielencām, un viņš redzēja, ka ir vīlies, jo nekur nevarēja aiziet. Viņš nu sāka neganti sodīties un mūs gānīt; savu gūstekni zemē nolaidis, viņš to saistītu nostādīja uz kājām, tad izvilka nazi un, izsmieklā valdīdams acis, teica:

„Es to nedrīkstu aiznest, jūs sakāt — un tomēr tas ir mans īpašums, un neviens to nenoliegs. Tā kā man neļauj aiznest viņu, šo manu īpašumu, tad es zināšu citādi sev izlīdzēt. Jā, es varu viņu nokaut; lai cik lieli muļķi jūs būtu, šo tiesību jūs man nenoliegsiet. Ak, par to jūs nebijāt domājuši, draņķi!"

Nabaga izmocītais gūsteknis uzlūkoja mūs ar žēlu skatienu, mēmi lūgdams viņu paglābt, tad viņš mūs uzrunāja un teica, ka mājās viņam paliekot sieva un mazi bērniņi. Jūs varat paši iedomāties, kā mums sāpēja sirds. Bet ko mēs varējām darīt? Burgundietis rīkojās gluži likumīgi. Mēs tikai varējām lūgt gūsteknim žēlastību, ko arī darījām. Un burgundietim tas varen patika. Viņš pat pielika roku pie auss, it kā lai labāk saklausītu, un visādi izsmēja mūs. Tur jau varēja no ādas izlīst. Tad Punduris teica:

„Mīlie jaunskungi, ļaujiet man ar viņu parunāt; ja jau kāds pārliecināms, tad man šai ziņā it īpaši padodas, kā jūs, mani labi pazīdami, paši zināt. Jūs smīnat; tas nu būtu sods par manu lielību, un godīgi sakot, esmu arī to pelnījis. Bet es tomēr pamēģināšu…" To teikdams, viņš piegāja pie burgun- dieša un iesāka ar viņu gluži lēnīgā garā, draudzīgi viņu uzrunājot; un tad viņš pieminēja arī Jaunavu; to piesaukdams, viņš aizrādīja, ka viņa savā labsirdībā gan pratīšot viņam atlīdzināt…

Bet tālāk viņš netika. Burgundietis pārtrauca viņu ar nikniem lamuvārdiem, apvainodams arī Žannu d'Arku. Mēs jau gribējām viņu pārmācīt, bet Punduris, kļuvis balts kā krīts, pagrūda mūs sāņus un drūmi apsauca:

„Es jūs lūdzu paciesties! Vai gan es neesmu viņas goda- sargs? Es pats to nokārtošu."

To teikdams, viņš pēkšņi tvēra ar labo roku, sagrāba lielo burgundieti aiz rīkles un pacēla viņu gaisā. „Tu apvainoji Jaunavu," viņš sauca, „un Jaunava ir Francija. Kas to teicis, tas vairs nemūžam nerunās." x

Dzirdēja kaulus brīkšķam. Burgundietim acis līda laukā no pieres. Seja pietvīka zili melna. Rokas nošļuka lejup, stāvs sāka raustīties, muskuļi atslāba un vairs neklausīja. Tad Punduris palaida viņu vaļā, un burgundietis smagi saļima bez dzīvības.

Mēs atraisījām gūstekņa saites un teicām, ka viņš ir brīvs. Vienā mirklī bija izgaisusi viņa verdziskā pazemība, un viņš pēkšņi vai prātu zaudēja aiz liela prieka, bet tad atjēdzās un iekaisa gluži bērnišķās dusmās. Pieskrējis pie beigtā ienaidnieka, viņš sāka to spārdīt un spļāva tam sejā; viņš mīdīja to kājām, bāza tam mutē dubļus, smējās, lamājās un savā neķītrībā vairs nepazina robežu. Nevajag aizmirst: karalaukā ir maz svēto. Daži, kas to redzēja, smējās, citi bija vienaldzīgi, nevienam tas nebija pārsteigums. Bet, tā plosīdamies, atbrīvotais vīrelis bija pievirzījies pārāk tuvu ienaidnieka rindām, un kāds cits burgundietis pēkšņi pārgrieza viņam rīkli, un viņš saļima ar mežonīgu kliedzienu, apšļācot ar asinīm apkārtējos. Skatītāji, tiklab ienaidnieki, kā arī mūsējie, to uzņēma ar skaliem smiekliem; un ar to arī izbeidzās šis Jautrākais" gadījums manā raibajā karavīra mūžā.

Tajā brīdī pie mums uztraukta piesteidzās Žanna. Viņa uzklausīja garnizona sūdzību un teica:

Jums taisnība. Tas ir skaidrs. Līgumā ir viens nepārdomāts vārds, un to var visādi iztulkot. Tomēr jūs neņemsiet līdzi šos nelaimīgos gūstekņus. Tie ir franči, un es to nepieļaušu. Karalis viņus visus izpirks. Uzgaidiet, kamēr būšu atpakaļ ar viņa pavēli; un lai tiem ne mats no galvas nenokristu; to es jums saku — jūs par katru no tiem dārgi samaksāsiet, ja man neklausīsiet."

Tā viss arī nokārtojās. Gūstekņi pagaidām bija paglābti. Tad viņa steigšus devās pie karaļa un pieprasīja izpirkt gūstekņus, nelaudamās nekādiem iebildumiem, ne runām. Karalis beidzot piekāpās, un viņa traucās atpakaļ, karaļa vārdā izpirka gūstekņus un palaida tos brīvībā.

## 35. nodala. Francijas troņmantnieka kronēšana

Mēs devāmies tālāk; Salona mums padevās; kad pie Šalonas Žannai jautāja, vai viņai neesot bail par turpmāko, viņa atbildēja, ka bīstoties vienīgi nodevības. Kas tobrīd tam būtu ticējis? Kam tas būtu sapni rādījies? Un tomēr tas bija savā ziņā paredzējums. Cilvēks tiešām ir visai nožēlojams radījums.

Mēs devāmies bez apstājas tālāk; beidzot, 16. jūlijā, jau saskatījām tālumā savu galamērķi — redzējām varenos

Reimsas katedrāles torņus! Karaspēkā atskanēja skalas gaviles, kas kā vilnis aizvēlās tālāk līdz aizmugurei. Žanna sēdēja zirga mugurā un skatījās, ģērbta savās baltajās bruņās — it domīga un skaista, un viņas seja staroja milzīgā priekā, tajā jau atplaiksnījās kas dievišķs, un viņa pati drīzāk atgādināja garu vai parādību, nekā dzīvu, mirstīgu cilvēku. Viņas dižais uzdevums tuvojās savam nobeigumam, vainagojies ar lieliskiem panākumiem. Jau rīt viņa varēs teikt: „Nu paveikts tas, kas bija veicams, un tagad [aujiet man iet."

Mēs iekārtojām nometni, un tūliņ ar skubu visu sagatavoja lielajām svinībām. Ieradās virsbīskaps, lielāks pulks runasvīru, un tad bariem un pulkiem sanāca gan pilsētnieki, gan laucinieki ar karogiem un mūziku un pārplūdināja mūsu nometni, ikvienam skurbstot sajūsmā. Un visu nakti Reimsa bija nomodā un posās svētkiem, visur klaudzēja veseri, greznojot pilsētu, ceļot uzvaras vārtus un krāšņi rotājot vecās katedrāles ārieni un iekšieni.

Mēs devāmies ceļā jau rīta agrumā: kronēšanas ceremonijai vajadzēja sākties deviņos un turpināties piecas stundas. Mums jau ziņoja, ka angļu un burgundiešu garnizons nemaz nedomājot pretoties Jaunavai un ka pilsēta mums plaši atvēršot vārtus, sagaidot mūs ar sajūsmu un gavilēm.

Rīts bija padevies lielisks, spoži spīdēja saulīte, bet laiks bija vēss, tas radīja spirgtu, možu izjūtu. Armija bija uzposusies, un bija tīkami noskatīties, kā pulks pakal pulkam aizsoļoja savā gājienā uz kronēšanas vietu.

Žanna savā melnajā zirgā, ģenerālleitnanta un tuvāko virsnieku pavadīta, novietojās nomaļus, lai noskatītos beidzamajā parādes gājienā un atvadītos no saviem karapulkiem; jo viņa negribēja ilgāk turpināt savas karavīra gaitas. Armija to zināja un domāja, ka beidzamo reizi redz sava neuzvaramā mazā karavadoņa meitenīgo sejiņu, bet viņi tik ļoti mīlēja šo karavadoni, lepojās ar to, dievināja viņu, savā vientiesīgajā sirsnībā apveltīja ar pašu izdomātu dižciltību, godinot par „Dieva meitu", „Francijas glābēju", „Uzvaras Mīluli", „Kristus Bruņinieci", kā arī apveltīja ar daudziem citiem mīļiem, naivi sirsnīgiem, patiesas mīlestības apdvestiem vārdiem, ar kādiem parasti vecāki apveltī savus mazos mīluļus. Un tā šoreiz bija gluži jauna izjūta. Agrāk, viņai garām ejot, karapulki arvien skali un trokšņaini uzgavilēja, soļoja ar paceltu galvu, acīm priekā starojot, bungām rībot un karogiem plīvojot; bet tagad bija citādi. Ja aizvērtu acis, tad varētu iedomāties esam miroņu valstībā. Vasaras klusumā dzirdēja tikai smago karaspēka soli, un tas bija viss. Garām soļodami, karavīri viņu militāri sveicināja ar paceltu labo roku, vēl beidzamo reizi viņu uzlūkodami un cenzdamies paturēt atmiņā. Rokas palika paceltas goddevīgā sveicienā vēl labu laiku pēc tam, kad pielika pie acīm mutautiņu, un tad karavīru sejās varēja redzēt valdītas žēlabas.

Parādes gājiens pēc grūtas uzvaras gan parasti pilda sirdis ar varenu prieku un sajūsmu; bet šoreiz tās gura aiz nožēlas.

Tad mēs devāmies pie karaļa, kas bija apmeties virsbīskapa lauku pilī; karalis jau bija saposies, mēs sēdāmies zirgos un ieņēmām vietas armijas priekšgalā. Pa to laiku no visām malām bija saplūduši apkārtējie laucinieki un sapulcējušies abpus ceļam, lai redzētu vaigā Žannu — kā jau tas bija parasts kopš pašas pirmās dienas, kad devāmies ceļā. Mūsu ceļš veda pāri zaļām norām, un abās pusēs drūzmējās košos, krāsainos apģērbos tērpti zemnieku bari; ikviena zemniek- meiča un lauku sieva bija tērpusies baltā ņieburā un spilgti sarkanos svārkos. Likās, tālumā aizvijas bezgalīga divkārša sarkanu magoņu un baltu liliju vija. Un visu šo laiku ik dienu mūsu gājiens turpinājās cauri šādiem puku dārziem. Tikai šīs dzīvās puķes mūs sagaidīja uz ceļiem ļimdamas, pateicībā vērsdamas sejas pret Žannu, celdamas augšup rokas un skaudras prieka un gandarījuma asaras raudādamas. Un visgarām ceļam tie, kas bija tuvāk, centās piekļūt viņas kājai, tad to skūpstīja un glauda pie vaiga. Nekad neredzēju neviena, kas būtu palicis stāvot, kad viņa jāja garām, vai kas nebūtu noņēmis cepuri viņas priekšā. Vēlāk, kad viņu tiesāja, šo laužu aizgrābtību izmantoja apsūdzībai. Tauta bija dievinājusi viņu, un ar to bija pierādīta viņas bezdievība, kā to apgalvoja viņas netaisnie tiesneši.

Kad piejājām tuvāk pilsētai, virs tās vaļņiem un torņiem garā virknē uzvijās karogi, un mūs sagaidīja milzīgi laužu bari; nepārtraukti rībēja lielgabali, gaiss bija pilns dūmu. Mēs iejājām pa vārtiem pilsētā un gājienā devāmies tai cauri, bet mums aizmugurē sekoja ģildes pārstāvji svētdienas tērpos un ar saviem karogiem; un visgarām ceļam mūs ar skalām gavilēm apsveica tauta, un arī logi bija laužu pilni, cilvēki bija sakāpuši pat uz jumtiem; un balkoni bija izrotāti ar greznām segām, kas sniedzās līdz lejai; un, iztālēm noraugoties mutautiņos, ar ko mums māja, varēja domāt, ka sacēlies sniegputenis.

Žannas vārdu pieminēja baznīcās, Dievu lūdzot, tādu godu pirms tam parādīja tikai karaļnama locekļiem. Un viņai parādīja arī citu godu, kas bija vēl lielāks un ar ko varēja vēl vairāk lepoties, kaut arī tie nebija dižciltīgie, kas viņai to parādīja: vienkāršie ļautiņi bija likuši izkalt medaļas ar viņas attēlu un viņas ģerboni un valkāja tās kā laimes pakariņus. Tādi bija visiem, ko vien redzēja.

Virsbīskapa pili, kur mēs apstājāmies un kur bija iekārtots karaļa un Žannas miteklis, karalis lika atnest svēto trauku ar svaidīto ellu, kas glabājās Senremī abatijā, netālu no pilsētas vārtiem, pa kuriem bijām iejājuši. Šī ella nebija nekāda parastā ella; tā bija nonesta no debesīm — un tāpat arī trauks, kurā to uzglabāja. Svēto trauku ar ellu no debesīm nonesis balodis. Tas nonests Svētajam Remi, kad tas gatavojies kristīt karali Hlodvigu. Tā ir svēta patiesība. Es to zināju jau agrāk, jo pāters Frontē man to savā laikā bija pastāstījis Domremī. Nemaz nevaru jums izteikt vārdos, cik man bija savāda un bijīga sajūta, kad redzēju svēto ellas trauku un apzinājos, ka pats savām acīm redzu ko tādu, kas savā laikā bijis debesīs; ko tādu, ko varbūt redzējuši arī eņģeli, un katrā ziņā arī pats Dievs, jo Viņš taču bija to nosūtījis no debesīm. Un nu es to varēju ar savām mirstīgām acīm aplūkot. Es pat būtu varējis tam pieskarties. Bet man bija bail, jo es taču nezināju, vai to nav skāris pats Dievs. Un tas bija loti iespējams, ka Viņš to skāris.

Hlodvigs bija savā laikā svaidīts ar šo ellu, un kopš tā laika ari visi Francijas karali pēc kārtas visu šo deviņi simti gadu ilgā laikā, kas bija pagājuši kopš Hlodviga. Un tā nu, kā teicu, aizsūtīja pēc svētā ellas trauka, kamēr mēs palikām gaidot. Manuprāt, ja, karali kronējot, tā iztrūktu, tad karalis patiesībā nemaz nebūtu kronēts.

Svēto trauku saņemot, jau senlaikus bija paredzēts īpašs ceremoniāls; citādi Senremī abats, kam mūža mantojumā bija uzticēts šis svētais trauks, to nemaz nebūtu izdevis. Pēc senas paražas, karalis norīkoja piecus augstākos dižciltīgos, kam krāšņi ģērbtiem un apbruņotiem bija jāšus jāpavada Reimsas virsbīskaps un tie garīdznieki, kas ķēniņa vārdā svinīgi devās saņemt svēto ellas tauku. Kādi pieci augstmaņi bija saposušies, tie nometās ceļos un ar paceltām rokām, pieklāvuši plaukstu pie plaukstas, zvērēja ar savu dzīvību, ka svēto ellas trauku atnesīs sveiku un veselu, un sveiku atkal nodos Senremī baznīcā, kad karalis būs svaidīts ar svēto ellu. Virsbīskaps bija ģērbies savā svinību tērpā, ar mitru galvā un zizli rokā. Pie Senremī durvīm viņi apstājās un sakārtojās, lai saņemtu svēto trauku. Dobji iedūcās ērģeles, un atskanēja kora dziesma, un dievnama krēslā varēja redzēt, ka tuvojas garš gājiens ar aizdegtām svecēm. Tad iznāca pats abats savā dievkalpojuma tērpā, nesdams svēto ellas trauku, bet viņam drūzmā sekoja baznīcēni. Viņš ar svinīgu ceremoniālu nodeva to virsbīskapam; tad mūsu gājiens devās atpakaļ, un šoreiz bija vēl varenāks iespaids, jo abpus ceļam vīri un sievas gulēja ar seju pret zemi, mēmā klusumā lūdza Dievu, sastinguši aiz bijības, kad garām nesa dievišķo debesu dāvanu.

Dižo augstmaņu gājiens nonāca pie lielajiem katedrāles rietumu vārtiem; un, kad virsbīskaps iegāja dievnamā, tajā atskanēja varena himna, kuras skaņas pildīja visu plašo baznīcu. Katedrāle bija pilna ļaužu, kas tur bija sanākuši tūkstošiem. Brīva bija tikai pati dievnama vidiene. Turp devās virsbīskaps ar saviem augstākajiem garīdzniekiem, un viņam sekoja pieci dižciltīgie krāšņajos bruņutērpos, ar saviem karogiem, un tie bija jāšus zirgos!

Ak, cik lieliski bija to redzēt! Kad tie jāšus devās iekšā dievnama milzīgajā plašumā, grimdami spožo saules staru plūsmā, kas iespīdēja pa krāsaino stiklu logiem, tad gan vairs nevarēja iedomāties nekā dižāka un lieliskāka!

Viņi piejāja pie paša kora, kas atradās četru simtu pēdu atstatumā no ārējām durvīm. Tad virsbīskaps viņus atlaida, un viņi zemu palocījās, skardami ar bruņucepures spalvām zirga kaklu, pēc tam, staltajiem rumakiem slejoties pakaļkājās, viņi atvirzīja tos atpakaļ līdz durvīm, kur apgrieza zirgus otrādi, iecirta tiem sānos piešus un aizauloja.

Labu brīdi valdīja liels klusums, ļaudis mēmi gaidīja turpmāko. Klusums bija tik dziļš, it kā visi šie daudzie tūkstoši būtu pēkšņi iegrimuši miegā, un varēja skaidri dzirdēt pat mušu lidojot; tad atskanēja varenā jundā četri simti sudraba trompešu, un spraišļotajos lielajos dievnama rietumu vārtos parādījās Žanna un karalis. Viņi nāca lēnā gaitā, soļodami blakus viens otram, un ļaudis viņus apsveica ar skalām, brāzmainām gavilēm, dobji dūcot ērģelēm un koriem skandinot priecas himnas. Aiz Žannas un karaļa nāca Paladīns ar atraisītu karogu; un nu viņš bija vēl milzīgāks un lepnāks, labi zinādams, ka ļaudis viņu vēro un arī redz viņa krāšņo karodznieka tērpu, ko viņš uzģērbis virs bruņām.

Viņam blakus soļoja sirs d'Albrē, Francijas konetabla vietnieks, nesdams valsts šķēpu.

Aiz viņiem attiecīgā secībā nāca gleznos tērpos Francijas augstākā dižciltība; trīs karaļnama prinči, Latremuī un jaunie brāli de Lavali.

Tiem savukārt sekoja augstākā garīdzniecība — Reimsas virsbīskaps un Laonas, Šalonas, Orleānas un citi bīskapi.

Bet tālāk nāca karavadoņi, ikviens ar tāli slavenu un skanīgu vārdu. Ļaudis drūzmējās, lai tos redzētu, un trokšņaini apsveica savus mīluļus, vairāk gan saukdami: „Lai dzīvo Orleānas bastards!" un „Ilgu mūžu sātanam Lagīram!"

Dižajam gājienam sasniedzot noteikto vietu, sākās kronēšanas ceremoniāls. Tas bija ilgs un visai svinīgs: lūdza Dievu, dziedāja himnas, teica svētrunas, un tā joprojām, kā jau tādos gadījumos parasts; un visu laiku Žanna stāvēja blakus karalim ar savu karogu rokā. Bet beigās nāca pats galvenais: karalis nodeva zvērestu, un viņu svaidīja ar svēto ellu; krāšņi ģērbts galminieks, ko pavadīja tērpneši un citi kalpotāji, pienesa uz spilvena Francijas karalkroni un, ceļos nometies, pasniedza to karalim. Karalis, likās, vēl vilcinājās, pastiepa roku, bet roka palika savā tvērienā nekustīga, kronim nepieskārusies. Tas tomēr ilga tikai mirkli — kaut arī mirklis var būt ievērojams, kad tajā divdesmit tūkstošiem stāj pukstēt sirds un pietrūkst elpas. Jā, tas ilga tikai mirkli, tad viņš pavērās Žannā, un viņa tam atbildēja ar pateicīga prieka apdvestu skatienu, kurā atmirdzēja visa viņas dvēsele, un karalis pasmaidīja, paņēma Francijas kroni, cēli un karaliski nocēla to no spilvena un uzlika sev galvā.

Jums vajadzētu redzēt, kādas nu bija gaviles! Visapkārt skanēja skali saucieni, jūsmīgi dziedāja kori, dūkdamas brāz- moja ērģeles; ārā dimdēja baznīcu zvani, un grāva lielgabali.

Fantastiskais, neticamais, neiespējamais zemniecītes sapnis bija piepildījies: angļu vara bija satriekta, Francijas troņmantnieks kronēts ar karalkroni.

Žanna it kā pārvērtās, tik dievišķs prieks atmirdzēja viņas sejā; tad viņa nometās ceļos karaļa priekšā un ar asarām acīs viņu uzlūkoja. Viņas lūpas gan kustējās, bet viņas vārdus tikko varēja sadzirdēt, cik tie bija klusi un satraukti.

„Tagad, mīļo karali, piepildījusies Dieva griba, kas vēlējās, lai tu dotos uz Reimsu un kronētos ar karalkroni, kas tev pieder pēc tiesas un taisnības, tev un nevienam citam. Savu darbu, kas man bija uzlikts, esmu padarījusi; atlaid mani un ļauj man atgriezties pie manas mātes, kas ir nabaga un veca un kam esmu vajadzīga."

Karalis piecēla viņu un visu priekšā atsaucīgos vārdos atzīmēja viņas dižos veikumus, vēl lieku reizi apstiprinādams viņai piešķirto dižciltību un titulu, pielīdzinādams viņu grāfiem un ari noteikdams viņai atbilstošus pavadoņus līdz ar kalpotājiem; un tad viņš teica:

„Tu izglābi karalkroni. Runā — saki — prasi; un lai kādu žēlastību tu prasītu, es tev to piešķiršu, kaut man būtu jāziedo visa karalistes bagātība."

Tas bija visai cēli un karaļa cienīgi. Žanna atkal nometās ceļos un viņam atbildēja:

„Mīlo karali, ja jau katrā ziņā gribi man parādīt kādu žēlastību, es tev lūdzu dot pavēli, lai manam ciemam, kas tik nabadzīgs un smagi cietis karā, turpmāk atlaiž visus nodokļus un nodevas."

„To es pavēlu. Tagad turpini."

„Tas ir viss."

„Viss? Un nekā vairāk?"

„Tas ir viss. Nekā vairāk es nevēlos."

„Bet tas taču nav nekas, tas nav itin nekas. Prasi… nebaidies."

„Es tiešām nevaru, žēlīgo karali. Neprasi man vairāk. Es nekā cita negribu, kā tikai to vienīgo."

Karalis bridi bija pārsteigts un nebilda ne vārda, it kā nevarēdams aptvert un saprast tik dīvainu nesavtību. Tad viņš pacēla galvu un teica:

„Viņa atkarojusi karaļvalsti un kronējusi karali; un viss, ko viņa vēlas un viņa pieņem, ir tikai šī niecīgā žēlastība, un ari to viņa vēlas citiem, bet ne savā labā. Un tā ir labi; viņa savā rīcībā atgādina, ka viņas garīgās un sirds bagātības daudzkārt pārsniedz tās balvas un atzinību, ko viņai var piešķirt karalis, kaut arī viņam nāktos atdot visu savu karaļvalsti. Bet tagad lai notiek, kā viņa vēlas. Ar šo dienu un turpmāk ar mūsu gribu Domremī, Žannas d'Arkas, Francijas Glābējas, sauktas Orleānas Jaunavas, dzimtais ciems uz visiem laikiem atbrīvots no visiem nodokļiem un nodevām."

Un atkal gavilēdamas skanēja sudraba taures.

Viņa, domājams, jau bija to visu paredzējusi, ar vaļējām acīm sapņodama Domremī ganībās, kad viņai jautāja, kādu atalgojumu viņa prasītu karalim, ja kādreiz karalis gribētu viņai piešķirt kādu žēlastību. Bet viņai tas jau bija rādījies vai ne — ar šo viņas rīcību bija skaidri redzams, ka daudzie goda parādījumi, ko viņa piedzīvojusi, nebūt nav viņu sabojājuši, un viņa vēl arvien ir tikpat vienkārša, pieticīga un nesavtīga kā senāk.

Jā, Kārlis VII atlaida nodokļus un nodevas „uz visiem laikiem". Karaļi un tautas bieži atmaksā saviem labdariem ar nepateicību, aizmirst savus solījumus vai ari ar nodomu tos pārkāpj; bet jūs, Francijas dēli un meitas, ar lepnumu atcerēsieties, ka šo savu solījumu Francija uzticīgi turējusi. Tagad pagājuši jau sešdesmit trīs gadi kopš tās dienas. Starplaikā Domremī apkaimes novadā sešdesmit trīs reizes jau ievāktas gadskārtējās nodevas, un visi novada ciemi maksājuši savu tiesu, tikai Domremī vienīgā nav nekā maksājusi. Nodokļu vācēji nekad neapmeklē Domreml. Tā jau sen aizmirsusi šos baigos nelaimes un posta vēstnešus. Starplaikā pierakstītas jau sešdesmit trīs nodokļu grāmatas, un tās glabājas arhīvos kopā ar citiem dokumentiem; ikviens, kas vēlas, var tajās ieskatīties. Visās sešdesmit trijās grāmatās katras lappuses augšā ierakstīts zināmā ciema vārds, bet zem tā sarakstīti un saskaitīti visi nodokļi, ar ko tā aplikta; tā tas ir visās lappusēs, izņemot vienu vienīgo. Varat pilnīgi paļauties uz maniem vārdiem. Visās sešdesmit trijās grāmatās katrā ir pa lappusei ar virsrakstu „Domremī", bet tajā nav ierakstīts neviens nodoklis, neviena nodeva. Kur jābūt atzīmētiem nodokļiem, tur ierakstīti trīs vārdi, un tie paši atkārtojas ik gadu katrā grāmatā; jā, tur ir tikai balta lapa, kurā atkārtojas pateicīgie vārdi, kas ierakstīti lappuses vidū:

domremī

rien — la pucelle

„Nekas — Orleānas Jaunava". Cik tas ir īsi; un cik daudz tomēr izteic! Tā ir tautas balss, kas dzirdama šajos vārdos. Un tas ir kas neparasts: valdība godbijībā uzklausa šos vārdus un saka saviem ierēdņiem: „Noņemiet cepuri; tā ir

Francija, kas to pavēl." Jā, šis solījums tika izpildīts; un to arvien pildīs, „uz mūžīgiem laikiem", kā teica karalis. [6]

Ap diviem pēcpusdienā kronēšanas svinības beidzot noslēdzās; tad visi atkal sakārtojās gājienam, ar Žannu un karali priekšgalā, un svinīgi devās cauri baznīcai, līksmi skanot mūzikai un laužu gavilēm. Tā beidzās trešā lielā diena Žannas mūžā. Un cik ātri gan viena diena sekoja otrai: 8. maijs, 18. jūnijs un 17. jūlijs.

## 36. nodala. Žanna saņem ziņu no mājām

Mēs sakāpām zirgos un jājām, un bija brīnišķīgi noskatīties mūsu krāšņajos tērpos un spalvu pušķos, kas plandījās vējā, kad jājām cauri pūlim, kas abās pusēs kā nopļauts krita ceļos un ar skalām gavilēm apsveica likumīgi svētīto karali un Francijas Glābēju, kas jāja viņam blakus. Svinīgi izjājuši cauri iekšpilsētai, tuvojāmies jau virsbīskapa pilij, kur mums vajadzēja apstāties, kad pēkšņi pa labi, kādas viesnīcas tuvumā, ko dēvēja par Zebru, ieraudzījām ko gluži savādu — divus vīrus, kas nebija vis nometušies uz ceļiem, bet stāvēja ! Stāvēja pašā priekšā visiem citiem, kas bija nosllguši uz ceļiem, un likās tik apstulbuši, ka nekā vairs neapjēdza, ne ari apzinājās. Jā, šie abi bija ģērbušies vienkāršās zemnieku drēbēs. Viņiem piesteidzās klāt divi āvinieki, kas viņiem gan būtu mācījuši pieklājību; bet, kad tie jau sagrāba abus zemnieciņus, Žanna tiem uzsauca: „Neaiztieciet!" Tad viņa nolēca no zirga un apkampa vienu šo zemnieciņu, to mīļi uzrunādama un aiz prieka raudādama. Jo šis viens bija viņas tēvs un otrs viņas tēvocis Laksārs.

Drīz visi uzzināja šo jauno vēsti, steidzās viņus skaļi apsveikt, un vienā mirklī abi vienkāršie un gluži svešie zem- nieciņi jau bija slaveni, visu daudzināti un apskausti, un ikviens centās viņus apskatīt tuvāk, lai vēlāk varētu dižoties un teikt, ka redzējis vaigā Žannas d'Arkas tēvu un viņas mātesbrāli. Cik viegli viņai bija panākt šādus brīnumus! Viņa bija kā saulīte; tiklīdz savā spožumā pieskārās kaut nieciņam, tas tūliņ atmirdzēja dievišķā gaismā.

Karalis vēlīgi teica:

„Lai viņi panāk tuvāk!"

Un viņa tos pieveda pie karaļa; viņa pati staroja laimē un mīlā, bet viņi abi trīcēja aiz bijības un bailēm, vīstīdami rokās cepures; un turpat visu priekšā karalis viņiem deva noskūpstīt savu roku, tautai izbrīnā un ar skaudību noskatoties neparastajā žēlastībā; tad viņš teica vecajam d'Arkam:

„Pateicies Dievam, ka esi šā bērna tēvs, jo viņas vārds tagad kjuvis nemirstīgs. Tava nama vārdu vēl mūžos atcerēsies tautā, kad karaļu vārdi jau sen būs aizmirsti, tādēļ tev neklājas stāvēt ar kailu galvu tādu slavenību un goda priekšā, kas ilgst tikai mirkli un ne vairāk. Uzliec cepuri!" Un tiešām, šie vārdi bija īsta valdnieka cienīgi, kā viņš tos pateica. Tad viņš lika atsaukt Rcimsas pilsētas galvu, un, kad tas ieradās un stāvēja ar kailu galvu, to zemu liekdams valdnieka priekšā, karalis viņam teica: „Šie divi ir Francijas viesi" — un lika viņus uzņemt ar viesmīlību.

Tikpat labi varu jau tagad pateikt, ka d'Arka tēvs un Laksārs bija apmetušies mazajā Zebras viesnīciņā, kur palika arī turpmāk. Pilsētas galva piedāvāja viņiem labāku mājas- vietu, gribēja viņiem parādīt godu un gādāt par izpriecām; bet tas viņus tikai biedēja, jo viņi taču bija un palika vienkārši un tumši zemnieciņi: viņi atrunājās, un viņus arī atstāja mierā. Tas viņiem nebūtu sagādājis nekādu prieku. Nabaga cilvēciņi, viņi pat nezināja, kur likt rokas, un viņiem visu laiku bija jāuzmanās, lai viņus pūlī nesamītu. Pilsētas galva darīja visu iespējamo, ko vien šai ziņā varēja. Viņš pavēlēja viesnīcniekam nodot viņu rīcībā veselu viesnīcas stāvu un apgādāt viņus ar visu, ko vien viņi vēlētos, bet izdevumus pierakstīt pilsētai. Bez tam pilsētas galva iedeva viņiem katram pa zirgam līdz ar apseglojumu; tas viņus tā pārsteidza un aplaimoja, ka viņi vairs nevarēja ne vārda izrunāt, jo viņi nekad savā mūžā pat sapnī nebija iedomājušies par tādu bagātību un tagad pat lāgā negribēja ticēt, ka tie ir patiesi, dzīvi zirgi un nekur neizgaisīs, kā sapnī.

Par godu karalim un Žannai pēcpusdienā pilsētā sarīkoja lielu mielastu, kurā bija ielūgts arī viss galms un armijas vadība; un dzīru laikā aicināja atnākt arī d'Arkas tētiņu un Laksāru, bet tie tikmēr neiedrošinājās nākt, kamēr viņiem neapsolīja vietu galerijā, no kuras viņi netraucēti varētu savrup visā noskatīties un visu redzēt. Un tā viņi tur sēdēja un noraudzījās lejup lieliskajā skatā, un abi aizgrābti lēja prieka asaras, redzēdami, kādu neticamu godu parāda viņu mazajai mīlulei un cik bērnišķīgi nopietna un droša viņa sēž, uzklausīdama visus šos slavinājumus.

Bet beigās viņa tomēr neizturēja. Viņa mierīgi noklausījās vēlīgajos karaļa vārdos, uzklausīja d'Alansona un bastarda uzslavu, tāpat noklausījās trauksmainajā Lagīra runā, kurš visu mēdz darīt ar joni, bet beigās, kā jau teicu, viss viņu tik loti saviļņoja, ka viņa vairs neizturēja. Jo beigās karalis pacēla roku, citus apsaukdams, un nogaidīja, līdz visapkārt iestājas dziļš klusumus. Tad kādā attālākā plašās telpas stūrī atskanēja liegas balss maigi dziedāta mūsu nabaga vecā dziesmiņa par Burlemonas „Laumu koku"! Un nu Žanna vairs neizturēja, aizklāja ar rokām seju un apraudājās. Jā, redzat, šai bridi viņai aizmirsās visa lepnā godība, un viņa atkal bija tikai maza meitene, avju gane, kas mierīgajās norās gana savas avis, — un karš, asinis, nāve, trakā trauksme un kauju dūmaka bija pagaisusi kā sapni. Nu jūs skaidri redzat, kāda vara ir mūzikai, kas palaikam ir pati varenākā burvju māksliniece. Tai pietiek pacelt savu burvju zizli un teikt dažus burvības vārdus, un tūliņ izgaist viss īstenais, un jūsu priekšā kā dzīvi parādās jūsu iedomu tēli.

Šo jauko un mīļo pārsteigumu bija sadomājis pats karalis. Viņš pēc dabas tiešām bija lādzīgs, bet to reti kad dabūja just un piedzīvot, jo viņam arvien stājās ceļā šis viltīgais Latremuī un citi viltnieki, un viņš savā bezrūpībā bija laimīgs, ja izdevās visu nokārtot bez strīda un bez raizēm, tādēļ palaikam lāva viņiem pilnīgu rīcības brīvību.

Vakarā mēs, visi domremieši, kas bijām viņas pavadoņi, sapulcējāmies pie viņas tēva un tēvoča viesnīcā viņu atsevišķajās telpās, kur kārtīgi iedzērām un kavējāmies draudzīgās pārrunās par Domremī un mūsu agrākajiem kaimiņiem; tad atnesa lielāku saini, ko bija sūtījusi Žanna, pieteikdama to tikmēr neaiztikt, kamēr viņa pati nebūšot ieradusies; un drīz arī viņa pati atnāca un atlaida savu miesassargu, teikdama, ka apmetīšoties kādā sava tēva istabā un gulēšot ar viņu zem viena jumta, lai atkal reiz varētu justies kā tēva mājās. Mēs, viņas virsnieki, piecēlāmies un palikām stāvot, kā jau bija parasts, līdz viņa mūs aicināja apsēsties. Tad viņa pagrieza galvu un redzēja, ka arī abi vecie viri piecēlušies un apjukuši neveikli stāv viņas priekšā; tajos noskatoties, viņai uznāca smiekli, bet viņa noturējās, baidīdamās viņus apvainot; tad viņa abus apsēdināja, bet pati apsēdās starp viņiem, paņēma ar savām mazajām rociņām abus aiz rokas un viņiem teica:

„Tagad iztiksim bez ceremonijām — būsim atkal draugi un biedri kā senāk; jo tagad esmu pabeigusi savus karus, un jūs mani ņemsiet līdzi uz mājām, un es atkal redzēšu…" Te viņa apklusa, un uz mirkli viņas laimīgā sejiņa apmācās, it kā vina šaubītos vai ko paredzētu; bet tad atkal viņas seja apskaidrojās, un vina teica kvēlās ilgās: „Ak, kaut tā diena jau būtu pienākusi, un mēs varētu doties ceļā!"

Vecais tēvs bija pārsteigts un jautāja:

„Kā, bērniņ, vai tad tu to nopietni domā? Vai tu patiesi gribi aiziet, kad visi tevi tā slavina un kad iespējams gūt vēl lielāku slavu? Un vai tiešām tu gribi atstāt savus augstos draugus, prinčus un ģenerālus, lai atkal būtu vienkārša zemniece, ko neviens neievēro? Tas nu gan nebūtu prātīgi."

„Nē," tēvocis Laksārs teica, „tā ir aplamība, es to nevaru saprast. Vēl savādāk šķiet, ka viņa tagad grib atmest ar roku karagaitām, pretēji tam, kad viņa gribēja tās uzņemties; es jums saku — tas ir visdīvainākais, ko savā mūžā esmu dzirdējis. Es vēlos, kaut tu man to paskaidrotu."

„Tas nemaz nav grūti," Žanna teica. „Es nekad neesmu varējusi vienaldzīgi noskatīties ievainotajos un cietējos, un es nevaru darīt citiem pāri; un ari ķildas mani arvien uztraukušas; un man netīk ne kņada, ne trauksme, jo par visu vairāk mīlu mieru un saticību, un man ir mīla katra dzīvība; un, ja reiz man tāda daba, kā lai domāju par kariem un asinīm, par kara postu un par visām tām bēdām un raizēm, kas seko katram karagājienam? Bet, ja nu Dieva eņģeli man to pavēlēja, kā es varēju neklausīt? Es darīju, kā man uzdots. Vai Viņš daudz man bija uzlicis? Nē, tikai divus uzdevumus: atbrīvot aplenkto Orleānu un Reimsā kronēt karali. Mans darbs tagad ir pabeigts, un es esmu brīva. Vai gan bijis kāds nabaga kritis kareivis, vienalga, draugs vai ienaidnieks, kura nāvi es nebūtu sirdi nožēlojusi un sāpīgi izjutusi līdz ar viņa tuviniekiem? Nē, nav bijis neviena tāda; un tagad, ak, mani pārņem tāda svētlaimība, apzinoties, ka beidzot esmu atbrīvota un nekad vairs neredzēšu šo nežēlību un necietīšu tās garīgās mokas, kas man bija jāizcieš! Un kādēļ gan es nevarētu atgriezties mūsu ciemā un atkal būt tā, kas jau esmu bijusi? Tur taču es jutīšos kā debesis! Un jūs vēl brīnāties, ka es to vēlos. Ak, jūs esat vīrieši un paliekat vīrieši! Mana māte to labāk sapratīs."

Viņi nezināja, ko viņai atbildēt; tā viņi kādu laiku nosēdēja klusēdami, neveikli raudzīdamies apkārt. Tad vecais d'Arks teica:

„Jā, tava māte — tas tiesa. Es vēl nekad neesmu redzējis otru tādu sievieti. Viņa visu laiku tikai sēro un sēro; naktīs negul miegā, bet tikai gul un domā, tas ir, sēro. Un, kad naktī ārā trako negaiss, viņa smagi nopūšas un saka: „Ak Dievs, apžēlojies par viņu, kura tagad ir laukā negaisā ar saviem kareivjiem." Un, kad ārā plaiksnās zibeņi un grauj pērkons, viņa lauza rokas un trīc bailēs, teikdama: „Man tie šķiet baigie lielgabalu grāvieni, un viņa tur kaut kur jāj zirgā, un apkārt grauj lielgabali, bet es neesmu tuvumā, lai viņu pasargātu."

„Ak, nabaga māmiņa, kā man viņas žēl! Kā man viņas žēl!"

„Jā, otru tik savādu sievieti man vēl nav gadījies redzēt. Kad pienāk vēsts par kādu jaunu uzvaru un viss ciems līksmo priekā un lepnumā, viņa kā neprātīga skraida pie viena un otra, katru iztaujādama, līdz dabū zināt vienīgo, kas viņai rūp, proti, ka tu esi sveika un vesela; tad viņa nometas ceļos, kaut dubļos vai putekļos, un tik ilgi pateicas Dievam, cik vien viņai pietiek spēka un elpas; visu to viņa dara, pateikdamās tikai par tevi, ne jau par gūto uzvaru. Un arvien viņa mēdz sacīt: „Tagad vairs nebūs jākaro, tagad Francija ir glābta, tagad viņa atgriezīsies mājās…" Un arvien viņa viļas un atkal nebeidz skumt un sērot."

„Nestāsti, tētiņ, neplosi manu sirdi. Es viņu apmīļošu, kad būšu mājās. Es strādāšu viņas vietā un mierināšu viņu, un viņai vairs nekad nebūs jācieš manis dēj."

Tā viņi vēl kādu laiku turpināja, tad tēvocis Laksārs teica:

„Tu, mīlulīt, darīji, ko Dievs tev pavēlēja, un tagad tas izdarīts, tas tiesa, un neviens to nenoliegs; bet kā būs ar karali? Tu esi viņa labākais karavīrs: ko tu darīsi, ja viņš tevi paturēs un nelaidīs?"

Tas bija negaidīts trieciens! Žanna labu brīdi nevarēja atgūties; tad viņa vienkārši un pieticīgi atbildēja:

„Karalis ir mans kungs un pavēlnieks; es esmu viņa padevīgais kalps." Brīdi viņa apklusa un domāja, tad kļuva jautrāka un priecīgi teica: „Bet tagad labāk nedomāsim par to, šis nav īstais laiks tādām pārdomām. Pastāstiet, kā klājas mājās."

Un nu abi vecie stāstīja un stāstīja bez sava gala — stāstīja par visiem un par katru viņas dzimtajā ciemā, un bija tīkami viņos klausīties. Žanna aiz sirsnības mēģināja arī mūs ievilkt sarunā, bet no tā, protams, nekas neiznāca. Viņa taču bija mūsu virspavēlniece, un mēs bijām gluži niecīgi viņas priekšā; viņas vārds bija pats varenākais visā Francijā, bet mēs — tikai tādi sīki puteklīši; viņa bija draugos ar prinčiem un varoņiem, mēs tikai ar vienkāršiem un zemākiem ļautiņiem; viņa stāvēja augstāk par visas pasaules varenajiem un dižajiem, jo viņu bija izredzējis pats Dievs. Vārdu sakot, viņa bija Žanna d'Arka, ar to jau viss ir pateikts. Starp mums un viņu bija nepārejams bezdibenis, ko izteica šis vārds. Nē, jūs paši redzat, ka tas nemaz nebūtu iespējams.

Un tomēr viņa bija arī tik cilvēciska, tik mīļa un laba, tik jauka un maiga, tik patiesa un sirsnīga. Tie pašlaik ir vienīgie vārdi, ko es atrodu, bet ar tiem nepietiek; nē, to ir pārāk maz, un tie ir par vājiem un bāliem, lai izteiktu visu, kaut vai pusi. Šie vientiesīgie vecīši viņu nesaprata; viņi arī nevarēja saprast, jo pazina tikai vienkāršos, parastos ļautiņus, un viņiem nebija nekā, ar ko viņu salīdzināt. Kad pirmā kautrība bija izgaisusi, Žanna viņiem atkal bija tikai meitene un nekas vairāk. Cik jocīgi! Reizēm pat bija neveikli noskatīties, cik mierīgi, brīvi un atklāti viņi izturējās viņas klātbūtnē, un dzirdēt uzrunājam viņu kā kuru katru franču meiteni.

Vecais vientiesis Laksārs, ērti atsēdies, iesāka visgarlaicīgāko un visgarāko stāstu, kādā man jebkad vajadzējis klausīties, un ne viņš, ne arī d'Arka tēvs pat nemanīja, cik tas aplams, bet izturējās tā, it kā stāsts būtu tiešām ievērības cienīgs. Tajā nebija nekādas jēgas; un, kaut arī viņi paši domāja, ka tas bēdīgs, tajā nebija nekā bēdīga, un tas patiesi bija smieklīgi. Tā vismaz man likās un arī tagad vēl liekas. Un tā arī laikam bija, jo Žanna loti smējās; un, jo bēdīgāk viņš stāstīja, jo vairāk viņa smējās; un Paladīns teica, ka arī viņš būtu smējies, ja neatrastos te, un to pašu teica ari Noēls Rengesons. Stāsts bija par veco Laksāru, kā tas priekš divām vai trim nedējām bijis Domremī bērēs. Viņam bija uz sejas un rokām izsitumi, un viņš lūdza Žannu uzziest kādu ziedi, un, kamēr viņa zieda, viņš stāstīja, kā tas bijis. Vispirmām kārtām viņš apjautājās, vai viņa vēl atceroties melno vērsēnu, kas toreiz vēl bija telēns, kad viņa aizgājusi, un viņa teica, ka atceroties un ka tas bijis viņas mīlulis, un arī jautāja, kā tam tagad klājoties; pēc tam nu bija garu garā runa par šo lopiņu. Un viņš teica, ka tas esot jau liels un ņiprs vērsēns, un bērēs viņam bijusi pati galvenā loma; nu viņa brīnījās: „I<ā, vērsim?" Un viņš teica: „Nē, man pašam," bet tad piebilda, ka arī vērsim tur bijusi sava loma, kaut arī nelūgtam, jo neviens neesot to lūdzis; bet lai nu būtu kā būdams, viņš, iedams uz bērēm, ticis līdz Laumu kokam, nolicies zālītē nosnausties ar visām savām svētdienas drēbēm, kā jau bērinieks, ap cepuri viņam bijusi apsieta gara, melna lente, kas sniegusies līdz mugurai; kad viņš piecēlies, saule jau rādījusi labi vēlu, un viņam bijis jāsteidzas; tad viņš milzīgā steigā uzrausies kājās, ieraudzījis tuvumā ganāmies melno vērsēnu un nodomājis, ka varbūt varētu tam uzkāpt mugurā un aizjāt jāšus, lai ātrāk tiktu galā; un tā viņš apsējis vērsēnam ap vidu valgu, pie kā turēties, aplicis iemauktus, uzkāpis vērsēnam mugurā un to paskubinājis; bet šim tas bijis kas jauns, un lopiņš nebūt neļā- vies, bet gan sācis kārpīties, iebaurojies un varen spārdījies, un tēvocis Laksārs jau bijis ar mieru kāpt zemē un pameklēt kādu citu, pieļāvīgāku liellopu, vai iztikt kā citādi, bet tas vairs nav bijis iespējams; vērsis beidzot galīgi zaudējis pacietību un ar saslietu asti, turklāt drausmīgi baurodams, laidies lēkšus lejup pa nogāzi; un tieši pie paša ciema tas apgāzis vairākus bišu stropus, un nu pakal traucies vesels bišu mākonis, kas bijis tik biezs, ka viņus abus ar vērsi nav varējuši ne saredzēt, un bites viņus bez žēlastības dzēlušas, kur vien tikušas klāt, līdz viņš pats skali brēcis aiz sāpēm, bet vērsis baurojis kā nelabais; un tā viņi ar milzīgu troksni un joni iedrāzušies ciemā un iejukuši bēru gājiena pašā vidū; tas izšķīdis, dodams viņiem ceļu, un tad viņi aizaulojuši tālāk, kamēr bērinieki, bišu vajāti, kliegdami un brēkdami metušies kur kurais, un uz vietas palicis tikai mironis savā šķirstā; un pašās beigās vērsis ielecis upē, un, kad tēvoci Laksāru izzvejojuši, viņš jau bijis gandrīz vai noslīcis, un viņa sadzeltā seja atgādinājusi pudiņu ar rozīnēm. Te vecais savādnieks apgriezās apkārt un labu brīdi ar izbrīnu noraudzījās Žannā, kas bija paslēpusi galvu spilvenā un smējās kā negudra. Viņš teica:

„Kā jūs domājat, kas te viņai smejams?"

Un arī vecais d'Arks noraudzījās viņā, aiz izbrīna un samulsuma kasīdams pakausi; arī viņš nekādi nevarēja saprast un teica, ka nezinot — „var būt, ka mēs neesam pamanījuši kaut ko, kas starpā noticis."

Jā, abi šie vecie vīri domāja, ka viņu stāsts ir bēdīgs; bet, manuprāt, tas bija īsti smieklīgs, un nekādā ziņā tam nebija jēgas. Tā man toreiz likās un liekas vēl arī tagad. Un tam arī nebija tā, kas vajadzīgs katram stāstam, proti, — nopietnu un svarīgu notikumu, kuros varētu smelties kādu padomu; es vismaz tādu nevaru saskatīt, izņemot to, ka ar vērsi nevar jāt bērēs; bet droši vien nevienam prātīgam cilvēkam tas arī nav jāatgādina.

## 37. nodala. Atkal pie ieročiem

Tagad, kā jau zināt, šie mīļie, vientiesīgie vecīši ar paša karaļa pavēli bija iecelti dižciltīgajos. Bet arī to viņi neapjēdza; viņi pat to lāgā neapzinājās; tas bija kas abstrakts; viņuprāt, tam nebija nekādas jēgas, viņi nespēja to aptvert. Viņi nebūt nedižojās ar savu dižciltību; viņi tikai domāja par saviem zirgiem. Zirgi bija rokām taustāmi; tie bija acīm redzami, un Domremī tos visi lieliski apbrīnos. Tad sarunā kāds pieminēja kronēšanu, un vecais d'Arks teica, ka viņi, mājās pārgājuši, varēšot lielīties, ka paši bijuši klāt tai pilsētā, kur tas noticis. Žanna izskatījās mazliet apjukusi un teica:

„Ak, es ko atceros. Jūs jau bijāt te ieradušies un man nekā neziņojāt. Jūs būtu sēdējuši kopā ar citiem dižciltīgajiem, kur jūs labi uzņemtu, un arī noskatītos pašās kronēšanas svinībās, un tad varētu to pastāstīt mājās. Ak, kādēļ jūs tā izdarījāt un man nekā neteicāt?"

Nu vecais tēvs apmulsa, un arī izskats viņam bija gluži apjucis, un varēja redzēt, ka viņš lāgā nezina, ko atbildēt. Bet Žanna skatījās viņam tieši acīs, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, un gaidīja atbildi. Gribot negribot viņam bija kas jāsaka; tad viņš piekļāva viņu sev pie krūts un teica, uztraukti elsodams un ar pūlēm izrunādams katru vārdu:

„Tā, lūk, bērniņ, nāc, pieklaujies man pie krūts un ļauj savam vecajam tēvam atzīties un tevi nolūgties. Es… es… vai tad tu pati neredzi un nesaproti?… Es taču nevarēju zināt, vai viss šis gods un slava nav tev sagrozījuši jauno galviņu, tas arī būtu pilnīgi dabīgi. Un es tev varētu sagādāt kaunu un izsmieklu šo augstmaņu priekšā." „Tētiņ!"

„Un tad man bija bailes, atceroties tos nežēlīgos vārdus, kurus tev reiz pateicu savās grēcīgajās dusmās. Tev, kam pats Dievs lēmis staigāt kara gaitas un būt visā zemē slavenākajai karavadonei, es savās vientiesīgajās dusmās pateicu, ka labāk pats ar savām rokām tevi nogalēšu, ja tu apkaunosi savu sievietes dzimumu un līdz ar to arī mūsu vārdu un ģimeni. Ak, kā es vēlētos, kaut nekad nebūtu to teicis tev, kas esi tik laba, tik mīla un tik šķīsta! Man bija bail; jo es biju vainīgs. Vai tagad tu mani saproti, bērniņ, un man piedod?"

Vai redzat? Pat šim nabaga vecajam zemes rūķim, kas nebija baudījis nekādu izglītību, tomēr bija savs lepnums. Vai tas nav brīnums? Vēl vairāk — viņam bija arī sirdsapziņa; viņš saprata, kas ļauns, kas labs; viņš arī spēja atzīt un nožēlot pats savas vainas. Tas, šķiet, nav iespējams, tas liekas neticami, bet tā nav. Es loti ticu, ka reiz pienāks laiki, kad arī zemniekus uzlūkos par cilvēkiem. Jā, vini daudzējādā ziņā līdzīgi mums pašiem. Un es ticu, ka reiz ari viņi to apjēgs — un tad? Jā, tad, es domāju, viņi celsies un prasīs, lai ari viņus uzlūko par pilntiesīgiem pilsoņiem, un līdz ar to būs lielas jukas. Ja kāds grāmatā vai karaļa pavēlē redz vārdu „nācija", tad attiecina to tikai uz augstākajām šķirām: tikai tās vien domātas: citu „nāciju" mēs nepazīstam; ne mums, ne ari karalim nav citas „nācijas". Bet kopš tās dienas, kad redzēju veco d'Arku, kas bija tikai zemnieks, darām un jūtam gluži tā, kā es būtu darījis un jutis, esmu pilnīgi pārliecināts, ka mūsu zemnieki nebūt nav pielīdzināmi kustoņiem, nastu nesējiem lopiņiem, ko mīļais Dievs radījis, lai gādātu „nācijai" pārtiku un ērtības, bet tie ir kas vairāk un labāks. Jūs mani uzlūkojat ar neticīgu skatienu. Labi, ka ar tādiem uzskatiem jau esat audzināti; bet, kas uz mani attiecas, es pateicos gadījumam, kas man noskaidroja prātu, un nekad to neaizmirsīšu.

Pagaidiet — pie kā es apstājos? Kad jau esi vecs, tad domas bieži aizklīst neceļos. Man šķiet, es stāstīju, ka Žanna ņēmās viņu mierināt. Tas jau pats par sevi saprotams, ka viņa to darīja, un to nemaz nevajadzētu lieki atkārtot. Viņa ņēmās viņu glāstīt un apmīļot, likdama viņam aizmirst skarbos vārdus, ko viņš kādreiz bija teicis. Un viņš tos arī aizmirsa, līdz viņas nāves stundai. Tad viņš tos atkal atcerējās — jā, atcerējās, ko savā laikā bija teicis! Ak Kungs, kā sirdi grauž un plosa tas, ko savā laikā esam nodarījuši nevainīgajiem mirušajiem! Un savās sirds mokās mēs sakām: ,Ja vien viņi varētu atgriezties!" To, protams, viegli pateikt, bet, cik man zināms, ar to nekas nav līdzēts. Manuprāt, labākais ir, pirmām kārtām, nemaz nedarīt to, kas vēlāk būtu jānožēlo. Un es neesmu vienīgais, kas tā domā; esmu dzirdējis mūsu abus bruņiniekus tāpat spriežam; un kāds vīrs Orleānā — nē, man šķiet, tas bija Božansī — kāds virs teica gluži to pašu; pat izteicās ar tiem pašiem vārdiem; tas bija kāds melnīgsnējs virs ar aklu aci un vienu īsāku kāju. Viņa vārds bija… bija… brīnums, ka nevaru atcerēties šā vira vārdu; man šis vārds turpat mēles galā, un es zinu, ka tas sākas ar… nē, es vairs neatceros, kā tas sākās; bet tas nav tik svarīgi, lai paliek; vēlāk es atcerēšos un tad jums to pateikšu.

Labi, vēlāk vecais tēvs gribēja zināt, kā Žanna jutusies kaujas laukā, pašā cīņas karstumā, kad apkārt viņai cirtuši un dūruši, un dragājuši, kad viņas vairogam bijis ko turēt, atvairot triecienus, un viņa pati mirkusi pretinieku un draugu asinīs, ik mirkli redzot kādu nāves moku izķēmotu seju, — kad pēkšņi, jātniekiem nekārtībā un trakā trauksmē atkāpjoties, vīri ļimst un veļas no segliem, karogs šļūk no beigtā rokām, apklāj to kā ar miroņa autu un uz mirkli aptur kaujas negaisu, kad brūkot, traucot un trakā jūklī zirga pakavi grimst mīkstumā, un atbildes vietā skan vaidi; tad ir galīgs sajukums! Cīņa zaudēta! Un beigta! Un nāve un pekle tev seko pa pēdām! Un vecais lāga vīrs iekaisa arvien vairāk; lieliem soļiem tas staigāja pa istabu, bez apstājas runādams, ik brīdi jautādams ko jaunu, nemaz negaidīdams atbildi uz iepriekšējo jautājumu; un beigās viņš nostādīja Žannu pašā istabas vidū, atkāpās soli atpakaļ, pētīdams viņu aplūkoja un teica:

„Nē, es to nevaru saprast. Tu taču esi tik maza. Tik maza un vājiņa. Kad tu šodien biji bruņās, tad to vēl varēja saprast; bet šajās glītajās zīda un samta drānās tu esi tikai smalks galminieks, nevis varens karavadonis, kas radis būt kaujas negaisā un nākt ar uguni un zobenu. Kaut Dievs man dotu tevi redzēt kaujas laukā un vēlāk to pastāstīt tavai mātei! Tad viņai, nabadzītei, atkal nāktu miegs un nebūtu jāmokās! Dzirdi — pamāci man karamākslu, lai es arī viņai varētu paskaidrot!

Un viņa arī darīja, kā viņš vēlējās. Viņa tam iedeva pīki un iemācīja rīkoties ar ieroci; un viņam arī mācīja kareivju soli. Viņš gan soļoja ārkārtīgi neveikli un tūļīgi, un tāpat viņam klājās ar pīki; bet viņš to nezināja un bija brīnišķīgi apmierināts ar sevi, un vareni jūsmoja par mācībām un skanīgajām pavēlēm. Man jāsaka, ja karavīram soļojot vajadzētu tikai būt lepnam un laimīgam izskatā, tad viņš būtu bijis pat lielisks kareivis.

Un viņš gribēja ari iemācīties rīkoties ar zobenu, un ari to viņam pamācīja. Protams, tas viņam nemaz nebija pa spēkam; viņš jau bija par vecu. Bija tīkami skatīties Žannā, kad viņa rīkojās ar rapieri, bet vecais virs viņai bija vājš pretinieks. Viņam bija bail, un viņš vairījās un gaiņājās un atgādināja sievieti, ko sabaidījis sikspārnis un kas savās bailēs zaudējusi katru jēgu. Viņš tiešām nekam lieti nederēja. Bet, ja viņa vietā stāvētu Lagīrs, tad būtu gluži cita lieta. Viņš diezgan bieži sacentās ar Žannu; man vairākkārt bija izdevība viņu redzēt sacensībā. Tiesa, Žanna bija noteikti pārāka par viņu, tomēr bija lieliski noskatīties, jo Lagīrs izrādījās varens pretinieks rapieru cīņā. Cik Žanna bija liega! Jums vajadzētu redzēt viņu cīņas stājā, izstieptām kājām, virs galvas paceltu rapieri, rokturi vienā rokā un pogoto smaili otrā rokā — un pretim veco ģenerāli, kas stāvēja saliecies uz priekšu, ar kreiso roku balstīdams muguru, ik brīdi ar vieglu rapiera kustību gatavs atvairīt uzbrukumu un uzmanīgi viņu vērodams — un tad pēkšņi viņa paspēra soli uz priekšu un atkal atpakaļ; un jau atkal viņa stāvēja kā stāvējusi; virs galvas rapieris, Lagīrs bija skarts, un viss, ko manīja skatītājs, bija vienīgi kas līdzīgs zibenim, kas noplaiksnīja gaisā, bet pārējo varēja tikai nojaust, nevis saredzēt.

Mēs cītīgi cilājām kausus par patiku viesnīcniekam; un vecais Laksārs ar d'Arku jau jutās gluži omulīgi, kaut ari nebija piedzērušies. Viņi izkravāja dāvanas, kuras bija sapir- kušies mājiniekiem — vienkāršas un lētas lietiņas, kam tomēr bija lemts sagādāt mājās lielu prieku. Un viņi arī nodeva Žannai pātera Frontē un viņas mātes dāvanas — mazu svina Dievmātes attēlu un pusjardu zilas zīda lentes; un viņa priecājās kā mazs bērns; un arī bija visai aizkustināta, kā to skaidri varēja redzēt. Jā, viņa pat skūpstīja šos nieciņus, it kā tic tiešām būtu kas vērtīgs un brīnišķīgs; Dievmātes attēlu viņa piesprauda sev pie krūtīm un lika atnest savu bruņu- cepuri un apsēja tai dāvāto lenti; sākumā vienādi, tad citādi, un atkal no jauna kā sākumā; turklāt viņa turēja bruņucepuri rokā, pa gabalu to visādi izgrozīdama, šķieba galvu pa labi un kreisi, vērodama, kā tas izskatīsies, gluži kā dara putniņš, kad nomedījis neredzētu kukaini. Un viņa teica, ka tagad varētu pat vēlēties no jauna doties karā; jo nu viņai būtu kaujas laukā vairāk drosmes, zinot, ka klāt mātes svētīts talismans.

Vecais Laksārs atbildēja — ja Dieviņš došot, viņa atkal varēšot iet karā, bet vispirms lai paciemojoties mājās, jo ļaudis nepacietībā vēlas viņu redzēt; tad viņš turpināja:

„Viņi lepojas ar tevi, mīlulīt. Jā, lepojas ar tevi vairāk, nekā vispār kāds ciems lepojies. Un viņiem arī pilnas tiesības lepoties; nekad vēl nevienam ciemam nav bijis tādas, kā tu, ar ko varētu lepoties. Un liekas tik savādi un tomēr skaisti, kā viņi cenšas tavā vārdā nosaukt gandrīz ikkatru dzīvo radībiņu. Tikai pusgads pagājis, kopš sākts par tevi runāt un kopš tu mūs atstājusi, bet cik tas ari nav dīvaini, novadā jau ne mazums mazu bērneļu nosaukts tavā vārdā. Sākumā deva tikai Žannas vārdu; tad radās Žannas-Orleānas; tad Žannas-Orleānas-Božansī-Patē; un nu turpmākajām būs arī citu pilsētu vārdi, pievienojot arī Koronāciju. Jā, un gluži tāpat ar kustoņiem. Viņi zina, cik loti tev mīli kustonīši, un tā viņi, tev par godu un savu mīlestību izrādīdami, nosauca tavā vārdā arī kustoņus; piemēram, tagad, ja kāds paies laukā un uzsauks: „Panāc šurp, Žanna d'Arka!", tad tūliņ bariem saskries kaķi un citas radības, kas domās, ka šos kāds saucis, un ikviens tad arī pasteigsies izmantot pārpratumu, lai dabūtu kādu kumosu. Kaķēns, ko toreiz atstāji mājās — beidzamais, ko tu pārnesi — tagad iesaukts tavā vārdā, un to paņēmis savā gādībā Frontē tētiņš, un tas ir visa ciema mīlulis un lepnums; un jūdzēm tālu nāk ļaudis, lai redzētu šo kaķi un to apbrīnotu, jo tas taču ir Žannas d'Arkas kaķis. Ikviens tev to pateiks; reiz, kad kāds svešinieks tam meta ar akmeni, nezinādams, ka tas tavējais, cieminieki, kā viens, sagrāba viņu un pakāra. Un Frontē tētiņš…"

Te viņu pārtrauca. Bija ieradies karaļa ziņnesis ar vēsti Žannai, ko es viņai nolasīju priekšā, un tajā bija teikts, ka viņš pārdomājis un apspriedies ar citiem karavadoņiem un turot par savu pienākumu lūgt viņu arī turpmāk palikt armijas priekšgalā. Un vai vina nevarot tūliņ ierasties un piedalīties kara padomes sēdē? Tūliņ ari netālu atskanēja skali pavēļu saucieni, un nakts klusumu pārtrauca bungu rīboņa, un mēs zinājām, ka ieradusies miesassardzes nodaļa.

Brīdi viņas sejā pavīdēja skaudru skumju izteiksme, bet tas bija tikai uz īsu brīdi, un mirkli vēlāk mūsu priekšā vairs nestāvēja dzimtenes ilgu mākta meitene, bet atkal Žanna d'Arka, franču armijas virspavēlniece.

## 38. nodaļa. Karalis komandē: „Uz priekšu!"

Būdams Žannas ieroču nesējs un sekretārs, es viņu pavadīju uz apspriedi. Viņa tur ieradās kā sadusmota dieviete. Kur gan bija palicis rotaļīgais bērns, kas vēl tik nesen tīksminājās ar lenti un, līdz zemei locīdamies, smējās par negudro zemnieku, kas bija atauļojis uz bērēm jāšus ar bišu vajātu vērsēnu? Viss bērnišķīgais pēkšņi bija pazudis viņā bez vēsts. Viņa devās tieši pie padomes galda un tur apstājās. Viņa pārlaida skatienu klātesošajiem, un, kurā viņa paskatījās, dažam atspīdēja kā saulīte, bet dažs sarāvās gluži kā apdedzinājies. Viņa gan labi zināja, kuram raidīt zibeņus. Pamājusi ar galvu ģenerāļiem, viņa teica:

„Man ar jums nekas nav kārtojams. Jūs neesat tie, kas lūguši sasaukt kara padomi." Tad viņa pievērsās karaļa slepenpadomniekiem un turpināja: „Nē, tie esat jūs. Tā esot kara padome! Smieklīgi. Vairs tikai viens atlicis, viens vienīgais, kas darāms, un viņi sasauc kara padomi! Kara padomei tikai tad ir nozīme, kad nākas izšķirties par divām vai vairākām apšaubāmām iespējām. Bet, ja ir tikai viena vienīga iespēja, kāpēc tad sasaukt kara padomi? Iedomājieties — ja kāds virs būtu laivā, bet viņa ģimene slīktu, vai šis virs tad kāptu krastā un citiem taujātu, ko labāk darīt? Sasaukt kara padomi, ak Dievs! Kas gan būtu izlemjams?"

Viņa apklusa un pagrieza galvu, līdz viņas skatiens sastapās ar Latremuī skatienu; un tā viņa stāvēja, ne vārda nebilz- dama, kamēr citi dega nepacietībā, un ikvienam straujāk pukstēja sirds; tad viņa apņēmīgi teica:

„Ikvienam prātīgam cilvēkam — kam uzticība karalim nav vienīgi ārēja — gan būs zināms, ka mums tagad atliek vairs tikai viens — proti, doties uz Parīzi!"

Lagīrs, viņai piekrizdams, spēcīgi uzsita ar dūri uz galda. Latremuī dusmās nobālēja, bet savaldījās un ne ar ko neizrādīja savu nemieru. Karalis, kaut ari kūtrs būdams, iekaisa, un viņa acīs pavīdēja savādas dzirkstis, jo viņā kaut kur sirds dziļumos tomēr slēpās it kareivīgs gars, un atklāta, droša valoda arvien spēja to atmodināt un iedvesmot. Žanna nogaidīja, vai karaļa galvenais ministrs nemēģinās aizstāvēt savu viedokli; bet tas bija rūdīts un prātīgs, un viņš nemaz nemēģināja spēkoties, ja viņam radās pretspēks. Viņš labāk nogaidīja — gan jau vēlāk karalis viņu uzklausīs, kad abi būs vienatnē.

Tad savu vārdu teica dievbijīgais lapsa kūmiņš Francijas kanclers. Savas tuklās rokas berzēdams, viņš vēlīgi pasmaidīja un sacīja Žannai:

„Vai tas būtu pieklājīgi, jūsu godība, pēkšņi tā aizvākties, nenogaidot Burgundijas hercoga atbildi? Jūs varbūt nezināt, ka mēs esam ievadījuši sarunas ar viņa gaišību un ka gandrīz jau esam panākuši divu nedēlu pamieru; viņš savukārt apņemsies mums ar labu atdot Parīzi, un mums nebūs ne asinis jālej, ne arī jāmēro tālais un grūtais ceļš." Žanna pievērsās viņam un mierīgi teica: „Te nav grēksūdze, jūsu gaišība. Jums nebūt nav mums jāatzīstas tādā kauna lietā." Kanclers pietvīka un jautāja: „Kauna lietā? Kas gan būtu ko kaunēties?" Žanna viņam atbildēja vienaldzīgā balsī: „Es jums atbildēšu, un nemaz nebūs velti vārdi jātērē. Šī

nožēlojamā komēdija man jau zināma, jūsu gaišība, kaut arī nebija jūsu nodoms man darīt to zināmu. Tiem, kas to izgudrojuši, labāk bija to saglabāt slepenībā — šo nelāgo komēdiju, ko var izteikt divos vārdos."

Kanclers atsaucās ar savu parasto izsmalcināto izsmieklu:

„Tiešām? Un vai jūsu godība nebūtu tik laipna un mums to nepateiktu?"

„Bailes un nodevība!"

Šoreiz visi karavadoņi, bez izņēmuma, trieca savas dūres pret galdu, un atkal acīs pavīdēja prieka dzirkstis. Kanclers uzlēca kājās un griezās pie viņa majestātes:

, Jūsu augstība, es lūdzu jūsu atbalstu."

Bet karalis viņam norādīja, lai viņš apsēžas, un teica:

„Mierā! Viņai taisnība — vajadzēja iepriekš prasīt viņas padomu, iekām to darīja, jo tas skar tiklab karalietas, kā politiku. Tagad viņai pilnas tiesības izteikt savas domas un uzskatus šai lietā."

Kanclers apsēdās, aiz sašutuma trīcēdams, un iebilda Žannai:

„Jūsu labā es pieņemšu, ka jūs nezinājāt, kas izdomājis šo lietu, ko nosodījāt tik atklātos vārdos."

„Savu žēlsirdību varat izlietot citur, jūsu gaišība," Žanna viņam atbildēja, saglabādama mieru un aukstasinību. „Kad izdarīts kas tāds, kas smagi skar Franciju un pazemo tās godu, tad tikai mironis nezinās tos divus galvenos sazvērniekus, kas to izdarījuši."

„Jūsu augstība! Jūsu gaišība! Tāds apgalvojums…"

„Tas nav apgalvojums, jūsu augstība," Žanna turpināja it mierīgā pārliecībā, „betgan atklāts apvainojums. Es apsūdzu karaļa galveno ministru un viņa kancleru."

Tagad abi, kājās piecēlušies, prasīja, lai karalis apsauc Žannu; bet viņam ne prātā nenāca to darīt. Viņa parastie padomnieki viņam bija kā pliekans ūdens, vienā mierā viņš tagad baudīja vīnu, un tas viņam labi garšoja. Viņš teica:

„Sēdiet… un pacietieties. Kas atļauts vienam, to taisnība prasa atļaut arī otram. Padomājiet — un esiet taisnīgi. Vai jūs kāds viņu žēlojāt? Ar kādiem smagiem apvainojumiem jus viņu apkrāvāt un ar kādiem vārdiem par viņu runājāt?" Tad viņš vēl piebilda, mazliet piemiedzis vienu aci: „Ja tas ir apvainojums, tad gan neredzu, kāda starpība ir starp vienu apvainojumu un otru, izņemot to, ka viņa drosmīgi vērš savu apvainojumu jums tieši acīs, kamēr jūs viņu apvainojāt aiz muguras."

Viņš pats bija loti apmierināts ar šo triecienu, jo redzēja, ka abi sarāvās, un dzirdēja Lagīra skalos smieklus, kam paklusām piebalsojās arī pārējie ģenerāli. Žanna mierīgi turpināja:

„Vispirms mūs loti aizkavēja jūsu svārstīgā un nenoteiktā rīcība — arvien apspriesties, apspriesties un vēlreiz apspriesties, kur nav vajadzīgas nekādas apspriedes, bet gan jālaiž darbā ieroči. Mēs ieņēmām Orleānu astotajā maijā un būtu tikuši galā ar tās apkārtni trīs dienās, tādējādi aiztaupot sev Patē kauju. Reimsā mēs varējām būt jau priekš sešām nedēļām, un tagad būtu Parīzē; un pusgada laikā Francijā vairs nebūtu neviena angļa. Bet pēc Orleānas mēs vairs nemēģinājām uzsākt kauju un devāmies tālāk… Kādēļ to vajadzēja darīt? It kā, lai apspriestos; patiesībā, lai Bedfordam dotu laiku nosūtīt Talbotam palīgspēkus — to viņš arī darīja; un mums nācās izcīnīt Patē kauju. Pēc Patē atkal apspriedes, atkal lieks laika zaudējums. Ak, manu karali, kā es gribētu, lai tu beidzot saprastu!" Tagad viņa jau iekaisa. „Nu mums ir vēlreiz izdevība. Ja mēs tagad to izmantosim, viss atkal būs labi. Pavēli man doties uz Parīzi. Divdesmit dienu laikā tā būs mūsu, un pusgada laikā visa Francija būs mūsu. Mums tikai pusgadu vēl jācīnās; ja nokavēsim izdevību, jūs to nepanāksiet ne divdesmit gados. Saki savu vārdu, mījo karali, saki tikai vārdu…"

„Apžēlojieties," viņu pārtrauca kanclers, kas jau manīja karaļa acīs bīstamu sajūsmu. „Doties uz Parīzi? Vai jūsu godība aizmirst, ka ceļā mūs sagaida neskaitāmi angļu cietokšņi?"

„Lūk, jūsu angļu cietokšņi!" un Žanna nicīgi pasita viņam zem deguna knipi. „Kur sākās mūsu beidzamais pārgājiens? Žjēnā. Un kurp mēs devāmies? Uz Reimsu. Kas mūs sagaidīja? Angļu cietoksni. Kurtie ir tagad? Franču rokās — un neviens pat nepretojās." Ģenerāļi viņai plaukšķināja, un Žanna bridi apklusa, kamēr tie norima. „Jā, mūs sagaidīja angļu cietokšņi; un tagad mums aiz muguras paliek franču cietokšņi. Ko tas pierāda? Pat mazam bērnam tas saredzams. Tajos cietokšņos, kas atrodas mūsu ceļā uz Parīzi, nav citādi angļu kareivji, kā tajos citos, un ari tur tie tikpat bailīgi, šaubu mākti, tikpat vāji, tikpat pārliecināti, ka viņus tagad ķērusi Dieva sodība. Mums tikai jādodas ceļā… tūliņ jādodas ceļā… un tie ir mūsu, Parīze ir mūsu, Francija ir mūsu! Saki savu vārdu, mans karali, pavēli savam padevīgajam kalpam…"

„Stāt!" kliedza kanclers. „Tas būtu neprāts, tā apvainot viņa gaišību Burgundijas hercogu. Noslēdzot līgumu, ko esam paredzējuši…"

„Ak līgumu, ko esam paredzējuši ar viņu noslēgt! Gadiem ilgi viņš jūs apvainojis un izsmējis. Vai gan jūsu veiklie vārdi būtu viņu padarījuši vēlīgāku un pārliecinājuši uzklausīt jūsu priekšlikumus? Nē, tie bija mūsu ieroči! — ieroči, ar kuriem mēs viņu piespiedām! Tā ir vienīgā pamācība, ko šis ietiepīgais nemiernieks spēj saprast. Kas viņam vārdi? Līgums, ko gribam ar viņu noslēgt — kādi nieki! Viņš mums atdošot Parīzi! Tad jau katrs ubags vairāk spējīgs to izdarīt. Viņš atdošot Parīzi! Ak, kā lielais Bedfords par to pasmaidītu! Ak, šis nožēlojamais aizbildinājums! Pat aklais redzētu, ka visām šīm izsmalcinātajām sarunām par divu nedēļu pamieru nav cita nodoma, kā dot Bedfordam laiku, lai viņš raidītu pret mums savus spēkus. Nodevība un vēlreiz nodevība! Mēs sasaucām kara padomi bez vajadzības; bet Bedfords neprasa vis kara padomei, ko mēs darīsim. Viņš zina, ko darītu mūsu vietā. Viņš pakārtu savus nodevējus un dotos uz Parīzi! Ak, mīļo karali, uz priekšu! Ceļš ir vaļā, Parīze tevi gaida, Francija lūgdama lūdzas. Saki vārdu, un mēs…"

, Jūsu augstība, tas ir neprāts, gatavais neprāts! Jūsu godība, mēs nevaram, mēs nevaram atkāpties, ja tas reiz iesākts; mēs piedāvājām līgumu, un mums arī jānoslēdz šis līgums ar Burgundijas hercogu."

„Un mes ari to panaksim!" teica Žanna. „Ko? Kā?"

„Ar saviem ieročiem!"

Visi sapulcētie kā viens virs uzlēca kājās — visi, kam vien krūtis pukstēja franču sirds — un vētraini uzgavilēja viņai, vēl ilgi nerimdami aplaudēt; un troksnim cauri dzirdēja Lagīra vareno rēcienu: „Ar saviem ieročiem! Kaut jupis, tas skan lieliski!" Ari karalis bija piecēlies, izvilka savu šķēpu, satvēra to aiz asmens, piegāja pie Žannas un ielika šķēpa rokturi viņai rokā, teikdams:

„Ņem, karalis tev padodas. Nes to uz Parīzi."

Un atkal skanēja gaviles, un vēsturiskā kara padomes sēde, par ko stāsta tik daudz leģendu, līdz ar to bija galā.

## 39. nodala. Mēs uzvaram, taču karalis spītējas

Bija jau pāri pusnaktij, un todien mums bija smaga un uztraukumu pilna diena, bet, ja Žanna bija ko pasākusi, tad viņa par to nebēdāja. Viņai ne prātā nenāca iet gulēt. Ģenerāli sekoja viņai uz galveno mitekli, un viņa, cik ātri vien spēdama, tos visus pēc kārtas izrīkoja, un viņi savukārt, cik ātri vien iespējams, nodeva pavēles tālāk savām karaspēka daļām; klusajās ielās dzirdēja ziņnešu trauksmi, un tie, zirgu pakaviem klabot, aizauļoja visos virzienos; drīz vien šim troksnim pievienojās attālas tauru skaņas un bungu rīboņa; tas viss norādīja uz to, ka karaspēks gatavojas gājienam; priekšpulkiem vajadzēja doties ceļā jau rīta ausmā.

Ģenerāli drīz tika atlaisti, bet es vēl paliku; un arī Žanna vēl palika, jo tagad bija mana kārta ķerties pie darba. Žanna

staigāja pa istabu un diktēja ultimātu Burgundijas hercogam, kam pieprasīja nolikt ieročus, slēgt mieru un izlīgt ar karali, saderot ar to mieru; un, ja jau karš, tad labāk ar saracēniem.

„Pardonnez — vous V un ā l'autre de bon coeur, entierement, ainsi que doivent faire loyaux chretiens, et, s'il vous plait de guerroyer, allez contre Ies Sarrasins."[7]

Tas bija gari, bet labi teikts. Manuprāt, tas bija lieliskākais, vienkāršākais, atklātākais un izteiksmīgākais dokuments, kādu viņa jebkad diktējusi.

To nodeva ziņnesim, un ziņnesis aizauloja. Tad Žanna atlaida mani un teica, lai es ejot uz viesnīcu un tur paliekot, un rīt lai nododot viņas tēvam to sainīti, ko viņa tur atstājusi. Tajā esot dāvanas viņas radiem un draugiem Domremī un zemnieces drēbes, ko viņa nopirkusi pati sev. Viņa arī teica, ka rīt pati pateikšot tēvam un tēvocim ardievas, ja tie nepalikšot vēl kādu laiku apskatīt pilsētu, bet jau tūliņ gribēšot doties ceļā.

Es, protams, nekā neteicu; bet es būtu teicis, ka nekas nespētu šos abus vīrus noturēt pilsētā ilgāk par pusdienas laiku. Vai lai atstātu citiem slavu būt pirmajiem Domremī un pavēstīt tur lielo vēsti, ka uz visiem laikiem atlaisti nodokli, un dzirdēt priecīgās zvanu skaņas un laužu gaviles? Ai nē, to viņi nekad nepieļautu! Patē un Orleānā un kronēšanas svinības, kuru nozīmi viņi tikai neskaidri apjauta, viņiem bija gan kas liels un milzīgs, bet reizē arī nenoteikts, abstrakts un attāls, bet nodokli — tā bija vispatiesākā īstenība.

Kad es tur nonācu, vai domājat, ka atradu viņus jau guļam? Viņiem tas ne prātā nenāca. Viņi un arī pārējie bija jau tik iesiluši, cik vien varēja būt iesiluši; un Paladīns atkal pārcilāja savas fantastiskās kaujas, bet vecie zemnieki sajūsmā tā plaukšķināja viņam, ka visas sienas līgojās. Pašlaik viņš izcīnīja Patē kauju: uz priekšu saliecies, viņš kārtoja karaspēku pa labi un pa kreisi, vilkdams ar savu milzīgo šķēpu uz grīdas robežas, un zemnieki, ar elkoņiem uz ceļiem balstīdamies, sekoja viņam ar sajūsminātu skatienu, laiku pa laikam vairs nespēdami valdīties un skali viņu apbrīnodami.

„Jā, te nu mēs stāvējām, gaidīdami pavēli; mūsu zirgi nepacietīgi sprausloja un kārpījās, bet mēs viņus valdījām, līdz mums jau iznāca sēdēt zirga mugurā gandrīz augšpēdus, tik stingri savilkām pavadu; un tad beidzot atskanēja pavēle — uz priekšu! Un tad mēs arī devāmies uz priekšu!"

„Devāmies? Nē, kaut kas tāds vēl nekad nebija redzēts! Kur vien traucām angļu pulkos, tie palika aiz mums nopļauti kā siena vāli. Tad ar joni metāmies cīņā ar Fastolfa lieliskajiem pulkiem un noslaucījām tos kā ar vētras brāzmu, pametot aiz sevis pilnu kaujas lauku ar kritušajiem; un tikai tālāk, bez apstājas, uz priekšu! Uz priekšu! Varējām jau saredzēt savu galveno upura jēru — Talbotu ar viņa karaspēku! Ar joni devāmies viņam virsū, auļojot kritušo lapu virpulī, kas uzlidoja gaisā, mums pāri traucot. Mirkli vēlāk mēs jau būtu ar viņu sadūrušies, kā saduras savā gaitā novirzītas pasaules Putnu ceļā pie debesīm, bet, par nelaimi, gluži neizdibināmā kārtā mani bija tūliņ pazinuši! Talbots nobālēja un iesaucās: „Glābjas, kas var, tas ir Žannas d'Arkas karodznieks!" Viņš iecirta zirgam ar piešiem sānos, dziļi ieurbdams tos miesā, un aizlaidās kā vējš, bet viņa karapulki sekoja viņam! Es nevarēju sev piedot, ka nebiju pārģērbies citā tērpā. Es redzēju viņas godības acis sev skaidru pārmetumu un biju gluži nokaunējies. Es biju izdarījis milzīgu kļūdu. Cits manā vietā būtu tikai kaunējies, aiz kauna vai zemē līzdams, un nemaz nedomātu, kā atkal izlabot savu kļūmi; bet es, paldies Dievam, šai ziņā nekad nezaudēju apķērību. Visgrūtākos brīžos manī arvien parādās manas citādi apslēptās dabas dotības. Vienā mirkli jau redzēju, kas tālāk darāms, un mirkli vēlāk jau biju prom! Pazudu un izgaisu mežā — fit! — kā malduguns. Kā spārnos es traucos cauri biezoknim, nevienam nezinot, kas ar mani īsti noticis un ko esmu nodomājis darīt. Tā pagāja laiks, bet es — tikai uz priekšu! Un beigās ar skalu kliedzienu attinu vaļā savu karogu un izniru no meža Talbotam tieši pretim! Ak, tā bija lieliska doma! Viss sajuka un izšķīda uz visām pusēm kā vilnis, kad tas atduras pret piekrastes klintīm, un kauja bija uzvarēta! Tie, nabadziņi, bija lamatās; mēs viņus bijām aplenkuši; tie nevarēja nekur tikt atpakaļ, jo tur bija mūsu armija; un arī tālāk ne, jo tur biju es, kas viņiem aizsprostoja ceļu. Tiem šausmās apstājās sirds pukstēt. Un rokas nevarīgi nošļuka gar sāniem. Tie stāvēja kā jēri, un mēs varējām apkaut viņus visus, līdz beidzamajam vīram; dzīvi palika tikai Talbots un Fastolfs, kurus es paglābu un aiznesu no kaujas lauka, katrā padusē pa vienam."

Jā, nebija noliedzams, ka Paladīns tonakt bija izcilā formā. Kāds viņam bija lielisks stils! Kādas izsmalcināti dižas kustības, ar kādiem cēliem vaibstiem viņš prata to visu paskaidrot un ar kādu sparu bija iekaisis savā stāstā! Cik mākslīgi viss bija sakāpināts, kā viņa balss un tās tonis prata piemēroties katrā vietā, izceļot svarīgāko, cik smalki bija aplēsts ik pārsteigums, cik patiess šķita ik vārds un kustība, cik vareni skanēja viņa balss, un cik dzīvi tēlojās šī neaizmirstamā aina, kad viņš ar paceltu karogu pēkšņi iznira ienaidnieka armijas priekšā, kura bailēs zaudējusi prātu un sajēgu! Ak, un cik veikli viņš prata visu nobeigt — stāstīdams tik vienaldzīgi un tik nevērīgiem vārdiem, kā cilvēks, kas jau visu pateicis, bet tagad vienīgi piebilst dažus vārdus, lai paskaidrotu kādu sīkāku detaļu.

Prieks bija noskatīties vientiesīgajos zemnieciņos. Viņi vairs nevarēja valdīties aiz sajūsmas un tā uzgavilēja, ka ļodzījās jumts un miroņi varētu uzmosties. Kad viņi beidzot bija daudzmaz aprimuši, kādu laiku iestājās klusums, kurā varēja dzirdēt tikai viņu elsas un nopūtas. Tad vecais Laksārs apbrīnā teica:

„Man liekas, jūs viens pats bijāt tikpat kā vesela armija."

„Tā arī ir," apstiprināja Noēls Rengesons. „Viņš ir ienaidnieka briesmas; un ne tikai pašā tuvumā. Viņa vārds iedveš bailes arī attālākos novados, kur ļaudis jau dreb un trīc, to tikai padzirdot; un, kad viņš sapīkst, viņa ēna sniedzas līdz pašai Romai, un vistas kāpj laktā jau pirms krēslas laika. Ļaudis pat teic…"

„Noēl Rengeson, tu atkal meklē ķildu. Es pateikšu tev tikai vienu vārdu, un būs labāk, ja tu…"

Es redzēju, ka nu sākas parastā ķilda. Un neviens nevarētu skaidri paredzēt, kad tā beigsies. Tādēļ pateicu, ko Žanna man bija likusi, un aizgāju gulēt.

Žanna atnāca otrā rītā pateikt abiem vecajiem ardievas, mīli apkampa tos un noskūpstīja, apraudājās un nodeva sveicienus visiem saviem draugiem; tad viņi lepni sēdās savos dārgajos zirgos un aizjāja ar jauno prieka vēsti par nodokļu atlaidi. Man gan jāsaka, ka savā laikā esmu redzējis daudz labākus jātniekus; jāt viņiem bija gluži kas jauns un neparasts.

Priekšpulki devās ceļā rīta ausmā, mūzikai skanot un karogiem plandot; otra nodala sekoja astoņos. Tad ieradās burgundiešu sūtņi un aizkavēja mūs ne tikai todien, bet arī vēl otrā dienā. Bet Žanna jau bija sagatavojusies, un viņi bija velti ceļojuši. Mēs, pārējie, devāmies ceļā nākamā rītā, ausmā, 20. jūlijā. Un cik tālu tikām? Tikai sešas jūdzes. Latremuī jau atkal bija paguvis rīcībā tik nenoteikto karali paklausīt viņa padomam. Karalis apstājās Senmarkūlā un trīs dienas lūdza Dievu. Mums tas bija lieki zaudēts laiks; un Bedfords ar to ieguva laiku savam karaspēkam. Viņš gan zināja, kā to izlietot.

Mēs nevarējām turpināt ceļu bez karaļa; tas nozīmētu viņu pamest sazvērnieku varā. Žanna mēģināja viņu pārliecināt, visādi pierunāja, lūdzās; un beigās mēs atkal varējām doties tālāk.

Žannas pareģojums bija piepildījies. Tas nebija nekāds karagājiens, bet viena vienīga svētdienas pastaiga. Pa ceļam bija angļu cietokšņi; tie padevās ar labu; mēs atstājām tajos franču karaspēku un turpinājām ceļu. Bedfords steidzās mums pretim ar savu jauno armiju, un 25. jūlijā abi pretinieku spēki sastapās un sāka gatavoties kaujai; bet tad Bedfords tomēr apdomājās un atkāpās Parīzes virzienā. Tas mums bija visai izdevīgi. Mūsu ļaudīm garastāvoklis tūliņ uzlabojās.

Bet vai jūs ticēsiet? Mūsu nabaga nepastāvīgais karalis bija ļāvis saviem negodīgajiem padomniekiem sevi pierunāt, lai dotos atpakaļ uz Žjēnu, kur savā laikā bijām uzsākuši Reimsas gājienu, kad bija jākronē karalis. Un mēs patiešām devāmies atpakaļ. Tikko bija noslēgts divu nedēlu pamiers ar Burgundijas hercogu, un mums bija jāpaliek un jāgaida Žjēnā, kamēr tas mums ar labu atdos Parīzi.

Mēs devāmies uz Breju; tad karalis no jauna pārdomāja un lika atkal doties uz Parīzi. Žanna nodiktēja vēstuli Reimsas pilsoņiem, lai tie, neraugoties uz pamieru, nezaudētu paļāvību, un apsolīja tiem savu atbalstu un palīdzību. Viņa pirmā tiem paziņoja, ka karalis noslēdzis šo pamieru; to viņa darīja ar savu parasto vaļsirdību. Viņa teica, ka nebūt neesot ar to apmierināta un vēl nezinot, vai līgumu pildīšot; un, ja pildīšot, tad tikai lai saglabātu karaļa godavārdu. Visi franču bērni zina un atceras šos slavenos vārdus. Cik tie gan naivi!

„De cette treve qui a eUfaite,je ne suis pas contente, et je ne sais sije la tiendrai. Sije la tiens, ce sera seulement pour garder l' honneur du roi."

Lai būtu kā būdams, Žanna teica, viņa neļaušot nelietīgi izmantot pamieru un paturēšot savu armiju kaujas gatavībā, lai tā katru brīdi būtu no jauna cīņas spējīga.

Nabaga bērns, viņai bija pārāk grūti reizē cīnīties ar Angliju, Burgundiju un franču sazvērniekiem. Abiem pirmajiem viņa bija cienīga pretiniece, bet, kas attiecas uz sazvērestību — ak, kurš gan būtu spējīgs to savaldīt, ja pats tās upuris tik vājš un padevīgs? Viņa smagi cieta šajās grūtajās dienās, redzēdama, ka viņu tā kavē un vil, un brīžiem bija jau tuvu izmisumam un vairs nevarēja valdīt asaras. Reiz, runājot ar savu veco, labo, uzticamo draugu un kalpu Orleānas bastardu, viņa teica:

„Ak, kaut Dievs man būtu ļāvis nolikt šīs tērauda bruņas un doties atpakaļ pie tēva un mātes, un atkal ganīt avis kopā ar manu māsiņu un maniem brāļiem, kam būtu tāds prieks mani atkal redzēt savā vidū."

12. augustā mēs apmetāmies Dammartēnas tuvumā. Tur mums bija neliela sadursme ar Bedforda pulkiem, un otrā dienā cerējām sākt lielāku kauju, bet Bedfords ar savu karaspēku bija naktī aizvācies un atkāpies Parīzes virzienā.

Karalis nosūtīja vēstnešus un pieņēma Bovē delegāciju, kas padevās ar labu. Bīskaps Pjērs Košons, padevīgais angļu draugs un vergs, gan bija darījis visu, ko varējis, bet viņam nebija izdevies to novērst. Tolaik viņu vēl necik nedaudzināja, bet tagad viņa vārdu pazīst visa pasaule, un franči nemūžam neaizmirsīs šo negantnieku! Dievs, piedod, ja domās spļauju uz viņa kapa.

Kompjeņa padevās un nolaida angļu karogu. 14. augustā mēs apmetāmies divu jūdžu attālumā no Senlī. Bedfords apstājās, panācās mums pretim un ieņēma labas pozīcijas. Mēs uzbrukām viņam, bet, lai kā pūlējāmies, mums neizdevās viņu dabūt klajā laukā, kaut gan viņš bija to solījis. Tad satumsa nakts. Un mēs gaidījām rītu! Bet otrā rītā viņš atkal bija pagaisis.

18. augustā mēs iegājām Kompjeņā, padzinām vietējo angļu karaspēku un uzvilkām savu karogu.

23. augustā Žanna pavēlēja doties tālāk uz Parīzi. Karalis un kliķe nebūt nebija ar to mierā un kurnēdami apmetās Senlī, kas tikko bija mums padevusies. Nedaudzās dienās padevās vēl vesela virkne citu cietokšņu — Kreija, Ponsen- maksana, Šuazija, Gurneja pie Arondas, La Nevilla Hesā, Mogeja, Šantiji, Sentīna. Angļu vara šķīzdami šķīda! Bet karalis vēl arvien kurnēja, nebija apmierināts un baidījās doties tālāk uz galvaspilsētu.

1429. gada 26. augustā Žanna apmetās ar savu karaspēku Sendenī; tas jau bija pie pašiem Parīzes vārtiem.

Un karalis joprojām tiecās atpakaļ un drebēja aiz bailēm. Ak, kaut viņš būtu tobrīd ar mums un mēs varētu izmantot viņa autoritāti! Bedfords bija nobijies un nolēmis atkāpties un sakopot savus spēkus labākajā un uzticamākajā provincē, kas viņam vēl bija palikusi, proti — Normandijā. Ak, kaut mēs būtu varējuši pierunāt karali, lai tas stāvētu mums klāt šai liktenīgajā mirklī un iedvesmotu mūs ar savu klātbūtni un saviem vārdiem.

## 40. nodala. Žannu uzvar nodevība

Vēstnesis pēc vēstneša auļoja pie karaļa, un viņš arī apsolīja ierasties, bet neieradās. Tad pie viņa aizsteidzās Alansonas hercogs un atkal dabūja solījumu, bet viņš atkal to neturēja. Mēs jau bijām zaudējuši deviņas dienas; tad viņš ieradās un 7. septembrī beidzot bija Sendenī.

Ienaidnieks starplaikā bija atguvis drosmi un paļāvību: ar karaļa bezprātīgo rīcību arī nevarēja būt nekāda cita iznākuma. Nu jau pilsēta bija sagatavota aplenkumam. Žannai vairs nebija tādas izdevības, kā pašā sākumā, bet viņa un viņas ģenerāli vēl bija gluži apmierināti ar pašreizējo stāvokli. Žanna nolika uzbrukumu otrā rītā astoņos, un paredzētajā laikā tas arī sākās.

Žanna novietoja savu artilēriju un sāka apšaudīt cietoksni, kas aizsargāja Svētā Onorē vārtus. Kad tas jau bija krietni cietis, atskanēja uzbrukuma signāls, un mēs to ieņēmām ar joni. Tad vairākkārt ar sparu uzbrukām pašiem vārtiem, un Žanna pati atradās mūsu priekšgalā, bet viņas karognesējs turējās viņai blakus, un ap mums mutuļoja kodīgi dūmi un kā krusa bira šāviņi.

Beidzamā uzbrukuma atbildīgākajā brīdī, kad mēs jau tūliņ būtu ieņēmuši vārtus un droši ieguvuši Parīzi, līdz ar to atgūdami arī Franciju, Žannu ķēra arbaleta bultas, viņa pakrita, un mūsu ļaudis uz mirkli apjuka — jo ko gan varēja iesākt bez viņas vadības? Viņa viena bija visa franču armija.

Kaut gan ievainota, viņa tomēr negribēja palikt aizmugurē un lūdza turpināt uzbrukumu, teikdama, ka mums katrā ziņā būšot panākumi; turklāt ar kaujas jūsmā dzirkstošām acīm viņa vēl piebilda: „Es tagad ieņemšu Parīzi vai miršu!" Viņu ar varu vajadzēja aiznest no kaujas lauka, un to izdarīja Gonkūrs un Alansonas hercogs.

Bet viņu vadīja milzīga sajūsma. Viņa teica, ka otrā rītā viņu pienesīšot pie vārtiem un pusstundas laikā Parīze bez vārda runas būšot mūsu rokās. Viņai arī būtu izdevies turēt savu vārdu. Par to nebija ko šaubīties. Bet viņa aizmirsa karali, kas nebija nekas vairāk, kā Latremuī ēna. Karalis aizliedza no jauna sākt uzbrukumu!

Redzat, tikko bija ieradies jauns Burgundijas hercoga sūtnis, un bija redzams vēl viens kauna pilns līgums.

Jūs paši sapratīsiet, un man nemaz nav jāsaka, ka Žanna bija tuvu galīgam izmisumam. Tiklab viņas brūce, kā arī sirdssāpes viņai tonakt laupīja miegu. Vairākkārt sardze sadzirdēja klusas raudas tumšajā istabiņā, kur viņa bija noguldīta Sendenī, turklāt viņa rūgti teica un nebeidza atkārtot: „To tik viegli varēja ieņemt! To tik viegli varēja ieņemt!" Tie arī bija vienīgie vārdi, ko viņa teica.

Otrajā dienā viņa ar jaunām cerībām uzrausās no gultas. D'Alansons bija ieņēmis tiltu pāri Sēnai pie Sendenī. Vai viņa nevarēja pārcelties pa šo tiltu pāri otrā pusē un uzbrukt Parīzei no otras puses? Bet karalis, to padzirdējis, lika tiltu vienkārši nojaukt! Vēl vairāk — viņš pasludināja karagājiena beigas! Un vēl turklāt — viņš bija noslēdzis jaunu un daudz ilgāku pamieru, apsolīdams atstāt Parīzi sveiku un veselu un atiet atpakaļ līdz Luārai, kur bija sācies karagājiens!

Žanna d'Arka, ko ienaidnieks vēl ne reizi nebija pieveicis, bija zaudējusi cīņu pati pret savu karali. Savā laikā viņa teica, ka vienīgais, no kā viņa bīstoties, esot nodevība. Nu tā bija pirmoreiz viņu pieveikusi. Viņa pakāra savas baltās bruņas karaliskajā Sendenī baznīciņā un devās pie karaļa, lūgdama, lai viņu atbrīvo no amata un atlaiž mājās. Kā parasts, viņa to darīja visai prātīgi. Lieliem nodomiem, lielākai karadarbībai nu bija beigas; turpmāk, pamieram izbeidzoties, vairs nebija sagaidāms nekāds īsts karš, bija paredzamas vienīgi sīkas gadījuma rakstura sadursmes; to varēja uzticēt padotajiem, un tur vairs nevajadzēja nekāda izcila kara ģēnija. Bet karalis negribēja viņu atlaist. Gluži visa Francija nebija pamieram pakļauta; vēl atlika cietokšņi, kas bija uzmanāmi un sargājami; tiem it kā bija vajadzīga viņas vadība. Patiesībā, kā nojaušat, Latremuī vienīgi gribēja viņu aizkavēt un saistīt viņai rokas.

Tad viņa atkal dzirdēja savas Balsis. Tās teica: „Paliec Sendenī." Tuvāka paskaidrojuma nebija. Tās neminēja iemeslu. Tā nu atkal bija Dieva balss, un tā bija augstāka par karaļa pavēli; Žanna nolēma palikt. Bet Latremuī nu bija bailes; viņai bija pārāk liela vara, lai viņu atstātu vienu; viņa droši izjauktu visus viņa nodomus. Viņš lūdza karalim viņu piespiest ar varu. Žannai iznāca piekāpties, jo viņa taču bija ievainota un nevarīga. Tiesā viņa apliecināja, ka viņu ar varu aiznesuši; un, ja viņa nebūtu ievainota, tad tas nenotiktu. Ak, kāda šai liegajai meitenei bija varena drosme! Tik liela drosme, ka neviena pasaulīgā vara nevarēja viņu iebiedēt. Mēs nekad neuzzināsim, kādēļ viņas Balsis bija noteikušas, ka viņai jāpaliek uz vietas. Mēs zinām tikai to: ja paklausītu viņai, tad Francijas vēsture būtu gluži citāda, nekā tagad tā rakstīta grāmatās. Jā, to mēs gan visi tagad it labi zinām.

13. septembri armija, noskumusi un zaudējusi drosmi, pagriezās atpakaļ un aizgāja Luāras virzienā, un šoreiz bez mūzikas! Tas drīzāk bija bēru gājiens; un tāds tas ari bija. Garš, bēdīgs bēru gājiens, kas aizvirzījās mēmā klusumā; draugi pavadīja mūs ar asarām acīs, ienaidnieki atklāti par mums smējās. Beidzot mēs sasniedzām Žjēnu — to pašu cietoksni, no kura priekš nepilniem trim mēnešiem devāmies brašā gājienā uz Reimsu, karogiem lepni plandot, mūzikai atskanot, Patē uzvaras priekam vēl starojot mūsu sejās un tautai mūs izvadot ceļā ar skalām gavilēm un laimes vēlējumiem. Tagad aumaļām lija lietus, diena bija apmākusies, debesis drūmi sēroja, maz bija pavadītāju, kas noskatījās, neviens mums neuzgavilēja, mūs pavadīja mēmās žēlabās, ar asarām un skumjām.

Tad karalis atlaida savu varonīgo karaspēku mājās; cīnītāji satina karogus, nodeva ieročus: Francijas kauns nu bija pilnīgs. Latremuī svinēja uzvaru; neuzvaramā Žanna d'Arka nu bija uzvarēta.

## 41. nodala. Jaunava atsakās doties vēlreiz kaujā

Jā, tā arī bija, kā es teicu: Parīze un Francija bija Žannas varā, un viņas varā bija dot beidzamo triecienu Simtgadu karam, bet karalis viņai lika visu to pamest un atkāpties.

Tālāk sekoja astoņi bezdarbībā lieki zaudēti mēneši, kopā ar karali un viņa padomniekiem, jautro un lepno galmu, kas mūžīgi dejoja, flirtēja, rīkoja medības un dažādas izpriecas, dziedāja serenādes savām sirdsdāmām un šķieda naudu, braukdams no pilsētas uz pilsētu un no vienas pils uz otru; tā nu bija tāda dzīve, kas mums, viņas tuvākajiem pavadoņiem, gan gluži labi patika, bet Žannai nemaz nebija pa prātam. Bet lai nu kā, viņa taiā tikai noskatījās, bet pati nedzīvoja tai līdzi. Karalis tiešām pielika visas pūles, lai viņu aplaimotu, un arvien sirsnīgi rūpējās par viņu. Visiem citiem bija stingri jāturas pie noteiktām galma paražām, bet viņa bija atbrīvota, un viņai pat bija savas priekšrocības. Pietika ar to, ka viņa, savu pienākumu pildīdama, reizi dienā parādījās karalim un parunāja ar to kādu laipnu vārdu, neviens vairāk neprasīja. Tad viņa, protams, atkal noslēdzās vientulībā un augas dienas skuma savās istabās, kas viņai bija ierādītas, palikusi vienatnē ar savām domām, Dievu lūgdama un laiku kavēdama ar nepiepildāmiem nākotnes karagājienu plāniem. Savā garā viņa pārvietoja karaspēku no vienas vietas uz otru, aplēsdama pārgājienus, laiku, kas būtu vajadzīgs katram gājienam, un pētīdama apkārtni, kurā nāktos pārvietoties, lai noteiktā dienā vai stundā varētu sastapties ar ienaidnieku un izrīkot karaspēku kaujai. Tā bija viņas vienīgā izprieca, viņas vienīgā atpūta bēdās un bezdarbībā. Viņa tā pavadīja stundu pēc stundas, kā citi mēdz spēlēt šahu; un, visā pilnībā to pārdzīvodama, viņa tā guva zināmu spirdzinājumu savam prātam un uzmundrinājumu sirdij.

Gausties viņa, protams, nekad negaudās. Tas nebija viņas dabā. Viņa piederēja tiem, kas savas sāpes cieš klusībā. Bet viņa tomēr jutās kā ērglis sprostā un ilgodamās tiecās gaisos, brīvos padebešos un vētras brāzmās.

Francijā mudžēja sirotāji — atlaistie kareivji, kas bija gatavi uz visu. Dažkārt, kad Žannai bija pārāk grūti paciest smago gūstu, viņai atļāva savākt jātniekus un izjāt karagaitās pret sirotājiem, lai iztīrītu apkārtni. Tas viņu atkal manāmi atspirdzināja.

Tad atkal bija kā vecajos laikos, kad viņa pie Senpjēras Lemutjē vairākiem lāgiem devās uzbrukumā, vairākiem lāgiem bija spiesta atkāpties, bet arvien atkal savāca savējos un no jauna metās uzbrukumā, sajūsmā iedvesmodama un aizraudama savus kareivjus; līdz beidzot mūs tik neganti apšaudīja, ka vecais d'Olons, kas bija ievainots, deva signālu atkāpties (jo karalis bija viņam uzticējis Žannu un piedraudējis ar nāvi, ja viņai notiktu kas ļauns); un viņš arī domāja, ka visi viņam sekos; bet, kad viņš paskatījās atpakaļ, tad redzēja, ka mēs, viņas tuvākie pavadoņi, vēl arvien turpinām cīņu; tad viņš steidzās mums pakal un mēģināja piedabūt viņu atkāpties, teikdams, ka būtu gatavais neprāts palikt kaujas laukā ar divpadsmit cilvēkiem, kad citi jau atkāpušies. Bet viņas acis jautri dzirkstīja, un viņa tam uzsauca:

„Divpadsmit cilvēku! Dieva vārds, man to ir piecdesmit tūkstošu, un es nemūžam nekustēšos ne no vietas, kamēr šis cietoksnis nebūs ieņemts! Taurējiet, ka sācies uzbrukums!"

To arī tūliņ izdarīja, un mēs ar joni bijām pāri vaļņiem, un cietoksnis bija mūsu rokās. Vecajam d'Olonam likās, ka viņa jukusi prātā; bet viss, ko viņa pārdzīvoja, bija tas, ka izjuta savā sirdī piecdesmit tūkstošu spēku un drosmi! Izteiciens varbūt likās savāds; bet, manuprāt, nekad nav teikts otrs tik patiess vārds.

Jāpiemin arī Lanjī, pie kuras klajā laukā devāmies četras reizes uzbrukumā burgundiešiem, kas bija nocietinājušies ierakumos, un ar beidzamo uzbrukumu guvām uzvaru; labākais guvums tur mums bija Arrasas Frankets — nežēlīgs laupītājs, ko pazina un daudzināja visā plašajā apkārtnē.

Tādas sadursmes atgadījās laiku pa laikam; beidzot, ap 1430. gada maija beigām, mēs bijām apmetušies Kompjeņas tuvumā, un Žanna nolēma doties palīgā pilsētai, ko bija aplcncis Burgundijas hercogs.

Mani neilgi pirms tam ievainoja, un es nevarēju viens bez palīdzības nosēdēt zirga mugurā, bet tad labais Punduris mani paņēma sev aizmugurē, un es turējos pie viņa un jutos diezgan drošs. Mēs izjājām pusnaktī, aumaļām līstot siltam lietum, un jājām lēnā gaitā un mēmā klusumā, jo mums bija jādodas cauri ienaidnieka ieņemtam apvidum. Mums tikai reizi uzsauca, bet mēs neatbildējām, tikai aizturējām elpu un klusām turpinājām ceļu, un beigās bez kļūmes sasniedzām nodomāto vietu. Ap trijiem vai pusčetriem jau bijām pie Kompjeņas, kad tobrīd austrumos pavīdēja pirmā rīta gaisma.

Žanna tūliņ ķērās pie darba un kopīgi ar Gijomu de Flāviju, kas bija pilsētas komandants, saskaņoja vakara uzbrukumu ienaidniekam, kas bija novietojies trīs vietās otrpus Uāzai, klajā līdzenumā. Mūsu pusē pa vieniem pilsētas vārtiem bija tieša satiksme ar tiltu. Tilta galu otrā upes krastā aizsargāja „bulverkis"; un šis „bulverkis" aizsargāja arī dam- bētu ceļu, kas veda pāri klajam laukam uz Margijas ciemu; dala bija Kleruā, pāris jūdžu augšpus ceļam; un viena angļu nodala apsargāja Veneti, pusotras jūdzes lejpus ceļam. Kā redzat, iznāca kaut kas loka un bultas veidā: lielceļš bija

Žanna d'Arka gatavojas kaujai

Žannas d'Arkas sagūstīšana

bulta, „bulverķis" bultas roktura vietā, Margija uzgaļa vietā, Venete vienā loka galā, Kleruā otrā galā.

Žanna bija nodomājusi doties tieši pa lielceļu uz Margiju, ar joni to ieņemt, tad ātri pārsviesties Kleruā virzienā, pa labi, un ieņemt ari to, bet pēc tam apvērsties un sagatavoties lielākai kaujai, jo Burgundijas hercogs bija apmeties aiz Kleruā ar palīgspēkiem. Flāvija leitnantam ar stopiniekiem un „bulverka" artilēriju vajadzēja aizturēt angļu karaspēku, lai tas nevarētu mums uzbrukt no aizmugures un nogriezt ceļu, ja drīz iznāktu atkāpties. Tāpat pie „bulverka" vajadzēja atrasties ari segtām laivām, kas mums palīdzētu tādā gadījumā, ja vajadzētu atkāpties.

Tas bija 24. maijā. Četros pēc pusdienas Žanna devās kaujas laukā ar sešiem simtiem jātnieku — un tas bija beidzamais gājiens viņas mūžā.

Man sirds lūst, to atceroties. Ar citu palīdzību es biju uzrausies valnī un no turienes redzēju gandrīz visu, kas notika; pārējo man vēlāk pastāstīja abi mūsu bruņinieki un citi aculiecinieki. Žanna devās pāri tiltam, drīz jau bija garām „bulverkim" un aizauļoja pa lielceļu ar saviem jātniekiem, kas viņai turējās cieši aizmugurē. Virs sava bruņutērpa viņa bija apģērbusi drānas mēteli, un es to redzēju aizplandām kā spožu malduguni.

Bija jau gaiša diena, un varēja skaidri pārredzēt visu līdzenumu. Drīz mēs ieraudzījām straujā gaitā un kaujas ierindā tuvojamies angļu karaspēku, ieročiem spogojot saules staros.

Žanna metās virsū burgundiešiem pie Margijas, bet viņas uzbrukumu atsita. Tad mēs redzējām citu burgundiešu pulku traucam no Kleruā. Žanna atkal savāca savus kareivjus un no jauna devās uzbrukumā, bet viņu atkal atsita. Divi uzbrukumi prasa labu tiesu laika, un laiks bija ļoti dārgs. Angļi tagad, no Vinetes nākdami, jau tuvojās lielceļam, bet „bulverķis" tos sagaidīja ar uguni un apturēja. Žanna uzmundrināja savus kareivjus ar savu iedvesmu un no jauna veda uzbrukumā. Šoreiz viņa ieņēma Margiju jau ar pirmo triecienu. Tad viņa novērsās pa labi, devās uz klajo līdzenumu un metās virsu Kleruā pulkam, kas pašreiz bija piesteidzies; ar to nebija viegli tikt galā, abas ienaidnieku armijas pārmaiņus gan devās uzbrukumā, gan atkāpās, un uzvara svērās drīz vienā, drīz otrā pusē. Tad pēkšņi mūsu pusē radās negaidīts sajukums. Kas tam bija par iemeslu, — viens saka tā, otrs atkal citādi. Daži domā, ka mūsējie, lielgabalus dzirdot, domājuši, ka angli nogriezuši atpakaļceļu, kur atkāpties, citi atkal domā, ka mūsu aizmugures rindās palaista bauma, it kā Žanna kritusi kaujā. Lai nu būtu kā būdams, mūsu kareivjos radās sajukums, un tie skaudrās bailēs metās bēgt pa lielceļu. Žanna mēģināja tos apturēt un savākt vienkopus pret ienaidnieku, saukdama, ka uzvara droša, bet tas neko nelīdzēja, tie šķīda uz visām pusēm un nekārtībā pameta kaujas lauku. Vecais d'Olons lūdza viņu atkāpties drošībā, kamēr vēl bija iespēja, bet viņa to noraidīja; tad viņš satvēra aiz pavadas viņas zirgu un ar varu paglāba viņu no kaujas lauka. Un uz lielceļa bija tāds pats sajukums, nekārtībā bēga kājnieki reizē ar jātniekiem, un artilērijai, protams, nācās pārtraukt uguni; līdz ar to angļiem un burgundiešiem izdevās mūs netraucēti ielenkt, pirmie mums aizsprostoja ceļu priekšā, otrie — aizmugurē. Ienaidnieka paisums aizrāva frančus līdz pašam „bulverķim"; un tur, ielenkti kaktā starp „bulverķa" sienu un lielceļa dambi, tie varonīgi izcīnīja savu beidzamo izmisuma cīņu un krita līdz beidzamajam vīram.

Flāvijs, uz pilsētas vaļņiem vērodams kaujas gaitu, pavēlēja noslēgt vārtus un pacelt tiltu. Žanna līdz ar to bija pamesta savam liktenim.

Viņas nelielais miesassargu pulciņš strauji kusa kaujas svelmē. Abi mūsu bruņinieki pakrita ievainoti; arī abi Žannas brāli jau bija ievainoti; tad ievainots pakrita arī Noēls Rengesons — kas līdz beidzamajam vēl mēģināja atvairīt Žannai lemtos cirtienus. Bija palikuši tikai Punduris un Paladīns, kas vēl nepadevās, bet turējās stingri viņai blakus kā divi tērauda bruņutorņi, viscaur aptašķīti asinīm; un, kur ķēra viena cirvis vai otra šķēps, ikreiz sabruka kāds ienaidnieks. Un tā arī abi šie lāga vīri, līdz beidzamajam mirklim pildīdami savu pienākumu, piedzīvoja varonīgu un goda pilnu nāvi kaujas laukā. Miers viņu pīšļiem! Es viņus tā biju iemīlējis.

Ienaidnieka vidū tūliņ atskanēja prieka saucieni, tas ar joni metās virsū Žannai, kas gan joprojām nepadevās, bet atgaiņājās ar savu šķēpu, līdz beidzot viņu satvēra aiz mēteļa un norāva no zirga. Jau kā gūstekni viņu aizveda Burgundijas hercoga nometnē, un viņu pavadīja, uzvaras priekā skali gavilēdama, visa ienaidnieka armija.

Drausmīgā vēsts drīz aplidoja visu Franciju; un, kur tā nonāca, tauta palika kā triekas ķerta; ļaudis klusā balsī atkārtoja, it kā pie sevis vai miegā runādami: „Orleānas Jaunava sagūstīta!… Žanna d'Arka gūstā!… Francijas Glābēja mums zudusi!" — it kā šie nabaga ļautiņi nevarētu saprast, kā tas var būt, vai kā Dievs to pieļāvis!

Jūs jau zināt, kāda izskatās pilsēta, kad visās mājās izkārti melni sēru karogi, kas sniedzas no jumta līdz pašai zemei. Tad jūs arī zināsiet, kāda izskatījās Tūra un arī daudzas citas pilsētas. Bet vai kāds spētu vārdos izteikt tās skumjas, kas pārņēma Francijas zemnieku sejas? Nē, neviens to nespētu izteikt vārdos; šie nabaga mēmie radījumi arī paši nevarētu jums pateikt; bet bēdas bija skaudras un milzīgas.

24. maijs. Tagad nolaidīsim priekšskaru pār šo dīvaināko, bēdīgāko un brīnumaināko kara drāmu, kāda jebkad norisinājusies pasaules vēsturē. Žanna d'Arka nekad vairs nedosies karagājienos.

## Treša grāmata. TIESA UN SPĪDZINĀŠANA

## 1. nodala. Jaunava ķēdēs

Man pietrūkst spēka ilgāk pakavēties pie kaunpilnās vasaras un ziemas, kas sekoja tam laikam, kad Žanna bija kritusi gūstā. Pirmajā laikā es necik neuztraucos, jo cerēju, ka kuru katru dienu dabūšu dzirdēt, ka par Žannu tiks pieprasīta izpirkuma maksa un karalis — nē, ne jau karalis, bet pateicīgā Francija — ar skubu steigsies viņu izpirkt. Pēc karalaika likumiem, viņai nevarēja liegt tiesības tikt atbrīvotai pret izpirkuma maksu. Viņa nebija nemierniece; viņa atradās likumīgā karaklausībā, ar karaļa pavēli iecelta par Francijas armijas virspavēlnieci un arī nebija vainojama nevienā kara sodu likumos paredzētā pārkāpumā; tātad nebija nekāda iemesla viņu paturēt gūstā, ja piedāvātu izpirkuma maksu.

Bet pagāja diena pēc dienas, un neviens nepiedāvāja izpirkuma maksu! Tas šķiet gluži neticami, bet tā ir skaidra patiesība. Vai tas bija šās čūskas Latremuī nopelns, vai viņš būtu klusībā pierunājis karali? Viss, ko mēs zinām, ir tas, ka karalis mēmi klusēja, vilcinājās piedāvāt izpirkuma maksu un arī citādi nemēģināja palīdzēt nabaga meitenei, kas bija tik daudz darījusi viņa labā.

Diemžēl pretējā puse bija daudz rosīgāka. Vēsts, ka Žanna saņemta gūstā, pienāca Parīzē jau otrajā dienā, un apmierinātie angli un burgundieši visu to dienu un nakti skali svinēja uzvaru, atskanot prieka zvaniem un lielgabalu pateicības zalvēm; un otrajā dienā Inkvizīcijas ģenerālvikārs nosūtīja vēstnesi Burgundijas hercogam, pieprasīdams gūstekni izdot baznīcai un nodot tiesai par bezdievību.

Angli bija labi uztvēruši izdevību, un patiesībā rīkojās angļu vara, ne jau baznīca. Baznīca bija tikai akls ierocis vinu rokās; un tas arī bija viegli izskaidrojams: baznīca iespēja ne tikai paņemt Žannai d'Arkai dzīvību, bet arī izgaisināt viņas vareno ietekmi, kāda bija jau viņas vārdam vien, kamēr angli varēja sodīt ar nāvi tikai viņas miesu; tas nebūt nemazinātu viņas slavu, ne ari viņas vārda ietekmi, pat otrādi — ar to tikai viņu uz mūžu padarītu slavenu. Žannai d'Arkai bija visā Francijā tā vienīgā vara, ko angli nebūt nenonicināja, un vienīgā vara, ko tie atzina par tiešām milzīgu. Ja baznīcu izdotos piedabūt tiktāl, ka tā Žannu sodītu ar nāvi vai pasludinātu par bezdievi, atkritēju, raganu un velna apsēstu, nevis Dieva izredzētu, tad angļu vara Francijā atkal varētu būt nodrošināta.

Burgundijas hercogs pagaidām tikai uzklausīja un vēl nogaidīja. Viņam ne prātā nenāca, ka franču karalis vai franču tauta tūliņ nesteigsies un nepiedāvās augstāku cenu, nekā angli bija piedāvājuši. Viņš turēja Žannu gūstā drošā cietoksni un vēl arvien gaidīja nedēļu pēc nedēļas. Viņš bija franču valdnieks un savā sirdī kaunējās viņu pārdot angļiem. Bet, pretēji cerībām, franči vēl arvien nepiedāvāja izpirkuma maksu.

Kādu dienu Žannai bija izdevies lieliski pievilt savu sargu, un viņa ne tikai bija izkļuvuši no sava sprosta, bet arī ieslo- dzījusi tur savā vietā sargu. Bet bēgot viņu bija pamanījis sargkareivis, un viņu notvēra un ar varu atveda atpakaļ.

Tad viņu nosūtīja uz Borevuāru, kur bija vēl drošāks cietoksnis. Tas bija augusta sākumā, un viņa jau bija pavadījusi gūstā vairāk nekā divus mēnešus. Tur viņu ieslodzīja sešdesmit pēdu augsta torņa pašā augšā. Un tur viņa nīka vēl labu laiku — ap trīsarpus mēneša. Un visā šai piecu mēnešu ilgajā smagā gūsta laikā viņa skaidri zināja, ka angļi, aiz baznīcas aizsega slēpdamies, kaulējas par viņu, kā mēdz kaulēties par zirgu vai vergu, un Francija klusē, karalis klusē, un klusē ari visi viņas draugi un labvēli. Jā, tas bija šausmīgi.

Un tomēr, dzirdot, ka Kompjeņa cieši aplenkta un vairs ilgāk nespēs pretoties, bet ienaidnieks paziņojis, ka neatstāšot dzīvu nevienu tās iedzīvotāju, ari bērnus līdz septiņu gadu vecumam, viņa dega nepacietībā steigties tiem palīgā. Saplēsusi savas gultas drānas strēmelēs, viņa sasēja tās kopā un nakti mēģināja nolaisties zemē, bet valgs pārtrūka, viņa nokrita lejā, vārīgi sasitās un trīs dienas nogulēja bez samaņas, nebaudījusi ne piliena dzēriena un ne kumosa ēdiena.

Bet tad mums piesteidzās palīgspēki Vandomas grāfa vadībā, Kompjeņa bija glābta, un aplencēji aizvācās. Burgundijas hercogam tā bija milzīga nelaime. Viņam pietrūka naudas. Nu bija visai izdevīgs laiks no jauna piedāvāt izpirkuma maksu par Žannu d'Arku. Angli nosūtīja pie viņa franču bīskapu — uz mūžiem ar kauna zīmogu apzīmogoto Pjēru Košonu no Bovē. Viņam, ja izdotos, bija apsolīta brīvā Ruānas virsbīskapija. Viņš pieprasīja sev arī baznīcas tiesas vadību, kad tiesās Žannu, jo kauja, kur viņa tika saņemta gūstā, bija norisinājusies viņa bīskapijas robežās.

Tolaik parastā karagūstekņu izpirkuma maksa karaļnama prinčiem bija desmittūkstoš mārciņu zeltā, tas ir, sešdesmit viens tūkstotis simtdivdesmit pieci franki, un, kā paši redzat, summa bija skaidri noteikta. Tā bija pieņemama, ja to piedāvātu; to nemaz nevarēja noraidīt.

Košons šo naudu piedāvāja angļu vārdā — piesolīdams izpirkuma maksu, kāda pienācās tikai karaļnama prinčiem. Tas skaidri rāda, cik augstu angli vērtēja viņas ietekmi. Un par šo summu Žannu d'Arku, Francijas Glābēju, ari pārdeva; un pārdeva viņas ienaidniekiem, viņas tēvijas ienaidniekiem — ienaidniekiem, kas veselu gadsimtu bija minuši Franciju kājām, to vārdzinājuši, izsmējuši un apkaunojuši, ienaidniekiem, kas jau gadiem ilgi bija aizmirsuši skatīt frančus sejā, aci pret aci, jo palaikam bija paraduši tikai redzēt to muguras, kad tie bēga, pārdeva ienaidniekiem, kurus viņa bija pieveikusi, kuriem viņa atkal bija mācījusi cienīt franču drosmi, šo drosmi, ko viņa no jauna bija ar savu iedvesmu modinājusi franču sirdis, pārdeva ienaidniekiem, kas tīkoja pēc viņas dzīvības, labi zinādami, ka viņa vienīgā vēl spēj glābt Franciju un aizturēt angļus viņu uzvaras gājienā. Franču princis viņu pārdeva franču baznīckungam, un franču karalis un franču tauta mēmi to pieļāva un savā nepateicībā nebilda ne vārda.

Un viņa — ko viņa teica? Viņa nekā nepārmeta. Viņa bija pārāk diža un cēla, lai ko teiktu — viņa taču bija Žanna d'Arka, un līdz ar to arī viss ir pateikts.

Viņas karagaitas bija nevainojamas. Šajā ziņā viņai nekā nevarēja pārmest, saukt viņu pie atbildības. Tāpēc vajadzēja atrast citu iemeslu, un tādu, kā redzēsim, arī atrada. Baznīckungiem vajadzēja viņu tiesāt par ticības noziegumiem. Un, ja arī neviens tāds nebija atrodams, tad tādu vajadzēja izgudrot. Par to parūpēties bija uzdots šim negantniekam Košonam.

Tiesai izraudzīja Ruānu. Tā atradās, kā teikt, angļu ieņemto apgabalu pašā sirdī; tās iedzīvotāji jau bija tik daudzu paaudžu laikā atradušies angļu varā, ka zaudējuši gandrīz visu francisko, izņemot vienīgi valodu. Pilsētu apsargāja spēcīgs angļu karaspēks. Žannu tur pārveda ap 1430. gada decembra beigām un ieslodzīja tumšā sprostā. Jā, sprostā, un viņai, kurā mājoja tik brīvs gars, pat uzlika rokām važas.

Bet Francija vēl klusēja. Kā tas bija izskaidrojams? Manuprāt, tam bija tikai viens vienīgs izskaidrojums. Jūs atcerēsieties, ka tajos brīžos, kad Žanna nebija franču karaspēka priekšgalā, tas nekad neuzbruka, bet piesardzīgi atturējās, bet, kad viņa to vadīja, tas visu paņēma ar joni, kamēr vien redzēja priekšgalā viņas gaišās bruņas vai viņas karogu; un ikreiz, kad viņa pakrita ievainota, vai arī kāds palaida baumu, ka viņa kritusi — kā tas bija pie Kompjeņas — karaspēkā tūliņ radās sajukums, un tas glābās, nekārtībā bēgdams. Varēja secināt, ka pašā karaspēkā nebija notikusi nekāda radikāla pārmaiņa; būtībā frančus vēl arvien nomāca daudzo paaudžu laikā piedzīvoto neveiksmju bailes, kā arī savstarpēja neuzticība līdz ar iedzimtu neuzticību augstākajiem armijas vadoņiem, kas viņus visu laiku bija tikai vīluši un nodevuši — jo vinu karali visu laiku bija nodevuši savus lielākos vasaļus un savus ģenerālus, un tie savukārt nodeva savu valdnieku un ari viens otru, kam vien pagadījās. Kareivji juta, ka uz Žannu var pilnīgi paļauties, un tikai uz viņu vienīgo. Līdz ar viņu tagad viss bija zaudēts. Viņa bija kā saule, kas atkausēja ledū sastingušo straumi un lika tai aiztraukt palos; šai saulei norietot, tā tagad atkal sastinga ledū: un armija un visa Francija atkal pārvērtās dzīvā mironī, kas vairs ne domāja, ne cerēja, ne arī ko vēlējās vai kur tiecās.

## 2. nodala. Žannu pārdod angļiem

Ar savu ievainojumu es savārgu diezgan ilgi, līdz pat oktobra pirmajai pusei; tad laiks kļuva vēsāks, un es atkal atguvu spēkus un dzīves sparu. Visu šo laiku dzirdēja klīstam baumas, ka karalis taisoties izpirkt Žannu. Es tam ticēju, jo biju jauns un vēl neapzinājos, cik zemiska iedaba ir nožēlojamam cilvēka dzimumam, kas pats par sevi ir cēlās domās un par sevi tik pārliecināts, ka šķiet daudz pārāks par citām dzīvnieku sugām.

Oktobrī jau biju tiktāl atspirdzis, ka varēju piedalīties divās sadursmēs — otrajā, 23. oktobrī, mani no jauna ievainoja. Man vairs nebija laimes, kā paši redzat. 25. oktobra naktī aplencēji aizvācās, un, izmantojot sajukumu un steigu, ienaidniekam bija izbēdzis un sveiks un vesels Kompjeņā ieradās kāds gūsteknis, kas klibodams un gluži bāls un satraukts drīz vien iesteidzās manā istabā.

„Ko? Tu dzīvs? Noēl Rengeson!"

Tas patiesi bija Noēls Rengesons; kā jau varat noprast, tā bija visai priecīga sastapšanās; un arī tikpat bēdīga, cik priecīga. Žannas vārds mums abiem spriedās kaklā. Balss atteicās paklausīt. Mēs teicām „viņa", „viņai", labi zinādami, ko ar to domājām, bet viņas vārdu nespējām izrunāt.

Mēs runājām par viņas tuvākajiem pavadoņiem. Vecais d'Olons, ievainots un gūstā saņemts, vēl arvien atradās Žannas tuvumā un ar Burgundijas hercoga īpašu atļauju viņu apkalpoja. Ar Žannu apgājās samērā labi, kā jau pienācās viņas kārtai un godīgā kaujā saņemtam karagūsteknim. Un, kā zināms, tā bija arī turpmāk, līdz viņa krita šā sātana padēla rokās, kāds bija Pjērs Košons, Bovē bīskaps.

Noēls nevarēja vien beigt cēli slavēt un sirsnīgā nožēlā atcerēties mūsu veco, lielīgo milzi karognesēju, kas tagad bija slēdzis acis uz mūžu un uz visiem laikiem izcīnījis savas patiesās un iedomātās kaujas, līdz beidzamajam pildīdams savu pienākumu un piedzīvodams varonīgu nāvi kaujas laukā.

„Un iedomājies, kāda viņam bija laime!" Noēls iesaucās ar asarām acīs. „Viņš arvien bija īsts laimes bērns! Laime viņam sekoja visur jau kopš pašas mazotnes un pavadīja viņu tiklab karalaukā, kā arī parastajā dzīvē; viņš visur bija ieredzēts, visur viņu aptecēja un apskauda; vienmēr viņam bija izdevība izdarīt ko izcilu, un viņš arī arvien to izdarīja; sākumā viņu dēvēja par Paladīnu tikai pa jokam, bet vēlāk viņu tā godināja jau visā nopietnībā, jo viņš godam bija to pelnījis; un beigās — tavu augsto laimi, kāda vien sasniedzama — viņš krita kaujas laukā! Krita pilnā bruņutērpā; krita, uzticīgi pildīdams savu pienākumu, neizlaizdams no rokām karogu; krita — ak, iedomājies tikai — Žannai vēl beidzamo reizi viņu atzinībā uzlūkojot! Viņš iztukšoja slavas kausu līdz beidzamajam pilienam un priecīgs iegāja mūžībā, laimīgā kārtā vairs nepiedzīvojis to postu, kāds nāca pēc tam. Kāda laime, kāda laime! Un mēs? Ko mēs esam nogrēkojušies, ka vēl esam dzīvi? Arī mēs taču bijām līdz ar viņu godam pelnījuši laimīgu nāvi karalaukā."

Un tad viņš teica:

„Viņi paņēma svēto karogu, ko Paladīns vēl turēja savā sastingušajā miruša cilvēka rokā, un aiznesa to, jo tas viņiem bija pats dārgākais guvums tūliņ pēc pašas dižās gūsteknes, kurai šis karogs piederēja. Bet tagad viņiem tā vairs nav. Pirms mēneša, likdami ķīlā savas dzīvības, mēs ar abiem mūsu lāga puišiem bruņiniekiem, kas arī bija gūstā, to noza- gām un, izmantojot drošus palīgus, kam varēja uzticēties, nogādājām to Orleānā, kur tas tagad sveiks un neskarts uz visiem laikiem glabājas mantnīcā."

Man bija milzīgs prieks to dzirdēt. Kopš tā laika, kad 8. maijā katru gadu ierodos Orleānā un man kā vecam, dārgam viesim — pēc Žannas brāļu nāves — ierāda pirmo goda vietu dzīrēs un gājienos, esmu bieži redzējis šo karogu. Tā arī tas tur paliks uz mūžiem, gadu tūkstošiem, un franču mīla to sargās, kamēr būs kaut karoga skrandiņa pāri palikusi. [8]

Divas vai trīs nedēļas pēc šās sarunas mūs kā zibens spēriens pārsteidza negaidītā ziņa, ka Žanna d'Arka pārdota angļiem! Un mēs sastingām aiz šausmām.

Ne mirkli mums pat sapnī nebija rādījies, ka tā varētu notikt. Mēs vēl bijām jauni, kā redzat, un nepazinām cilvēka dabu, kā jau agrāk teicu. Mēs tā lepojāmies ar savu dzimteni un tik loti bijām pārliecināti par viņas cēlumu, augstsirdību un pateicību. Uz karali mēs daudz nepaļāvāmies, bet uz Franciju gan visā pilnībā. Visi zināja, ka daudzās pilsētās patriotiskie baznīckungi dodas pie tautas, to skubinādami ziedot naudu, mantu un īpašumus, lai izpirktu Dieva sūtīto glābēju. Un mums nebija ne mazāko šaubu, ka vajadzīgo naudu arī savāks.

Bet tagad visam beigas. Nu mums bija pienākuši rūgti laiki. Debesis šķita sērās tītas; mūsu sirdīs vairs nemājoja prieks. Vai gan man blakus patiesi bija agrākais Noēls Rengesons, savā laikā tik jautras dabas puisis, kas visu savu dzīvi aizvadīja jokodams un vairāk elpas izšķieda smieklos, nekā elpu vilkdams? Nē, nē; tas vairs nebija tas Noēls, kādu viņu agrāk pazinu. Tagad viņa sirds bija aizlauzta. Viņš klīda, skumju mākts un izklaidīgs, it kā būtu miega varā; viņa smieklu avots bija apsīcis uz visiem laikiem.

Tā arī bija labāk. Arī mana dvēsele bija nomākta, un mēs abi bijām gluži līdzīgi bēdubrāli. Viņš mani cītīgi kopa, kad nedēļām ilgi biju nevarīgs, un beidzot janvārī jau biju diezgan atspirdzis, lai varētu staigāt.

Tad viņš teica:

„Vai tagad iesim?" „Jā."

Mums nemaz nevajadzēja tuvāku paskaidrojumu. Mūsu sirdis bija Ruānā, un mēs tur gribējām arī paši nokļūt. Viss, kas mums dzīvē bija dārgs, atradās tur, tajā cietoksnī. Mēs viņai nekādi nespējām līdzēt, bet zinājām, ka vismaz jutīsim zināmu mierinājumu, ja būsim viņas tuvumā, elposim to pašu gaisu, ko viņa elpo, un ik dienu redzēsim akmens sienas, aiz kurām viņa ieslodzīta. Ja nu arī mūs tur ieslodzītu? Labi, mēs darīsim, ko varēsim, un lai liktenis un laba veiksme panāk turpmāko.

Un tā mēs devāmies ceļā. Mūs loti pārsteidza pārmaiņas, kas bija vērojamas visā zemē. Likās, ka nu varam netraucēti iet visur, kur vien acis rāda, nebaidoties, ka mūs kāds aizskars vai apdraudēs. Kad Žanna bija karā, visur valdīja zināms satraukums un bailes; bet tagad, kad viņa bija gūstā, bailes šķita izgaisušas. Neviens no jums nebaidījās, nevienu jūs neuztraucāt, nevienam jūs nerūpējāt, ne arī kāds gribēja zināt, kas jūs esat un ko jūs darāt; it visur mājoja vienaldzība.

Tad mēs nolēmām turpināt ceļu uz priekšu pa Sēnas upi, jo sauszemes ceļojums būtu mūs pārāk nogurdinājis. Tā mēs ar laivu nokļuvām jūdzes atstatumā no Ruānas. Tur izkāpām krastā; nevis kalna pusē, bet otrajā, kur līdzens kā dēlis. Neviens nevarēja iekļūt pilsētā, ne ari aiziet no tās nepamanīts, un ikvienu apturēja un iztaujāja. Vini baidījās, ka kāds varētu mēģināt atbrīvot Žannu vai kā citādi viņai palīdzēt.

Mūs tas nebiedēja. Apmetāmies klajumā kādā zemnieku ģimenē un nodzīvojām veselu nedēļu, palīdzēdami viņiem darbos, par atlīdzību saņemdami brīvu dzīvokli un uzturu; šajā laikā ar viņiem stipri iedraudzējāmies. Mēs arī dabūjām zemnieku drēbes un valkājām tās. Kad bijām ar viņiem tuvāk iepazinušies un jau iemantojuši viņu uzticību, sapratām, ka viņu sirdis klusībā pukst Francijai. Tad atklāti viņiem visu pateicām, un viņi bija gatavi mums palīdzēt, cik vien viņu spēkos. Mūsu plāns bija drīz vien izdomāts un arī diezgan vienkāršs. Mums ar viņiem kopā bija jādzen avju pulciņš uz pilsētas tirgu. Kādā rītā, vienmuļi līņājot lietum, rīta agrumā devāmies ceļā un netraucēti tikām cauri bīstamajiem pilsētas vārtiem. Mūsu draugiem savukārt pilsētā bija draugi, kas dzīvoja virs neliela vīnu veikaliņa lielā, vecā celtnē kādā šaurā ieliņā, kas ved lejup no katedrāles līdz upes krastam, pie viņiem tad arī apmetāmies; bet otrā dienā mūsu draugi slepus atgādāja mūsu drēbes un citu mantību. Ģimene, kurā bijām apmetušies — tie bija Pjeroni — sirdī juta līdzi frančiem, un mums viņiem nebija nekas slēpjams.

## 3. nodaļa. Cilpa savelkas

Man vajadzēja kaut kā nopelnīt iztiku sev pašam un arī Noēlam; kad Pjeroni uzzināja, ka es protu rakstīt, viņi manā labā aizlika vārdu pie viņu biktstēva, un tas man izgādāja vietu pie labsirdīgā baznīckunga Manšona, kam bija lemts būt galvenajam rakstvedim lielajā Žannas d'Arkas prāvā, līdz kurai vairs bija atlicis pavisam maz laika. Tā nu bija visai dīvaina vieta — būt rakstveža palīgam — un ari bīstama, ja nāktu gaismā mana pagātne un manas simpātijas. Bet tur nebija nekādu lielo briesmu. Manšons būtībā juta līdzi Žannai un nebūtu mani nodevis, un arī mans vārds mani nenodotu, jo biju atmetis savu uzvārdu un paturējis tikai kristīto vārdu, kā tas mēdza būt pie zemākas kārtas ļautiņiem.

Visu janvāri un vēl februāri cītīgi palīdzēju Manšonam viņa darbā, un man bieži gadījās būt ar viņu kopā citadelē — tas ir, tai pašā cietoksnī, kurā bija ieslodzīta Žanna, kaut arī netiku bijis tai tornī, kur viņa bija ieslodzīta, un tā arī viņu neredzēju.

Manšons man izstāstīja visu, kas bija noticis, pirms ieradāmies Ruānā. Kopš Žanna pārdota angļiem, Košons visu laiku bija meklējis tiesnešus, kam vajadzēja pazudināt Jaunavu, un nedēļām ilgi pūlējies šajā nožēlojamajā darbā. Parīzes universitāte atsūtījusi viņam vairākus augsti mācītus, spējīgus un uzticamus Dieva vārda kalpus, kam varētu uzdot šo lietu; un arī viņš pats savācis vairākus līdzīgi noskaņotus slavenus rakstu mācītājus, līdz varējis sastādīt milzīgu tiesas padomi, kurā bija savs pussimts plaši pazīstamu slavenību. Tie visi bija ar franciskiem vārdiem, bet ar sirdi un dvēseli turējās angļu pusē.

No Parīzes atsūtīja arī kādu augstāku inkvizīcijas ierēdni, jo apsūdzētā bija formāli tiesājama pēc inkvizīcijas likumiem; bet tas bija gadījies godprātīgs un taisnīgs virs un atklāti pateicis, ka lieta nemaz neesot tiesas kompetencē, un arī atteicies tajā piedalīties; tikpat godīgi un taisnīgi atrunājās divi vai trīs citi tiesneši.

Inkvizitoram bija taisnība. Lieta, ko tagad ierosināja, būtībā jau labi sen bija iztiesāta Puatjē, un spriedums bijis labvēlīgs Žannai. Turklāt toreiz tā bija augstāka tiesa, jo to vadīja Reimsas virsbīskaps, kas bija arī paša Košona metropolīts. Tātad zemāka tiesa, kā redzat, nekautrīgā kārtā gatavojās pārspriest lietu, ko jau bija iztiesājusi augstāka tiesa ar lielāku autoritāti. Vai varat to iedomāties? Patiesībā lietu nemaz nevarēja tiesā no jauna ierosināt. Un Košonam vairāku iemeslu dēļ nemaz nebija tiesības uzņemties tiesas vadību: Ruāna neatradās viņa bīskapijā, Žanna nebija apcietināta savā dzīvesvietā Domremī, un, beidzot, tiesnesis pats bija atklāts Žannas ienaidnieks; tādēļ nebija vina kompetencē tiesāt Žannu. Un tomēr viņam izdevās apiet visas šīs grūtības. Ruānas apgabala kapituls, kaut arī pretojās, beigās pakļāvās spiedienam un izdeva Košonam attiecīgu pilnvaru. Inkvizitoram vairs nevarēja būt formāla iebilduma, un tagad viņam atlika tikai padoties.

Tādā kārtā mazgadīgais angļu karalis savu pārstāvju personā nodeva Žannu tiesai, kaut arī ar zināmu noteikumu: ja tiesa viņu attaisnotu, tad viņa nododama atpakaļ karalim!

Ak, mīļie, kā vairs varēja glābties nabaga nevarīgais bērns, ko visi bija pametuši likteņa varā? Jo viņa bija nevarīga līdz aizkustinājumam. Viņa bija ieslodzīta tumšā cietumā, ko dienu un nakti apsargāja pusducis rupju un mežonīgu kareivju, kas ik brīdi uzraudzīja viņas sprostu, jo viņu pat bija ievietojuši sprostā — tērauda sprostā, kur viņu pie gultas saistīja važas, kas apņēma viņas kaklu, rokas un kājas. Tuvumā nebija neviena pazīstama cilvēka, ko viņa būtu agrāk redzējusi; un nebija arī nevienas sievietes. Jā, tā bija pilnīga nevarība.

Žannu bija pie Kompjeņas saņēmis gūstā kāds Luksem- burgas Jāņa vasalis, un tas ari bija viņu pārdevis Burgundijas hercogam. Un šim pašam luksemburgietim netrūka kauna, lai nāktu un aplūkotu Žannu viņas sprostā. Viņš ieradās ar diviem angļu grāfiem — Vorviku un Stefordu. Un luksemburgietis izrādījās īsts čūska. Viņš mēģināja iegalvot Žannai, ka viņu atlaidīšot brīvībā, ja viņa apsolīšot nemūžam vairs nekarot ar angļiem. Viņa bija gan jau ilgi vārguši savā sprostā, taču nebūt vēl nebija zaudējusi savu možo garu. Viņa tam nikni atbildēja: „Dieva vārds, tu mani izsmej. Es labi zinu, ka tu to nevari, ne arī to darītu."

Viņš vēl neatlaidās. Tad Žannā pamodās viņas kareivja lepnums, viņa pacēla savas saistītās rokas un paskandināja važas, teikdama:

„Skaties! Šīs rokas gan labāk zinās, kas mani sagaida. Es zinu, ka angļi gatavojas mani nobendēt, jo viņi domā, ka, mani nogalinot, iegūs Francijas karaļtroni. Bet tā nebūs. Kaut arī viņu būtu simtiem tūkstošu, to viņi nekad nedabūs."

Stefordam tas bija skaudrs izaicinājums, kas viņu varen saniknoja, un viņš — tikai iedomājieties — būdams brīvs, spēcīgs vīrs, iekām viņa bija tikai važās kalta un nevarīga meitene, izrāva no maksts savu dunci un metās viņai virsū, gribēdams to nogalināt. Bet Vorviks vēl īstā brīdī viņu sagrāba un atrāva atpakaļ. Vai gan viņai bija mirt tādā nāvē? Ļaut viņai nomirt šķīstai un neaptraipītai? Tad jau viņa būtu visas Francijas svētā, un franču tauta visi kā viens celtos un pēc viņas ierosmes sev izcīnītu uzvaru un brīvību. Nē, viņa bija taupāma citādai nāvei.

Lielā tiesas diena tuvojās. Vairāk nekā divus mēnešus Košons bija visur vācis un meklējis kaut mazāko liecību vai aizdomu kripatu, ko varētu izmantot Žannas apsūdzībai, un rūpīgi novērsis katru liecību, kas varētu nākt viņai par labu. Viņa rīcībā bija neierobežota vara un visi iespējamie līdzekli apsūdzībai, un viņš tos arī visus lika lietā.

Bet Žannai nebija neviena aizstāvja, kas par viņu rūpētos, un viņa bija ieslodzīta četrās akmens sienās, nebija pat neviena drauga, kam viņa varētu lūgt palīdzību. Tāpat viņa nevarēja dabūt nevienu liecinieku savā labā; viņi visi bija tālumā, zem franču karoga, un te taču bija angļu tiesa; ja vien viņi parādītos pie Ruānas vārtiem, tos tūliņ sagrābtu un pakārtu. Nē, pašai gūsteknei bija lemts būt vienīgajai lieciniecei — tiklab apsūdzībā, kā ari aizstāvībā, — un, pirmo tiesas sēdi atklājot, viņai jau iepriekš bija nolemts nāvessods.

Kad viņa uzzināja, ka visi tiesnešu amatam izraudzītie baznīckungi ir angļu pusē, viņa lūdza taisnības labad tiesā iekļaut līdzīgu skaitu franču partijas baznīckungu. Košons tikai pasmīnēja, kad dzirdēja viņas lūgumu, un pat neatzina, ka viņai jāatbild.

Pēc baznīcas likumiem — jo viņa vēl nebija pilngadīga — viņai bija tiesības pieaicināt sev aizstāvi, kas uzņemtos vadīt viņas lietu, dotu viņai padomu, kā atbildēt uz jautājumiem, un norādītu uz apsūdzības lamatām. Viņa, domājams, nezināja, ka viņai tādas tiesības, jo nebija neviena, kas viņai to pateiktu; bet viņa tomēr to lūdza. Košons noraidīja viņas lūgumu. Viņa vēl neatlaidās un lūdza no jauna, atsaukdamās uz savu pieredzes trūkumu, un teica, ka viņa vēl esot tik jauna un nekā nejēdzot sarežģītajās tiesas lietās un likumos. Košons vēlreiz noraidīja viņas lūgumu un teica, lai tiekot ar visu galā, kā pati zinot. Ak, viņam sirds vietā bija ciets akmens.

Košons sagatavoja apsūdzību. Tas bija sīks apvainojumu saraksts, par ko tiesai vajadzēja izdarīt savus secinājumus. Bet vai tie bija apvainojumi? Patiesībā tikai aizdomu un baumu saraksts. Tajā viņu apvainoja, balstoties uz aizdomām, it kā viņa būtu bezdieve, burve un vēl citādi noziegusies pret kristīgo ticību.

Pēc baznīcas likumiem, tiesa nevarēja sākties, iekām nebija tuvākas ziņas par apsūdzētās agrākajām gaitām un raksturu; un šīs ziņas katrā ziņā bija kā nepieciešama sastāvdaļa, kas pievienojama apsūdzībai. Atcerieties, pirms Puatjē tiesas arī vispirms ievāca tuvākas ziņas. Un tagad viņi atkal ķērās pie jaunu ziņu vākšanas. Uz Domremī nosūtīja kādu baznīckungu. Tur tas, visus viņas kaimiņus apstaigādams, ievāca sīkas ziņas par Žannas pagātni un viņas raksturu un atgriezās ar noteiktu atsauksmi. Lieta nu bija gluži skaidra. Izmeklētājs paziņoja, ka Žannas raksturs visādā ziņā izrādījies tāds, „kādu varētu vēlēties arī savai miesīgai māsai". Atsauksme tātad bija uz mata līdzīga tai atsauksmei, kādu savā laikā tika devusi Puatjē tiesa. Žannas raksturs šai ziņā droši varēja izturēt jebkuru pārbaudījumu.

Šī atsauksme, jūs teiksiet, bija svarīgs atbalsta punkts Žannai; jā, tāda tā arī būtu, ja vien ieraudzītu dienasgaismu; bet Košons bija nomodā, un tiesas dienā tā apsūdzības rakstā vairs nebija atrodama. Kas to zināja, uzskatīja par prātīgāku netaujāt, kur šī atsauksme palikusi.

Varēja domāt, ka Košons jau visu sagatavojis tiesai. Taču nē, viņš izgudroja vēl kādu jaunu nelietību, ar ko viņu pazudināt, un tā bija Žannai tieši nāvējoša.

No Parīzes universitātes sūtīto augsto tiesnešu vidū bija arī kāds baznīckungs, vārdā Nikolajs Luazelērs. Tas bija augumā stalts, pēc ārienes tīkams, nopietns, valodā visai lēnīgs, pieklājīgs un vēlīgs vīrs. Arēji viņā nebija ne mazākās ļaunprātības vai viltus, un tomēr tas bija caur un cauri viltnieks un liekulis. Viņu bija pārģērbuši kurpnieka drēbēs un nakti ielaiduši pie Žannas viņas sprostā; viņš bija uzdevies par viņas tautieti un viņai paziņojis, ka sirdī jūtot līdzi frančiem un esot priesteris. Viņa, protams, bijusi priecīga, ieraugot savu tautieti, kas viņai atgādinājis viņas dārgās dzimtenes kalnus un lejas; un vēl laimīgāka bijusi, uzzinot, ka viņš ir baznīckungs, kam varēs atvieglot sirdi grēksūdzē, jo tā viņai bija dārgāka par dienišķo maizi un dzīvību, un to viņai tik ilgi bija lieguši. Viņa šim viltniekam atklājusi visu savu sirdi, bet viņš savukārt devis viņai padomu tiesas dienai; tas viņu katrā ziņā būtu neglābjami pazudinājis, ja vien viņu nepasargātu viņas pašas iedzimtais skaidrais prāts.

Jūs teiksiet, kāda gan šim viltum nozīme, ja grēksūdzes noslēpums ir svēts noslēpums un nav nevienam tālāk atklājams? Tas tiesa, bet iedomājieties, ja to būtu dzirdējis kāds cits. Šo citu taču nekas nesaista ar grēksūdzes noslēpumu. Nu, un tā arī bija noticis. Tālredzīgais Košons bija licis izurbt sienā caurumu, pieplacis ar ausi pie cauruma un visu dzirdējis. Patiesi, top nelabi, to iedomājoties. Pat grūti saprast, kā varēja tā apieties ar nabaga bērnu. Viņa taču nebija viņiem nekā ļauna darījusi.

## 4. nodala. Visi piekrīt Žannas notiesāšanai

Otrdien, 20. februārī, vakarā sēžot pie darba, ko man bija uzdevis mans saimnieks, viņš ienāca istabā gluži noskumis un teica, ka tiesu nolemts sākt otrā rītā astoņos, un man vajadzēšot sagatavoties viņam palīdzēt.

Beidzamajā laikā biju gaidījis šo vēsti ik baltu dienu; bet trieciens tomēr bija visai smags, un man aizrāvās elpa un uznāca drebuli. Kamēr to vēl nezināju, es laikam, pats neap- jauzdams, biju visu laiku vēl gaidījis, ka beidzamajā mirklī kas notiks un apturēs ievadīto tiesas gaitu: varbūt pilsētas vārtos pēkšņi parādīsies Lagīrs ar saviem velna pilnajiem jātniekiem; varbūt pats Dievs apžēlosies un ņems viņu savā varenajā aizgādībā. Bet tagad… tagad vairs nebija nekādu cerību.

Tiesa bija nolikta kā atklāta sēde cietokšņa baznīcā. Un tā nu es noraizējies devos pie Noēla, lai viņš rīta agrumā ir kājās un ieņem sev vietu. Tā viņam vēlreiz būtu lemts redzēt mums tik dārgo seju, ko abi bezgalīgi dievinājām. Turp ejot un arī atpakaļceļā man visu laiku vajadzēja spraukties cauri angļu kareivju un angliski noskaņotu franču pilsoņu pūlim, kas skali trokšņoja un runāja par gaidāmo notikumu. Vairākkārt izskanēja piezīmes, kam piebalsojās cietsirdīgi smiekli.

„Resnais bīskapelis beidzot panācis savu, un viņš saka, ka tagad likšot tai raganai dejot uz karstiem ķieģeļiem, un ilgi viņa vairs nedejošot."

Bet vietām redzēju sejās arī līdzjūtību un nožēlu, un ne vienmēr tie bija franči, kuros to saskatīju. Angļu kareivjiem Žanna iedvesa bailes, bet tie arī apbrīnoja viņas lielos veikumus un nepiekāpīgo garu.

Otrajā dienā mēs ar Manšonu piecēlāmies agri no rīta; kad nonācām līdz cietoksnim, tur jau drūzmējās laužu bari. Arī baznīca bija pilna, un sardze vairs nelaida tajā nevienu, izņemot amatpersonas. Mēs ieņēmām sev ierādītās vietas. Uz paaugstinājuma atradās tiesas priekšsēdētājs, Košons, Bovē bīskaps savā svinību tērpā, bet viņam priekšā rindās sēdēja augstā tiesa — piecdesmit pazīstamu baznīckungu, augsti mācīti un izglītoti vīri ar zinātnieku ārieni, viņi visi bija rūdīti punktuālisti un kazuistiķi un lieliski prata izlikt lamatas nemākuļiem un vientiešiem. Kad paskatījos uz šo likum- pratēju armiju, kas te bija sapulcināti tikai viena vienīga sprieduma dēļ, un kad iedomājos, ka Žannai gluži vienai viņu priekšā jāaizstāv savs vārds un sava dzīvība, negribot pats sev jautāju — ko gan nabaga zemnieku meitene, kurai nav nekādas izglītības un kurai ir tikai deviņpadsmit gadu, iesāks tik nevienādā cīņā; un sirds man pamira un pagura aiz bēdām. Es no jauna paskatījos tuklajā virssoģl, kas sēca un pūta savā tronī, vēderam ceļoties un plokot līdz ar katru elpas vilcienu, un, kad ievēroju vina trīs zodus, kas krokām nokarājās pakaklē, kā arī vina zilgansārto, kārpaino seju, vina riebīgo, kālim līdzīgo degunu un viņa saltās un ļaunās acis, tad, redzot šo kustoni, par ko liecināja ik sīkums viņa ārienē, man vēl vairāk sažņaudzās sirds. Un, kad turklāt vēl bija redzams, ka viņš iedveš visiem bailes un ikviens tūliņ savelkas un sastingst savā sēdeklī, tiklīdz viņš uz kādu paskatās, manī izgaisa pēdējais cerības stariņš, kas vēl bija atlicis.

Viena vieta vēl bija tukša, un tā arī bija vienīgā visā tiesas telpā. Šī vieta bija pie pašas sienas un visiem labi saredzama. Tur bija nolikts mazs koka soliņš bez atzveltnes, un tas atradās mazliet savrup un uz paaugstinājuma. Abās pusēs paaugstinājumam stāvēja pa liela auguma kareivim, kas bija pilnā bruņutērpā, ar bruņucepuri, krūšu bruņām un tērauda cimdiem, un tikpat nekustīgi kā viņu āvas; bet uz paša sola vēl neviens nebija nosēdināts. Es ar skumjām vēros šai mazajā solā, jo zināju, kam tas nolemts; to ieraugot, atcerējos augsto tiesu Puatjē, kur Žanna sēdēja uz līdzīga sola un mierīgā garā izcīnīja savu lielo divkauju ar pārsteigtajiem baznīcas un parlamenta doktoriem, līdz beigās guva uzvaru un, jūsmīgi sumināta, devās savā slavas gājienā, kas viņas vārdu uz mūžiem ierakstījis visas pasaules vēsturē.

Tolaik viņai vēl bija septiņpadsmit gadu, un cik viņa bija jauka un liega, cik mīlīga un nevainīga, cik tīkama un daiļa! Jā, tie toreiz bija skaisti laiki! Tas nemaz nebija tik sen — jo tagad viņai bija tikko deviņpadsmit — bet ko viņa nebija kopš tā laika pieredzējusi un kādus brīnumus šai laikā paveikusi!

Bet tagad — ak, tagad viss bija citādi. Viņa nīka tumšā cietumā, kur bija pavadījusi jau gandrīz trīs ceturtdaļas gada bez saules gaismas un svaiga gaisa, neredzot tuvumā nevienas draudzīgas sejas, kaut gan bija radīta saulei un brīvībai, līdzīgi putniņiem un citai dzīvībai, kas brīvi klaiņo klajā laukā. Tagad vina, protams, būs novārgusi un nonīkuši savā ilgajā gūstā, un viņas spēki būs izsīkuši, varbūt viņa būs ari izmisusi, zinādama, ka vairs nav nekādas cerības glābties. Jā, nu viss bija mainījies.

Visu laiku apkārt dzirdēja klusas čalas un sarunas, čaukstēja drēbes, ļaudis nepacietībā švlkāja grīdu, un tiesas telpā valdija nepārtraukts troksnis. Bet tad pēkšņi atskanēja:

„Vietu apsūdzētajai!"

Man aizrāvās elpa. Sirds sāka pukstēt straujāk. Un acumirkli visi apklusa, telpā iestājās dziļš klusums. Vairs nedzirdēja ne skanas; un klusums jau gūlās kā smagums; likās, tas tūliņ nospiedis. Visu sejas bija pievērstas durvīm, un tas ari bija saprotams, jo ļaudis pēkšņi apzinājās, ka tūliņ vaigu vaigā ieraudzīs to brīnumu, kas līdz tam viņiem bija tikai skaņa un vārds ar pasaules slavu.

Viss tālāk norisinājās mēmā klusumā. Tad tālumā, akmens gaiteni, atskanēja dobja žvadzoņa, kas nāca arvien tuvāk; tur žvadzēja važas, kurās bija iekalta Žanna d'Arka, Francijas Glābēja!

Man noreiba galva; viss man apkārt sāka griezties un virpuļot. Ak, ari es tagad visu apzinājos visā drausmīgajā pilnībā.

## 5. nodala. Piecdesmit gudro pret vienu nemācīto

Dodu jums savu godavārdu, ka nedomāju sagrozīt ne mazāko sīkumu šās nožēlojamās tiesas sēdes aprakstā. Nē, es jums to patiesīgi atstāstīšu visos sīkumos, gluži kā abi ar Manšonu ik dienas to ierakstījām tiesas sēdes protokolā un kā ikviens varēs pats pārliecināties kurā katrā iespiestajā vēstures grāmatā. Šai ziņā tikai ar to starpību, ka, ar jums runājot, es paturēšu tiesības tuvāk paskaidrot atsevišķus tiesas gaitas momentus, jo pats tos vēroju, lai jūs varētu labāk saprast un iegaumēt; turklāt apstāšos arī pie dažiem atsevišķiem faktiem, kam biju aculiecinieks un kas, manuprāt, diezgan svarīgi, kaut arī tiesas sēžu protokolos nav ierakstīti, jo tur tiem nebūtu bijusi nekāda īpaša nozīme. [9]

Bet tagad turpināšu savu stāstījumu no tās vietas, kur to pārtraucu. Mēs tātad dzirdējām gaitenī skanam važas, kurās bija iekalta Žanna d'Arka; viņa tuvojās.

Un tad viņa parādījās; visa telpa nodrebēja, un bija dzirdamas smagas elsas. Dažus solus aiz viņas sekoja divi sargi. Viņa nāca ar noliektu galvu un lēnā gaitā, jo bija novārgusi un tikko spēja panest savas smagās tērauda važas. Viņa bija tērpusies vīriešu drēbēs, melnā vilnas ģērbā, un tas bija īsts sēru tērps, kurā nebija nevienas priecīgākas krāsas. Viņas plecus un krūtis sedza plata krokota tās pašas melnās drānas apkakle; piedurknes līdz elkoņiem bija platas, bet tālāk cieši apņēma apakšdelmus; kājās bija šauras bikses ar platu dibenu, kas sniedzās līdz važās kaltajām potītēm.

Pusceļā uz savu solu viņa apstājās tieši tai vietā, kur pa logu iespīdēja spožs saules staru kūlis un lēnām pacēla seju augšup. Ļaudis atkal nodrebēja! — tā bija bāla, gluži sniega baltumā, un tā likās vēl baltāka, jo kontrastēja ar koši melno tērpu. Tā bija tik liega, skaidra un jaunavīga, neticami daiļa, bezgalīgi skumja un maiga. Bet mīļie! Kad šo nevaldāmo acu skatiens apstājās pie soģa un viņas augums pēkšņi saslējās kareivīgā un dižā stājā, mana sirds sāka pukstēt lepnumā un priekā; un es pie sevis domāju — viss ir labi, viss ir labi, viņu vēl nav salauzuši, viņu vēl nav pieveikuši, viņa vēl arvien ir Žanna d'Arka! Jā, tagad man bija skaidrs, ka viņas dzīvo garu neuzveiks nekādi tiesneši, viņu arī neiebiedēs.

Viņa devās uz savu vietu, uzkāpa uz paaugstinājuma un apsēdās uz sola, savākdama važas sev klēpī un apklādama ar savām mazajām, baltajām rociņām. Tad viņa mierīgi un cienīgi gaidīja tālāko un vienīgā, šķita, nebija nemaz uztraukusies. Kāds saulē gluži brūns iededzis, stalti noaudzis angļu kareivis, kas stāvēja pašā pirmajā skatītāju rindā, it galanti un pieklājīgi pacēla savu milzīgo roku pie cepures un atdeva viņai godu; un viņa, draudzīgi smaidīdama, pacēla arī savu roku un atņēma sveicienu; skatītāji sajūsmā viņai uzgavilēja, bet soģis tos tūdaļ stingri apsauca.

Tad sākās neaizmirstamā inkvizīcija, ko vēsturē apzīmē ar lielās tiesas vārdu. Piecdesmit lietpratēju pret nevarīgu jaunavu, un neviena, kas viņai palīdzētu!

Soģis īsumā pakavējās pie lietas apstākļiem un uzskaitīja apvainojumus un baumas, kas bija izvirzītas lietas pamatojumam; tad viņa lika Žannai nomesties ceļos un zvērēt, ka viņa teiks tikai patiesību, kad viņai ko jautās, un nekā neslēps.

Bet Žanna nebija apmāta. Viņa tūliņ nojauta, ka šai prasībai, kas šķita tik nevainīga un dabiska, var būt visai bīstamas sekas. Viņa atbildēja ar savu parasto vientiesību, ar kādu Puatjē tiesā ne vienu vien reizi bija izjaukusi arī visveiklākos ienaidnieku nodomus:

„Nē, jo es taču nezinu, ko man jautāsiet; jūs varat man prasīt arī ko tādu, ko jums nevaru pateikt."

Tas ļoti uztrauca tiesas kungus, un atskanēja dusmīgi saucieni. Bet Žanna nezaudēja aukstasinību. Tad pacēla balsi Košons, viņš mēģināja pārkliegt troksni, bet bija tā saniknots, ka tikko spēja parunāt. Viņš teica:

„Dieva tā Kunga vārdā, mēs tev prasām paklausīt, ja negribi pazudināt savu dvēseli. Zvēri, roku uz Svētā Evaņģēlija likdama, ka teiksi skaidru patiesību, atbildēdama uz visiem tiem jautājumiem, ko tev uzdos!" un viņš ar troksni uzsita ar savu trekno dūri uz tiesas galda.

Žanna viņam mierīgi atbildēja:

„Kas attiecas uz manu tēvu un māti, manu ticību un darbiem, ko esmu paveikusi Francijas labā, tad es jums labprāt atbildēšu, ko man jautāsiet; bet, kas attiecas uz Dieva atklāsmi, ko Viņš man uzticējis, tad manas Balsis man aizliegušas to tālāk atklāt, izņemot vienīgi manu karali…"

Te viņu atkal pārtrauca naidīgi saucieni, un tiesnešos manīja lielu nemieru un apjukumu; viņai uz kādu laiku vajadzēja apklust un nogaidīt, līdz norims lielais troksnis; bet tad viņas seja, kas bija vaska bālumā, mazliet atdzīvojās, viņa saslējās, paskatījās tiesnesī un pabeidza skalā balsī, kurā jau izskanēja viņas agrākā drosme:

„…un es arī nevienam to neatklāšu, kaut man nāktos zaudēt galvu!"

Jūs jau zināt, kādi mēdz būt franči tādās sapulcēs. Soģis un puse tiesnešu tūliņ pielēca kājās, draudīgi rādīja gūsteknei dūres un dusmās tā kliedza un trokšņoja, ka neko vairs nevarēja dzirdēt. Tā tas turpinājās labu brīdi; un, tā kā Žanna bija gluži vienaldzīga un nemaz neuztraucās, tad tas viņus vēl vairāk saniknoja, un troksnis auga augumā. Beidzot viņas acīs atkal pavīdēja agrākā viltīgā uguntiņa, un viņa teica:

„Ludzu, dižie kungi, runājiet pa vienam, tad es jums atbildēšu visiem pēc kārtas."

Jau bija pagājušas trīs stundas, nikni apspriežot zvēresta jautājumu, taču neviens nebija nekur tālāk ticis. Bīskaps neatlaidīgi uzturēja savu prasību. Žanna jau divdesmito reizi to noraidīja un bija gan ar mieru nodot zvērestu, bet tikai tādu, kādu pati gribēšot. Tiesneši un soģis jau bija gluži aizsmakuši, novārguši, galīgi nomocīti, tik ilgu laiku ar viņu spēkojoties, un tiem, nabagiem, jau manīja sejā pagurumu, kamēr Žanna vēl arvien nezaudēja mieru un savaldību un arī, šķiet, nebija necik nogurusi.

Troksnis pamazām aprima; kādu brīdi iestājās klusums, it kā gaidot turpmāko. Tad soģis padevās gūsteknes gribai un ar zināmu rūgtumu teica, ka viņa varot nodot zvērestu pēc sava prāta. Tad Žanna nometās ceļos; un, kad viņa uzlika roku uz Evaņģēlija, tas pats pirmītējais angļu kareivis vairs nevarēja noturēties, neizteicis savas domas:

„Kaut jupis, ja viņa būtu angliete, mēs vairs ne mirkli te nepaliktu!"

Viņā bija pamodies kareivis, kas tagad atsaucās savam karalauku līdzgaitniekam. Bet kāds smags apvainojums tas bija, kāds nāvīgs izsmiekls franču tautai un franču karalim! Ak, kaut viņa vārdi būtu aizsnieguši Orleānu! Es zinu, ka šī pateicīgā pilsēta, kas viņu dievināja, tūliņ celtos visi kā viens un dotos uz Ruānu. Mēdz būt tādi vārdi — vārdi, kas apkauno cilvēku un to pazemo, — tie uz mūžu iespiežas atmiņā. Šie vārdi tagad uz mūžu palika man atmiņā.

Kad Žanna bija nodevusi zvērestu, Košons viņai jautāja, kā viņu sauc un kur viņa ir dzimusi, un vēl uzdeva viņai dažus jautājumus par viņas ģimeni; tāpat noprasīja, cik viņai gadu. Viņa uz visu atbildēja. Tad viņš jautāja, kādu izglītību viņa baudījusi.

„Mana māte man iemācīja tēvreizi, Ave Maria un ticības apliecinājumu. Visu, ko es zinu, man mācījusi māte."

Visi šie jautājumi, kam būtībā nebija nekādas īpašas nozīmes, prasīja diezgan daudz laika. Visi jau bija noguruši, izņemot vienīgi Žannu. Tiesa jau taisījās beigt. Košons vēl piedraudēja Žannai: ja viņa mēģināšot bēgt, tad viņu apvainošot bezdievības noziegumā — tā bija visai dīvaina loģika! Viņa vienkārši atbildēja:

„Šis aizliegums mani nesaista. Ja es varētu aizbēgt, man neko nevarētu pārmest, jo nekad neesmu devusi solījumu un arī to nedošu."

Tad viņa žēlojās, ka viņas važas esot pārāk smagas, un lūdza tās noņemt, jo viņu taču cietumā stingri uzraugot un tātad neesot nekādas vajadzības turēt važās. Bet bīskaps noraidīja viņas lūgumu un atgādināja, ka viņa jau divas reizes mēģinājusi izbēgt no gūsta. Žanna d'Arka arī bija pārāk lepna, lai vēl viņu lūgtos. Viņa tikai teica, kad piecēlās, lai aizietu sava sarga pavadībā:

„Tas tiesa, ka gribēju aizbēgt, un es arī tagad vēl gribētu bēgt." Tad viņa vēl piebilda ar tādu izteiksmi, ka katram, šķiet, k|ūtu viņas žēl: „Tā taču ir katra gūstekņa neatņemama tiesība."

Un tā viņa piecēlās no savas vietas un devās prom, apkārt valdot iespaidīgam klusumam, kurā vēl drausmīgāk nožva- dzēja važas, kurās viņa bija iekalta.

Cik viņa bija apķērīga! Nekas viņu nepārsteidza nesagatavotu. Pirmoreiz, ieņemot savu vietu uz apsūdzēto sola, viņa redzēja arī mani un Noēlu; un mēs abi pietvīkām uztraukumā, bet viņas seja palika gluži vienaldzīga, it kā viņa nemaz nebūtu mūs pazinusi. Viņas acis mūs redzēja todien desmitiem reižu, bet viņas skatienā nevarēja manīt nekā, kas varētu mūs nodot. Cits viņas vietā katrā ziņā nebūtu noturējies— un tad, protams, mums gan būtu ne visai labi klājies.

Mēs abi lēnā gaitā devāmies mājās, ikviens nogrimis pats savās domās un nebilstot ne vārda.

## 6. nodala. Jaunava iedzen savus pretiniekus strupceļā

Tonakt Manšons man pastāstīja, ka visas tiesas sēdes laikā kādā loga ailē bijuši paslēpti daži rakstveži, kas Košona uzdevumā sastādījuši īpašu ziņojumu, kurā vajadzējis uzmanīgi atzīmēt Žannas atbildes, attiecīgi tās sagrozot. Ak, šim tēviņam piemita pasaulē gluži neredzēta nežēlība un nekaunība. Bet viņa nodoms izjuka. Šiem rakstvežiem izrādījās cilvēcīga sirds, un kauna pilnais uzdevums viņiem derdzās, tālab viņi godīgi bija visu atzīmējuši, kā patiesībā viss noticis, un Košons tos visus aiztrieca, nikni lamādams un draudēdams noslīcināt — tādi arī bija viņa parastākie draudi. Noslēpumu drīz vien dabūja zināt arī citur, pilsētā izcēlās ne visai patīkamas runas, un Košons tā arī vairs nemēģināja to atkārtot. Tas mani mazliet nomierināja.

Kad otrā rītā nonācām pie cietokšņa, bija izdarītas dažas pārmaiņas. Baznīca bija izrādījusies pārāk maza. Tiesa tagad bija pārcēlusies plašākā telpā, kas atradās pils lielās halles galā. Tiesnešu skaits bija kļuvis lielāks — līdz sešdesmit diviem, un visi tie bija pret vienu nabaga meiteni, kurai nebija neviena, kas viņai palīdzētu.

Tad ieveda gūstekni. Vina bija tikpat bāla, kā dienu iepriekš, bet neizskatījās vārgāka. Vai tas nebija dīvaini? Vakar vina bija sēdējusi piecas stundas uz sava sola, kam nebija pat atzveltnes, un turējusi klēpī savas važas, viena pati cīnīdamās pret šo bezdievīgo pūli, kas visu laiku viņu bez žēlastības vajāja un spīdzināja, un viņai nebija pat ūdens malka, ar ko atspirdzināties, jo neviens to nepiedāvāja, un, ja tagad viņu pēc maniem aprakstiem pazīstat tuvāk, tad ari paši zināsiet, man nemaz nepiebilstot, ka viņas dabā nebija tādās reizēs lūgties žēlastību. Un nakti viņa bija pavadījusi ieslodzīta savā drēgnajā cietumā un važās iekalta; bet te, kā jau teicu, viņa tomēr bija spirgta un moža un gatava jaunai cīņai; un viņa arī bija vienīgā, kam nevarēja manīt vakardienas nogurumu. Un viņas acis — ak, jums vajadzēja tās redzēt, un jūsu sirds lūstu žēlabās. Vai esat redzējuši to aizplīvuroto liesmu, to traģisko apkaunojumu, nenomākto un nenomācamo garu, kas spogo sprostā ieslodzīta ērgļa acis un pazemo un satriec jūs ar savu mēmo pārmetumu? Viņas acīs bija kas līdzīgs. Kāds spēks, un cik tās brīnišķīgas! Jā, ik brīdi un ikvienos apstākļos tās spēja izteikt jebkuru viņas dvēseles noskaņu. Tajās slēpās jautru saules staru plūsma, mierīgas un liegas krēslas noskaņas un arī niknas aukas un zibšņoti negaisi. Pasaulē nebija otra tāda acu pāra, kas tām līdzinātos. Tā es domāju, un ikviens, kam bijusi laime tās redzēt, teiks jums gluži to pašu.

Tiesas sēde sākās. Un kā jūs domājat, ar ko tā sākās? Ar to pašu, ar ko jau bija sākusies dienu iepriekš — ar to pašu garlaicīgo jautājumu, kas jau bija izšķirts pēc visa iepriekšējā garā strīda. Bīskaps atkal iesāka ar šādiem vārdiem:

„Tagad mēs tev prasām bez ierunām nodot zvērestu, ka teiksi skaidru patiesību, atbildot uz visiem jautājumiem, ko tev uzdosim."

Žanna mierīgi atbildēja:

„Es jau vakar nodevu zvērestu, mans kungs, ar to arī pilnīgi pietiek."

Bīskaps neatlaidās un arvien vairāk iekarsa, bet Žanna tikai purināja galvu un nebilda ne vārda. Beigās viņa teica:

„Es vakar zvērēju, ar to pietiek." Tad viņa nopūtās un vēl piebilda: „Tiešām, jūs mani pārāk nomokāt."

Bīskaps pastāvēja pie sava, mēģināja viņai ar varu uztiept zvērestu, bet viņa nepadevās. Beigās viņš atmeta ar roku un no jauna sāka iztaujāt, uzticēdams to vecam, rūdītam slazdu licējam — teoloģijas doktoram Bopēram. Tagad ievērojiet, kā šis veiklais punktuālists ķērās pie lietas, izteikdams visu tik brīvi un vientiesīgi, ka lētticīgāks cilvēks tūliņ iekristu cilpā.

„Tagad, Žanna, lieta ir pavisam vienkārša; tikai atklāti, vaļsirdīgi un patiesi atbildi uz maniem jautājumiem, ko tev uzdošu, kā jau esi zvērējusi to darīt."

Bet viņa viltība neizdevās. Žanna tik viegli neiekrita. Viņa tūliņ manīja viņa slēpto nodomu un teica:

„Nē. Jūs varētu man prasīt ko tādu, ko nevaru jums teikt — un arī neteikšu." Tad, padomājusi, cik nepieklājīgi un nemākulīgi rīkojas šie Dieva kalpi, cenzdamies izdibināt Dieva atklāsmi, ko Viņš uzticējis kā mūžīgu noslēpumu viņai vienīgajai, viņa vēl piebilda, šoreiz jau brīdinādama: „Ja jūs zinātu visu par mani, tad mani atlaistu brīvībā. Esmu visu darījusi, tikai paklausot Dieva atklāsmei."

Bopērs tagad ķērās pie citas taktikas un mēģināja viņai piekļūt mazliet citādi. Kā paši redzat, viņu ar varu gribēja ievilināt slazdā ar šķietami nevainīgiem jautājumiem, kam, liekas, nebija nekādas īpašas nozīmes.

„Vai esi mācījusies mājās kādu darbu?"

"Jā, šūt un vērpt." Un tad uzvarām vainagotā kareive, Patē varone, kas bija pieveikusi lauvu Talbotu, atbrīvojusi Orleānu un atkarojusi karalim viņa karaltroni, visas franču armijas virspavēlniece — lepni saslējās visā augumā, pacēla galvu un ar bērnišķīgu pašlepnumu vēl piebilda: „Un, ja būtu vajadzīgs, tad es bez bailēm sacenstos ar kuru katru Ruānas sievieti!"

Skatītāju pūlī atskanēja skalas gaviles — tās loti iepriecināja Žannu, un daudzi draudzīgi un labsirdīgi smējās. Bet Košons tūliņ nikni sāka visus aprāt un pavēlēja būt mierīgiem un netrokšņot.

Bopērs turpināja viņu iztaujāt. Viņš jautāja:

„Vai esi vēl ko mājās darījusi?"

„Jā, es palīdzēju mātei mājas darbos, ganīju aitas un govis."

Viņas balss mazliet aizrāvās, bet tas tikko bija manāms. Tikai es vienīgais tūliņ atcerējos vecos, labos laikus un kādu brīdi nemaz neredzēju, ko pats rakstīju.

Bopērs ar dažādiem citiem jautājumiem uzmanīgi mēģināja viņu apiet un beigās atkārtoja to pašu jautājumu, uz ko viņa tikai pirms brīža bija atteikusies atbildēt — vai viņa bijusi pie dievgalda arī citos svētkos, izņemot Lieldienas? Žanna viņam tikai atteica:

„Passez outre" vai, kā teikt: „Turpmāk jautājiet ko tādu, ko jūs drīkstat zināt."

Es dzirdēju, ka kāds tiesnesis teica savam kaimiņam:

„Parasti apsūdzētie gan ir lieli aplamnieki un viegli notverami cilpā, jo viegli apjūk un sabīstas, bet šo bērnu tiešām nekas nevar ne iebiedēt, ne samulsināt."

Tad visi sāka uzmanīgi ausīties tālākajā, jo Bopērs tagad taujāja Žannai par viņas Balsīm, un tas jo sevišķi modināja visu ziņkāri. Viņš bija nodomājis izmānīt kādu neuzmanīgu izteicienu, kas norādītu uz to, ka Balsis kādreiz viņai devušas arī ļaunu padomu, jo ar to, lūk, varētu uztiept, ka tā bijusi velna griba. Bet, ja viņa būtu biedrojusies ar pašu nelabo — tad tūliņ nokļūtu uz sārta; tāds arī bija visas šās tiesas gala nodoms.

„Kad tu pirmoreiz dzirdēji šīs Balsis?"

„Man bija trīspadsmit gadu, kad pirmoreiz dzirdēju Dieva balsi, kas mani pamācīja, lai es dzīvoju tikumīgu dzīvi. Es biju nobijusies. Tas bija vasarā ap pusdienas laiku, mana tēva dārzā."

„Vai tu biji ieturējusi gavēņa dienas?" „Jā."

„Arī dienu iepriekš biji gavējusi?"

„Kur atskanēja balss?"

„Pa labi, baznīcas virzienā."

„Vai bija redzama ari spoža gaisma?"

„Ak jā, patiesi. Tā bija loti spoža gaisma. Un tad, kad devos pa Franciju, bieži dzirdēju Balsis arī skaji runājam."

„Kā šis Balsis skanēja?"

„Tā bija cēla Balss, un es domāju, ka man to sūtījis Dievs. Kad to dzirdēju trešoreiz, tad pazinu tajā eņģeli."

„Vai tu varēji to saprast?"

„Ļoti skaidri varēju saprast. Tā arvien bija skaidri saprotama."

„Kādu padomu tā deva tavam dvēseles glābiņam?"

„Tā man mācīja dzīvot taisnīgu dzīvi un kārtīgi pildīt visus pienākumus, ko uzlikusi baznīca. Un tā man pavēlēja doties glābt Franciju."

„Kādā veidā šī Balss tev rādījās?"

Žanna bridi aizdomīgi pavērās baznīckungā, bet tad mierīgi atbildēja:

„To es jums neteikšu."

„Vai Balss tevi bieži apmeklēja?"

„Jā. Divas vai trīs reizes nedēlā, teikdama: „Atstāj savu dzimto ciemu un dodies glābt Franciju."

„Vai arī tavs tēvs zināja, ka tu domā aiziet?"

„Nē. Balss teica: „Dodies glābt Franciju", — un es vairs ilgāk nevarēju palikt mājās."

„Ko vēl tā teica?"

„Lai es atbrīvojot aplenkto Orleānu."

„Un tas bija viss?"

„Nē, man bija jādodas uz Vokulēru, un Robēram de Bodrikūram vajadzēja dot man kareivjus, kas mani apsargātu turpmākajā ceļā pa Franciju; un es atbildēju, ka esmu tikai nabaga meitene, kas neprot ne noturēties zirgā, ne arī rīkoties karalaukā."

Tad viņa pastāstīja, kā viņu aizkavējuši Vokulērā un kā viņa beidzot tomēr dabūjusi sev kareivjus un devusies ceļā.

„Kā tu biji ģērbusies?"

Tiesa Puatjē jau bija skaidri izlēmusi un nospriedusi: ja Dievs vinu izraudzījis karavīra gaitām, tad tas ir dabiski un nebūt neskar ticību, ja viņa ģērbjas vīrieša drēbēs; bet tas nekā nelīdzēja, šī tiesa bija apņēmusies izlietot pret Žannu visus iespējamos ieročus, kaut tie būtu jau nederīgi un par tādiem ari atzīti, tādēļ pie tā vēl vairākkārt atgriezās, pirms tiesa bija galā.

„Es valkāju vīrieša apģērbu un ari šķēpu, ko man iedeva Robērs de Bodrikūrs, bet cita ieroča man nebija."

„I<as bija tas, kas tev norādīja, ka jāvalkā vīrieša apģērbs?"

Žanna atkal manīja lamatas. Viņa negribēja atbildēt.

Tad jautājumu atkārtoja.

Viņa atkal atteicās.

„Atbildi. Mēs tev pavēlam!"

„Passez outre,"— tas ari bija viss, ko viņa atbildēja.

Bopērs bija spiests pagaidām piekāpties.

„Ko Bodrikūrs tev teica, kad tu devies ceļā?"

„Viņš teica maniem pavadoņiem, lai mani sargājot, bet man viņš teica: „Ej, un lai notiek kas notikdams!" („Advienne que pourra!")."

Kad viņa bija kādu laiku iztaujāta par citām lietām, viņai no jauna jautāja par viņas apģērbu. Viņa atbildēja, ka viņai vajadzējis ģērbties vīrieša drēbēs.

„Vai tava Balss tā vēlējās?"

Žanna tikai mierīgi atbildēja:

„Es ticu, ka Balss man deva labu padomu."

Tas bija viss, ko no viņas panāca, un tā viņi atkal pievērsās citām lietām, beigās apstādamies pie viņas pirmās sarunas ar karali Šinonā. Viņa teica, ka tūliņ pazinusi karali, kaut ari tas bijis viņai svešs, jo to viņai norādījušas viņas Balsis. Tad taujāja tālāk. Beigās viņai jautāja:

„Vai tu vēl tagad dzirdi šīs Balsis?"

„lk dienu."

„Ko tu viņām prasi?"

„Es nekad neesmu viņām lūgusi citu žēlastību, kā vienīgi manas dvēseles glābiņu."

„Vai Balsis tevi skubināja sekot armijai?"

Tā bija atkal jauna cilpa, ko viņai izlika. Viņa atbildēja:

„Tās pavēlēja man palikt Sentdeni. Es būtu tām klausījusi, ja būtu varējusi, bet es biju ievainota un nevarīga, un bruņinieki mani aiznesa ar varu."

„Kad tevi ievainoja?"

„Mani ievainoja cietokšņa grāvī pie Parīzes, kad devāmies uzbrukumā."

Turpmākie jautājumi jau skaidri norādīja uz to, ko Bopērs grib ar tiem panākt:

„Vai tas bija svētdienā?"

Vai redzat? Viņš mēģināja pierādīt to, ka Dieva balss taču nav varējusi atļaut karadarbību svētdienā un nesodīti ļaut izliet asinis.

Žanna uz mirkli apjuka, bet tad atbildēja:

„Jā, tas bija svētdienā."

„Tādā gadījumā saki man — vai tev šķita pareizi sākt uzbrukumu tādā svētā dienā?"

Tas nu bija tāds trieciens, ar ko viegli varēja iedragāt cietoksni, kam visu laiku velti uzbrukts. Tiesneši pēkšņi apklusa un mēmā satraukumā gaidīja viņas atbildi.

Bet Žanna atkal pievīla viņu cerības. Viņa tikai viegli pamāja ar roku, it kā atgaiņādama uzbāzīgu mušu, un mierīgā vienaldzībā atbildēja:

„Passez outre."

Uz brīdi pat visstingrāko vīru sejā pavīdēja viegls smaids, bet daži smējās pat atklāti. Šos slazdus viņai bija ilgi gatavojuši un ar milzīgu pacietību; bet tagad, kad viņa šķita jau notverta, atkal viss bija vējā.

Tiesa piecēlās. Sēde jau bija turpinājusies četras stundas, un visi bija pārmērīgi noguruši. Lielākā daļa laika bija pagājusi, šķiet, veltīgā un nenozīmīgā iztaujā par Šinonas notikumiem, trimdā padzīto Orleānas hercogu, Žannas pirmo ultimātu, un tā joprojām; bet visā šai šķietami liekajā pratināšanā patiesībā slēpās veikli izliktas cilpas. Tikai Žanna laimīgā kārtā bija tikusi cauri sveikā, brīžiem, pateicoties aklai laimei, kas pa laikam sargā vientiesīgos un nevainīgos, reizēm, izmantojot vienkāršu gadījumu, bet citur arī ar sava labākā un drošākā palīga gādību, kāds bija viņas skaidrais prāts līdz ar brīnišķīgo paredzētspēju un nojautu.

Un tā viņu tagad bez žēlastības vajāja diendienā, un vēl ilgi bija lemts vajāt šo nevarīgo meiteni, važās kalto gūstekni — tas tiešām bija lielisks sports, vesels bars asinssuņu dzenā vienu nevarīgu kaķēnu! Un es jums varu kaut ar zvērestu apgalvot, ka viena diena bija gluži līdzīga otrai un ne ar ko neatšķīrās no pirmās. Kad nabaga Žanna jau divdesmit piecus gadus bija dusējusi savā kapā, pāvests no jauna sasauca augsto tiesu, kurai uzdeva vēlreiz izspriest viņas lietu, un tās taisnīgais spriedums tad uz mūžiem nomazgāja nepelnīto kaunu un izsmieklu, ar ko bija aptraipīts viņas slavenais vārds, un apzīmogoja Ruānas tiesas spriedumu ar mūžīgu baznīcas lāstu. Manšons un daži tiesneši, kas toreiz bija piedalījušies tiesā, nu bija liecinieku vidū, ko nopratināja šī Attaisnošanas tiesa. Atgādinādams tos nožēlojamos paņēmienus, par kuriem jau jums stāstīju, Manšons nodeva liecību — te jums tā būs vārdu pa vārdam, kāda tā iespiesta vēstures avotos:

Kad Žanna runāja par savām parādībām, viņu pārtrauca gandrīz ik vārdā. Tie viņu nogurdināja ar garām un atkārtotām iztaujām, sīki izprašņājot. Gandrīz ik dienu rīta pratināšana ilga trīs vai četras stundas; tad viņi šai rīta iztaujā izraudzīja grūtākās un vārīgākās vietas un tās iedalīja pēcpusdienas iztaujai, kas ilga divas vai trīs stundas. Ik mirkli viņai nācās izturēt dažādu jautājumu krustugunis; un tomēr, visam par spīti, vina arvien atbildēja ar brīnišķīgu gudrību un atmiņu. Bieži viņa pat atgādināja tiesnešiem viņu aizmāršību, teikdama: „Bet es jau reiz atbildēju — pajautājiet protokolistam," — un ar to viņa domāja mani.

Un te ir arī kāda Žannas tiesneša liecība. Un atcerieties, ka šie liecinieki nebūt nerunā par divām vai trim dienām, bet gan par moku pilnu bezgalīgi garu dienu secību:

Tie uzdeva viņai visai gudrus jautājumus, bet viņa lieliski tika ar tiem galā. Lāgiem pratinātāji pēkšņi mainīja jautājumus un pievērsās kam citam, vērodami, vai viņa nenonāks pretrunās. Tie viņu nomocīja ar garām pratināšanām, kas ilga divas vai trīs stundas un beigās nogurdināja pašus tiesnešus. Tajās cilpās, ko viņai izlika, pat visrūdītākais paglābtos tikai ar lielām grūtībām. Viņa atbildēja loti uzmanīgi; un atbildes bija tik lieliskas, ka visas šīs trīs nedēļas arī ticēju, ka viņa ir Dieva iedvesmota.

Ak, vai gan neesmu pareizi aprakstījis viņas lieliskās gara spējas? Jūs nu paši redzat, to ar zvērestu apliecina šie baznīckungi, kas briesmīgajā tiesā bija iekļuvuši tiešām ar zinībām, savu bagāto pieredzi, drošo un rūdīto prāta veiklību un neremdināmo naidu pret gūstekni. Viņi paši atzīst, ka nabaga zemniecīte bijusi pilnīgi spējīga sacensties ar sešdesmit diviem veikliem zinātniekiem. Vai tā nav skaidra patiesība? Viņi bija nākuši no Parīzes universitātes, bet viņa — no sava avju ganāmpulka un govju kūts! Ak jā, viņa tiešām bija lieliska, viņa bija brīnišķīga. Vajadzēja paiet sešiem gadu tūkstošiem, līdz viņa radās; un viņai līdzīgu pasaule vairs nepiedzīvos ne piecdesmittūkstoš gados. Tāda ir mana pārliecība.

## 7. nodaļa. Veltīgās viltības

Trešo sēdi tiesa noturēja tajā pašā plašajā telpā arī otrajā dienā, 24. februārī.

Ar ko tā sākās? Gluži ar to pašu, ar ko sākās iepriekšējā dienā. Kad viss bija sagatavots, talāros tērptie sešdesmit divi tiesneši ieņēma savas vietas, un sargi un kārtībnieki izvietojās sardzē, bet Košons runāja savā tronī un pavēlēja Žannai likt roku uz evaņģēlija un zvērēt, ka teiks skaidru patiesību, atbildot uz visiem jautājumiem, kādus viņai uzdos!

Žannai sāka zvērot acis, viņa piecēlās, palika stāvot, cēli un diži raudzīdamās bīskapā, un teica:

„Uzmanieties, ko jūs darāt, tiesneša kungs, jo jūs uzņematies briesmīgu atbildību un aizejat par tālu."

To dzirdot, visi nodrebēja, bet Košons viņai skali uzkliedza, piedraudēdams, ka tūliņ likšot viņu notiesāt, ja viņa neklausīšot, — un tie bija briesmīgi draudi. Man salti drebuli pārskrēja pār muguru, un es redzēju sev apkārt visus nobālam — jo tas taču nozīmēja nāvi sārtā! Bet Žanna, vēl arvien kājās stāvēdama, viņam lepni un nepiekāpīgi atbildēja:

„Lai arī te būtu kaut visa Parīzes un Ruānas garīdzniecība, neviens nevarētu mani notiesāt, ja nav pamata!"

Telpā sacēlās milzīgs troksnis, un klausītājos vietām viņai uzgavilēja. Žanna apsēdās savā solā. Bīskaps vēl neatlaidās. Žanna viņam teica:

„Es jau esmu nodevusi zvērestu. Un ar to pietiek."

Bīskaps iesaucās:

„Liegdamās zvērēt, tu pati vērs uz sevi aizdomas!"

„Lai arī tā būtu. Esmu jau zvērējusi. Un ar to pietiek."

Bīskaps vēl turpināja viņu mocīt. Žanna atbildēja, ka viņa teikšot, ko zinot, bet ne visu, kas viņai zināms.

Bīskaps vēl neatlaidās, līdz viņa beidzot gurdi teica:

„Es esmu Dieva sūtīta, man te nekas vairs nav darāms. Ļaujiet man iet pie Dieva, no kura esmu nākusi."

Sirds sāpēja, to dzirdot; tas bija tā, it kā viņa teiktu: „Jūs tikai tīkojat pēc manas dzīvības; ņemiet to un lieciet mani mierā."

Bīskaps atkal uztraucās:

„Vēlreiz tev pavēlu…"

Žanna pārtrauca viņu ar nevērīgu „Passez outre", un Košons atmeta cīņai ar roku; bet šoreiz viņam bija arī kāds panākums, jo viņš piedāvāja savā ziņā izlīgumu, un Žanna, kurai arvien bija skaidrs prāts, redzēja tajā zināmu glābiņu un labprāt to pieņēma. Viņai vajadzēja zvērēt, ka teiks visu patiesību, „ciktāl tas ierakstīts protokolā". Tagad tiesnešiem bija nospraustas noteiktas robežas; tagad viņi nevarēja uzdot citus jautājumus, kā vienīgi tādus, kas ietilpa zināmā sakarībā. Bīskaps bija piekāpies daudz vairāk, nekā bija domājis, un daudz vairāk, nekā bija nolēmis godīgi izpildīt.

Ar viņa pavēli Bopērs turpināja apsūdzētās iztaujāšanu. Tā kā pašlaik bija gavēņa laiks, viņi cerēja, ka varbūt izdosies sameklēt kādu sīkumu, kas norādītu, ka viņa nav cītīgi pildījusi gavēņa pienākumus, ko uzlika baznīca. Bet es jau iepriekš zināju, ka viņiem nekas neiznāks. Ticība taču viņai bija visas dzīves saturs un pamats.

„Kad tu beidzamo reizi ēdi vai dzēri?"

Ja viņa todien būtu kaut kumosu baudījusi, tad ne viņas jaunība, ne arī tas apstāklis, ka cietumā viņa gandrīz mira badā, viņu nekādā ziņā vairs nepaglābtu no bīstamā apvainojuma par nevērību pret baznīcas iestādījumiem.

„Es neesmu ne ēdusi, ne dzērusi kopš vakardienas pusdienas laika."

Baznīckungs atkal pievērsās viņas Balsīm.

„Kad tu dzirdēji savas Balsis?"

„Vakar un arī šodien."

„I<urā laikā?"

„Vakar — tas bija rīta pusē."

„Ko tu tolaik darīji?"

„Es biju aizmigusi, bet mani pamodināja."

„Vai tev aizskāra roku?"

„Nē, man nemaz nepieskārās."

„Vai tu pateicies? Vai tu meties ceļos?"

Viņam, redzat, bija prātā velnišķīga doma, un viņš cerēja, ka viņam varbūt izdosies pamazām pierādīt, ka viņa godinājusi Dieva un cilvēces niknāko ienaidnieku.

„Jā, es pateicos un nometos ceļos savā guļasvietā, kur biju važās, un saliku rokas, lūgdama, lai Dievs mani apskaidro un mani pamāca, kā atbildēt uz tiesnešu jautājumiem."

„Un ko Balss tev atbildēja?"

„Viņa man teica, lai es droši atbildot uz to, ko man jautāšot, pats Dievs man palīdzēšot." Tad viņa pievērsās Košonam un piebilda: „Jūs sakāt, ka esot mans tiesnesis, bet es jums teikšu — uzmanieties, ko jūs darāt, jo es tiešām esmu Dieva sūtīta, un jūs sev uzkraujat lielas briesmas."

Bopērs viņai jautāja, vai Balsis kādreiz ari nedodot gluži pretējus un mainīgus padomus.

„Nē. Tie nekad nav pretrunīgi. Ari šodien man atkal teica, lai tikai atbildot droši uz visu, ko man jautāšot."

„Yai tavas Balsis tev ari daļēji liegušas atbildēt uz mūsu jautājumiem?"

„Par to es jums nekā neteikšu. Man atklāja tādas lietas, kas skar karali, manu kungu un pavēlnieku, bet par tām es jums neteikšu." Tad vina nodrebēja aiz liela uztraukuma, viņai sāka līt asaras, un viņa ar stingru pārliecību teica:

„Es ticu — tikpat pilnīgi, kā ticu kristīgajai baznīcai un tam, ka Kungs Kristus mūs atpestījis mūžīgai dzīvībai — ka tā ir Dieva balss, kas ar mani runā."

Kad viņu vēl turpināja iztaujāt par viņas Balsīm, viņa atbildēja, ka nedrīkstot atklāt visu, kas viņai zināms.

„Vai tu domā, ka Dievam nepatiktu, ja tu mums teiktu visu patiesību?"

„Balss man pavēlēja kaut ko pateikt karalim, bet ne jums; un vienu tādu vēsti man vēl pavēstīja tieši šonakt — to es labprāt gribētu nodot karalim. Viņam tad būtu daudz vieglāka sirds vakariņu laikā."

„Kādēl Balsis nerunā ar pašu karali, kā tu to darīji, kad biji ar viņu kopā? Vai viņas tev neklausītu, ja tu viņām to palūgtu?"

„Nezinu, vai tāda būtu Dieva griba!" Brīdi viņa nogrima dziļās pārdomās, visu aizmirsdama; tad vēl piebilda dažus vārdus, kuros Bopērs, kas arvien modri uzmanīja katru viņas teicienu, jau cerēja atrast kādu iespēju viņu notvert slazdā. Bet vai domājat, ka viņš to tūliņ izmantoja, vai arī izpauda savu prieku par šo reto izdevību, kā to viņa vietā būtu darījis iesācējs? Ak nē un nē, jūs pat nebūtu teikuši, ka viņš vispār ievērojis šo piezīmi. Viņš it kā vienaldzīgi palaida to garām un turpināja taujāt gluži ko citu, kam nebija nekādas nozīmes, lai tādā kārtā, tā teikt, apietu savu upuri un tad tam pēkšņi uzbruktu no mugurpuses: viņš, piemēram, jautāja, vai Balsis viņai arī teikušas, ka viņai izdosies izbēgt no gūsta; un vai Balsis viņai arī devušās atbildes šāsdienas tiesas sēdei; vai bijis arī redzams kāds gaišums; vai Balsīm arī ir acis, un tā tālāk. Bet Žannas bīstamie vārdi bija šādi: „Bez Dieva žēlastības es nekā nespēju." Tiesa manīja baznīckunga kara viltību un ar nežēlīgu ziņkāri sekoja viņa rotaļai. Nabaga Žanna bija kļuvusi gluži miegaina un izklaidīga; iespējams, ka viņa bija loti nogurusi. Viņas dzīvība bija nāves briesmās, un viņa nekā nenojauta. Nu bija reti izdevīgs brīdis, un Bopērs mierīgā un lēnā garā izmeta viņai cilpu:

„Vai tu baudi Dieva žēlastību?"

Ak, tiesnešu vidū bija arī divi vai trīs godavīri; un viens tāds godavīrs bija Žans Lefevrs. Viņš uzlēca kājās un sauca:

„Tas ir briesmīgs jautājums! Apsūdzētā nav spiesta uz to atbildēt!"

Košona seja pietvīka dusmās gluži mēļa, redzot šo negaidīto glābēju, kas metās palīgā nabaga bērnam, un viņš kliedza: „I<lusu! Un sēdiet savā vietā! Apsūdzētā atbildēs uz šo jautājumu."

Nu vairs nebija nekādu cerību, jo šoreiz vairs nebija izejas; vienalga, vai viņa teiktu „jā", vai arī teiktu „nē", iznākums būtu gluži vienāds, jo Rakstos taču teikts, ka neviens to nevar zināt. Padomājiet, cik, viņiem bija cieta sirds, uzdodot tik liktenīgu jautājumu nabaga jaunavai, kurai nebija nekādas dzīves pieredzes, turklāt vēl lepojoties ar to un jau iepriekš izbaudot uzvaras prieku. Man tas bija šausmīgs brīdis, gaidot turpmāko; šis mirklis, šķiet, ilga bezgalīgi. Visi bija uztraukti; un daudziem tā bija prieka trauksme. Žanna noraudzījās ar nevainīgām acīm un mierīgu skatienu uztrauktajās sejās un tad pazemīgi un vientiesīgi atbildēja ar nemirstīgajiem vārdiem, kas vienā mirklī sarāva viņai izliktos valgus, it kā tie būtu zirnekļa pavedieni:

„Ja es nebaudu Dieva žēlastību, tad lūdzu Dievu apžēloties par mani; un, ja es to baudu, tad lūdzu Dievu arī turpmāk paturēt mani savā žēlastībā."

Ak, jūs nevarat iedomāties, kādu iespaidu radīja šie vārdi.

Kādu bridi valdīja kapa klusums. Ļaudis izbrīnā vērās cits citā, un dažus māca svētas šausmas, un tie meta krustus; bet Lefevru es dzirdēju murminām:

„Šī atbilde pārspēj cilvēka prātu. Kas varētu būt iedvesmojis šo bērnu?"

Tad Bopērs atkal ķērās pie lietas, bet viņu smagi nomāca piedzīvotā neveiksme, un viņš turpināja pratināt visai gurdā un nevērīgā garā, vairs nespēdams iedegties.

Viņš ņēmās bezgalīgi taujāt Žannu par viņas bērnību, ozolu birzi, laumām, bērnu rotaļām viņu iemīļotā Burlemonas Laumu koka pazarēs, un, kavējoties vecās atmiņās, viņai drebēja balss, un viņa pat apraudājās, bet tad, cik spēdama, atkal savaldījās un mierīgi atbildēja.

Beigās baznīckungs atkal pievērsās viņas apģērbam, ko tiesneši, vajādami savu nevainīgo upuri, visu laiku paturēja vērā; tam, viņuprāt, bija īpaša nozīme viņas apsūdzībā.

„Vai tu valkātu arī sieviešu drēbes?"

„Jā, protams, ja tiktu brīvē, bet te es tās nevalkātu."

## 8. nodala. Žanna stāsta par savām vīzijām

Tiesa turpinājās pirmdien, divdesmit septītajā. Vai varat iedomāties? Bīskaps izlikās pilnīgi aizmirsis norunu pratināšanā stingri turēties protokola robežās un no jauna pavēlēja Žannai bez iebilduma nodot zvērestu. Viņa atbildēja:

„Tagad pietiek, esmu jau diezgan jums zvērējusi."

Viņa palika pie sava, un Košons atkal bija spiests piekāpties.

Tad no jauna Žannu sāka iztaujāt par viņas Balsīm.

„Tu teici, ka, trešoreiz tās dzirdot, esot tajās pazinusi eņģeļu balsis. Kuri eņģeli tie bija?"

„Svētā Katrīna un Svētā Marija."

„Kā tu zināji, ka tieši šis abas ir svētās? Kā tu varēji tās atšķirt?"

„Es zinu, ka tās bija viņas; un zinu, kā viņas atšķiras."

„Kā tu to vēroji?"

„Viņas mani apsveica katra savādāk. Septiņus gadus viņas mani vadījušas, un es pazinu viņas, jo viņas pašas man to teica."

„Kura Balss bija pati pirmā, kas tevi uzrunāja, kad tev bija trīspadsmit gadu?"

„Tā bija Svētā Mihaēla Balss. Es viņu skatīju vaigā; viņš nebija viens, bet viņu pavadīja pulks eņģeļu."

„Vai tu redzēji virseņģeli un viņa pavadoņus pati ar savām acīm, vai arī skatīji tos tikai garā?"

„Es viņus redzēju tieši vaigu vaigā, kā tagad redzu jūs savā priekšā; un, kad viņi aizgāja, es raudāju, jo viņi negribēja ņemt mani līdzi."

Es atkal redzēju atmiņā baigo ēnu, kas toreiz apņēma viņu ar savu spožo gaišumu pie Burlemonas Laumu koka, un mani atkal pārņēma svētas šausmas, kaut gan tas jau bija tik sen. Patiesību sakot, tas gan nebija nekāds ilgais laiks, bet tikai tā likās, jo starplaikā bija daudz kas noticis.

„Kādā veidā Svētais Mihaēls tev rādījās?"

„To es nedrīkstu jums teikt."

„Ko virseņģelis tev pirmoreiz teica?"

„Šodien es nevaru jums to stāstīt."

Man šķiet, ar to viņa domāja, ka viņai vispirms būtu jādabū viņas Balss atļauja.

Kad viņai vēl tālāk jautāja par Dieva atklāsmi, kas ar viņas starpniecību pasludināta karalim, viņa žēlojās, ka tie esot gluži lieki jautājumi, un teica:

„Es atkal atkārtošu, ko jau teicu agrāk un vairākkārt esmu tiesai atgādinājusi, ka uz visiem šiem jautājumiem esmu atbildējusi augstajai tiesai Puatjē, un es gribētu, ka jūs liktu atvest šās tiesas protokolu un to nolasītu. Es jūs laipni lūdzu, aizsūtiet kādu, lai atved šo grāmatu."

Neviens viņai neatbildēja. Tā nu bija tāda lieta, kas pēc iespējas apejama un noklusējama. Šī grāmata nebija nekādā ziņā vēlama, jo tajā bija daudz kā tāda, ko nemaz nedrīkstētu gaismā celt. Tur, starp citu, bija tiesas lēmums, ka Žanna patiešām ir Dieva sūtīta, kas bija gluži pretēji šās tiesas nodomam viņu pasludināt par velna apmātu; un tur arī Žannai bija dota atļauja valkāt vīrieša apģērbu, kamēr šī tiesa gribēja viņas vīrietīgo tērpu izlietot apsūdzībai pret viņu.

„Kā tev radās nodoms doties uz Franciju — vai tu pati to vēlējies?"

„Jā, un arī Dievs man pavēlēja. Bet, ja tā nebūtu Viņa griba, es nekur neietu. Es drīzāk ļautos, lai mani ar zirgiem sarausta gabalos, nekā darītu pretēji Viņa gribai."

Bopērs vēl lieku reizi pievērsās viņas vīrieša apģērbam un šai sakarā uzsāka garu un svinīgu runu. Žanna jau zaudēja pacietību; viņa pārtrauca šo runu pusvārdā:

„Tam nav nekādas nozīmes. Es tā ģērbos, tikai paklausot Dieva gribai, bet nevienam citam."

„Vai tā nebija Robēra de Bodrikūra pavēle?"

»Nē."

„Vai tu domā, ka tas bija labi, ka tu valkāji vīrieša drēbes?"

„Es darīju to, paklausīdama Dieva gribai."

„Bet tieši šai gadījumā, vai tu domā, ka rīkojies labi, ka tu valkāji vīrieša drēbes?"

„Es neko nedarīju bez Dieva gribas."

Bopērs visādi pūlējās ievilkt viņu pretrunās; tāpat arī mēģināja viņas vārdus un darbus nostādīt pretrunā ar Svētajiem rakstiem. Bet tas bija lieki zaudēts laiks. Viņam nebija nekādu panākumu. Tad viņš atkal pievērsās viņas redzētajām parādībām, to izstarotajam gaišumam, viņas attiecībām ar karali un tā joprojām.

„Vai virs karaļa galvas bija kāds eņģelis, kad tu viņu pirmoreiz ieraudzīji?"

„Ak Svētā Marija!…"

Viņa savaldījās aiz nepacietības un mierīgi pabeidza teikumu: „Ja arī tur būtu kāds bijis, es tādu neredzēju."

„Bet vai bija kāds gaišums?"

„Tur bija vairāk nekā trīssimt kareivju, un tur bija ari pieci simti lāpu, nemaz nerunājot par garīgo gaismu, kas tur izstaroja."

„Kas karalim iedvesa ticību taviem atklājumiem, par kuriem tu viņam vēstīji?"

„Pats Dievs viņam deva zīmi, un ari viņa garīgie padomnieki viņam ieteica mani uzklausīt."

„Ko tu atklāji karalim?"

„Šogad jums to neteikšu." Tad viņa vēl piebilda: „Trīs nedēļas baznīckungi ņēmās mani taujāt Šinonā un Puatjē. Pats Dievs deva karalim zīmi; un baznīckungi nosprieda, ka es daru tikai labu, bet ne ļaunu."

Šo jautajumu kādu laiku vairs necilaja, un Bopērs pievērsās brīnišķajam Fjērbuā šķēpam, meklēdams, vai kur nebūtu izdevība apvainot Žannu burvestībā.

„Kā tu zināji, ka Fjērbuā Svētās Katrīnas baznīca aiz altāra zemē ir paslēpts senlaiku šķēps?"

Te nu Žannai nekas nebija slēpjams:

„Es zināju, ka tur ir paslēpts šķēps, jo man to teica manas Balsis; es to izlūdzos savām karagaitām. Man likās, ka tam nevajadzētu būt visai dziļi apraktam. Baznīckungi lika to sameklēt un izrakt; un viņi to arī uzspodrināja, un tas necik nebija aprūsējis."

„Vai tas tev bija klāt arī pie Kompjeņas, kad tevi saņēma gūstā?"

„Nē. Bet es to visu laiku nēsāju, iekām nebiju atstājusi Sentdenī pēc uzbrukuma Parīzei."

Šo šķēpu, kas bija atrasts tik brīnišķīgā kārtā un ar ko bija izcīnītas tik daudzas uzvaras, tagad gribēja pataisīt par apburtu.

„Vai šķēps bija svētīts? Kas to bija svētījis?"

„Neviens to nebija svētījis. Man tas bija mīļš tāpēc, ka atrasts Svētās Katrīnas baznīcā, jo es šo baznīcu biju loti iemīlējusi."

Viņa to mīlēja tālab, ka tā bija celta par godu vienam viņas eņģelim.

„Vai tu neliki to uz altara, lai tas tev nestu laimi?" (Bija domāts SentdenI altāris.)

„Nē."

„Vai tu nelūdzi Dievu, lai tas tev nestu laimi?"

„Vai gan būtu grēcīgi lūgt Dievu, lai mans ierocis man nestu laimi?"

„Tātad tev nebija klāt šā šķēpa, kad tevi pie Kompjeņas saņēma gūstā? Kādu šķēpu tad tu lietoji?"

„Škēpu, kas piederēja burgundietim Arrasas Franketam, ko es saņēmu gūstā kaujā pie Lanjī. Es to paturēju, jo tas bija krietns kaujas šķēps un ar to bija ērti rīkoties."

Viņa to teica gluži vienkārši; un daudzi skatītāji vairs nevarēja novaldīt smieklus, redzot kraso pretstatu, kādā viņas skarbie rūdīta kareivja vārdi bija ar viņas pašas sīko un liego augumu.

„Kas tad noticis ar otru šķēpu? Kur tas tagad atrodas?"

„Vai tas minēts apsūdzībā ?"

Bopērs viņai neatbildēja.

„Kas tev mīļāks — tavs karogs vai tavs šķēps?"

Viņas acis sāka dzirkstīt, kad atgādināja viņas karogu, un viņa iesaucās:

„Man mīļāks mans karogs — ak, daudzkārt mīļāks man ir karogs, nekā šķēps! Reizēm es pati to turēju, kad devos uzbrukumā, lai nebūtu lieki jālej asinis." Tad viņa vēl bērnišķīgi piebilda, un viņas vārdi bija atkal dīvainā kontrastā ar viņas meitenīgo ārieni: „Es nekad neesmu nevienu nokāvusi."

Daudzi atkal smaidīja; nav arī brīnums, ja ievēro, cik viņa jauki un nevainīgi izskatījās. Neviens pat nebūtu ticējis, ka viņa vispār redzējusi kaujas lauku, tik sīciņa un bikla viņa šķita kara gaitām.

„Vai tu teici saviem kareivjiem, kad beidzamo reizi devies uzbrukumā pie Orleānas, ka ienaidnieka šautās bultas, tāpat arī akmens bumbas, ko raidīja viņu katapultas, neķeršot nevienu, tikai tevi vienīgo?"

„Nē. Un tam arī ir skaidrs pierādījums, jo vairāk nekā simts vīru bija ievainoti. Es tikai viņiem teicu, lai nezaudē paļāvību un lai nebīstas; teicu, ka viņiem izdosies atbrīvot aplenkto Orleānu. Mani kāda bulta ievainoja kaklā, kad devāmies uzbrukumā tilta nocietinājumam, bet Svētā Katrīna man palīdzēja, un es divās nedēļās jau biju atspirgusi un pat nebiju spiesta pārtraukt kara gaitas."

„Vai tu zināji, ka tevi ievainos?"

„Jā, un es jau iepriekš to teicu karalim. To man vēstīja manas Balsis."

„Kad tu ieņēmi Žaržo, kādēļ neprasīji cietokšņa komandantam izpirkuma maksu?"

„Es viņam piedāvāju aiziet sveikam un veselam ar visiem viņa kareivjiem; un, ja viņš liegtos, es ieņemtu cietoksni ar joni."

„Un man šķiet, ka tu to arī darīji?"

„Jā."

„Vai tavas Balsis tev ieteica ieņemt cietoksni ar joni?"

„To es neatceros."

Tā beidzot tiesas sēde bija galā, un atkal nebija nekas panākts. Bija gan izmēģinātas visādas viltības, lai Žannai pierādītu kādu ļaunu nodomu, ļaunu darbu, ticības pārkāpumu, apgrēcību bērnībā vai vēlākajās gaitās, bet nekas nebija izdevies. Viņa sveika un vesela izturēja visus šos pārbaudījumus.

Bet vai tiesa jau bija zaudējusi cerības? Nē. Protams, tā bija visai pārsteigta un brīnījās, redzot, ka viss ir daudz grūtāk un sarežģītāk, nekā sākumā bija domāts, bet tai arī bija vareni sabiedrotie, kā bads, saltums, nogurums, vajāta cilvēka izmisums un viņu viltus, un tas viss vērsās pret nevarīgu un maz piedzīvojušu meiteni, kurai agrāk vai vēlāk bija jāsaļimst zem garīgā un miesīgā paguruma nastas un jāiekrīt viņu izliktajos slazdos, kādu bija tūkstošiem.

Un vai tiesa jau nebija ko panākusi savās šķietami veltīgajās sēdēs? Tā bija jau ko panākusi. Tā visu laiku tikai meklēja īsto ceļu, taustīja pamatus un bija jau atradusi vienu vai divus pavedienus, kas gan šķita ne visai droši, tomēr pamazām veda tuvāk kādam panākumam. Tādi pavedieni pagaidām bija viņas vīrieša apģērbs un viņas parādības un Balsis. Protams, neviens nešaubījās, ka viņa redzējusi pārdabiskas būtnes, runājusi ar tām un sekojusi viņu padomiem. Neviens arī nešaubījās, ka Žanna ar pārdabisku spēku palīdzību darījusi brīnumus, piemēram, tūliņ uzrādījusi pūlī karali, kaut gan nekad nebija to iepriekš redzējusi, un atradusi aiz altāra zemē paslēpto šķēpu. Būtu gatavais neprāts to apšaubīt, jo mēs taču visi labi zinām, ka pasaule pilna eņģeļu un velnu, ko, pirmkārt, redz maģijas piekopēji, bet, otrkārt, bezgrēcīgi svētie; bet ko daži apšaubīja — varbūt arī viss vairums — tas bija tas, ka Žannas parādības, balsis un brīnumdarbi būtu Dieva iedvesmoti. Tiesneši cerēja ar laiku pierādīt, ka tos iedvesmojis velns. Tālab, redzat, ja tiesa ar neatlaidību arvien atgriezās pie zināmiem jautājumiem, it sīki cenzdamās visu izprašņāt un noskaidrot, tad tas nebija velti zaudēts laiks, bet gan skaidri nosprausta nodomu secība.

## 9. nodala. Žannai tiek pareģota atbrīvošana

Tiesa turpinājās ceturtdien, pirmajā martā. Klāt bija piecdesmit astoņi tiesneši — pārējie atpūtās.

Kā jau parasts, Žannai atkal prasīja bez iebildumiem nodot zvērestu. Šoreiz viņa pat neuztraucās. Viņa jutās drošībā, atsaukdamās uz paša Košona ieteikto un viņas pieņemto izlīgumu, ko Košons tagad labprāt būtu atsaucis; un tā viņa mierīgi, bet skaidri un noteikti noraidīja viņu prasību, bērnišķīgā vaļsirdībā vēl piebilzdama:

„Ciktāl tas būs minēts apsūdzībā, es jums, protams, teikšu visu patiesību, gluži kā to teiktu pašam pāvestam, ja viņš man jautātu."

Te nu atkal bija reta izdevība! Mums tolaik bija divi, pat trīs pāvesti; un tikai viens, protams, varēja būt īstais pāvests. Parasti visi vairījās, kad nācās izšķirties, kurš būtu īstais pāvests, un nekad nesauca to vārdā, jo šai ziņā bija visai bīstami ielaisties tuvākos paskaidrojumos. Tagad bija visai izdevīgs gadījums ievilināt vientiesīgo meiteni slazdā, un cietsirdīgais tiesnesis arī pasteidzās to tūliņ izmantot. Viņš šķietami vienaldzīgā balsī viņai jautāja:

„Kuru tu uzskati par īsto pāvestu?"

Sapulce mēmi uzmanīja viņas atbildi, gaidīdama, ka upuri tūliņ notvers cilpā. Bet viņas atbilde loti pārsteidza tiesnesi, un daudzi paslepus valdīja smieklus. Jo Žanna viņam jautāja tik nevainīgi, ka apmulsināja pat mani:

„Vai tad ir divi pāvesti?"

Kāds visai spējīgs baznīckungs un lielisks punktuālists vairs nevarēja novaldīt savu sajūsmu un, visai sapulcei dzirdot, skali iesaucās:

„Dieva vārds, tas bija kas lielisks!"

Mazliet atguvies, tiesnesis no jauna mēģināja viņu iegāzt, bet šoreiz jau bija uzmanīgs un atstāja Žannas jautājumu bez atbildes:

„Vai tas tiesa, ka tu esot saņēmusi grāfa Armanjaka vēstuli, kurā viņš lūdz padomu, kuram pāvestam paklausīt, ja to ir veseli trīs?"

„Jā, un es viņam arī atbildēju."

Tad tiesā uzrādīja abu vēstuļu norakstus un tos arī nolasīja. Žanna iebilda, ka noraksti neesot gluži pareizi. Viņa esot saņēmusi grāfa vēstuli, kad tobrīd sēdusies zirgā; un tad viņa vēl piebilda:

„Tādēl arī nodiktēju īsu atbildi, teikdama, ka īstu atbildi došu Parīzē, vai arī agrāk, kad man būs vairāk laika."

Nu viņai no jauna jautāja, kurš tad, viņasprāt, esot īstais pāvests.

„Man taču neklājas mācīt grāfu Armanjaku, kam īsti paklausīt." Tad viņa droši un atklāti vēl piebilda: „Bet kas uz mani attiecas, tad man šķiet, ka mēs esam paklausību parādā mūsu kungam un pāvestam, kas ir Romā," — un šai viltnieku un liekuļu barā tas izskanēja it īpaši spirgti un moži.

Ar to jautājums arī bija galā. Tad tiesneši uzrādīja un nolasīja Žannas pirmā diktāta norakstu — viņas ultimātu, kurā viņa prasīja, lai angli atbrīvo aplenkto Orleānu un atstāj Franciju — un tas septiņpadsmit gadu vecumā bija vientiesīgai lauku meitenei tiešām lielisks un dižs sasniegums.

„Vai tu atzīsti par savu šo dokumentu, ko tikko nolasījām?"

„Jā, izņemot dažas kļūdas, un, proti, tos vārdus, kur piešķiru pārāk lielu nozīmi pati sev." Es jau zināju tālāko, un man metās kauns, to dzirdot. „Piemēram, es nebūt neteicu: „Atdodiet Jaunavai" (rendez ā la Pucelle), es teicu: „Atdo- diet karalim" (rendez au Roi), un es nebūt nedēvējos par virspavēlnieci (chef de guerre). Visus šos vārdus ierakstījis mans sekretārs; viņš vai nu bija pārklausījies, vai arī aizmirsis, ko viņam teicu."

To sacīdama, viņa pat nepaskatījās manī; viņa aiztaupīja man apjukumu. Es nebūt nebiju pārklausījies un arī nebiju aizmirsis. Es ar nodomu pārgrozīju viņas vārdus, jo viņa taču bija virspavēlniece, viņai bija tiesības tā saukties, un tas viņai arī pieklājās; un kurš gan būtu ko atdevis karalim — karalim, kas tolaik bija tikai apaļa nulle? Ja vajadzēja kādam pakļauties, tad tikai dižajai Vokulēras Jaunavai, kas tolaik jau bija slavena un visu cienīta, kaut arī vēl nebija ne ieroci pacēlusi.

Ak, te nu man būtu klājies ne visai tīkami, ja nežēlīgā tiesa dabūtu zināt, ka šis sekretārs, kam Žanna diktējusi vēstuli, ir arī klāt tiesas sēdē — un ne tikai klāt, bet palīdz arī protokolēt; un ne tikai protokolē, bet ir arī tas, kam kādreiz būs lemts nodot liecību pret tiem meliem un nepatiesību, ko protokolā ieviesis Košons, un viņu uz mūžiem apzīmogot ar kauna un negoda zīmogu!

„Vai tu atzīsti, ka diktēji šo ultimātu?"

„Jā, es to darīju."

„Vai vēlāk to nožēloji? Vai tagad tu atsauktu savus vārdus?"

Ak, kā viņa tagad noskaitās!

„Nē! Pat šīs važas," un viņa pacēla tās, „pat šīs važas nevarētu nomākt manas cerības, kas tur izteiktas. Vēl vairāk!" Vina piecēlās un kādu bridi palika stāvot ar dīvaini apskaidrotu seju, un tad viņas vārdi sekoja cits citam ar kvēlu trauksmi un sajūsmu: „Es brīdinu jūs, ka nepaies ne septiņi gadi, kad angli piedzīvos smagu nelaimi, un tā būs daudzkārt lielāka, nekā toreiz pie Orleānas!…"

„Klusu! Sēdies!"

„Un drīz viņi zaudēs ari visu Franciju!"

Padomājiet tagad paši, kāds bija stāvoklis. Franču armijas vairs nebija. Francija padevās savam liktenim, tāpat liktenim padevās arī mūsu karalis, un nekas neliecināja, ka konetabls Rišmons pamazām izvirzīsies priekšgalā, turpinās dižo Žannas darbu un to arī pabeigs. Visam tam par spīti, Žanna tomēr ar paļāvību pareģoja uzvaru — un viņas pareģojums ari drīz piepildījās.

Nepagāja ne pieci gadi, kad jau krita Parīze — tas bija 1436. gadā — un mūsu karalis iegāja tajā ar svinīgu uzvaras gājienu. Tā jau piepildījās viņas pareģojuma pirmā dala, patiesībā — arī viss pārējais pareģojums; jo, ieguvuši Parīzi, mēs bijām sev pilnīgi nodrošinājuši arī turpmāko.

Divdesmit gadu vēlāk mēs jau bijām atkarojuši visu Franciju — izņemot vienu vienīgu pilsētu, un tā bija Kalē.

Līdz ar to jūs atcerēsieties arī kādu agrāko Žannas pareģojumu. Tolaik, kad viņa gribēja ieņemt Parīzi un to arī viegli būtu panākusi, ja vien tam piekristu mūsu karalis, viņa teica, ka nevajagot lieki zaudēt dārgo laiku; ieņemot Parīzi, mēs pusgada laikā ieņemšot visu Franciju.

Viņai bija taisnība. Parīze gan bija kritusi jau 1436. gadā, bet turpmāk nācās atkarot pilsētu pēc pilsētas, pili pēc pils, un pagāja divdesmit gadu, kamēr tas viss beidzās.

Jā, tas bija 1431. gada marta pirmajā dienā, tiesas sēdē, kad viņa, visiem klātesot, izteica šo dīvaino un neticamo pareģojumu. Pasaulē gan lāgiem piepildījies dažs labs pareģojums, bet, pavērojot tuvāk, viegli rodas aizdomas, ka tas drīzāk pareģots pēc zināmā notikuma. Bet te bija citādi. Tiesā Žannas pareģojumu atzīmēja protokolā tieši tai stundā un brīdi, kad vina to izteica, daudzus gadus pirms tam, kad tas piepildījās, un par to vēl tagad varat pārliecināties tiesas protokolā. Divdesmit piecus gadus pēc Žannas nāves šo protokolu uzrādīja lielajā Attaisnošanas tiesā, kur mēs abi ar Manšonu to pārbaudījām, apliecinot ar zvērestu, un arī kādreizējie tiesneši, kas vēl bija dzīvi, apstiprināja to visu ar savām liecībām.

Savādais Žannas pareģojums, ko viņa izteica tagad tik slavenajā pirmajā martā, sacēla milzīgu kņadu, un pagāja labs laiks, kamēr pūlis atkal norima. Visi, protams, bija loti satraukti, jo pareģojums jau palaikam ir kas baigs un drausmīgs un šķiet vai nu pašas debess vai arī pekles ierosināts. Ikviens bija pārliecināts, ka tajā slēpjas kas pārdabisks un neapjaušami varens, un labprāt būtu devis kaut roku nocirst, lai tikai dabūtu zināt ko vairāk.

Beigās atkal turpināja iztaujāšanu.

„Kā tu zini, ka tas notiks?"

„Man to atklāja pats Dievs. Un es to zinu tikpat droši, kā redzu jūs sēžam te manā priekšā."

Šī atbilde vēl vairāk visus uztrauca. Tiesnesis, mazliet vilcinājies, pacentās pēc iespējas ātrāk sākt ko citu, kas viņam būtu tīkamāks.

„Kādā valodā tavas Balsis ar tevi runāja?"

„Franciski."

„Arī Svētā Marija?"

„Protams, kādēļ lai viņa to nedarītu? Viņa taču ir mūsu, nevis angļu pusē!"

Ka svētie un eņģeli nonievātu angļu valodu, tas bija visai smags apvainojums! Tiesa, protams, nevarēja tos saukt pie atbildības un sodīt, bet tiesneši dzirdēja Žannas vārdus un tos atcerējās. Vēlāk tie varēja lieti noderēt apsūdzībai.

„Vai tavi svētie un eņģeļi valkāja arī kādas rotas — kroni, gredzenus, auskarus?"

Žannai tādi jautājumi šķita pārāk vieglprātīgi, uz kuriem pat lieki atbildēt; viņa atbildēja visai vienaldzīgi. Bet šis jautājums viņai atgādināja ko citu, un viņa pievērsās Košonam:

„Man bija divi gredzeni. Tos man gūstā atņēma. Vienu tagad valkājat jūs. Tā ir mana brāļa dāvana. Atdodiet man šo gredzenu! Ja ne man, tad, lūdzu, nododiet to baznīcai."

Tiesnešiem iešāvās prātā, ka gredzenos varbūt slēpjas kāda burvestība. Var būt, ka tos varētu izlietot Žannas apsūdzības lietā.

„Kur palicis tavs otrais gredzens?"

„Tas ir burgundiešiem."

„Kur tu to dabūji?"

„To man iedeva mani vecāki."

„Kāds tas izskatījās?"

„Tas ir gluži vienkāršs un gluds gredzens, un tajā iegrebts Jēzus un Marija.

Te nu ikviens redzēja, ka tas nevar būt nekāds velna ierocis. Ar to nekas neiznāca. Bet, drošs paliek drošs, viens tiesnesis vēl jautāja Žannai, vai viņa dziedinājusi vājiniekus, pieskaroties tiem ar gredzenu. Žanna atbildēja, ka to nekad neesot darījusi.

„Tagad par laumām, kuras mājojušas Domremī tuvumā un par kurām klīst dažādas baumas un nostāsti. Stāsta, ka tava krustmāte reiz pārsteigusi šos radījumus, kad tie vasaras naktī dejojuši apkārt kokam, ko dēvē par Burlemonas laumu koku. Vai nav iespējams, ka tavi šķietamie svētie un eņģeli patiesībā ir šīs laumas?"

„Vai tas minēts apsūdzības rakstā?"

Tā arī bija visa viņas atbilde.

„Vai tu zem tā paša koka nerunāji ar Svēto Mariju un Svēto Katrīnu?"

„Es nezinu."

„Vai pie avota, kas ir koka tuvumā?"

„Jā, dažreiz."

„Ko viņas tev solīja?"

„Neko citu, kā vienīgi to, ko Dievs gribēja."

„Bet ko īsti viņas tev solīja?"

„Tas nav jūsu apsūdzības rakstā; bet es tomēr tik daudz pateikšu: viņas man teica, ka karalis atgūšot savu karalisti, kaut arī viņu aizkavētu viņa ienaidnieki."

„Un tālāk?"

Viņa bridi klusēja, bet tad padevīgi piebilda:

„ Viņas solīja mani uzņemt Debesis."

Ja sejā patiesi var redzēt, kas notiek cilvēka dvēselē, tad visus tobrīd sagrāba svētas šausmas: varbūt tā tiešām ir Dieva izredzētā, kuras nāvi viņi tīko? Pūlis sastinga bijībā, un labu laiku valdīja mēms un smags klusums.

Vai būsiet jau ievērojuši, ka visi jautājumi, ko tiesa kopš paša sākuma uzdeva Žannai, būtībā bija tādi, ka jautātājs jau iepriekš tādā vai citādā veidā skaidri zināja lietas apstākļus, par kuriem viņai jautāja? Un tad būsiet ievērojuši arī to, ka tiesnesis, kas viņai jautāja, arvien skaidri zināja, kur un kā meklējams Žannas noslēpums; viņi jau iepriekš zināja katra noslēpuma būtību — ko viņa nemaz nenojauta — un nedarīja neko citu, kā vienīgi vedināja viņu atklāt šos savus noslēpumus.

Vai atceraties Luazelēru, to liekulīgo un viltīgo baznīckungu, kas bija Košona rokaspuisis? Vai atceraties, ka Žanna, paļaudamās uz svēto grēksūdzes noslēpumu, bija vaļsirdīgi uzticējusi viņam savu dzīvesstāstu, izņemot vienīgi dažus noslēpumus, ko viņas Balsis bija aizliegušas citiem atklāt — un ka nelietīgais tiesnesis Košons to slepus bija noklausījies?

Tad jūs arī paši sapratīsiet, kāds bija patiesais tiesnešu nodoms, uzdodot viņai bezgalīgu virkni jautājumu, kas ārēji šķita gluži sīkumaini un nevajadzīgi; par šiem veiklajiem un saprātīgajiem jautājumiem būtu tieši jābrīnās, ja vien nezinātu Luazelēra nedarbu un tūliņ neredzētu, ka tiem pamatā viņas pašas atklājumi, ko viņa bija uzticējusi grēksūdzē. Ak, Bovē blskap, tagad tu par savu cietsirdīgo netaisnību jau ilgus gadus izbaudi pekles mokas! Un tā tu vēl ilgi mocīsies, kamēr kāds tevi neatpestīs. Un tikai viena bezgrēcīga dvēsele to spēj izdarīt; tā ir Žanna d'Arka, ja vien viņa savā cēlsirdībā jau nav tevi atpestījusi.

Bet tagad atgriezīsimies tiesā pie iztaujāšanas.

„Vai viņas vēl ko solīja?"

„Jā, bet tas nav jūsu apsūdzībā. Tagad jums to neteikšu, bet pēc trim mēnešiem vai agrāk, jums to pateikšu."

Turpmākais jautājums jau skaidri norāda, ka tiesnesis, tā jautādams, labi zināja lietas būtību.

„Vai tavas Balsis tev teica, ka pēc trim mēnešiem tevi atbrīvos?"

Žanna dažkārt acīm redzami brīnījās, kad tiesneši bija veikli atminējuši viņas slepenās domas, un tā arī šoreiz vina bija mazliet pārsteigta. Mani bieži māca svētas šausmas, kad jutu, ka pats ar savu prātu (to es taču nespēju sev pilnīgi pakļaut) sāku pelt viņas Balsis, pie sevis domādams: „Tās viņai dod padomu droši atbildēt uz visu, ko viņai jautās, — bet to viņa būtu arī pati darījusi, bez viņu vai cita padoma — un, kad viņai vajadzīgs kāds tiešām derīgs padoms, piemēram, zināms norādījums — kā tiesnešiem izdevies tik veikli uzminēt viņas slepenās domas, tad šīs Balsis mēmi klusē." Pēc dabas esmu dievbijīgs cilvēks; un, kad man rodas tādas domas, es arvien sastingstu šausmās, gluži kā pērkona negaisa laikā, kad apkārt šaudās zibeņi; tādēļ arī visu laiku jutos tik saguris, ka tikai ar grūtībām varēju turpināt savu darbu.

Žanna atbildēja:

„Tas nav minēts jūsu apsūdzībā. Es nezinu, kad mani atbrīvos, bet daži, kas tīko manu dzīvību, paši to zaudēs pirms manis."

To dzirdot, daudzi nodrebēja.

„Vai tavas Balsis tev teica, ka tevi atbrīvos no cietuma?"

Bez šaubām, viņas to bija teikušas, un tiesnesis to zināja jau iepriekš, pirms viņai jautāja.

„Atkārtojiet šo jautājumu pēc trim mēnešiem, tad es atbildēšu."

Un viņa, kas bija galīgi novārgusi gūstā, teica to ar tik priecīgu skatienu sejā! Un es? Un Noēls Rengesons, kas sēdēja tālāk skatītājos? Mēs abi nespējām vairs valdīties aiz prieka, kas strāvoja visā mūsu ķermenī! Tikai ar lielu piepūli mums izdevās apvaldīt skalu prieka saucienu, — ar to gan mēs būtu smagi iekrituši.

Pēc trim mēnešiem viņu atbrīvos. Tā viņa domāja: mēs to skaidri redzējām. Balsis bija viņai tā pareģojušas, un tā arī bija patiesība, bija pat tieši norādīta diena, kad tam jānotiek — trīsdesmitais maijs. Bet tagad mēs arī zinām, ka Balsis savā līdzcietībā tomēr nebija viņai atklājušas, kā viņa atgūs savu brīvību, un šai ziņā atstājušas viņu laimīgā neziņā. Atkal mājās! Tā mēs to uztvērām — abi ar Noēlu; tas bija mūsu abu sapnis; un tagad mēs jau varējām sākt skaitīt dienas, stundas un minūtes. Tās ātri paies. Un tad mēs savu dievieti pārne- sīsim mājās; un tur, kad vairs nebūs apkārt parastās pasaulīgās trauksmes un rosības, atkal baudīsim agrākās laimes dienas un turpināsim iesāktās lauku gaitas — brīvā gaisā un saules staros, ganot savus ganāmpulkus, draudzīgi sadzīvojot ar mīļiem kaimiņiem, atkal raugoties zaļās pļavās, zilos mežos un mierīgos ūdeņos, līdz ar tiem jūtot dziļu mieru arī savās sirdīs. Jā, tā mēs abi sapņojām, un šis sapnis mūs spārnoja visus šos trīs mēnešus, līdz tas beidzās ar drausmīgu pārbaudījumu, ko mēs pat domās nebūtu pārcietuši, ja to nojaustu jau iepriekš un būtu spiesti visu laiku, vai pat pusi laika mocīties ar šo smago apziņu.

Mēs tulkojām pareģojumu pēc sava prāta, lūk, tā: mēs ticējām, ka karalī pamodīsies sirdsapziņa; gan viņš ar saviem leitnantiem — d'Alansonu, bastardu un Lagīru — izdomās kādu slepenu plānu, kā viņai palīdzēt, un to var sagaidīt pēc trim mēnešiem. Tādēļ arī nolēmām būt gatavībā, ja drīz ieva- jadzētos mūsu palīdzības.

Tajā pašā dienā un arī turpmākajās dienās Žannai vairākkārt prasīja pateikt tieši to dienu, kad viņa atgūšot brīvību; bet viņa nevarēja to pateikt. Viņai Balsis nebija to atļāvušas. Vēl vairāk, arī pašas Balsis nebija tieši noteikušas, kurā dienā tas notiks. Vēlāk, kad viņas pareģojums jau bija piepildījies, es beidzot sapratu, ka Žanna tomēr bija nojautusi, ka tā būs nāve, kas nesīs viņai brīvību un atpestīs viņu no mokām. Tomēr viņa nebija domājusi tādu nāvi! Kaut arī dievišķa būdama un bezbailīga karalaukā, viņa bija arī cilvēcīga. Viņa ne tikai bija svētā un eņģelis, bet arī vienkārša, gluži mirstīga meitene, kā jau visas meitenes šajā pasaulē, un viņai arī piemita parastā meitenes jūtelība, maigums un liegme. Un viņai bija jāmirst tādā nāvē! Nē, arī viņa, man šķiet, nebūtu pārcietusi šos trīs mēnešus, ja būtu to jau zinājusi. Jūs taču atcerēsieties, viņa nobijās un raudāja, gluži kā kura katra cita meitene, ja būtu viņas vietā, ja tai būtu septiņpadsmit gadu, kaut arī viņai jau astoņpadsmit dienu iepriekš bija zināms, ka viņu ievainos tieši tai dienā. Nē, parastā nāve viņu nebiedēja, un man šķiet, ka to arī viņa bija domājusi savā pareģojumā, kad teica, ka atkal atgūšot brīvību, jo toreiz viņas seja pauda gaišu prieku, nevis briesmas.

Tagad jums paskaidrošu, kādēļ tā domāju. Jau piecas nedēļas iepriekš, pirms viņu saņēma gūstā pie Kompjeņas, viņas Balsis bija viņai to pareģojušas. Nebija gan tieši noteikta diena, ne arī vieta, bet bija teikts, ka viņu saņems gūstā un ka tas notiks vēl pirms Jāņiem. Viņa lūdza sev vieglu un ātru nāvi, un lai nebūtu ilgi jānīkst gūstā; jo viņa mīlēja brīvību, un viņai bija bail, ka viņai varētu to ilgāku laiku laupīt. Balsis viņai nekā nesolīja, bet tikai teica, lai pacietīgi paciešot visu, ko viņai būšot lēmis liktenis. Tā kā viņai nebija tieši liegta viegla nāve, ko viņa lūdzās, tad viņa savā jaunavīgajā paļāvībā visu laiku paturēja priecīgu cerību, ka tā arī piepildīsies. Un, kad viņai vēl bija teikts, ka pēc trim mēnešiem viņu „atbrīvos", man šķiet, viņa bija pārliecināta, ka mirs savā gultā cietumā, tādēļ viņa bija tik laimīga un apmierināta — Debesu vārti jau bija viņai atvērti, nebija vairs ilgi gaidāms, drīz beigsies visas bēdas, drīz viņa saņems Debesu atalgojumu par savām pūlēm. Jā, tas viņu darīja tik priecīgu, tas viņai deva jaunu pacietību un izturību, un tas arī deva viņai kareivja drosmi viņas beidzamajā cīņā. Cīnīties līdz galam un darīt visu, kas vien viņas spēkos; un, ja arī mirt, tad mirt cīņā, aci pret aci ar ienaidnieku.

Vēlāk, kad viņa apvainoja Košonu mēģinājumā nogalināt viņu ar saindētu zivi, viņas doma, ka viņai jātiek „atbrīvotai" ar nāvi cietumā — ja vien viņa tā domāja, un es tam cieši ticu — vēl vairāk bija nostiprinājusies viņas prātā.

Bet es atkal esmu aizklīdis neceļos. Atgriezīsimies tiesā, kur Žannai pašlaik prasīja tuvāk noteikt dienu, kad viņa tikšot atbrīvota.

„Es jau teicu, ka man nav atjauts jums visu atklāt. Mani atbrīvos, un es vēl lūgšu savām Balsīm, lai man atļauj jums pateikt dienu, kad tas notiks. Tādēļ arī lūdzu jūs uzgaidīt."

„Vai tavas Balsis tev liedz teikt patiesību?"

„]ūs droši vien gribat ko zināt sakarā ar Francijas karali? Es jums atkārtoti saku, ka viņš atkal atgūs savu karalisti, un zinu to tikpat labi, kā zinu jūs te sēžam manā priekšā šai tiesas telpā." Viņa nopūtās un pēc brīža vēl piebilda: „Es jau būtu nomirusi, ja šī atklāsme mani nespirdzinātu un neuzturētu pie dzīvības."

Tad viņai uzdeva dažus diezgan piedauzīgus jautājumus sakarā ar Svētā Mihaēla apģērbu un izskatu. Viņa atbildēja ar cieņu, bet varēja redzēt, ka tas viņai prasa lielas pūles. Pēc brīža viņa teica:

„Man arvien liels prieks, kad viņu redzu, jo, kad viņu ieraugu, tad jūtu, ka neesmu grēcīga." Un tad viņa vēl paskaidroja: „Lāgiem Svētā Marija un Svētā Katrīna man ļauj izsūdzēt viņām grēkus."

Te nu atkal bija izdevība pārbaudīt viņas nevainību.

„I<ad tu viņām sūdzēji grēkus, vai juties grēcīga?"

Bet viņas atbildei nekur nevarēja piesieties. Un tad viņu atkal ņēmās iztaujāt par tiem noslēpumiem, ko viņa bija atklājusi karalim un ko tiesa palaikam, kaut arī bez jebkāda panākuma, centās izdibināt.

„Tagad parunāsim par zīmi, ko Dievs devis karalim…"

„Es jau jums teicu, ka uz šo jautājumu neatbildēšu."

„Vai tu zini, kāda bija šī zīme?"

„Es jums to neteikšu."

Tas viss bija sakarā ar Žannas un karaļa slepeno sarunu divatā. Bija zināms — tas bija Luazelēra nopelns, — ka šī zīme bijusi kronis, ar ko skaidri apliecināta Žannas sūtība. Bet tuvāk nekas nav zināms līdz šai baltai dienai un arī nebūs zināms līdz laika galam. Mēs nekad neuzzināsim, vai tas bija patiess kronis, ar ko bija kronēts karalis, vai tikai tāda parādība.

„Vai tu redzēji kroni virs karaļa galvas, kad viņš saņēma Dieva atklāsmi?"

„Es to nedrīkstu teikt, ja negribu lauzt savu zvērestu."

„Vai karalim šis kronis bija arī Reimsā?"

„Man šķiet, ka karalis tur kronējās ar to kroni, kas tur jau bija; bet vēlāk viņam dabūja daudz dārgāku un greznāku kroni."

„Vai tu to redzēji?"

„Es to nedrīkstu teikt, nelaužot savu zvērestu. Bet vai esmu to redzējusi vai neesmu, es dzirdēju, ka tas esot dārgs un grezns kronis."

Viņi vēl turpināja viņu izprašņāt sakarā ar šo noslēpumaino kroni, bet tā ari neko vairāk nepanāca. Tad tiesas sēdi slēdza. Šī diena mums visiem bija smaga darba diena.

## 10. nodala. Inkvizitori strupceļā

Tiesa otrajā dienā atpūtās, un tiesas sēdi atkal atklāja sestdien, trešajā martā.

Tā bija visai trauksmaina. Tiesneši bija galīgi zaudējuši pacietību; un nebija arī nekāds brīnums. Visus šos augstos baznīckungus, slavenos lietpratējus un rūdītos tieslietniekus gaidīja mājās svarīgi pienākumi, kas prasīja viņu klātbūtni, un tie te bija sasaukti kopā no visām malām, lai izdarītu ko gluži vienkāršu un viegli nokārtojamu — lai piespriestu nāvessodu deviņpadsmit gadu vecai lauku meitenei, kas neprata ne lasīt, ne rakstīt, nekā nejēdza sarežģītajos likumos un tiesas gaitā, nevarēja pat savā labā uzrādīt neviena liecinieka, bija atstāta bez jebkāda aizstāvja vai padomdevēja un spiesta gluži viena aizstāvēties viņai naidīga tiesneša un tam pakļāvīgu zvērināto priekšā. Divu stundu laikā viņai jau vajadzēja būt bez žēlastības nomāktai, apmulsinātai, pieveiktai un notiesātai. Par to vairs nevarēja būt divu domu — tā vismaz viņiem likās. Taču tas bija pārpratums. Divas stundas jau bija izvērtušās par divām dienām; tas, kas šķita īsa sadursme, kļuva par aplenkumu; ko domāja tik vieglu, izrādījās aplam sarežģīts; vieglais upuris, ko cerēja salauzt kā salmiņu, turējās kā klints; un visam ar uzviju, ja kāds varēja priecāties, tad tā bija šī lauku meitene, nevis viņas tiesneši.

Viņa, protams, to nedarīja, jo tas nebija viņas dabā; bet citi to darīja viņas vietā. Visa pilsēta smējās, un tiesa to zināja, un tas smagi skāra viņas patmīlību.

Un, kā jau teicu, tiesas sēde bija visai trauksmīga. Bija skaidri redzams, ka tiesneši pieliek visas pūles, lai piedabūtu Žannu izteikt ko tādu, kas stipri saīsinātu laiku un drīzāk novestu viņus pie ātra nobeiguma. Tas, protams, lieku reizi pierāda, ka tie viņu tomēr nepazina, kaut arī jau tik ilgi bija pārbaudījuši. Viņi ar sparu un joni metās uzbrukumā. Tagad vairs nebija viens vienīgs, kas viņu iztaujāja; tie līdzēja cits citam, kur vien bija iespējams. Žannai nācās izturēt īstas krustugunis, un brīžiem tik daudzi runāja visi reizē, ka viņa lūdza jautāt pa vienam, nevis visiem vienā laidā. Sākumā viss risinājās, kā jau parasts:

„Mēs vēlreiz tevi aicinām bez ierunām nodot zvērestu."

„Es atbildēšu uz to, kas minēts apsūdzības rakstā. Ja teikšu kaut ko vairāk, tad tikai pēc pašas izvēles."

Vecā cīņa atkal turpinājās, soli pēc sola, ar milzīgu niknumu un lāstiem. Bet Žanna nepadevās, un atkal vajadzēja pāriet pie citiem jautājumiem. Pusstunda pagāja, iztaujājot par Žannas parādībām — jautājot par to apģērbu, matiem, vispārējo izskatu un tā joprojām — cerot, ka atbildē uztvers ko tādu, kas būtu pierakstāms viņai par sliktu; bet viss beidzās bez jebkādiem panākumiem.

Tad, protams, atkal pārcilāja viņas vīrieša apģērbu. Un, kad bija atkārtots vairums agrāko, jau sen apnikušo jautājumu, uzdeva arī vienu vai divus jaunus jautājumus.

„Vai karalis vai arī karaliene kādreiz prasīja, lai tu novelc vīrieša apģērbu, ko valkāji?"

„Tas nav apsūdzības rakstā."

„Vai tu domā, ka grēkotu, ja būtu ģērbusies sieviešu drēbēs?"

„Es darīju vislabāko, klausīdama savam Kungam un Pavēlniekam."

Pēc kāda laiciņa no jauna pievērsās Žannas karogam, cerot tajā saskatīt kādu norādījumu uz burvestību.

„Vai arī taviem kareivjiem nebija līdzīgs attēls uz viņu zīmotnēm?"

„Jā, manas sardzes šķēpnešiem bija tādas zīmotnes. Tas tādēļ, lai viņus varētu atšķirt no pārējiem. Tā viņi paši bija sadomājuši."

„Vai tās bieži atjaunoja?"

„Jā. Kad šķēpi bija salauzti, tās atkal atjaunoja."

Turpmākais jautājums tūliņ atklāja iepriekšējo slepeno nodomu.

„Vai tu teici saviem kareivjiem, ka viņu zīmotnes, ja tās būs līdzīgas tavam karogam, nesīs viņiem laimi?"

Kareivja gars, kas mājoja Žannā, jutās aizskarts, dzirdot tik bērnišķīgu jautājumu. Viņa piecēlās kājās un lepni un cienīgi atbildēja: „Es viņiem teicu: „Uz priekšu, satrieksim šos angļus!" — un arī pati to darīju."

Ikreiz, kad viņa izteica līdzīgu naidīgu piezīmi šiem angļu livrejās tērptajiem franču algotņiem, aklās dusmās tie vairs nespēja valdīties; tā bija ari šoreiz. Savi desmit, divdesmit un lāgiem pat trīsdesmit tūliņ bija kājās un nikni uzbruka gūsteknei, bet Žanna nekad nezaudēja mieru un aukstasinību.

Pamazām visi atkal aprima, un tiesa turpināja pratināt. Tagad tā centās izmantot apsūdzībai to godu un slavu, ko visi parādīja Žannai, kad viņa bija pacēlusi Franciju no dubļiem un nomazgājusi Francijas kaunu un pazemojumu, kādu tā izcietusi gadsimteni ilgā verdzībā.

„Vai tu viņiem nemācīji izgatavot savus attēlus?"

„Nē. Arrasā redzēju savu attēlu uz bruņām — tajā biju nometusies uz ceļiem karaļa priekšā un sniedzu tam vēstuli; bet es nevienam neliku tādu gleznot."

„Vai tev par godu noturēja aizlūgumus un lūdza Dievu?"

„Ja ari tā bija, es neliku to darit. Bet, ja kāds par mani aizlūdza, man šķiet, tur nebija nekā ļauna."

„Vai franču tauta ticēja, ka tu esi Dieva sūtīta?"

„To es nezinu; bet, vienalga, ticēja vai neticēja, mani tomēr bija sūtījis Dievs."

„Ja viņi domāja, ka tu esi Dieva sūtīta, vai tev šķiet, ka tas bija labi —tā domāt?"

„Ja viņi tam ticēja, tad arī nebija savās cerībās vīlušies."

„Kā tu domā, kas pamudināja tautu skūpstīt tev rokas, kājas un tavas drēbes?"

„Viņi priecājās, mani redzot, un darīja to aiz liela prieka; kamēr man sirds ir krūtīs, es arī nebūtu varējusi viņiem to aizliegt. Viņi, nabadziņi, mani mīlēja, jo es viņiem nebiju nekā ļauna darījusi, bet gan tikai labu, cik vien manos spēkos."

Redziet, cik pieticīgos vārdos viņa attēloja sava triumfa gājienu cauri Francijai, kad viņu visur ar gavilēm sagaidīja un pavadīja milzīgi laužu bari. „Viņi priecājās, mani redzot." Priecājās? Bet viņi taču lielā priekā vai prātu zaudēja, kad ieraudzīja Žannu. Kurš netika klāt viņas rokai vai kājai, tas metās uz ceļiem putekļos vai dubļos un skūpstīja viņas zirga pakavu pēdas. Tie viņu dievināja; un to arī tiesneši tagad gribēja pierādīt. Viņiem bija gluži vienalga, ka patiesībā Žannu nevar vainot citu pārkāpumos. Nē, tauta bija viņu dievinājusi, un ar to arī pietika. Tā teikt — visai dīvaina loģika.

„Vai Reimsā tu kristīji bērnus?"

„Es kristīju Truā, un ari Sentdenī daži bērni ir manis kristīti; zēniem es devu Kārla vārdu, par godu karalim, bet meitenēm Žannas vārdu."

„Vai sievas nāca, lai pieskartos ar savu gredzenu tavam gredzenam, ko tu valkāji?"

„Jā, dažas tā darīja; bet es nezinu, kādēļ viņas tā darīja."

„Reimsā tavu karogu ienesa dievnamā, vai nav tiesa? Vai tu to turēji rokā kronēšanas laikā?"

„Jā, tā bija."

„Vai karagājiena laikā tu ari izsūdzēji baznīcā grēkus un gāji pie dievgalda?"

„Jā."

„Un tu biji ģērbusies vīrieša drēbēs?"

„Jā. Bet es vairs neatceros, vai biju arī bruņās."

Ar to viņa pa daļai jau piekāpās! Ar to viņa it kā vairs neaizbildinājās, ka viņai ir baznīcas atļauja, kas Puatjē viņai bija ļāvusi ģērbties vīrieša apģērbā. Viltīgie tiesas kungi pievērsās citiem jautājumiem: ja viņi tagad turpinātu iesākto nopratināšanu. Žanna vēl varēja atģisties, ka pieļāvusi kļūdu un, būdama prātīga, ātri atgūtu zaudēto. Viņa tikai jutās visai nogurusi, jo tiesas sēde bija stipri vētraina, un līdz ar to arī viņa bija zaudējusi dalu uzmanības.

„Stāsta, ka tu Lanjī baznīcā esot atdzīvinājusi kādu mirušu bērnu. Vai to tu panāci ar savu aizlūgumu?"

„To es nezinu. Citas jaunavas aizlūdza par viņu, un tad es piebiedrojos viņām, bet nekā cita nedarīju."

„Turpini."

„Mums Dievu lūdzot, bērns atdzīvojās un sāka raudāt. Viņš jau bija trīs dienas kā miris un izskatījās tik melns kā manas drānas. Viņi ātrumā nokristīja, un tad tas no jauna nomira, un viņu apbedīja svētītā kapsētas zemē."

„Kādēļ tu nakti nolēci no torņa Borevuārā un mēģināji aizbēgt?"

„Es gribēju doties palīgā Kompjeņai."

Tiesneši centās viņai pierakstīt bīstamo pašnāvības grēku, ko viņa it kā gribējusi izdarīt, lai nekristu angļu rokās.

„Vai tu neteici, ka drīzāk miršot, nekā ļaušot sevi nodot angļu varā?"

Žanna atbildēja viņiem gluži vaļsirdīgi, nemanīdama, ka viņu taisās ievilkt strupceļā:

„Jā, es teicu, ka labāk gribētu, lai Dievs pieņem manu dvēseli, nekā kristu angļu rokās."

Tagad viņai mēģināja uztiept, ka viņa, atkal nokļuvusi ieslodzījumā, bijusi visai saniknota un cietumā zaimojusi Dievu; to vina it kā darījusi arī tad, kad dabūjusi zināt, ka Suasonas komandants padevies angļiem. Šie meli viņu stipri uztrauca un sadusmoja, un viņa teica:

„Tas nav tiesa. Es nekad neesmu zaimojusi Dievu. Es pat neesmu paradusi lādēties."

## 11. nodala. Slepkavas jaunā sastāvā

Sēdi uz laiku pārtrauca. Un tas jau arī bija pašā laikā. Košons jau sāka zaudēt cīņu, un Žanna atkal atguva savu agrāko stāvokli. Daži tiesneši jau manāmi sāka izrādīt līdzjūtību Žannai, vērodami viņas drosmi, apķērību, izturību, patstāvību, tikumību, vientiesību, skaidri samanāmo nevainību, cēlās rakstura īpašības, izcilo prātu un modro cīņas garu, ar kādu viņa, gluži viena un visu pamesta, it braši cīnījās pret tik lielu pārākumu; līdz ar to bija iespējams, ka viņa vēl varēja pilnīgi iekarot tiesnešu sirdis un beigās izjaukt Košona nodomus.

Te vajadzēja kaut ko darīt, un to arī tūliņ paveica. Košons līdzcietību nepazina, taču šoreiz savā ziņā tomēr izrādījās līdzcietīgs. Viņš pēkšņi nožēloja, ka tik daudziem tiesnešiem lieki jāvārgst tiesā, kad tas veicams arī mazākam skaitam soģu. Ak, mīļo tiesnesi! Bet viņam nenāca ne prātā kaut cik atvieglot arī mazās gūsteknes likteni, kas tāpat bija nogurusi ilgajā cīņā.

Viņš nolēma atlaist visus pārējos tiesnešus un paturēt tikai nedaudzus, kurus pats šim nolūkam izvēlētos; tā arī viņš darīja. Viņš tagad izraudzījās īstus plēsoņus. Ja arī to starpā bija gadījies pāris avju vilka drēbēs, tad tas nebija ar nodomu, bet tikai pārskatoties; un viņš ari zināja, ko darīt ar šīm avīm, kad tās atradīsies.

Tagad viņš sasauca mazās tiesas sēdi, un piecas dienas tā ņēmās šķirot un vētīt Žannas atbildes, kādas viņa jau bija devusi tiesai. Visu lieko un nevajadzīgo — proti, to, kas varēja liecināt par labu Žannai, tagad neņēma vērā; paturēja tikai to, kas noderēja apsūdzībai, un ar to tad sagudroja jaunu pieturas punktu tiesai, kas šķietami būtu tikai iepriekšējās turpinājums. Izdarīja arī citas pārmaiņas. Bija skaidri redzams, ka publiskas tiesas sēdes nāk tikai par ļaunu: par tās paņēmieniem runāja visa pilsēta, un nabaga gūsteknei jau radās līdzjutēji. To vairs nevarēja pieļaut. Turpmāk sēdēm vajadzēja būt slēgtām, un neviens nedrīkstēja tajās noklausīties. Tā arī Noēls vairs nevarēja būt tiesā un visu dzirdēt. Es tūliņ liku viņam to pavēstīt. Pašam man nebija dūšas viņam to paziņot. Cerēju, ka vakarā, kad tiksimies, viņš būs jau mazliet samierinājies ar savu likteni.

Slēgtā tiesa sākās marta beigās. Jau veselu nedēlu nebiju redzējis Žannu. Viņas izskats mani loti pārsteidza. Viņa izskatījās tik nogurusi un vāja. Tagad viņa bija loti izklaidīga, un viņas atbildes skaidri liecināja par to, ka viņa vairs nespēj domās izsekot līdzi tiesas gaitai un tiesnešu jautājumiem, ko viņai uzdod. Cita tiesa nekādā ziņā nebūtu izmantojusi viņas bēdīgo stāvokli, jo lieta taču grozījās ap viņas dzīvību, un būtu atlikusi tālāko nopratināšanu, ļaudama viņai daudzmaz atspirgt. Bet vai šī tiesa to ņēma vērā? Nē, tā turpināja viņu stundām ilgi mocīt un tirdīt, ar niknu un mežonīgu prieku izmantojot līdz pēdējai iespējai šo reto izdevību.

Viņu tik ilgi pratināja, līdz viņa pati sapinās savās atbildēs sakarā ar „zīmi", ko Dievs devis karalim, un otrā dienā to pašu turpināja vēl stundu pēc stundas. Beigās viņa atklāja arī dažus noslēpumus, ko viņas Balsis viņai bija liegušas izpaust; un man pat šķita, ka viņa jau sāka jaukt patiesos notikumus ar līdzībām un parādībām.

Trešajā dienā viņa jau bija spirgtāka un likās mazāk nogurusi. Viņa bija atkal atguvusies un lieliski aizstāvēja savu tais- nibu. Tiesa gan vairākkārt mēģināja ar viltu izdabūt viņas noslēpumus, bet viņa tūliņ manīja viltību un atbildēja ar lielisku apķērību un piesardzību.

„Vai tu domā, ka Svētā Katrīna un Svētā Marija arī ienīst angļus?"

„Viņas mīlē tos, kurus mīlē Kungs Dievs, un ienīst tos, kas nīstami Viņam."

„Vai Dievs ienīst angļus?"

„Es nezinu, vai Dievs mīlē vai ari ienīst angļus." Tad viņa ar savu agrāko drosmi un kareivīgo bezbailību vēl piebilda: „Bet es skaidri zinu, ka Dievs dos uzvaru frančiem un ka visus angļus padzīs no Francijas, te paliks tikai tie, kas būs krituši!"

„Vai Dievs bija angļu pusē, kad tiem Francijā klājās labi?"

"Es nezinu, vai Dievs nīst frančus, bet man šķiet, ka Viņš tos sodīja par viņu grēkiem."

Tas nu bija diezgan naivs izskaidrojums, jo šī sodība jau ilga gandrīz deviņdesmit sešus gadus. Bet tiem nevienam tas nelikās savādi. Ikvienam šķita dabiski, ka grēciniekam par saviem grēkiem jācieš deviņdesmit seši gadi, ja vien tas būtu iespējams, un nevienam pat sapnī nerādījās, ka Dievs savā žēlsirdībā varētu būt mazāk bargs.

„Vai tu skūpstīji Svēto Mariju un Svēto Katrīnu?"

„Jā, esmu abas skūpstījusi."

Košona sejā, to dzirdot, pavīdēja ļauns prieks.

„Kad tu kāri vainagus Burlemonas Laumu kokā, vai tu darīji to, godinot savas parādības?"

„Nē."

Košons atkal priecājās. Viņš, bez šaubām, jau uzskatīja, ka ir pierādīts, ka viņa to darījusi, grēcīgā mīlā godinot savas laumas.

„Kad tev rādījās svētie, vai tu arī lieci galvu viņu priekšā un kriti uz ceļiem?"

, Jā, es tos godināju, kā vien varēdama."

Tas atkal bija labs guvums Košonam, lai viņš vēlāk varētu pierādīt, ka tie nebūt nav bijuši svētie, ko viņa godinājusi, bet gan nešķīstie, kas tikai rādījušies svēto veidolā.

Tad Žannai jautāja, kālab viņa par savām parādībām neesot nekā stāstījusi vecākiem. Ar to varēja daudz ko panākt. Tam pievērsa jo sevišķu uzmanību, par to liecina kaut šī atzīme uz protokola malas: „Par savām parādībām viņa neteica ne saviem vecākiem, ne arī kādam citam." Var būt, ka viņas neuzticība vecākiem jau pati par sevi varēja norādīt uz to, ka viņa drīzāk ir velna sūtīta, nevis Dieva izredzēta.

„Vai tu domā, ka rīkojies pareizi, kad aizgāji karā, nepateikuši ardievas saviem vecākiem? Rakstos taču teikts, ka tev būs godāt savu tēvu un māti."

„Izņemot šo gadījumu, esmu arvien viņiem klausījusi. Turklāt es viņiem vēstulē lūdzu, lai man piedod, un man arī piedeva."

„Ak, tu lūdzi, lai tev piedod? Tātad tu apzinājies, ka esi grēkojusi, aizejot bez viņu atļaujas!"

Žanna uztraucās. Iekvēlojās viņas skatiens, un viņa teica:

„Tā vēlējās pats Dievs, un man vajadzēja iet! a arī man būtu tūkstoš vecāku un ja arī es būtu karaļa bērns, es tomēr botu aizgājusi."

„Vai tu nekad neprasīji Balsīm, lai tās dod atļauju atklāt noslēpumu taviem vecākiem?"

„Viņas man atļāva visu teikt arī vecākiem, bet es negribēju viņus skumdināt."

Tiesnešiem šī rakstura stingrība drīzāk šķita lepnība. Un tāda lepnība viegli varēja pamudināt uz grēcīgu godkāri.

„Vai tavas Balsis tevi nedēvēja par Dieva meitu?"

Žanna atbildēja patiesā vientiesībā, vēl nenojaušot nekādas briesmas:

„Jā, jau pirms Orleānas un arī vēlāk viņas mani vairākkārt uzrunāja kā Dieva meitu."

Te nu atkal tiesneši centās izdabūt kādu jaunu lepnības un godkārības pierādījumu.

„Kāds tev bija zirgs, kad tevi saņēma gūstā? Kas tev to deva?"

,.Karalis."

,.Vai karalis tev deva ari citas, dārgākas dāvanas?"

„Viņš man deva zirgus un ieročus, kā arī naudu, ar ko maksāt maniem kalpiem un pavadoņiem."

„Vai tev bija arī kroņa nauda?"

,Jā. Desmit vai divpadsmit tūkstoši kronu." Tad viņa vēl naivi piebilda: „Bet tā nebija nekāda lielā nauda, lai samaksātu visus kara izdevumus."

„Vai tev vēl tagad ir šī nauda?"

„Nē. Tā ir karaļa nauda. Mani brāli to viņam glabā."

,,Kādus ieročus tu atdāvināji Sentdeni baznīcai?"

„Savu sudraba bruņukreklu un savu šķēpu."

„Vai tu tos atdevi, lai ļaudis tos pielūgtu?"

„Nē. Darīju to tikai aiz dievbijības. Un to palaikam dara visi ievainotie karavīri. Un mani pie Parīzes toreiz ievainoja."

Nekas nespēja atkausēt šis stingās sirdis, un to nespēja arī šī sirsnīgā ainava, ko viņa attēloja tik vienkāršos vārdos, ka tūliņ acu priekšā parādījās kara gaitās ievainotā jaunava, kad tā kāra savas rotaļīgās bruņas blakus rūsas un gadu putekļu klātajām slaveno Francijas aizstāvju varenajām tērauda bruņām. Nē, viņiem vairs nebija sirds krūtis; viņiem sirds vietā bija tikai naids un nežēlība, ar ko viņi vērsās pret nevainīgo jaunavu.

„Kurš kuram vairāk palīdzēja — vai tu karogam, vai arī karogs tev?"

„Vienalga, karogs vai es, jo tas bija pats Dievs, kas mums piešķīra uzvaru."

„Bet vai uzvaras iespēju tev nodrošināja tavs karogs vai tā nāca no tevis?"

„Ne viens, ne otrs. Es tikai paļāvos uz Dievu, nevis uz kādu citu."

„Vai tavs karogs plīvoja virs karaļa galvas, kad viņu kronēja?"

„Nē. Tā nebija."

„Kā tu izskaidro, ka tavs karogs bija Reimsas katedrālē, kad tur kronēja karali, bet nebija neviena cita karavadoņa karoga?"

Tad pavisam klusi un kautrīgi viņa teica pazīstamos sirsnīgos vārdus, kas mūžam paliks atmiņā, kamēr vien pastāvēs cilvēku valoda, un ko tautas paudīs tautām, rodot atsaucību ikvienā patiesā cilvēka sirdī:

„Tas bija nesis cīņas smagumu, un tam arī pienācās gods."[10]

Cik vienkārši un cik skaisti! Un līdz ar to nobāl katra rūdīta daiļrunība! Žannai tā jau bija iedzimta; tā viņai padevās bez jebkādas piepūles, un viņai nevajadzēja arī iepriekš gatavoties. Viņas vārdi bija tikpat dievišķi kā viņas darbi un tikpat dievišķi kā viņas raksturs. Tos radīja diža sirds, un tos veidoja dižs prāts.

## 12. nodala. Žannai atņem viņas galveno trumpi

Turpmāk šī slēgtā tiesa, kurā bija sapulcināti īsteni slepkavas, apgrēkojās, pastrādādami tik zemisku ļaunprātību, ka pat tagad, kad jau esmu vecs, nevaru to atcerēties bez sašutuma un dusmām.

Kad Žanna sāka Domremī dzirdēt savas Balsis, viņa, kaut tolaik vēl bērns, bija svinīgi devusi nevainības zvērestu Dievam, nododama Viņam savu nevainīgo miesu un šķīsto dvēseli. Jūs vēl droši vien atcerēsieties, ka vecāki mēģināja viņu aizturēt, kad viņa taisījās doties karā, un ka viņu iesūdzēja Tūļā baznīcas tiesā, kur viņu gribēja ar varu apprecināt ar mūsu nabaga labo, gaisīgo, resno un lielo, karagaitās tik cītīgo, mums visiem bezgala dārgo un mūžam neaizmirstamo draugu karognesēju, kas krita varoņa nāvē kaujas laukā un tagad jau sešdesmit gadu — Dievs lai mielo viņa dvēseli! — dus zem zaļajām velēnām. Tāpat arī atcerēsimies, kā Žanna, kurai tolaik bija tikai sešpadsmit gadu, stājās augstās tiesas priekšā un pati sevi aizstāvēja savā lietā, vienā mirklī apgāzdama visas Paladīna liecības un panākdama savu; arī to vēl nebūsiet aizmirsuši, kā pārsteigtais vecais tiesnesis viņu toreiz nosauca par Jauko bērnu".

Jūs visu to atceraties. Iedomājieties paši, ko es varēju just savā sirdī, kad šie viltus priesteri, kas viņu tagad tiesāja, patvaļīgi visu sagrozīja un mēģināja uztiept, ka Žanna pati iesūdzējusi Paladīnu tiesā, aizbildinādamās ar viņa solījumu, un gribējusi panākt, lai tiesa tam piespiež viņu apprecēt.

Tiešām, šie ļautiņi nepēla neko, ko vien varēja izmantot savā karagājienā pret šo nevainīgo meiteni. Tagad viņi gribēja ar varu pierādīt, ka viņa grēkodama mēģinājusi lauzt savu Dievam doto mūžīgās šķīstības solījumu.

Žanna atstāstīja, kā bija īstenībā, bet beigās zaudēja pacietību un pateica Košonam dažus tādus vārdus, ko viņam vajadzēja atcerēties vēl tagad, lai kur viņš būtu — dzīvs vai miris šai pasaulē.

Pašās beigās un pa daļai arī otrā dienā tiesa atkal pievērsās vecu vecajam viņas vīrieša apģērba jautājumam. Viņiem, tik nopietniem vīriem, bija grūti apspriest tādas lietas; jo viņi taču labi zināja, ka viens tāds iemesls, kādēļ Žanna valkāja vīrieša apģērbu, bija tas apstāklis, ka viņas istabā, tiklab viņai guļot, kā nomodā esot, arvien atradās viņas miesassargi, un vīrieša drēbes šai ziņā bija labākais aizsargs viņas kautrībai.

Tiesa arī zināja, ka Žanna bija domājusi atbrīvot trimdā izsūtīto Orleānas hercogu, un nu gribēja izdibināt, kā viņa to domājusi izdarīt. Viņas nodoms bija it lietišķs, kā jau mēdza būt viņas dabā, un arī gluži vienkāršs un atklāts.

„Es gribēju savākt Francijā tik daudz gūstekņu, lai varētu viņu izpirkt; un, ja tas neizdotos, es iebruktu Anglijā un atbrīvotu viņu ar ieročiem."

Tā, redzat, viņa bija paradusi. Ja kas bija darāms, vispirms viņa mēģināja ar labu, bet pēc tam laida darbā ieročus; nekad viņa nemēdza svārstīties vai vilcināties. Ar klusu nopūtu viņa vēl piebilda:

„Ja es atrastos vēl trīs gadus brīvībā, tad arī būtu viņu atbrīvojusi."

„Vai tavas Balsis tev lāva aizbēgt, ja vien tas būtu iespējams?"

„Es viņām vairākkārt lūdzu, lai mani atbrīvo, bet tas vēl nav piepildījies."

Kā jau teicu, man šķiet, ka ar to viņa domāja nāvi, kam vajadzēja viņu trīs mēnešu laikā atbrīvot no mokām.

„Vai tu bēgtu, ja redzētu atvērtas durvis?"

„Jā, es to darītu — jo tad redzētu, ka pats Dievs to atļāvis. Dievs palīdz tiem, kas paši sev palīdz, — tā saka paruna. Bet, ja man liktos, ka tas nav atļauts, tad es nebēgtu."

Turpmākais mani pārliecināja, un arī tagad es vēl domāju, ka vismaz tobrīd viņa domāja arī par karali un klusībā cerēja, tāpat kā mēs abi ar Noēlu vēl cerējām, ka viņas vecie kara- biedri viņu vēl laikā paglābs. Man šķiet — tā viņa domāja, bet gan tikai īsu brīdi, un tad atkal atmeta šo visai vājo cerību.

Atbildot uz kādu Bovē bīskapa piezīmi, viņa vēlreiz atgādināja tam viņa netaisno rīcību un teica, ka viņam nemaz neesot tiesības vadīt tiesu, un tā viņš uzņemoties lielas briesmas.

„Kādas briesmas?" viņš jautāja.

„To es nezinu. Svētā Katrīna man solīja palīdzību, bet es nezinu, kā tas notiks. Es nezinu, vai mani atbrīvos, vai arī jūs mani sodīsiet ar nāvi, bet katrā ziņā notiks kaut kas tāds, ar ko atkal atgūšu brīvību." Pēc brīža Žanna vēl teica šos mūžam neaizmirstamos vārdus, kuru būtību vina varbūt bija pārpratuši, vai arī nebija izpratusi — to mēs nekad neuzzināsim, vārdus, kurus viņa varbūt arī saprata visā to pilnībā; to mēs nekad nezināsim; bet tie ir vārdi, kuru noslēpums tagad ir atklājies un kurus tagad zina pareizi iztulkot visā pasaulē:

„Manas Balsis skaidri teica, ka mani atbrīvošot ar dižu uzvaru." Viņa uz brīdi apklusa, mana sirds sāka pukstēt straujāk, jo, manuprāt, šī dižā uzvara nozīmēja mūsu veco karabiedru pēkšņu uzbrukumu, kam beidzamajā brīdī vajadzēja ar ieročiem atbrīvot Žannu d'Arku un aizvest triumfa gājienā. Ak, šī doma drīz atkal izgaisa! Tad viņa pacēla galvu un nobeidza ar svinīgajiem vārdiem, ko vēlāk ļaudis tik bieži atkārtoja un kas man lika nodrebēt svētā bijībā, jo tie skanēja kā pareģojums: „Un viņas arvien saka: „Paciet visu, lai kas tevi piemeklētu; neskumsti savās mocekles gaitās, jo tu tiksi debesīs.""

Vai tobrīd viņa jau domāja par sārtu un uguns liesmām? Man tā neliekas. Man šķiet, viņa vienīgi domāja par savu ilgo un nežēlīgo gūstu un visiem tiem apvainojumiem, kādus viņai nācās pārciest. Un to patiesi varēja apzīmēt par mocekles gaitām.

Viņu pratināja Žans de la Fontēns. Viņš centās viņas vārdus pēc iespējas iztulkot viņai par ļaunu.

„Kad tavas Balsis teica, ka tu tikšot debesīs, tu, protams, biji pārliecināta, ka tā arī notiks un ka tev nevajadzēs ciest pekles mokas. Vai tas tiesa?"

„Es ticu visam, ko tās saka. Es zinu, ka tikšu glābta."

„Vai tu domā, to zinādama, ka tagad varētu izdarīt arī kādu nāves grēku?"

„To es nezinu. Mana ticība dvēseles glābiņam cieši saistīta ar manu šķīstības solījumu."

„Kamēr tu zini, ka būsi glābta, kā tu domā, vai vairs vajadzētu iet grēkus sūdzēt?"

Cilpa tika veikli izlikta, bet Žanna ar savu vientiesīgo un pazemīgo atbildi atkal sevi izglāba.

„Sirdsapziņa nekad nevar būt pārāk tīra."

Tad pienāca arī jaunās tiesas beidzamā diena. Žanna bija laimīgi izturējusi visus iepriekšējos pārbaudījumus. Šī ilgā cīna jau bija visus loti nogurdinājusi. Viss bija izmēģināts, lai uzturētu apsūdzību, lai pierādītu gūsteknes vainu, un viss bija palicis bez panākumiem. Žannas tiesneši bija sapīkuši un neapmierināti. Viņi tomēr nolēma vēlreiz mēģināt un noturēt vēl vienu lieku tiesas sēdi, kas arī būtu beidzamā. Sēde bija nolikta 17. martā. Jau pašā sākumā Žannai uzdeva visai bīstamu jautājumu:

„Vai tu vēlies, ka par visiem taviem vārdiem un darbiem, vienalga — vai tie būtu labi vai ļauni — spriestu baznīcas tiesa?"

Tas bija veikli izdomāts. Žannai tagad draudēja nenovēršamas briesmas. Ja viņa neuzmanīgi teiktu — jā, — tad arī viņas sūtību apspriestu baznīcas tiesa, un gan jau tiesneši zinātu, ko teikt savā spriedumā par tās būtību. Bet, ja viņa liegtos, tad viņu apvainotu bezdievībā.

Bet arī šoreiz viņa neapjuka. Viņa noteikti norobežoja baznīcas varu, jo bija tai padota draudzes lietās, no tā, kas skāra viņas sūtību. Viņa teica, ka mīlot baznīcu un esot gatava ar visiem spēkiem kalpot kristīgajai ticībai; bet par to, ko viņa darījusi savas sūtības gaitās, varot spriest tikai pats Dievs, kas viņai uzdevis to darīt.

Tiesnesis neatlaidās — lai viņa pakļaujoties baznīcas spriedumam vārdos un darbos bez izņēmuma. Viņa atbildēja:

„Par tiem lai spriež mans Kungs, kas mani sūtījis. Man šķiet, ka Viņš taču ir tas pats, kas Viņa baznīca, un jūs tikai velti pūlaties." Tad viņa pievērsās tiesnesim un teica: „Kālab jūs mēģināt lieki sarežģīt visu, kur nav nekā sarežģīta?"

Žans de la Fontēns viņai aizrādīja, ka baznīca nebūt nav viena vienīga. Ir viena — garīgā baznīca, kas ir Dievs, svētie, eņģeli un atpestītie, un tās mājoklis ir Debesīs; un ir arī otra — pasaulīgā baznīca, kas ir Svētais pāvesta tēvs, pats Dieva vietnieks, prelāti, baznīckungi un visi labie kristīgie un katoli, un šī baznīca pastāv zemes virsū un to vada Svētais Gars, un tā nekad nekļūdās. „Vai tu pakļaujies bez iebildumiem šās otrās — pasaulīgās baznīcas spriedumam?"

„Es nācu pie Francijas karaļa kā Debesu baznīcas sūtne un tai arī atbildēšu par visiem saviem darbiem. Pasaulīgajai baznīcai man nav nekas ko atbildēt."

Tiesa ievēroja šo viņas noteikto un stingro protestu, cerēdama to turpmāk izmantot apsūdzībai; ar to šis jautājums bija galā, un viņu atkal vajāja ar agrākajiem jautājumiem — par laumām, viņas parādībām, vīrieša apģērbu un tā joprojām.

Pēcpusdienā pratināšanu vadīja pats velnišķais bīskaps. Neilgi pirms beigām kāds tiesnesis viņai jautāja:

„Tu teici bīskapa tēvam, ka atbildēšot viņam gluži kā atbildētu mūsu Svētajam pāvesta tēvam, un tomēr ir daži tādi jautājumi, uz kuriem tu noteikti atsakies atbildēt. Vai pāvestam tu neatbildētu pilnīgāk, nekā tu atbildēji bīskapa tēvam? Vai tu domā, ka tavs pienākums būtu atbildēt pāvestam daudz pilnīgāk, jo viņš taču ir Dieva vietnieks zemes virsū?"

Un tad no skaidrām debesīm viņu ķēra īsts zibens spēriens:

„Vediet mani pie pāvesta. Es viņam izstāstīšu visu, kas man ir sakāms."

Bīskapa sārtā seja aiz pārsteiguma nobāla. Ja vien Žanna būtu zinājusi, ja Žanna to būtu zinājusi! Viņai tagad bija izdevies ievērojami satricināt pamatus sazvērestībai, un viņa viegli varētu izjaukt bīskapa nodomus, bet viņa to nezināja. Viņa bija teikusi beidzamos vārdus gluži neapzinīgi, nemaz nenojauzdama to apslēpto spēku, un nebija neviena, kas viņai to paskaidrotu. Es tūliņ visu aptvēru, un arī Manšons labi zināja; ja vien viņa prastu lasīt, gan mēs kaut kā pacenstos viņai to paziņot; bet tas bija iespējams tikai mutvārdiem, un nevienu nelaida viņas tuvumā. Un tā viņa tur sēdēja, lieku reizi vēl būdama Žanna d'Arka Uzvarētāja, pati to neapjauz- dama. Viņa bija ārkārtīgi nogurusi savā ilgajā cīņā ar tiesnešiem, turklāt viņa arī nebija vesela, jo citādi katrā ziņā būtu pati ievērojusi savu vārdu ietekmi un noskārtusi lietas būtību.

Viņa jau vairākkārt bija lieliski pieveikusi savus pretiniekus, bet šoreiz tā būtu īsta uzvara. Tā bija pārsūdzība Romai. Viņai bija pilnīgas tiesības to darīt, un, ja vien viņa to prasītu, vienā mirklī kā viegls kāršu namiņš sabruktu visi Košona nodomi, un viņš atstātu kaujas lauku, galīgi pieveikts un apkaunots. Viņš gan bija bezkaunīgs, tomēr savā nekautrībā tomēr nebūtu iedrošinājies noraidīt Žannas prasību, ja vien viņa to iesniegtu tiesā. Taču viņa, nabadzīte, to nezināja, nemaz nenojauzdama, kāds viņai lielisks ierocis, ar ko paglābt savu brīvību un dzīvību.

Francijai nebija tiesību vienīgajai pārstāvēt baznīcu. Romai nebija nekāda iemesla vēlēties Žannas nāvi. Roma viņu nodotu taisnai tiesai, un tas arī bija viss, ko viņai vajadzēja. Šo tiesu viņa atstatu brīva, visu godata un suminātā.

Bet liktenis nebija tā lēmis. Košons ar joni ievirzīja pratināšanu citās sliedēs un pasteidzās sēdi slēgt.

Kad Žanna gurdi piecēlās un devās uz izejas pusi, vilkdama līdzi savas smagās važas, es paliku gluži apstulbis un pie sevis domāju: „Vēl priekš īsa brīža viņa teica vārdu, kas viņu glābtu un atdotu viņai brīvību, bet tagad viņa dodas drošā nāvē; jā, tas ir viņas beidzamais gājiens — es to zinu un skaidri jūtu. Viņi tagad divkāršos Žannas apsardzi; tie nevienu nelaidīs viņas tuvumā, kamēr nebūs pasludināts spriedums, un arī centīsies, lai viņai vairs nebūtu izdevības atkārtot šos bīstamos vārdus. Tā ir rūgtākā diena, kādu jebkad esmu piedzīvojis savā nožēlojamajā mūžā."

## 13. nodala. Trešais tiesas process beidzas bez rezultāta

Tā beidzās tiesas otrais cēliens, arī tajā sevišķi panākumi izpalika. Tā vispārējo gaitu es jums jau attēloju. Savā ziņā tas bija neģēlīgāks par pirmo; šoreiz Žannai pat neteica, kādos noziegumos viņu apvaino, un viņai bija jācīnās neziņā. Viņai vairs nebija iespējams iepriekš apdomāt savas atbildes; viņa nevarēja paredzēt, kur pretinieks viņu mēģinās apiet, un ari nevarēja sagatavoties uz katru atsevišķu gadījumu. Tiešām, tas bija visai nožēlojams paņēmiens cīņā ar nevarīgu meiteni. Kādu dienu tiesas laikā Ruānā bija ieradies pazīstams Normandijas tiesasvīrs, maģistrs Lojē, un es jums darīšu zināmas viņa domas, lai jūs redzētu, ka esmu teicis tikai skaidru patiesību un nebūt neesmu velti apvainojis tiesnešus netaisnībā un nelikumībā. Košons iepazīstināja viesi ar tiesas gaitu un lūdza viņa atsauksmi. Un te nu ir viņa atzinums, ko viņš sniedza Košonam. Viņš teica, ka nekas nederot un neesot pieņemams, proti: 1) slēgtā tiesa pati nevarot brīvi izteikties, un tai arī liegta rīcības brīvība; 2) tiesa skarot arī Francijas karaļa godu, bet viņš neesot aicināts tiesas priekšā aizstāvēt sevi šajā lietā, un neesot arī neviena viņa pilnvarota pārstāvja; 3) apsūdzētajai neesot darīti zināmi apsūdzības punkti, kuros viņa apvainota; 4) gados vēl jaunā un vientiesīgā apsūdzētā esot atstāta bez aizstāvja, kaut arī viņu apvainojot tik smagos noziegumos.

Kā tas patika Košonam? Protams, tas viņam bija kā dadzis acī. Viņš neapvaldītiem vārdiem izlamāja maģistru Lojē un draudēja to noslīcināt. Lojē tikai ar mokām paglābās un tūliņ pasteidzās atstāt Ruānu un Franciju, kur tam draudēja dzīvības briesmas.

Tātad, kā jau teicu, otrais tiesas cēliens beidzās bez sevišķiem panākumiem. Bet Košons nebūt nepadevās. Viņš vēl varēja gūt uzvaru turpmākajā tiesas gaitā, ko varēja stiept līdz bezgalībai, ja vien rastos vajadzība. Viņam jau puslīdz bija apsolīta milzīga atlīdzība — Ruānas virsbīskapija, ja vien viņam izdotos sadedzināt nevainīgās meitenes miesu un apkraut ar pekles lāstiem viņas garu; tāda atlīdzība, turklāt tādam vīram, kā Bovē bīskapam, bija vērta, lai sadedzinātu un apkrautu ar baznīcas lāstiem kaut piecdesmit nevainīgu meiteņu, ne jau Žannu vienu pašu.

Un tā Košons otrajā dienā atkal ar sparu ķērās pie darba; šoreiz viņš to darīja ar noteiktu paļāvību, Jaunā priekā neslēpdams, ka tagad arī panāks savu. Pagāja vēl deviņas dienas, kamēr viņš ar saviem rokaspuišiem izsijāja Žannas atbildes, sagudroja jaunus apvainojumus un sastādīja jaunu apsūdzību. Tagad tā jau bija milzīga, jo tajā bija sešdesmit seši atsevišķi panti.

Šo svarīgo dokumentu otrajā dienā, 27. martā, nogādāja tiesā, bet tur ar divpadsmit rūpīgi izvēlētiem tiesnešiem atkal atjaunoja tiesas sēdes.

Šoreiz tiesa lāva arī Žannai noklausīties apsūdzībā. Var būt, ka to bija netieši panācis Lojē ar saviem iebildumiem; bet var arī būt, ka tiesa cerēja ar to līdz nāvei nogurdināt gūstekni — jo pagāja vairākas dienas, kamēr nolasīja visu dokumentu. Tiesa arī bija nolēmusi, ka no Žannas prasīs dot tiešu atbildi uz katru apsūdzības punktu, bet, ja viņa liegtos sniegt atbildi, tad šo apsūdzības punktu vienkārši uzskatītu par pierādītu. Jūs redzat, kā Košons tiecās arvien vairāk ierobežot viņas rīcības brīvību; viņš arvien ciešāk savilka cilpu ap viņas kaklu.

Žannu ieveda tiesā, un Bovē bīskaps atklāja sēdi ar tādu uzrunu apsūdzētajai, kas pat viņam pašam liktu nosarkt, — cik tā bija liekulīga un melīga! Viņš teica, ka tiesā esot sapulcināti augsti tikumīgi un dievbijīgi baznīckungi, kuru sirdīs mājojot dziļa līdzjūtība un labvēlība pret gūstekni, un neviens negribot viņai darīt ko ļaunu, vienīgi viņu pamācīt un uzvest uz patiesības un dvēseles glābiņa ceļa.

Viņš bija īsts velns, ne cilvēks; un tādos vārdos viņš vēl ņēmās attēlot pats savu nožēlojamo dvēseli un savus rūdītos rokaspuišus.

Bet ļaunākais vēl tikai sekoja. Jo tagad, atcerēdamies nākamo Lojē iebildumu, Košons savā saltajā nekautrībā vēl iedrošinājās Žannai paziņot kaut ko tādu, kas jūs katrā ziņā ārkārtīgi pārsteigs. Viņš teica, ka augstā tiesa, ievērodama viņas nemākulību un nespēju pašai tikt galā ar sarežģīto tiesas procedūru, savā žēlsirdībā un atsaucībā nolēmusi iecelt vienu vai vairākus aizstāvjus, kurus viņa varot izvēlēties no viņu vidus!

Tikai padomājiet — tiesā taču bija vienīgi Luazclērs un viņam līdzīgi zemiski rāpuli. Avij lāva izvēlēties sev par palīgu vilku. Žanna paskatījās viņā, it kā gribēdama zināt, vai viņš to nopietni domājis, un, saprazdama, ka viņš to teicis nopietni, protams, šo iespēju noraidīja.

Bīskaps arī nebija gaidījis citu atbildi. Viņš bija visiem izrādījis savu taisnīgo piekāpību, un tā tagad bija atzīmēta protokolā, ar to viņš arī bija apmierināts.

Tad viņš prasīja, lai Žanna dotu tiešas atbildes uz katru apsūdzības punktu, un piedraudēja viņu izslēgt no baznīcas, ja viņa liegtos to darīt vai arī vilcinātos ar atbildi ilgāk par nolikto laiku. Tā viņš, soli pēc sola, viņu arvien ciešāk spieda pie sienas.

Tomā de Kursels sāka nolasīt punktu pēc punkta nebeidzami garo apsūdzības rakstu. Žanna atbildēja pēc kārtas uz katru punktu; brīžiem viņa tikai noliedza savu vainu, bet brīžiem teica, ka attiecīgā atbilde jau atzīmēta iepriekšējo tiesas sēžu protokolā.

Cik tas bija dīvains dokuments, un cik spilgti tas pauda un rādīja cilvēka patiesās sirdstieksmes, šā izcilā radījuma patieso dabu, kurš pamatoti varēja dižoties pārējo radījumu vidū ar savu līdzību pasaules Radītājam! Kas pazina Žannu d'Arku, tas zināja, cik viņa ir cēla, diža, skaidra, taisnīga, droša, līdzjūtīga, augstsirdīga, tikla, nesavtīga, kautrīga un šķīsta kā lauku puķīte — cik viņai ir cildena un daiļa daba un kāds lielisks raksturs. Bet apsūdzībā bija apgalvots tieši pretējais. Kas viņa ir, par to tur nebija ne vārda, bet visos sīkumos teikts, kas viņa nav.

Tikai padomājiet, kādos noziegumos viņu apvainoja, un atcerieties, kas to darīja. Viņu dēvēja par burvi un raganu, viltus pravieti, zintnieci un ļauno garu sabiedroto, melnās maģijas piekopēju, neticīgo un ticības pārkāpēju; viņa esot atkritēja, Dieva zaimotāja, kalpojot elkiem, sējot nemieru; viņa kūdot ļaudis uz karu un asinsdarbiem; viņa apkaunojot savu dzimumu, netiklībā valkādama vīrieša drēbes un piekopdama kareivja arodu; viņa esot apbūrusi prinčus un arī tautu; viņa piesavinoties dievišķīgu godu un liekot sevi godāt un pielūgt, dodama skūpstīt rokas un savas drānas.

Un tā joprojām — līdz neiespējamam bija sagrozīts ik sīkums viņas dzīves gaitā. Vēl bērna gados viņa mīlēja laumas, žēloja tās, kad viņas padzina, un rotaļājās pie Laumu koka un laumu avota — līdz ar to viņa bija biedrojusies ar ļauniem gariem. Viņa uzmodināja Franciju, kad tā gulēja pīšļos satriekta, pamudināja to atgūt brīvību un vadīja to no uzvaras uz uzvaru — un nu pārmeta, ka viņa bija traucējusi mieru un kūdījusi uz kariem — to viņa ari patiesi bija darījusi, un Francija arvien leposies ar viņu un būs viņai mūžīgi pateicīga. Viņu dievināja un pielūdza — it kā viņa, nabadzīte, šajā ziņā būtu vainīga vai arī varēja to novērst. Veci, rūdīti karavīri un arī baiļu mākti jaunkareivji — visi vienādā mērā smēlās kara drosmi viņas acu dzīlēs un, pieskārušies ar savu šķēpu viņas šķēpam, droši metās kaujas virpulī un vairs nebija uzvarami — taču līdz ar to viņu uzskatīja par burvi un raganu.

Un tā tas turpinājās punktu pēc punkta, pārvēršot dzīvības avota ūdeņus indē, zeltu rūsā un viņas cēlās un skaistās dzīves liecības — grēkos un noziedzībā.

Protams, visos sešdesmit sešos punktos būtībā bija tikai atkārtotas iepriekšējo tiesas sēžu apsūdzības, tādēļ pie tiem īpaši nepakavēšos. Arī pati Žanna vairījās ielaisties sīkumos, palaikam iebilzdama: „Tas nav tiesa — passez outre", vai ari teica: „Esmu jau uz to atbildējusi — lieciet nolasīt protokolu", vai beidzot izvairījās ar kādu citu īsu atrunu.

Viņa noteikti atteicās nodot savu sūtību pasaulīgās baznīcas atziņai un spriedumam. Tiesa to atzīmēja protokolā.

Viņa noliedza apvainojumu bezdievībā un arī liedzās atzīt, kad viņai uztiepa, ka viņa mudinājusi sevi dievināt un pielūgt.

Ja kāds skūpstīja man rokas vai drēbes, es nebūt to nevēlējos un arī centos to novērst."

Viņai bija diezgan drosmes pateikt acīs šim tiesnešu salašņu baram — viņa nebūt nevarot apgalvot, ka laumas bijušas ļauni gari. Viņa zināja, cik viņas vārdi bīstami, bet, ja reiz kas sakāms, viņas dabā arvien bija teikt tikai patiesību. Tādās reizēs viņu nebūt neatbaidīja briesmas. Ari šoreiz viņas vārdus atzīmēja protokolā.

Kā citkārt, viņa atteicās atbildēt, kad viņai jautāja, vai viņa noģērbšot savas vīrieša drēbes, ja viņai ļaušot iet pie dievgalda. Viņa vēl piebilda:

„Kad iet pie dievgalda, tad tas nav svarīgi, jo Dievs apģērbam nepiešķir nekādu nozīmi."

Viņu nu apvainoja, ka viņa ietiepīgi turoties pie sava vīrieša apģērba, ko liedzoties novilkt pat tad, ja tādā gadījumā viņai lautu piedalīties dievkalpojumā. Viņa sadusmojās un teica: „Es drīzāk miršu, nekā lauzīšu Dievam doto solījumu." Viņu apvainoja, ka viņa karā darījusi vīrieša darbu un tādējādi pametusi novārtā savus sievietes pienākumus. Viņa atbildēja ar vieglu kareivja pārākuma apziņu:

„Šiem sievietes pienākumiem arī bez manis netrūks darītāju."

Mani arvien pārņēma prieks, kad viņā pamodās kareivja gars. Kamēr tas vēl nebija miris, viņa vēl arvien bija agrākā Žanna d'Arka, kas droši varēja stāties pretim briesmām un savam liktenim.

„Šķiet, ka tava sūtība, kā tu domā, ka Dievs tev to uzlicis, patiesībā bija kūdīt uz karu un asinsdarbiem."

Žanna atbildēja īsiem vārdiem, tikai teikdama, ka karot nebūt nav bijis viņas sākotnējais nodoms:

„Sākumā es sludināju mieru. Kad to noraidīja, es ņēmu rokās ieročus."

Runādams par Žannas ienaidniekiem, ar kuriem viņa bija karojusi, tiesnesis palaikam jauca burgundiešus ar angļiem. Bet viņa aizrādīja, ka tiklab vārdos, kā arī darbos arvien esot tos atšķīrusi, jo burgundieši esot franči, un ar tiem vajadzējis apieties saudzīgāk, nekā ar angļiem. Viņa paskaidroja:

„Tā kā runa ir par Burgundijas hercogu, tad es paskaidroju, ka es viņam prasīju — gan vēstulēs, gan ar sūtņiem — lai viņš izlīgst ar karali. Bet ar angļiem varēja tikai tad derēt mieru, kad tie būtu atstājuši Franciju un aizvākušies mājās."

Tālāk viņa teica, ka pat ar angļiem gribējusi izlīgt ar labu, jo pirms uzbrukuma brīdinājusi viņus ar savu ultimātu. „Ja tie būtu man klausījuši," viņa sacīja, „tie būtu prātīgi

rīkojušies." Tad viņa atkal atkārtoja savu pareģojumu, jūsmīgi teikdama: „Nebūs vēl pagājuši septiņi gadi, kad viņi paši par to pārliecināsies."

Tad viņu atkal sāka pratināt sakarā ar viņas vīrieša apģērbu un mēģināja pierunāt, lai viņa labprātīgi atteicas to valkāt. Es patiesi brīnījos un nekādi nevarēju saprast, kālab viņi tik neatlaidīgi kavējas pie šķietami nenozīmīga sīkuma. Bet tagad mēs to zinām. Mēs visi zinām, ka tas jau bija iepriekš paredzēts viņu nodevīgajos nodomos. Ja vien viņiem izdotos viņai uztiept noteiktu solījumu — novilkt vīrieša apģērbu, viņi ātri vien būtu panākuši savu un viņu galīgi iznīcinājuši. Un tā viņi turpināja savu velnišķīgo nodomu, līdz beigās viņa satraucās un viņiem teica:

„Pietiek! Bez Dieva atļaujas es to nenoģērbšu, kaut arī jūs paņemtu manu galvu!"

Vienā vietā viņa pārlaboja apsūdzību, teikdama: „Tur sacīts, ka es esot visu darījusi, klausot Dieva padomam. Tie nav mani vārdi. Es teicu: visu, ko esmu labi darījusi."

Tiesa apšaubīja viņas sūtību, aizrādot, ka Dievs gan nebūtu izraudzījies tik vientiesīgu un naivu starpnieci. Žanna tikai pasmaidīja. Viņa gan būtu varējusi ar pilnām tiesībām atgādināt, ka Dievs, kam visi cilvēki līdzīgi, dižiem darbiem biežāk izvēlējies tieši zemākas kārtas ļautiņus, nevis bīskapus un kardinālus, bet viņa to pateica vienkāršiem vārdiem:

„Dievs gan pats var izvēlēties savus kalpus un darba darītājus."

Viņai jautāja, ar kādiem vārdiem viņa lūgusi debesu padomu. Viņa teica, ka lūgusi īsiem un vienkāršiem vārdiem; tad viņa pacēla savu bālo sejiņu pret debesīm un skalā balsī atkārtoja, salikusi savas važās kaltās rokas:

„Visumīlais Dievs, Tavā svētajā žēlastībā es Tev lūdzu, ja Tu mani mīli, atklāj man, ko man atbildēt šiem baznīckungiem. Tā kā runa ir par manu apģērbu, es zinu, kas man pavēlējis to valkāt, bet es nezinu, kālab man to vajadzētu novilkt. Es Tevi lūdzu, dod man padomu, ko man īsti darīt." Viņu apvainoja, ka viņa, pretēji Dieva un visu svēto mācībai, esot piesavinājusies pasaulīgo varu un dēvējusi sevi par virspavēlnieci. Tas atkal aizskāra viņas kareivja lepnumu. Vina loti cienīja priesterus, bet, tā kā viņa bija kareivis, maz ņēma vērā priesteru domas kara jautājumos; tā arī šoreiz, atbildot uz šo jautājumu, viņa nedomāja, ka vajag sniegt tuvākus paskaidrojumus, vai arī aizbildināties, Žanna tikai vienaldzīgi un strupi viņiem atgādināja:

„Ja es biju virspavēlniece, tad vienīgi, lai padzītu angļus."

Visu laiku viņa skatījās nāvei tieši acīs, bet, vienalga — viņa ar patiesu prieku, kur vien varēja, skaudri dzēla šiem frančiem, kas no sirds kalpoja angļu varai. Tas viņu manāmi atspirdzināja. Viņa taču atradās it kā tuksnesī, un tādi brīži bija kā oāzes, kurās rast veldzi.

Tad viņu atkal apvainoja netiklībā, pārmetot, ka viņa bijusi karā visu laiku kopā ar vīriešiem. Viņa atbildēja:

„Kad vien bija iespējams — pilsētās un mājas vietās — ar mani arvien bija kāda sieviete. Bet karalaukā es naktīs gulēju savā bruņutērpā."

Tad viņu un arī viņas ģimeni, ko karalis bija iecēlis dižciltīgo kārtā, atkal apvainoja grēcīgā godkārē. Viņa atbildēja, ka nemaz neesot lūgusi karalim šo žēlastību; viņš to darījis pats no sava laba prāta.

Beidzot bija galā arī trešais tiesas cēliens. Un atkal nebija nekādu noteiktu panākumu.

Tomēr bija ļoti iespējams, ka ceturtajā cēlienā varētu izdoties pieveikt šo šķietami neuzvaramo jaunavu. Un ļaunais bīskaps no jauna ķērās pie darba, prātodams par citu taktiku.

Viņš iecēla vairākus vīrus, kam vajadzēja apvienot sešdesmit sešus iepriekšējos punktus divpadsmit jaunos melu punktos, ar kuriem tad varētu atkal doties uzbrukumā. To arī paveica. Bet tas prasīja dažas dienas laika.

Starplaikā Košons kādā dienā ieradās pie Žannas viņas sprostā, paņēmis līdzi Manšonu un divus tiesnešus — Izambaru de Lapjēru un Martinu Ladveniju, lai redzētu, vai nav iespējams pierunāt Žannu nodot savu sūtību pasaulīgās baznīcas spriedumam, vai, pareizāk sakot, tās pasaulīgās baznīcas daļas spriedumam, ko pārstāvēja viņš pats ar saviem rokaspuišiem.

Žanna vēlreiz noteikti atteicās. Izambaram de Lapjēram bija sirds krūtis, un viņš bija tā iežēlojies par nabaga vajāto meiteni, ka iedrošinājās izdarīt ko visai bīstamu; viņš jautāja, vai viņa nebūtu ar mieru nodot savu lietu Bāzeles baznīcas sapulcei, un teica, ka tajā esot tikpat daudz viņas piekritēju, cik angļu piekritēju.

Žanna skali atbildēja, ka viņa ar prieku ļaušoties tādas taisnīgas tiesas spriedumam, bet, iekām Izambars vēl paspēja ko bilst, Košons viņu nikni apsauca, uzkliegdams:

„Turi muti, kaut tevi jupis!"

Tad arī Manšons mēģināja izdarīt ko labu, lai gan viņam draudēja nāves bri