# Vientieši ārzemēs jeb jauno svētceļnieku gaitas

Marks Tvens

Marks Tvens

Vientieši ārzemēs Jeb Jauno svētceļnieku gaitas

RĪGA «ZVAIGZNE» 1989

Mark Twain

The Innocents Abroad or

The New Pilgrims Progress A Signet Classic New American Library, 1966

The Stolen White Elephant Leipzig: Bernhard Tauchnitz

Sastādījusi un no angļu valodas tulkojusi Helma Lapiņa

Vārsmas atdzejojis Viktors Kalniņš

Mākslinieks Dairus Breikšs

Tulkojums latviešu valodā, H.Lapiņa,

noformējums, D. Breikšs, 1989

[Romāns]. No angļu vai. tulk. H. Lapiņa; A. Zvereva priekšvārds; Z. Aleksandrovas komentāri; Māksi. D. Breikšs.— R.: Zvaigzne, 1989.—590 lpp.: ģīm.

«Vientieši ārzemēs» ir amerikāņu rakstnieka Marka Tvena (1835—1910) pirmais mēģinājums ceļojuma apraksta žanrā. Romāna varoņi — amerikāņu svētceļotāji, kas dodas uz Eiropu un ari uz Svēto zemi — Palestīnu. Autors ar brīžam labdabīgu, brīžam sarkastisku humoru attēlo savu ceļabiedru nezināšanu, šaursirdību, pārspīlēto, dažkārt stipri liekulīgo dievbijību, kā arī citas īpašības.

MARKS TVENS

Vientieši ārzemēs Jeb

Jauno svētceļnieku gaitas

RĪGA «ZVAIGZNE» 1989

Mark Twain

The Innocents Abroad or

The New Pilgrims Progress A Signet Classic New American Library, 1966

The Stolen White Elephant Leipzig: Bernhard Tauchnitz

Sastādījusi un no angļu valodas tulkojusi Helma Lapiņa

Vārsmas atdzejojis Viktors Kalniņš

Mākslinieks Dairus Breikšs

Tulkojums latviešu valodā, H.Lapiņa,

noformējums, D. Breikšs, 1989

## AR PROVINCIAĻA ACIM

Drūmā 1867. gada janvāra pēcpusdienā Ņujorkas kuģu piestātnē pietauvojās tvaikonis, kas bija atvedis pasažierus no Kalifornijas. Atbraucēju vidū sagaidītāji ievēroja liela auguma kalsnu cilvēku, pret kuru ceļabiedri izturējās ar dziļu cieņu — kā pret slavenību. Mājās, Sanfrancisko, Semjuels Klemenss, kas savus stāstus un feļetonus parakstīja ar pseidonīmu Marks Tvens, jau bija kļuvis pazīstams. Taču Ņujorkā viņu nepazina neviens. Trīsdesmit vienu gadu vecam viņam no jauna vajadzēja izcīnīt atzinību — tikai šoreiz tie vairs nebūs nesenie ieceļotāji, kas priecājās par jebkuru notikumu necilajā kultūras dzīvē savos steigā uzslietajos ciemos un pilsētiņās, šoreiz būs darīšana ar visvecāko Amerikas štatu publiku, kas pieradusi baudīt gan pašmāju, gan Eiropas mākslas smalkāko, labāko devumu.

Izrādījās, ka iekarot uzmanību nepavisam nav viegli. Tvens mēģināja dabūt darbu kādā avīzē, bet štati bija ar avīžniekiem pārpludināti un Kalifornijas rekomendācijas nenieka nelīdzēja. Izdevniecībās viņam parādīja veselus manuskriptu kalnus, kas gaidīja savu kārtu, par grāmatas izdošanu nebija pat ko domāt. Naudas trūkuma mocīts, Tvens ķērās pie vispēdējā pārbaudītā līdzekļa — publisku lekciju lasīšanas. Kalifornijā viņa lasījumi bija pulcējuši tūkstošiem klausītāju. Zālēs koka sijas līgojās no klausītāju smiekliem, kad Tvens dziļā nopietnībā stāstīja par savām neveiksmēm un dēkām sudraba raktuvēs. Vai par Havaju salu iezemiešu tikumiem, kādus tos iedomājas amerikāņi; piesolījās ilustrēt stāstījumu ar praktisku piemēru un turpat uz vietas apēst dzīvu zīdaini, ja vien kāda no klātesošajām dāmām izsniegtu šim nolūkam savu atvasi.

Ņujorkas zālē klausītāji Tvena eskapādes uzņēma klusēdami. Tvena humors viņiem šķita primitīvs un vulgārs. Lasījumus vajadzēja izbeigt. Darba nebija.

Tā pagāja lietainais un dzestrais pavasaris. Un tad Tvens viendien ieraudzīja sludinājumu: kāds kapteinis Dunkans organizē ceļojumu pa Eiropas valstīm un Svēto zemi, kā toreiz dēvēja Palestīnu. Biļete uz šim nolūkam nofraķtētā kuģa «Kveikersitija» maksāja bargu naudu. Tvenam iešāvās prātā laimīgā doma piedāvāties par korespondentu Kalifornijas avīzei «Alta», kur viņu labi pazina. «Aitas» redaktors nešaubījās, ka Tvena korespondences pacels avīzes tirāžu, un apmaksāja braucienu.

Jūnija sākumā «Kveikersitija» izbrauca no Ņujorkas, vētras dēļ divas dienas uzkavējās reidā, bet pēc tam uzņēma kursu uz Azoru salām un Gibraltāru. Pagāja pusgads līdz brīdim, kad pie apvāršņa atkal parādījās Amerikas krasti.

Pirmo «Aitas» redakcijai adresēto korespondenci Tvens nosūtīja no Azoru salām. Pavisam viņš ceļojuma laikā uzrakstīja apmēram sešdesmit aprakstu. Tie guva tādus panākumus, ka it bieži tos pārpublicēja arī Ņujorkas laikraksti. Pēc atgriešanās Tvenu gaidīja līgums ar lielu izdevniecību, kas piedāvājās izdot aprakstus atsevišķā grāmatā. Un 1869. gadā klajā parādījās «Vientieši ārzemēs», darbs, ar kuru tagad iesākas gandrīz visi Marka Tvena kopoto rakstu izdevumi.

Sākumā grāmatai bija virsraksts «Jauno svētceļnieku gaitas». Valstīs ar angļu sarunvalodu vēl šobaltdien lielā cieņā ir 17. gadsimta rakstnieka Džona Benjana reliģiski morālais traktāts «Svētceļnieka gaitas», kur attēlots, kā grēcinieks, iepazinis svētos noslēpumus, atgriežas uz pareiza dzīves ceļa un atgūst zaudēto ticību dievam. «Kveikersi- tijas» pasažieri braucienu pa Eiropu uzskatīja vienīgi par ekskursiju, bet ceļojumu uz Palestīnu — par morāla pienākuma izpildi. Viņi paši sev šķita svētceļnieki, kas devušies pāri trejdeviņām zemēm, lai godbijīgi noliektu galvu svētumu priekšā.

Tvens, kuram jau pusaudža gados savas bērnības pilsētiņas Hanibā- las svētdienskolā bija modusies zināma skepse pret bībelstāstiem un leģendām, nepavisam neizjūta kaut ko tamlīdzīgu. Viņa attēlojumā grupa nekautru amerikāņu, kuri izkāmējušu zirgu mugurā nežēlīgā saules svelmē klumburo pa Palestīnas neciešamajiem ceļiem, ne mazākajā mērā neizraisa asociācijas ar krustakaru paladīniem vai mocekļiem, kas gāja bojā par kristietības ideju. Ceļojuma beigās Tvens bija bezgala noguris no savu ceļabiedru liekulīgās dievbijības, no viņu šaursirdības, no viņu pastāvīgās nesaticības un ķildām, kas jo sīkākas šķiet, kad visapkārt ir seno kalnu varenība, klusējošie, seno teiksmu apdvestie tuksneši. Aizkaitinātība sāka atklāti lauzties uz āru arī aprakstos:

«. .. tas pats dieva bijāšanas apdvestais svinīgums un dziļais klusums gulst pār tuksnesi un kalniem kā tajos sensenajos laikos, un pēkšņi jūs redzat, kā šādā ainavā ielaužas fantastiskais jeņķu pūlis ar zaļām brillēm uz acīm, atšautiem elkoņiem un krateklīgiem saulsargiem!»

«Kveikersitijas» ceļojums tika plaši izreklamēts kā nozīmīgs reliģisks pasākums. Cik šī iecere bezjēdzīga, to Tvens saprata, tikko bija iepazinies ar ceļabiedriem. Šie septiņdesmit cilvēki, kas bija salasījušies vienkop no visattālākajiem valsts nostūriem, neizcēlās ar izglītību, pat ne ar elementāri labu audzināšanu. Kopš bērnības baroti un pārbaroti ar evaņģēlija mācību, viņi mierīgu prātu bija gadu desmitiem pret to grēkojuši, darbā un sadzīvē rīkodamies, protams, nevis pēc Kalna sprediķa mācības, bet gan saskaņā ar biznesa pasaules likumiem. Uz kuģa viņi no rita līdz vakaram skaitīja lūgsnas, rakstīja drausmīgi neinteresantas dienasgrāmatas vai izklaidējās, spēlēdami domino. Tvens viņu vidū jutās kā cilvēks, kas bija cerējis jautri padzīvot ar draugiem, bet nokļuvis uz tēju pie cienīgtēva.

Viņš zināja, ka viņa aprakstus lasīs arī cilvēki, kas uz «svētceļojumiem» raugās nopietni, tādēļ daudzko noklusēja, daudzko mīkstināja. Saglabājušās piezīmes un Tvena tajā laikā rakstītās privātās vēstules ievērojami papildina ainu, kāda lasītājam rodas, lasot «Vientiešus ārzemēs». Te Tvens nekautrējas, aprakstot visiem pasažieriem obligātos dievkalpojumus, par tiem dzirdētos spriedumus matrožu kajītē, «Kveikersitijas» pasažieru tikumus. Viņu vidū bija prātuļotājs, no kura tukšās tērgāšanas Tvenam dažkārt gribējās mesties pār bortu. Bija simtprocentīgs amerikāņu «patriots», kas, tikko skatienam izzuda Ņujorkas piestātne, bija cieši apņēmies noniecināt visu, ko Eiropā redzēs. Bija dāma, kas tā dievināja savu mazo terjeru, ka visur, kur vien kuģis piestāja, pirka šunelim puķu pušķus.

Rakstnieks, kura jaunība bija pagājusi uz Misisipi tvaikoņiem un kalnraču apmetnēs, kur cieņā bija krietns darbs, bezbēdīga jautrība un spēcīgi vārdi, garlaikojās šo svētuļu un liekuļu pulkā, kuri visu laiku dziedāja psalmus, simtoreiz pārlasīja ceļvežus un auda cits pret citu sīkas intrigas. Savos aprakstos viņš centās saglabāt jautru noskaņu, joprojām palikdams tas labdabīgais humorists, ko mīlēja Kalifornija un drīz vien iemīlēs visa Amerika. Taču ne vienmēr labestīgā zobgaļa maska izrādījās pietiekami necaurredzama. Lāgiem aiz tās nemaz nav grūti saskatīt Tvena īsto pozīciju un notikumu patieso uztveri.

Viņa pozīcija nav viennozīmīga, un uztverē jūtamas pretrunas un duālisms. Pārmainīdams jau gatavai grāmatai nosaukumu, Tvens zināmā mērā pieļāva kompromisu pats ar sevi. «Vientiesis» ir ne tikai viens no pamatjēdzieniem Tvena agrīnajā humoristikā, bet arī viņa autora nostāja, viņa personiskais princips īstenības skatījumam. Tvena agrīnajos stāstos «vientiesis» ir gan liecinieks, gan komentators, gan galvenā persona visās neiedomājamās situācijās, no kurām tas galu galā iznāk kā uzvarētājs, jo šādam tēlam, lai cik naivs tas šķistu, piemīt veselīga spriešanas spēja un instinktīva taisnības izjūta. Tas ir praktisks cilvēks bez noslieces uz jūtelību un no dabas apveltīts ar atjautu, kaut nevar lepoties ar dvēseles smalkumu un izcilām manierēm. īsi sakot, tas "ir īsts Tvena varonis.

Kā tad «vientiešu» vārdu izpelnījās «Kveikersitijas» pasažieri, lai gan Tvens atsevišķos aprakstos tos diezgan jūtami noniecina? Liekas, tādēļ, ka «Vientieši ārzemēs» nav tik vien kā jūrasbrauciena hronika, piezīmes par ceļā gūtajiem iespaidiem ar prāvu humora piejaukumu, bet grāmata atspoguļo Tvena nopietnās pārdomas par Amerikas un Eiropas šodienu un rītdienu, par divām civilizācijas formām, par divām domāšanas un dzīves koncepcijām, kas izveidojušās Atlantijas okeāna vienā un otrā krastā. Temats, kas Tvena laikā amerikāņu literatūrā jau bija paguvis kļūt tradicionāls, šajā grāmatā ieguva īpašu skanējumu un īpašu pavērsienu.

Kamēr «Kveikersitija» atradās atklātā jūrā, Tvens par cejabiedriem raksta ar ironiju, reizēm pat ar kodīgu sarkasmu. Turpretī lappusēs, kur aprakstītas Eiropas pilsētas, muzeji, pieminekļi, autora intonācija mainās. Tikai retumis Tvens atļaujas kādu nicīgāku piezīmi par vienu otru «svētceļnieku», kurš pašķirsta ceļvedi, pirms izrāda aizkustinājumu vai izsaka vērtējumu par kādu slavenu gleznu, kuru viņš, godīgi sakot, neprastu atšķirt no diletantiska smērējuma. Taču parasti mēs šajās lappusēs vispār nemanām «Kveikersitijas» pasažierus. Tvens stāsta pats no sava aspekta un dalās ar lasītājiem pats savos iespaidos. Un ļoti bieži viņa domas un vērtējums labāk iederētos jebkura jaunizceptā amerikāņu svētceļnieka mutē, kurš ir līdz sirds dziļumiem pārliecināts, ka stāv par galvas tiesu augstāk nekā franči vai itālieši, par grieķiem un sīriešiem nemaz nerunājot, jo Amerika taču ir visprogresīvākā un vispār vislabākā zeme pasaulē.

Tādēļ stāstījuma pavediens šajā grāmatā rit it kā divkāršā perspektīvā. Vienu brīdi Tvens sarkastiski vēršas pret «svētceļniekiem», otru brīdi ir gandrīz vienisprātis ar tiem spriedumos par redzēto. Eiropā viņš jūtas tāds pats provinciālis kā tie un mēro visu ar provinciāļa mērauklu, tomēr pašnonicināšana viņam nebūt nav raksturīga. Tieši otrādi, grāmatā no sākuma līdz beigām jūtama nelokāma pārliecība, ka Ameriku gaida spoža nākotne, turpretim Eiropa drūp acīm redzami un spēj vienīgi vispēdējiem spēkiem krampjaini turēties pie savām novecojušajām tradīcijām, tīksminoties ap nevienam nevajadzīgiem kultūras dārgumiem un gara vērtībām, ko jau sen laiks nosaukt par veciem krāmiem. Pēc amerikāņu provinciāļa ieskata, vēstures gadsimti, no kuriem saglabājušies izcili pieminekļi, kas pauž cilvēces dižgaru domas un meklējumus, nenozīmē nenieka. Svarīgi ir vienīgi mūsdienās radītie progresa objekti — jaunas, komfortablas viesnīcas, uz dzelzceļa līnijām sasniegtais ātrums, jauni panākumi rūpniecībā …

Nav grūti saprast, kur meklējams cēlonis šādam noskaņojumam, kas tik spilgti izpaužas Tvena grāmatas lappusēs. Amerikā tikko beidzies Pilsoņu karš. Aizokeāna republika nostiprinājusies, tā attīstās tādā tempā, kāds Eiropai nav pa spēkam. Amerikāņus sagrābusi kāre darboties, sācies «apzeltītais laikmets», kā pats Tvens to drīzumā nosauks. Par kādu kultūru, par kādu mākslu gan lai interesējas vakardienas fermeri vai sīkie kantoristi, kas pa kaklu pa galvu metas tvert savu varbūt vienīgo iespēju mūžā tikt pie bagātības? Amerikas Savienotajās Valstīs visu mēroja ar praktiskā derīguma mērauklu, pašreizējās utilitārās izmantojamības kritēriju. Un paies vēl ilgs laiks, līdz cilvēki izpratīs, ka praktiskais tvēriens un īstenā dzīves bagātība ir viens otram ne tikai tāli, bet pat pretmetīgi jēdzieni.

Arī Tvens ticēja, ka Amerika teju, teju pārmāks visu pārējo pasauli, bet tās kultūra — vienkārša un veselīga, nevis putekļiem klātie Eiropas šedevri, kas nevienu neinteresē,— kļūs par tādu pašu priekšzīmi visai pasaulei kā amerikāņu fabrikas, fermas un kuģu būvētavas.

Pazobodamies par «svētceļniekiem», kas degtin dega uz karstām pēdām ar savu pārākumu nospiest svešzemniekus pie zemes, viņš pats uz to visu skatījās gandrīz ar tādām pašām acīm. Jaunībā dažs labs mākslinieks pārdzīvo vēlēšanos satriekt drupās visu, kas bijis pirms viņa, it kā pasaule būtu par šauru, ja blakus stāv citi, vienalga, laikabiedri vai pagātnes dižgari. Sasniedzot briedumu, šī slimība pāriet. Arī Tvens to pārslimoja, gan ne visbīstamākajā formā.

Tādēļ viņu pārņem nevaldāma jautrība gan Itālijas slavenajās gleznu galerijās, gan aplūkojot pussagruvušās pilis, kas tiek uzskatītas par arhitektūras brīnumu. Paklausīgi izstaigādams Eiropas muzeju bezgalīgos gaiteņus un zāles, Tvens skeptiski noklausās ekskursiju vadītāju paskaidrojumos, bet vērtē pats pēc savas saprašanas. Šajos spriedumos allaž no jauna izjūtama amerikāņu provinciāļa pašapziņa, pareizināta ar jauna, iesācēja mākslinieka dedzību, ar kvēlu vēlēšanos sadauzīt dievekļus. Leonardo da Vinči lieliskā glezna «Svētais vakarēdiens» Tvena attēlojumā kļūst par aplupušu sienas gleznojumu netīrā kapelā, kuru Napoleons ļoti saprātīgā kārtā izmantojis par zirgu stalli. Pctrarka pieminēts kā vecs grēkagabals, kas apdzied cita vīra sievu. Venēcijā Tvens pamana nevis lieliskos ansambļus, bet gan kanālu slikto sanitāro stāvokli. Abelāra un Eloīzas daudzu dzejnieku apdziedāto traģisko mīlas stāstu viņš izklāsta, it kā būtu runa par divu intrigantu tiesas prāvu.

Visi šie Tvena izlēcieni, kas šokē jebkuru eiropieti, tomēr nav jāuzskata par autora patieso domu un izpratnes atklātu izpausmi, «Vientiesis» viņa agrīnajos darbos zināmā mērā ir arī humorista maska, un, reiz iegājušam lomā, vajadzēja to notēlot līdz galam. Tvens itin bieži mēdza kaitināt publiku ar uzbrukumiem neaizskaramām autoritātēm un nemirstīgiem mākslas tēliem.

Taču pamatdoma, par spīti visām «maskām», palikusi nemainīga. Tapat kā daudzi Jaunās pasaules iedzīvotāji, viņš Eiropu uzskatīja par neīstu vai efemeru vērtību, novecojušu priekšstatu, melu un izlikšanās valstību. Nav vajadzības pierādīt, cik vienpusīgs un tendenciozs bija šads uzskats. Lasītājam, kas iepazinis un atceras kaut vai Hercena «Vēstules no Francijas un Itālijas» vai Dostojevska neilgi pirms Tvena grāmatas iznākšanas uzrakstītās «Ziemas piezīmes par vasaras iespaidiem», nepaliks apslēpta ne daudzu Tvena grāmatā izteikto spriedumu paviršība, nedz arī tas, cik sekla ir par eiropiešu dzīvi un tradīcijām izteiktā kritika.

Tvens tolaik vēl dzīvoja ilūzijā par Amerikas īpašu vēsturisku misiju, par to, ka Amerikas uzdevums ir demonstrēt patiesi demokrātisku un taisnīgu sabiedrisko iekārtu, kur pavērti plašumi cilvēka dabiskajai tieksmei pēc laimes. Šādā ilūzijā rakstnieks nodzīvos gadu desmitus, tikai pamazītēm nonākdams līdz kritiskai, bezmaz mizantropiskai pasaules un cilvēkā slēpto iespēju uztverei. Taču «Vientieši ārzemēs» vēl pilnā mērā pieder citam — saulainam un dzīvespriecīgam — periodam viņa daiļradē. Šī pasaules uztvere ir raksturīga vispārējam noskaņojumam, kāds valdīja Amerikas Savienotajās Valstīs tūliņ pēc Pilsoņu kara.

Šā iemesla dēļ Tvenam nerodas nopietns konflikts ar «Kveikersitijas» pasažieriem. Ja arī viņu domas atšķiras sīkumos, visus tomēr vieno kopīga pārliecība, ka viņu dzimtene demonstrē vislielāko, nepieredzēto progresu, kādu cilvēce sasniegusi. Un Eiropas ģēnija lielie sasniegumi viņiem šķiet nenozīmīgi, labākajā gadījumā uzjautrinoši uz to panākumu fona, ko savā īsajā vēsturē sasniegusi Amerika.

Cita Amerikas izcilības cildinātāja mutē šāda akla slavināšana izklausītos rupja un aplama. Bet Tvens bija mākslinieks ar iedzimtu mēra sajūtu, kas viņu nekad nepievīla. Tiklīdz viņa ceļabiedri pārāk aizraujas patriotiskā jūsmībā, rakstnieks ar dažiem spalvas vilcieniem komēdijas garā prot piešķirt situācijai niansi, kas jebkurai patētikai nocērt virsotni un padara to smieklīgu. Vēl tālu tas laiks, kad Tvens atvadīsies no savām ilūzijām par spožo nākotni, kas gaida viņa dzimteni. Tomēr arī «Vientiešos ārzemēs» viņa humors nemaldīgi trāpa mērķī. Un mērķis ir ne tikai dažādi labās sabiedrības nosacījumi un neīsto vērtību kults, kas raksturīgs Eiropai, bet arī primitīvais amerikāņu prakticisms, kultūras trūkums, liekulība, pārlieka pašapziņa un daudzas citas tipiskas nacionālās īpašības, ko Tvens jau šajā agrīnajā darbā spilgti izcēlis.

Varbūt viņš centās ļoti tieši pierādīt, ka Eiropā Amerikai nav nekā, ko mācīties, un nav ari nepieciešamības to darīt. Šādi maldi zināmā mērā bija visai dabiski laikā, kad tika sarakstīti «Vientieši ārzemēs». Arī pats Tvens toreiz vēl bija par jaunu, lai nopietni izsvērtu Amerikas sabiedriskās iekārtas asās pretrunas. Un tomēr viņa korespondences nebūt nekļuva par slavas dziesmu Aizokeāna republikai, par cildinājumu, aiz kura paslēpt negatīvās parādības; šie apraksti liecināja par skaidru, vērīgu prātu, kas vispirmām kārtām sliecas uz ironiju, kura vēlāk pāraug niknā, nesaudzīgā satīrā.

Tā veidojas garīgā vide, kurā krāšņi sakuplo Tvena nāvējošā groteska — viņa galvenais mākslinieciskais paņēmiens aprakstos par «Kveikersitijas» jūrasbraucienu. Jau agrīnajā humoristikā asināts, šis ierocis tagad tiek laists darbā, lai diskreditētu jebkura veida mītus, vēsturiskas liecības, iekarojumus mākslā, tikumiskās vērtības, ar kurām lepojas Eiropa. Tvenam nepieciešams, lai viņa lasītāji smietos katrā lappusē. Ar humoru viņš neskopojas. Viņš sastāda Romas Kolizeja teātra izrādes afišu un sacer recenziju it kā senajā Romā iznākušā avīzē, kur gladiatoru cīņas aprakstītas tieši tā, kā amerikāņu reportieri mēdz rakstīt par teātra slavenību viesizrādēm. Rakstīdams par krustnešiem, viņš slavē to vadoņa Buijonas Gotfrīda zobenu un apgalvo, ka pats to vienreiz pavēzējis un pāršķēlis pa rokai pagadījušos saracēni kā kāli.

Reizumis joki ir labsirdīgi, bet itin bieži kļūst gaužām kodīgi. Galvenokārt tas notiek tad, kad runa ir par dažādām ticības relikvijām, svētajiem pīšļiem, brīnumdarītājām svētbildēm un citiem tamlīdzī- gjiem baznīcas dārgumiem, kas izraisīja bijību arī «Kveikersitijas» pasažieros, lai cik augstprātīgi viņi citādā ziņā lūkotos uz visu eiropejisko. Tvens kopš agras jaunības bija pārliecināts ateists, kaut allaž bija spiests šos savus uzskatus slēpt. Daudzi Tvena manuskripti ar noniecinošiem komentāriem par Bībeles stāstiem un ļoti asu pret garīdzniecību vērstu kritiku ieraudzīja dienasgaismu tikai daudzus gadu desmitus pēc rakstnieka nāves. Taču ilgstošais karš ar klerikāļiem sākas jau šajā grāmatā, kaut vai ar šķietami nevainīgu piezīmi, ka Sv. Dionīsija kauli apskatāmi vairākās baznīcās un 'daudzuma ziņā to pietiktu divu skeletu sakomplektēšanai, vai arī par Jāņa Kristītāja pīšļu milzīgo kvantitāti, jo tos iegādājusies bezmaz vai katra katoļu baznīca …

Vēl daudzas citas Tvena turpmākās iemaņas aizsākušās šajā grāmatā. Tā kļuva par pirmo praktisko mēģinājumu ceļojuma piezīmju žanrā, kurš vēlāk Tvena daiļradē kļūst par vienu no galvenajiem. No šīs grāmatas vēlāk cauri daudzām citām grāmatām vijas pārdomas par ārkārtīgo nežēlību, ar kādu cilvēks spēj izturēties pret citu cilvēku, par fanātismu, par masku un patieso būtību, par pašaizliedzību un ciešanām — visas šīs kolīzijas Tvens apcer arī, stāvēdams Venēcijā uz Nopūtu tilta, pa kuru inkvizīcija raidīja mokpilnā nāvē savus upurus, un izpostītajā, trūkuma un posta piemeklētajā Palestīnā, kur viss atgādināja Kristus gaitas zemes virsū.

Grāmatā «Vientieši ārzemēs» nesenajam Misisipi locim, Mežonīgo Rietumu kalnracim, Sanfrancisko avīžu reportierim atklājās milzīga pasaule, tālu jo tālu no nomaļā Amerikas kakta, kur veidojās Marka Tvena talants un nostiprinājās viņa ļoti savdabīgā īstenības uztvere. Pagaidām vēl būtiski nesāk svārstīties Tvena agrajā jaunībā iedibinājusies pārliecība, kurā atspoguļojas visas tās nepamatotās cerības un cildenais pašapmāns, ko tolaik sirdī loloja tik daudzi viņa tautieši. Bet mākslinieka dvēselē pēdas atstāj ikviens spēcīgs iespaids. Un Tvena pirmajā Eiropas ceļojumā gūto ārkārtīgi bagāto iespaidu neredzamais spēks vēl gadiem būs jūtams viņa dai|radē, daudzkārt pat nosakot rakstnieka meklējumu virzienu.

Daudzkas iegūla atmiņā uz mūžu — Ēģiptes senatne, antīko celtņu drupas, raibais pūlis, kas ņudzēja Konstantinopoles ielās, arābu apmetņu iedzīvotāju izmisīgā nabadzība Jordānas upītes saules izdedzināto krastu smiltīs. Atmiņā iegūla Sevastopole, kas tikko sāka atgūties pēc Krimas karā piedzīvotās nelaimes, un mazā, gleznainā Jalta, un dzīvespriecīgā Odesa. Pirmā, mirklīgā saskarsme ar Krieviju modinās Tvenā dziļu interesi par šo tālo zemi. Gadu desmitus vēlāk viņš tiksies ar narodņiku Čaikovski, ar Kravčinski, ar Gorkiju. Un nepārprotama krieviska atbalss būs dzirdama pamfletos un stāstā «Jeņķis karaļa Artūra galmā».

Grāmatas «Vientieši ārzemēs» lasītāji no sirds izsmējās gan par senās Romas avīzi, gan par svētceļniekiem, kas, ar zaļām brillēm izrotājušies, dzenas pa tuksnesi, meklēdami peļķi, no kuras dzērusi Bileāma ēzeliene, gan par centīgo kolekcionāru, kas ar veserīti pūlas nodrupināt gabaliņu no tūkstošgadīgās sfinksas. Tādēļ jo negaidītāk autora pēcvārdā skan teikums: «Izpriecu kuģis bija sinagoga un izpriecas brauciens — bēru ekskursija bez miroņa.» Pēc groteskajām epizodēm, ar kurām piebārstīta grāmata, un jokojošās intonācijas, ko Tvens visnotaļ cenšas saglabāt, šis rezumējums lasītāju pilnīgi izsit no sliedēm. Taču īstenībā tas tikai atkailina to iekšējo prefrunību, kas no sākuma līdz beigām jūtama Marka Tvena pirmajā lielajā grāmatā.

Lai šīs pretrunas pārvarētu, rakstniekam vajadzēs līdz pašiem pamatiem pārrevidēt dažus savus priekšstatus, kurus viņš pat tajos gados, kad rakstīja «Vientiešus ārzemēs», uzskatīja par nesatricināmiem. Gadi daudzko mainīs viņa uzskatos un visā viņa daiļrades liktenī. Tomēr vienmēr dzīvs būs šo Eiropas tēlojumu dzirkstošais humors un autoram raksturīgā iekšējā brīvība no jebkādām iepriekš noteiktām normām un kritērijiem, ar kādu kopš jaunības ir apveltīti patiesi lieli mākslinieki.

A. Zverevs

## Vientieši ārzemēs jeb. Jauno svētceļnieku gaitas

## IEVADS

ŠI grāmata ir ceļojuma apraksts. Ja tajā tiktu aprakstīta nopietna zinātniska ekspedīcija, tai pie mistu smagums, dziļums un iespaidīga nesaprotamība, kas šāda veida darbiem tik raksturīgi un padara tos visnotaļ tik pievilcīgus. Un, kaut arī šis ir tikai piknika atstāsts, tas spraudis sev mērķi rosināt lasītāju, lai iedomājas, kā viņš redzētu Eiropu un Austrumzemi, ja skatītu tās pats savām acīm, nevis ar to cilvēku acīm, kuri pa šīm zemēm ceļojuši pirms viņa. Es necentīšos nevienam iestāstīt, kā viņam vajadzētu raudzīties uz visu interesanto aizjūras zemēs, tam nolūkam sarakstītas citas grāmatas, tādēļ, pat ja man pietiktu prasmes, es nejūtu nepieciešamību to darīt.

Netaisos aizbildināties par atkāpšanos no parastā ceļojumu aprakstu stila, lai arī man to pārmestu, jo domāju, ka visu esmu skatījis objektīvām acīm un rakstījis vai nu gudri, vai negudri, taču vismaz godīgi. Šajā sējumā izmantoti fragmenti no vēstulēm Sanfrancisko avīzei Daily Alta California, kuras īpašnieki laipnā kārtā atteikušies no savām tiesībām un devuši man attiecīgo atļauju. Esmu šeit iekļāvis arī vairākus fragmentus no korespondencēm, kas rakstītas Ņujorkas avīzēm Tribune un Herald.

Sanfrancisko, 1869

AUTORS

## 1. NODAĻA. PLAŠAS VALODAS PAR EKSKURSIJU * CEĻOJUMA PROGRAMMA * PILNTIESĪGS EKSKURSIJAS DALĪBNIEKS * DEZERTEJUŠAS SLAVENĪBAS

Mēnešiem ilgi visas Amerikas avīzes izrakstījās par lielo izpriecas braucienu uz Eiropu, šī ekskursija tika apspriesta neskaitāmās ģimenēs. Tāds izpriecas brauciens bija kaut kas pavisam jauns — nekas tamlīdzīgs vēl nebija piedzīvots — un izraisīja dedzīgu interesi, kādu izraisa visi jaunumi. Brauciens bija iecerēts kā milzu apmēra pikniks. Ekskursijas dalībnieki vis nepiepildīs kādu netīru kuģīti ar jaunību, skaistumu, plātsmaizēm un taukos vārītiem virtuļiem, lai aizpukšķinātu pa nieka upīti, izkāptu malā zaļā pļavā un nomocītos visu garo vasaras dienu dažādās draiskulībās, izliekoties, ka vareni uzjautrinās, nē, viņi, karogiem plīvojot un salūtlielgabalu šāviņiem dunot, dosies ceļā lieliskā tvaikonī, lai baudītu karalisku atpūtu viņpus lielā okeāna svešās pasaules malās, daudzās zemēs ar slavenu vēsturi! Mēnešiem viņi kuģos pa brāzmaino Atlantijas okeānu un saules apmirdzēto Vidusjūru; dienā viņi pastaigāsies pa klājiem, piepildot kuģi ar līksmām balsīm un smiekliem vai lasot romānus un dzeju kuģa skursteņa pavēnī, bet varbūt, pārliekušies pār bortu, vēros medūzas un nautilus, haizivis, vaļus un citus jūras dzelmju briesmoņus; vakaros dejos uz augšējā klāja milzīgā balles zālē, kas sniegsies no apvāršņa līdz apvārsnim ar debess velvi griestu vietā, kur spīguļos visskaistākie gaismekļi — zvaigznes un majestātiskais mēness; dejos un pastaigāsies, un smēķēs, un dziedās, un nodosies mīlestībai, un meklēs debesīs zvaigznājus, kas nelīdzinās pagalam apnikušajam Lielajam Lācim; un viņi redzēs divdesmit svešas flotiles un divdesmit nepazīstamu tautu tikumus un tērpus; skatīs puspasaules dižākās pilsētas; brāļosies ar dižciltīgiem ļaudīm un draudzīgi tērzēs ar karaļiem un prinčiem, ar lielmogoliem un varenu impēriju valdniekiem!

Iecere bija drosmīga, dzimusi ģeniālā galvā. Tā tika plaši izreklamēta, taču tas nemaz nebija vajadzīgs: pasākuma drosmīgā oriģinalitāte, neparastība, vilinājums un grandiozums izraisīja valodas visā zemē, un tas tika pārspriests katrā ģimenē. Kurš gan spēja izlasīt ekskursijas programmu, neiekvēlodamies ilgās kļūt par brauciena dalībnieku? Atkārtošu to šeit vārdu pa vārdam. Programma ir skaidra kā visprecīzākā karte. Un labāku ieskaņu es šai grāmatai nevarētu atrast.

Bruklinā 1867. gada 1. februāri

Es, zemāk parakstījies, esmu nolēmis noorganizēt ekskursiju ar šādu programmu.

Es pats vadīšu pirmšķirīgu tvaikoni, kas spēj uzņemt simt piecdesmit pirmās klases pasažieru; tāds kuģis tiks izraudzīts izmeklētas sabiedrības uzņemšanai, neizmantojot vairāk par trim ceturtdaļām kuģa kapacitātes. Ir pamats ticēt, ka šo sabiedrību it viegli varēs sapulcēt, tālu nemeklējot, un ceļojumā kopīgi dosies draugi un paziņas.

Kuģī būs visas iespējamās ērtības, ieskaitot bibliotēku un mūzikas instrumentus.

Līdzi brauks pieredzējis ārsts.

Izbraucot no Ņujorkas aptuveni 1. jūnijā, kuģis pa visērtāko maršrutu šķērsos Atlantijas okeānu un pēc apmēram desmit dienām, izbraucot cauri Azoru salu grupai, sasniegs Sanmigelu. Tur pasažieri pavadīs vienu vai divas dienas, mielojoties ar augļiem un baudot šo salu mežonīgo skaistumu; tad kuģis dosies tālāk, lai pēc trim vai četrām dienām piestātu Gibraltārā.

Divas trīs dienas tiks veltītas lielisko pazemes nocietinājumu aplūkošanai; saņemt atļauju šo galeriju apskatei nav grūti.

No Gibraltāra, braucot gar Spānijas un Francijas piekrasti, triju dienu laikā tiks sasniegta Marseļa. Šeit pasažieriem būs daudz laika ne vien iepazīt sešus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas dibināto pilsētu ar tās mākslīgo ostu — labāko šāda veida ostu Vidusjūras krastos, bet arī apmeklēt Parīzi Lielās izstādes laikā un pa ceļam arī skaisto Lionas pilsētu, no kuras augstākajām vietām skaidrā laikā labi var saredzēt Monblānu un Alpus. Pasažieri, kas vēlēsies uzkavēties Parīzē ilgāk, varēs vēlāk atgriezties caur Šveici un pievienoties pārējiem ceļabiedriem Dženovā.

No Marseļas līdz Dženovai ir vienas nakts brauciens. Ekskursantiem būs izdevība aplūkot šo «lielisko piļu pilsētu» un apmeklēt Kolumba dzimto vietu, kur var nokļūt, nobraucot divpadsmit jūdžu pa skaisto, Napoleona I būvēto ceļu. No Dženovas pasažieri varēs doties ekskursijās uz Milānu, Komo un Madžores ezeriem vai uz Milānu un Veronu (kas slavena ar saviem nocietinājumiem) vai Paduju un Venēciju. Tie pasažieri, kas vēlēsies apmeklēt Parmu (slavenu ar Korredžo freskām) un Boloņu, varēs turpināt ceļu vilcienā līdz Florencei un pievienoties pārējiem Livornā, tādā veidā iepazīstoties ar pilsētām, kur atrodas izcilākie Itālijas mākslas pieminekļi.

Brauciens gar piekrasti no Dženovas uz Livornu ilgs vienu nakti, pēc tam paredzēts pietiekami ilgs laiks, lai varētu apmeklēt Florenci, tās pilis un gleznu galerijas; Pizu — ar katedrāli un «Krītošo torni»; Luku — ar tās pirtīm un romiešu amfiteātri; Florence — pats tālākais punkts — atrodas tikai sešdesmit jūdžu no Livornas un sasniedzama, braucot ar vilcienu. Brauciens no Livornas uz Neapoli (ar piestāšanu

Čivitavekijā, lai izsēdinātu tos, kas no turienes vēlēsies doties uz Romu) ilgs apmēram trīsdesmit sešas stundas; kuģis brauks gar Itālijas piekrasti, tuvu garām Kaprērai, Elbai un Korsikai. Veikts viss nepieciešamais, lai Livornā nolīgtu loci kuģa piev3dīšanai pie Kaprē- ras, kur, ja būs iespējams, paredzēts apmeklēt Garibaldija māju.

Pasažieri varēs apskatīt (braucot pa dzelzceļu) Romu, Herkulānu, Pompeju, Vezuvu, Vergilija kapu un, iespējams, arī Pestumas drupas.

Nākamā interesantā apstāšanās vieta būs Palermo, Sicīlijas skaistākā pilsēta, ko kuģis no Neapoles sasniegs vienā naktī. Tur ekskursanti pavadīs vienu dienu, un vakarā sāksies brauciens uz Atēnām.

Braucot gar Sicīlijas ziemeļu piekrasti, cauri Eolu salu grupai, varēs saredzēt Stromboli un Vulkānu, kas abi ir aktīvi vulkāni, bet Mesīnas šaurumā kuģim vienā pusē paliks «Scilla» un otrā —«Haribda», turklāt būs saredzams vulkāns Etna; tālāk, braucot gar Sicīlijas austrumu un Itālijas dienvidu, bet Grieķijas rietumu un dienvidu piekrasti, pavērsies skats uz senatnīgo Krētas salu, tad kuģis iebrauks Atēnu līcī un Pirejas ostā un pēc divarpus vai trim dienām sasniegs Atēnas. Pēc neilgas uzturēšanās tur ceļotāji šķērsos Salamīnas līci, vienu dienu pavadīs Korintā un dosies tālāk uz Konstantinopoli, pa ceļam izbraucot cauri Grieķijas arhipelāgam, Dardaneļiem, Marmora jūrai un Zelta Raga vārtiem, un nonāks pie mērķa apmēram četrdesmit astoņas stundas pēc izbraukšanas no Atēnām.

No Konstantinopoles apmēram divdesmit četru stundu ilgs ceļš vedīs cauri skaistajam Bosforam, pāri Melnajai jūrai uz Sevastopoli un Balaklavu. Tur paredzēts uzkavēties divas dienas, aplūkojot ostas nocietinājumus un Krimas kara kaujulaukus; pēc tam atgriešanās cauri Bosforam, piestājot Konstantinopolē, lai uzņemtu pasažierus, kas būs vēlējušies tur uzkavēties; no turienes brauciens turpināsies pa Marmora jūru, cauri Dardaneļiem gar Āzijas krastiem — seno Troju un Lidiju — uz Smirnu, kas atrodas divu vai divarpus dienu braucienā no Konstantinopoles. Tur kuģis uzkavēsies ilgāk, lai ceļotājiem būtu iespēja apmeklēt Efesu, kas sasniedzama, nobraucot piecdesmit jūdzes ar vilcienu.

Ceļš no Smirnas uz Svēto zemi vedīs cauri Grieķijas arhipelāgam garām Patmosas salai, gar Āzijas piekrasti, seno Pamfīliju un Kipras salu, līdz pēc trim dienām būs sasniegta Beiruta. Beirutā paredzēta uzkavēšanās, lai ceļotāji varētu apmeklēt Damasku, tad tvaikonis dosies tālāk uz Jafu.

No Jafas būs iespēja apmeklēt Jeruzalemi, Jordānas upi, Tibērijas ezeru, Nācareti, Betāniju, Betlēmi un citas Svētās zemes vietas, kas interesēs ceļotājus, un šeit ekskursanti, kuri būs vēlējušies ceļot no Beiru- tas pa zemes ceļu, ietverot pārgājienā Damasku, Galileju, Kapernau- mu, Samāriju, Jordānas upi un Tibērijas ezeru, varēs atgriezties uz kuģa.

Pēc izbraukšanas no Jafas nākamā interesantā apstāšanās vieta būs Aleksandrija; brauciens līdz turienei ilgs divdesmit četras stundas. Tur būs vērts apskatīt Cēzara pils drupas, Pompeja Kolonnu, Kleopatras Adatu, katakombas un senās Aleksandrijas drupas. Dažās stundās pa dzelzceļu iespējams nokļūt Kairā, kas atrodas simt trīsdesmit jūdžu no Aleksandrijas, un no Kairas var doties ekskursijā uz senās Memfisas atrašanās vietu, Jāzepa labības klētīm un piramīdām.

No Aleksandrijas ceļš griezīsies mājup, piestājot Maltā, Kaljāri (Sardlnijā) un Palmā (Maljorkā)— tās visas ir grandiozas ostas ar skaistām ainavām un augļu pārbagātību.

Katrā no šīm vietām kuģis uzkavēsies vienu vai divas dienas un, vakarā izbraucot no Parmas, nākamajā rītā sasniegs Valensiju Spānijā. Šajā Spānijas krāšņajā pilsētā paredzēts uzturēties divas dienas.

No Valensijas mājupceļš turpināsies gar Spānijas piekrasti apmēram divu jūdžu attālumā no Alikantes, Kartahenas, Palosas un Ma- lagas, pēc aptuveni divdesmit četrām stundām sasniedzot Gibraltāru.

Tur kuģis uzturēsies vienu dienu, tad dosies tālāk uz Madeiru, ko sasniegs apmēram pēc trim dienām. Kapteinis Marjets* raksta: «Nezinu nevienas citas vietas uz zemeslodes, kas cilvēku tā pārsteigtu un sajūsminātu, to pirmoreiz ieraugot, kā Madeira.» Madeirā paredzēts uzkavēties vienu vai divas dienas, varbūt pat ilgāk, ja laiks atļaus; pēc tam, braucot starp salām, kur, iespējams, izdosies saskatīt Tenerifes virsotni, kuģis pa Transatlantijas dienvidu maršrutu šķērsos okeānu ziemeļaustrumu pasātu zonā, kur droši var cerēt uz jauku, tīkamu laiku un mierīgu jūru.

Vēl paredzēts piestāt Bermudu salās, kas atrodas tieši šajā maršrutā apmēram desmit dienu braucienā no Madeiras, un pēc neilgas uzturēšanās pie mūsu draugiem bermudiešiem ceļš vedīs taisni uz mājām, kur nokļūsim aptuveni pēc trim dienām.

Jau tagad tiek saņemti lūgumi no Eiropā dzīvojošiem cilvēkiem, kas vēlas pa ceļam piebiedroties mūsu ekskursijai.

Ceļotājiem kuģis būs īstas mājas, un, ja kādam gadīsies sasirgt, viņam netrūks labu draugu un gādīgu kopēju.

Ja kādā no uzskaitītajām ostām plosīsies epidēmija, kuģis tajās neiegriezīsies, bet aizstās tās ar citām, ne mazāk interesantām vietām.

Maksa par ceļojumu katram pieaugušam pasažierim noteikta 1250 dolāru skaidrā naudā. Kajīšu un vietu izvēle ēdamzālē notiek biļešu iegādes kārtībā; pasažieru skaitā uzņems tikai pēc tam, kad mantzinim būs iemaksāti desmit procenti no dalības maksas.

Pasažieri, ja vēlēsies, ostās varēs palikt uz kuģa bez papildu piemaksas; visi izdevumi par pasažieru izvešanu krastā ieskaitīti biļetē.

Pilnā mērā par biļeti jāsamaks, to saņemot, jo tādējādi vislabāk veicami nepieciešamie priekšdarbi, lai kuģis varētu laikus iziet jūrā.

Lūgumi par uzņemšanu pasažieru skaitā pirms biļetes iegādes jāiesniedz īpašā komitejā apstiprināšanai.

Ceļojuma laikā iegādātos mākslas priekšmetus un suvenīrus pasažieri drīkstēs vest uz mājām tvaikonī bez speciālas piemaksas.

Piecus zelta dolārus dienā, pēc mūsu domām, var uzskatīt par korekti aprēķinātu summu, lai segtu visus ceļojuma izdevumus, pasažieriem uzturoties krastā, kā arī visās tajās vietās, kur viņi vēlēsies palikt ilgāku laika sprīdi.

Būs iespējams pagarināt ekskursiju, kā ari mainīt maršrutu, ja par to nobalsos vienprātīgi visi pasažieri.

Čārlzs K. Dunkans, Volstr'itā 117, Ņujorkā

R.R.G…………………. mantzinis.

KANDIDĀTU PIEŅEMŠANAS KOMITEJA

Dž. T. H- eskv. R. R. Dž___________ eskv. C. K. Dunkans

Kapt. V. V. S. K. V. K. Dž. T. H. Č. K. Dunkans

TVAIKOŅA IZRAUDZĪŠANAS KOMITEJA

. Apdrošināšanas sabiedrības inspektors .ASV un Kanādas inženieris konsultants .eskv.

P. S. Ekskursijai nofraktēts ļoti skaistais un izturīgais tvaikonis ar borta riteņiem «Kveikersitija», kas izbrauks no Ņujorkas ostas 8. jūnijā. No valdības saņemtas ieteikuma vēstules varas iestādēm ārzemēs.

Vai šajā programmā būtu atrodams jel viens trūkums, kas spētu mazināt tās nekļūdīgo pilnību? Itin nekas, ko cilvēka prāts spētu iedomāties. Parīze, Anglija, Skotija, Šveice, Itālija, Garibaldijs! Grieķijas arhipelāgs! Vezuvs! Konstantinopolel Smirna! Svētā zemei Ēģipte un «mūsu draugi bermudieši»! Eiropieši, kas tik ļoti vēlas piedalīties ekskursijā,— izvairīšanās no epidēmijām — krastā izcelšana par baltu velti — ārsts uz kuģa — ja pasažieri vienprātīgi nobalso, ekskursiju var pārvērst ceļojumā apkārt zemeslodei — barga «kandidātu pieņemšanas komiteja»— tikpat barga «tvaikoņa izraudzīšanas komiteja»— tikpat stingri izraudzīts kuģis! Tādam kārdinājumam pretoties nebūtu bijis neviena cilvēka spēkos. Es steigšus devos uz mantziņa kantori un iemaksāju savus desmit procentus. Uzgavilēju, kad uzzināju, ka vēl atlikušas dažas brīvas kajītes. Visiem spēkiem izvairījos doties rokās nežēlīgajai kandidātu atlases komitejai, kas pārbaudītu manu personību, toties atsaucos uz visiem savas pilsētas ievērojamākiem vīriem, galvenokārt uz tādiem, kuri par mani vispār nekā nezināja.

Drīz pēc tam tika publicēts papildinājums programmā ar paziņojumu, ka uz kuģa tiks lietota Plimutas garīgo dziesmu grāmata. Tūdaļ iemaksāju visu atlikušo naudu.

Man izsniedza kvīti, un es likumīgā kārtā biju oficiāli atzīts par ekskursijas dalībnieku. Tas mani darīja laimīgu, tomēr šī sajūta nespēja ne tuvu līdzināties atskārtai, ka esmu «izraudzīts».

Programmas papildinājumā ekskursantiem tika arī ieteikts apgādāties ar nelieliem mūzikas instrumentiem laika pakavēšanai uz kuģa, ar segliem ceļojumam pa Sīriju, zaļām brillēm, saulsargiem un šķidrautiem, ko valkāt Ēģiptē, izturīgiem tērpiem ceļojumam pa Svēto zemi. Bez tam tur bija atgādinājums: kaut gan kuģa bibliotēkā lasāmviela būs plašā izvēlē, būtu tomēr labi, ja katrs pasažieris paņemtu līdzi pāris ceļvežu, Bībeli un literatūru, kurā atrodami padomi ceļotājiem. Bija pievienots arī vesels Svētajai zemei veltītu grāmatu saraksts, jo Svētā zeme ietilpa ekskursijas maršrutā un, kā likās, bija pasākuma nagla.

Bija iecerēts, ka braucienā piedalīsies godājamais reverends Henrijs Vords Bīčers,* taču neatliekami pienākumi spieda viņu no šā nodoma atteikties. Mums būtu bijis vieglāk un tīkamāk pieciest dažu citu pasažieru iztrūkumu. Braucējos bija ieskaitīts arī ģenerālleitnants Šērmans*, bet karš ar indiāņiem prasīja viņa klātbūtni prērijā. Savu vārdu pasažieru sarakstā bija ierakstījusi kāda populāra aktrise, tofriēr atgadījās kaut kas, kādēļ viņa nevarēja braukt. Ari «Potomakas bundzinieks»* dezertēja, un — ak vai!— mūsu vidū vairs nepalika neviena slavenība!

Taču Jūrniecības ministrija mums apsolīja dot «lielgabalu bateriju» (kā bija teikts arī prospektā), ar ko raidīt atbildes šāviņus karaļu salūtiem; bez tam mūsu rīcībā joprojām paliks jūrniecības ministra parakstīts dokuments, kurā viņš lūdza laipni uzņemt «ģenerāli Šēr- manu un viņa pavadoņus Vecās pasaules galmos un karaspēku Galvenajās mītnēs», lai gan man šķita, ka tiklab ieteikuma vēstule, kā ari lielgabali bija nedaudz zaudējuši sākotnējo mirdzumu. Bet galu galā — vai tad mums nepalika vilinošā programma, kas solīja Parīzi, Konstantinopoli, Smirnu, Jeruzalemi, Jēriku un «mūsu draugus bermu- diešus»? Ko gan vēl vairāk kārot?

## 2. NODAĻA. GRANDIOZĀ GATAVOŠANĀS * AUGSTA AMATPERSONA. *  IZCEĻOŠANA UZ EIROPU * MISTERA BLIHERA DOMAS. *   KAJĪTE NR. 10 * PULCĒŠANAS * BEIDZOT — ENKURS PACELTS

Nākamajā mēnesī es šad un tad iegriezos Volstrītā 117 apvaicāties, kā noris kuģa remonts un iekārtošana, kā aizpildās pasažieru saraksts, cik cilvēku komiteja ik dienu atzīst par «nepiemērotiem», nolemjot tos neremdināmām sirdssāpēm un izmisumam. Mani ļoti iepriecināja vēsts, ka uz kuģa būšot arī neliela spiestuve un mēs ik dienu varēšot izdot paši savu avīzi. Tāpat priecājos, uzzinājis, ka mūsu kuģa flīģelis, harmonijs un melodikons esot labākie instrumenti, kādus vispār iespējams nopirkt. Ar lepnumu sirdī konstatēju, ka ceļotāju vidū ir trīs dieva vārda sludinātāji, astoņi dakteri, sešpadsmit vai astoņpadsmit dāmas, vairāki armijas un flotes virsnieki ar skanīgiem tituliem, pamatīgs birums dažādu «profesoru» un viens džentlmenis, aiz kura vārda kā pērkona dārds skanēja: «AMERIKAS SAVIENOTO VALSTU PĀRSTĀVIS EIROPĀ, ĀZIJĀ UN ĀFRIKĀ»! Biju sevi cītīgi pieradinājis pie domas, ka uz šā kuģa, kur caur baismīgās komitejas kamieļa aci* spēja izspraukties tikai izredzētie, es būšu atbīdīts pašās pēdējās rindās; biju pieradinājis sevi pie domas, ka, tiekoties ar daudzajiem sauszemes un flotes varoņiem, man varbūt vajadzēs atvilkties vēl tālāk aizmugurē; bet atzīšos godīgi, ka šādam triecienam gan nebiju sagatavots.

Zem šo titulu lavīnas es sabruku kā salnas kosts. Ieteicos — vai nu tādam visuvarenajam tiešām jābrauc ar mūsu kuģi; droši vien ir jābrauc, taču, manuprāt: ja Savienotās Valstis uzskata par vajadzīgu sūtīt tādas tonnāžas vērtsvīru pāri okeānam, tad būtu gan glītāk, gan drošāk sadalīt viņu sastāvdaļās un pārsūtīt pa gabalam vairākos kuģos.

Ai, cik viegli man būtu kļuvis ap sirdi, ja toreiz būtu zinājis, ka viņš ir tāds pats vienkāršs mirstīgais un ka viņa uzdevums ir tik vien kā vākt sēklas, retāk sastopamu jamsu, īpašas kāpostu šķirnes un neparastu sugu vardes nabaga nevienam nevajadzīgajam, nekaitīgajam, ar pelējumu apaugušajam akmenslaikmeta iestādījumam — Smitsona institūtam.*

Tajā neaizmirstamajā mēnesī es peldēju laimē, juzdams, ka pirmoreiz mūžā esmu pacelts lielas sabiedriskas kustības viļņa galotnē. Visi brauca uz Eiropu — arī es braucu uz Eiropu. Visi brauca skatīties slaveno Parīzes izstādi — arī es redzēšu Parīzes izstādi. Tvaikoņi ik nedēļu no dažādām valsts malām aizveda uz Eiropu četrus līdz piecus tūkstošus amerikāņu. Nevaru vairs lāgā atcerēties, vai tajā mēnesī man gadījās sastapt kaut duci paziņu, kas netaisītos tuvākajā laikā doties uz Eiropu. Es diezgan bieži klīdu pa pilsētu kopā ar kādu jaunu cilvēku — misteru Bliheru, kas arī bija nopircis biļeti ekskursijai. Viņš bija vaļsirdīgs, lādzīgs, vienkāršu sirdi un ļoti sabiedrisks, kaut arī ne no tiem cilvēkiem, kas pārveido pasauli. Viņam bija visai dīvains uzskats par šo izceļošanu uz Eiropu, un beigu beigās viņš nosprieda, ka visa amerikāņu nācija kravā mantību somās, lai emigrētu uz Franciju. Viendien iegriezāmies kādā Brodveja veikalā, kur viņš nopirka mutautu, un, kad veikalniekam nebija sīknaudas, ko izdot, misters B. sacīja:

—   Nekas, norēķināsimies Parīzē.

—   Es taču nebraukšu uz Parīzi.

—   Kā — piedodiet, es lāgā nesaprotu .. .

—   Sacīju, ka netaisos braukt uz Parīzi.

—   Netaisāties braukt uz Parīzi! Netaisāties br . .. uz kurieni tad jūs brauksiet?

—   Es vispār nebraukšu nekur.

—   Kā tā — nekur? Nebrauksiet galigi nekur? Paliksiet tepat?

—   Galīgi nekur, palikšu tepat visu vasaru.

Mans biedrs, ne vārda vairs nebildis, izgāja no veikala — izgāja pagalam apvainotā izskatā. Pie nākamā ielas stūra viņš beidzot ierunājās un ļoti kategoriski paziņoja:

—   Gribat zināt manas domas? Viņš meloja.

Noteiktajā laikā kuģis bija sagatavots pasažieru uzņemšanai. Iepazinos ar jauno džentlmeni — savu nākamo kajītes biedru; man viņš likās saprātīgs, jautrs, iejūtīgs, augstsirdīgs, pacietīgs, vērīgs un apbrīnojami labestīgs. Neviens «Kveikersitijas» pasažieris neatteiksies parakstīties zem tā, ko nupat teicu. Mēs izvēlējāmies kajīti kuģa priekšgalā, labajā pusē, apakšējā klājā. Kajītē bija divas guļvietas, aizsvēpis iluminators, izlietne ar mutesbļodu un spilveniem bagātīgi nokrauta garena lāde, ko daļēji varēja izmantot par dīvānu, daļēji par glabātavu mūsu mantām. Visa šī iekārta tomēr vēl atstāja vietu, kur apgriezties; kaķi aiz astes pašūpot gan nevarētu, vismaz nopietni neapdraudot kaķi. Bet tā bija tikai kuģa kajīte, tādēļ pietiekami liela un mūs pilnā mērā apmierināja.

Tās vēsturiskās sestdienas agrā pēcpusdienā ierados ostā un uzkāpu uz kuģa. Viss gāja juku jukām. (Kaut kur biju šādu teikumu lasījis.) Piestātne bija pilnum pilna ļaužu un pajūgu; pasažieri piebrauca un steidzās uz kuģi; klāji bija krautin piekrauti ar lādēm un koferiem; ekskursanti, ģērbušies neizskatīgās ceļa drēbēs, pulciņos grozījās sīkajā lietū un izskatījās sašņurkuši un paplukuši kā samirkušas vistas. Lepnais kuģa vimpelis gan bija uzvilkts, bet, tās pašas noskaņas pārņemts, karājās mastā slābs un sašļucis. Vispār — nožēlojams skats! Ekskursija būs izpriecas brauciens — par to nevienam nebija nekādu šaubu, jo tā stāvēja rakstīts reklāmas prospektā, tas bija atzīmēts arī kvītī, taču pagaidām nekas par to neliecināja.

Beidzot, pārkliedzot klaudzoņu, dārdoņu, balsis un tvaika šņākoņu, atskanēja komanda: «Atdot galus!», un pēkšņi izcēlās drūzma pie trapiem, pavadītāji pa kaklu pa galvu metās projām, riteņi sāka griezties, un mēs laidāmies ceļā — pikniks sākāsl Lietū samirkušais pūlis piestātnē divreiz vārgi uzsauca «urrā!», mēs, stāvēdami uz slidenā klāja, pusbalsī atbildējām; karogs visiem spēkiem centās paplīvot, taču bez panākumiem; «lielgabalu baterija» klusēja — nebija munīcijas.

Mēs aizbraucām līdz izejai no ostas un palikām stāvot uz enkura. Vēl joprojām lija, bija sacēlies arī spēcīgs vējš. Selgā, to mēs paši skaidri redzējām, jūra vēla milzu viļņus. Mums vajadzēja rāmi stāvēt mierīgajā ostā, kamēr vētra pierims. Mūsu kuģa pasažieri bija sabraukuši no piecpadsmit štatiem; tikai nedaudzi no viņiem jau kādreiz bija ceļojuši kuģī; nedrīkstēja viņus tādā vētrā izvest atklātā jūrā, iekams viņiem vēl «nav pieaugušas jūras kājas». Pret vakaru abi velkoņi, kuri bija izbraukuši mums līdzi un uz kuriem jautrs Ņujorkas jauniešu bariņš skaļā līksmībā dzēra šampanieti, lai, pēc senas tradīcijas, kādam no mūsu pasažieriem novēlētu labu ceļavēju, atgriezās ostā, un mēs palikām vieni uz ūdens klaja. Enkura piesaistīti, virs trīsdesmit pēdu dziļas dzelmes. Un lietus lija bez mitas. īsts izpriecas brauciens.

Visi jutās patiesi atviegloti, kad gongs aicināja pulcēties uz vakarlūg- šanu. Citkārt izpriecas braucienā pirmais sestdienas vakars būtu ticis veltīts vista spēlei un dejošanai; tomēr domāju — jebkurš bezaizsprie- dumu cilvēks piekritīs, ka būtu bijis gaužām nepiedienīgi, ja mēs nodotos tādai vieglprātībai, ņemot vērā visu, ko bijām izcietuši, un piedevām mūsu noskaņojumu. Mēs būtu it brangi noderējuši par miroņa apstāvētājiem, nekādām citām svinībām lietojami nebijām.

Taču jūra vienmēr cilvēku ietekmē labvēlīgi; ari es tonakt savā guļvietā, viļņu vienmērīgi šūpots un tālās bangotnes klusās dunas ieaijāts, drīz iemigu dziļā nemaņas miegā, kas izdzēsa visus aizvadītās dienas grūtumus un ļaunās nojausmas.

## 3. NODAĻA. PASAŽIERU VIDĒJAIS VECUMS * TĀLTĀLU JŪRĀ * SATRAUKUMS PATRIARHU VIDŪ * GRŪTĪBAS IZPRIECU MEKLĒJUMOS * PIECI KAPTEIŅI UZ VIENA KUĢA

Visu svētdienu nostāvējām uz enkura. Vētra gan bija krietni pierimusi, bet jūra vēl ne. Tālskatī skaidri redzējām milzīgos viļņu kalnus, kas cēlās pret debesīm. Nebūtu arī piedienīgi sākt izpriecas braucienu svētdienā; nebūtu piedienīgi upurēt mūsu nepieradinātos kuņģus tik nežēlīgai jūrai kā šī. Vajadzēja vien gaidīt pirmdienu. To arī darījām. Taču tikām noklausījušies visus paredzētos dievvārdus un noturējuši lūgšanu stundas, tā ka jutāmies gluži tāpat, kā būtu jutušies, atrazdamies jebkur citur.

Tajā svētdienas rītā es piecēlos paagrāk un devos brokastīs. Man bija gaužām saprotama vēlēšanās pamatīgi, ilgi un objektīvi pavērot pasažierus tādā brīdī, kad cilvēkos zudis biklums un viņi izturas dabiski, un tas notiek brokastlaikā, ja vien cilvēciska būtne vispār jel kad spēj kādu mirkli izturēties dabiski.

Jutos ļoti pārsteigts, ieraugot tik daudz vecīgu ļaužu, gribētos pat teikt — tik daudz cienījamu vecīšu. Pametot skatienu uz rindās sēdētāju galvām, likās, ka sirmums vien visur rēgojas. Bet tā tomēr nebija. Bija diezgan daudz jauniešu un diezgan daudz arī nenosakāma vecuma kungu un dāmu — tie vēl nebija gluži veci, bet arī vairs ne īsti jauni.

Nākamajā rītā pacēlām enkuru un izgājām jūrā. Pēc mokošās, gurdinošās gaidīšanas bija patiesa laime beidzot izkustēties. Man likās, vēl nekad gaisā nav jaudusies tāda līksme, saule vēl nekad nav mirdzējusi tik spoži un jūra vēl nekad nav bijusi tik skaista. Šai brīdī mani priecēja pikniks un viss, kas ar to saistīts. Visi ļaunie instinkti manī šķita nomiruši, un, kad Amerika izgaisa skatienam, to vietā modās tāda labestība, kas nepazina robežu — vismaz tobrīd — un bija bezgalīga kā okeāns, kas mūs šūpoja savos viļņos. Gribējās kaut kā izpaust šīs jūtas — dziedāt, dodot balsij pilnu vaļu; taču neiekrita prātā neviena dziesma, tādēļ vajadzēja no šīs ieceres atteikties. Var jau būt, ka kuģis ar to daudz nezaudēja.

Pūta tīkams, spirgts vējš, bet jūra vēl joprojām bija gatižām nemierīga. Pastaigājoties pa klāju, viegli varēja nolauzt kaklu; vienu mirkli kuģa priekšgals paņēma uz grauda sauli pašā debesu vidū, bet nākamajā mēģināja harpunēt haizivi jūras dibenā. Cik ērmoti kļūst ap sirdi, jūtot, ka kuģa pakaļgals jums zem kājām zibenīgi laižas lejup, bet priekšgals slienas arvien augstāk — vai līdz mākoņiem! Tajā dienā visdrošāk bija pieķerties pie reliņa un turēties visiem spēkiem; staigāšana pa kuģi bija pārāk bīstams pasākums.

Jāpateicas laimīgai nejaušībai, ka mani nemocīja jūrasslimība. Ne vienmēr man bija tā laimējies. Ja vispār pasaulē ir kaut kas tāds, kas spēj cilvēku padarīt bez mēra un neglābjami iedomīgu, tad tas ir kuņģis, kas prot labi uzvesties pirmajā uz jūras pavadītajā dienā, kad gandrīz visi ceļabiedri sirgst. Drīz pa durvīm, kas ved no pakaļējā klāja, iznira godājams sentēvs, uzvilcis pledu līdz zodam, ievīstījies kā mūmija, un ar nākamo kuģa sašūpošanos ielidoja tieši man rokās. Es sacīju:

—   Labrīt, ser. Kāda jauka dieniņa.

Viņš piespieda rokas pie vēdera un izdvesa:— Oi, oi!—, pameimu- roja tālāk un nostiepās uz režģotās lūkas gar zemi.

Tikmēr pa tām pašām durvīm ar lielu spēku sviestin tika izsviests otrs vecs džentlmenis. Es sacīju:

—   Rāmāk, ser, nekur nav jāsteidzas! Kāds šodien jauks laiks, ser.

Arī viņš piespieda roku pie vēdera, izdvesa:— Oi, oil— un aizstreipuļoja.

Vēl pēc maza brītiņa tajās pašās durvīs tikpat strauji parādījās trešais veterāns un taustījās ar rokām gaisā, pūloties rast atbalstu.

—   Labrīt, ser. Cik spirgta diena pastaigai! Jūs laikam tikko gribējāt sacīt…

—   Oi, oi!

Tā jau domāju. To jau biju paredzējis. Paliku turpat stāvam, un kādu stundu cits pēc cita man kā bumbu krusa bira virsū večuki, bet vienīgais, ko no viņiem dzirdēju, bija: «Oi, oi!»

Beidzot, k]uvis itin domīgs, gāju projām. Iegalvoju sev, ka šis ir un paliek izpriecas brauciens. Man tas patīk. Pasažieri, lai arī ne pārāk valodīgi, tomēr ir tīkami un sabiedriski. Man šie vecie vīri patīk, tomēr «Oi, oi!» viņiem laikam sagādā diezgan lielas mokas.

Sapratu, kas viņiem vainas. Viņus mocīja jūrasslimība. Un tas mani ielīksmoja. Mums visiem patīk noskatīties cilvēkos, kas sirgst ar jūrasslimību, ja paši esam no tās pasargāti. Spēlēt vētras laikā vistu labi apgaismotā kajītē ir patīkami; tikpat patīkami ir mēnesnīcā pastaigāties pa pūpi; jauki ir arī, ja vien pietiek drosmes, uzvilkt dūmu pašā kuģa priekšgalā, kur brāzmo vējš; tomēr visi šie jaukumi ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar prieku redzēt ļautiņus ciešam jūrasslimības mokas.

Tajā pēcpusdienā es uzzināju daudz jauna. Biju patlaban uzkāpis pūpē, kad kuģa pakaļgals pacēlās līdz debesīm. Smēķēju cigāru un jūtos itin omulīgi. Pēkšņi kāds man uzbļāva:

—   Paklausieties, tā nu nebūs! Izlasiet, kas tur rakstīts: KUĢA PAKAĻGALA SMĒĶĒT AIZLIEGTS!

Kliedzējs bija kapteinis Dunkans, ekskursijas vadītājs. Es, protams, aizslīdēju uz priekšgalu. Vienā no augšklāja kajītēm aiz stūres mājas ieraudzīju uz galda guļam garu tālskati un grasījos to paņemt, jo tālumā viedās kuģis.

—   Hei, hei — rokas nost! Nāciet ārā no turienes!

Izgāju no turienes. Klusā balsī apjautājos matrozim, kas patlaban slaucīja klāju:

—   Kas ir tas milzīgais pirāts ar ķērkstošo balsi?

—   Tas ir kapteinis Bērslijs — virsnieks — stūrmanis.

Paklimtu kādu brīdi pa klāju, bet tad man iegribējās darīt kaut ko interesantāku, un es sāku ar nazi graizīt reliņu. Tūliņ kāds mīlīgā balsi pamācoši ieteicās:

—   Nu, draugs, vai jums tiešām nav nekā prātīgāka ko darīt kā sagriezt kuģi skaidās? Vajadzētu gan nokaunēties.

Devos atpakaļ un sameklēju to pašu matrozi.

—   Kas ir tur tas briesmonis ar glumo ģīmi un glauno uzvalku?

—   Kapteinis L …., šitā kuģa īpašnieks, viens no pašiem galvenajiem priekšniekiem.

Pēc kāda laiciņa, aizgājis stūres mājas labajā pusē, pamanīju uz sola sekstantu. «Ar šito daiktu viņi ķer sauli,» noteicu savā nodabā; varbūt caur šo varēs saskatīt arī to tālīno kuģi. Lāgā vēl nebiju pacēlis sekstantu pie acs, kad man kāds pieskārās pie pleca un pārmetumu pilnā balsī sacīja:

—   Esmu spiests palūgt to atpakaļ, ser. Ja gribat kaut ko uzzināt par to, kā «ķer sauli», es labprāt jums to paskaidrošu, bet šo instrumentu neuzticu nevienam. Ja gribat noteikt vietu … Jā, jā, ser, eju!

Viņš aizsteidzās uz kreiso bortu, kur viņu kāds sauca. Es gāju meklēt rokā savu matrozi.

—   Kas ir tas gorilla ar zirnekļa kājām un svētuļa fizionomiju?

—   Tas ir kapteinis Džonss, ser, pirmais palīgs.

—   Tā gan. Tas ir trakāk par visu, ko līdz šim esmu dzirdējis. Paklausieties — es jums jautāju kā cilvēks un kā brālis — vai es varētu paņemt akmeni, mest to, vienalga, uz kuru pusi, un netrāpīt kādam no šā kuģa kapteiņiem?

—   Nezinu, ser; man šķiet, ka jūs varbūt trāpītu sardzes kapteinim, jo viņš stāv, šeku, tieši tur priekšā.

Ar diezgan smagu sirdi aizgāju no klāja un, lejup kāpdams, prātoju. Ja jau pieci pavāri spējot sabojāt zupu, kādēļ pieci kapteiņi nespētu izdarīt to pašu ar izpriecas braucienu?

## 4. NODAĻA. SVĒTCEĻNIEKU PIEJAUCĒŠANA * SVĒTCEĻNIEKU DZĪVE UZ JŪRAS * «ZIRGU BILJARDS» * «SINAGOGA» * VAKARS KOLA * DZEKA DIENASGRĀMATA * «KVEIKERSITIJAS» KLUBS * BURVJU LUKTURIS * GALA BALLE UZ KLĀJA * MĀŅU TIESAS PRĀVAS * ŠARĀDES * SVIN'lGIE SVĒTCEĻNIEKI * LENA MŪZIKA * STŪRMANIS IZSAKA SAKAS DOMAS

Drosmīgi arām jūru vairāk nekā nedēļu, un kapteiņu starpā neatgadījās nekādas juridiska rakstura domstarpības, ko būtu vērts pieminēt. Pasažieri ātri iemācījās piemēroties apstākļiem, un dzīve uz kuģa sāka ritēt gandrīz tādā pašā sistemātiskā vienmuļībā kā kazarmās. Negribu teikt, ka dzīve bija garlaicīga, jo garlaicīga tā nekādā ziņā nebija, tikai tajā bija daudz vienveidības. Kā tas uz jūras allaž mēdz notikt, pasažieri drīz vien iemanījās valodā lietot jūrniecības terminus — par drošu zīmi, ka viņi sāk justies kā mājās. Svētceļnieki no Jaunanglijas, Dienvidiem un Misisipi Ielejas vairs neteica, ka pulkstenis ir pusseptiņi, bet teica «septiņi zvani»; pulksten astoņos, divpadsmitos un četros viņiem bija «astoņi zvani»; garuma grādus kapteinis vairs nenoteica pulksten deviņos, bet «divos zvanos». Mēlei neaizķeroties, viņi runāja par «mesu», «pūpi», «bakbordu», «stīrbordu» un «baku».

Septiņos zvanos atskanēja pirmais gongs; astoņos bija brokastis tiem, kas nesirga ar jūrasslimību tādā mērā, lai nespētu ēst. Pēc tam visi veselie zem rokas pastaigājās šurp un turp pa promenādes klāju, baudīdami jauko rītu, bet sirgstošie izvilkās no kajītēm, ierīkojās airu glabātavas aizvējā un drūmu vaigu dzēra tur tēju, piekozdami sausiņus. No vienpadsmitiem bdz pusdienlaika azaidam un no azaida līdz pusdienām, ko pasniedza sešos, pasažieri kavēja sev laiku, kā katrs mācēja. Dažs lasīja, daudzi smēķēja un nodarbojās ar izšūšanu — protams, ne vienas un tās pašas personas; cits varēja viļņos meklēt un apbrīnot dziļjūras nezvērus; ar tālskati lūkot ieraudzīt kādu svešu kuģi un izteikt par to savus gudros spriedumus; vēl vairāk — ikviens uzskatīja par svētu pienākumu sekot, lai karogs tiktu pacelts un trīsreiz nolaists pusmastā, laipni atbildot uz svešā kuģa sveicienu; smēķēšanas telpā nekad netrūka kungu, kas nodevās kāršu, kauliņu un domino spēlei, īpaši iecienīts bija domino — šī brīnišķīgā, nekaitīgā spēle; bet lejā uz galvenā klāja kuģa priekšgalā pie vistu kūts un lopu aizgalda mēs mēdzām spēlēt tā saukto «zirgu biljardu». Zirgu biljards ir varena spēle. Tā ir jautra, aizraujoša, prasa veiklas kustības un ir kaut kas vidējs starp «klasēm» un biljardu, spēlējama ar nūjas palīdzību. Uz klāja ar krītu uzzīmē lielu «klasi» ar rūtiņām. Visas rūtiņas ir numurētas. Jūs nostājaties trīs četrus soļus no šīs diagrammas, jūsu rīcībā ir biezas koka ripas, ko jūs ar garu nūju, spēcīgi sitot, raidāt uz priekšu. Ja ripa apstājas uz svītras, nekas nav iegūts. Ja izdodas to ieraidīt 7. rūtiņā, iegūti septiņi punkti, ja 5. rūtiņā,— pieci punkti un tā joprojām. Uzvara gūstama ar simt punktiem, vienlaikus var spēlēt četri dalībnieki. Šī spēle būtu gaužām viegli spēlējama uz nekustīgas virsmas, bet mūsu apstākļos tā prasīja lielu māku. Mums vajadzēja ierēķināt kuģa zvalstīšanos uz labajiem un kreisajiem sāniem. Bieži vien spēlētājs izkalkulēja, ka nupat kuģis nosvērsies uz labo pusi, bet šis nekā. Rezultātā ripa aiztriecās par vairākiem jardiem sānis no «klasēm», un tad vienam bija kauns, citiem lielie smiekli.

Lietainā laikā pasažieriem, protams, vajadzēja palikt mājās, citiem vārdiem sakot, kajītēs, un kavēt laiku spēlēs, lasot, lūkojoties pa iluminatoriem uz tagad jau pierastajām bangām un tenkojot.

Ap septiņiem vakarā pusdienas bija paēstas; sekoja stundu ilga promenāde pa augšējo klāju; tad nodunēja gongs, un daudzi pasažieri devās uz kajīti kuģa pakaļgalā (augšējo), glīti iekārtotu piecdesmit vai sešdesmit pēdu garu telpu, lai piedalītos vakara svētbrīdī. Pie īstas ticības neatgrieztie šo salonu bija iedēvējuši par «sinagogu». Svētbrīdis parasti sastāvēja tikai no divām garīgām dziesmām, kas atrodamas

Plimulas dziesmu krājumā, un īsas lūgsnas un tikai retumis ilgumā pārsniedza piecpadsmit minūtes. Dziesmas pavadīja harmonija mūzika, ja jūra bija pietiekami rāma, lai spēlētājs varētu nosēdēt, pie krēsla nepiesiets.

Pēc vakara svētbrīža «sinagoga» drīz vien pārvērtās par kaut ko līdzīgu vakarskolas klasei, kur visi skolēni cītīgi raksta. Tāda aina līdz šim vēl nebija redzēta ne uz viena kuģa. Pie garajiem ēdamgaldiem, kas atradās gar abām salona sānsienām visā telpas garumā, ap divdesmit vai trīsdesmit kungu un dāmu šūpojošos lampu gaismā ņēmās divas trīs stundas no vietas rakstīt piezīmes savās dienasgrāmatās. Ak vai! Cik bēdīgu galu ņēma vairums šo grandiozi iesākto dienasgrāmatu! Šaubos, vai no visa svētceļnieku pulka kaut viens spēj uzrādīt simt kārtīgu lappušu par pirmajām divdesmit ceļojuma dienām ar «Kveikersitiju», un esmu svēti pārliecināts, ka nebūs ne desmit pasažieru, kas būs pierakstījuši dienasgrāmatā divdesmit lappuses par visu divdesmittūkstoš jūdžu garo ceļojumu! Cilvēka mūžā gadās laikposmi, kad liekas neizsakāmi svarīgi fiksēt dienasgrāmatā precīzi katru savu soli; un viņš ķeras pie darba ar tādu jūsmu, kas viņu pārliecina, ka dienasgrāmatas rakstīšana ir vispareizākais un vispatīkamākais laika kavēklis. Bet, ja nodzīvo vēl divdesmit vienu dienu, viņš atskārš, ka vienīgi tie retie cilvēki, kuru raksturu iezīmē drosme, izturība, dzelžaina uzticība pienākumam paša pienākuma labad un nesalaužama apņēmība, spēj ķerties pie tik pārvarīga pasākuma kā dienasgrāmatas rakstīšana un nepiedzīvot kaunpilnu sakāvi.

Viens no mūsu populārākajiem jauniešiem — Džeks, lielisks puisis ar saprātīgu galvu un tādām kājām, uz kurām noskatīties tīrais prieks — tik garas, taisnas un slaidas tās bija, ik rītu, sajūsmā starodams, ziņoja par saviem panākumiem, sacīdams:

—   Man tas darbiņš forši iet uz priekšu!—(Būdams labā omā, viņš mēdza runāt žargonā.) Vakar sarakstīju dienasgrāmatā desmit lappušu, un jūs jau zināt, ka aizvakar piepildīju deviņas, bet aizaizvakar — divpadsmit lappuses. Traki interesanta nodarbošanās!

—   Ko jūs tur varat sarakstīt, Džek?

—   Nu, visu. Katrā pusdienlaikā — platuma un garuma grādus; jūdzes, cik esam pēdējā diennaktī nobraukuši; atzīmēju visas domino partijas, kurās esmu uzvarējis, un visas zirgu biljarda spēles; rakstu par vaļiem un haizivīm, un delfīniem; atstāstu svētdienas sprediķa saturu (skaidrs, ka tas mājniekiem patiks); un tad par kuģiem, ar kuriem sasveicināmies, un to piederību; kāds todien pūta vējš, un vai viļņi bija lieli, un kādas buras bija uzvilktas, kaut gan parasti braucam bez burām; ka visu laiku kuģojam pretvējā — nesaprotu, kāda tam jēga?— pierakstu, cik reižu Moults samelojas, vārdu sakot, itin visu! Man līdz pēdīgajam pierakstīts katrs sīkums. Tēvs man lika rakstīt dienasgrāmatu. Kad būšu beidzis, viņš to neatdos par tūkstoš dolāriem.

—   Nē, Džek, tā būs dārgāka par tūkstoš dolāriem — kad būsiet to pabeidzis.

—   Jūs domājat?

—   Jā, tā būs tūkstoš dolāru vērts — kad būsiet to pabeidzis. Varbūt pat vairāk.

—   Ziniet, man pašam ari puslīdz tā šķiet. Nav jau nekāds smērējums.

Taču drīz vien tā kļuva par «nevērtīgu smērējumu». Kādu vakaru Parīzē pēc smaga dienas darba — ievērojamāko vietu aplūkošanas — es ieminējos:

—   Iešu kādu bridi paklaiņot pa kafejnīcām, Džek, un došu jums iespēju visu redzēto sarakstīt dienasgrāmatā.

Viņa seja sadrūma. Viņš sacīja:

—   Nē, nepūlieties. Man šķiet, es to dienasgrāmatu vairs nerakstīšu. Drausmīgi garlaicīgi. Ziniet, es rēķinu, ka esmu kādas četrtūkstoš lappuses parādā. Par Franciju tur nav ne vārda. Sākumā domāju — izlaidīšu Franciju un sākšu visu no jauna. Bet tas jau vairs nebūs tas,— kā jums liekas? Seniors teiks: «Paklau, vai tad Francijā tu nekā neredzēji?» Tā lieta neies cauri. Sākumā spriedu, ka par Franciju vajadzēs izrakstīt no ceļveža, kā to dara vecais Bedžers no priekšgala kajītes, jo viņš raksta grāmatu. Bet tur ir vairāk nekā trīssimt lappušu. Nē, man šķiet, no tādas dienasgrāmatas nav nekādas jēgas,— kā jūs domājat? Tikai lieka noņemšanās, vai tā nav?

—   Jā, nepilnīga dienasgrāmata nekas īpašs nav, bet tāda ar precīziem pierakstiem ir tūkstoš dolāru vērts — ja tiek pabeigta.

—   Tūkstoti… tā jau varētu gan būt. Bet es nespētu to pabeigt ne par miljonu.

Tas, kas notika ar viņu, piemeklēja vairumu centīgo va- karskolnieku salonā. Ja gribat kādam jaunam cilvēkam piespriest nežēlīgu un mokpilnu sodu, lieciet viņam veselu gadu rakstīt dienasgrāmatas.

Tika izmantoti dažādi līdzekli, lai pakavētu ekskursantiem laiku un uzturētu viņos možu garu. Visus pasažierus apvienoja klubā, kas pēc vakara dievvārdiem sapulcējās tai pašā vakarskolā; šajās sanākšanās kāds balsī lasīja citiem priekšā par zemēm, ko apmeklēsim, pēc tam saņemto informāciju kopīgi apsprieda.

Ekspedīcijas fotogrāfs dažkārt atnesa savas caurspīdīgās bildītes un burvju luktura gaismā sarīkoja jauku izrādi. Gandrīz visi viņa attēli rādīja svešzemju ainas, taču to vidū pagadījās arī viens otrs dzimtās zemes skats. Viņš paziņoja, ka izrāde notiks «pakaļējā klāja salonā pēc diviem zvaniem (deviņos vakarā) un pasažieriem tiks parādītas vietas, kur viņi nokļūs», kas bija gaužām jauki, bet ērmotas sagadīšanās dēļ pirmajā attēlā, kas atspīdēja uz ekrāna, bija redzama Grlnvudas kapsētai

Dažā zvaigžņotā vakarā mēs augšējā klājā zem telts pārsega sarīkojām dejas, aizstādami balles zāles spožo apgaismojumu ar kuģa lākturiem, ko piekārām pie nojumes balstiem. Par mūziku gādāja mazliet astmatiskā melodikona pagalam juceklīgie pūliņi, jo tas pastāvīgi aizelsās, kad vajadzēja izdot spēcīgāku skaņu, klarnete, kas skanēja visai nedroši augšējos toņos un gauži melanholiski zemākajos, un diezgan nožēlojams akordeons, kura plēšas bija vienā vietā ieplīsušas, un tas šņāca stiprāk nekā kvieca — smalkāks apzīmējums man patlaban neiešaujas prātā. Taču dejošana iznāca vēl nelāgāka par mūziku. Kad kuģis sazvēlās uz labo pusi, viss dejotāju pulks gāzās tam līdzi uz labo bortu un dzīvā kaudzē sakrita pie reliņiem; kad kuģis sasvērās pa kreisi, visi tikpat lielā vienprātībā lidoja pretī kreisajam bortam. Valsētāji paguva pagriezties dejā sekundes piecpadsmit, tad tuvojās reliņiem tādā trauksmē, it kā būtu nolēmuši mesties pāri bortam. Virdžlnijas kadriļai, kad to dejoja uz «Kveikersitijas» klāja, bija daudz vairāk apgriezienu nekā jebkurai kadriļai, kādas līdz tam tiku redzējis, un skatītājiem šis dejas vērot bija tikpat interesanti, cik dalībniekiem tās dejot, ik mirkli riskējot ar dzīvību un tikai par mata platumu paglābjoties no bojāejas. Beidzot no deju priekiem atteicāmies.

Nosvinējām vienai dāmai dzimumdienu ar tostiem, runām, viņai veltītu dzejoli un visu pārējo. Inscenējām māņu tiesas prāvu. Bez šādas prāvas vēl neviens kuģis nav aizbraucis līdz galam. Kuģa ekonomu* «apsūdzēja», ka viņš 10. kajītē nozadzis mēteli. Tika izraudzīts tiesnesis, sekretāri, tiesu izpildītājs, konstebli, šerifi, prokurors un advokāts; lieciniekiem izsūtīja pavēstes; pēc ilgiem strīdiņiem sastādīja zvērināto žūriju. Liecinieki, kā vienmēr, uzstājās muļķīgi, nedroši un sapinās pretrunās. Prokurors un advokāts bija daiļrunīgi, prata argumentēt, prata viens otru nozākāt — gluži kā īstenībā. Pēdīgi izmeklēšana bija galā un tiesnesis nobeidza prāvu ar absurdu slēdzienu un smieklīgu spriedumu.

Jaunie puiši un jaunās dāmas pāris reižu salonos sarīkoja šarādes, un tās guva lielākos panākumus no visiem izklaides pasākumiem.

Mēģinājām nodibināt debašu klubu, bet no tā nekas neiznāca. Uz kuģa nebija talantīgu oratoru.

Neviens no mums negarlaikojās — to varu teikt droši, bet mēs izklaidējāmies visai" klusu. Mēs ļoti reti spēlējām klavieres; mēs spēlējām klarnetes un flautas duetu, un tā bija laba mūzika, cik tur vispār bija mūzikas, jo spēlējām visu laiku vienu un to pašu melodiju; tā gan bija ļoti jauka melodija — cik labi es to atceros!— un nezinu, vai maz kādreiz spēšu no tās atbrīvoties. Melodikonu un harmoniju spēlējām vienīgi dievkalpojumos … bet nu es aizsteidzos par tālu uz priekšu: jauneklis Alberts prata vienu dziesmiņu — apmēram: «O, vai nu tā vai šitā, cik brīnum jauki zināt, ka viņš ir tāds vai šitāds.» (Neatceros vairs īsti precīzi dziesmas nosaukumu, bet meldiņš bija gaužām sērīgs un sentimentāls.) Alberts to spēlēja ļoti bieži, līdz beidzot vienojāmies, ka viņš to vairs nedarīs. Taču neviens nedziedāja mēnesnīcas naktīs uz augšējā klāja, un draudzes dziedāšana dievkalpojumos un svētbrīžos nevarēja lepoties ar pārliecīgu saskanību. Es cietos, cik ilgi spēju, tad piebiedrojos, cenzdamies to uzlabot, bet ar to iedrošināju piebiedroties arī jauno Džordžu, un iznāca aplam, jo Džordžam pašlaik bija balss lūzums, un viņa drūmais bass dažkārt, kā mēdz teikt, «norāvās no ķēdes» un pārbiedēja apkārtstāvošos ar spiedzīgi augstu «gailīti». Bez tam Džordžs nezināja dziesmu meldijas, kas arī kaitēja viņa priekšnesumam. Es viņu pamācīju:

—   Neimprovizē, Džordž. Tas ir pārāk patmīlīgi. Tu izpelnīsies pārmetumus. Turies pie «Kronēšanas», tāpat kā visi. Melodija ir skaista, un tā uz ātru roku tu to neuzlabosi.

—   Es nemaz necenšos to uzlabot un dziedu taču tāpat kā visi — tieši pēc notīm.

Viņš no visas tiesas bija pārliecināts, ka dzied pareizi, tādēļ varēja vainot tikai pats sevi, ja balss kādreiz iestrēga un viņam kaklā iemetās krampji.

Mazticīgo vidū radās tādi, kas nemitīgi pretvējā vainoja mūsu sirdi plosošo korī dziedāšanu. Bija pat tādi, kas atklāti apgalvoja •— šāda dziedāšana vien esot pietiekams drauds jau savos labākajos brīžos, bet, ja šo noziegumu padziļina, ļaujot piedalīties Džordžam, tas nozīmējot tīšuprāt izaicināt likteni. Viņi neatlaidīgi turējās pie domas: ja koris turpināšot tādā pašā garā spīdzināt melodijas, tas beigu beigās kādu dienu izsaukšot tādu vētru, ka kuģis murdēdams noies dibenā.

Daži sāka protestēt pat pret lūgsnu saturu. Stūrmanis izteicās, ka svētceļnieki esot nežēlīgi:

—   Katru mīļu vakaru pēc astoņiem zvaniem viņi lūdz, lai dievs dod labu ceļavēju, zinādami tikpat skaidri, kā es zinu, ka šis pašlaik ir vienīgais kuģis, kas dodas uz austrumiem, bet rietumu virzienā peld tūkstoš kuģu, un mūsu labais ceļavējš tiem būs pretvējš … Visuvarenais pūš labu ceļavēju tūkstoš kuģiem, bet šis mežoņu bars lūdzas, lai vēju apsviež akurāt otrādi un izpatīk vienam kuģim, turklāt tvaikonim! Nekādas sajēgas, nekāda prāta, nekādas kristīgu ļaužu žēlsirdības! Ij klausīties negribas tādās bezjēdzībās!

## 5. NODAĻA. VASARA ATLANTIJAS OKEĀNĀ * EKSCENTRISKAIS MĒNESS * MISTERS BL1HERS ZAUDĒ TICĪBU SAVAM PULKSTENIM * «KUĢA LAIKA» MISTĒRIJA * DZELMES IEMĪTNIEKI * «ZEME!» * PIRMIE SOĻI SVEŠĀ ZEMĒ * IEZEMIEŠI BRĪNĀS * KĀDS VĀRDS PAR AZORU SALĀM * BL1HERA KATASTROFISKĀS PUSDIENAS * LAIMĪGĀS BEIGAS

«Ar vēju vai bez vēja», kā mēdz teikt jūrnieki, mēs tomēr aizvadījām desmit jaukas dienas ceļā no Ņujorkas līdz Azoru salām — ne pārāk straujš skrējiens, jo attālums ir tikai divi tūkstoši četri simti jūdžu, tomēr kopumā bija visai patīkams. Tiesa, visu laiku pūta pretvējš, vairākkārt bangoja arī vētras, kas noguldīja vārgdieņu cisās pusi pasažieru, tā ka kuģis izskatījās pamests un drūms, vētras, ko neaizmirsīs neviens no tiem, kuri palika uz viļņu augšup, lejup mētātā klāja un samirka šļakatās, kas jo augstu uzsitās kuģa priekšgalā un brāzās pāri visam kuģim kā pērkona lietusgāze; taču lielākoties baudījām liegas vasaras dienas un naktis, kas bija vēl jaukākas par dienām. Pieredzējām pilnmēness fenomenu — pilnais mēness ik nakti spīdēja debesīs vienā un tai pašā vietā. Sākumā mēs šo mēness dīvaino uzvedību neizpratām un apjēdzām tikai vēlāk: šādā ātrumā virzoties uz austrumiem, mēs ik dienu ieguvām apmēram divdesmit minūšu, lai turētos solī ar mēnesi. Draugiem, kas palika mājās, tagad mēness jau kļuva vecs, bet mēs, gluži kā Jozua*, pratām to noturēt visu laiku vienā un tai pašā vietā un stāvoklī.

Jauno misteru Bliheru, kas dzīvo Tālajos Rietumos un kam šis ir pirmais jūrasbrauciens, «kuģa laiks» varen uztrauca, jo tas pastāvīgi mainījās. Viņš ļoti lepojās ar savu jauno pulksteni un sākumā pastāvīgi vilka to ārā no kabatas un pārbaudīja, kad pusdienlaikā atskanēja astoņi zvana piesitieni, taču drīz vien sāka likties, ka viņš pulkstenim vairs neuzticas. Septiņas dienas pēc izbraukšanas no Ņujorkas viņš iznāca uz klāja un visā nopietnībā paziņoja:

—   Skaidra blēdībai

—   Kas par blēdību?

—   Nu, šitais mans pulkstenis. Nopirku to Ilinoisā — samaksāju simt piecdesmit dolāru un domāju, ka būs labs pulkstenis. Un, dieva vārds, krastā tas tiešām ir labs, bet šeit uz ūdeņiem nezin kādēļ vairs neder, varbūt tam piemetusies jūrasslimība. Atpaliek; iet kā normāls pulkstenis līdz pusdivpadsmitiem, bet tad ne no šā, ne no tā — atpaliek. Es pārbīdīju sasodīto regulatoru, apdzinu apkārt veselai diennaktij; nelīdz; aizskrien priekšā visiem kuģa pulksteņiem, iet kā paklausīgs zirdziņš

līdz pusdienlaikam, bet tad, kā atskan astoņi zvani, tā atkal desmit minūšu trūkst. Nesaprotu, ko lai ar viņu iesāku. Pulkstenis dara, ko spēj, iet vismožākā gaitā, bet tas viņu neglābs. Jāteic, ka uz visa kuģa nav pulksteņa, kas precīzāk rādītu laiku, bet ko tas līdz? Tiklīdz noskanēs astoņi zvana piesitieni, skaidrs — trūks no finiša 10 minūtes.

Ik pa trim dienām kuģis ieguva veselu stundu laika, bet šis nabaga puisis gribēja piespiest savu pulksteni turēties solī. Taču, kā jau pats minēja, viņš bija aizgriezis regulatoru līdz pēdējai iespējai, pulkstenis gāja «vismožākajā gaitā», un viņam atlika vienīgi bezpalīdzīgi vērot, kā kuģis sacensībā uzvar. Mēs viņu aizsūtījām pie kapteiņa, kapteinis viņam izskaidroja «kuģa laika mistēriju» un beidzot nomierināja viņa satraukto prātu. Pirms izbraukšanas šis jauneklis uzdeva milzums jautājumu par jūrasslimību, gribēja zināt, kādas tai pazīmes un kā var uzzināt, ka tā uzbrukusi. To viņš uzzināja.

Mēs, protams, varējām, cik tīk, vērot parastos dzelmes brīnumus — haizivis, vaļus, delfīnus un tā tālāk, bet tad tiem arvien biežāk sāka pievienoties portugāļu nautilu bari. Daži bija balti, daži košā karmīnsarkanā krāsā. Nautils līdzinās caurspīdīgai, recekļainai skrandai, kas izplešas kā bura, lai uztvertu vēju; tam ir pēdu līdz divas pēdas gari gaļīgi taustekļi, kas palīdz ūdenī stabili noturēties stāvus, šis radījums ir labs jūrnieks ar lielisku jūrasbraucēja izjūtu. Kad tuvojas vētra vai sāk pūst ļoti spēcīgs vējš, tas buru ierēvē, bet vētras laikā pilnīgi ienirst dzelmē. Parasti bura tiek turēta slapja un labā burāšanas pozīcijā, ik pa brīdim to no jauna apmērcējot. Jūrnieki stāsta, ka nautili sastopami vienīgi šajos ūdeņos starp trīsdesmit piekto un četrdesmit piekto platuma grādu.

Divdesmit pirmajā jūnijā, pulksten trijos no rīta, mūs pamodināja, lai pavēstītu, ka redzamas Azoru salas. Es atteicu, ka pulksten trijos no rīta ne mazākā mērā neinteresējos par salām. Taču drīz vien ieradās otrs mocītājs, pēc tam trešais, pēc viņa vēl viens, un beidzot, saprazdams, ka vispārējā sajūsma nevienam neļaus mierīgi gulēt, cēlos augšā un samiegojies izmeimuroju uz klāja. Ap to laiku pulkstenis jau rādīja pusseši, rīts bija mikli dzestrs un vējains. Siltās drēbēs satuntuļojušies, miegainie pasažieri izskatījās visai nelaimīgi, spiezdamies pie skursteņiem un drūzmēdamies ventilatoru aizsegā, kur meklēja glābiņu no nežēlīgās vējpūtas un saltajām šļakatām.

Salu, ko varēja saredzēt, sauca Floresa. Likās, ka uz tās ir tikai viens vienīgs dubļu kalns, kas iezīmējās pelēkajā dūmakā virs jūras. Taču, kad piebraucām tuvāk, parādījās saule un pavēra skaistu ainavu — daudz zaļumos slīgstošu lauku māju un pļavu, kas aizstiepās pusotra tūkstoša pēdu augstumā, līdz augšmala pazuda mākoņos. Salu apjoza asas, smailas klintsradzes, starp tām šauri kanjoni, gar kuriem vietvietām pacēlās klinšu blīvas, kas izskatā atgādināja nocietinājuma sienas un cietokšņus; caur saplosītām mākoņu plūksnām lauzās platas saulstaru šautras, apjožot ar zelta ugunsjostām virsotnes, nogāzes un ielejas, kamēr pārējā ainava grima dziļā krēslībā. It kā ziemeļblāzma no mūžīgajiem ledājiem būtu pārnesta uz nebeidzamās vasaras zemi!

Apbraucām apkārt divām trešdaļām salas, turēdamies četras jūdzes no krasta, un talkā tika ņemti visi uz kuģa atrodamie binokļi, lai izšķirtu strīdu, vai tumši zaļie plankumi nogāzēs ir kokaudzes vai nezāļu lauki un kas ir šķietamie baltie ciemati krastmalā — īsti ciemi ar mājām vai vienīgi balti kapsētas pieminekļi un kapakmeņi. Pēdīgi pagriezāmies atpakaļ jūrā, lai dotos uz Sanmigelu, un Floresa drīz vien atkal kļuva par dubļu kalna blīvu, iegrima dūmakā un pazuda skatienam. Taču daudziem ar jūrasslimību sirgstošiem pasažieriem nāca par labu atkal ieraudzīt zaļus pakalnus, un pēc šī īsā brīža visi kļuva daudz mundrāki, nekā varēja gaidīt pēc tam, kad tie tik apgrēcīgi agri bija izcelti no gultas.

Mūsu nodomu par piestāšanos Sanmigelā tomēr izjauca pēkšņi ap pusdienlaiku sacēlusies vētra, kas sāka tik nežēlīgi mētāt kuģi, ka vienīgais prātadarbs bija meklēt patvērumu. Tādēļ stūrējām uz tuvāko salu — Feijalu (turienieši to sauca par Faiolu — ar uzsvaru uz pirmās zilbes). Izmetām enkuru Ortas atklātajā reidā pusjūdzi no krasta. Pilsētā ir aptuveni deviņi tūkstoši iedzīvotāju. Sniegbaltās mājas slīgst leknā zaļumā, grūti iedomāties glītāku un pievilcīgāku pilsētu. Tā uzcelta trīssimt līdz septiņsimt pēdu augstu kalnu ielokā; kalni apstrādāti līdz pašām virsotnēm — nav ne pēdas neapstrādātas zemes. Katru tīrumu, katru zemes akru nelielos četrstūros iejož mūra žogi, kuru uzdevums ir pasargāt laukus no niknajiem, postošajiem vējiem, kas šeit brāzmo. Simtiem zaļo, melnās lavas akmeņu žogu ietverto četrstūrīšu piešķir kalniem milzīgu šaha galdiņu izskatu.

Salas pieder Portugālei, un Feijalā visur jūtama portugāļu ietekme. Bet par to vēlāk. Vesels bars melnīgsnēju, bļaustīgu, melīgu, plecus raustošu, žestikulējošu portugāļu laivinieku ar vara gredzeniem ausīs un blēdību sirdī liptin aplipa ap kuģi, un daudzi no mūsējiem salīga ar viņiem nogādāšanu krastā — vienu jebkuras valsts sudraba monētu no galviņas. Piestājām pie neliela forta mūriem, kur bija uzstādīti divpadsmit un trīsdesmit divu mārciņu kalibra lielgabali, ko Ortas iedzīvotāji uzskatīja par ārkārtīgi biedīgu bruņojumu, taču, ja mēs kādreiz iedomātos uzbrukt ar vienu no saviem torņa monitoriem, ortiešiem nāktos savu lielgabalu fortu meklēt rokā pa visu apkārtni, ja viņiem tā atkal ievajadzētos. Ļaudis, kas bija salasījušies piestātnē, izskatījās visai nožēlojami: vīrieši un sievietes, puikas un meitenes — visi skrandaiņi un baskāji, noplukuši un netīri, piedzimuši un uzauguši par profesionāliem ubagotājiem. Viņi mums sekoja soli solī, un, kamēr uzturējāmies Feijalā, netikām no tiem vaļā ne mirkli. Gājām pa galvenās ielas vidu, skrandaiņi mūs ielenca no visām pusēm un nenolaida no mums acu; ik mirkli daži ziņkārīgākie paskrējās procesi

jai pa priekšu un skatījās atpakaļ, gluži kā lauku puikas, kad pavada ceļojošā cirka reklāmas ziloņa gājienu pa ciema ielām. Es jutos glaimots, ka esmu kļuvis par dalībnieku šādā sensācijā. Šur tur redzējām namdurvīs stāvam portugālietes ar modīgām portugāļu kapucēm galvā. Šīs kapuces darinātas no biezas zilas vadmalas, piestiprinātas pie tādas pašas drānas apmetņiem un ir neglītuma kalngals. Tās ir augstas, platas un neizmērojami dzijas. Galvā uzmauktas, tās izskatās kā cirka teltis, un sievietes galva kapucē pazūd kā sufliera galva skārda kastē uz operteātra skatuves. Šai drausmīgajai kapotei, kā to šeit dēvē, nav nekādu rotājumu, tā ir tikai neglīta, netīri zila zēģele; astoņu rumbu vējā sieviete paiet nevar — viņai vai nu ejot jāturas pa vējam, vai jāpaliek mājās. Pamatmodelis kapotēm visās salās ir vienāds un nemainīgi saglabāsies modē turpmākajos tūkstoš gados, tomēr katrā salā kapotes piegrieztne atšķiras no citām tieši tik daudz, lai zinoši vērotāji varētu pateikt, kurā salā attiecīgā dāma dzīvo.

Portugāļu sīknauda — reiss — ir apbrīnojama naudas vienība. Viens dolārs pielīdzināms tūkstoš reisiem, un visi finansiālie darījumi tiek kārtoti reisos. Mēs to nezinājām līdz pat brīdim, kamēr ar Blihera starpniecību izdevās to atklāt. Blihers teicās esam tik laimīgs un liktenim pateicīgs, nokļuvis atkal uz cietas zemes, ka gribot svinēt svētkus,— viņš esot dzirdējis, ka iztika šai zemē lēta, tādēļ nolēma sarīkot grandiozu mielastu. Viņš ielūdza deviņus viesus, un mēs pilsētas galvenajā viesnīcā paēdām lieliskas pusdienas. Kamēr līksmā prātā baudījām labus cigārus, labu vīnu un ciešamas anekdotes, viesnīcas īpašnieks atnesa rēķinu. Blihers uzmeta tam skatienu un sakritās sejā. Lai pārliecinātos, ka acis nav viņu vīlušas, viņš izlasīja rēķinu vēlreiz, tad drebošā balsī nolasīja uzrakstīto skaļi, un rozes viņa vaigos pārvērtās par pelniem.

—«Desmit pusdienas par 600 reisiem —6000 reisu.» Posts un izputēšanai

—«Divdesmit pieci cigāri par 100 reisiem gabalā—2500 reisu.» Māmiņ, māmulīti

—«Vienpadsmit pudeļu vīna par 1200 reisiem pudelē—13 200 reisu.» Dievs, esi mums žēlīgsl

—«KOPA: DIVDESMIT VIENS TŪKSTOTIS SEPTIŅI SIMTI REISU!» Lai Mozus un visi pravieši stāv man klāt! Uz visa kuģa nav tik daudz naudas, lai samaksātu šādu rēķinu! Ejiet, puiši, atstājiet mani manam liktenim. Esmu beigts cilvēks.

Tik apjukusi kompānija laikam nekad nav redzēta. Neviens nespēja izteikt ne vārda. Likās, ka ikviens ir satriekts līdz sirds dziļumiem. Vīna glāzes lēnām atgriezās uz galda neizdzertas, cigāri nemanot izkrita no nejūtīgajiem pirkstiem. Katrs meklēja drošinājumu kaimiņa acīs, bet nespēja tur ieraudzīt ne mazākā cerības stariņa. Beidzot

drausmais klusums tika pārtraukts. Izmisīgas apņemšanās ēna kā mākonis nogūla pār Blihera vaigu, un viņš ierunājās:

— Saimniek, tā ir zemiska, nelietīga krāpšana, un es to nemūžam necietīšu. Te būs simt piecdesmit dolāru, ser, un vairāk jūs nedabūsiet, kaut es te gulētu savās asinīs — vairāk ne centa.

Mēs atdzīvojāmies, saimnieks sašļuka, vismaz mums tā likās; katrā ziņā viņš izskatījās samulsis, lai gan no teiktā nebija sapratis ne vārda. Viņš vairākkārt paskatījās pārmijus uz zelta monētu kaudzīti un uz Bliheru, pirms izgāja ārā. Tur viņš laikam bija sameklējis kādu amerikāni, jo atnesa rēķinu, pārtulkotu valodā, ko kristīgs cilvēks var saprast, proti:

10   pusdienas, 6000 reisu jeb………………………………………….. 6 dolāri

25 cigāri, 2500 reisu jeb …………………………………………………. 2.50 "

11   pudeles vīna, 13 200 reisu jeb …………………………………… 13.20 "

KOPA: 21 700 reisu jeb …………………………………………………. 21.70 dolāru

Blihera viesu vidū atgriezās līksmība. Tika pasūtīti papildu atspirdzinājumi.

## 6. NODAĻA. SOLĪDA INFORMĀCIJA » APSŪNOJUSI SABIEDRĪBA * DĪVAINAS PARAŠAS UN TIKUMI * JEZUĪTU BLĒDĪBAS * FANTASTISKS SVĒTCEĻOJUMS * RUSA IETVJU PIRMSĀKUMS ♦ RĒĶINU KĀRTOŠANA AR SALINIEKIEM * ATKAL JŪRĀ

Man liekas, Amerikā Azoru salas ir gaužām maz pazīstamas. Mūsu kuģa pasažieru vidū nebija neviena paša cilvēka, kas jel ko par tām zinātu. Vairums ekskursijas dalībnieku, kas bija daudz lasījuši par pārējām apmeklējamām zemēm, zināja par Azorām vienīgi to, ka tajās ietilpst deviņas nelielas salas kaut kur tālu Atlantijas okeānā mazliet vairāk nekā pusceļā no Ņujorkas līdz Gibraltāram. Tas bija viss. Tādēļ jūtos aicināts iestarpināt šeit paragrāfu ar sausiem faktiem.

Dzīve te rit tipiski portugāliski, citiem vārdiem sakot, gausi, nabadzībā, bez rosmes, snaudulīgi un laiski. Salas pārvalda Portugāles karaļa iecelts civilais gubernators, kā ari militārais gubernators, kuram pieder virsvara pār civilo gubernatoru, ko viņš drīkst kontrolēt un izmantot pēc patikas. Salas apdzīvo apmēram 200 000 cilvēku, gandrīz vienīgi portugāļi. Viss ir kopš seniem laikiem iedibināts un noteikts, jo šai zemei jau bija simt gadu, kad Kolumbs atklāja Ameriku. Galvenā kultivējamā labība ir kvieši, kurus salinieki audzē, kuļ un maļ tieši tā, kā to darīja viņu vec-vec-vec-vectēvi. Viņi lieto koka arklus ar dzelzs apmali; mazajās ecēšās jūdzas vīrieši un sievietes; graudus maļ nelielās vējdzirnavās, kuru jauda ir desmit bušeļi dienā. Graudus dzirnās ber meldera palīgs, bet pats melderis stāv blakus un raugās, lai palīgs neiesnaužas. Ja iegriežas nelabvēlīgs vējš, pie dzirnām piejūdz ēzeļus, kuri vajadzīgajā virzienā griež visu dzirnavu augšējo daļu; nevienam neienāk prātā pierīkot mehānismu, kas grieztu tikai spārnus. Graudus no vārpām izkuļ tieši tā, kā to darīja Metuzāla laikos,— palaiž virsū vēršus, lai izbradā. Nekur meklēdams neatradīsi nevienu ķerru — visas nastas tiek pārnēsātas vai nu uz galvas, vai ēzeļa muguras, dažkārt arī pārvadātas meldru pinuma ratos ar smagiem viengabala koka riteņiem, kas griežas kopā ar asi. Visās salās nav neviena moderna arkla, nevienas kuļmašīnas. Visi mēģinājumi tādus jauninājumus ieviest beigušies neveiksmīgi. Būdams krietns katolis, portugālis, krustus mezdams, lūdz dievu to kungu pasargāt viņu no dievzaimošanai pielīdzināmas vēlēšanās zināt vairāk, nekā zinājis viņa tēvs. Klimats ir maigs; salās nekad nav ne sniega, ne sala, ne ledus, un pilsētās es neredzēju neviena skursteņa. Vienas ģimenes ēzeļi, vīrieši, sievietes un bērni ēd un guļ vienā istabā, dzīvo netīrībā, ir kukaiņu apsēsti un patiesi laimīgi. Salinieki melo un cenšas apkrāpt svešniekus, ir galēji tumsoņi un netur godā mirušos tuviniekus. Pēdējā īpašība norāda, cik maz viņi atšķiras no saviem ēzeļiem, ar kuriem kopā ēd un guļ. Vienīgie labi ģērbušies portugāļi šajā sabiedrībā ir apmēram pusducis turīgo ģimeņu, jezuītu garīdznieki un nelielā garnizona karavīri. Laukstrādnieka alga ir divdesmit četri centi dienā; labi apmācīts amatnieks saņem divreiz vairāk. Naudu viņi aprēķina reisos — tūkstoš reisu vienā dolārā, tādējādi juzdamies bagāti un apmierināti. Senāk salās auga lieliskas vīnogas un tika raudzēts un eksportēts izcili labs vīns. Bet pirms piecpadsmit gadiem vīna dārziem uzkrita sērga, vīnogulāji iznīka, un kopš tā laika vīnu vairs nedara. Tā kā visām Azoru salām ir vulkāniska cilme, zeme tur ir izcili auglīga. Gandrīz ikviena zemes pēda tiek izmantota, iegūstot no katras kultūras divas trīs ražas gadā, tomēr nekas netiek eksportēts, izņemot nedaudz apelsīnu, ko izved galvenokārt uz Angliju. No jauna uz salām neviens nepārceļas dzīvot, un neviens salinieks tās nepamet. Neviens Feijalā nesaprot, ko nozīmē jaunas ziņas. Tikpat sveša kaislība ir vēlēšanās uzzināt kaut ko jaunu. Kāds diezgan attīstīts portugālis apvaicājās, vai mūsu Pilsoņu karš jau esot beidzies. Viņš teica, ka viņam kāds esot par to kaut ko stāstījis, vai vismaz viņam liekoties, ka reiz kāds par kaut ko tamlīdzīgu ieminējies! Kad viens no pasažieriem iedeva kādam garnizona virsniekam dažus Tribune, Herald un Times numurus, virsnieks bija pārsteigts, atrazdams tajās jaunākas ziņas par Lisabonu nekā avīzēs, ko viņš nupat bija saņēmis no tvaikonīša, kas ierodas reizi mēnesī. Viņam pastāstīja, ka avīžu ziņas saņemtas pa telegrāfu. Viņš atbildēja, ka pirms desmit gadiem dzirdējis par nodomu ierīkot kabeli, tomēr domājot, ka no tā nekas nav iznācis!

Šādās kopienās jo koši uzzeļ jezuītu māži. Apmeklējām pirms apmēram divsimt gadiem celtu jezuītu katedrāli un ieraudzījām tur šķēpelīti no īstā krusta — tā, kurā kādreiz bija piesists Pestītājs. Koks bija pulēts un ciets un tik teicami saglabājies, it kā traģēdija Golgātā būtu notikusi tikai vakar, nevis pirms astoņpadsmit gadsimtiem. Taču šejienes lētticīgie cilvēki ne mirkli neapšauba koka šķēpeles īstumu.

Vienā no katedrāles kapellām ir altāris ar tīra sudraba apšuvumu — vismaz tā tiek apgalvots, un arī es domāju, ka tur (runājot sudraba ieguvēju terminoloģijā) tiešām ir divsimt mārciņu uz tonnu, un tā priekšā deg mūžīga svētlampiņa. Kāda ticīga, tagad mirusi dāma atstājusi naudu neskaitāmiem aizlūgumiem, kas jānotur viņas dvēseles glābšanai, un pastāvējusi arī uz to, ka šai lampiņai jādeg vienmēr — dienu un nakti. To viņa, kā jūs gan sapratīsiet, zināms, izdarīja, vēl dzīva būdama. Svētlampiņa ir mazītiņa un deg gaužām vārgi, un, manuprāt, tai dāmai liels ļaunums nenotiktu, ja tā apdzistu pavisam.

Katedrāles lielais altāris un arī četri mazākie ir krautin apkrauti ar dažādiem apzeltītiem krikumiem un piparkūkām līdzīgiem rotājumiem. Ap filigrāni izvītajiem altāra treliņiem sapulcināts vesels bars sagrabējušu, putekļiem klātu, aplauzītu apustuļu — dažam trūkst pa kājai, dažam palikusi tikai viena acs, bet otra toties raugās jo drosmīgāku skatienu, citam trūkst divu vai trīs pirkstu, citam no deguna atlicis pārāk maz, lai varētu kārtīgi nošņaukties — visi tik kropli un tizli, ka drīzāk būtu turami slimnīcā nekā katedrālē.

Kancelei ir porcelāna sienas, no vienas vietas apgleznotas ar figūrām gandrīz dabiskā lielumā, varen eleganti izlocītām un krāšņos tērpos, kādus valkāja pirms diviem gadsimtiem. Zīmējumiem droši vien vajadzēja attēlot kādu vēsturisku notikumu, bet neviens no mums nebija tik skolots, lai prastu to iztulkot. Vecais pāters, kas dusēja turpat blakus zem akmens plātnes, uz kuras bija lasāms gada skaitlis 1686, būtu varējis mums par to pastāstīt, ja pieceltos. Bet viņš necēlās.

Iedami pa pilsētu, ieraudzījām veselu pulku apseglotu ēzelīšu. Segli bija, maigi izsakoties, ērmoti. Tie sastāvēja no kaut kā līdzīga zāģeru bukiem ar mazu matracīti virsū. Šī ierīce nosedza apmēram pusēzeļa. Iemauktu nebija, taču īstenībā ari nebija vajadzīgi, jo jāt šādos seglos būtu apmēram tas pats, kā jāt uz ēdamgalda,— ceļgalu locītavas balstītos uz seglu malām. Mūs tūliņ ielenca vesels bars noskrandušu portugāļu — tie bija ēzeļu dzinēji, kas piedāvājās izīrēt savus lopiņus par pusdolāru stundā — skaidrākā nelietība pret svešzemniekiem, jo parastā maksa bija sešpadsmit centi stundā. Mēs, seši vīri, sakāpām ērmīgajos seglos un, padevīgi ļaujot sevi padarīt par apsmieklu, devāmies izjādē pa 10 000 cilvēku apdzīvotas pilsētas galveno ielu.

Sakām jāt. Tie nebija ne rikši, ne auļi, ne kenters, tā bija paniska raušanās uz priekšu, visos iespējamos soļos juku jukām. Pieši nebija vajadzīgi. Katram ēzelim blakus gāja dzinējs un vēl ducis brīvprātīgo; viņi plītēja ēzeļus ar vicām un bakstīja ar stibām, visu laiku bez mitas kliegdami vārdu, kas izklausījās kā «Seki-jāā», saceļot tādu ļembastu, kas bija trakāks par bedlemu. Šie salašņas gāja kājām, tomēr visu laiku turējās līdzās, viņi bez pūlēm spēja noiet un noskriet savus ēzeļus. īsi sakot, mūsu karavāna bija ļoti dzīva un gleznaina, un, kurp vien devāmies, pulcēja uz balkoniem skatītāju barus.

Blihers nekādi netika galā ar savu ēzeli: lopiņš tenterēja pa ielu līkloču, un pārējie triecās tam virsū; ēzelis spieda Bliheru pie ceļā satiktiem ratiem un pie māju stūriem. Ielai abās pusēs bija augsts mūra žogs, un ēzelis nopulēja ar Bliheru vispirms vienas, tad otras ielas puses žogu, tikai pa ielas vidu negāja nekad; beidzot tas nokļuva līdz mājai, kur bija piedzimis, un ielēkšoja viesistabā, pie sliekšņa nomezdams jātnieku. No jauna ierausies seglos, Blihers uzbilda ēzelim:

— Vadzi, nu pietiks, iesim rāmāk.— Bet ēzelis angliski nesaprata, tādēļ Blihers vienkārši uzsauca:— Seki-jāā!— un pelēcis aizdrāzās kā bulta. Straujā pagriezienā ap kādu stūri Blihers aizlidoja pāri ēzeļa galvai. Un taisnības labad jāpiebilst, ka katrs nākamais lopiņš klupa pār šiem abiem, un beigu beigās visa mūsu kavalkāde gulēja vienā kaudzē. Taču nekas ļauns nenotika. Krītot no šāda ēzeļa muguras, nav iespējams sadauzīties sāpīgāk, kā noveļoties no dīvāna. Pēc avārijas visi ēzeļi stāvēja pavisam mierīgi un gaidīja, kamēr bļaustīgie dzinēji sakārtos un nostiprinās pajukušos seglus. Blihers bija varen saniknojies un grasījās lādēties, bet ikreiz, kad viņš pavēra muti, viņa ēzelis darīja to pašu un laida vaļā tādus brēcienus, ka tie noslāpēja visus pārējos trokšņus.

Lēkšošana pa vējainajiem pakalniem un skaistajām ielejām bija īsta bauda. Valdzināja neparastais; izjāde ar ēzeļiem izraisīja svaigas, ielīksmojošas izjūtas, kas atsvēra simt apdeldētu, apnikušu, mājās baudāmu izpriecu.

Ceļi bija īstais brīnums, un kāds brīnums! Šī ir neliela sala, kur dzīvo tikai saujiņa —25 000 — cilvēku, un tomēr tik labu ceļu Savienotajās Valstīs nav nekur, izņemot Centrālparku. Lai jūs ietu, kurp iedami, visur sastapsiet vai nu cietu, gludu, ar plānu lavas granti nokaisītu braucamceļu, kam gar malām stiepjas mazi, ar oļiem kārtīgi izlikti notekgrāvīši, vai arī gludi nobruģētas ielas kā Brodvejā. Ņujorkā plaši runā par Rusa bruģi*, dēvējot to par viņa izgudrojumu, taču šajā nomajajā tālās jūras salā tādas ielas bruģē jau kopš divsimt gadieml Ortā visas ielas glīti nosegtas ar masīvajiem Rusa blokiem, un to virsma ir gluda kā istabas grīda, nevis bedru bedrēs izdangāta kā Brodvejā. Un katru ielu skauj blīvi lavas žogi, kas šai zemē, kur ziemas nepazīst, kalpos tūkstoš gadu. Mūri ir ļoti biezi, tie allaž tiek no jauna apmesti, balsināti un apjumti ar tēstu akmeņu karnīzēm. No dārziem, kas atrodas augstāk nogāzē, pār žogiem līkst vijīgie koku zari, un to zaļums, kontrastējot ar balto apmetumu vai melno lavu, padara ielu skaistu. Koku zari un vīnogulāji stiepjas pāri šaurajām ieliņām un lāgiem noēno tās tik stipri, ka liekas — jūs ejat vai jājat pa tuneli. Ietves, ceļus un tiltus būvē valdība.

Tiltiem ir tikai viens posms — viena pati arka no tēstiem akmeņiem, bez balstiem, nosegta ar lavas plātnēm un rakstos izliktiem oļiem. Visur mūri, mūri, mūri — visi gaumīgi, skaisti un mūžībai būvēti; un visur brīnišķīgās ietves — glītas, gludas, izturīgas. Ja kaut kur pasaulē jel kad bijuši ceļi, ielas un namu priekšas, kur neredz ne puteklīša, ne dubļu piciņas, ne citas kādas netīrības, tad tas ir Ortā, tas ir Feijalā. Zemāko slāņu iedzīvotāji paši un viņu mitekļi ir netīri, bet ar to arī netīrība beidzas — pilsēta un sala ir spodrības brīnums.

Pēc desmit jūdžu garas ekskursijas atgriezāmies mājās, nenogurdināmie ēzeļu dzinēji drāzās mums pa pēdām, trenkdami ēzeļus, nemitīgi brēkdami «Seki-jāā!» un drausmīgā angļu valodā dziedādami «Džonu Braunu».*

Kad bijām nokāpuši no ēzeļiem un vajadzēja norēķināties, ēzeļu dzinēju un mūsu starpā sākās tāda izrunāšanās, lādēšanās un strīdēšanās, ka ausis krita ciet. Viens dzinējs pieprasīja par ēzeļa lietošanu dolāru stundā, otrs varītēm centās izkaulēt pusdolāru par lopiņa uzmundrināšanu, trešais — ceturtdaļdolāru par palīdzēšanu šai pašā darbā, un ap četrpadsmit «gidu» prasīja samaksāt par to, ka izrādījuši mums pilsētu; ikviens centās pārkliegt un ar roku vicināšanu pārspēt savu kaimiņu. Mēs samaksājām vienam gidam un par katru ēzeli tikai vienam dzinējam.

Dažās salās ir ļoti augsti kalni. Braucām cieši garām Piko salai; kā milzīga zaļa piramīda ar vienu nepārtrauktu pacēlumu tā sniedzās (no vietas, kur stāvējām) 7613 pēdu augstumā, iesliedama virsotni baltajos mākoņos, līdz kalns izskatījās kā miglā iegrimusi sala!

Azoru salās saēdāmies ļoti daudz svaigu apelsīnu, citronu, vīģu, aprikožu un citu augļu. Bet par to nerakstīšu. Neesmu jau šeit tādēļ, lai sastādītu reklāmas prospektus.

Tālāk dosimies uz Gibraltāru un sasniegsim to pēc dienām piecām vai sešām.

## 7. NODAĻA. VĒTRAS NAKTS * REDZAMA SPĀNIJA UN ĀFRIKA * SASVEICINĀŠANĀS AR MAJESTĀTISKO SVEŠINIEKU * HĒRAKLA STABI * G1BRALTĀRAS KLINTS * APNICĪGA ATKĀRTOŠANĀS * «KARALIENES KRĒSLS» * SLEPENO ALU DĪVAINĪBAS * GIBRALTĀRA APKALPE * PRIVĀTA EKSKURSIJA UZ ĀFRIKU * IZAICINĀM MAURU GARNIZONU (UN PALIEKAM DZĪVI) * RĀJIENS PAR IEDOMĪBU * PIESTĀJAM PIE MAROKAS IMPĒRIJAS KRASTIEM

Vesela nedēļa izmisīgā cīņā ar vētrā sakultu, trakojošu jūru; nedēļa ar nepārtrauktu jūrasslimību, tukšiem saloniem, pamestiem, šļakatu samērcētiem klājiem — tādu šļakatu, ka kuģa skursteņi līdz pašai augšai pārklājušies ar biezu balta sāls kārtu; vesela nedēļa, kad dienā vajadzēja drebināties glābšanas laivu un stūres mājas aizvēnī, bet vakarā smakt līdz griestiem piedūmotā smēķētavā trokšņainā domino spēlē.

Pēdējā no septiņām naktīm vētra plosījās visnegantāk. Pērkona grandoņas nebija, troksnis cēlās no viļņu sišanās pret kuģi, no vēja ārprātīgās gaudošanas takelāžā, no putu šļakstiem pret iluminatoriem. Kuģis cēlās arvien augstāk un augstāk, likās, līdz pašām debesīm, tad apstājās uz mirkli, kas šķita ilgstam mūžību, un pēc tam stāvus gāzās lejup bezdibenī. Šļakatu siena nošķīda pār klājiem kā lietusgāze. Melna tumsa visapkārt. Retumis debesi pāršķēla dreboša, ugunīga zibens svītra, tā atklāja skatienam bezgalīgo, bangojošo okeānu tur, kur nupat vēl nebija nekā, lika tumšajai takelāžai sudrabaini iemirdzēties un izgaismoja cilvēku sejas rēgainā bālumā!

Bailes izdzina uz klāja daudzus, kas parasti vairījās no skarba vēja un šļakatām. Daži domāja, ka kuģis šo nakti nepārdzīvos, un viņiem likās mazāk drausmīgi uzturēties ārā, vētrā un draudošās briesmas redzēt, nekā būt ieslodzītiem kapenēm līdzīgajās, vāji apgaismotajās kajītēs un iztēloties šausmas, kas plosās jūrā. Un, reiz iznākuši uz klāja, kur varēja savām acīm skatīt, kā kuģis cīnās ar vētras pārvarīgo spēku, dzirdēt vēja aurus, izjust saltās šļakatas, zibens uzliesmojuma brīžos ieraudzīt neaprakstāmi vareno kopainu, viņi jutās mežonīga, neaprakstāma pārdzīvojuma sagūstīti un palika uz klāja. Tā bija drausmīga nakts — un ļoti, ļoti gara nakts.

Visi izbira uz klāja pulksten septiņos jaukajā 30. jūnija rītā, jo bija paklīduši vēsts, ka redzama zeme! Tik sen nebija piedzīvots priecīgais brīdis redzēt atkal visu kuģa saimi uz klāja, kaut gan līksme, kas staroja sejās, tikai daļēji spēja noslēpt ilgajās vētras dienās iegrauzušās izciesto pārdzīvojumu pēdas. Taču dzidrais, spirgtais rīts drīz vien iededza prieku vienaldzīgajās acīs, ielēja jaunu sparu jūrasslimības novārdzinātajos augumos. Ai, bija vēl spēcīgāks stimuls: izmocītajiem dzīves pabērniem bija lemts 110 jauna ieraudzīt svētītu zemil Un redzēt zemi nozīmēja gandrīz to pašu kā atgriešanos dzimtajā pusē, ap kuru saistījās visas viņu domas.

Jau pēc stundas mēs ieslīdējām Gibraltāra šaurumā, pa labi no mums pacēlās augstie, netīri dzeltenie Āfrikas kalni, kam pakāje slēpās zilā dūmakā, bet virsotnes ienira mākoņos — gluži kā Svētajos rakstos teikts: «un tumsa bija pār dzi|umiem». Man šķiet, tas būs teikts par šo Āfrikas daļu. Pa kreiso roku slējās senās Spānijas robainās granīta klintis. Šaurākajā vietā Gibraltārs ir tikai trīspadsmit jūdžu plats.

Gar Spānijas krastu nelielās atstarpēs rēgojās seni ērmota izskata akmens torņi; mēs nodomājām, ka tie ir no mauru laikiem, un tikai vēlāk uzzinājām, ka esam aplam domājuši. Senos laikos marokāņu pirāti sirojuši savās laivās gar Spānijas piekrasti, gaidot izdevību izcelties malā, tad iebrukuši spāņu ciemos un nolaupījuši visas daiļās sievietes, ko izdevies atrast. Tajos laikos tā bijusi varen iecienīta un ienesīga nodarbošanās, kurai nodevušies daudzi. Tālab spāņi uzcēluši kalnos sargtorņus, lai stingrāk varētu novērot marokāņu spekulantus.

Āfrikas piekrastes ainava jūras vienmuļībā nogurušajām acīm likās gaužām skaista, un pamazām visa kuģa saime atguva dzīvesprieku un jautrību. Taču, kamēr mēs apbrīnojām kalnu virsotnes zem mākoņu cepurēm, mums pēkšņi atklājās cita, daudz brīnišķīgāka aina, kas pievilka visu skatienus kā magnēts — majestātisks kuģis, kurā cita virs citas pletās daudzas buras, līdz izskatījās, it kā tur būtu tikai viena milzīga, vēja piepūsta bura. Kuģis lidoja pa viļņiem kā liels putns. Āfrika un Spānija bija aizmirstas. Visu uzmanība pievērsās skaistajam, svešajam kuģim. Kamēr mēs visi, acu nenolaiduši, lūkojāmies, kā kuģis lepni traucas mums garām, ieraudzījām mastā plīvojam zvaigžņoto un svītroto karogul Ātrāk par domu gaisā uzlidoja cepures un «urrā!» saucieni. Pirms tam kuģis likās skaists, tagad tas bija kļuvis žilbinošs. Daudzi mūsu vidū pirmoreiz izjuta, cik liela atšķirība ir skatīties uz dzimtenes karogu savās mājās un ieraudzīt to svešā zemē. To ieraudzīt nozīmē redzēt dzimteni ar visu, kas pie tās pieder, un šī izjūta spēj saviļņot veselu upi remdenu asiņu!

Tuvojāmies leģendārajiem Hērakla stabiem, un drīz tālumā kļuva redzams Āfrikas stabs — liels, vecs kalns ar granītšķautņainu virsotni, saukts «Mērkaķu kalns». Otrs stabs — Gibraltāra klints — vēl nerādījās. Senās tautas ticēja, ka Hērakla stabi iezīmē navigācijas pēdējo punktu un pasaules galu un malu. Informācija, kas nebija seno tautu rīcībā, bija ļoti plaša. Pat pravieši sarakstīja grāmatu pēc grāmatas, vēstījumu pēc vēstījuma, ne ar rakstu galiņu nenorādot uz to, ka okeāna mūsu pusē atrodas milzīgs kontinents, un to nu praviešiem gan, pēc manām domām, vajadzēja zināt.

Pēc maza brītiņa mūsu acu priekšā majestātiski iznira vientuļa, milzīga klinšu blīva, kas šķita atrodamies pašā šauruma vidū, no visām pusēm jūras viļņu apskalota, un mums nebija nepieciešams pasauli apceļojis papagailis, kas pateiktu, ka redzam Gibraltāru. Vienā karaļvalstī nevarēja būt divas tādas klintis.

Gibraltāra klints ir apmēram pusotras jūdzes gara, pēc mana acumēra, 1400 līdz 1500 pēdu augsta un pamatnē apmēram ceturtdaļ- jūdzes plata. Viens klints gals un sāns izceļas no jūras gluži kā mājas siena, bet otrs ir tik nelīdzens un kraujš, ka jebkurai armijai būtu gaužām grūti pa to uzrāpties. Šās stāvās sienas pakājē atrodas vaļņa iejoztā Gibraltāras pilsēta, pareizāk sakot, tā aizņem daļu stāvās šķautnes. Visur, kur vien acis rāda, rēgojas ar lielgabaliem sētin nosēti nocietinājumi. Iespaidīga aina — no visiem aspektiem. Klints izstumta jūrā šauras, smilšainas, lēzenas zemes joslas galā un izskatās kā māla pika uz akmens plātnes. Daži simti jardu šā līdzenuma klints pakājē pieder angļiem, tālāk, šķērsām pāri zemes strēlei, no Atlantijas okeāna līdz Vidusjūrai ir «neitrālā zona»— apmēram trīssimt jardu plata josla, kas piederīga abām ieinteresētajām pusēm.

«Vai uz Parīzi brauksiet caur Spāniju?» Pārbraucienā no Feijalas uz Gibraltāru šis jautājums uz kuģa dienu un nakti bija visiem mutē, un man šķita, ka neviens teikums man nekad nav tik ļoti apnicis kā šis vienveidīgais vārdu salikums un arī mana atbilde: «Nezinu.» Pēdējā mirklī sešiem vai septiņiem pasažieriem pietika rakstura stingrības izvēlēties šādu maršrutu, viņi aizceļoja, un es uzreiz jutos atvieglots, jo nu iespēja bija nokavēta uz visiem laikiem un es varēju nesteidzīgi savā prātā izlemt, ka nebraukšu. Man laikam ir milzīgi daudz prāta, jo dažkārt vajadzīga vesela nedēļa, lai es sava prāta apcirkņos varētu sameklēt īsto lēmumu.

Taču no likteņa likstām izbēgt nav iespējams. Vēl Spānijas nedienas nebija beigušās, kad mums uzkrita jauna nelaime — Gibraltāra gidi mums uzbruka ar neskaitāmas reizes atkārtotu teiksmu, kura pat pirmajā reizē nespēja aizskart dziļākās dvēseles stīgas: «Lūk, to augsto kalnu dēvē par Karalienes Krēslu, jo, kad franču un spāņu karaspēks bija aplencis Gibraltāru, viena no Spānijas karalienēm lika tur novietot savu krēslu un nozvērējās, ka neiešot prom no šīs vietas, kamēr virs cietokšņa plīvošot Anglijas karogs. Ja angļi nebūtu bijuši pietiekami galanti un kādu dienu uz dažām stundām karogu nenolaiduši, karalienei būtu vajadzējis lauzt zvērestu vai ari palikt kalna galā līdz savai nāves stundai.»

Ēzeļu un mūļu mugurā mēs jādelējām pa šaurajām, stāvajām ieliņām un apmeklējām apakšzemes galerijas, ko angļi izspridzinājuši klintī. Šīs galerijas līdzinās plašiem dzelzceļa tuneļiem; uz pilsētu un jūru no piecu sešu simtu pēdu augstuma bargi noraugās nelielās atstarpēs uzstādīti spēcīgi lielgabali. Galerijas ir ap jūdzi garas, un to izveidošana droši vien prasījusi milzu naudu un darbu. Lielgabali kontrolē pussalu un abu jūru ostas, taču īpašas vajadzības pēc tiem nav, jO tikpat neviens karaspēks nespētu uzrāpties pa stāvo klints sienu. Toties pa lielajām šaujamlūkām atklājas brīnišķīgi skati uz jūru. No kādas klintscilnl izdobtas lielas istabas, kur lielgabali aizstāja mēbeles un šaujamlūkas logus, bija redzams kalns, un viens kareivis sacīja:

—   Lūk, to augsto kalnu dēvē par Karalienes Krēslu, jo, kad franču un spāņu karaspēks bija aplencis Gibraltāru, viena no Spānijas karalienēm lika tur novietot savu krēslu un nozvērējās, ka neiešot projām no šīs vietas, kamēr virs cietokšņa plīvošot Anglijas karogs. Ja angļi nebūtu bijuši pietiekami galanti un kādu dienu uz dažām stundām karogu nenolaiduši, karalienei būtu vajadzējis lauzt zvērestu vai arī palikt kalna galā līdz savai nāves stundai.

Pašā Gibraltāra virsotnē mēs pakavējāmies diezgan ilgi, jo mūļi bija piekusuši. Uz to viņiem bija pilnas tiesības. Armijas ceļš bija labs, tomēr ļoti stāvs un krietni garš. No šaurā ciļņa pavērās lielisks skats; kuģus, kas, no turienes raugoties, izskatījās kā sīksīciņas rotaļu laiviņas, tālskatis pārvērta atkal cēlos jūras kuģos; ar šiem pašiem teleskopiem varēja skaidri saskatīt piecdesmit, pat sešdesmit jūdžu tālus kuģus, kurus ar neapbruņotu aci vispār nebija iespējams ieraudzīt. Lejā vienā pusē no mums atradās milzums lielgabalu bateriju, otrā — tikai jūra.

Kamēr es, uz vaļņa ērti atlaidies, atpūtos, ļaudams brīnum tīkamajai vējpūtai atvēsināt manu pārkarsušo galvu, pie mums pienāca kādas citas tūristu grupas pakalpīgais gids un sacīja:

—   Senjor, to augsto kalnu tur dēvē par Karalienes Krēslu …

—   Ser, es esmu nabaga bārenis svešā zemē. Pažēlojiet mani! Nemokiet, NEMOKIET mani šodien vairs ar to NOLĀDĒTO veco leģendu!

Tā — biju atkal lietojis spēka vārdus, kaut gan esmu nozvērējies to nekad vairs nedarīt; bet šis izaicinājums bija lielāks, nekā cilvēks spēj izturēt. Ja jums tas uzbruktu brīdī, kad visapkārt plešas Spānijas un Āfrikas brīnišķīgā panorāma, bet pie kājām zilā Vidusjūra, un jūs gribat klusībā skatīties un skurbt šajā skaistumā, jūs varbūt būtu lādējies vēl negantāk nekā es.

Gibraltārs izturējis daudzus smagus aplenkumus, viens no tiem ilga gandrīz četrus gadus (tas beidzās nesekmīgi), un angļiem izdevās cietoksni ieņemt vienīgi ar viltu. Visbrīnumainākais ir tas, ka vispār kādam jel kad varēja ienākt prātā trakā doma ieņemt Gibraltāru triecienā; un tomēr tas vairākkārt ir mēģināts.

Pirms divpadsmit gadsimtiem cietoksni pārvaldīja mauri, un vēl tagad pilsētas vidū stāv drūma, veca pils ar apsūnojušiem aizsargvaļ- ņiem un senaizmirstos aplenkumos un kaujās iedragātām sienām.

Pirms kāda laika klinti aiz pils atklāja slēpni, kurā atrada brīnišķīgi izstrādātu zobenu un senlaicīgas bruņas, ko neviens arheologs nespēja identificēt, kaut gan domā, ka tās piederējušas romiešu karavīram. Romiešu ieroči un citas senlietas atrastas arī kādā alā Gibraltāra dienvidu pusē; vēsture stāsta, ka romieši šo apvidu pārvaldījuši kristīgās ēras sākumā, un šie atradumi šķiet to apliecinām.

Tai pašā alā atrasti arī cilvēku kauli, apauguši ar biezu akmens garozu, un mācīti vīri uzdrošinājušies apgalvot, ka šie cilvēki dzīvojuši ne tikai īsi pirms plūdiem, bet vēl desmit tūkstoš gadus agrāk. Var jau būt, ka tā ir, izskatās diezgan ticami, bet, tā ka minētas personas izteikties vairs nespēj, tad sabiedrība par tām arī sevišķi neinteresējas. Šajā alā atrastas arī pārakmeņojušās tādu dzīvnieku paliekas, kādi vēl šobaltdien dzīvo Āfrikā, bet, cik vien tālu cilvēku atmiņa sniedzas, nekad nav dzīvojuši nevienā Spānijas apvidū, izņemot vientuļo Gibraltāra klinti! Tādēļ pastāv hipotēze, ka jūras šauruma vietā starp Gibraltāru un Āfriku kādreiz bijusi sauszeme, bet neitrālajā zemienē starp Gibraltāru un Spānijas pakalniem viļņojis okeāns un ka uz Gibraltāru atklīdušie Āfrikas dzīvnieki (varbūt salasīt akmeņus — to šeit ir daudz) lielās katastrofas laikā tikuši atgriezti no dzimtajām vietām. Āfrikas pakalni otrpus šauruma čum un mudž no pērtiķiem, un arī uz Gibraltāra klints pastāvīgi dzīvojuši pērtiķi, kuru nav nekur citur Spānijā! Interesanta viela pārdomām.

Gibraltārā stāv angļu garnizons, kurā ir 6000 līdz 7000 vīru, tādēļ ik uz soļa redzami formas tērpi gan koši sarkanā krāsā, gan sarkani ar zilu, mirdzoši balts ikdienas ietērps un ērmīgie, īsie skotu bruncīši, kas nesniedzas ne līdz ceļgaliem; netrūkst melnacainu spāņu meiču un plīvuriem aizsegušos mauru skaistuļu (es pieņemu, ka tās ir skaistules) no Tarifas; platbikšainu tirgoņu no Fesas ar turbāniem notītām galvām; musulmaņu klaidoņu garos paltrakos — noskrandušu, baskājainu — no Tetuānas un Tanžeras — gan brūnu, gan dzeltenu, gan melnu kā melnākā tinte; ebreju no visām pasaules malām — kaftānos, benītēs un šaurpurnu čībās, gluži tādu pašu, kādus redzam gleznās un teātri un kādi tie bija pirms trīstūkstoš gadiem. Tādēļ viegli iedomāties, ka tādai ciltij (nezinu, kādēļ gribas mūsu svētceļniekiem piešķirt šo vārdu, jo tie pa šīm svešajām zemēm drasē nekārtīgā barā ar īsti indiānisku pašapmierinātības un neatkarības izteiksmi sejā) kā mūsējā, kas salasījusies no piecpadsmit vai sešpadsmit štatiem, šodien, noraugoties šajā košajā modes panorāmā, patiesi bija ko redzēt.

Runājot par svētceļniekiem, jāpiebilst, ka mūsu vidū ir daži cilvēki, kas reizēm kļūst nepanesami. Taču šajā sarakstā es neieskaitu Orākulu. Jāpaskaidro, ka Orākuls ir nekaitīgs vecs ēzelis, kas ēd par četriem un izskatās gudrāks, nekā visa Francijas akadēmija kopumā būtu tiesīga izskatīties, un nekad nelieto vienzilbes vārdus, ja spēj iedomāties kādu garāku vārdu, un gandrīz nekad nezina neviena sava garā vārda nozīmi, nedz ari īsto reizi, kad to lietot; tomēr tas viņu nebūt netraucē izteikt savu spriedumu par vissarežģītākajiem tematiem un dziļā pašpārliecībā tos pamatot ar neeksistējošu autoru citātiem, bet, ja beidzot tiek piespiests pie sienas, viņš nekavējoties apmet jautājumu otrādi, apgalvo, ka tieši to viņš visu laiku sacījis un uzbrūk jums ar jūsu pašu argumentiem, tikai pārfrāzē tos sarežģītos, nesakarīgos vārdos un sviež jums tos acis kā savas oriģinālidejas. Viņš izlasa nodaļu ceļvedi, savā vājajā atmiņā sajauc faktus un dodas meklēt upuri, kuram šo jucekli iegalvot kā gudrību, kas viņa smadzenēs pūžņojusi gadu desmitiem un ko viņš ieguvis koledžā no sen mirušiem autoriem, kuru darbus vairs neizdod. Šorīt, brokastis ēdot, viņš pamāja uz logu un teica:

—   Vai redzat to kalnu Āfrikas krastā? Tas ir viens no Herkilesa stabiem, tā sakot, un tur blakām ir viņa ultimāts.

—   Ultimāts nav slikts vārds, bet abi stabi neatrodas vienā pusē šaurumam.— (Sapratu, ka viņu maldinājis kāds neskaidrs teikums ceļvedī.)

—   Nu, to jau neizšķirsim mēs — ne jūs, ne es. Daži autori apgalvo, ka tā ir, daži domā citādi. Vecais Gibons neraksta par tiem nekā — vispār nepiemin — Gibons allaž tā mēdz darīt, kad nonāk strupceļā, bet ko, piemēram, saka Rolamptons, ko viņš saka? Viņš, reku, saka, ka abi esot vienā pusē blakām, un Trinkuliāns, un Sobasters, un Sirakuss, un Langomarganbls . . .

—   Pietiks, pietiks . . . gana būs. Ja jūs tik veikli sākat izgudrot autorus un apliecinājumus, man vairs nav ko teikt. Lai paliek abi vienā pusē.

Mēs nedusmojāmies uz Orākulu. Mums viņš gluži labi patīk, un mēs viņu labprāt paciešam. Bet mums uz kuģa ir viens dzejnieks un viens labdabīgs, ļoti aktīvs idiots, un tie patiesi krietni nomoka visu pārējo sabiedrību. Pirmais dāvā savus dzejoļus konsuliem, garnizonu priekšniekiem, arābiem, holandiešiem — visiem un katram, kas vien ir ar mieru paciest šo no labas sirds uzspiesto sodību. Nekā ļauna nav, kamēr viņš dzejo, būdams uz kuģa, kaut ari vienā pusstundā uzraksta odu trakojošajam okeānam un nākamajā, negaidot krasi mainīdams tematu, «Veltījumu gailim kuģa viducī», bet par to, ka viņš ar sveicieniem no mūsu kuģa pasažieriem nosūta vienu rīmju kalumu Feijalas gubernatoram un otru Gibraltāras garnizona priekšniekam vai citām augstām amatpersonām, gan pasažieriem maz prieka.

Otrs tips, kuru pieminēju, ir jauns un zaļš, nav ne gudrs, ne izglītots, ne dzīves pieredzes skolots, taču dienās viņš tāds kļūs, ja vien spēs atcerēties atbildes uz visiem jautājumiem, ko tagad uzdod. Uz kuģa viņš iesaukts par «Jautājuma zīmi», bet biežā pielietojuma dēļ iesauka saīsināta vienkārši par «Jautājumu». Viņš jau paguvis divreiz izcelties. Feijalā viņam parādīja kalnu un pastāstīja, ka tas ir 800 pēdu augsts un 1100 pēdu garš, piebilstot, ka cauri kalnam no viena gala līdz otram ved 2000 pēdu garš un 1000 pēdu augsts tunelis. Viņš noticēja. Pārstāstīja visiem un, lasīdams no piezīmēm, diskutēja par šo tematu. Beidzot viņš tomēr it saprātīgā kārtā ņēma vērā kāda veca svētceļnieka piezīmi:

— Jā, interesanti gan — tas nu ir viens dīvains tunelis — pāris simt pēdu augstāks par pašu kalnu un aizved veselas deviņsimt pēdas otrpus kalna!

Šeit Gibraltārā viņš vajā tiešām izglītotus angļu virsniekus un uz nebēdu plātās ar Ameriku un brīnumiem, ko tā spēj paveikt. Vienam viņš centās iestāstīt, ka pietiktu ar divām amerikāņu lielgabali ai vām, lai ietriektu Gibraltāru Vidusjūrā!

Pašlaik pusducis cilvēku esam sarunājuši nelielu individuālu ekskursiju uz sava rēķina. Mūsējie sastāda vairāk neka pusi balto pasažieru uz maza tvaikonīša, kas dodas uz godājamo mauru pilsētu Tanžeru Āfrikā. Mēs ne mirkli nešaubāmies, ka ekskursija mums sagādās daudz prieka. Citādi justies nemaz nav iespējams, traucoties pa dzirkstošajiem viļņiem un ieelpojot šīs saulainās zemes gaisu. Nekādas rūpes mūs nespēj nomākt. Tām nav tiesību šeit nokļūt.

Bez bažām aizslīdējām garām pat bargajam Malabata cietoksnim (Marokas sultāna citadelei), nejuzdami nekādu baiļu. Mums pretī pilnā bruņojumā un draudīgā izskatā iznāca viss garnizons, un mums tomēr nebija bail. Garnizons mums acu priekšā aizmaršēja turp un atpakaļ pa valni, bet mēs pat nenodrebējām.

Liekas, mēs vispār nepazīstam baiļu. Es apvaicājos, kā sauc Malabatas cietokšņa garnizonu, un man pateica, ka tas esot Muhameda Ali ben Sankoma garnizons. Es ieminējos, ka nebūtu par ļaunu atsūtīt tam vēl pāris garnizonu palīgā, bet man atbildēja: nē, tā vienīgais uzdevums esot aizsargāt cietoksni, un šo uzdevumu tas veiksmīgi pildot jau divus gadus. Tas bija arguments, ko būtu velti apstrīdēt. Reputācija tomēr ir liela lieta.

Šad tad, gluži negribot, man allaž no jauna uzbrūk atmiņas par to, kā es Gibraltārā pirku cimdus. Kopā ar Denu un kuģa ārstu bijām pilsētas lielajā laukumā noklausījušies lielisku militāro orķestru koncertu, papriecājušies par angļu un spāņu sieviešu piemīlību un modernajiem tērpiem un pulksten deviņos bijām ceļā uz teātri, kad satikām ģenerāli, tiesnesi, komodoru, pulkvedi un Savienoto Valstu pilnvaroto Amerikā, Eiropā, Āzijā un Āfrikā; viņi nāca no kluba, kur bija iegājuši, lai ar visiem tituliem parakstītos viesu grāmatā un paplicinātu ēdienkarti, un ieteica mums iegriezties mazajā veikaliņā pie Tiesu pils, kur varot nopirkt glazē cimdus. Tie esot moderni un neesot dārgi. Aiziet uz teātri ar glazē cimdiem rokā mums šķita varen eleganti, un mēs padomam paklausījām. Veikalā burvīga jauna dāma man piedāvāja zilu cimdu pāri. Es negribēju zilus cimdus, bet viņa apgalvoja, ka tie izskatīšoties ļoti skaisti tādā rokā kā manējā. Šī piezīme man gaužām gāja pie sirds. Es uzmetu slēpu skatienu savai rokai, un tā man patiesi likās itin glīts loceklis. Pielaikoju cimdu kreisajā rokā un mazliet pietvīku. Cimds man nepārprotami bija par mazu. Tomēr jutos tīkami aizkustināts, kad viņa sacīja:

—   O! Pašā laikā.— Skaidri zināju, ka nav laikā.

Ņēmos stīvēt cimdu rokā no visa spēka, taču bez redzamām sekmēm. Viņa sacīja:

—   Ai Redzu, ka jūs esat radis valkāt glazē cimdus, bet daži kungi velk tos rokā tik neveikli.

Šādu komplimentu nemūžam nebiju gaidījis. Pa īstam es protu vilkt rokā tikai pamatīgus briežādas cimdus. Pamēģināju vēlreiz un pārplēsu cimdu no īkšķa gala līdz delnas vidum un — centos vainu noslēpt . .. Viņa nebeidza bārstīt komplimentus, un es biju cieši apņēmies tos nopelnīt vai mirt.

—   Ol Jums ir pieredze!— (Cimds stirkšķēdams pārplīsa visā virspuses garumā.)— Cimds gu] kā uzliets — jums ir ļoti maza roka. Ja tas plīst, jums par to nav jāmaksā.— (Vēl viens stirkšķis pašā vidū.)— Es uzreiz redzu, ja džentlmenis prot pareizi uzvilkt cimdu. Šajā kustībā ir tāda grācija, kādu var iegūt vienīgi ar ilgu praksi.— Cimds izjuka visās šuvēs, «aizpeldēja», kā teiktu jūrnieki, āda virs pirkstu kauliņiem izšķīda, palika nožēlojamas skrandas.

Biju saklausījies pārāk daudz glaimu, lai pasviestu cimdus eņģelim atpakaļ. Biju nokārsis, apskaities, apjucis, tomēr laimīgs; man tikai briesmīgi nepatika, ka abi pārējie puiši ar tik dziļu interesi sekoja norisei. No visas sirds vēlējos, kaut viņi atrastos, piemēram, Jērikā. Jutos riebīgi, kad bezrūpīgā balsī sacīju:

—   Šis der labi, pieguļ eleganti. Man patīk, ja cimds rokai pieguļ cieši. Nē, pateicos, cienītā, pateicos. Otru es uzvilkšu, kad būsim uz ielas. Šeit ir ļoti silts.

Tur patiesi bija silti. Karstākā vieta, kādā jelkad esmu atradies . . . Samaksāju par pirkumu, un, kad galanti paklanījies, slīdēju ārā, man likās, ka redzēju pārdevējas acīs pazibam liegu ironiju; bet, kad no ielas vēlreiz paraudzījos atpakaļ, pamanīju, ka viņa viena pati savā nodabā par kaut ko gardi smejas, un es pats sevi nosvētīju visspīvākajā sarkasmā: «Skaidrs: jūs protat uzvilkt rokā glazē cimdu, vai ne? Iedomīgais ēzeli, kas nojūk no prāta, tikko kāds sievišķis papūlas paglaimot!»

Puišu klusēšana mani tracināja. Pēdīgi Dens domīgi ieminējās:

—   Daži kungi galīgi neprot iemaukt roku glazē cimdā, bet daži prot.

Dakteris sacīja (laikam mēnesim):

—   Bet uzreiz jau var pateikt, vai džentlmenis prot uzvilkt rokā glazē cimdu vai ne.

Mirkli klusējis, Dens turpināja iesākto monologu:

—   O, jā, šajā kustībā ir tāda grācija, kādu var iemantot tikai ar ilgu praksi.

—   Zināms, esmu ievērojis: ja cilvēks stīvē rokā glazē cimdu tā, it kā viņš vilktu kaķi aiz astes ārā no karstiem pelniem, tad viņš prot uzmaukt glazē cimdus, tad viņam ir pier …

—   Puiši, varbūt beidzot pietiks! Jūs laikam iedomājaties, ka esat traki asprātīgi, bet man tā neliekas. Un, ja jūs šitās tenkas palaidīsiet uz kuģa, es jums to nemūžam nepiedošu. Pagaidām viss.

Viņi likās mierā. Mēs vienmēr laikus liekamies mierā, lai aizvainojums nesabojātu labu joku. Taču arī viņi bija nopirkuši cimdus, gluži tāpat kā es. Šorīt mēs visi kopā aizmetām savu pirkumu atkritumos. Cimdi bija cieti, nestipri, no vienas vietas nosēti lieliem, dzelteniem plankumiem, tos nebija iespējams ne valkāt, ne ar tiem ļaudīs rādīties. Mēs nezinot bijām sastapuši eņģeli, bet nepratām ar to apieties. Toties eņģelis ar mums prata.

Tanžera! Vesela muskuļota mauru cilts iebrien ūdenī, lai uz muguras mūs no mazām laiviņām iznestu krastā.

## 8. NODAĻA. SENĀ MAROKAS PILSĒTA TANŽERA * NEPARASTI SKATI * SENATNES ŠŪPULIS * KĻŪSTAM BAGĀTI * KĀ ĀFRIKA APLAUPA PASTA PĀRNĒSĀTĀJUS * CIK BĪSTAMI MAROKA BŪT TURĪGAM

Karaliski! Lai tiem, kas ceļo pa Spāniju, tiek savs prieks, mūsu nelielo sabiedrību pilnā mērā apmierināja Marokas sultāna valstība. Spāniju un Gibraltāru bijām atskatījušies gana. Tanžera ir īstā vieta, pēc kuras visu laiku bijām ilgojušies. Visur citur līdz šim bijām sastapuši svešatnīga izskata lietas un svešatnīga izskata ļaudis, tomēr allaž sajaukumā ar pazīstamām lietām un cilvēkiem, tādēļ situācijai zuda liela daļa svaiguma burvības. Mums gribējās redzēt kaut ko pilnīgi svešzemniecisku — svešzemniecisku no augšas līdz apakšai, svešzemniecisku no vidus līdz malām, no iekšpuses un ārpuses un riņķī apkārt, redzēt kaut ko tādu, kam nepiemistu ne nieciņš, kas atšķaida svešzemnieciskumu, nekas, ko varētu pielīdzināt jel kurai tautai vai zemei! Un, raugi! Tanžerā mēs to atradām. To, ko ieraudzījām šeit, līdz šim bijām redzējuši vienīgi bildēs, un bildēm mēs nenoticējām. Tagad ir citādi. Senāk domājām, ka bildēs viss pārspīlēts, ka tās ir pārāk ērmotas, pārāk sadomātas, lai atspoguļotu īstenību. Kur nu! Tās nav bijušas pietiekami krāšņas, nav bijušas pietiekami tēlainas un izteiksmīgas, nav atspoguļojušas ne pusi no īstās dzīves. Ja vispār

pasaulē ir kādas ārzemes, tad Tanžera ir šī vieta, un, izņemot «Tūkstots un vienas nakts pasakas», nevienā citā grāmatā nav atrodams tās īstais gars. Šeit neredz neviena baltā cilvēka, tomēr ļaužu visapkārt kā jūra. Pilsēta ir pārapdzīvota un apžņaugta ar biezu, vairāk nekā tūkstoš gadu vecu mūri. Gandrīz visas mājas ir vienstāva vai divstāvu celtnes, no ārpuses nobalsinātas, kantainas kā galantērijas piederumu kastes, jumti plakani kā grīda, nevienas karnīzes, baltas no augšas līdz apakšai — tā ir ar sniegbaltām kapenēm blīvi piebāzta pilsētai Virs durvīm arka, kādas parasti redzamas gleznās, kur attēlotas mauru celtnes; grīdas izliktas raibiem mozaīkas rombiem; tās ir Fesas cepļos apdedzinātas daudzkrāsainas porcelāna plātnītes vai sarkanas flīzes un ķieģeļi, kurus laika zobs nespēj sagrauzt; istabās nav citu mēbeļu kā vien dīvāns (jūdu mājās). Kas atrodas mauru namos, to mēs nemūžam neuzzināsim: neviens kristiešu suns netiek ielaists viņu svaidītajos mitekļos. Ielas ir īsti austrumnieciskas — daža trīs, daža sešas pēdas plata un tikai viena vai divas — divpadsmit pēdu platas; lielāko daļu ieliņu var nosprostot viens šķērsām iestājies cilvēks. Vai nav īsti austrumnieciska aina?

Ielās redz vingros tuksneša dēlus — beduīnus un staltus maurus, kuri lepojas ar vēsturi, kas aizsniedzas pirmslaiku krēslībā; jūdus, kuru senči atbēguši šurp pirms ilgiem gadsimtiem; melnīgsnējos kalniešus — rifus, kas ir dzimuši slepkavnieki; melnum melnus nekrāsotus nēģerus; bļaustīgus dervišus un simt dažādu cilšu arābus — visvisādus svešzem- nieciskus ļaudis, ko gaužām interesanti aplūkot.

Viņu dīvainos tērpus vispār nav iespējams aprakstīt. Piemēram, šis bronzas krāsas maurs — galvā milzīgs balts turbāns, mugurā krāšņi izrakstīts kamzolis, ap vidukli vairākkārt aptīta zeltītiem un sarkaniem diegiem izšūta josta, bikses sniedzas tikai nedaudz zem ceļgala, bet tām iztērēti divdesmit jardi auduma, lieli kaili, kājās dzeltenas čībukurpes, rokā neiedomājami gara šautene — un tas ir vienkāršs kareivis, bet es iedomājos, ka tas ir pats sultāns. Veci mauri plīvojošām, sirmām bārdām tērpušies garos, baltos apmetņos ar lielām kapucēm; beduīni garos, svītrainos, kapučainos apmetņos; nēģeri un rifi ar noskūtām galvām, uz kurām atstāta tikai viena matu šķipsna aiz auss vai pakausī; dažnedažādi barbari ērmotos tērpos, visi vairāk vai mazāk noskranduši. Mauru sievietes no galvas līdz kājām ievīstījušās rupjos, baltos audeklos, un viņu dzimums nosakāms tikai pēc tā, ka neievīstīta atstāta viena acs; viņas nekad neuzlūko savas tautības vīriešus, un arī tie atklātībā neuzlūko viņas. Pilsētā ir pieci tūkstoši ebreju zilos, apjoztos kaftānos, čībukurpēs, mazām benītēm uz pakauša; matus viņi valkā līdz pieres vidum nosukātus un apgrieztus pēc tās modes, kādā tos šeit Tanžerā grieza viņu senči pirms neskaitāmiem gadsimtiem. Viņi staigā kailiem lieliem. Deguni viņiem līki, turklāt visiem pilnīgi vienādi veidoti. Viņi cits citam tik līdzīgi, ka bezmaz varētu domāt, ka tie ir vienas ģimenes piederīgie. Sievietes ir apaļīgas un glītas un vispatīkamākajā kārtā uzsmaida kristīgajiem.

Kāda jocīga veca pilsētai Senatnes pieminekļu vidū smiekli, joki un mūsdienu frivolā tērgāšana šķiet īsta profanācija. Tik cienījamai senatnei kā šī piemērota vienīgi Pravieša dēlu krāšņā valoda un rāmā runa. Šeit ir pussagruvis mūris, kas bija vecs jau tad, kad Kolumbs atklāja Ameriku; vecs jau tad, kad Pēteris Vientuļnieks* sauca kopā viduslaiku bruņiniekus posties pirmajam Krusta karagājienam; bija vecs jau tad, kad Kārlis Lielais ar saviem paladīniem senajos teiksmu laikos aplenca apburtas pilis un cīnījās ar milžiem un ļauniem gariem; tas bija jau vecs, kad Kristus ar saviem mācekļiem staigāja pa pasauli; mūris stāvēja turpat, kur stāv tagad, jau tad, kad skanēja Memnona* balss un cilvēki tirgojās seno Tēbu ielās!

Feniķieši, kartāgieši, angļi, mauri, romieši cīnījušies par Tanžeru. Visi to ir ieguvuši, un visi atkal pazaudējuši. Noskrandis austrumnieciska izskata vecs nēģeris no kādas nezināmas vietas Āfrikas vidienē tecina kazādas maisā ūdeni no nomelnējušas, apdrupušas strūklakas, ko pirms divpadsmit gadsimtiem izbūvējuši romieši. Turpat ir Jūlija Cēzara pirms deviņpadsmit gadsimtiem celta tilta sabrukusi arka. Uz šā tilta varbūt stāvējuši cilvēki, kas redzējuši Kristusbērnu Jaunavas Marijas rokās.

Netālu atrodas kuģu būvētavas drupas, kur Cēzaram laboja kuģus un piekrāva tos ar labību, kad viņš piecdesmit gadus pirms kristīgās ēras sākuma devās karagājienā uz Britāniju.

Tā vien liekas, ka šeit zem klusajām zvaigznēm drūzmējas senaizmirstu laikmetu rēgi. Mans skatiens kavējas vietā, kur kādreiz stāvējis piemineklis, kuru redzējuši un aprakstījuši romiešu vēsturnieki pirms nepilniem divtūkstoš gadiem un uz kura bijis uzraksts:

MĒS ESAM KANAANIEŠI, KURUS TAS JŪDU LAUPĪTĀJS JOZUA IZDZINA NO KANAĀNAS ZEMES.

Jozua viņus izdzina, un viņi pārcēlās šurp. Nedaudzas jūdzes no šejienes mīt jūdu cilts, kuru senči atbēguši šurp pēc nesekmīgas sacelšanās pret ķēniņu Dāvidu; lāsts vēl joprojām guļ pār šās cilts pēcnācējiem, un tie turas nomaļus.

Tanžeras vārds vēsturē sastopams jau tristūkstoš gadu ilgotnē. Tanžera, kaut arī mazliet neparasta, tomēr bija pilsēta, kad pirms četriem gadu tūkstošiem šeit ieradās Hērakls ar savu lauvas ādu ap pleciem. Šajās pašās ielās viņš sastapa šīs zemes valdnieku Anītiju un pāršķēla ar savu milnu tam galvu, jo viņos laikos džentlmeņiem bija parasts šādā veidā kārtot savas attiecības. Tanžeras (toreiz pilsētu sauca par Tingisu) ļaudis dzīvoja šausmīgi primitīvās būdās, ģērbās zvērādās, visur nēsāja līdzi milnas un bija tikpat neganti kā plēsīgie zvēri, ar kuriem viņiem nemitīgi vajadzēja karot. Taču vispār tā bija kungu cilts, jo nestrādāja. Viņi pārtika no dabas veltēm. Valdnieka rezidence atradās slavenajā Hesperīdu dārzā*— septiņdesmit jūdžu gar krastmalu no šejienes. Dārzs ar zelta āboliem (apelsīniem) pazudis uz visiem laikiem — no tā nav palikušas nekādas pēdas. Antīkās pasaules pētnieki pieļauj, ka tāds stiprinieks kā Hērakls varbūt vecos laikos ir gan dzīvojis, un atzīst, ka tas bijis uzņēmīgs un enerģisks vīrs, tomēr izsludināt viņu par īstu dievu nav ar mieru, jo tas nebūtu saskaņojams ar konstitūciju.

Netālu no šejienes, pie Spartela raga, atrodas leģendārā Hērakla ala, kur varonis slēpies, kad bija uzvarēts un padzīts no Tanžeras zemes. Alas iekšiene no vienas vietas aprakstīta ar tekstiem mirušajās valodās, kas mani spiež domāt, ka nekāds lielais ceļotājs Hērakls vis nebūs bijis, jo tad viņš nebūtu rakstījis dienasgrāmatu.

Piecu dienu ceļojumā, tātad apmēram divsimt jūdžu, no šejienes redzamas kādas senpilsētas drupas, par kurām nekā nezina stāstīt ne vēsture, ne teiksmas. Taču saglabājušās arkas, kolonnas un statujas liecina, ka to visu cēluši izglītoti cilvēki.

Veikali Tanžerā telpas ziņā nav lielāki kā parasta vannasistaba civilizētajās zemēs. Musulmaņu tirgotājs, skārdnieks, kurpnieks vai sīklietu pārdevējs visnotaļ sēž, kājas krusteniski salicis, uz grīdas un ar roku pasniedzas pēc pieprasītās mantas. Veselu kvartālu šādu balož- būdu var noīrēt par piecdesmit dolāriem mēnesī. Tirdzinieki stāvgrūdām piekrāvuši tirgus laukumu ar vīģu, dateļu un meloņu groziem, bet starp tiem lavierē nastām apkrauti ēzelīši, kas augumā nav lielāki par ņūfaundl'endiešu šķirnes suņiem. Aina ir dzīva, gleznaina un pēc smaržas atgādina policijas iecirkni. Ebreju naudas mijēji tuvumā uzslējuši savas būdas un augu dienu skaita vara naudu, pārberot to no viena groza otrā. Manuprāt, daudz naudas viņi šajā zemes malā nekaļ. Vienu monētu man gadījās redzēt, bet tā bija kalta pirms četrsimt vai piecsimt gadiem un pagalam nodilusi un saskrambāta. Šīs monētas nav diezcik vērtīgas. Džeks aizgāja samainīt vienu napoleonu, lai būtu piemērota nauda, ar ko iepirkties par šejienes zemajām cenām, un atgriezies sacīja, ka esot iztukšojis visu banku, esot nopircis vienpadsmit kvartus monētās, un firmas vadītājs izgājis uz ielas aizņemties trūkstošo summu. Es pats nopirku gandrīz puspintas monētu par vienu šiliņu. Taču es pārāk nelepojos ar to, ka man tagad ir tik daudz naudas. Pret bagātību esmu vienaldzīgs. Mauriem ir mazas sudraba monētas un arī nelieli sudraba stienīši, katrs viena dolāra vērtībā. Stienīši apgrozībā nonāk reti — tik reti, ka noskrandis arābs, tādu ieraudzījis, lūdz, lai viņam atļauj to noskūpstīt.

Viņiem ir arī mazas zelta monētiņas divu dolāru vērtē. Šai sakarā es kaut ko atcerējos. Kad Maroka karo, vēstules pa visu valsti pārvadā arābu kurjeri, pieprasot par pasta piegādi augstu samaksu. Pat vēl tagad viņiem šad tad gadās krist marodieru nagos, un tie viņus aplaupa.

Tādēļ, pieredzes brīdināti, viņi, tikko savākuši maksu divu dolāru vērtībā, iemaina to pret mazo zelta monētiņu un, tiklīdz mana tuvojamies laupītājus, monētu norij. Viss gāja labi un gludi, līdz viltību atklāja; pēc tam marodieri gluži vienkārši iedeva atjautīgajam Savienoto Valstu pasta sūtījumu iznēsātājam caurejas zāles un aizkavēja viņu, līdz sagaidīja rezultātu.

Marokas sultāns ir nežēlīgs despots, un viņa augstie virsnieki ir tādi paši despoti, tikai mazākos ietvaros. Likumīga nodokļu sistēma šeit nepastāv, bet, kolīdz sultānam vai kādam pašā ievajagas naudas, viņi to pieprasa noskatītam bagātniekam, un tam jāvelk vien maks no kabatas ārā vai jāiet cietumā. Tālab tikai retais Marokā uzdrošinās būt bagāts. Tāda greznība var pārāk dārgi maksāt. Bagātam cilvēkam allaž gribas ar bagātību padižoties, bet sultāns agrāk vai vēlāk viņu par kaut ko apsūdzēs — nav svarīgi, par ko — un konfiscēs mantu. Sultanātā, protams, netrūkst bagātnieku, taču naudu tie ir droši noglabājuši un paši, izlikdamies par nabagiem, staigā drisku driskās. Taču sultāns bieži vien liek apcietināt vīru, ko tur aizdomās par bagātības noziegumu, un padara viņam dzīvi tik nepatīkamu, ka viņš spiests atklāt, kur savu mantu noracis.

Gan mauri, gan jūdi dažkārt meklē palīdzību pie ārzemju konsuliem un tad var, droši no soda, mierīgi rādīt sultānam savu bagātību.

## 9. NODAĻA. SVĒTCEĻNIEKS NĀVES BRIESMĀS * KĀ TIKA LABOTS PULKSTENIS * KA MAURI SODA PAR NOZIEGUMU * LAULĪBU PARAŠAS * KĀ KATRS SVIN SVETDIENU * MUSULMAŅU SVĒTCEĻNIEKU VILTĪGĀS IZDARĪBAS * GODBIJĪBA PRET KAĶIEM * ĢENERĀLKONSULA LAIMĪGĀ DZĪVE

Mūsu pirmais piedzīvojums vakar pēcpusdienā drīz pēc tam, kad bijām izkāpuši krastā, kļuva gandrīz liktenīgs mūsu nepiesardzīgajam Bliheram. Mēs tikko bijām sasēdušies mugurā mūļiem un ēzeļiem un sākām izjādi karaliskā, majestātiskā Hadži Muhameda Lamarti (lai viņa cilts aug un vairojasl) apsardzībā, kad nokļuvām pie skaistas mauru mošejas ar augstu minaretu, ko greznoja krāsainu porcelāna flīzīšu mozaīka, turklāt visā būvē ik vietiņā atspoguļojās Alhambras īpatnējā arhitektūra, un Blihers patlaban grasījās jāt iekšā pa atvērtajiem vārtiem. Mūsu pavadoņu iztrūcinātais «Hi-hi!» un kāda angļu džentlmeņa, ekskursijas dalībnieka, skaļais «Stāt!» dēkaini apturēja patiesi pēdējā mirklī; mums tūliņ paskaidroja: ja kristiešu suns, sperdams kāju pār visusvētās musulmaņu mošejas slieksni, to apgāna, tad zaims ir tik briesmīgs, ka nekāda šķīstīšana to nespēj izdzēst, un svētnīca ticīgajiem vairs nav lietojama. Ja Bliheram būtu izdevies tur iejāt, viņš, bez šaubām, būtu triekts cauri pilsētai un nomētāts ar akmeņiem; pavisam nesen, tikai pirms dažiem gadiem, kristīgie, ja tos notvēra mošejā, tika bez žēlastības nokauti. Mēs aši uz mirkli ielūkojāmies pagalmā un redzējām skaisti izbruģētās ietves un pie strūklakas lūgsnā iegrimušus ticīgos; pat tas, ka mēs uzmetām svētnīcai īsu skatienu, garām ejošajiem mauriem nebija pa prātam.

Pirms dažiem gadiem minaretā sabojājās pulkstenis. Tanžeras mauri tiktāl deģenerējušies, ka viņu vidū jau sen vairs nebija neviena smalkamatnieka, kas būtu pratis izārstēt tik filigrānu pacientu kā torņa pulkstenis. Pilsētas dižvīri sasauca svinīgu padomi un apspriedās, kā pārvarēt radušās grūtības. Viņi runāja un strīdējās, bet ne pie kāda gala netika. Beidzot piecēlās viens patriarhs un sacīja:

— O, Pravieša dēli, ir zināms, ka Tanžeras pilsētu ar savu klātbūtni apgāna viens portugāļu kristīgais suns, kas ir pulksteņmeistars. Jūs zināt arī, ka, būvējot mošeju, ēzeļi nes akmeņus un cementa nastas pār svaidīto slieksni. Tādēļ iesūtiet to kristiešu suni četrrāpus un basām kājām svētajā vietā, lai salabo pulksteni! Lieciet viņam iet kā ēzelim!

Tā arī tika izdarīts. Ja nu Bliheram jel reiz izdosies aplūkot mošejas iekšieni, tad viņam vajadzēs atmest cilvēka iedažas un iet četrrāpus. Mēs apmeklējām cietumu un redzējām, kā cietumnieki pin paklājus un grozus. (Šāda noziedzības utilizēšana jau ož pēc civilizācijas.) Slepkavību šeit soda ar nāvi. Vēl nesen trīs slepkavas tika izvesti ārpus pilsētas un nošauti. Mauru šaujamie ieroči nav labi, un ari strēlnieki nekur neder. Šajā gadījumā nabaga noziedzniekus nostādīja krietnā attālumā kā mērķus, un šāvēji trenējās — ļāva upuriem pusstundu lēkāt, izvairoties no lodēm, līdz beidzot izmanījās ieraidīt lodi mērķī.

Ja kāds nozog lopu, viņam nocērt labās rokas plaukstu un kreisās kājas pēdu, ko par brīdinājumu pienaglo tirgus laukumā pie staba. Operācija notiek ļoti primitīvi. Mazliet iegriež muskuļos ap kaulu un pēc tam locekli nolauž. Dažreiz pacients pēc tam atveseļojas, bet tas notiek reti. Taču maura sirds nepazīst baiļu. Mauri vienmēr bijuši drosmīgi. Ari šie noziedznieki izcieš drausmīgo operāciju nesaviebjoties, nenodrebot, neievaidoties. Nekādas ciešanas nespēj salauzt maura lepnumu un piespiest apkaunot sevi ar sāpju kliedzieniem.

Laulības šeit nokārto abu jauniešu vecāki. Nav nekādu vēstulīšu, slepenu satikšanos, pastaigu, mīlināšanās krēslainās viesistabās — nav nekā, kas parasti notiek pirms kāzām. Jauneklis saņem meiteni, kuru tēvs viņam izraudzījis, apprec to, tikai pēc tam meitenei noņem sejas aizsegu un jaunais vīrs viņu pirmoreiz ierauga. Ja pēc tam viņa vīram patīk, tas viņu patur; bet, ja vīrs šaubās par viņas nevainību, viņa tiek aizsūtīta atpakaļ pie tēva; tas pats notiek, ja jaunā sieva ir slima; arī tad, ja saprātīgi un taisnīgi noteiktā laikā nedāvā vīram bērnu, viņai jāatgriežas tēva mājās.

Musulmaņiem, kas to var atļauties, šeit ir krietni daudz sievu. Tās gan dēvē par sievām, bet, cik zinu, Korāns atļauj turēt tikai četras īstās sievas, pārējās ir konkubīnes. Marokas sultāns nezina, cik viņam ir sievu, viņš domā, ka pieci simti. Šis skaitlis ir aptuvens, un laikam nav svarīgi — kāds desmits šurp vai turp.

Kādreiz man ir izdevies ieskatīties dažām mauru sievietēm sejā (galu galā ari viņas cilvēki vien ir un labprāt grib atklāt vaigu kristīgajiem suņiem apbrīnošanai, ja mauru vīriešu nav tuvumā), un es izjutu dziļu godbijību pret gudro likumu, kas liek aizsegt tik atbaidošu neglītumu.

Bērnus te nēsā uz muguras maisā, gluži tāpat kā to dara citi mežoņi visā pasaulē.

Mauriem ir daudz vergu — nēģeru. Taču ar to mirkli, kad verdzene kļūst par sava īpašnieka konkubīni, verdzības saites pārtrūkst, un, tiklīdz vīriešu dzimuma vergs iemācās izlasīt Korāna pirmo nodaļu (tajā izklāstīta ticības būtība), viņš kļūst par brīvu cilvēku.

Tanžerā ir trīs svētdienas nedēļā. Musulmaņi svētī piektdienu, jūdi — sestdienu, kristīgo ārvalstu konsuli — svētdienu. Jūdi ir visradikālākie. Maurs savā svētajā dienā ap pusdienlaiku aiziet uz mošeju, gluži kā jebkurā citā dienā, pie ieejas noauj kurpes, apmazgājas, klanīdamies it dūšīgi sit pieri pret zemi, noskaita lūgsnas un atgriežas pie darba.

Jūdi turpretī sabatā aizslēdz savus veikaliņus; viņi nepieskaras ne varam, ne bronzai; neaptraipa pirkstus ne ar ko mazvērtīgāku par zeltu vai sudrabu; uzticīgi apmeklē sinagogu; nevāra ēst, izvairās no saskares ar uguni un stingri atturas no jebkādiem veikalnieciskiem darījumiem.

Maurs, kas bijis svētceļojumā uz Meku, pēc atgriešanās bauda īpašu cieņu un priekšrocības. Viņu dēvē par «hadži», un viņš kļuvis par ievērojamu personību. Ik gadu Tanžerā sabrauc simtiem mauru, lai kuģi dotos uz Meku. Daļu ceļojuma viņi nobrauc angļu tvaikoņos, un ceļojums nemaksā vairāk par desmit vai divpadsmit dolāriem. Zināmu pārtikas daudzumu viņi paņem līdzi no mājām un, kad pārtikas kambari iztukšoti, sāk «organizēšanu», kā to savā žargonā dēvē Džeks. No brīža, kad viņi izgājuši no mājas, līdz pat atgriešanās brīdim viņi ne reizītes nenomazgājas, vienalga, vai atrodas uz sauszemes vai jūrā, un, tā kā ceļojums parasti ilgst piecus līdz septiņus mēnešus un arī drēbes viņi šai laikā nemaina, tad pēc atgriešanās tiešām nav laižami viesistabā.

Daudziem ļoti ilgi jāliek naudiņa pie naudiņas, lai sagrabinātu desmit dolārus braucienam ar tvaikoni, un, kad svētceļnieks atgriežas, viņš ir izputējis uz visu mūžu. Reti kāds maurs pēc tik izšķērdīgas tērēšanās spēj vienā īsā cilvēka dzīves laikā atjaunot kādreizējo labklājību. Lai saglabātu hadži goda nosaukumu kungiem ar patriciešu asinīm un rocību, sultāns izdeva dekrētu, ka svētceļojumā drīkst doties vienīgi diža dzimuma cilvēki, kas vērts vismaz simt dolāru. Bet paklausieties, kā veikli ļaudis prot apiet likumu ar līkumu! Par zināmu atlīdzību naudas mijējs ebrejs aizdod svētceļniekam simt dolāru, kamēr tas tiek galā ar zvērestiem par mantas stāvokli, un tad, pirms kuģis atstāj ostu, savāc savu naudu atpakaļ!

Spāņi ir vienīgā tauta, no kuras mauriem bail. Spānija, proti, sūta savus varenākos karakuģus un dārdošākos lielgabalus, lai iebiedētu šos musulmaņus, turpretim Amerika un citas valstis tikai šad tad atsūta kādu nožēlojamu lielgaballaiveli. Mauri, gluži tāpat kā citi mežoņi, tic tam, ko redz, nevis tam, ko dzird vai izlasa. Mums Vidusjūrā stāv liela flote, taču tās kuģi reti piestāj Āfrikas ostās. Par Angliju, Franciju un Ameriku mauri nav diezcik augstās domās, un šo valstu oficiālie pārstāvji pie savām likumīgajām tiesībām, nemaz nerunājot par jebkādām privilēģijām, tiek vienīgi pēc tam, kad ir izmalti birokrātijas dzirnās. Turpretī Spānijas sūtnim pietiek tikai izteikt prasību, lai tā nekavējoties tiktu izpildīta, vienalga, vai prasība ir taisnīga vai netaisnīga.

Pirms gadiem pieciem sešiem spāņi pārmācīja maurus sakarā ar kādu strīdīgu teritoriju Āfrikas krastā pretī Gibraltāram un sagrāba Tetuānas pilsētu. Spānija panāca vienošanos, pieprasot savas teritorijas palielināšanu, divdesmit miljonu dolāru kontribūciju un mieru. Tad spāņi atstāja pilsētu un arī tikai pēc tam, kad viņu kareivji bija apēduši visus kaķus. Kamēr kaķu vēl pietika, spāņi sarunās neielaidās. Spāņiem traki garšo kaķi. Turpretī mauri kaķus uzskata gandrīz vai par svētiem dzīvniekiem. Spāņi tātad bija aizskāruši maurus ļoti sāpīgā vietā. Nežēlīgā izturēšanās, apēdot visus Tetuānas kaķus, iededzināja mauru sirdīs tādu naidu, pret kuru naids par viņu pašu izdzīšanu no Spānijas bija tīrais nieks. Tagad mauri un spāņi ir nesamierināmi ienaidnieki uz mūžu mūžiem.

Reiz Marokā dzīvoja Francijas sūtnis, kas ar šķietami nenozīmīgu rīcību bija sarūgtinājis visu tautu. Viņš lika nogalināt pāris bataljonu kaķu (Tanžerā kaķi čum un mudž) un izgatavot no kaķu ādām paklāju viesistabai. Paklājs bija veidots apļos: vispirmss liels vecu, pelēku runču ādu aplis (ar astēm uz centru), tad dzeltenrudu ādu aplis, nākamajā aplī tikai melnas ādas, pēc tam baltas, vēl pēc tam dažādu krāsu ādas, bet pašā viducī atlasītu kaķēnu ādiņas. Paklājs iznāca ļoti skaists, bet mauri vēl šobaltdien lād sūtņa piemiņu.

Kad aizgājām apciemot mūsu amerikāņu ģenerālkonsulu, ievēroju, ka viņa viesistabā uz galdiem izliktas visas iespējamās, laika kavēklim paredzētās spēles. Man likās, ka tas liecina par vientulību. Un izrādījās, ka šāda doma ir pareiza. Viņš ar savu ģimeni Tanžerā ir vienīgie amerikāņi. Šai pilsētā ir daudz ārzemju konsulu, bet nekāda liela ciemošanās nenotiek. Tanžera ir visvienmuļākais tālumnieku kakts, un kāda gan jēga citam citu apciemot, ja nav par ko runāt? Nekādas jēgas. Tādēļ visu konsulu ģimenes dzīvo pa mājām un cenšas pakavēt laiku kā mācēdamas. Tanžera ir ļoti interesanta vienu dienu, vēlāk tā pārvēršas par nepanesamu cietumu. Pašreizējais ģenerālkonsuls te nodzīvojis piecus gadus, un ar to viņam pietiek veselam gadsimtam; drīz viņš dosies mājup. Ģimenes locekļi pasta dienās kāri sagrābj vēstules un avīzes, turpmākajās divās trīs dienās lasa tās un pārlasa, pēc tam vēl trīs dienas pārspriež katru vārdu, līdz viss galīgi izsmelts, un tad dienām ilgi kopā ēd, guļ, dodas izjādēs pa vienu un to pašu ceļu, redz visas tās pašas apnikušās lietas un vietas, ko pat gadsimti nav spējuši pārvērst, un nebilst cits citam ne pušplēsta vārda. Viņiem patiesi nav par ko runāt. Ja ierodas kāds amerikāņu karakuģis, viņiem tā šķiet īsta debesu balva. «Ai, vientulība, kur slēpjas burvība, ko viedie redz tavā vaigā?»* Tā ir smagākā trimda, kādu vien spēju iedomāties. Es visā nopietnībā gribētu ieteikt Savienoto Valstu valdībai: ja gadās kāds, kas pastrādājis tik smagu noziegumu, ka likumā tam nav paredzēts sods, lai nosūta šo vīru par ģenerālkonsulu uz Tanžeru.

Esmu priecīgs, ka dabūju redzēt Tanžeru — pēc vecuma otro pilsētu pasaulē. Bet man liekas ari, ka esmu pilnīgi nobriedis teikt tai ardievas.

No šejienes vakarā dosimies uz Gibraltāru, un droši vien «Kveikersi- tija» izbrauks no turienes ostas tuvākajās četrdesmit astoņās stundās.

## 10. NODAĻA. 4. JŪLIJS UZ JŪRAS * SAULRIETS VIDUSJŪRĀ * «ORĀKULS» IZSAKA SAFAS DOMAS * SVINĪBU CEREMONIĀLS * KAPTEIŅA RUNA * REDZAMA FRANCIJA! *      NEIZGLĪTOTAIS IEZEMIETIS * NEPATĪKAMS PĀRSTEIGUMS * MARSEĻĀ * NOKLĪDUSI PILSĒTĀ. *  ATRASTI * AINIŅA FRANČU GAUMĒ

Ceturto jūliju* nosvinējām uz «Kveikersitijas» okeāna vidū. Tā visādā nozīmē bija īsta Vidusjūras diena: dzidra un jauka. Debesis bez mākoņiem; spirgts vasaras vējiņš; saulstaru spozme, kas līksmi dejoja pa rotaļīgiem vilnīšiem, nevis baltkrēpjainiem viļņu kalniem; un zem mums tik brīnišķīgi zila jūra, tik krāšņi, mirdzoši zila, ka spēj ar savu skaistumu aizkustināt pat visprozaiskāko dvēseli.

Pat saulrieti Vidusjūrā ir skaisti — parādība, kas uz zemeslodes sastopama visai reti. Tovakar, kad devāmies projām no Gibraltāras, skarbā, bargā klints šķita peldam zeltainā miglojumā — tik liegā, tik bagātās nokrāsās, tik burvīgā, sapņainā dūmakā, ka pat Orākuls — vecā, sirdsšķīstā, jūsmīgā, nepārspējamā pļāpukule, nelikās dzirdam vakariņu gongu, bet palika baudīt skaistumu.

—   Grandioza, vai ne?— viņš sacīja.— Mūsu pusē taču nekā tamlīdzīga nav? Nav redzēts. Pēc manām domām, šiem efektiem pamatā, tā sacīt, ir augstā refrižeritāte, kas rodas saules diramiskajā kombinācijā ar Jubitera perihēlija limfātiskajiem spēkiem. Kā jums liekas?

—   O! Liecieties jel reiz gulēti— noteica Dens un aizgāja.

—   Kā tad — ja viens izsaka argumentu, ko otrs nespēj atspēkot, tad sūta tikai gulēt. Dens nekad nevar pastāvēt disputā ar mani. Un viņš pats to zina. Ko jūs par to teiksiet, Džek?

—   Vai, doktor, nemokiet mani ar savām enciklopēdijas blēņām! Es taču jums nekā ļauna nedaru, vai ne? Nu, tad lieciet arī jūs mani mierā!

—   Tā. Viņš arī aizgāja. Ir gan tie jaunie puiši, grib strīdēties ar veco Orākulu, kā viņi mēdz mani saukāt, bet šis vecais vīrs viņiem ir pārāk ciets rieksts. Varbūt arī dzejnieks Lerjets nav apmierināts ar šiem secinājumiem?

Dzejnieks atbildēja ar barbarisku rīmi un nogāja lejā.

—   Rādās, ka arī viņš nespēj turēt man līdzi. Bet no viņa es arī neko neceru. Nekad man nav gadījies sastapt dzejnieku, kurš kaut ko sajēdz. Tūliņ viņš noies lejā, sakals četrus blēņu pantus par to veco klinti un uzdāvinās tos kādam konsulam, locim vai nezin kam citam, ko pirmo satiks un kam viņš cer imponēt. Žēl gan, ka šito mēnessērdzīgo kāds nenogrābj un neizpurina no viņa visu dzejas drazu uzreiz. Kālabad gan cilvēks nevar ziedot savu intelektu kaut kam vērtīgam? Gibonam, Hipokrātam, Sarkofāgam un visiem seno laiku filozofiem bija zobs uz dzejniekiem …

—   Doktor,— es sacīju,— kad jūs sākat izgudrot autoritātes, arī es iešu projām. Kaut arī jūs pār mēru lietojat daudzzilbju vārdus, man ļoti patīk ar jums sarunāties, kamēr par saviem filozofiskajiem spriedumiem atbildat pats; bet, kad jūs sākat lidināties pa mākoņiem, kad sākat to pierādīšanai balstīties uz autoritātēm, kas dzimušas jūsu fantāzijā, es vairs nespēju jums uzticēties.

Tas bija īstais veids, kā doktoram paglaimot. Viņš nosprieda, ka es atzīstos bailēs ielaisties ar viņu strīdā. Bez mitas viņš vajāja pasažierus ar dziļu domu pilnām problēmām, ietērpdams tās vārdos, ko neviens nespēja saprast; nabaga upuri izturēja šīs mocības pāris minūšu, tad pameta kaujas lauku. Šādā veidā pieveicot dienā kādu pusduci pretinieku, triumfs šķita pietiekams; no šā brīža viņš starodams klīda pa klāju, mīļi, dziļā mierā un svētlaimīgi uzsmaidīdams katram pretimnācējam.

Taču esmu novirzījies no temata. Ceturtā jūlija rītu pavēstīja mūsu divu lepno lielgabalu zalve —, lai dzird un zina visi, kas pamodušies. Tomēr daudzi no mums šo vēsti uzzināja tikai vēlāk no kalendāra. Tika uzvilkti visi karogi, izņemot kādu pusduci, ar kuriem izrotāja klāju, un kuģis drīz vien sāka izskatīties kā daždien svētkos. Rīta cēlienā notika sapulces, kurās izvēlēja dažādas svētku ceremoniju rīcības komitejas. Pēcpusdienā visi, kas atradās uz kuģa, sapulcējās apakšējā klāja nojumē; flauta, astmatiskais melodikons un diloņslimā klarnete sakropļoja «Zvaigžņoto karogu», koris to iedzina aizsegā, bet Džordžs ar sevišķi griezīgu spiedzienu noslēguma notī to nogalināja. Neviens nesēroja.

Ar trīskārtīgu urrāl «iznesām līķi» (šis joks nebija ieplānots, un es zem tā neparakstos), tad priekšsēdētājs, kas prezidēja aiz tauvu kastes, kurai bija pārsegts nacionālais karogs, deva vārdu «Lasītājam», kurš piecēlās un nolasīja to pašu vecveco Neatkarības Deklarāciju, kuru esam tik bieži noklausījušies, nepievēršot nekādu uzmanību saturam; pēc tam priekšsēdētājs izsauca priekšā šāsdienas «Oratoru», kas noskandēja to pašu vecveco runu par mūsu nacionālo diženumu, kurai mēs ticam kā dievvārdam un kaisli aplaudējam. Kad viņš bija beidzis, koris atkal pacēla balsis un kopā ar sēri raudošajiem instrumentiem sāka slepkavot «Slava tev, Kolumbija!»; tai mirklī, kad uzvara svaru kausos sāka aizdomīgi svārstīties, Džordžs ieslēdza savu drausmīgi griezīgo «meža zoss saucienu», un koris, protams, uzvarēja. Viens no garīdzniekiem noskaitīja īsu pateicības lūgsnu, un mūsu neieilgusī patriotiskā sanāksme beidzās. Vismaz Vidusjūrā Ceturtajam jūlijam briesmas vairs nedraudēja.

Pie vakariņu galda viens no kuģa virsniekiem izteiksmīgi nolasīja labu pašsacerētu dzejoli un svētku gadījumam par godu tika uzsaukti trīspadsmit tosti, kuriem izlietoja vairākas kastes šampanieša. Runas gandrīz bez izņēmuma bija nebaudāmas. Patiesībā visas, ar vienu vienīgu izņēmumu. Kapteiņa Dunkana runa bija laba. Viņš sacīja:

— Lēdijas un džentlmeņi! Lai mēs visi nodzīvojam līdz zaļam vecumam labklājībā un laimē! Stjuart, atnesiet vēl kasti šampanieša!

Runa tika uzņemta ļoti atzinīgi. Svinības noslēdza vēl viena no brīnumainajām ballēm uz augšējā klāja. Taču mēs nebijām raduši dejot, kad viļņi nešūpo kuģi, un nekas īsti labs nesanāca. Kopumā tas tomēr bija brašs, līksms un tīkams Ceturtais jūlijs.

Nākamās dienas vakarā, visiem skursteņiem kūpot, iestūrējām cēlās pilsētas Marse|as mākslīgajā ostā un redzējām, kā rieta saule apzelti daudzos baznīcu torņus un cietokšņu mūrus, ar liegu mirdzumu pārlej zaļās āres, vēl jo skaistāk izceļot baltās villas, kas, izbārstītas ainavā, to tīkami atdzīvina. (Autora tiesības aizsargātas ar likumu.) Piestātnē laipas nebija izliktas, un mēs netikām no kuģa krastā. Tas bija ļoti sāpīgi. Mēs degām nepacietībā — gribējām redzēt Franciju! īsi pirms tumsas iestāšanās mūsu trijotne vienojās ar kādu laivinieku, kas atļāva izmantot par laipu savu laivu, kuras viens gals atradās zem mūsu trapa, bet otrs — pie muliņa. Iekāpām laivā, un laivinieks moži sāka irties ārā ostā. Es viņam franciski uzbildu, ka mūsu vienīgā vēlēšanās ir pārkāpt no viņa laivas uz krastu, un apvaicājos, kalab viņš iras projām no piekrastes. Viņš atbildēja, ka nesaprotot. Es atkārtoju. Viņš atkal nesaprata. Laikam taču nenieka nejēdza no franču valodas. Izmēģinājās dakteris, bet viņš nesaprata arī dakteri. Palūdzu, lai laivinieks paskaidro savu rīcību. Viņš paskaidroja. Tagad es nesapratu viņu. Dens sacīja:

—   Klausies, vecais muļķi, stumies uz piestātni! Tā ir tā vieta, kur mums jātiek!

Mēs rāmi aizrādījām Denam, ka nav nekādas jēgas ar šo ārzemnieku sarunāties angliski, lai Dens tomēr ļauj mums visu nokārtot franču valodā un neierāda svešzemniekam, cik mēs esam nekulturāli.

—   Lūdzu, turpiniet, turpiniet vien,— viņš atteica,— tā ir jūsu darīšana. Negribu iejaukties. Tikai — ja jūs vēl ilgi runāsiet savā franču mēlē, viņš nemūžam neuzzinās, kurp mēs vēlamies nokļūt. Tādas ir manas domas.

Par šo piezīmi mēs viņu bargi norājām un piebildām, ka vēl nekad neesam redzējuši muļķi, kurš piedevām nebūtu iedomīgs. Francūzis atkal ierunājās, un dakteris teica:

—   Nu redzi, Den, viņš saka, ka taisoties aller uz douane. Tas nozīmē, ka viņš mūs aizvedīs uz viesnīcu. Bet, zināms — mēs jau nesaprotam franciski.

Tas bija belziens pa žokli, kā teiktu Džeks. Tas apklusināja visas mūsu neapmierinātā biedra kritiskās piezīmes. Izlavierējām starp veselu flotili varenu tvaikoņu un pēdīgi piestūrējām akmenī izmūrētai piestātnei pie kaut kādas valdības ēkas. Nebija grūti saprast, ka douane nozīmē muitnīcu, nevis viesnīcu. Taču par to neviens neieminējās. Apburošā franču laipnībā muitnieki tikai pavēra un tūliņ atkal aizvēra mūsu somas, nemaz nepārbaudīja mūsu pases un palaida mūs, lai ejam savu ceļu. Apstājāmies pie pirmās ceļā pagadījušās kafejnīcas un gājām iekšā. Veca sieviete mūs apsēdināja pie galdiņa un gaidīja, ko pasūtīsim. Dakteris sacīja:

Dāma izskatījās apjukusi. Dakteris atkārtoja, rūpīgi artikulēdams katru vārdu:

—   Avez-vous du vin?

Dāma apjuka vēl vairāk nekā pirmāk. Es teicu:

—   Dakter, tavai izrunai ir kaut kāda vaina. Ļauj man pamēģināt. Madame, avez-vous du vin? Nekā. Turpiniet vien nopratināšanu!

—   Madame, avez-vous du vin — ou fromage — pain — marinētas cūku kājiņas — beurre — des oeufs — du boeuf — mārrutki, skābi kāposti, zupa — kaut kas, vienalga, kas, ko kristīga cilvēka vēders spēj ņemt pretī!

Viņa atbildēja:

—   Paldies dievam! Kādēļ uzreiz nerunājāt angliski? Es jūsu nešķīstajā franču mēlē nekā nejēdzu.

Neapmierinātā ekskursijas dalībnieka pazemojošās, zobgalīgās piezīmes sabojāja mums vakariņas, nikni klusējot, mēs tās nokopām, cik ātri spējām. Te nu mēs bijām skaistajā Francijā, lielā mūra namā ar īpatnēju arhitektūru, mums visapkārt rēgojās mazsaprotami franču uzraksti un bārdaini franči, lēnām, bet noteikti modinot apziņu, ka beidzot, bez mazākajām šaubām patiesi esam skaistajā Francijā, visu pārējo aizmirsdami, uzsūcam sevī tās gaisotni, tikko sākam šā piedzīvojuma jauko romantiku visā tās burvībā, un tieši šādā mirklī viena kaulaina veča iekrīt vidū ar savu barbarisko angļu valodu un izgaisina brīnišķīgo vīziju visos vējos! Tas bija drausmīgi.

Devāmies meklēt pilsētas centru, šad tad apvaicādamies, uz kuru pusi jāiet. Ne reizes mums neizdevās panākt, lai kāds saprastu, ko tieši mēs gribam, un arī mums nelaimējās izprast, ko tieši mums atbild, taču visi norādīja, jā, itin visi kaut ko rādīja ar rokām, mēs noklausījāmies un teicām «Mērci, monsieur», tādējādi tomēr svinēdami triumfu pār neapmierināto ekskursijas dalībnieku. Šīs uzvaras viņu tracināja, un viņš jo bieži apvaicājās:

—   Ko tas pirāts sacīja?

—   Ko? Viņš mums paskaidroja, pa kuru ceļu jāiet uz Grand Casino.

—   Bet ko viņš īsti teica?

—   Nu nav svarīgi, ko viņš sacīja — mēs viņu sapratām. Šie ir izglītoti cilvēki, ne tādi kā tas stulbais laivinieks.

— Man gan labāk patiktu, kaut viņi būtu pietiekami izglītoti, lai cilvēkam pateiktu virzienu, kā var aiziet kaut kur, jo mēs veselu stundu riņķojam pa apli. Šitai vecajai aptiekai es drasēju garām jau septīto reizi.

Mēs atbildējām, ka tie ir zemiski, ļauni meli (bet labi zinājām, ka nav). Skaidrs, ka vēlreiz uz aptieku izkulties nedrīkstēja — mēs joprojām varam pajautāt ceļu, bet mums jāizvairās sekot norādījumiem ar roku, ja ceram iemidzināt neapmierinātā ekskursijas dalībnieka aizdomas.

Ilgi ejot pa gludajām, asfaltētajām ielām, kurām abās pusēs pacēlās lieli, jauni krēmkrāsas mūra tirdzniecības nami — viens gluži tāds pats kā pārējie un viens kvartāls apmēram jūdzes garumā, gluži tāds pats kā iepriekšējais, un viss spoži apgaismots, mēs beidzot nokļuvām uz galvenās ielas. Visapkārt košas krāsas, vesela mirdzošu gāzes spuldžu konstelācija, uz ietvēm gaišās, spilgtās drēbēs ģērbušos vīriešu un sieviešu ņudzeklis — steiga, dzīvība, rosme, kustība, čalas, sarunas, smiekli uz katra soļa! Atradām «Grand Hotel du Louvre et de la Paix» un uzrakstījām, kas esam, kur dzimuši, nodarbošanos, pēdējo vietu, no kuras esam ieradušies, precējušies vai ne un vai esam ar šo stāvokli apmierināti, cik mums gadu, kurp dosimies tālāk un kad ceram tur nokļūt, un vēl labu daļu šādas vai līdzīgas, tikpat svarīgas informācijas — visu par prieku viesnīcas īpašniekam un slepenpolicijai. Nolīgām gidu un tūdaļ sākām pilsētas apskati. Šis pirmais vakars franču zemē mūs apreibināja. Neatceros ne pusi to vietu, kur bijām vai ko redzējām; mums nebija noskaņojuma kaut ko uzmanīgi aplūkot, gribējās tikai skatīties un iet — iet, kustēties, neapstāties! Pār mums bija nolaidies šās zemes gars. Beidzot vēlā stundā piesēdām pie galdiņa «Grand Casino» un pasūtījām šampanieti bez mēra un apdoma. Ir tik viegli tēlot aristokrātu, ja tas gandrīz nekā nemaksā! Šajā žilbinošajā vietā bija sapulcējies kāds pustūkstotis ļaužu. Tā man likās, bet sienas tapešu vietā bija vienos spoguļos, tādēļ īsti nevarēja noteikt — izskatījās, it kā tur būtu vai simttūkstoš apmeklētāju. Jauni, modlgi ģērbušies franti, elegantas sievietes, arī veci kungi un dāmas, visi sēdēja pa pāriem un pulciņos pie neskaitāmiem galdiņiem ar marmora virsu, ēda izmeklētas vakariņas, dzēra vīnu un čaloja tā, ka man apreiba galva. Zāles viņā galā bija estrāde un liels orķestris; ik pa brīdim uz skatuves iznāca aktieri traki jocīgos tērpos un, spriežot pēc viņu ērmīgās izdarīšanās, dziedāja ekstravagantas, jocīgas dziesmas, bet klausītāji tikai mazliet pieklusināja balsis un skeptiski palūkojās uz skatuves pusi, neviens nepasmaidīja, neviens ne reizītes ne- aplaudēja! Un es vienmēr biju domājis, ka franči smejas par pēdīgo nieku.

## 11. NODAĻA. PIERODAM * ZIEPJU NAV * «TABLE D'HOTE» ĒDIENKARTE * «ESMU AMERIKĀNIS, SER» * INTERESANTS ATKLĀJUMS * SPĀRNOTAIS «SVĒTCEĻNIEKS» * DĪVAINA SABIEDRĪBA * DZlVAJO KAPENES * ILGS IESLODZĪJUMS * DAŽI DIMĀ VAROŅI * SLAVENĀS «DZELZS MASKAS» KAMERA

Mēs strauji un bez jebkādām grūtībām ārzemnieciskojamies. Sākam samierināties ar neierastiem gaiteņiem un guļamistabām, kur ir akmens klons bez grīdsegām — klons, uz kura soļi atbalsojas tik negantā skaļumā, ka visas poētiskās apceres no tā bēgtin aizbēg. Sākam pierast pie spodriem, klusiem viesmīļiem, kas bez skaņas slīd šurp un turp, nolīkst pār jūsu plecu vai elkoni kā tauriņi pār ziedu, vienā mirklī uzklausa pasūtījumu un otrā to izpilda; pateicas par dzeramnaudu neatkarīgi no tās lieluma; un vienmēr ir laipni, visos gadījumos nemainīgi laipni. Tas ir vispārsteidzošākais — patiesi laipns viesmīlis, turklāt nemaz nav idiots. Sākām pierast pie iespējas iebraukt tieši viesnīcas iekšējā pagalmā, kur visapkārt zaļo mežvīns un smaržo puķes, un turpat pulciņos sēž kungi, mierīgi lasīdami avīzi un smēķēdami. Sākam pierast pie mākslīgi sasaldēta ledus pudelēs, jo ledus te dabūjams tikai šādā veidā. Pamazām pierodam pie tā visa, bet nespējam pierast pie tā, ka jāvadā līdzi pašiem savas ziepes. Mēs esam pietiekami civilizēti, lai mums būtu sava ķemme un sava zobu suka, taču katrā mazgāšanās reizē zvanīt un lūgt, lai atnes ziepes, ir ļoti nepatīkami. Parasti atceramies to tikai tad, kad esam saslapinājuši galvu un rokas vai arī pietiekami ilgi izgulējušies vannā, un tad jākavējas, līdz dabū ziepes. Marselieši taisa Marseļas himnas, Marseļas vestes un Marseļas ziepes, bet paši nekad nedzied savas himnas, nevalkā savas vestes un nemazgājas ar savām ziepēm.

Esam iemācījušies pacietībā, labsajūtā un apmierinājumā izturēt table d'hdte] ceremoniju. Paēdam zupu un gaidām dažas minūtes, līdz atnesīs zivi; vēl pēc dažām minūtēm tiek nomainīti šķīvji un atnests rostbifs; jauni šķīvji — ēdam zirnīšus; jauni šķīvji — ēdam lēcas; jauni šķīvji — uz tiem pīrādziņi ar gliemežiem (man labāk garšo sienāži); jauni šķīvji — ēdam ceptu cāli ar salātiem; pēc tam seko zemeņu torte ar saldējumu, tad svaigas vīģes, bumbieri, apelsīni, zaļas mandeles utt. un visbeidzot kafija. Pie katra ēdiena, protams, vīns, jo esam Francijā.

1 Aukstie uzkožamie (/r.).

Pēc šādas kravas uzņemšanas gremošanas process, zināms, ir gauss, un mums ilgi jāsēž vēsajās istabās, jāsmēķē un jālasa franču avīzes, kam piemīt visai dīvaina īpašība: stāstījums tajās rit kā pa diedziņu, kamēr nonākat līdz «kodolam», un tad piepeši uzrodas tāds vārds, ko neviens cilvēks nespēj pārtulkot, un viss stāsts pagalam. Vakar dažiem frančiem virsū uzgāzies krasta apbūves gabals, šodien par to rakstīts visās avīzēs, bet vai tie nelaimīgie nogalināti, sakropļoti vai tikai apdauzījušies, to es nekādi nespēju izdibināt un atdotu diezin ko, lai uzzinātu.

Šodien pusdienās mūs mazliet satrauca viena amerikāņa uzvedība, kurš runāja pārāk dikti un rupji, smējās nejēdzīgi skaļi, kad visi pārējie uzvedās klusi un pieklājīgi. Vīnu viņš pasūtīja ar karalisku žestu, teikdams: «Es nekad neēdu pusdienas, nepiedzēris klāt vīnu, ser,» kas bija nožēlojami meli, un pameta skatienu uz pusdienotājiem, it kā cerēdams to sejās ieraudzīt apbrīnu. Tāda izdarīšanās zemē, kur cilvēki drīzāk izmestu no ēdienu kartes zupu nekā vīnu! Zemē, kur vīns visiem iedzīvotāju slāņiem ir gandrīz tikpat nepieciešams kā ūdens! Šis tips paziņoja: «Es esmu brīvs valdnieks, ser, amerikānis, ser, un gribu, lai visi to zina!» Viņš aizmirsa piebilst, ka ir tiešs Bileāma ēzeļa pēctecis, bet to jau gan ikviens redzēja bez teikšanas.

Devāmies izbraukumā pa Prādo — skaisto avēniju, kurai gar malām greznojas patriciešu villas un cēli koki ar kuplām lapotnēm, un apmeklējām Borelī pili* un tās interesanto muzeju. Mums parādīja miniatūrkapsētiņu — Marseļas neapšaubāmi visvecākās kapsētas kopiju. Pussagruvušās kapenēs gulēja trausli, sīki skeletiņi un viņiem līdzās viņu mājas dieviņi un saimniecības piederumi. Kapeņu oriģināls bija pirms dažiem gadiem atrakts zem galvenās ielas. Tur, tikai divpadsmit pēdu apakš zemes, kapsēta bija nogulējusi apmēram divarpus gadu tūkstošus. Romuls bija šeit, kad vēl nebija uzcelta Roma, un prātoja, ka te derētu nodibināt pilsētu, taču vēlāk šo nodomu atmeta. Varbūt viņš personiski pazina kādu no šiem feniķiešiem, kuru skeletus mēs aplūkojām.

Slavenajā zooloģiskajā dārzā redzējām pārstāvētus, kā man šķita, visas zemeslodes dzīvniekus, to vidū dromedāru un pērtiķi, kam vilna izgreznota ar koši ziliem un karmīnsarkaniem matu kušķiem — viens varens pērtiķis! Nīlzirgu un putnu uz augstām kājām ar pulvera ragam līdzīgu knābi un cieši sakļautiem spārniem, kas izskatījāt kā frakas astes. Šis radījums stāvēja aizvērtām acīm un mazliet uz priekšu ielikušiem pleciem, it kā viņš būtu paslēpis rokas zem frakas astēm. Kāds rāms stulbums, kāda nenormāla nopietnība, kāda pašpārliecība un neizsakāma pašpatika atspoguļojās šā pelēkā, plikpaurainā, tumš- spārnotā, ārkārtīgi nepievilcīgā putna izskatā! Ar visu nesamērīgo, kraupaino galvu un zvīņainajām kājām viņš tomēr šķita nesatricināms

un bezgala apmierināts. Komiskāku radījumu grūti iedomāties. Bija patīkami izdzirdēt Denu un dakteri smejamies — tādiem dabiskiem, līksmiem smiekliem, kādi mūsu ekskursantu vidū nebija dzirdēti, kopš atstājām Amerikas krastus. Šo putnu mums bija atsūtījis pats dievs, un es būtu gaužām nepateicīgs, ja šajās lappusēs viņu ar cieņu nepieminētu. Mūsējā ekskursija bija taču izpriecas brauciens; tālab mēs kavējāmies pie putna veselu stundu, nevarēdami vien diezgan atskatīties. Brīžiem mēģināju viņu mazliet pabikstīt, bet viņš tikai pavēra vienu aci, tad lēnām to atkal aizdarīja, nezaudēdams ne drusciņas no sava cildenā svinīguma un nomācošās nopietnības. Ar to viņš šķita sakām: «Neapgāniet debess izredzēto ar nesvētām rokām!» Mēs nezinājām šā putna vārdu, tādēļ nosaucām viņu par Svētceļnieku. Dens sacīja:

— Viņam trūkst vienīgi Plimutas garīgo dziesmu grāmatas.

Milzīgā ziloņa sirdsdraudzene bija pavisam parasta kaķene! Kaķenei patika uzrāpties pa ziloņa pakaļkājām un apmesties tam uz muguras. Tur viņa, ķepiņas zem krūtīm salocījusi, gozējās saulītē vai visu pēcpusdienas cēlienu. Ziloni tas sākumā bija kaitinājis, tas pastiepis snuķi un nocēlis kaķeni zemē, bet šī bijusi tik neatlaidīga, ka beidzot uzvarējusi ziloņa aizspriedumus, un tagad tie ir nešķirami draugi. Kaķene bieži rotaļājas starp ziloņa priekškājām vai pie snuķa, līdz tuvumā parādās suņi, tad viņa veikli pašmauc drošībā. Zilonis pēdējā laikā nogalinājis vairākus suņus, kas piegājuši par tuvu viņa draudzenei.

65

Noīrējām buru laivu un aizbraucām uz vienu no tuvējām mazajām saliņām apskatīt Ifas pili. Šim senlaiku cietoksnim ir skumja vēsture. Divus vai trīs gadsimtus to izmantoja par cietumu politiskajiem ieslodzītajiem, un tā kameru sienas no vienas vietas noklātas ar rupji iegrebtiem neskaitāmu gūstekņu vārdiem, ko tur iemūžinājuši nelaimīgie, kas te nonīkuši visu mūžu un nav atstājuši par sevi nekādu citu liecību kā vienīgi šīs skumjās, pašrocīgi iešņāptās epitāfijas. Cik daudz vārdu! Šķiet, ka sen aizsaulē aizgājušo vārdu īpašnieku ēnas gūzmējas drūmajās kamerās un gaiteņos. Mēs izstaigājām kameru pēc kameras līdz pat klintī izdobtajām viennīcām, virs kurām laikam viļņo jūra. Visur vārdi, vārdi! Plebeju, dižciltīgo un pat prinču vārdi. Visiem — plebejiem, prinčiem un dižciltīgajiem bija viena vēlēšanās — lai viņus neaizmirst! Viņi spēja paciest vientulību, bezdarbību, šausmas, ko iedveš mūžīgs klusums, kurā nekad neielaužas neviena skaņa, bet nespēja panest domu, ka pasaule viņus pilnīgi aizmirsusi. Tādēļ iegrebti šie vārdi. Vienā kamerā, kur iespīd mazliet gaismas, ieslodzītais pavadījis divdesmit septiņus gadus, ne reizes neredzējis neviena cilvēka, dzīvojis postā un netīrībā, kur biedros viņam bija vienīgi paša domas, bez šaubām, smagas un bezcerīgas. Kas, pēc cietumsargu

domām, ieslodzītajam bija nepieciešams, to viņam piegādāja naktī pa mazo lodziņu. Šis vīrs sava cietuma sienas no griestiem līdz klonam bija nosedzis ar dažādām cilvēku un dzīvnieku figūrām, savijis tās sarežģītos rakstos. Viņš bija pūlējies gadu gadiem, pildīdams šo paša doto uzdevumu, kamēr zīdaiņi izauga par zēniem — par pusaudžiem — noslaistījās skolā un koledžā — ieguva arodu — kļuva par vīriem — apprecējās, tikai kā sapnī atcerējās bērnību, un tā viņiem šķita tāla un sena. Bet kurš var pateikt, cik mūžsena tā šķita šim cietumniekam? Pirmējiem laiks dažkārt aizlidoja kā spārniem, bet viņam —• nekad, viņam tas vienmēr vilkās uz priekšu neiedomājami gausi. Pirmējiem nodejotās naktis likās aiztraucam kā minūtes, nevis stundas; viņam tās pašas naktis līdzinājās visām pārējām cietuma dzīves naktīm un likās veidotas no garām, stingām nedēļām, nevis no stundām un minūtēm.

Kāds cits cietumnieks, pavadījis kamerā piecpadsmit gadus, bija iegrebis sienās dzejoļus un īsus izteikumus prozā — īsus, bet dziļi aizgrābjošus. Tajos nebija ne vārda par viņa smago dzīvi, tur atspoguļojās vienīgi svētnīca, kurp pielūgsmē aizlidoja viņa gars: mājas un tie, kurus pielūdza viņa sirds. Viņš nomira, to visu vairs ne reizes neredzējis.

Kameru sienu biezums pielīdzināms dažas labas guļamistabas platumam pie mums mājās, proti, tas ir piecpadsmit pēdu. Redzējām drūmās, miklās kameras, kurās ieslodzījumu pavadīja divi Dimā personāži —«Grāfa Montē Kristo» varoņi. Šeit drosmīgais abats rakstīja grāmatu pats ar savām asinīm, par rakstāmspalvu izmantodams dzelzs stīpas drumslu un gaismu iegūdams, dedzinot ēdienam nosmeltos taukos samērcētu drānas strēmeli; pēc tam viņš ar trūcīgu pašdarinātu dzelzs šķembu izurbās cauri biezajai sienai un atbrīvoja Dantesu no važām. Cik žēl, ka tik ilgu nedēļu pūliņi galu galā izrādījās veltīgi!

Mums parādīja pretīgo kameru, kur neilgu laiku pavadīja slavenā «Dzelzs Maska»— cietsirdīgā Francijas karaļa nelaimīgais brālis, pirms viņa dzīves neatminēto mīklu uz laiku laikiem noslēpa Sv. Margaritas cietokšņa kazemāti. Šī vieta mums nepavisam nebūtu likusies tik interesanta, ja mēs būtu skaidri zinājuši, kas bija Dzelzs Maska, kāds bijis šā cilvēka mūža gājums un kādēļ viņš tika nosodīts šādā ļoti neparastā veidā. Noslēpums! Tas radīja īsto burvību. Mute, kam laupīta valoda, maskā ieslodzītie vaibsti, vārdos neizteikto sāpju plosītā sirds, krūtis, ko spieda smagais noslēpums. Tas viss bija šeit. Šīs mikluma piesūkušās sienas pazinušas cilvēku, kura ciešanu stāsts palicis uz mūžiem aizzieģelēta grāmata! Tas padarīja šo vietu tik aizraujoši interesantu.

## 12. NODAĻA. ATPŪTAS BRAUCIENS PA FRANCIJU * FRANCIJAS DZELZCEĻA VAGONU ĪPATNĪBAS * FRANČU PIEKLĀJĪBA * AMERIKĀŅU DZELZCEĻNIEKI * KĀDĒĻ NENOTIEK KATASTROFAS * «PIEREDZĒJUŠIE CEĻOTĀJI» * BEIDZOT— PARĪZE! * KUR KĀDREIZ BIJA BASTĪLIJA * IEVĒROJAMO VIETU APSKATE * BARBARISKA NEŽĒLĪBA

Mēs nobraucām piecsimt jūdžu cauri pašai Francijas sirdij. Cik apburoša ir šī zeme! Kāds nebeidzams dārzs! Šos jūdzēm plašos, zaļos maurus droši vien katru dienu slauka, sukā un laista, bet zāli apcērp frizieris. Dzīvžogus noteikti plāno, mēri un pastāvīgā simetrijā uztur visarhitektoniskākais dārznieks. Garās, taisnās stalto papeļu rindas, kas jauko ainavu sadala precīzos četrstūros kā šaha galdiņu, katrā ziņā nomērītas ar auklu un svērteni, bet koku vienādais augstums noregulēts ar līmeņrādi. Skaidrs, ka skaistās, baltās, gludās šosejas diendienā tiek nolīdzinātas un ar smilšpapīru pulētas. Kā gan citādi būtu iespējams tās padarīt tik neticami simetriskas, spodras un kārtīgas? Tas ir brīnišķīgi. Nekur neviena neizskatīga mūra, neviena žoga. Nekur nekādu netīrumu, puvekļu vai gružu — nekā tāda, kas kaut vai netieši norādītu uz nekārtību, nekā, kas ļautu domāt par nevīžību. Viss ir kārtīgs un skaists — viss priecē acis.

Uz īsu brīdi redzējām Ronu, kas vijās starp zāļainajiem krastiem; piemīlīgas, puķēs un zaļumos ieslīgušas lauku mājas; savdabīgos ciemos sarkaniem dakstiņiem apjumtas ēkas, kuru vidū paceļas apsūnojušas viduslaiku katedrāles; mežiem apauguši pakalni ar efeju apvītiem feodāļu piļu torņiem un tornīšiem, kas slienas ārā no lapotņu zaļuma; mums likās, ka uz mirkli ielūkojamies paradīzē vai kādā teiksmainā laumu valstībā.

Tagad mēs sapratām, ko domājis dzejnieks, teikdams:

— šie zaļie tīrumi un vīna lauki saulē, tavs piemīlīgais vaigs, ai Francijai

Tā tiešām ir piemīlīga zeme. Nav iespējams ar citiem vārdiem to raksturot vēl trāpīgāk. Stāsta, ka franču valodā neesot vārda, lai apzīmētu «mājas», taču jāteic — ja viņiem ir pats objekts, turklāt tik pievilcīgs, tad kaut kā var iztikt arī bez vārda. Tālab neizplūdīsim pārliecīgā līdzjūtībā pret frančiem, kam nav «māju». Esmu ievērojis, ka ārzemēs dzīvojošie franči nekad nebeidz sapņot par atgriešanos Francijā. Tagad tas mani vairs nepārsteidz.

Par franču dzelzceļa vagoniem gan nespējam jūsmot. Mēs nopirkām biļetes pirmajā klasē ne tādēļ, ka būtu gribējuši pievērst sev uzmanību, darīdami to, ko Eiropā nav pieņemts darīt, bet vienīgi tādēļ, ka cerējām tādā veidā saīsināt ceļu. Braukt ar vilcienu nav patīkami nevienā zemē. Tas ir drausmīgi vienmuļi. Ceļot pasta ratos ir daudz jaukāk. Reiz es pasta ratos šķērsoju Rietumu līdzenumus, tuksnešus un kalnus no Misūri līdz Kalifornijai, un kopš tā laika šis brīnišķīgais brīvdienu brauciens man ir vienīgā mēraukla visām ekskursijām. Divtūkstoš jūdžu nemitīgas kustības, kratīšanās un ratu rīboņas augu dienu, augu nakti, un neviena garlaicīga mirkļa, nevienas neinteresantas minūtes! Pirmās septiņsimt jūdzes ved pa līdzenumu, zāles paklājs zaļāks, mīkstāks un gludāks par ūdens spoguli un izgleznots ar rakstiem, kas atbilst tā bezgalīgajam plašumam, proti, ar mākoņu ēnām. Visu laiku acīs vasaras ainavas, tikai vasaras ainavas, kas uz to vien aicina kā izstiepties garšļaukus uz pasta maisiem, ļauties tīkamajam vējiņam un uzpīpēt miera pīpi — kādu gan citādu, ja apkārt ir tikai miers un līksme? Dzestrajos rītos, tūliņ pēc saullēkta gribējās veselu pilsētas dzirnās maltu un sviedrētu mūžu atdot par iespēju sēdēt uz bukas blakus pasta vedējam un noskatīties, kā seši mustangi drāžas uz priekšu, kad nošmīkst pātaga, kas īstenībā tiem nekad nepieskaras; raudzīties uz zilajām tālēm pasaulē, kuras vienīgie valdnieki esam mēs; ar kailu galvu šķelt vēju un just rāmo pulsu uzsitām arvien straujāk reizē ar ātrumu, kas grib līdzināties neapturamai taifūna brāzmai! Pēc tam tūkstoš trīssimt jūdžu tuksnesīga klajuma; bezgalīgas, mulsinošas perspektīvas; fantastiskas iedomu pilsētas, katedrāles ar smailiem torņiem, mūžīgo klinšu uzburti vareni cietokšņi rietošās saules sarkan- zeltainajā mirdzumā; miglas vainagos tītas virsotnes un mūžīgie sniegi reibinošā augstumā, kur pērkons un zibeņi dārd un šķīst un aukas lieliskā spēkā trako mums pie kājām, bet vētras mākoņi sviež savus karogus mums tieši sejā!

Es aizmirsos. Pašreiz esmu elegantajā Francijā un nebrāžos pa lielo Dienvidu Pāreju un Vējupes Kalniem cauri antilopju, bizonu un izkrāsotu, uz kara takas izgājušu indiāņu bariem. Nebūs lāgā, ja es noniecinādams sākšu salīdzināt garlaicīgu braukšanu vilcienā ar karalisko tās vasaras lidojumu pāri kontinentam pasta ratos. Sākumā gribēju vienīgi pateikt, ka ceļošana vilcienā ir vienmuļa un nogurdinoša, un tāda tā tiešām ir, bet šai sakarā es domāju tieši par vienu noteiktu piecdesmit stundu ilgu svētceļojumu no Ņujorkas līdz Santlu- isai. Mūsu ceļojums cauri Francijai īstenībā nebija vienmuļš, jo visas ainavas un piedzīvojumi bija jauni un neparasti; tomēr tajā bija, kā izteicās Dens, dažas «neatbilstības».

Vagoni sadalīti kupejās, katrā ir vieta astoņiem cilvēkiem. Kupeja savukārt pārdalīta vidū, tā ka katrā pusē ciešami var novietoties četri cilvēki. Tie sēž cits citam pretim. Sēdekļu dīvāni ir labi polsterēti un ļoti ērti; ja vēlaties, varat smēķēt; apnicīgu ņurdētāju nav; tāpat nav arī jāpacieš liels daudzums netīkamu ceļabiedru. Tiktāl būtu labi. Bet, tikko vilciens sāk kustēt, konduktors jūs ieslēdz; dzeramā ūdens vagonā nav; nav ari apsildes aparāta, kad jābrauc naktī; ja kupejā iekāpj piedzēries dauzoņa, nav iespējams aiziet apsēsties kādas divdesmit vietas tālāk vai pāriet uz citu vagonu; taču visļaunāk ir tad, ja esat noguris un gribat pagulēt, jāpaliek vien savā vietā un tāpat sēdus ar pievilktām kājām jānosnaužas; tās ir briesmīgas mokas, un nākamajā dienā jūs esat salauzts un šļaugans, jo visā Francijā neatradīsiet cilvēciskas žēlsirdības un labestības dārgāko lolojumu — guļamvagonu. Amerikāņu sistēma man patīk labāk. Tai nav tik daudz sāpīgu «neatbilstību».

Francijā viss notiek ar pulksteņa precizitāti, visur valda kārtība. Ik trešajam cilvēkam mugurā formas tērps, un, lai viņš būtu kas būdams — impērijas maršals vai bremžu konduktors — viņš nevilcinoties, nepagurstošā laipnībā labprāt atbildēs uz visiem jūsu jautājumiem, pateiks, kurā vagonā jums jākāpj, jā, viņš gatavs pat aizvest jūs līdz turienei, lai justos drošs, ka jūs pa ceļam nekur nenoklīdīsiet. Jūs nedrīkstat ieiet uzgaidāmajā telpā, iekams neesat iegādājies biļeti, un nevarat no tās pa vienīgo izeju izkļūt, iekams pie pašas izejas nepiebrauc vilciens, kas jūs uzņems. Kad esat iekāpis, vilciens neizkustēs no vietas, pirms nebūs pārbaudīta jūsu biļete, pirms nebūs pārbaudīta ikviena pasažiera biļete. Tas notiek galvenokārt jūsu pašu labā. Ja kaut kā esat pamanījies iekāpt aplamā vilcienā, jūs tiekat nodots laipnam konduktoram, kurš, vienā gabalā paklanīdamies, aizved jūs turp, kur esat piederīgs. Brauciena laikā jūsu biļeti vēl vairākkārt pārbauda, un jums dara zināmu, kad jāpārsēžas citā vilcienā. Jūs atrodaties tādu konduktoru rokās, kas ar sirdsdegsmi rūpējas par jūsu labklājību un interesēm, nevis tērē savas dotības, lai izgudrotu jaunas metodes jūsu mocīšanai un tirdīšanai, kas ļoti bieži mēdz būt ārkārtīgi pašpārliecinātā vienvaldnieka — amerikāņu dzelzceļa konduktora — galvenā nodarbošanās.

Taču visjaukākais, kas paredzēts Francijas dzelzceļa pārvaldes noteikumos, ir — trīsdesmit minūšu ilgais pusdienlaiks. Tas nenozīmē piecās minūtēs iepildīt sevī saziedējušus apalīšus, duļķainu kafiju, apšaubāma svaiguma olas, sīkstu vēršgaļu un pīrāgus, kuru iecere un izpildījums ir dziļš un noziedzīgs noslēpums visiem, izņemot pavāru, kas tos cepis! Nē, mēs mierīgi apsēdāmies pie galdiņiem — tas bija vecajā, labajā Dižonā, ko tik viegli uzrakstīt, bet nav iespējams izrunāt, izņemot, ja to laipnā kārtā pārdēvē par «Demidžonu», un lējām glāzēs smaržīgu burgundieti, nesteidzīgi izbaudījām plašo «table d'hote» ēdienu karti, uzkodām pīrādziņus ar gliemežu pildījumu un gardus augļus, kādu nieku par to visu samaksājām un apmierināti kāpām atpakaļ vagonā, ne reizes nesodījušies par dzelzceļa sabiedrību. Rets gadījums, kas visu mūžu jāglabā gaišā piemiņā.

Stāsta, ka uz Francijas dzelzceļiem nemēdzot notikt katastrofas, un man šķiet, ka tā ir taisnība. Ja pareizi atceros, mēs dzelzceļa sliedes šķērsojām vai nu pa tiltu virs tām, vai pa tuneli zem tām, bet nekad nekrustojām tās tādā pašā līmenī kā mūsējās. Ik pēc ceturtdajjūdzes, vismaz man tā likās, iznāca vīrs ar paceltu zizli rokā un, norādot, ka tālākais ceļš kārtībā, nostāvēja, kamēr vilciens pabrauca garām. Pārmijas mainīja par jūdzi uz priekšu, pavelkot dzelzs trosi, kas nostiepta pa zemi līdzās sliedēm no stacijas līdz stacijai. Dienas signāli un nakts signāli precīzi ziņoja par pārmiju stāvokli.

Nē, Francijā tiešām nenotiek dzelzceļa katastrofas. Kādēļ? Tādēļ, ka, tiklīdz notiek katastrofa, kāds tiek pakārts.[2] Varbūt ne gluži pakārts, tomēr sodīts ar tādu bardzību, ka dzelzceļa darbiniekiem vēl ilgi skrien šermuļi pār kauliem, iedomājoties vien, ka var pieļaut kādu neuzmanību. «Darbinieki nav vainojami»— šis mūsu mīkstsirdīgo zvērināto bieži lietotais melīgais spriedums, no kura vēlāk rodas tik daudz nelaimju, Francijā nav pierasts. Ja ar vagonu kaut kas notiek un jaunākā konduktora vaina nav pierādāma, sods gulstas uz vecāko; ja atgadās klizma ar lokomotīvi, gluži tāpat — jāatbild mašīnistam.

Vecie ceļotāji — apburošie papagaiļi, kas «jau agrāk šeit bijuši» un zina par šo zemi vairāk, nekā pats Luijs Napoleons zinājis vai jebkad uzzinās,— mums to visu stāsta, un mēs viņiem ticam, jo tā ir tīkama informācija, turklāt šķiet patiesa un atbilst nelokāmajai likumu ievērošanai, ko mēs redzam ik uz soļa.

Taču mums patīk šie Vecie ceļotāji — kā viņi tērgā, melš niekus un melo. Mēs viņus sazīmējam no pirmā acu uzmetiena. Vispirms viņi izstiepj taustekļus; nekad nepaceļ enkuru, pirms nav izzondējuši katru klātesošo un pārliecinājušies, ka tas šeit ir pirmoreiz. Tad nu viņi ver vaļā visas slūžas un patiesības svētajā vārdā sāk melst, lielīties, zoboties, piepūsties un lidināties mākoņos. Viņu galvenā vēlēšanās, augstākais mērķis ir nospiest jūs pie zemes, pakļaut, padarīt sīkus un pazemīgus, piespiest jūs apbrīnot viņus kosmopolītiskās slavas spožajā mirdzumā! Viņi neparko negrib pieļaut, ka arī jūs kaut ko zināt. Viņi izsmej jūsu visnevainīgākos pieņēmumus, bez žēlastības apņirdz jūsu visbiklākos sapņus par svešām zemēm; to, ko jums stāstījuši jūsu daudz ceļojušie tēvoči un krustmātes, viņi nosauc par pēdīgajām muļķībām; viņi noniecina jūsu autoritatīvākos rakstniekus un ar fanātisku svētbilžu grāvēju nežēlīgo niknumu satriec drupās brīnišķīgos tēlus, ko jūs pielūgsmē bijāt uzcēlis dievu pjedestālos! Un tomēr es mīlu Vecos ceļotājus. Mīlu viņus nodrāzto, banālo izteicienu labad, mīlu par pārdabisko spēju uzdzīt cilvēkam garlaicību, mīlu viņu apburošās iedomības un krāšņās, bagātās fantāzijas labad, pārsteidzošās, lieliskās, pārvarīgās melošanas prasmes labad!

Braucām garām Lionai un Sonai (kur redzējām slaveno Lionas daiļavu, bet mums viņa nemaz nelikās daiļa), garām Villafrankai, Tonnerai, senatnīgajai Sansai, Melēnai un Fontenblo un desmitiem citu skaistu pilsētu, joprojām konstatēdami, ka nekur nav piesērējušu mārku, salauztu žogu, kūtsmēslu kaudžu, ka visur valda spodrība, glītums, laba gaume un vēlēšanās padarīt apkārtni kārtīgu un pievilcīgu, pat izraugoties vietu, kur iestādīt koku, vai kā izliekt dzīvžogu; vērodami brīnišķīgos, lieliskā stāvoklī turētos ceļus, kuros ne tikai nav grambu vai dangu, bet vispār nav ne mazākā negluduma, mēs šajā mirdzošajā vasaras dienā traucām tālāk stundu pēc stundas, līdz, vakaram tuvojoties, iebraucām smaržīgu puķu un krāšņumkrūmu biezoknī, izdrāzāmies tam cauri un tad, satraukti, sajūsmināti, gandrīz vai pārliecināti, ka mūs viļ brīnišķigs sapņu māns, nokļuvām majestātiskajā Parīzē!

Cik izcila kārtība valdīja milzīgajā stacijā! Nekādas drudžainas spiešanās un grūstīšanās, ne kliedzienu, ne lamu, neviena uzmācīga, rupja ormaņa, kas varītēm piesola savus pakalpojumus. Šie kungi stāvēja ārpusē, stāvēja mierīgi garajā pajūgu rindā un neteica ne vārda. Likās, ka visus transporta jautājumus kārto tāds kā ormaņu ģenerālis. Viņš laipni sagaidīja pasažierus, aizveda līdz karietei, kāda tiem bija vajadzīga, un pateica ormanim, kurp tie jāaizved. Nebija ne stridu, ne sūdzēšanās par pārāk augstu noprasītu maksu, vispār nekādas erroša- nās. Jau pēc īsa brīža mēs traucāmies pa Parīzes ielām, skatījām un atpazinām nosaukumus un vietas, ko jau sen pazinām no grāmatām. Kad uz ielas stūra izlasījām Rue de Rivoli, šķita, ka esam sastapušies ar senu draugu. Lielās Luvras pils oriģināls mums likās tikpat pazīstams kā attēlos redzētais; braucot garām Jūlija Kolonnai, mums nevajadzēja neviena, kas paskaidrotu, ka tās vietā reiz atradās drausmā Bastīlija, cilvēku cerību un laimes kaps, drūmais cietums, kura kazemātos tik daudzās jaunās sejās iegrauzās vecuma grumbas, tik daudz lepnu dvēseļu kļuva pazemīgas, kur salūza tik daudz drosmīgu siržu.

Nodrošinājām sev istabas viesnīcā, pareizāk sakot, mums ielika trīs gultas vienā istabā, lai mēs būtu kopā, un tad, tikko ielās iedegās spuldzes, aizgājām uz restorānu un omulīgi, bez steigas ieturējām vakariņas. Bija tīrais prieks ēst vietā, kur viss tik kārtīgs, ēdieni tik garšīgi, viesmīļi tik pieklājīgi, nācēji un gājēji tik ūsaini, tik dzīvespriecīgi, tik laipni un tik brīnišķīgi franciski! Visa apkārtne bija piemīlīga un dzīvīga. Divsimt cilvēku sēdēja uz ielas pie maziem galdiņiem, dzēra vīnu vai kafiju; ielas pilnum pilnas ar viegliem pajūgiem un jautriem izklaides meklētājiem; gaisā trīsēja mūzika, mums visapkārt mutuļoja dzīvība un kustība, viss laistījās gāzes spuldžu gaismā!

Pēc vakariņām mums gribējās apskatīt Parīzē šo to tādu, kas neprasa īpašu piepūli, tādēļ devāmies paklaiņot pa gaiši apmirdzētajām ielām un aplūkojām skaistos nieciņus galantērijas veikalos un juvelierizstrādājumu tirgotavās. Reizēm, tāpat vien aiz prieka par nežēlību, paspīdzinājām gluži nevainīgus frančus ar jautājumiem, kurus izteicām nesaprotamā viņu dzimtās valodas žargonā, un, kamēr viņi mocījās, mēs viņus durstījām, dzalkstījām un biedējām ar viņu pašu nejēdzīgajiem verbiem un participiem.

Ievērojām, ka juvelierizstrādājumu veikalu logos dažiem priekšmetiem pielikts uzraksts «zelts», bet dažiem —«imitācija». Pabrīnījāmies par šādu pārspīlētu godīgumu un apvaicājāmies, ko tas nozīmē. Mums paskaidroja: tā kā lielākā daļa cilvēku nespēj atšķirt īstu zeltu no imitācijas, valdība pavēlējusi juvelieriem zelta izstrādājumos iespiest valsts raudzi, kurā norādīts, cik tīrs ir zelts, bet imitācijām pielikt īpašu uzrakstu ar norādījumu. Mums teica, ka neviens juvelieris neuzdrošinātos šo likumu pārkāpt, un svešinieks, iepircies viņa veikalā, var justies drošs, ka saņēmis tieši to preci, par kādu tā pārdota. Patiesi, Francija ir brīnumaina zemei

Pēc tam sākām meklēt frizētavu. Kopš agras bērnības esmu lolojis godkārīgu sapni: kaut vienu vienīgu reizi man noskūtu bārdu pilij līdzīgā Parīzes frizētavā. Gribēju visā augumā atlaisties spilveniem izpolsterētā invalīdu krēslā, bet man visapkārt skaistas gleznas un greznas mēbeles; ar freskām apgleznotas sienas, zeltītas arkas, un tālē aizsniedzas korintiešu kolonnu rinda; mani reibina arābu smaržas, un tikko dzirdamais āra troksnis iesveļ mani saldā snaudā. Pēc stundas es negribīgi mostos un jūtu, seja man gluda un maiga kā mazam bērniņam. Projām iedams, es paceltu rokas virs friziera galvas un teiktu: «Lai dievs tevi svētī, mans dēls!»

Meklējām tuvu un tālu, meklējām divas stundas, bet frizētavu neatradām. Redzējām vienīgi parūku darbnīcas, kuru skatlogos bija saliktas stikla kastes; no tām uz garāmgājējiem stingām, nedzīvām acīm rēgaini baltos ģīmjos biedējot raudzījās izkrāsoti vaska bandīti ar nedzīvu, pretīgu matu ērkuļiem uz galvas. Labu brīdi nelikāmies gar šiem skatlogiem ne zinis, taču pēdīgi nospriedām, ka tiem parūku taisītājiem nepieciešamības gadījumā jābūt arī frizieriem, ja jau nespējam atrast šās cunftes īstos pārstāvjus. Iegājām un uzzinājām, ka tā patiesi ir.

Teicu, ka vēlos, lai mani noskuj. Frizieris apvaicājās, kur es dzīvojot. Sacīju, ka nav svarīgi, kur es dzīvoju, gribu, lai man noskuj bārdu tūliņ, tepat uz vietas. Dakteris piebilda, ka viņš arī gribot tikt noskūts. Kādu satraukumu tas sacēla abos frizieros! Sākās vētraina apspriede, pēc tam viņi šaudījās šurp un turp, drudžaini meklēdami bārdasnažus neiedomājamās vietās un apgrieza visu otrādi, līdz atrada ziepes. Tad mūs ieveda mazā, trūcīgā, noplukušā dibenistabiņā. Viņi atsēdināja mūs divos parastos viesistabas krēslos, neuzaicinot pat novilkt svārkus. Mans seno, seno dienu sapnis izgaisa kā dūmi!

Sēdēju, stalti izslējies, kluss, skumjš un svinīgs. Viens no parūktaisī- tāju bandītiem desmit drausmīgas minūtes ņēmās ziepēt manu seju un beidza ar to, ka pieķepēja man pilnu muti ar putām. Izspļāvu to riebeklību kopā ar spēcīgu angļu vārdu un noteicu: «Sargies, svešzemnieki» Tad šis noziedznieks uztrina bārdasnazi pret zābaku, sešas baismīgas sekundes palika ļaunā draudā, nolīcis pār mani, un tad metās man virsū kā Iznīcības Gars. Viņa naža pirmais plēsiens nodīrāja man visu sejas ādu un uzrāva mani stāvus. Es plosījos un trakoju, bet abi pārējie puiši uzjautrinājās. Viņiem nav tik cieta un bieza bārda. Labāk ļausim nokrist priekškaram pār šo sirdi plosošo ainu. Pietiek, ja teikšu, ka beigās es padevos un izcietu nežēlīgās skūšanas mocības pie franču friziera līdz galam: visdziļāko sāpju asras man brīžiem aumaļām plūda pa vaigiem, bet es tomēr paliku dzīvs. Pēdīgi šis iedzimtais noziedznieks pabāza man zem zoda bļodu ar ūdeni un sāka tās saturu šļakstīt ģīmī, krūtīs, uz kakla, zemiski izlikdamies, ka skalo man no sejas ziepes un asinis. Noslaucījis manu fizionomiju dvielī, viņš ķērās ķemmēt man matus, bet es teicu:— Atvainojiet!— vārgā ironijā piebilzdams, ka man pietika ar nodīrāto ādu, bet skalpu dot atsakos.

Izgāju no turienes, aizklājis seju ar mutautu un apņēmies vairs nekad, nekad, nekad nesapņot par skūšanos pilij līdzīgā Parīzes frizētavā. Vēlāk izdevās noskaidrot, un es arī esmu par to pārliecināts, ka patiesībā Parīzē nav frizētavu, kas būtu šā vārda cienīgas, un nav arī tādu frizieru. Viltvārdis, kas uzdodas par frizieri, atnāk ar savu bļodu, salveti un moku rīkiem uz jūsu mitekli un aukstasinīgi nodīrā jums ādu jūsu paša apartamentos. Ak, cik daudz esmu cietis, cietis un izcietis šeit Parīzē, bet nekas — gan reiz pienāks tumšas un asiņainas atriebes diena arī man. Reiz manā istabā ieradīsies viens Parīzes frizieris, lai man nodīrātu ādu, un kopš šīs dienas par viņu neviens nekad vairs nekā nedzirdēs.

Pulksten vienpadsmitos mēs ieraudzījām izkārtni, kas nepārprotami norādīja uz biljardu. Kāds prieks! Mēs tikām spēlējuši biljardu Azorās ar bumbām, kas nebija apaļas, pie mūžveca galda, kura virsma nebija gludāka par ķieģeļu bruģi, tas bija izļodzīts grausts ar atlūzušām malām, izdilušu, ieplēstu drānu un neredzamiem šķēršļiem, kuru dēļ bumbas, iegriezdamās pārsteidzošos, negaidītos leņķos, aizlidoja, kurp nebija raidītas, un sadūrās tik neparedzētā kārtā, ka mēs pilnīgi apjukām. Spēlējām biljardu Gibraltārā ar valrieksta lieluma bumbiņām uz galda, kas nebija mazāks par pilsētas laukumu, un abas reizes jutāmies drīzāk sarūgtināti nekā iepriecināti. Cerējām, ka šeit būs daudz labāk, bet pievīlāmies. Sānmalas bija krietni augstākas par bumbām, un, tā kā bumbām piemita niķis allaž apstāties zem

Sānmalām, tad par karambolām gandrīz nebija ko domāt. Borti bija cieti un neelastīgi, bet kijas tik līkas, ka vajadzēja ierēķināt izliekumu, citādi nebija cerību trāpīt bumbai paredzētajā vietā. Kamēr mēs ar dakteri spēlējām, Denam vajadzēja marķēt. Bet pagāja stunda, un neviens no mums nebija ieguvis nevienu punktu, tādēļ Dens teica, ka viņam apnicis marķēt, ja nav, ko marķēt. Mēs visi bijām nokarsuši, nikni un apnikuši. Samaksājām lielo rēķinu — apmēram sešus centus — un teicām, ka atnāksim citreiz, kad mums būs brīva vesela nedēļa, lai pabeigtu partiju.

Iegriezāmies vienā no jaukajām Parīzes kafejnīcām, ieturējām naktsmaltīti un nogaršojām vietējos vīnus, kā mums bija ieteikts; mums tie likās nekaitīgi un neinteresanti. Var jau būt, ka, iebaudot vairāk, tie būtu kļuvuši interesantāki.

Lai mūsu pirmā diena Parīzē izskanētu līksmi un tīkami, devāmies uz savu lepno numuru «Grand Hotel du Louvre», likāmies mīkstajās gultās, kārodami palasīt un uzpīpēt, bet — ak vai!

Cik skumji, cik žēli!

Pilsētā lielā Mums gāzes nav.

Gāzes, kuras gaismā varētu lasīt, nebija; bija tikai nožēlojamas sveces. Tas bija nejēdzīgi. Mēģinājām izplānot ekskursijas nākamajai dienai, palauzījām galvu par franču «gidiem pa Parīzi»; velti pūlēdamies tikt pie skaidrības par šodien pieredzēto un piedzīvoto, kādu brīdi patērgājām; laiski sūcām pīpes; acis mums lipa ciet, staipījāmies un žāvājāmies, un gurdi brīnījāmies, vai tiešām atrodamies slavenajā Parīzē, un, gluži nemanot, ieslīdējām tajā milzīgajā, noslēpumainajā tukšumā, ko cilvēki dēvē par miegu.

## 13. NODAĻA. VĒL DAŽI UZTRAUKUMI * MESJĒ BILFINGERS * PĀRKRISTĪŠANA * PARĪZES GIDA NAGOS * STARPTAUTISKA IZSTĀDE * SKAISTA KARASPĒKA PARADE * IMPERATORS NAPOLEONS UN TURCIJAS SULTĀNS

Nākamajā rītā mēs pulksten desmitos bijām piecēlušies un apģērbušies. Aizgājām pie viesnīcas commissionaire'— nezinu, ko nozīmē commissionaire, bet tas bija vīrs, pie kura mēs aizgājām un teicām, ka mums vajadzīgs gids. Viņš sacīja, ka lielā Vispasaules izstāde atvilinājusi uz Parīzi tik daudz angļu un amerikāņu, ka gandrīz neesot iespējams sameklēt labu gidu, kas jau nebūtu aizņemts. Viņš paskaidroja, ka parasti viņa rīcībā esot pāris duču gidu, bet pašlaik tikai trīs. Viņš tos ataicināja. Viens izskatījās kā īsts pirāts, un no tā mēs tūliņ atteicāmies. Nākamais tik muļķīgi centās precīzi izrunāt vārdus, ka mūs pilnīgi apmulsināja un sacīja:

Viņš būtu darījis prātīgi, šajā vietā runu pārtraukdams, jo tik daudz bija iemācījies no galvas un noskaitīja to diezgan nekļūdīgi. Tacu lielība pavedināja viņu ielaisties neizpētītās angļu valodas dzīlēs, un šis pārdrošais eksperiments viņu pazudināja. Desmit sekunžu laikā viņš bija tā sapinies sakropļotu darbības vārdu un noasiņojušu izteicienu mudžeklī, ka pat visģeniālākais cilvēks nebūtu spējis ar godu viņu no turienes izpestīt. Pārlieku skaidri bija redzams, ka viņa «englezī runa» nav tik «pairfaitma», kā viņš apgalvoja.

Trešais mūs iekaroja. Viņš bija ģērbies vienkārši, bet ļoti kārtīgi. Galvā viņam bija zīda gardibene, gan paveca, tomēr rūpīgi nospodrināta. Krietni apvalkātie glazē cimdi bija labi sakopti, bez tam viņam bija viegls niedru spieķītis ar sievietes kājiņas veidā izlocītu rokturi — no tīra ziloņkaula. Viņš gāja viegli un graciozi kā kaķis, kad tam jāšķērso dubļaina iela; viņa valoda — ai, cik lielpilsētnieciska!— bija rāma, neuzmācīga un apvaldīta, pilna dziļas pašcieņas. Viņš runāja klusi un piesardzīgi; gatavodamies izteikt kaut ko pats uz savu atbildību vai kaut ko ierosināt, viņš, spieķīša rokturi apcerīgi pie zobiem piespiedis, katru vārdu vispirms izsvēra drahmās un skrupulos. Viņa iepazīšanās runa bija nevainojama. Tā bija nevainojama konstrukcijā, frazeoloģijā, gramatikā, intonācijā un izrunā — viss godam. Vēlāk viņš runāja maz un piesardzīgi. Mēs bijām apburti. Vairāk nekā apburti -— bijām pār mēru priecīgi. Nolīgām viņu, ne mirkli nevilcinoties. Mēs ne ar pušplēstu vārdu neieminējāmies par atlīdzību. Šis cilvēks, kaut arī mūsu kalps, mūsu sulainis, pat mūsu vergs, tomēr bija džentlmenis, to skaidri redzējām uzreiz, turpretī no abiem pirmajiem viens bija neaptēsts un neveikls, bet otrs — jau no dzimšanas gatavais pirāts. Apvaicājāmies, kā mūsu Piektdieni sauc. Viņš izvilka no kabatas portfelīša sniegbaltu kartīti un, dziļi paklanīdamies, pasniedza to mums.

A. Bilfingers Gids pa Parīzi, Franciju, Vāciju, Spāniju utt., utt. Grand Hotel du Louvre

—   Bilfingers! O, pieturiet mani, es krītu!— Dens iesaucās (sāņus). Arī man šis derdzīgais uzvārds griezās ausīs. Vairums cilvēku spēj piedot seju, kas sākumā šķiet netīkama, bet vēlāk pat iepatīkas, taču, man šķiet, tikai retais spēj viegli samierināties ar pretīgu uzvārdu. Man jau bezmaz kļuva žēl, ka bijām nolīguši cilvēku, kam tik neciešams uzvārds. Bet ko nu vairs! Mūs urdīja nepacietība drīzāk doties ceļā. Bilfingers izgāja ārā pasaukt ormani, un tad ierunājās dakteris:

—   Lai jau gids iet tai pašā rēķinā, kur frizētava, biljards, istaba bez gāzes gaismas un varbūt vēl šādi tādi citi romantiski Parīzes sīkumi. Es cerēju uz gidu, kuram vārdā būtu Anrī de Montmorensijs vai Armāns de la Šartrēzs, vai tamlīdzīgi, kas varen skaisti izklausītos vēstulēs, ko sūtām uz mājām saviem provinciāļiem, bet iedomāties francūzi, kuru sauc Bilfingers! Ol Nu, zināt, tas ir absurds! Tas nekam neder. Mēs nevaram viņu saukt par Bilfingeru. Nelabi metas. Pārdēvēsim viņu. Kādu vārdu labāk dot? Alekss di Kolēnkūrs?

—   Alfonss Anrī Gustavs d'Otvils,— es ieminējos.

—   Sauksim viņu par Fergusonu,— noteica Dens.

Tas skanēja praktiski — neromantiski, bet saprātīgi. Bez liekām runām mēs noliedzām Bilfingeru kā Bilfingeru un nokristījām viņu par Fergusonu.

Piebrauca pajūgs — vaļēja četrvietīga kariete. Fergusons uzrāpās augšā pie kučiera, un mēs devāmies brokastīs. Misters Fergusons, kā pieklājas, stāvēja mums līdzās, lai nodotu mūsu pasūtījumus un atbildētu uz jautājumiem. Pēc brītiņa viņš, šis slīpētais avantūrists, it kā starp citu, piebilda, ka aiziešot pabrokastot, līdzko mēs būšot beiguši. Mēs zinājām, ka bez viņa esam pazuduši, taču negribējām kavēties un gaidīt. Palūdzām viņu apsēsties un paēst kopā ar mums. Viņš, vairākkārt paklanīdamies, lūdza, lai viņu aizbildinot, teikdams, ka tas neklājoties; viņš apsēdīšoties pie cita galdiņa. Mēs viņu ar kategorisku pavēli apsēdinājām pie savējā.

Tā beidzās pirmā mācību stunda. Mēs pieļāvām kļūdu.

Kopš šā brīža un visu pārējo laiku viņš nemitīgi bija izsalcis; nemitīgi viņam slāpa. Viņš ieradās agri, palika vēlu; viņš nespēja paiet garām nevienam restorānam; ar kārīgiem skatieniem viņš kavējās pie katras vīntirgotavas. Rosinājumi apstāties, lai uzkostu un iedzertu, bez mitas bira no viņa mutes. Mēs darījām visu, ko spējām, lai uzpildītu viņu divām nedēļām uz priekšu, bet tas bija aplam. Viņa spēkos nebija uzņemt visu barību, ko prasīja viņa pārcilvēciskā ēstgriba.

Viņam piemita vēl viena «neatbilstība». Viņš nemitīgi vēlējās, lai mēs kaut ko pērkam. Ar viscaurredzamākajiem ieganstiem viņš mūs vilināja kreklu veikalos, apavu veikalos, drēbnieku darbnīcās, cimdu veikalos — īsi sakot, katrā vietā zem plašās debess velves, kur vien varēja cerēt, ka mēs kaut ko nopirksim. Ikviens būtu uzreiz sapratis, ka veikalu īpašnieki maksāja viņam zināmu procentu no pārdotajām precēm, bet mēs savā svētajā vientiesībā nemodām nenieka, līdz viņa uzvedība pārāk sāka durties acīs. Gadījās Denam kādu dienu ieminēties, ka viņš gribētu nopirkt divus vai trīs zīda auduma gabalus dāvanām. Vienā mirklī viņam liptin pielipa Fergusona badīgais skatiens. Pēc divdesmit minūtēm pajūgs apstājās.

—   Kas te ir?

—   Šis ir smalkākais zīda magasin Parīzē — visslavenākais.

—   Kādēļ likāt braukt šurp? Mēs gribējām, lai jūs aizvedat mūs uz Luvras pili.

—   Es domāju, šis kungs teica, ka vēloties nopirkt zīda audumu.

—   Nav nekādas vajadzības, lai jūs «domātu» mūsu vietā, Ferguson. Mēs nevēlamies jūs pārāk nopūlēt. Esam gatavi paši uzņemties daļu dienišķo rūpju nastas. Centīsimies paši «domāt», cik būs nepieciešams. Braucam tālāk!— To visu noskaitīja dakteris.

Pēc piecpadsmit minūtēm pajūgs atkal apstājās — šoreiz pie cita zīda audumu veikala. Dakteris sacīja:

—   O, Luvras pils — skaista, ļoti skaista celtne! Vai ķeizars Napoleons tagad dzīvo šeit, Ferguson?

—   Ai, dakter, jūs jokojat; šī nav pils; uz pili brauksim tūliņ no šejienes. Bet, tā kā gadījās akurāt braukt garām šim veikalam, kur ir tik daudz brīnum skaistu zīda audumu . ..

—   A! Skaidrs, skaidrs. Man likās, es jums pateicu, ka mēs nevēlamies šodien pirkt zīda audumus, bet savā izklaidībā laikam būšu piemirsis. Bez tam taisījos jums teikt, ka gribam braukt tiešā ceļā uz Luvru, taču arī to būšu piemirsis. Lai nu būtu kā būdams, tagad braucam turp. Piedodiet manu aizmāršību, Ferguson! Braucam!

Pēc pusstundas mēs vēlreiz apstājāmies — atkal pie zīda audumiem. Mēs bijām nikni. Tikai dakteris palika nemainīgi rimts un runāja, balsi nepacēlis. Viņš sacīja:

—   Beidzot! Cik Luvra iespaidīga, tikai maza gan! Cik brīnišķīgas proporcijas! Cik skaista vieta! Ak, senā, senā ēka . ..

—   Pardon, doktor, šī nav Luvra, šis …

—   Kas tad tas ir?

—   Man ienāca prātā, pēkšņi iešāvās prātā, ka zīda audumi šajā magasin . ..

—   Ferguson, cik es gan esmu izklaidīgs. Biju stingri noņēmies jums pateikt, ka mēs šodien netaisāmies pirkt zīda audumus, bez tam gribēju jums katrā ziņā atgādināt, ka mēs alkstam jo drīzāk nokļūt Luvrā, bet, redzot, kā jūs šorīt notiesājāt četras brokastis, es pārdzīvoju tādu prieku, ka pilnīgi aizmirsu mūsu prozaiskās intereses. Taču nu gan braucam uz Luvru, Ferguson.

—   Bet, doktor,— (satraukts) — nepaies ne minūte, nepaies ne maza minūtlte! Un nav jau jāpērk, ja kungam nepatīk, tikai paskatīties uz zīdiem — paskatīties uz skaistajiem audumiem.— (Lūdzoši)— Ser, tikai vienu isu mirklīti!

—   Velns būtu rāvis to idiotu!— Dens iesaucās.— Es negribu šodien pirkt nekādus zīdus un negribu uz tiem skatīties. Braucam tālāk!

Dakteris:— Mums pašreiz nav vajadzīgs zīds, Ferguson. Mūsu sirdis tvīkst pēc Luvras. Braucam tālāk — braucam tālāk!

—   Bet, doktori Tas būs tikai mirklis — īss mirklītis. Un laiks nezudīs — nemaz nezudīs! Tāpēc, ka tur pašreiz neko nevar apskatīt — par vēlu. Ir bez desmit minūtēm četri, un četros Luvru slēdz — tikai vienu mirklīti, doktor!

Nodevīgais nelietis! Aprijis četras brokastis un izdzēris galonu šampanieša, viņš ar mums izspēlē šādu velnišķu stiķi. Todien mēs nedabūjām apskatīt neskaitāmos dārgumus Luvras galerijās, un par mūsu vienīgo, vārgo gandarījumu kļuva apziņa, ka Fergusonam neizdevās pārdot nevienu zīda auduma strēmelīti.

Šo nodaļu rakstu galvenokārt tādēļ, lai pienācīgi nozākātu to slīpēto blēdi Bilfingeru, un daļēji tādēļ, lai tiem, kas šos vārdus lasis, kļūtu skaidrs, kā klājas amerikāņiem, kas nokļūst Parīzes gidu nagos, un kas par ļaudīm šie Parīzes gidi ir. Nav jādomā, ka mēs bijām stulbāki un vieglāk gūstams laupījums nekā pārējie mūsu tautieši, tā nepavisam nebija. Gidi šmauc un krāpj ikvienu amerikāni, kas ierodas Parīzē pirmo reizi un grib apskatīt pilsētu vai nu vienatnē, vai kopā ar biedriem, kuriem ir tikpat maza pieredze. Gan es kādreiz vēl atgriezīšos Parīzē, un tad lai gidi sargās! Izkrāsošos kā indiānis uz kara takas un tomahauku paņemšu līdzi.

Man šķiet, ka lieki mēs Parīzē laiku nezaudējām. Ik vakaru likāmies gulēt, līdz nāvei noguruši. Mēs, protams, apmeklējām slaveno Vispasaules izstādi. To apmeklēja visi. Ieradāmies tur savā trešajā Parīzes dienā un pavadījām tur gandrīz divas stundas. Tas bija pirmais un pēdējais apmeklējums. Atklāti sakot, mēs pirmajā acu uzmetienā redzējām, ka šajā iestādījumā vajadzētu pavadīt nedēļas, jā, pat mēnešus, lai tiktu jel pie kādas skaidrības. Skate bija brīnišķīga, taču vēl brīnišķīgāka skate bija mūžam ņudzošie cilvēku bari no visām pasaules malām. Un es sapratu: ja uzkavētos šeit veselu mēnesi, es tikpat visu laiku skatītos uz cilvēkiem, nevis uz nedzīvajiem eksponātiem. Ar diezgan lielu interesi aplūkoju īpatnējus senlaicīgus trīspadsmitā gadsimta izšuvumus, taču tad gāja garām grupa arābu, un mana interese tūliņ pievērsās viņu melnīgsnējām sejām un savdabīgajiem tērpiem. Vēroju sudraba gulbi, kura kustībās jaudās dzīvīga grācija un acīs dzirkstīja dzīvīgs saprāts — noraudzījos, kā tas peld tik brīvi un cēli, it ka būtu izšķīlies purva dūkstī, nevis juveliera darbnīcā; vēroju, kā tas zem ūdens satver sudraba zivtiņu un, galvu pacēlis, to ar gluži dabiskām rīšanas kustībām ieslidina vēderā, bet — tai brīdī, kad zivtiņa slīdēja lejup pa gulbja kaklu, tuvojās vairāki tetovēti apmeklētāji no Dienvidjūras salām, un es sāku tiem sekot. Pašlaik biju atradis vairākus simtus gadu vecu revolveri ar veltni, kas izskatījās dīvaini līdzīgs modernam koltam, kad izdzirdu, ka citā izstādes sektorā ieradusies Francijas ķeizariene, un steidzos palūkoties, kāda viņa ir. Atskanēja marša mūzika, ieraudzījām neparasti daudz kareivju, apmeklētāji kaut kur steidzās. Mēs apvaicājāmies, ko tas nozīmē, un uzzinājām, ka Francijas ķeizars un Turcijas sultāns pieņems apmēram divdesmittūkstoš vīru karaspēka parādi pie Triumfa (l'Etoile) arkas. Mēs nekavējoties devāmies turp. Es nesalīdzināmi vairāk kāroju redzēt šos vīrus nekā divdesmit izstādes.

Aizbraucām turp un nostājāmies klajā vielā pretim Amerikas sūtņa mājai. Kāds spekulants pārlika dēli divām mucām, un mēs nopirkām šīs stāvvietas. Drīz vien tālumā atskanēja mūzika; nākamajā mirklī mums lēni tuvojās putekļu stabs, vēl pēc kādas minūtes sāka dārdēt militārs maršs un, karogam plīvojot, vieglā riksī aizdrasēja cēla jātnieku vienība. Tiem garā rindā sekoja artilērija, pēc tam atkal jātnieki greznos formas tērpos, un aiz viņiem — ķeizariskās augstības Napoleons III un Abduls-Azizs. Milzīgais ļaužu pūlis svieda gaisā cepures un kliedza, apkārtējo namu logos un uz jumtiem sacēlās vesela baltu mutautu sniega vētra, sveicēju «Urrā!» saucieni sajaucās ar pūļa kliedzieniem. Tā bija aizraujoša izrāde.

Taču manu uzmanību saistīja abas centrālās figūras. Vai ļaužu masām līdz šim jel kādreiz bija demonstrēti tik krasi pretmeti? Napoleons militārā formas tērpā — ar garu rumpi, īsām kājām, drausmīgām ūsām, vecs, grumbu izvagotu seju, pusaizvērtām acīm, kuras tomēr raudzījās tik caururbjoši, viltīgi, blēdīgi! Napoleons laipni, galvu palocīdams, pateicās par vētrainajiem apsveikumiem, bet no zemu pierē novilktās formas cepures naga apakšas viņa kaķa acis modri vēroja visu un visus, it kā gribētu ieraudzīt kaut ko, kas norādītu, ka šie «Urrā!» saucieni nenāk no sirds.

Abduls-Azizs, absolūtais Otomanu impērijas patvaldnieks, ģērbies tumši zaļā eiropejiskā uzvalkā, gandrīz bez jebkādiem rotājumiem un regālijām; galvā sarkana turku feska; zems, resns, melnīgsnējs vīrs ar melnu bārdu, melnām acīm, stulbs, necils cilvēciņš, kura izskats tā vien rosināja iedomāties: ja viņam būtu rokā liels virtuves nazis un aizsiets balts priekšauts, neviens nejustos pārsteigts, dzirdot viņu sakām: «Šodien pusdienās būs jēra cepetis, bet varbūt jūs labāk vēlētos garšīgus vēršgaļas bifštekus?»

Napoleons III — mūsdienu augstākās civilizācijas, progresa un kultūras pārstāvis; Abduls-Azizs, kas pārstāv jau no dabas netīrīgu, nežēlīgu, neizglītotu, atpalikušu, māņticīgu tautu un valdību, kuras Trīs Grācijas ir Tirānija, Alkatība, Asinis. Šeit, žilbinošajā Parīzē, majestātiskās Triumfa arkas ēnā, pirmais gadsimts sveic deviņpadsmito gadsimtu!

Napoleons III, Francijas ķeizars! Gavilējošu tūkstošu, spožu virsnieku, savas lieliskās galvaspilsētas vidū, karaļu un prinču sabiedrībā — tas ir cilvēks, kuru nicināja, izsmēja, sauca par bandubērnu un kurš tomēr visu laiku sapņoja par valdnieka kroni; kuru aizsūtīja trimdā, bet kurš savus sapņus aizveda līdzi; kurš dzīvoja Amerikā visvienkāršāko ļaužu vidū, uz derībām piedalījās skriešanās sacensībās, bet loloja sapni uzkāpt tronī; kurš nebaidījās nekādu briesmu, lai nokļūtu pie mirstošās mātes, un bēdājās, ka .viņa nepiedzīvoja dienu, kad viņš nometa plebeja drānas, lai ietērptos valdnieka purpurā; kurš uzticīgi pildīja savu pienākumu un devās apgaitā, būdams Londonā ierindas policists, bet garā skatīja to dienu, kad staigās pa Tilerī plašajiem gaiteņiem; kurš piedzīvoja nožēlojamu fiasko Strasburgā;* redzēja, kā viņa nabaga noplukušais ērglis, aizmirsis, kas tam mācīts, negribēja nomesties viņam uz pleca; kurš savas rūpīgi sagatavotās, daiļrunīgās tirādes sprediķoja nedzirdīgām ausīm; tika ieslodzīts cietumā, kļuva par mērķi zemiskām zobgalībām, par apsmieklu visai pasaulei, bet, tāpat kā senāk, turpināja sapņot par kronēšanas svinībām un grandioziem sarīkojumiem; kurš, visu aizmirsts gūsteknis, gulēja Hama cietokšņa kazemātā,* tomēr visu laiku kala plānus, sapņoja par nākotnes slavu un varenību; un beidzot — viņš kļūst par Francijas prezidentu! Apvērsums, un, gavilējošu armiju sveikts, lielgabaliem dunot, viņš uzkāpj tronī un vicina varenas impērijas scepteri pārsteigtās pasaules acu priekšā! Ko pēc tam vairs ir vērts izdomātie brīnumi? Vai iespējamas vēl romantiskākas teiksmas? Ko vairs nozīmē Aladīna triumfi un arābu magu burvestības?

Abduls-Azizs, Turcijas sultāns, Otomanu impērijas valdnieks! Dzimis tronim, taču ir gandrīz tikpat nespēcīgs, muļķīgs un neizglītots kā pēdīgais no viņa vergiem; milzīgas monarhijas galva, tomēr kā marionete atkarīgs no sava premjerministra un paklausīgs bērns savai tirāniska rakstura mātei; vīrs, kas sēž tronī un, tikai ar pirkstu pamājot, diriģē flotes un armijas, un tomēr tikai guļ un guļ, ēd un ēd, un kavē laiku ar savām astoņsimt konkubīnēm, bet, ja kādreiz ir atēdies, atgulējies, apnicis rotaļu un sasparojas pārņemt valdības grožus savās rokās, piedraudot tiešām kļūt par sultānu, modrais Fuads-pašā viņu savaldzina ar kādas jaunas, skaistas pils plānu vai ar jaunu kuģi — savaldzina ar jaunu rotaļlietu, gluži kā kuru katru niķīgu bērnu; tas ir cilvēks, kurš redz, ka nežēlīgi nodokļu ievācēji aplaupa un izspiež viņa tautu, taču nepakustina ne pirkstu, lai to novērstu; cilvēks, kas tic gnomiem un ļauniem gariem, un «Tūkstots un vienas nakts» mežonīgajām pasakām, bet neliekas ne zinis par mūsdienu varenajiem burvjiem un mulst no viņu mistiskajiem dzelzceļiem, tvaikoņiem un telegrāfiem; cilvēks, kas labprāt iznīcinātu visu, ko Ēģiptē radījis dižais Muhameds Ali,* un labāk grib viņu pilnīgi aizmirst, nevis no viņa mācīties; cilvēks, kura lielā impērija ir kauna traips zemes virsū, kur valda drausmīga gara tumsība, noziegums un zvēriskums un kur viņš nosnauduļos sava necienīgā mūža nolemtās dienas, tad aizies pīšļu un tārpu valstībā, itin neko neuzlabojis!

Napoleons desmit gados tā pacēlis Francijas ekonomisko labklājību, ka tas gandrīz nav sausos skaitļos aprēķināms. Viņš tikpat kā no jauna uzcēlis Parīzi un arī citas pilsētas visā valstī. Viņš nolemj iznīcībai veselu ielu, aprēķina izdevumus un uzceļ jaunus, lieliskus namus. Spekulanti steidzas sapirkties gruntsgabalus, lai tos pārdotu, bet valdība priekšroku dod agrākajam īpašniekam par stingri noteiktu cenu, pirms spekulants drīkst uzprasīt augstāku. Taču pats galvenais ir tas, ka ķeizars vienīgais kontrolē Francijas impērijas dzīvi, dod valstij samērā ciešamu brīvību — tiem, kas nemēģina jaukties valdības darīšanās. Neviena zeme nespēj garantēt lielāku dzīvības un mantas drošību kā Francija, un cilvēkam dotas visas brīvības, bet nav atļauts jaukties citam cita dzīvē un citam citu apgrūtināt.

Runājot par sultānu, jāteic, ka vajadzētu tikai, vienalga kur, izlikt slazdus, un tajos ik nakti varētu noķert vismaz duci spējīgāku cilvēku nekā viņš.

Iegrandījās mūzika, un spožais avantūrists Napoleons III, enerģijas, neatlaidības un uzņēmības ģēnijs, un vārgulīgais Abduls-Azizs, tumsonības, māņticības un laiskuma ģēnijs, gatavojās dot komandu: «So-ļos, marš!»

Noskatījāmies lielisko parādi, redzējām veco Krimas kara varoni Kanrobēru ar baltajām ūsām, Francijas maršalu, īsi sakot, noskatījāmies itin visu un tad apmierināti devāmies uz mājām.

## 14. NODAĻA. PARĪZES DIEVMĀTES KATEDRĀLE * ŽANA BEZBAILĪGĀ PIEBŪVE * DĀRGUMI UN SVĒTĀS RELIKVIJAS * LEĢENDA PAR KRUSTU * MORGS * NEPRAT'IGAIS KANKANS * BLONDENS LIESMĀS * LUVRAS PILS * LIELAIS PARKS * GREZNA IZRĀDE * VĒRTĪBU GLABĀŠANA

Aizgājām apskatīt Parīzes Dievmātes katedrāli. Bijām par to dzirdējuši. Dažkārt jūtos pārsteigts, iedomājoties, cik daudz mēs zinām un cik izglītoti esam. Pazinām nobrūnējušo veco celtni pirmajā acu uzmetienā; tā bija gluži tāda kā attēlos redzētā. Stāvējām pa gabaliņu, ik pa brīdim mainot novērošanas vietu, ilgi raudzījāmies uz tās cēlajiem, četrstūrainajiem torņiem, bagātīgo fasādi, kas no vienas vietas izrotāta ar sakropļotiem akmens svētajiem, kuri gadu simteņiem rāmi raugās lejup no savām augstajām stāvvietām. Zem viņiem senajās bruņniecības un romantisma dienās stāvēja Jeruzalemes patriarhs un pirms vairāk nekā sešsimt gadiem sauca uz trešo Krustakaru gājienu; un kopš tiem laikiem svēto tēli tur stāv un rimti noraugās vissatricinošā- kajās ainās, visgrandiozākajās izrādēs, visneparastākajos notikumos, kas gan cirtuši Parīzei sāpju brūces, gan to ielīksmojuši. Šie apdrupu- šie vecie zēni ar aplauztajiem deguniem pieredzējuši ne vienu vien krustnešu pulku atgriežamies no Svētās zemes; viņi dzirdēja zvanus katedrāles tornī pieteicam Bērtuļa nakts slaktiņu un pieredzēja asinsdarbus, kas pēc tam sekoja; vēlāk viņi piedzīvoja trakojam teroru, revolūcijas asiņainās dienas, karaļa gāšanu, divu Napoleonu kronēšanu, mazā prinča kristības, tā paša, kurš šodien valda Tilērijā, un varbūt tie stāvēs tur augšā pietiekami ilgi, lai redzētu, kā vēsture aizmēž Napoleona dinastiju un uz tās drupām uzvijas lielas republikas karogi. Man gribētos, kaut šie senie akmens tēli prastu runāt. Tie gan zinātu pastāstīt teiksmu, ko ir vērts paklausīties.

Stāsta, ka tur, kur tagad paceļas Dievmātes katedrāle, stāvējis pagānu templis — senajās romiešu dienās pirms astoņpadsmit vai divdesmit gadsimtiem. Parīzē vēl šobaltdien saglabājušās relikvijas no šiem laikiem; kristiešu baznīca uzcelta vecā tempļa vietā ap 300. gadu A. D.; nākamā —500. gadā A. D., un pašreizējās katedrāles pamatakmeņi likti aptuveni 1100. gadā. Varētu domāt, ka ap šo laiku būvvieta jau bija krietni svētuma piesūkusies. Viena no šīs senās celtnes kapelām neviļus liek atcerēties seno laiku dīvainās parašas. To uzcēla Žans Bezbailīgais1 *, Burgundijas hercogs, lai nomierinātu savu sirdsapziņu, jo bija nodevīgi noslepkavojis Orleānas hercogu. Ak, vai! Sen aizmirsti tie labie laiki, kad slepkava varēja izdzēst traipu, kas klāja viņa vārdu, remdināt sirdi un gulēt mierīgi, ja atveda ķieģeļus un javu un piebūvēja baznīcai kādu papildtelpu.

Lielo rietumu frontālu divās daļās pāršķir četrstūrainie pīlāri. 1852. gadā, skanot pateicības lūgsnām par prezidenta varas atjaunošanu*, novāca centrālo pīlāru. Taču drīz vien radās iespēja šo pīlāru atjaunot un iebūvēt no jauna. Tas arī tika izdarīts.

Pāris stundu mēs klīdām pa augstajām velvju ejām, aplūkodami krāšņās logu vitrāžas ar ziliem, dzelteniem un koši sarkaniem mocekļiem un svētajiem, un centāmies apbrīnot neskaitāmās lielās gleznas kapelās; tad mūs aizveda uz ģērbkambari un parādīja ārkārtīgi grezno tērpu, kas bija mugurā pāvestam, kad viņš kronēja Napoleonu I; parādīja arī vai veselu vagona kravu zelta un sudraba atribūtu, ko lieto lielajos baznīcas svētkos un procesijās; dažas naglas no Krusta un arī paša Krusta šķēpelīti, un daļu Kristus ērkšķu kroņa. Mēs jau bijām redzējuši krietnu pagali no šā Krusta Azoru salās, bet naglu gan tur nebija. Mums parādīja arī asiņaino tērpu, kas bija mugurā Parīzes arhibīskapam, kurš, nebīdamies sacēlušos naida, pats visā savā svaidītajā godībā uzkāpa barikādēs ar olīvzaru rokā un aicināja izbeigt asinsizliešanu. Par šo cēlo rīcību viņš samaksāja ar dzīvību. Viņu nošāva. Mums parādīja viņa pēcnāves masku, lodi, kas viņu nogalināja, un divus mugurkaula skriemeļus, kuros tā bija iestrēgusi. Šejieniešiem ir mazliet savāda gaume relikviju izvēlē. Fergusons mums pastāstīja, ka sudraba krusts, ko drosmīgais arhibīskaps valkājis aizbāztu aiz jostas, izrauts un iemests Sēnā, kur dūņās nogulējis piecpadsmit gadu. Taču tad vienam garīdzniekam parādījies eņģelis un pamācījis, kur jānirst pēc krusta; garīdznieks ieniris un tiešām atradis krustu, un tagad tas izlikts Dievmātes katedrālē apskatei ikvienam, kurš interesējas par priekšmetiem, kas liecina par pārdabisku spēku iejaukšanos.

Pēc tam apmeklējām morgu, šo drausmīgo patvērumu mirušajiem, kas no dzīves šķiras mistiski un aiznes līdzi kapā savas bojāejas drausmo noslēpumu. Stāvējām pie stiepļu režģa un caur to noraudzījā- mies telpā, kas bija piekārta ar nelaiķu drēbēm: ūdenī piemirkušas rupjas blūzes; sieviešu un bērnu skaistie apģērbi; patriciešu tērpi, caurdurti, asinīm aptraipīti; saburzīta, asiņaina gardibena cepure. Uz slīpas akmens plātnes gulēja kails, pietūcis, zilgansarkans noslīcis vīrietis, sagrābis rokā notrūkušu ceru, ko nāve bija tā ieslēgusi plaukstā, ka nebija cilvēka spēkos to izņemt — mēmo liecinieku pēdējai izmisuma cīņai par dzīvību, kas neglābjami nolemta bojāejai. Pār pretīgo seju sīkās straumītēs tecēja ūdens. Mēs zinājām, ka līķis un apģērbs šeit izlikts, lai tuvinieki varētu viņu sazīmēt, bet mēs šaubījāmies, vai kāds spētu mīlēt šo pretīgo gulētāju un apraudāt, ka viņu zaudējis. Kļuvām apcerīgi un sākām prātot, vai pirms gadiem četrdesmit šā drausmoņa mātei, ucinot viņu klēpī, skūpstot, glāstot un priecīgā lepnumā rādot garāmgājējiem, jel reiz iešāvās prātā gaišredzīga nojausma par viņa baismīgo galu. Es mazliet baiļojos, ka varētu ienākt mirušā vīrieša māte, sieva vai brālis, kamēr mēs tur stāvējām, taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Nāca vīrieši un sievietes, daži alkaini raudzījās telpā, pat piespieda seju cieši pie režģa; citi uzmeta līķim paviršu skatienu un novērsās — man šķita, ka tie ir cilvēki, kas meklē asus pārdzīvojumus un regulāri apmeklē morga skates, gluži tāpat kā citi ik vakaru iet uz teātra izrādēm. Kad no šiem kāds paskatījies gāja ārā, es neviļus iedomājos: «Ak, tev ar to nepietika vis, tev vajadzēja līķa, kam šāviņš norāvis galvu.»

Vienu vakaru aizgājām uz slaveno Jardin Mabille, taču pakavējāmies tur tikai īsu bridi. Tomēr gribējām ielūkoties ari šajā Parīzes dzīves daļā, tādēļ nākamajā vakarā aizbraucām uz līdzīgu izpriecu vietu lielā dārzā Anjēras priekšpilsētā. Aizgājām uz dzelzceļa staciju, un Fergusons nopirka biļetes otrās klases vagonā. Nav bieži gadījies redzēt tādu ļaužu ņudzekli, bet nebija ne trokšņa, ne nekārtības, ne rupjības. Mēs zinājām, ka dažas sievietes un jaunās meičas pieder pie tā dēvētās «puspasaules», par dažām citām īsti droši ne- jutāmies.

Meitenes un sievietes mūsu vagonā visu ceļu uzvedās pieklājīgi un tikuši, vienīgi viņas smēķēja. Nokļuvuši pie Anjēras dārza, samaksājām pāris franku par ieejas biļeti un iegājām dārzā, kur bija puķu dobes, zaļi mauriņi un viju vijumis rindu rindām košumkrūmi, kuros vietvietām bija iekārtotas lapenes, lai varētu atveldzēties ar saldējumu. Lielā meiteņu un jaunu vīriešu barā gājām uz priekšu pa grantētiem līkloču celiņiem, līdz piepeši mūsu priekšā kā zemē nokritusi saule iemirdzējās balts templis, kura kupols bija kā sētin nosēts ar mirdzošiem gāzes radziņiem. Turpat līdzās stāvēja liela, skaista, balta māja; ari tās plašā fasāde bija apgaismota tādā pašā veidā, un virs mājas jumta plīvoja Amerikas zvaigžņotais un svītrotais karogs.

—   Oho!— es iesaucos.— Kas tad tas?— Man gandrīz aizrāvās elpa.

Fergusons paskaidroja, ka šis dārzs piederot amerikānim, ņu-

jorkietim, kurš esot spēcīgs konkurents Jardin Mabille īpašniekam.

Abu dzimumu un gandrīz visu vecumu ļaužu pulks izklīda pa dārzu vai arī sasēda brīvā dabā pretī karoga mastam un templim, dzēra vīnu un kafiju vai smēķēja. Dejas vēl nebija sākušās. Fergusons sacīja, ka vispirms notikšot izrāde. Kādā citā dārza sektorā slavenais Blondēns staigāšot pa virvi. Mēs devāmies turp. Tur apgaismojums bija vājāks un cilvēku pūlis ciešāk saspiedies vienkop. Un te nu es pieļāvu tādu kļūdu, kāda būtu piedodama ēzelim, taču ne saprātīgam cilvēkam. Izgāzos tā, ka nespēšu to aizmirst līdz mūža galam. Stāvēdams līdzās jaunai dāmai, sacīju:

—   Paskat, Den, uz šito meiteni — cik viņa skaista!

—   Pateicos jums, ser, par to, ka jūsu kompliments acīmredzot gan nāca no sirds, tomēr ne par to, ka jūs savu spriedumu deklarējāt puspasaulei!— Tīrā, skaidrā angļu valodā! . . .

Aizgājām pastaigāties, tomēr man garastāvoklis bija krietni sabojāts. Vēl ilgi nevarēju nomierināties. Kādēļ gan cilvēki ir tik stulbi un iedomājas, ka ir vienīgie ārzemnieki tūkstošiem lielā ļaužu pūlī?

Taču drīz pēc tam uzstājās Blondēns. Viņš parādījās uz nostieptās troses augstu virs cepuru un mutautu jūras, blakus simtiem raķešu, kas šņākdamas uzvijās debesīs; viņš izskatījās pēc maza kukainīša. Garo zizli balansēdams, viņš nogāja pa trosi no viena gala līdz otram — apmēram divsimt vai trīssimt pēdu, tad atgriezās, paņēma uz rokām pieaugušu vīrieti un pārnesa to pār trosi; vēlreiz atgriezies līdz troses vidum, viņš nodejoja džigu; nākamais numurs bija vairāki vingrojumi un akrobātiski triki — pārāk bīstami, lai būtu prieks tajos skatīties; izrādes beigās viņš piestiprināja sev pie auguma tūkstoš romiešu sveču, uguns apļu un dažādu košu bengālisko uguņu lenti un, visas vienlaikus aizdedzinājis, soļoja un valsēja pa trosi žilbinošā liesmu jūrā, kas visu dārzu un cilvēku sejas apgaismoja kā milzīgs nakts ugunsgrēks.

Bija sākušās dejas, un mēs steidzāmies uz templi. Tā vidū bija restorāns, bet visapkārt gar malu — plata dejasgrīda. Nostājos pie tempļa sienas un gaidīju. Uz deju sanāca divpadsmit pāru, iedārdējās mūzika, un tad — nokaunējies aizsedzu acis ar rokām. Bet pa pirkstu starpu tomēr skatījos. Viņi dejoja kankānu, par kuru bija tik daudz dzirdēts. Glīta meitene man vistuvākajā pārī sīkiem solīšiem pietipināja pie pretī stāvošā kunga, tad attipināja atpakaļ, ar rokām satvēra svārkus abos sānos, sacēla tos diezgan augstu un nodejoja satriecošu džigu — temperamentīgāko un nekautrāko džigu, kādu jel kad esmu redzējis, tad sarāva brunčus vēl augstāk, līksmi aizlaida līdz laukuma vidum, un, kā spēra kāju uz augšu taisni savam pretī dejotājam ģīmī, tā viņš neglābjami būtu palicis bez deguna, ja būtu bijis septiņas pēdas garš. Par laimi, viņš nebija garāks par sešām , pēdām.

Tas tātad ir kankāns. Galvenais ir dejot to tik mežonīgi, tik trokšņaini, tik trakulīgi, cik vien iespējams; atklāt ķermeni, cik iespējams, ja dejotāja ir sieviete; uzspert kāju, cik vien augstu var,— neatkarīgi no dzimuma. To es saku bez vismazākā pārspīlējuma. Ar zvērestu to var apliecināt ikviens no prātīgajiem, solīdajiem vecākajiem ļaudīm, kas tovakar bija klāt. Un šādu cilvēku tur bija krietni daudz. Man šķiet, franču morāle nav tik stingra, lai uztrauktos par sīkumiem.

Pagāju sāņus pavērot kankānu kopumā. Kliedzieni, smiekli, mežonīga mūzika, neiedomājams haoss, kur galvu reibinošā ātrumā griežas un savijas augumi, virpuļo raibi tērpi, atpakaļ atmestas galvas, gaisā izslietas rokas, zibin ziboši baltās zeķēs ieauti lieli, glītas kurpītes; un tad lielais beigu trakums — ālēšanās, aurošana un neaprakstāma stampāšanās ar kājām! Žēlīgā debess! Nekas tamlīdzīgs zemes virsū nav redzēts kopš tiem laikiem, kad Tems O'Šenters*, pie visām miesām drebēdams, tai vētras naktī noskatījās velnu un raganu orģiju «Elove- jas vecajā, noburtajā baznīcā».

Reiz, kad paredzē nebija zīda audumu pirkšana, mēs apmeklējām Luvru un apskatījām vecmeistaru gleznas, kuru tur ir jūdžu jūdzēm. Dažas gleznas bija skaistas, tomēr tās tik nepārprotami liecināja par šo dižo cilvēku verdziskumu, ka kļuva nepatīkami uz tām noraudzīties. Mākslinieku šķebinošā pieglaimība augstdzimušajiem patroniem man dūrās acīs spēcīgāk un piesaistīja manu uzmanību vairāk nekā krāsu un izteiksmes skaistums, kam pienākas gleznā būt. Pateicība par izrādītu labvēlību ir teicama īpašība, taču man liekas, ka daži no šiem māksliniekiem aizgājuši par tālu — tā vairs nav bijusi pateicība, bet pārtapusi pielūgsmē. Ja ir kāds cik necik pieņemams aizbildinājums, kas ļauj cilvēkam dievināt cilvēku, lai tad notiek — piedosim Rubensam un viņa brāļiem.

Vairāk par šo tematu nerunāšu, lai nepateiktu par vecmeistariem kaut ko tādu, kam labāk palikt nepateiktam.

Mēs, protams, aizbraucām uz Buloņas mežu, šo bezgalīgo parku ar mežiem, ezeriem, ūdenskritumiem un platām avēnijām. Tur braukāja tūkstošiem pajūgu, aina bija pilna dzīvības un prieka. Redzējām ļoti parastus, īrētus ratus, kuros sēdēja tēvs, māte un visas viņu atvases; skaistus, nelielus vaļējus pajūgus, kuros vizinājās slavenas skaistules ar visai apšaubāmu reputāciju; hercogi un hercogienes brauca karietēs ar lepni ģērbtiem sulaiņiem karietes aizmugurē un pa tikpat greznam pavadonim katra sešjūga zirga mugurā; mirguļot mirguļoja livrejas — zilas ar sudrabu, zaļas ar zeltu, rozā ar melnu — dažāda veida un piegriezuma, un man gandrīz pašam iekārojās kļūt par sulaini, lai tiktu pie tik glaunām drēbēm.

Taču tad parādījās ķeizars un atstāja visus ēnā. Viņam pa priekšu jāja miesassargi krāšņos formas tērpos; zirgos, kas vilka viņa karieti (to bija bezmaz vai tūkstotis), sēdēja drosmīga izskata puiši, arī ļoti izskatīgos formas tērpos, bet aiz karietes jāja vēl vesela miesassargu vienība; apkartējie braucēji visi kā viens palocījās, sveicinādami ķeizaru un viņa draugu sultānu; straujā riksī viņi palaida mums garām un pazuda.

Necentīšos attēlot Buloņas mežu. Nespēju. Tas gluži vienkārši nosaucams par skaistu, koptu, bezgalīgu, brīnišķīgu pirmatnību. Burvīga vieta. Tagad varētu teikt, ka tas atrodas Parīzē, bet pussatrunējis vecs krusts vienā parka nostūrī liecina, ka neba vienmēr tā bijis. Krusts norāda vietu, kur četrpadsmitajā gadsimtā tika iedzīts slazdā un nogalināts visā toreizējā pasaulē pazīstams trubadūrs.* Pagājušajā pavasarī šajā parkā viens puisis ar neizrunājamu uzvārdu* mēģināja nošaut Krievijas caru. Lode ietriecās kokā. Fergusons mums parādīja šo vietu. Pie mums Amerikā tik interesants koks būtu itin drīz nocirsts un pēc pieciem gadiem pilnīgi aizmirsts, bet šeit to kopj kā dārgumu. Gidi to rādīs tūristiem turpmākos astoņsimt gadus, un, kad šis koks satrupēs un nogāzīsies, tā vietā iestādīs jaunu un turpinās tādā pašā garā.

## 15. NODALA. FRANČU NACIONĀLĀ KAPSĒTA * PIE DIŽAJIEM NELAIĶIEM * PIEVILTĀS MĪLAS SVĒTKAPS * STĀSTS PAR ABELĀRU UN ELOĪZU * «ŠEIT RUNĀ ANGLISKI» * «PLAŠĀ IZVĒLĒ AMERIKĀŅU DZĒRIENI» * ĶEIZARISKA GODA PARĀDĪŠANA AMERIKĀNIM * PĀRSPĪLĒJUMI PAR GRIZE- TĒM * ATVADAS NO PARĪZES * ATKLĀTAS DOMAS PAR AMERIKAŅU SIEVIEŠU IZSKATU

Viena no jaukākajām vietām, ko apmeklējām, bija Perlašēza kapsēta, Francijas nacionālie kapi, tās dižāko un labāko bērnu atdusas vieta, pēdējā miera tversme desmitiem slavenu vīru un sieviešu, kas gan piedzimuši bez tituliem, bet slavu iemantojuši paši ar savu darbu un ģenialitāti. Tā ir svētsvinības apdvesta pilsēta ar līkloču ielām, miniatūriem marmora tempļiem un nelaiķu piemiņai celtām kapličām, kas baltas mirgo starp lapu biezokņiem un puķēm. Ne katra pilsēta ir tik labi apdzīvota kā šī, ne katrai ir tik liela platība kā šai, mūra žoga iejoztajai. Nav daudz piļu citās pilsētās, kas varētu sacensties ar šīm arhitektūrā, mākslinieciskajā vērtībā, būvmateriālā, grācijā un skaistumā.

Mēs iegriezāmies senatnīgajā Sendenī kapelā, kur trīsdesmit paaudžu karaļu un karalieņu marmora atveidi redzami visā augumā, un tas bija neparasts, satriecošs pārdzīvojums; dīvainās bruņas, senlaicīgie tērpi, rimtās sejas, nepārprotami lūgsnā saliktas rokas — plauksta pret plaukstu; no tā visa dvesmoja sirma senatne. Likās gaužām ērmoti stāvēt itin kā aci pret aci ar veco Dagobēru I, Klovisu* un Kārli Lielo, ar dižajiem teiksmu varoņiem, ar tūkstoš gadu vecajām ēnām un mītieml Pieskāros ar pirkstu viņu putekļiem klātajām sejām, bet Dagobērs bija vēl beigtāks nekā tie sešpadsmit gadsimti, kas pēc viņa aizritējuši, Kloviss dusēja mierīgi pēc saviem pūliņiem Kristus labā, bet vecais Kārlis Lielais vēl joprojām sapņoja par saviem paladīniem, par asiņaino Ronsevālu* un nelikās gar mani ne zinis.

Perlašēzas iemītnieku dižie vārdi arī rada iespaidu, tomēr pavisam citādu. Visu laiku jādomā par to, ka šī ir svēta atdusas vieta vēl cildenākiem karaļiem — sirds un prāta karaļiem. Katru cilvēka domas lidojumu, katru cēlu cilvēka gara izpausmi pārstāv kāds slavens vārds. Kāds šeit dīvains sajaukums. Te atdusas Davū un Masena, kas spoži pastāvējuši traģēdijā, ko sauc par karu, un arī Rašele, kas iemantojusi tikpat lielu slavu traģēdijās uz skatuves. Miera vietu te atradis abats Sikārs — pirmais lielais kurlmēmo skolotājs, cilvēks, kura sirds piederēja visiem nelaimīgajiem un kurš ziedoja savu mūžu, lai tiem palīdzētu; turpat netālu guļ maršals Neijs, kura straujā daba pazina tikai vienu mūziku — tauri, kas sauca pie ieročiem. Cilvēks, kurš izgudroja apgaismošanu ar gāzi, un otrs labdaris*, kas iemācīja audzēt un kopt kartupeļus, tā paglābdams no badanāves miljoniem savu tautiešu, guļ līdzās princim Maserāno un trimdā izdzītām valdniecēm un prinčiem no tālās Indijas. Ķīmiķis Gejs-Lisaks, astronoms Laplass, ķirurgs Larrejs, advokāts de Sezs ir šeit, un kopā ar viņiem — Talmā, Bellīni, Rubini, de Balzaks, Bomaršē, Beranžē, Moljērs un Lafontēns, un desmitiem citu cilvēku, kuru vārds un dižie darbi zināmi pat vistālākajos civilizācijas nostūros, gluži tāpat kā to karaļu un augstmaņu darbi, kuru pīšļi dus Sendenī marmora velvēs.

Taču Perlašēzas tūkstošiem mieravietu vidū ir viens kaps, kuram garām paiet nespēj neviens vīrietis, neviena sieviete, neviens puisis, neviena meitene. Par šiem nelaiķiem kaut ko ir dzirdējis katrs apmeklētājs un saprot, ka viņu piemiņa jāgodina, taču no desmitiem tūkstošu tikai retais skaidri zina šā kapa izcelsmi un tajā guldīto cilvēku skumjo dzīves stāstu. Šis ir Abelāra un Eloīzas kaps — kaps, par kuru septiņos gadsimtos ir vairāk runāts, vairāk rakstīts, vairāk raudāts, kurš plašāk pazīstams, godināts un apdziedāts nekā jebkurš cits kaps kristīgajā pasaulē, izņemot Pestītāja kapu. Apmeklētāji pie kopiņas kavējas apcerē; jaunieši allaž aiznes no turienes kādu suvenīru; visi mīlā vīlušies Parīzes jaunieši un meičas atnāk šurp izraudāties, kad sirds pilna; jā, daudzi nelaimīgi mīlnieki brauc uz šo templi svētceļojumā no tālīnām provincēm, lai raudātu, gaustos un grieztu zobus par savu bēdu likteni, un, noliekot uz kapa salmupuķītes un plaukstošus pumpurus, izlūgtos svētību no tā iemītnieku gaišajām ēnām.

Lai jūs turp aizietu kad aiziedami, jūs pie šā kapa atradīsiet kādu šņukstam. Lai jūs turp aizietu kad aiziedami, vienmēr redzēsiet kapu uzpostu ar salmupuķītēm un ziedu pušķiem. Turp aizgājuši, jūs redzēsiet, ka no Marseļas atvesta kaudze grants, lai atjaunotu zudušos zvirgzdus un oļus, ko aiznes līdzi relikvijas kārojošie vandaļi, kam nav veicies mīlestībā.

Bet kam tad īsti ir zināms Abelāra un Eloīzas dzīvesstāsts? Ļoti nedaudziem. Visi gaužām labi pazīst abus vārdus, un tas arī ir viss. Ar bezgalīgām grūtībām man izdevās šo stāstu uzzināt, un es gribu to šeit atstāstīt; daļēji tādēļ, lai sniegtu lasītāju pulkam godīgu informāciju, daļēji tādēļ, lai pierādītu tam pašam lasītāju pulkam, ka viņi gluži bez vajadzības veltījuši tam daudz maigu jūtu, kas lieti būtu noderējušas citur.

## STĀSTS PAR ABELĀRU

Elolza piedzima pirms septiņsimt sešdesmit sešiem gadiem. Droši vien viņai bija ari vecāki. Kas to lai tagad vairs sazina! Viņa dzīvoja pie sava tēvoča Fulbēra, Parīzes katedrāles kanona. Es nezinu, kas ir katedrāles kanons, bet tas nu viņš bija. Droši vien tikai tāda viegla kalnu haubice, jo smagās artilērijas viņiem tajā laikā nebija. Pietiksim ar to, ka Eloīza dzīvoja pie sava lielgabaltēvoča un bija laimīga. Lielāko daļu bērnības viņa bija pavadījusi Aržanteijas klosterī — nekad senāk nebiju nekā par Aržanteiju dzirdējis, taču jāpieņem, ka tāda vieta kaut kur patiesi atrodama. Vēlāk viņa pārcēlās pie tēvoča, tā vecā lielgabala vai lielgabala dēla, lai nu bija kā būdams, un tas viņu iemācīja rakstīt un runāt latīniski, jo tajos laikos latīņu valoda tika lietota gan literatūrā, gan smalkā sabiedrībā pat runāšanai.

Tieši ap šo laiku Pjērs Abelārs, kas jau bija plaši pazīstams retoriķis, ieradās, lai Parīzē dibinātu retorikas skolu. Viņa oriģinālie uzskati, daiļrunība, fiziskais spēks, iznesība un skaistums sacēla īstu sensāciju. Viņš ieraudzīja Eloīzu, un tā viņu apbūra ar savu ziedošo jaunību, daiļumu un lēnprātību. Viņš aizrakstīja Eloīzai; viņa atbildēja. Viņš rakstīja vēlreiz; viņa atkal atbildēja. Viņš bija iemīlējies. Ilgojās iepazīties — parunāties ar viņu vaigu vaigā.

Viņa skola atradās netālu no Fulbēra mājas. Viņš izlūdzās Fulbēram atļauju aiziet ciemos. Vecais lāga lapsa uzreiz saskatīja lielisku izdevību: viņa sirsnīgi mīļotā brāļameita no šī cilvēka iemantos zināšanas, un viņam tas nemaksās ne centa. Tāds sīkstulis bija Fulbērs.

Diemžēl neviens autors nav minējis Fulbēra kristāmvārdu. Manuprāt, Džordžs V. Fulbērs būtu tikpat piedienīgs kā jebkurš cits. Tā arī atstāsim. Viņš palūdza, lai Abelārs ņem brāļameitu mācībā.

Abelārs šo iespēju izmantoja gaužām labprāt. Viņš nāca bieži un palika ilgi. Kāda viņa rakstīta vēstule jau pirmajā teikumā liecina, ka šajā draudzīgajā mājā viņš ieradās kā cietsirdīgs ļaundaris, kāds viņš patiesi bija, ar nepārprotamu iepriekšēju nodomu piesmiet nevainīgo meiteni, kas viņam pilnīgi uzticējās. Vēstule skan šādi:

«Es nespēju vien gana nobrīnīties par Fulbēra lētticību; tikpat pārsteigts būtu juties, ja viņš jēriņu būtu pametis izsalkušam vilkam. Mēs ar Eloīzu, izlikdamies, ka kavējam laiku mācībās, pēc sirds patikas nodevāmies mīlas priekiem, un studijas sagādāja mums vientulību, kas tik nepieciešama mīlestībai. Grāmatas gulēja atvērtas mūsu priekšā, bet mēs gan vairāk runājām par mīlestību nekā par filozofiju un daudz biežāk pārmijām skūpstus nekā vārdus.»

Un tā, zobodamies par pagodinošo uzticēšanos, ko viņš savā zemiskajā raksturā izsmējīgi nosauca par «lētticību», nelietīgais Abelārs paveda tā vīra krustmeitu, kura namā ciemojās. Parīzei tas nepalika apslēpts. To pastāstīja Fulbēram — stāstīja allaž no jauna, bet viņš tam neparko neticēja. Viņš nespēja saprast, kā cilvēks varētu būt tik neģēlīgs, ka pārkāptu svēto viesmīlības likumu, lai izdarītu šādu noziegumu. Bet, kad viņš izdzirda ielaspuikas dziedam kuplejas par Abelāra un Eloīzas mīlestību, viņam viss kļuva skaidrāks par skaidru — mīlasdzies- mas nekādi neiekļaujas retorikas un filozofijas mācību stundās.

Viņš padzina Abelāru no savas mājas. Abelārs slepeni atgriezās un aizveda F.lolzu uz Palē savā dzimtajā pusē Bretaņā. Tur viņai pēc neilga laika piedzima dēls, kuru izcilā skaistuma dēļ nosauca par Astrolabiju Viljamu Dž. Veco Fulbēru meitenes aizbēgšana saniknoja līdz trakumam, un viņš alka atriebes, tomēr nekā neuzsāka, lai nenodarītu sāpes Eloīzai, kuru joprojām no visas sirds mīlēja. Pēdīgi Abelārs piedāvājās Eloīzu apprecēt, bet ar apkaunojošu noteikumu: laulībai jāpaliek slepenībā (viņas godīgais vārds tikpat joprojām paliktu aptraipīts), lai nekaitētu viņa garīdznieka reputācijai. Tādu rīcību no šā nelieša varēja gaidīt. Fulbērs redzēja paveramies iespēju un piekrita. Viņš nolēma pagaidīt, kamēr jaunie būs salaulāti, un tad pievilt tā cilvēka uzticību, kurš pats viņam šo triku bija iemācījis; viņš gribēja atklāt noslēpumu un tādā veidā cik necik saglābt brāļameitas labo slavu. Bet brāļameita viltību nojauta. Sākumā viņa atteicās laulāties, teikdama, ka Fulbērs noslēpumu izpaudīs, lai glābtu viņu; turklāt viņa negribēja būt par nastu mīļotajam, kurš bija tik talantīgs, baudīja pasaulē tādu cieņu un kuru gaidīja tik spoža karjera. Tā bija cēla, pašaizliedzīga mīla, kas pilnā mērā atbilda sirdsšķīstajai Eloīzai. Bet prāta darbs tas nebija.

Viņu beidzot tomēr pierunāja, un civillaulības notika. Bija situsi Fulbēra stunda! Beidzot sadzīs ievainotā sirds; beidzot lepnajam garam vairs nebūs jācieš mokas; varēs atkal droši pacelt pazemoto galvu. Viņš izlika paziņojumus par laulībām visā Parīzē un jau uzgavilēja, ka negods, kas gūlās pār viņa namu, būs izdzēsts. Bet kas to deva! Abelārs noliedza, ka laulības notikušas! Eloīza noliedza! Cilvēki, kas zināja līdzšinējos notikumus, būtu paziņojumiem noticējuši, ja laulības būtu noliedzis tikai Abelārs, bet, ja visvairāk ieinteresētā persona — pati meitene — arī tās noliedza, viņi prata vienīgi pasmieties un ar savu izsmieklu dzina Fulbēru izmisumā.

Nabaga Parīzes katedrāles kanons atkal bija nonācis kaunā un apsmieklā. Zudusi pēdējā cerība vērst par labu ļaunumu, kas bija nodarīts viņa namam. Ko nu? Cilvēka daba brēca pēc atriebības. Un Fulbērs izgudroja, kā atriebties. Vēsturnieks raksta:

«Fulbēra nolīgti ļaundari naktī uzbruka Abelāram un sakropļoja viņu drausmīgā kārtā, ko pat vārdā nevar minēt.»

Es meklēju šo «ļaundaru» pēdējo atdusas vietu un, ja atradīšu, nobirdināšu pāris asaru, nolikšu tur dzīvu ziedu un salmupuķīšu pušķus un pagrābšu riekšavu grants piemiņai: lai cik drausmīgi bijuši noziegumi, ar kuriem šie ļaundari aptraipījuši savu dzīvi, vismaz vienu krietnu darbu viņi paveikuši, kaut arī tas sevišķi stingri nesaskan ar likuma burtu.

Eloīza iestājās klosterī un uz visiem laikiem šķīrās no pasaulīgajiem priekiem. Divpadsmit gadu viņa no Abelāra nesaņēma nekādas vēstis — nedzirdēja pat pieminam viņa vārdu. Viņa kļuva par Aržantei- jas klostera abatesi un dzīvoja pilnīgā nošķirtībā no pasaules. Kādu dienu viņai gadījās redzēt Abelāra rakstītu vēstuli, kurā viņš stāstīja, kas ar viņu noticis. Viņa apraudājās un aizrakstīja viņam. Abelārs atbildēja, dēvēdams viņu par «māsu iekš Kristus». Viņi turpināja sarakstīties — viņa neizmeklētā, patiesas un uzticīgas mīlas diktētā valodā, viņš — ar pieredzējuša retorika saltām, smalki noslīpētām frāzēm. Viņa izlēja sirdi kaislos, neveiklos teikumos; viņš atbildēja ar gatavām esejām, kas bija sadalītas nodaļās un apakšnodaļās, ievadā un iztirzājumā. Viņa bērtin apbēra viņu ar maigākajiem epitetiem, kādus spēj izdomāt mīloša sirds, viņš no savas saltās sirds Ziemeļpola uzrunāja viņu: «Kristus brūtei» Riebīgais neģēlis!

Tā kā viņa savas mūķenes valdīja ar pārāk maigu roku, dažas sāka ļauties pārliekai vaļībai, un Sendenī abats klosteri slēdza. Abelārs tolaik bija Sanžildas de Risa klostera oficiālais priekšnieks un, izdzirdis, ka Eloīza palikusi bez pajumtes, juta krūtīs pamostamies līdzjūtību (brīnums, ka viņam galva nepārsprāga no tik svešādām jūtām), un viņš ievietoja viņu ar visām mūķenēm nelielajā Parakletas kapelā — paša nodibinātajā klosterī. Sākumā viņai bija jāizcieš daudz smagu pārbaudījumu, bet ar savu krietnumu un labo sirdi viņa iemantoja iespaidīgus draugus un ar laiku izveidoja bagātu, ziedošu klosteri. Viņa izpelnījās baznīcas vadošo personu cieņu un mīlestību, un, kaut reti rādījās ļaudīs, ari vienkāršā tauta viņu mīlēja. Viņa cēlās cieņā, slavā un labos darbos tikpat strauji, cik strauji grima Abelārs. Pāvests novērtēja Eloīzas nopelnus tik augstu, ka iecēla viņu par ordeņa priekšnieci. Abelārs, cilvēks ar spožu talantu, neskaitāmu sava laika disputu uzvarētājs, kļuva bailīgs, nedrošs, neticēja vairs saviem spēkiem. Vajadzēja tikai vienas lielas neveiksmes, lai gāztu viņu no izcilā stāvokļa, kas viņam piederēja intelektuālajā elitē, un šo gadījumu viņš sagaidīja. Karaļi un augstmaņi viņu pierunāja uzsākt disputu ar ļoti gudro strīdnieku Sv. Bernāru un to satriekt; karaļu un citu ļoti augstu viesu pulkā viņš piecēlās un, kad pretinieks bija beidzis runāt, neveikli nomurmināja dažus ievadvārdus; tad drosme viņu pameta, viņa runas māksla bija zudusi; nenorunājis savu runu, viņš sāka trīcēt un apsēdās — apkaunots, sakauts čempions.

Visu aizmirsts, viņš nomira Klinī 1144. gadā. Vēlāk viņa mirstīgās atliekas pārveda uz Parakletu, un, kad divdesmit gadu vēlāk nomira Eloīza, to, paklausot mirējas lūgumam, apraka viņam blakus. Viņš nomira, sasniedzis 64 gadu vecumu, viņa 63 gadu vecumā. Tā viņi nogulēja trīssimt gadu, kad pīšļus izraka un apbedīja citā vietā; 1800. gadā tas notika vēlreiz, un vēl pēc septiņpadsmit gadiem tos beidzot pārveda uz Perlašēza kapsētu, kur tie dusēs mierā līdz tam brīdim, kad atkal vajadzēs celties un kustēt tālāk.

Vēsture klusē par kalnu haubices turpmākajām gaitām. Lai pasaule runā par viņu, ko grib, vismaz es vienmēr turēšu godā viņa piemiņu un skumšu par vecā ērkšķa pievilto uzticību, lauzto sirdi un satriekto dvēseli. Lai viņam vieglas smiltis!

Tāds ir stāsts par Abelāru un Eloīzu. Tāds īstenībā ir stāsts, par kuru Lamartins izlējis veselas asaru straumes*. Bet viņš jau nekad nespēja noturēties krastos, ja saskārās ar tematu, kurā bija kaut kripatiņa jūtelības. Viņam vajadzēja izbūvēt augstākus krastus vai — vēl pareizāk — uzcelt aizsprostu. Tāds nu ir šis stāsts, ne tajā veidā, kādā to parasti dzirdam, bet ar nolobītu šķebīgo sentimentalitāti, kas mudina uzcelt pielūgsmes templi gļēvajam pavedējam Pjēram Abelāram. Ne ar vārdu es nespēju vainot pievilto, uzticīgo meiteni un no sirds novēlu viņai visas tās pieticīgās veltes, ko uz viņas kapa noliek iemīlējušies jaunekļi un meičas, bet tāpat no visas sirds man žēl, ka nepietiek laika uzrakstīt četrus vai piecus sējumus par to, ko domāju par viņas draugu, Prašuta vai Parakleta, vai kā nu to sauc, dibinātāju.

Cik tonnu savu labāko jūtu nezināšanas dēļ esmu velti izšķiedis šim bezprincipu nelietim! Turpmāk, nonākot saskarē ar šādiem ļaudīm, neļaušos aizkustinājumam, pirms nebūšu viņus sīki izpētījis un noskaidrojis, vai viņi patiesi pelna asarām slacītu līdzjūtību. Cik žēl, ka nevaru pievākt atpakaļ salmupuķītes un redīsu buntīti!

Parīzē mēs bieži redzējām veikalu logos izkārtni: «English spoken here», gluži tāpat kā pie mums skatlogos lasāms paziņojums: «Ici on parle franfaise». Šajos veikalos mēs gājām iekšā nevilcinādamies — un nemainīgi visur saņēmām nevainojamā franču valodā vienu un to pašu informāciju: darbinieks, kas kārto darījumus angļu valodā, aizgājis pusdienās un atgriezīsies pēc stundas. Vai kungi vēlētos kaut ko iegādāties? Mēs nevarējām nobrīnīties vien, kādēļ šie ļautiņi iet pusdienot tik ērmotās un nenormālās stundās, jo mēs veikalu apmeklējām tādā laikā, kad nevienam kārtīgam kristīgam cilvēkam pat prātā neienāktu doties pusdienot. īstenībā tā bija zemiska blēdīšanās — lamatas neaizsargāto ķeršanai, birzumiņi, ar ko pievilināt zaļknābju putnēnus. Viņiem vispār nebija darbinieka, kas kropļotu angļu valodu. Izkārtni īpašnieks izlika, lai ievilinātu ārzemniekus savā midzenī, kur viņš, paļaujoties uz savu daiļrunību, cerēja tos aizturēt, līdz tie kaut ko nopirks.

Mēs atmaskojām vēl vienu franču blēdību — bieži sastopamo izkārtni: «ŠEIT PIRMKLASĪGI SAGATAVO VISU VEIDU AMERIKĀŅU DZĒRIENUS». Palūdzām talkā kādu džentlmeni, kas lieliski pārzināja amerikāņu bāru nomenklatūru un devāmies iekšā viena tāda viltvārža uzņēmumā. Francūzis, apjozies ar baltu priekšautu, klanīdamies steidzās mums pretī.

—   Que voulez Ies messieursV— Nezinu, ko nozīmē «Que voulez Ies messieurs», taču tieši šādiem vārdiem viņš mūs saņēma.

Mūsu ģenerālis sacīja:

—   Dodiet tīru viskiju.

(Francūzis mūs uzlūko pilnīgā neizpratnē.)

—   Nu, ja nezināt, ko tas nozīmē, sajauciet šampanieša kokteili.

(Izbrīnīts skatiens, francūzis parausta plecus.)

—   Labi, dodiet šerija kobleru.

Šahs un mats francūzim. Viņš nesaprata ne vārda.

—   Nu, tad brendismešu.

Pēdējais pasūtījums laikam izraisīja francūzī tik nelabas aizdomas, ka viņš, plecus uzrāvis un rokas bezpalīdzīgi uz priekšu izstiepis, sāka kāpties atpakaļ.

Ģenerālis soli pa solim viņam sekoja, līdz izcīnīja pilnīgu uzvaru. Neizglītotais ārzemnieks nespēja piedāvāt pat «Santakrusas punšu», «Acu atvērēju», «Akmens sienu» vai «Zemestrīci». Skaidrs, ka viņš bija nelietīgs viltvārdis.

Iedomājieties, kas notiktu ar nabaga francūzi, ja tas Amerikā neviļus būtu iemaldījies kādai sešpensu slavenībai rezervētā teritorijā. Vispirms policisti ar izmeklētu lamuvārdu birumu viņu pārbiedētu līdz nāvei, pēc tam saraustītu vai gabalos, stiepdami no turienes projām. Dažā ziņā mēs esam mazliet pārāki par frančiem, tomēr daudzējādā ziņā viņi ir nesalīdzināmi pārāki par mums.

Pagaidām pietiks stāstīt par Parīzi. Savu pienākumu pret šo pilsētu esam izpildījuši godam. Esam redzējuši TilerI, Vandomas kolonnu, Sv. Madlēnas baznīcu, visu brīnumu brīnumu — Napoleona kapu, visas lielās baznīcas un muzejus, bibliotēkas, valdnieku pilis, skulptūru un gleznu galerijas, Panteonu, Jardin des Plantes', operteātri, cirku, Likumdošanas Sapulci, biljarda zāles, grizetes . . .

Ak, grizetes! Bezmaz piemirsu. Vēl viena vilšanās romantikā. Viņas (ja ticēsim ceļojumu aprakstiem) allaž ir tik daiļas, tik sapostas un spodras, tik graciozas, tik naivas un paļāvīgas, tik maigas, tik pievilcīgas, tik uzcītīgas savā pārdevēju darbā, tik neatvairāmi prot pierunāt pircējus, tik uzticīgas saviem Latīņu kvartāla studentiem, tik bezrūpīgas un līksmas svētdienu izbraukumos ārpus pilsētas un — ak, tik jauki, tik apburoši amorālas.

Bleķis! Pirmās trīs četras dienas es bez mitas saucu:

— Ašāk, Ferguson! Vai tā ir grizete?

Un viņš pastāvīgi atbildēja:— Nē.

Beidzot viņš atskārta, ka es katrā ziņā vēlos redzēt grizeti. Un tad viņš man tās rādīja dučiem. Viņas bija gluži tādas pašas kā visas franču sievietes — neglītas. Viņām bija lielas rokas, lielas kājas, lielas mutes; viņām bija strupi deguni un — galvenais — ūsas, ko pat vislabāk audzinātais cilvēks nespēja neredzēt; matus viņas sukāja taisni atpakaļ, bez šķirtnes; viņām bija neglīts augums, viņas nepavisam nebija pievilcīgas, nebija graciozas; jau uzskatot vien, es zināju, ka viņas ēd ķiplokus un sīpolus; un visbeidzot — man likās, ka būtu pārliecīga glaimošana nosaukt viņas par amorālām.

Atkāpies, meiča! Tagad man nabaga Latīņu kvartāla studenta vēl skaudrāk žēl, nekā senāk to apskaudu. Tā sadrupa pīšļos vēl viens manas jaunības elks.

Esam visu apskatījuši un rit braucam uz Versaļu. Parīzi redzēsim vairs tikai īsu brīdi, kad atgriezīsimies, lai dotos atpakaļ uz kuģi, tādēļ jau šodien varu teikt skumjas ardievas skaistajai pilsētai. Mēs vēl izbraukāsim tūkstošiem jūdžu, kad būsim pametuši Parīzi, apmeklēsim daudzas ievērojamas pilsētas, bet neviena nebūs tik burvīga kā šī.

Daži no mūsējiem aizbrauca uz Angliju, nolēmuši pēc pāris nedēļām pa apkārtceļu atgriezties uz kuģa Livornā vai Neapolē. Mēs bezmaz aizbraucām uz Ženēvu, tomēr pēdīgi nolēmām doties atpakaļ uz Marseļu un pēc tam, sākot no Dženovas, apceļot Itāliju.

Šās nodaļas beigās teikšu, juzdamies lepns un priecīgs, ka varu to teikt, jo zinu, ka mani biedri pievienosies: glītākās sievietes, ko sastapām Francijā, visas bija dzimušas un uzaugušas Amerikā.

Tagad es jūtos kā cilvēks, kam divpadsmitajā stundā ar vienu vienīgu taisnīgu labu darbu izdevies saglabāt grūstošu reputāciju un jaunā spožumā likt uzmirdzēt apsūbējušam ģerbonim.

Ļausim, klusai mūzikai skanot, priekškaram aizvērties.

## 16. NODAĻA. VERSAĻA * ATGŪTĀ PARADĪZE * BR1NUM SKAISTAIS PARKS * ZAUDĒTĀ PARADĪZE * NAPOLEONA STRATĒĢIJA

Versaļa! Tā ir brīnum skaista! Jūs skatāties un brīnāties, un cenšaties aptvert, ka tā ir īstenība, ka tā atrodas zemes virsū, ka tas nav Ēdenes dārzs, tomēr galva jums sāk reibt, jūs esat apstulbis no pārvarīgā skaistuma visapkārt, un jums gandrīz liekas, ka jūs viļ brīnišķīgs sapnis. Šī ainava satrauc kā militāra mūzika! Cēlās pils izrotātā fasāde posmu pa posmam stiepjas aizvien tālāk, līdz liekas, ka tā nekad nebeigsies; fasādes priekšā tik plata promenāde, ka tur var sarīkot lielas impērijas karaspēka parādi; visapkārt ziedu varavīksnes un kolosālas statujas, kurām, šķiet, nav skaita un kuras tomēr liekas vienīgi izkaisītas plašajā laukumā; platas akmens kāpnes, kas ved uz lejāko parku, kāpnes, uz kurām varētu novietoties veseli pulki pilnā apbruņojumā, ij tad vēl paliktu brīva vieta; milzu strūklakas, no kuru bronzas figūrām augšup šaujas dzirkstoša ūdens upes, kas, sadalījušās simtiem strūklu lokos, veido neatdarināmu skaistumu; platas alejas ar zāles paklājiem zarojas uz visām pusēm un šķiet aizstiepjamies bezgalīgā tālē, bet gar abām alejas malām kā siena blīvi rindojas koki kuplām lapotnēm, un galotnēs zari veido tik pareizas un simetriskas arkas, it kā tas viss būtu izcirsts akmenī; šur tur pamirdz pa mežezeram, kura rāmajā spogulī atspulgo mazi kuģīši. Un visur — uz pils kāpnēm, lielajā promenādē, ap strūklakām, starp kokiem un bezgalīgo aleju velvēs ņirbēja simtiem cilvēku košos tērpos — staigāja, dejoja, piešķirot burvju ainavai dzīvību un dvēseli, bez kā tās pilnībai kaut kā pietrūktu.

Bija vērts doties svētceļojumā, lai to redzētu. Viss ir tik gigantisks. Nekā sīka — nekā lēta. Visas statujas ir lielas; pils — milzīga; parks aizņem veselas prāvas grāfistes platību; alejas nav saskaitāmas. Visi attālumi milzīgi, visas ar Versaļu saistītās dimensijas — milzīgas. Agrāk domāju, ka gleznās šie attālumi un šīs dimensijas ir bez mēra pārspīlētas un ka Versaļa tikai izslavēta par krāšņāko vietu pasaulē. Tagad redzu, ka neviena glezna ne tuvu nestāv īstenībai un neviens gleznotājs nav spējis attēlot Versa|u uz audekla tik skaistu, kāda tā ir patiesībā. Savā laikā nosodīju Luiju XIV par to, ka viņš šā brīnišķīgā parka radīšanai iztērēja divus miljonus dolāru tādā laikā, kad daudziem viņa pavalstniekiem trūka maizes rieciena, bet tagad esmu viņam to piedevis. Viņš izraudzījās zemes gabalu sešdesmit jūdžu apkārtmērā un sāka veidot šo parku, celt pili un būvēt uz turieni ceļu no Parīzes. Diendienā, pēc viņa pavēles, tur strādāja 36 000 cilvēku; darbs bija tik grūts un neveselīgs, ka cilvēki mirtin mira un ik vakaru vajadzēja aizvest vezumiem līķu. Kāda tālaika augstmaņa sieva to nosauca par «neērtību», taču it naivi piebilzdama: «Bet nav vērts to vispār atcerēties, ja tagad baudām tik brīnišķīgu mieru.»

Mājās es allaž dusmojos uz tiem ļaudīm, kas savos dārzos košumkrūmus apcērp piramīdu, četrstūru, torņu vai citādā nedabiskā veidā un, ieraudzījis šajā dižajā parkā to pašu modi, sākumā jutos neapmierināts. Tomēr drīz vien man kļuva skaidra ir doma, ir jēga. Jāmeklē kopīgais efekts. Mēs izkropļojam desmit vārgus kociņus, piešķirot tiem ērmotus apveidus dārziņā, kas nav lielāks par krietnu ēdamistabu, un tie tiešām izskatās ķēmīgi. Bet šeit viņi divsimttūkstoš slaidu meža koku iestāda divās rindās, neļauj nevienai lapiņai, nevienam zaram izspraukties no stumbra zemāk par sešām pēdām no zemes; no šā izejas punkta sāk veidoties zarotne, plešas platumā un augstumā, līdz pašās galotnēs sastopas un izveido blīvu, pareizu zaļas lapotnes tuneli. Velve iznāk matemātiski precīza. Efekts patiesi apbrīnojams. Kokiem tiek piešķirti piecdesmit dažādi veidi, tādēļ arī iznākums ir atšķirīgs un gleznains. Katrā alejā koki veidoti citādi, līdz ar to aci nenogurdina trafareta vienmuļība. Nu man pietiks par to runāt, ļaušu citiem izprātot, kā šejienieši prot piespiest bezgalīgas rindas lielu meža koku izaugt ar vienādi resnu stumbru (teiksim, nepilnu divu pēdu apkārtmērā); kā prot jūdzēm garu koku rindu piespiest turēties vienādā galotņu augstumā; kā piespiež kokus augt tik cieši citu pie cita; kā iemāca visiem kokiem izlaist lielu zaru vienā un tai pašā augstumā, lai izliektu arkas galveno loku; un kā visi koki tiek noturēti vienā stāvoklī un priekšzīmīgā glītumā un simetrijā mēnesi pēc mēneša, gadu pēc gada; es mēģināju to izprātot, taču ne pie kāda gala netiku.

Izstaigājām Versaļas pils lielo skulptūru zāli un visas simt piecdesmit gleznu galerijas un sapratām, ka cilvēkam nav vērts apmeklēt šādu vietu, ja viņa rīcībā nav dots vesels gads tās apskatei. Gleznās ir kauju skati vien, un tikai vienā vienīgā mazā glezniņā nav attēlota kāda no dižajām Francijas uzvarām. Mēs tātad izstaigājām Lielo Trianonu un

Mazo Trianonu, šos karaliskās izšķērdības pieminekļus ar skumjo vēsturi, jo tie visi pieblīvēti ar Napoleona I, trīs mirušu karaļu un trīs karalieņu relikvijām. Visi pēc kārtas tie gulējuši vienā un tai pašā greznajā gultā, bet tagad tur vairs neguļ neviens. Milzīgajā ēdamzālē vēl šobaltdien stāv galds, pie kura Luijs XIV ar savu metresi Mentenona kundzi, pēc tam Luijs XV ar Pompadūru sēdēja kaili, kā no mātes miesām nākuši, un netraucēti ieturēja maltītes, jo galds atradās virs lūkas, pa kuru to varēja nolaist lejā, kad vajadzēja no jauna piepildīt šķīvjus. Kādā no Mazā Trianona istabām vēl stāv tās pašas mēbeles, gluži tāpat, kā nabaga Marija Antuanete tās bija atstājusi, kad ieradās pūlis un aizrāva viņu un karali uz Parīzi, lai viņi nekad vairs neatgrieztos. Turpat tuvumā atrodas staļļi ar greznām karietēm, uz kurām neredz citas krāsas kā zeltu,— tās ir karietes, ko agrākie Francijas karaļi lietoja parādes izbraukumos, bet ko tagad izmanto vienīgi tad, kad kronējama karaliska galva vai kristāms karalisks bērns. Līdzās karietēm redzamas vairākas interesantas kamanas, veidotas kā lauvas, gulbji, tīģeri un tā joprojām — aizjūgi, kas savā laikā bijuši skaisti un priecējuši aci ar krāsainiem zīmējumiem un māksliniecisku apdari, bet tagad izskatās noplukuši un apputējuši. Kamanām ir sava vēsture. Kad Luijs XIV bija pabeidzis Lielo Trianonu, viņš sacīja Mentenonai, ka uzbūvējis viņai paradīzi, un apvaicājās, vai viņai vēl esot kāda vēlēšanās. Viņš teica, ka gribot, lai Trianons būtu pati pilnība, lai tam netrūktu nenieka. Viņa atbildēja, ka vēloties vēl tikai vienu — bija vasara, krāšņā Francijas vasara — proti, pabraukāties ar kamanām pa zaļajām Versaļas alejām! Nākamajā rītā zaļās alejas jūdzēm tālu bija nobērtas ar biezu sāls un cukura kārtu un šo seno kamanu rinda gaidīja dāmu, kas bija karaļa galvenā konkubīne jautrākajā un izlaidīgākajā galmā, kādu Francija jel kad pieredzējusi!

No greznās Versaļas, tās pilīm, statujām, tās dārziem un strūklakām braucām atpakaļ uz Parīzi un apmeklējām Versaļas antipodu — Sent- antuāna Priekšpilsētu. Šauras, greizas ieliņas, ko nosprosto netīri bērni; smulīgas, nekārtīgi ģērbušās sievietes tos tvarstīja un turpat uz vietas iepļaukāja; piesmirdušas puspagraba alas, kurās iemitinājušās lupatu bodītes (visrosīgākā tirdzniecība šajā priekšpilsētā ir ar vecām lupatām) ; citās tikpat piesmirdušās alās var iegādāties veselus apvalkātu un novalkātu apģērbu komplektus par cenām, kas izputinātu ikvienu tirgotāju, kurš netirgojas ar zagtām mantām; un vēl citās tikpat smirdošās alās par sīknaudu pārdod pārtikas preces — par pieciem dolāriem var nopirkt tādu veikaliņu ar visām precēm. Šajās greizajās ieliņās par septiņiem dolāriem nogalina cilvēku un līķi iemet Sēnā. Dažā citā no šīm ielām, es pat teiktu — lielākajā daļā no tām — dzīvo lorettes.

Visā šajā Sentantuāna Priekšpilsētā posts, nabadzība, netikums un noziedzība iet cieši rokrokā. Pierādījumi duras acīs ik uz soļa. Šeit dzīvo tie cilvēki, kas sāk revolūcijas. Kad vien kaut kas tamlīdzīgs darāms, viņi allaž ir gatavi. Ar tādu pašu aizrautīgu patiku viņi ceļ barikādes, ar kādu pārgriež otram rīkli vai ielidina draugu Sēnā. Tieši šie mežonīgie rīkļu griezēji ir tie, kas izdevīgā brīdī sturmē Tilerī zāles un ielaužas Versaļā, kad jāsauc pie atbildības kāds karalis.

Bet viņi vairs necels barikādes; viņi vairs nepārsitīs kareivjiem galvas ar bruģakmeņiem. Luijs Napoleons par to visu ir parūpējies. Viņš iznīcina greizās ieliņas un to vietā veido skaistus bulvārus, taisnus kā šautras — avēnijas, pa kurām no viena gala līdz otram var aizsvilpt lielgabala šāviņš, nesastopot ceļā nevienu šķērsli, izņemot cilvēka kaulus un miesu; bulvārus, kuru lepnajos namos nebūs patvēruma un pulcēšanās vietas badacietējiem, neapmierinātiem revolūciju perinātā- jiem. Pieci no šiem bulvāriem sākas vienā lielā laukumā, kas ir gaužām piemērots smagās artilērijas uzstādīšanai. Tur pūlis kādreiz rīkoja sacelšanās, nākotnē tam vajadzēs pameklēt citu vietu. Šis pats atjautīgais Napoleons liek visās savas valsts lielākajās pilsētās nosegt ielas ar gludu, kompaktu asfalta un smilšu sajaukumu. Nekādu bruģakmeņu vairs, no kuriem celt barikādes, nekādu uzbrukumu viņa majestātes kareivjiem ar bruģakmeņiem. Es nejūtu draudzību pret savu kādreizējo novadnieku Napoleonu III, jo īpaši tagad', kad gara acīm skatu viņa lētticīgo upuri Maksimiliānu* guļam Meksikā beigtu un aukstu, bet Francijā vājprātīgo atraitni raugāmies pa garā vājo slimnīcas logu un gaidām to, kas nekad vairs nenāks,— tomēr apbrīnoju viņa drosmi, viņa rāmo pašapziņu un viltīgo prātu.

## 17. NODAĻA. KARŠ * AMERIKĀŅI UZVAR * «ATKAL MĀJĀS» * REDZAMA ITĀLIJĀ * «PIĻU PILSĒTA» * DŽENOVAS DAIĻAVAS * SMĒĶGALU MEDNIEKI * PASTAIGAS PA PILlM * TALANTĪGAIS GIDS * LIELISKĀS BAZNĪCAS * «S1EVIETEM IEEJA AIZLIEGTA» * DŽENOVIEŠU DZĪVESVEIDS * MASĪVĀ ARHITEKTŪRA * DAŽAS SENĀS VĒSTURES LAPPUSES * KAPI 60 000 MIRUŠAJIEM

Atceļš uz jūru bija ļoti patīkams. Atbraukuši uzzinājām, ka mūsu kuģis pēdējās trīs diennaktis atradies kara stāvoklī. Pirmajā naktī kāda angļu kuģa matroži, krietni ar groku iestiprinājušies, nokāpuši krastā un izaicinājuši mūsu matrožus uz kautiņu. Tie ar lielāko prieku piekrituši, ari nokāpuši no kuģa un neizšķirtā cīniņā saņēmuši savu tiesu. Vairākus piekautus un asiņainus abu pušu kaušļus policija pievākuši un noturējusi apcietinājumā līdz nākamajam rītam. Otrā vakarā angļu zēni atkal bijuši klāt, lai izkautos, bet mūsējie saņēmuši stingru pavēli palikt uz kuģa un vispār nerādīties acīs. Matroži paklausījuši, bet aplencēji kļuvuši arvien skaļāki un uzmācīgāki, kad sapratuši (vismaz laikam iedomājušies), ka mūsu puiši bīstas rādīties. Beidzot gājuši projām, skaļi zobodamies un apveltīdami mūsējos ar apvainojošiem epitetiem. Trešajā vakarā viņi ieradušies vēlreiz un ālējušies trakāk nekā jebkad. Drasējuši pa tukšo krastmalu, lādējušies, veltīdami mūsu komandai dažādas rupjības un nekaunīgas zobgalības. Tas nu bijis vairāk, nekā cilvēks spēj izciest. Sardzes virsnieks nokomandējis mūsu puišus, lai nokāpj krastā, bet nekaujas. Mūsējie metušies angļiem virsū un izcīnījuši spožu uzvaru. Ja šis karš būtu beidzies citādi, es to droši vien nemaz nebūtu pieminējis. Bet cilvēks ceļo, lai mācītos, un es skaidri atceros, ka Versaļas batāliju galerijās nebija nevienas gleznas, kurā būtu attēlota franču karaspēka sakāve.

Atgriešanās uz ierastā kuģa, iespēja uzpīpēt un paslaistīties spirgtajā vējā uz klāja bija gandrīz kā atgriešanās mājās. Un tomēr nebija īsti kā mājās, jo trūka vēl tik daudzu ģimenes locekļu. Mums pietrūka daudzu tīkamu seju, ko labprāt būtu redzējuši pie pusdienu galda, un vakaros palika neaizpildāmi robi kāršu partijās. Moults bija Anglijā, Džeks Šveicē, Čārlijs Spānijā. Kur palicis Blihers, to neviens nezināja. Bet mēs atkal bijām uz jūras, varējām raudzīties uz zvaigznēm un okeānu, un mums bija plaša telpa, kur nodoties apcērei.

Noteiktajā laikā parādījās Itālijas krasti, un, mums stāvot uz klāja, agrā, mirdzošā vasaras rītā no jūras pretī pacēlās majestātiskā Dženovas pilsēta, ļaujot savām simt pilīm atstarot saules zeltījumu.

Te mēs pagaidām atpūšamies vai, pareizāk sakot, mēģinām pa kādam brītiņam atpūsties, tomēr skraidām apkārt tik daudz, ka nekāda atpūta neiznāk.

Man gribētos palikt šeit. Man negribētos braukt nekur tālāk. Var jau būt, ka kaut kur Eiropā ir vēl daiļākas sievietes, bet es par to šaubos. Dženovā ir 120 000 iedzīvotāju; divas trešdaļas, man šķiet, no tiem ir sieviešu, un vismaz divas trešdaļas šo sieviešu ir daiļas. Viņas ir tik skaisti un gaumīgi ģērbušās, tik graciozas, gandrīz kā eņģeļi. Jāteic gan, ka eņģeļi nav pārāk apģērbti. Vismaz gleznotie eņģeļi ne — viņu vienīgais apģērbs ir spārni. Bet šīs dženovietes patiesi izskatās burvīgas. Vairums jauno dāmu no galvas līdz kājām tērptas baltā mākonītī, kaut gan redz arī izsmalcinātākas tualetes. Deviņas desmitdaļas no viņām neapsedz galvu ne ar ko citu kā vien ar pavisam caurspīdīgu plīvuru, kas nogulst pār muguru kā dūmaka. Viņām ir ļoti gaiši mati un daudzām ari zilas acis, taču visbiežāk sastopamas melnas un sapņainas tumši brūnas acis.

Dženovas dāmām un kungiem ir jauks paradums pastaigāties lielā parkā kalna galā pašā pilsētas vidū no sešiem līdz deviņiem vakarā un pēc tam vēl stundu vai pāris stundu pakavēties tuvējā dārzā, iebaudot saldējumu. Mēs uz parku aizgājām svētdienas vakarā. Parkā bija pāris tūkstoši cilvēku, galvenokārt jaunas dāmas un kungi. Kungi bija ģērbušies pēc jaunākās Parīzes modes, un jauno dāmu kleitas vizmoja starp kokiem kā neskaitāmas sniegpārsliņas. Vairums iekļāvās garā gājienā pa parku apkārt vien. Mūzika skanēja no orķestriem un no strūklakām; ainavu apgaismoja gāzes spuldzes un mēness, kopumā radot gaišu, dzīvīgu izrādi. Es noskatīju katras garām ejošās sievietes seju, un man likās, ka visas ir daiļas. Nesaprotu, kā vīrietis, kas nav apveltīts ar sevišķu apņēmību, šeit var apprecēties: pirms viņš izšķirsies par vienu meiteni, būs jau iemīlējies citā.

Nekad nepīpējiet itāļu tabaku! Nekad un nekādos apstākļos. Man piemetas šermuļi, iedomājoties, no kā tā varētu būt taisīta. Šeit nav iespējams nomest zemē cigāra galu, lai kāds klaidonis to zibenīgi nepaceltu. Esmu krietns smēķētājs, bet jūtos aizvainots, redzot, ka tāds smēķgalu mednieks visu laiku mani no sāniem vēro un, šķiet, cenšas aprēķināt, cik ilgi es savu cigāru vēl sūkšu. Tas man pārlieku nepatīkami atgādina Sanfrancisko zārcinieku, kas mēdza ierasties pie mirēja ar pulksteni rokā, lai uzņemtu laiku. Viens no šiem smēķgalu medītājiem vakarvakarā sekoja mums pa parku, un mēs ne reizes nedabūjām izsmēķēt cigāru ar baudu. Visu laiku jutāmies spiesti nomest vēl pusē neizsmēķētu cigāru, jo viņš mūs vēroja drausmīgā nepacietībā. Viņš bija mūs atklājis un tādēļ, liekas, uzskatīja par savu likumīgu laupījumu, jo aizdzina vairākus citus profesionāļus, kuri ari kāroja iegūt dažas akcijas.

Droši vien viņi sazelē šos vecos smēķgalus, pēc tam tos izžāvē un pārdod par pīpes tabaku. Tādēļ, tabaku pērkot, izvēlieties jebkuru citu, tikai ne itāļu marku.

«Lieliskā» un «Piļu pilsēta»— tādi jau gadsimtiem ilgi ir Dženovas epiteti. Piļu patiesi šai pilsētā ir, cik uziet, un varbūt iekšpusē tās tiešām ir krāšņas, bet ārpusi laika zobs krietni iegrauzis un ari arhitektoniski tajā neizpaužas īpašs lieliskums. «Lieliskā Dženova» būtu ļoti piemērots tituls, ja to attiecinātu uz šās pilsētas sievietēm.

Apmeklējām vairākas lielās pilis — milzīgas celtnes ar biezām sienām, platām akmens kāpnēm, musturotu marmora grīdu (dažā mozaīka ar sarežģītiem rakstiem: cementā iestrādāti oļi vai mazi marmora gabaliņi), grandioziem saloniem, kas piekārti ar Rubensa, Gvido, Ticiāna, Veronezes un tamlīdzīgu vīru gleznām, senču portretiem — spalvām izpušķotās bruņucepurēs un bruņukreklos, patriciešu dāmām žilbinošos pagājušo gadsimtu tērpos. Piļu apdzīvotāji, protams, visi bija izbraukuši uz vasarnīcām un diezin vai, arī mājās būdami, būtu mūs uzaicinājuši pusdienās, un tā nu visi grandiozie, tukšie saloni ar grīdām, uz kurām soļi skaļi atbalsojās, drūmajiem mirušo senču portretiem un sen aizritējušu gadsimtu putekļiem klātajiem, apskrandu- šajiem kauju karogiem vedināja domāt par nāvi un kapiem, un mūsu noskaņojums sadrūma, mūsu jautrība pagaisa. Ne reizes mēs neuzkāpām līdz vienpadsmitajam stāvam. Baidījāmies tur ieraudzīt spokus. Ne mirkli no mums neatstājās sulainis, kas pasniedza programmu, norādīja, no kuras gleznas sākas attiecīgā salona bilžu saraksts, tad stīvs un sastindzis savā livrejā, kas ari izskatījās pārakmeņojusies, stāvēja nepakustēdamies, līdz mēs gatavojāmies pāriet nākamajā istabā, kurā viņš kā sēru gājiena vadītājs mūs ieveda un atkal sastinga tādā pašā ļaunīgi draudošā pozā. Es notērēju tik daudz laika, lūgdams dievu, lai šiem apnicīgajiem sulaiņiem jumts sagrūst uz galvas, ka tā atlika ļoti maz piļu un bilžu apskatei.

Tāpat kā Parīzē, arī šeit mums bija gids. Kaut visi gidi sadegtu zilām ugunīm! Šis, piemēram, apgalvoja, ka attiecībā uz angļu valodu esot visapdāvinātākais lingvists Dženovā un ka visā pilsētā esot vēl tikai divi cilvēki, kas protot runāt angliski. Viņš parādīja mums Kristofora Kolumba dzimšanas vietu. Un, kad mēs dziļā cieņā bijām tur piecpadsmit minūtes nostāvējuši, paziņoja, ka tā neesot vis Kolumba, bet gan Kolumba vecmāmuļas dzimšanas vieta! Kad mēs pieprasījām, lai viņš paskaidro savu uzvešanos, viņš tikai paraustīja plecus un atbildēja kaut ko barbariskā itāliešu valodā. Par šo gidu es vēl pastāstīšu vienā no turpmākajām nodaļām. No viņa mēs saņēmām tik daudz informācijas, ka nebija grūti to visur iznēsāt līdzi.

Sen nebiju tik bieži bijis baznīcā kā dažās pēdējās nedēļās. Šajās vecajās zemēs cilvēki baznīcu, šķiet, uskata par savu specialitāti. īpaši tas liekas sakāms par dženoviešiem. Pēc mana aprēķina, šeit ik pēc katriem trīssimt jardiem ir pa baznīcai. Ielas no viena gala līdz otram kā sētin nosētas ar labi barotiem mācītājiem lēzenās, plakanās cepurēs un garos lindrakos, un desmitiem baznīcu zvanu tinkšķ gandrīz augu dienu. Šad tad gadās uz ielām satikt ordeņa brāļus skūtām galvām, garos, ar virvi sajoztos rupja auduma tērpos, lūgšanu krellēm, sandalēs ieautām vai pavisam basām kājām. Šie cienījamie vīri, cik man zināms, visu mūžu pavada, šaustot savu miesu un nožēlojot grēkus, taču, paraugoties uz viņiem, jāsāk bažīties, vai zemei nedraud bads: viņi visi ir resni un rāma miera apdvesti.

Senlaicīgā Sanlorenco katedrāle ir viena no ievērojamākām celtnēm, ko Dženovā redzējām. Tā ir milzīgi liela ar skaistu pīlāru kolonādi un varen lielām ērģelēm; visur parastā lielmanība: grezni, apzeltīti ciļņi, gleznas, freskām klāti griesti un tā joprojām. Nespēju, protams, to visu attēlot, jo tad būtu jāpieraksta krietni daudz lappušu. Baznīca tomēr ir ļoti interesanta. Viņi šeit stāsta, ka puse katedrāles — no galvenās ieejas pusceļā līdz altārim — pirms Pestītāja dzimšanas bijusi jūdu sinagoga un kopš tiem laikiem nekas neesot pārbūvēts. Mēs par to šaubījāmies, kaut arī darījām to nelabprāt. Daudz mīļāku prātu būtu tam noticējuši. Katedrāle šķita pārāk labā stāvoklī, lai būtu tik veca.

Visinteresantākā šai katedrālē ir Svētā Jāņa Kristītāja kapela. Sievietes tur drīkst ieiet tikai reizi gadā: šeit vēl joprojām nav izdzisis naids pret sievietēm, jo svētais tika nogalināts Hērodejas iegribas dēļ.* Šajā kapelā stāv marmora urna, kurā glabājoties Jāņa Kristītāja pelni; tai apvīta važa, ar kuru svētais cietumā bija savažots. Mēs labprāt būtu gribējuši šīm liecībām ticēt, tomēr tā vien likās, ka tās nav īsti patiesas: pirmkārt, tādēļ, ka to ķēdi ikviens no mums būtu varējis it viegli saraut, tātad to būtu varējis izdarīt ari Jānis Kristītājs, otrkārt, tādēļ, ka svētā pelnus bijām redzējuši jau kādā citā baznīcā. Nespējām piespiest sevi noticēt, ka Jānim Kristītājam bijuši divi komplekti pelnu.

Mums parādīja ari Madonnas ģīmetni, ko esot gleznojis Sv. Lūkass, bet tā neizskatījās ne pusi tik veca un apkvēpusi kā dažas Rubensa gleznas. Toties bijām sajūsmināti par šā apustuļa pieticīgo prātu — ne reizītes savos rakstos nepieminēt, ka prot gleznot.

Gribas jautāt — vai šī relikviju būšana Av mazliet pārspīlētā? Katrā vecā baznīcā, kur iegriežamies, atrodam īstā krusta šķēpelīti un vairākas naglas, kas turējušas krustu kopā. Neņemos precīzi apgalvot, bet man liekas, ka kopumā būsim redzējuši veselu mučeli šo naglu. Un ērkšķu kronis! Parīzē ir gabals kroņa Sainte Chapelle un gabals Dievmātes katedrālē. Runājot par Sv. Dionīsija kauliem, esmu guvis ciešu pārliecību: mums parādīts pietiekami daudz kaulu, lai vajadzības gadījumā varētu sakomplektēt šo svēto divos eksemplāros.

Gribēju rakstīt tikai par baznīcām, bet noklīstu no temata. Es varētu pastāstīt, ka Pasludināšanas baznīca ir milzīgs skaistu kolonnu, zeltītu ciļņu un gandrīz nesaskaitāmu gleznu kopums, bet tas nepalīdzētu radīt īsto priekšstatu. Kāds tad no stāstīšanas labums? Visu baznīcu uzcēlusi viena pati ģimene, un viņiem vēl palikusi nauda pāri. Mums sākumā likās, ka tādas izdošanas pa plecam ir vienīgi naudas kaltuvei.

Cilvēki šeit dzīvo masīvākajos, augstākajos, lielākajos, tumšākajos, smagnējākajos namos, kādus vien var iedomāties. Ikviens no tiem «par aplenkumu tikai pasmietos*». Simt pēdu gara fasāde, simt pēdu augsta pati māja — tāda šeit mode, un jums jāuzkāpj trīs stāvi, līdz sākat manīt pirmās pazīmes, ka mājā kāds dzīvo. Viss no akmens, turklāt no vissmagākajiem akmeņiem — grīda, kāpnes, kamīni, soli — viss. Sienas ir četras līdz piecas pēdas biezas. Ielas ir četras līdz astoņas pēdas platas un tik līkločainas kā korķu viļķi. Ja ejat pa šīm drūmajām aizām, tad ieraugāt debesis kā šauru gaismas lenti kaut kur ļoti augstu, kur gandrīz sastopas abu ielas pušu augstie nami. Jums bezmaz liekas, ka ejat pa dziļu bezdibeni un īstā pasaule atrodas neizsakāmi tālu un augstu virs jums. Jūs ejat līču loču, iegriežaties vienā ielā, pēc tam otrā, ejat kā pa labirintu un pazaudējat jebkuru sajēgu par debess pusēm, itin kā būtu akls. Nav iespējams sevi pārliecināt, ka tās patiesi ir ielas, ka drūmie, tumšie, drausmīgie nami ir cilvēku mitek|i; nav iespējams līdz tam brīdim, kad ieraugāt no kāda iznirstam skaistu, burvīgi ģērbušos sievieti — ieraugāt to iznirstam no tumšas, baismīgas alas, kas no zemes gandrīz līdz pašām debesīm šķiet īsts kazemāts. Un tad nevarat vien nobrīnīties, ka šāds burvīgs taurenītis varējis izlidot no tik nepievilcīga kokona. Ielas tik šauras un mājas tik smagas un tik biezām sienām būvētas ar gudru ziņu, lai cilvēkiem šajā pekles klimatā būtu vēsi. Un viņi tur atrod vēsumu un saglabā to. Kamēr vēl nav piemirsies — vīrieši te valkā platmales un ir iedeguši, bet sievietēm nav citu galvassegu kā vienīgi caurspīdīgs plīvurs tīmeklīša vieglumā, tomēr viņas saglabā žilbinoši baltu ādu. Dīvaini, vai ne?

Katra no lielajām Dženovas pilīm domāta vienai ģimenei, bet, manuprāt, ikvienā varētu izmitināt savu simtu. Pilis ir piemiņa no Dženovas slavas dienu diženuma, no dienām, kad pirms vairākiem gadsimtiem tai piederēja vara un teikšana gan tirdzniecībā, gan kuģniecībā. Kaut arī šīs mājas, šīs masīvās pilis, būvētas no tīra marmora, to ārpuse tomēr jo bieži notriepta netīri rozā krāsā un no apakšas līdz pašai augšai apgleznota ar Dženovas kādreizējo kauju ainām, ar ērmotiem Jupiteriem un Kupidoniem, un populāriem sižetiem no grieķu mitoloģijas. Kur krāsa, laika zoba un mitruma sagrauzta, notecējusies un lielām plēksnēm nolobījusies, skats nav diezcik pievilcīgs. Kupidons, kam trūkst deguna, Jupiters ar izdauzītu aci vai Venēra ar mitruma tulznām uz krūtīm gleznojumu nerotā. Dažas no šīm apgleznotajām sienām man atgādina pa lauku ciemiem ceļojoša cirka augsto furgonu, kam sāni aplīmēti ar spilgtām afišām un plakātiem. Neesmu ne lasījis, ne dzirdējis par citām Eiropas pilsētām, kam namu sienas būtu šādā veidā apgleznotas ar freskām.

Nekādā ziņā nespēju iedomāties drupās sagrautu Dženovu. Tādas masīvas velves, tik stingrus pamatus, kas tur šīs augtiem torņiem līdzīgās, plati izpletušās ēkas, mēs gan laikam nekad vēl nebijām redzējuši; un milzīgie akmens bluķi, no kuriem šīs mājas celtas, nekad nesatrūdēs; sienām, kas biezumā sasniedz parastas amerikāņu mājas durvju augstumu, nav iespējams sagrūt.

Dženovas un Pizas republikas viduslaikos bija varenas valstis. Vidusjūra bija pilna ar to kuģiem, un tās rosīgi tirgojās ar Konstantino- poli un Sīriju. Abu pilsētu noliktavas bija lielie sadales punkti, no kuriem dārgās Austrumu preces tika izsūtītas pa Eiropu. Šīs mazās valstiņas bija ļoti kareivīgas un tajos laikos nebaidījās izaicināt valstis, kurām līdzās tās tagad izskatās kā kurmja rakumu pauguriņi lielu kalnu ēnā. Pirms deviņsimt gadiem saracēņi ieņēma un izlaupīja Dženovu, bet nākamajā gadsimtā Dženovā noslēdza ar Pizu savstarpējas aizsardzības un uzbrukuma aliansi, niknās, neatlaidīgās ofensīvās aplenca saracēņu kolonijas Sardīnijā un Baleāru salās un noturēja tās aplenkuma stāvoklī veselus četrdesmit gadus. Beidzot tika izcīnīta pilnīga uzvara, un abas valstiņas guvumu vienlīdzīgi sadalīja savu lielo patriciešu ģimeņu vidū. Vairāki šo dižciltīgo ģimeņu pēcteči vēl tagad dzīvo Dženovas pilīs, un viņu vaigā arī šobaltdien var saskatīt līdzību ar drūmajiem bruņiniekiem, kuru ģīmetnes karājas pie grezno zāļu sienām, un arī ar daiļajām dāmām, kas pilnīgām lūpām smaida pretī no portretiem, kuru modeļi sabirzuši putekļos un pīšļos jau pirms daudziem, sen aizmirstiem gadsimtiem.

Viesnīca, kurā mēs dzīvojam, kādreiz krustakaru laikos piederējusi vienam no lielajiem Krustnešu bruņinieku ordeņiem, un tās masīvajos torņos kādreiz sardzē stāvējuši bruņās kalti sargkareivji, un viņu ar dzelzi apkalto zābaku papēžu troksnis atbalsojās šajās zālēs un gaiteņos.

Taču Dženovas diženums mūsu dienās sarucis līdz nenozīmīgai tirdzniecībai ar samtu un sudraba filigrānizstrādājumiem. Stāsta, ka ikvienai Eiropas pilsētai esot sava specialitāte. Dženovas specialitāte ir sudraba filigrāns. Sudrabkaļi saņem sudraba stienīšus un darina no tiem smalkus un skaistus veidojumus. No sudraba plātnītēm un stieplēm viņi izveido ziedu pušķus, kas spēj sacensties ar visburvīgākajām leduspuķēm uz logu rūtīm; mums parādīja mazītiņu sudraba templi, kura rievotās kolonnas, korintiešu kapiteļi un krāšņie antable- menti, torņi, statujas, zvani un bareljefu sarežģītie rotājumi bija veidoti no pulēta sudraba un izgatavoti ar tādu nesalīdzināmu prasmi un mākslu, ka gribējās sīki izpētīt ikvienu detaļu, un visa ēka kopumā bija dailes brīnums.

Esam gatavi doties tālāk, kaut gan īstenībā mums nemaz vēl nav apnikušas šīs senlaicīgās marmora alas šaurās ejas. Ala ir ļoti piemērots apzīmējums Dženovai zvaigžņotā naktī. Kad mēs pusnaktī klīdām pa šaurajām spraugām, ko te dēvē par ielām, kad dzirdējām tikai savu soļu atbalsi, kad laukā bijām mēs vienīgie un tālumā šad tad pazibēja pa gaismas staram, kas tūliņ atkal pazuda, un nami, pie kuriem skārās mūsu elkoņi, Spta paceļamies līdz debesīm, es allaž atcerējos alu, ko pai'nu mājās bērnībā,— alu ar plašām ejām, ar klusumu un vientulību, dziļo tumsu, dobjo atbalsi, malduguntiņām un galvenokārt — negaidītiem šauro spraugu un gaiteņu sazarojumiem, kur tos vismazāk varēja cerēt ieraudzīt.

Mums vēl nav apnikusi bezgalīgā jautro čalotāju plūsma, kas augu dienu piepilda pagalmus un ielas; nedz arī mūki raupjajos tērpos, nedz «Asti» vīni, kurus vecais doktors (tas pats, ko dēvējam par Orākulu) savā ierastajā vārdu sajaukšanas priekā sauc par «Astes» vīniem. Un tomēr mums jābrauc tālāk.

Mūsu pēdējais gājiens bija uz kapsētu (kapulauks 60 000 mirušajiem), un to mēs atcerēsimies vēl ir tad, kad būsim aizmirsuši visas pilis.

Tas ir milzīgs kolonnu gaitenis, kas stiepjas visapkārt lielam, tukšam laukumam; plašo pamatni sedz marmora plātnes, katrā plātnē iegrebts uzraksts, zem katras kāds apbedīts. Abās pusēs pasāžai pieminekļi, kapa vietas, izcili skaisti veidotas skulptūras, kas pauž daiļumu un grāciju. Tās ir jaunas, sniega baltumā; ik līnija skaista, vaibsti nesabojāti, ne skrambiņas, ne traipiņa; tādēļ mums šīs garās daiļo skulptūru rindas šķiet daudzkārt burvīgākas nekā bojātie, laika zoba sagrauztie senās mākslas priekšmeti, kas izstādīti Parīzes galerijās pielūgsmei.

Apgādājušies ar pamatīgiem cigāru un citu dzīvei nepieciešamu atribūtu krājumiem, esam gatavi sēsties vilcienā, lai dotos uz Milānu.

## 18. NODAĻA. TRAUCAMIES CAURI ITĀLIJAI * MARENGO * PIRMAIS SKATS UZ SLAVENO KATEDRĀLI * DAŽU BRĪNUMU IZKLĀSTS * AKMENĪ IEGREBTAS DRAUSMAS * NEPATĪKAMS PIEDZĪVOJUMS * CELS CILVĒKS * SPREDIĶIS NO AIZSAULES * TONNĀM ZELTA UN SUDRABA * VĒL VAIRAK RELIKVIJU * ZĀLAMANA TEMPLIM IR SĀNCENSIS

Visu dienu braucām pa kalnainu apkārtni — kalnu virsotnes rotājās saulē, nogāzes nosētas skaistām villām dārzu un apstādījumu vidū, dziļās ielejas grima dzestrā ēnā un šķita gaužām pievilcīgas no augšas, kur putni un mēs lidojām tveicīgajā gaisā.

Pa ceļam tomēr bija daudz vēsu tuneļu, kur varējām nožāvēt sviedrus. Vienā uzņēmām laiku. Braucām cauri tunelim veselas divdesmit minūtes, kustot uz priekšu ar trīsdesmit līdz trīsdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā.

Tikuši viņpus Aleksandrijas, braucām garātn Marengo kaujas laukam.

Pievakarē, kad sāka krēslot, tuvojāmies Milānai, un mūsu skatienam īsus mirkļus pavērās skats uz pilsētu ar zilo kalnu virsotnēm fonā. Taču mēs par to nelikāmies ne zinis, tas viss mūs ne mazākajā mērā neinteresēja. Mēs degām drudžainā nepacietībā; mirām vai nost aiz vēlēšanās drīzāk ieraudzīt slaveno katedrāli! Skatījāmies uz vienu pusi, uz otru pusi — visapkārt — meklējām visur. Mums nevajadzēja neviena, kas to parādītu,— mēs negribējām, lai mums to parāda, mēs to pazīsim pat tad, ja ieraudzīsim lielā Sahāras tuksneša vidū.

Beidzot dzintarainajā saules atspulgā, pāri sadugušo, nelielo namu jumtiem pacēlās vesels graciozu smaiļu mežs, kā reizēm pret tālo apvārsni pāri viļņu vāliem redz paceļamies zeltainus mākoņus ar smailām galotnēm,— katedrālei Mēs to pazinām uzreiz.

Pusi tās nakts un visu nākamo dienu šī arhitektūras patvaldniece bija vienīgais mūsu intereses objekts.

Kāds brīnums tā ir! Tik grandioza, tik svinīga, tik liela! Un tomēr tik smalka, tik gaisīga, tik gracioza! Vesela smagmes pasaule, tomēr liegajā mēnesnīcā tā šķiet kā pasakains leduspuķu zīmējums, ko elpa spēj izkausēt un izdzēst! Cik asi pret debesu fonu iezīmējas neskaitāmie smaiļu leņķi tornīšu un torņu mežā, un cik bagātos rakstos to ēnas krīt uz sniegbaltā jumta! Tā bija vīzija! Brīnums! Akmenī izdziedāta himna, marmorā sastingusi dzeja!

Vienalga, no kurienes skatāmies uz katedrāli, tā vienmēr ir cildena un skaista! Vienalga, vai atrodamies Milānā vai septiņu jūdžu rādiusā no Milānas, katedrāle visu laiku ir redzama, un — kad tā redzama, neviens cits objekts vairs nespēj pilnā mērā piesaistīt jūsu uzmanību. Ja kaut uz mirkli ļausiet savām acīm vaļu, tās tūdaļ sāks meklēt katedrāli. Tā ir pirmais, uz ko palūkojaties no rīta, un pēdējais, pie kā jūsu skatiens, atrauties negribēdams, kavējas vakarā. Tas patiesi ir karaliskākais, ko cilvēka smadzenes jel kad spējušas radīt.

Nākamajā rītā pulksten deviņos mēs jau stāvējām pie šī marmora kolosa. Centrālais no pieciem lielajiem portāliem izrotāts ar putnu, zvēru, augļu un kukaiņu bareljefiem, kas izcirsti marmorā tik mākslinieciski, ka izskatās gluži kā dzīvi, un figūru ir tik daudz, un zīmējums tik sarežģīts, ka, nezaudējot interesi, varētu tās pētīt vai veselu nedēļu. Lielajā zvanu tornī, kas paceļas pāri smāilo tornīšu miriādēm, tornīšos, virs durvīm un logiem, visos milzīgās celtnes kaktos un kaktiņos, kur vien atrodama kāda niša vai izcilnis, ir pa marmora statujai, un ik statuja ir mākslas darbs! Rafaēls, Mikelandželo, Ka- nova — tie ir gara milži, kas veidojuši zīmējumus, un viņu pašu skolnieki tos izcirtuši marmorā. Ikviena seja izteiksmīga, ikviena poza pilna grācijas. Augstu, augstu uz plašā jumta rindu rindām vēl augšup tiecas izgrebtie smailtornīši, un caur to bagātīgajiem rakstiem spīd debess. Pašā vidū centrālais tornis slejas lepni kā okeāna kuģa grotmasts piekrastes šonerīšu vidū.

Mēs gribējām uzkāpt pašā augšā. Baznīckalps parādīja mums marmora kāpnes (protams, ka marmora, turklāt visskaistākā baltā marmora, jo šās celtnes būvmateriālos nav neviena cita akmens, nav arī ne ķieģeļu, ne koka) un lika uzkāpt simt astoņdesmit divus pakāpienus; tad lai apstājoties un pagaidot viņu. Tā bija lieka piebilde, jo tikpat mēs būtu apstājušies. Tik augstu uzkāpuši, bijām bez elpas. Un tad atradāmies uz jumta. Mūsu priekšā no marmora plātnēm augšup cēlās tornīšu rindas; tuvumā tie bija krietni prāvi, kaut no tālienes neizskatījās lielāki par ērģeļu stabulēm. Tagad redzējām, ka statuja katra tornīša smailē ir krietna vīra augumā, bet no ielas tās šķita kā lelles. Mēs ieraudzījām arī, ka no katra torniša izdobtās iekšienes lejup lūkojas no sešpadsmit līdz trīsdesmit vienai skaistai marmora statujai.

No jumta karnīzēm līdz čukuram stiepjas nekaitāmi lieli, skulpturāli marmora šķērsbaļķi kā tvaikoņa brases, un katrā no vienas vietas izkaltas puķes un augļi, visi atšķirīgi cits no cita, atainojot vairāk nekā 15 000 sugu. Tuvumā skatot, šīs rindas liekas tik blīvas kā dzelzceļa sliežu gulšņi, un pumpuru un ziedu jūklis šajā marmora dārzā ir burvīgi skaists.

Nokāpām lejā un iegājām katedrālē. Pašā baznīcā garas rievotu kolonnu rindas sadalīja ēku platās ailēs, un uz mozaīkas grīdu krita daudzi maigu krāsu plankumi no augsto logu vitrāžām. Zināju, ka baznīca ir ārkārtīgi liela, taču tā īsti šos izmērus sāku novērtēt tikai tad, kad pamanīju, ka cilvēki, kas stāvēja pie altāra, izskatījās kā mazi puišeļi un šķita drīzāk slīdam, nekā ejam. Klīdām pa baznīcu un, galvas atmetuši, raudzījāmies augšup uz milzu logiem, kuros bija vitrāžas visspožākajās krāsās ar ainām no Pestītāja un viņa mācekļu dzīves. Dažas no šīm vitrāžām ir mozaīkas, kurās tūkstošiem sīku stikla un akmens drupatiņu saliktas kopā ar tādu mākslu, ka aina ieguvusi pilnīgu līdzību ar gleznu. Vienā pašā logā saskaitījām sešdesmit rūtis, un katra no tām bija ģēnija un pacietības šedevrs.

Gids mums parādīja kafijas krāsas skulptūru, ko uzskatot par Fīdija rokudarbu, jo neesot iespējams, ka jel kāds cits mākslinieks jebkurā citā laikmetā būtu varējis tik nevainojami precīzi atdarināt dabu. Tā bija vīrieša figūra bez ādas; katra vēna, artērija, muskulis, katrs auds un katra cīpsliņa cilvēka ķermenī bija parādīta vissīkākajās detaļās. Figūra izskatījās dabiska, jo kaut kā radās iespaids, ka šis cilvēks cieš sāpes. Uz mata tā izskatītos cilvēks, kam novilkta āda, ja vien viņa uzmanība tobrīd nebūtu pievērsta kaut kam citam. Statuja bija briesmīgi riebīga un tomēr visu laiku neglābjami pievilka skatienu. Man gaužām žēl, ka paskatījos uz viņu, jo nu es viņu redzēšu vienādiņ. Reizēm viņš man rādīsies sapņos. Redzēšu sapnī, kā viņš atspiedis cīpslainās rokas pret manu gultasgalu un raugās manī savām mirušajām acīm; sapņošu, ka viņš iegūlies starp palagiem man līdzās un pieskaras man ar kailajiem muskuļiem un dzīslainajiem, saltajiem lieliem.

Riebīgus redzējumus ir grūti aizmirst. Vēl kā šodien atceros, ka reiz, puikas gados, aizšmaucu no skolas un pēc tam, krietni vēlu naktī, nolēmu slepus ielīst pa logu tēva kantori un tur uz dīvāna izgulēties, jo uz māju negribēju iet, baidīdamies no pēriena. Kad biju apgūlies uz dīvāna un acis cik necik apradušas ar tumsu, man likās, ka redzu uz grīdas guļam kaut ko tumšu, garu, bezveidīgu. Man pārskrēja salti drebuļi. Pagriezos pret sienu. Tas neko nelīdzēja. Nobijos, ka nezināmais var tumsā pielīst klāt un mani sagrābt. Pagriezos atpakaļ un vairākas minūtes vēroju — tās minūtes man šķita kā stundas. Sāku jau domāt, ka gausā mēnesnīca nekad, nekad neatslldēs līdz nezināmajam. Pagriezos atkal pret sienu un noskaitīju līdz divdesmit, lai drīzāk paietu laiks. Paskatījos — palsais mēnessgaismas četrstūris bija pieslīdējis tuvāk. Aizgriezos vēlreiz un noskaitīju līdz piecdesmit — nu jau kvadrāts gandrīz skāra nezināmo priekšmetu. Ar izmisīgu piespiešanos vēlreiz uzgriezu muguru un skaitīju līdz simtam, tad, pie visām miesām drebēdams, griezos apkārt. Mēnessgaismā rēgojās balta cilvēka roka! Sirds man bezmaz apstājās, un pēkšņi sāka trūkt elpas! Izjutu — nemāku pateikt, ko izjutu. Kad kaut cik atguvos, pagriezos atkal pret sienu. Taču nezinu zēnu, kas būtu spējis palikt šādā stāvoklī ar noslēpumaino roku aiz muguras. Skaitīju atkal un skatījos vēlreiz — redzama bija lielākā daļa kaila delma. Aizspiedu ar rokām acis un skaitīju, kamēr nespēju vairs izturēt un tad — ieraudzīju bālu vīrieša seju ar noslīdējušiem lūpu kaktiņiem un nāvē sastingušām glāžainām acīm! Pacēlos sēdus un nenolaidu acu no līķa, kamēr mēnessgaisma lēnām aizslīdēja līdz kailajām krūtīm, gabaliņu pa gabaliņam, collu pa collai pāri krūšu galiem un pēdīgi atklāja drausmīgu dūruma brūci!

Gāju projām. Neteikšu, ka metos pa kaklu, pa galvu projām, bet tomēr aizgāju — tas ir būtiski. Izkāpu pa logu — ar visu rāmi. Man tā rāmja nevajadzēja, bet ērtāk bija aiziet ar visu, nekā to atstāt, tā nu aizgāju ar visu. Nebiju nobijies, tikai stipri satraukts.

Kad nokļuvu mājās, vecāki mani nosukāja, bet es to panesu ar prieku. Man tas likās pat brīnišķīgi. Tas cilvēks bija sadurts pēcpusdienā pie paša kantora un ienests iekšā, lai saņemtu pirmo palīdzību, tomēr pēc stundas nomiris. Vēlāk es bieži esmu gulējis ar viņu vienā istabā — sapnī.

Tagad mēs kāpsim velvē, kas atrodas zem Milānas katedrāles galvenā altāra, noklausīsimies sprediķi un saņemsim svētību no lūpām, kas klusējušas, un rokām, kas nekustīgas jau trīssimt gadu.

Mācītājs apstājās mazā kamerā un pacēla sveci. Šeit mūža miegā atdusas labs cilvēks, nesavtīgs cilvēks, kam bija silta sirds; cilvēks, kas atdeva savu dzīvi bez atlikuma, lai palīdzētu nabadzīgajiem, iepriecinātu noskumušos un koptu slimos; lai mazinātu sāpes, kur un kad vien tās sastapa. Viņa sirds, viņa roka, viņa maks vienmēr bija dāsni. To zinot, gandrīz varam iedomāties, ka redzam viņa labestīgo vaigu starp milāniešu izdilušajām sejām tanīs dienās, kad pilsētā plosījās mēris; drosmīgu, kad citi kļuva gļēvi, līdzjūtīgu, kad no visām citām sirdīm pašaizsargāšanās instinkts bija padzinis līdzcietību un bailes laupījušas cilvēkiem prātu; viņš uzmundrināja visus, lūdza dievu kopā ar visiem, palīdzēja visiem ar roku, prātu un maku brīdī, kad vecāki aizliedza savus bērnus, kad draugs pameta draugu un brālis novērsās no māsas, kuras žēlās vaimanas vēl skanēja tam ausīs.

Tāds bija labestīgais Sv. Karlo Boromeo, Milānas bīskaps. Tauta viņu dievināja; valdnieki viņu apbēra ar milzu bagātībām. Mēs stāvējām pie viņa kapa. Turpat līdzās atradās sarkofāgs; to apgaismoja sveces, no kurām lāsoja vasks. Sienas noklātas ar bareljefos veidotām ainām no viņa dzīves. Mācītājs aplikās īsu, baltu mežģīņu apmetni pār savu melno tērpu, pārmeta krustu, paklanījās un lēnām sāka griezt vinču. Sarkofāgs gareniski atdarījās, zemākā puse iegrima un pavēra skatu uz kalnu kristāla zārku, dzidru kā gaiss. Zārkā gulēja nelaiķis, ieģērbts greznā, ar zelta diegiem izrakstītā tērpā, kas no vienas vietas nošūts mirdzošiem dārgakmeņiem. Satrunējusī galva bija nomelnējusi, āda cieši aplipuši ap kauliem, acu nebija, deniņos viens dobums, vaigā otrs, izžuvušās lūpas pavērušās baismīgā smaidā! Virs šās drausmās sejas putekļiem un pīšļiem, virs ņirdzīgā viepļa karājās smags kronis, nosēts ar mirdzošiem briljantiem, bet uz krūtīm gulēja ar smaragdiem un dimantiem rotāti krusti un krucifiksi no tīra zelta.

Cik trūcīgi un lēti izskatījās še vizuļi, stāvot vaigu vaigā ar Nāves svinīgumu, dižumu, ar tās baismo, majestātisko klātbūtni! Iedomājieties Miltonu, Šekspīru, Vašingtonu, izliktu pateicīgo pēcteču apskatei, izrotātus ar stikla krellēm, vara auskariem un citiem mežoņu iecienītiem greznuma priekšmetiem!

Mirušais Boromeo teica savu viedas gudrības piesātināto sprediķi, kam viscaur skanēja galvenā doma: «Jūs, kas pielūdzat tukšo šīspasau- les greznību, jūs, kas tvīkstat pēc pasaulīgā goda un slavas, apdomājiet jel, cik maz tas viss sver!»

Mums likās, ka tik labs cilvēks, tik mīloša sirds, tik vienkāršs raksturs gan būtu pelnījis, lai tam ļauj mierā atdusēties klusā kapā, kas pasargāts no ziņkārīgu acu uzmācības, un bijām pārliecināti, ka arī viņš pats būtu to vēlējies, bet var jau būt, ka mēs domājām aplam.

Kad atgriezāmies zemes virspusē, kāds mācītājs pieteicās mums izrādīt baznīcas bagātības. Vēl vairāk bagātību? Šaurā nāves kambara iekārta uncēs un karātos vien bija sešus miljonus franku vērts, nerēķinot ne graša par māksliniecisko apstrādājumu! Taču iegājām viņam līdzi plašā telpā, kur stāvēja lieli koka skapji, kas izskatījās gluži kā drēbju skapji. Viņš vēra tos citu pēc cita vaļā … un vienā mirklī es aizmirsu zelta un sudraba stieņu krājumus Nevadas raudžu kantorī. Šeit bija Jaunavas un bīskapi dabiskā lielumā no tīra sudraba, katrs svarā vien svārstījās starp astoņsimt tūkstošiem un diviem miljoniem franku, turklāt rokās tie turēja dārgakmeņiem rotātas grāmatas par astoņdesmit tūkstošiem; tur bija sudrabā izstrādāti sešsimt mārciņu smagi bareljefi; tur bija sešas un astoņas pēdas augsti svečturi, krucifiksi un krusti — visi no skaidra zelta, visi dārgakmeņos mirdzoši; bez visa tā vēl vesels lērums bļodu, vāžu un citādu greznu trauku. īsta Aladina pils. Svarā vien, nepieskaitot juveliera darbu, šīs bagātības bija novērtētas par piecdesmit miljoniem franku! Ja man uz kādu laiku uzticētu šo mantu apsargāšanu, domāju, sudraba bīskapu cenas strauji celtos, ņemot vērā, ka Milānas katedrālē tie kļūtu par izcilu retumu.

Priesteri mums parādīja divus Sv. Pāvila un vienu Sv. Pētera pirkstu; Jūdasa Iskariota kaulu (tas bija melns) un arī citu mācekļu kaulus; sviedrautu, kurā bija saglabājies Pestītāja sejas nospiedums. Visdārgāko relikviju vidū bija akmens no Svētā kapa, gabaliņš ērkšķu kroņa (Dievmātes katedrālē viņiem ir viss kronis), skrandiņa no purpura tērpa, ko bija valkājis Pestītājs, viena krusta nagla un Sv. Lūkasa pašrocīgi gleznota bilde «Jaunava ar bērnu». Tā jau ir otrā no Sv. Lūkasa Jaunavām, ko esam redzējuši. Reizi gadā visas svētās relikvijas tiek nestas procesijā pa Milānas ielām.

Man interesanti šķiet pat vissausākie dati par šo dižo katedrāli. Celtne ir piecsimt pēdu gara, simt astoņdesmit pēdu plata un galvenais tornis gandrīz četrsimt pēdu augsts. Katedrālē ir 7148 marmora statujas, un to būs vēl ap trim tūkstošiem vairāk, kad celtne būs pabeigta. Bez tam katedrālē ir pusotra tūkstoša bareljefu. Pašreiz tai ir simt trīsdesmit seši torņi, vēl tiks pievienots divdesmit viens. Katra torņa galā ir sešarpus pēdu augsta statuja. Šajā baznīcā viss ir no marmora, un viss marmors iegūts lauztuvēs, kas pirms vairākiem gadsimtiem šai nolūkā tika novēlētas Milānas arhibīskapijai. Tādēļ vienīgie izdevumi ir darba apmaksa; tomēr šie izdevumi ir lieli — rēķins jau sakāpis līdz seši simti astoņdesmit četriem miljoniem franku (krietni vairāk par simt miljoniem dolāru), turklāt aprēķināts, ka katedrāles pilnīga pabeigšana paredzama pēc simt divdesmit gadiem. Tā gan izskatās pilnīgi gatava, bet līdz tam vēl tālu. Vakar redzējām, kā nišā ievieto jaunu statuju blakus kādai, kas tur stāvot jau četrsimt gadu. Uz galveno torni ved četrējas kāpnes, un katras ansamblis — kopā ar simt divām statujām, kas uzstatītas gar kāpnēm, izmaksājis simt tūkstoš dolāru. Arhitektu, kas pirms vairāk nekā pieciem gadsimtiem šo brīnišķīgo celtni zīmējis, sauc Marko Kompioni; pie plāna viņš nostrādāja četrdesmit sešus gadus, līdz varēja to iesniegt celtniekiem. Tagad viņš ir miris. Celtne iesākta gandrīz pirms piecsimt gadiem, un vēl trešā paaudze pēc mums neredzēs to pilnīgi pabeigtu.

Visskaistāk katedrāle izskatās mēnessgaismā, jo dienā celtnes vecākās, laika ritumā apsūbējušās daļas netīkami atšķiras no jaunākajām, baltajām daļām. Salīdzinājumā ar augstumu tā liekas mazliet par platu, bet varbūt, labāk iepazīstot, acis pierastu un šis iespaids izzustu.

Mēdz teikt, ka Milānas katedrāle skaistumā esot ierindojama tūliņ pēc Sv. Pētera katedrāles Romā. Es gan nesaprotu, kā tā varētu būt otrā pēc kaut kā, ko darinājušas cilvēka rokas.

Mēs atvadāmies no tās — varbūt uz visiem laikiem. Un iespējams — kādreiz vēlāk, kad spilgtākās atmiņas būs pabalējušas, mums varbūt sāks likties, ka esam to redzējuši brīnum skaistā sapnī, nevis skatījuši nomoda acīm!

## 19. NODAĻA. «VAI JŪS KĀPT GRIB PA AUGSū?» * LA SCALA * PETRARKA UN LAURA * LUKRĒCIJA BORDŽA * ILUZORAS FRESKAS * SENS ROMIEŠU AMFITEĀTRIS * ATJAUTĪGA MĀŅU AINA * DRAUSMĪGS BILJARDS * EIROPIEŠU DZĪVES LIELĀKAIS JAUKUMS * PIRTS ITĀLIEŠU GAUME * JOPROJĀM NAV ZIEPJU * SAKROPĻOTA FRANČU VALODA * IZĶĒMOTA ANGĻU VALODA * PASAULES VISSLAVENĀKĀS GLEZNAS * LAJU JŪSMA * ANEKDOTE * BRĪNU M- BALSS * SKŪPSTS PAR VIENU FRANKU.

— Vai jūs kāpt grib pa augšu?

Tā mums jautāja gids, kad stāvējām, lūkodamies augšup uz Miera arkas bronzas zirgiem. Jautājums nozīmēja: vai gribat uzkāpt tur augšā? Es to citēju, lai parādītu, kā gidi runā angliski. Tie ir cilvēki, kas tūristam dzīvi pārvērš par mocībām. Mēle viņiem ne mirkli nestāv mierā. Viņi runā un runā bez apstājas tieši*1 šādā žargonā. Pat ar intuīciju viņus nav iespējams saprast. Ja viņi tikai parādītu jums kādu mākslas darbu vai ievērojamu kapu, vai cietumu, vai kaujaslauku, kas saistās ar aizkustinošām atmiņām no vēstures vai ar kādu skaistu leģendu, un pēc tam paietu sāņus un uz minūtēm desmit apklustu, lai jūs varētu to apcerēt, tad situācija būtu ciešama. Bet viņi ar savu apnicīgo žadzināšanu saplosa katru sapni, pārrauj katru tīkamas domas pavedienu. Cik reižu, stāvēdams pie kāda senas pielūgsmes objekta, kas gadu gadiem saglabājies atmiņā no skolas ģeogrāfijas grāmatā redzētiem attēliem, esmu domājis, ka atdotu visu, kas man pieder, ja šis papagailis cilvēka izskatā man līdzās uz vietas iegrimtu zemē uz neatgriešanos un ļautu man skatīties, sapņot un pielūgt.

Nē, mēs negribējām «kāpt pa augšu». Mēs gribējām aiziet uz La Skalu, ko mēdz dēvēt par lielāko teātri pasaulē. Un mēs aizgājām. Tas patiesi ir liels. Septiņas stingri cita no citas nošķirtas cilvēku masas — seši lieli balkoni un nepārredzams parters.

Mēs gribējām aiziet uz Ambrozija bibliotēku un arī turp aizgājām. Redzējām Vergilija manuskriptu ar Petrarkas pašrocīgām piezīmēm. Petrarka bija tas džentlmenis, kas mīlēja kāda cita vīra Lauru un visu mūžu bērtin apbēra viņu ar mīlestību, kas, manuprāt, bija bezjēdzīga izejvielas tērēšana. Jūtas bija labas, bet prāta maz. Tās gan abām pusēm atnesa slavu un žēlīgās sirdīs lika uzvirst līdzjūtības avotam, kas gulgo vēl šobaltdien. Bet kas ir bildis labu vārdu par misteru Lauru? (Man nav zināms viņa uzvārds.) Kas slavinājis viņu? Kas viņu aprasina ar asarām? Kas raksta dzejoļus par viņu? Neviens. Vai jūs domājat, ka viņam patika šī situācija, kas visai pasaulei sagādāja tik jaukus pārdzīvojumus? Vai viņam patika, ka cits vīrietis seko viņa sievai pa pēdām un ar saviem sonetiem par viņas uzacīm, tātad svešu īpašumu, padara viņas vārdu par sugas vārdu katrai pēc ķiplokiem smirdošai mutei visā Itālijā? Šie abi iemantoja slavu un līdzjūtību, viņš — nekā. Šis ir izcili labs piemērs tā sauktajam dzejas taisnīgumam. Viss gaužām jauki, bet nepavisam nesaskan ar manu izpratni par taisnīgumu. Tas ir pārāk vienpusīgi un nemaz nav augstsirdīgi. Lai pasaule šņukst par Lauru un Petrarku, ja tai tik; manas asaras un žēlabas piederēs neapdziedātajam laulātajam draugam.

Mēs redzējām arī vēstuli, ko ar savu roku rakstījusi Lukrēcija Bordža, dāma, pret kuru es no laika gala esmu izjutis visdziļāko cieņu par viņas izcilajām aktrises dotībām,* viņas dāsnumu, kad runa bija par zelta vīnakausiem, kas darināti no apzeltīta koka, par viņas uzstāšanos operdziedones lomā un vieglo roku sešu bēru sarīkošanā, kurām viņa pati sagādāja līķus. Bez tam mums parādīja arī vienu cietu, zeltainu Lukrēcijas matu. Tas izraisīja emocijas, bet mes tas parcietam un palikām dzīvi. Šajā pašā bibliotēkā redzējām dažus Maiklandželo (šitie itālieši viņu dēvē par Mikelandželo) un Leonardo da Vinci (viņi raksta Vinci, bet izrunā Vinči; ārzemnieki allaž raksta pareizāk, nekā izrunā) zīmējumus. Savu spriedumu par tiem šeit neizteiksim.

Kādā vietā mums parādīja fresku, kurā lauvas un citi zvēri iejūgti ratos; tie šķita atrodamies tik tālu no sienas, ka mēs tos noturējām par skulptūrām. Mākslinieks viltīgā kārtā pratis sakāpināt ilūziju, uzgleznodams putekļus zvēriem uz muguras, itin kā tie būtu tur uzbiruši dabiskā kārtā. Ziķerīgs puisis — ja vien vēlēšanās apmānīt ārzemniekus uzskatāma par ziķerību.

Vēl vienā citā vietā redzējām milzīgu romiešu laika amfiteātri, kura akmens soli vēl tagad labi saglabājušies. Skatuve modernizēta un pieskaņota miermīlīgākām izrādēm nekā plēsīgu zvēru demonstrēšana, kuriem pusdienās pasniedz kristiešus. Dažkārt milānieši amfiteātri izmanto par hipodromu, bet dažkārt piepludina ar ūdeni un rīko jahtu regates. To mums pastāstīja gids, un es neticu, ka viņš ielaistos tik trakā riskā — runāt nepatiesību, ja viņš, pat patiesību angliski runājot, gandrīz vai izmežģī žokļus.

Un vēl vienā citā vietā mums parādīja lapeni aiz žoga. Mēs teicām, ka tas nav nekas sevišķs. Tad paraudzījāmies vēlreiz un redzējām cauri lapenei bezgalīgā tālē plešamies dārzu ar košumkrūmiem un zaļu mauru. Bijām gatavi doties turp un atpūsties, bet no tā nekas neiznāca. Arī tā bija acu apmānīšana — to bija uzgleznojis kāds asprātīgs mākslinieks, kura sirds nejuta līdzi piekusušiem cilvēkiem. Bet māns bija izdevies lieliski. Neviens nespētu iedomāties, ka parks nav īsts. Sākumā mums pat likās, ka saožam puķu smaržu.

Krēslas stundā noīrējām karieti un kopā ar citiem augstmaņiem vizinājāmies pa alejām, bet pēc pusdienām baudījām vīnu un saldējumu skaistā parkā kopā ar pārējo labāko sabiedrību. Mūzika bija lieliska, ziedi un košumkrūmi priecēja acis, aina ļoti dzīvīga, visi cilvēki uzvedīgi un pieklājīgi, dāmas mazdrusciņ ūsainas, skaisti ģērbušās, bet visai neglītas.

Iegriezāmies kafejnīcā un stundu nospēlējām biljardu, un es ieguvu sešus vai septiņus punktus no tā, ka dakteris iesita bumbu savā tīkliņā, un viņš ieguva apmēram tikpat daudz, kad arī es savējo iezēģelēju pats savā tīkliņā. Dažbrīd mums gandrīz izdevās karambols, tikai diemžēl ne tas, ko bijām iecerējuši. Biljarda galds bija parastajā Eiropas stilā — apmales neelastīgas un divreiz augstākas par bumbām, kijas — greizas. Iedzimtie spēlē tikai pūlu. Mēs vēl nekad neesam redzējuši kādu spēlējam franču kambolu, un es šaubos, vai Francijā kāds šādu spēli zina un vai tur ir kaut jel viens cilvēks, kas būtu pietiekami jucis, lai mēģinātu to spēlēt uz kāda no šiem Eiropas biljarda galdiem. Beidzot mums vajadzēja spēli pārtraukt, jo ceturtdaļstundās starp diviem punktiem Dens aizsnaudās un pameta novārtā marķēšanu.

Pēc tam labu brīdi pastaigājāmies šurp un turp pa lielākajām ielām, priecādamies par svešu ļaužu atpūtu un vēlēdamies, kaut varētu to kā eksportpreci nosūtīt uz mūsu nerimtīgajām darba dzirnām, kas izspiež pēdējo dzīvības sulu. Prasme atpūsties — tā ir lielākā dzīves burvība Eiropā. Amerikā mēs dzīvojam vienā steigā, un tas ir labi; taču arī tad, kad dienas darbs padarīts, mēs turpinām domāt par saviem guvumiem un zaudējumiem, kaļam plānus rītdienai, paņemam darba rūpestus līdzi pat gultā un nomokāmies ar tiem vēl tad, kad miegā vajadzētu spirdzināt nogurušo miesu un smadzenes. Ar šiem rūpestiem mēs sadedzinām savus dzīvības spēkus un vai nu agri nomirstam, vai arī kļūstam par kārniem, īgniem večiem jau tajā dzīves posmā, ko Eiropā dēvē par vīra spēka gadiem. Kad tīrums ilgi un labi devis ražu, mēs to uz gadu atstājam papuvē; neviens cilvēks nešķērso kontinentu tajā pašā pajūgā, kurā izbraucis no mājām,— pajūgu atstāj kādā vietā prērijā, lai sakarsušās daļas pāris dienu atdziest; kad bārdas nazis ilgi lietots un asmens kļūst truls, frizieris to uz dažām nedēļām noliek sānis, un tērauds pats no sevis atgūst asumu. Mēs ļoti saprātīgi rūpējamies par nedzīvām lietām, bet aizmirstam paši sevi. Kāda spēcīga tauta, kāda domātāju nācija mēs būtu, ja lāgiem noliktu paši sevi uz plaukta, lai asmeņi atgūtu asumu!

Es apskaužu šos eiropiešus viņu atpūtas labad. Tiklīdz dienas darbs ir galā, viņi to aizmirst. Dažs ar sievu un bērniem aiziet uz alus bāru, rāmā garā izsūc kausu vai pāris kausu alus un klausās mūziku; citi pataigājas, citi vizinās pa alejām; citi pievakarēs pulcējas lielos, skaistos laukumos, priecājas par puķu skaistumu un smaržu un klausās karavīru orķestru spēlē — Eiropā nav nevienas pilsētas, kur vakaros nespēlētu labs karavīru orķestris; citi pilsētnieki sēž kafejnīcu priekšā svaigā gaisā, ēd saldējumu un iebauda vieglus, atspirdzinošus dzērienus, kas nekaitētu pat bērnam. Gulēt viņi liekas samērā agri un guļ cieši. Vienmēr viņi ir mierīgi, kārtīgi, vienmēr jautri un prot novērtēt dzīvi un tās daudzējādos priekus. Viņu vidū nekad neredz nevienu piedzērušu. Jābrīnās, cik ļoti pārvērties mūsu nelielais pulciņš. Ar katru dienu vairāk mēs zaudējam daļu nemiera un uzsūcam sevī daļu tā rāmā gara un viegluma, kas valda rimtajā gaisotnē ap mums un visā šejienes cilvēku dzīves veidā. Mēs ar katru brīdi kļūstam gudrāki. Sākam saprast, kādēļ cilvēks dzīvo.

Milānā aizgājām uz publisku pirti nomazgāties. Mūs gribēja visus trīs sabāzt vienā vannā, bet mēs turējāmies pretī. Katram no mums uz muguras bija sakrājusies vesela itāliešu ferma. Ja mēs būtu oficiāli iemērīti kā gruntsgabali un apjozti ar žogu, tā būtu bijusi bagāta augsne. Mēs izšķīrāmies par trim lielām vannām: vienīgi tādas piederas īstiem aristokrātiem — zemes īpašniekiem, kas turklāt savu zemi nes līdzi uz muguras. Kad bijām izģērbušies un pirmoreiz jau iemērkušies vēsajā ūdenī, atklājām to pašu zvērību, kas mums jau bija sarūgtinājusi dzīvi tik daudzās Itālijas un Francijas pilsētās: ziepju nebija. Saucu. Atsaucās sieviete, un man tik tikko pietika laika pēdējā mirkli aizstāties priekšā durvīm — nākamajā sekundē viņa būtu bijusi iekšā. Es saucu:

—  Atkāpies, sieva! Ej projām, citādi notiks nelaime! Esmu neaizsargāts vīrietis, bet par savu godu cīnīšos uz dzīvību un nāvi!

Šie vārdi viņu laikam nobiedēja, jo viņa pazuda ļoti ātri.

Tad pacēlās Dena balss:

—   O! Atnesiet ziepes! Kādēļ nav ziepju?

Atbilde noskanēja itāliski. Dens turpināja:

—  Ziepes, saprotiet — ziepes! Ziepju man vajag. Z-i-e-p-e-s, ziepes, z-i-e-p-e-s, ziepes! Ātrāk! Nezinu, kā jūs te saucat ziepes, bet man to vajag! Sauciet, kā gribat, bet nesiet šurp! Man salst.

Dzirdēju dakteri iespaidīgi sakām:

—  Den, cik reižu neesmu tev teicis, ka šie ārzemnieki angliski nesaprot? Kālab tu negribi to iegaumēt? Kālab negribi pateikt mums, kas tev vajadzīgs, lai mēs to varētu atkārtot vietējā valodā? Tas mums aiztaupītu dažu labu pazemojumu, kas tavas nezināšanas dēļ jāizcieš. Pagaidi, es tūliņ uzrunāšu to tipu viņa mātes valodā: Hei! Cospetto! Corpo di Bacco! Sacramento! Solferino/' Ziepes, sasodītais lempi! Ja tu, Den, ļautu mums runāt tavā vietā, nekad neatklātos tava brēcošā nezināšana.

1 Nesakarīgs itāliešu vārdu juceklis: Persona! Velna bērns! Nolādēts! Solferino! (Solferino — miestiņš, kura apkaimē 1859. gadā nolika franču un austriešu karaspēka sadursme.) (Tulk.)

Pat šis tekošais itāliešu vārdu plūdums mums nesagādāja ziepes uz rāviena, bet tam bija nopietns pamats. Tādu mantu nevarēja atrast visā pirtī. Un man liekas tās arī nekad tur nav bijis. Viņi sacīja, ka vajadzējis sūtīt cilvēku uz pilsētas centru, līdz beidzot, pa vairākiem veikaliem meklējot, ziepes sadabūtas. Mums bija jāgaida minūtes divdesmit trīsdesmit. Tas pats iepriekšējā vakarā bija atgadījies viesnīcā. Man šķiet, ka galu galā es šo noslēpumu atrisināju. Ang|i prot ceļot ar ērtībām: viņi ved ziepes līdzi no mājām, bet pārējie ceļotāji tās nelieto.

Katrā viesnīcā, kur apmetamies, mums jāsūta pēc ziepēm tieši tad, kad sākam pārģērbties pusdienām. Ziepes mums ieraksta rēķinā kopā ar svecēm un citiem sīkumiem. Marseļā ražo pusi no brīnišķīgajām tualetes ziepēm, ko mēs patērējam Amerikā, bet marseliešiem pašiem ir tikai bāla, teorētiska nojausma par šo ziepju lietošanu, un to pašu viņi ieguvuši no ceļojumu aprakstiem, gluži tādā pašā veidā, kā uzzinājuši kaut ko par tīriem krekliem, gorillu dzīves īpatnībām un citiem interesantiem tematiem. To rakstot, man neviļus jāatceras nabaga Blihera vēstule viesnīcniekam Parīzē:

Paris, le 7. Juillet.

«Monsieur le Landlord, seri Pourquoi Jūs ne mettez gabaliņu savon guļamistabās? Est-que vous pensez, ka es to nozagšu? La nuit passee Jūs man ierakstījāt rēķinā pour deux chandelles, kad tur bija tikai viena; hier vous avez ierakstījāt avec glace, bet nekā neiedevāt; tout Ies jours Jūs izspēlējāt ar mani kādu jaunu joku, mais vous ne pouvez pas izspēlēt šito savon stiķi otrreiz. Savon nepieciešams de la vie ikvienam, izņemot frančus, et je l'aurai hors de cet hotel vai ari celšu brēku. Esmu visu pateicis. Allons.

Blihers.»

Es uzstājos pret šīs vēstules nosūtīšanu: tā bija tik traki juceklīga, ka viesnīcnieks tajā nesapratīs ne rīta, ne vakara; bet Blihers cerēja — gan jau vecais kodolu izlobīšot no franču teksta un tad sapratīšot ari pārējo.

Blihera franču valoda ir nožēlojama, bet daudz labāk neskan arī ang]u teksti, ar kuriem ik dienu sastopamies Itālijā. Piemēram gribu izmantot prospektu, ko izdevusi viesnīca, kurā droši vien apmetīsimies, kad nokļūsim Komo ezera krastos.

Paziņojums

ŠI viesnīca, kas ir labākā no visām Itālijā un vispriekšzīmīgākā, atrodas skaistā vietā, kur vislabākais skats uz ezeru un tāpat brīnišķīgs skats uz Melzi villu tuvumā, uz Beļģijas karali un Serbelloni. Šī viesnīca nesen paplašināts un piedāvā par pieņemamu cenu visas ērtības svešiem džentlmeņiem, kas grib pavadīt sezonas pie Komo ezera.

Nu, ko teiksiet par šādu paraugu? Viesnīcā ir glīta, maza baznīciņa, kurā tiek algots angļu garīdznieks, lai teiktu spediķus viesiem, kas ierodas no Anglijas un Amerikas, arī šis fakts kroplīgā angļu valodā pieminēts prospektā. Vai jums neliekas, ka pārdrošajam lingvistam, kas sastādīja prospektu, būtu vajadzējis to pirms nosūtīšanas uz tipogrāfiju parādīt kaut vai tam pašam angļu mācītājam?

Šeit Milānā vecā, pussagruvušā baznīcā saglabājies pasaules slavenākās gleznas — Leonardo da Vinči «Svētā vakarēdiena» nožēlojamais vraks. Mēs neesam nemaldīgi mākslas kritiķi, tomēr, protams, aizgājām apskatīt brīnišķīgo gleznu, kas reiz bijusi tik skaista un ko visu laiku mākslas meistari pielūguši, un kas apdziedāta un teiksmās teikta būs mūžīgi mūžam. Taču jau pirmajā acu uzmetienā mums dūrās acīs plakāts, kas pa gabalu oda pēc kroplas angļu valodas. Pārliecinieties paši:

«Bartolomejs (tā ir pirmā figūra pa kreisās rokas pusi no skatītāja) neziņā un šaubās par to, ko domājas esam dzirdējis un par ko viņš grib dzirdēt no paša Kristus un ne no viena cita.»

Jauki, vai ne? Un tālāk aprakstīts Pēteris «niknā un draudīgā stāvoklī strīdēdamies ar Jūdasu Iskariotu».

Atgriezīsimies pie pašas gleznas. «Svētais vakarēdiens» gleznots uz aplupušas sienas mazā baznlciņā, kas senos laikos, man šķiet, bijusi savienota ar galveno baznīcu. Apgleznojums aplupis un saplaisājis visos virzienos, turklāt laika gaitā kļuvis traipains un nosūbējis tumšs, un Napoleona zirgi nospārdījuši kājas gandrīz visiem mācekļiem, kad tie (zirgi, nevis mācekļi) pirms vairāk nekā pusgadsimta bija šeit novietoti.

Es gleznu pazinu uzreiz — Pestītājs ar noliektu galvu sēdēja pašā vidū pie gara, raupja galda, uz kura izbārstīti augļi un trauki, katrā pusē viņam seši mācekļi garos tērpos, nogrimuši sarunās — tā bija glezna, kas trīs gadsimtus bez pārtraukuma kopēta gan gravīrās, gan gleznās. Varbūt nevienam māksliniekam visā pasaulē pēc tam nav pat prātā ienācis uzgleznot svēto vakarēdienu citādi. Pasaule, šķiet, jau sen pārliecinājusies par to, ka neviena cilvēka ģēnijam nav iespējams pārspēt Leonardo da Vinči darbu. Man liekas, gleznotāji to kopēs, kamēr vien acs varēs oriģinālā jel ko saskatīt. Telpā bija uzstādīts kāds ducis molbertu, un mākslinieki pārnesa dižo gleznu uz saviem audekliem. Turpat visapkārt bija izmētātas arī savas piecpadsmit gravīras un litogrāfijas. Un, kā vienmēr, kopijas man patika daudz labāk par oriģinālu — vismaz manai neprašas acij tās likās pārākas. Vienmēr, redzot kādu Rafaela, Rubensa vai Mikelandželo darbu (un mēs tos redzam diendienā), ap tiem ir gleznotāji, kuri tos kopē, un kopijas allaž ir skaistākas. Var jau būt, ka oriģināli bijuši skaisti, kad bija jauni, bet tagad tie gan vairs tādi nav.

Šī glezna ir ap trīsdesmit pēdu gara un desmit vai divpadsmit pēdu augsta, kā man liekas, un figūras gleznotas dabiskā lielumā. Tā ir viena no lielākajām gleznām Eiropā.

Krāsas laika ritumā kļuvušas nespodras, sejas nolobījušās un noberzušās, tajās gandrīz pilnīgi izzudusi izteiksme; mati līdzinās uz sienas izplūdušiem traipiem, un acīs nav dzīvības. Skaidri var atšķirt vienīgi augumus.

Cilvēki šeit sarodas no visas pasaules un slavina meistardarbu. Elpu aizturējuši, pavērtām lūpām, viņi stāv pie gleznas kā apburti un, ja ierunājas, tad vienīgi aprautos, sajūsmas pārpilnos izsaucienos:

—   O, brīnišķīgi!

—   Kāda izteiksme!

—   Kāda grācija kompozīcijā!

—   Kāds cēlums!

—   Cik nevainojams zīmējums!

—   Vienreizējas krāsas!

—   Kāda iejūta!

—   Cik smalks otas uztriepums!

—   Kāds dižums iecerē!

—   Brīnums! Brīnums!

Man atliek šos cilvēkus vienīgi apskaust; apskaužu viņu godīgo apbrīnu, ja tā ir godīga, viņu sajūsmu, ja tā ir sajūsma. Nejūtu pret viņiem naidu. Taču tai'pašā laikā man mieru nedod doma: kā viņi var redzēt to, kas nav redzams? Ko jūs domātu par cilvēku, kas, uzlūkodams satrunējušu, aklu, bezzobainu, bakurētainu Kleopatru, iesauktos: «Kāds vienreizējs skaistums! Kāds dvēselīgums! Kāda izteiksme!»? Ko jūs domātu par cilvēku, kas, noraudzīdamies nespodrā, miglainā saulrietā, sacītu: «Kāds cēlums! Kādas izjūtas! Kāda krāsu bagātība!»? Un ko jūs domātu par to cilvēku, kurš ekstāzē vērotu kailu stumbeņu lauku un izdvestu: «Ak dievs, man sirds vai stājas — cik brīnum skaists, lielisks mežs!»?

Jūs nodomātu, ka šiem cilvēkiem piemīt apbrīnojams talants saskatīt to, kā vairs nav. Tieši to es domāju, stāvēdams pie «Svētā vakarēdiena» un noklausīdamies, kā ļaudis slavina brīnumus, skaistumu un meistarību, kas gleznā bija izzuduši jau simt gadu pirms viņu dzimšanas. Mēs varam iedomāties skaistumu, kādā reiz starojusi tagad novecojusi seja; varam, redzot kailus stumbeņus, iztēloties mežu; bet mēs nespējam tieši redzēt to visu, kad tā vairs nav. Esmu ar mieru noticēt, ka pieredzējuša mākslinieka acs spēj noraudzīties «Svētajā vakarēdienā» un no jauna ieraudzīt mirdzumu tur, kur palikusi vairs pavisam niecīga iezīmīte, atdzīvināt niansi, kas izbalējusi, uzburt izteiksmi, kuras sen vairs nav; garā pielabot un piekrāšot, un papildināt nosūbējušo audeklu, līdz pēdīgi visi tēli atspulgo dzīvībā, svaigumā, jā, visā cildenajā skaistumā, kāds tiem piemita tad, kad meistara roka tos radīja. Bet es nespēju radīt šādu brīnumu. Vai šie citi apmeklētāji, kuros nedeg dievišķā dzirksts, patiesi to spēj vai arī vientiesīgā laimē tikai iedomājas to spējam?

Esmu tik daudz par šo gleznu lasījis, ka jūtos apmierināts: reiz taču «Svētais vakarēdiens» bija mākslas brīnums. Bet tas bija pirms trīssimt gadiem.

Mani kaitina dzirdēt cilvēkus tik raiti minam «iejušanos», «izteiksmi», «krāsu toņus» un citus tamlīdzīgus mākslas tehnikas terminus, kas tik eleganti izklausās, ja tos ievij sarunā par glezniecību. Septiņar- pustūkstoš cilvēku vidū neatradīsies neviens, kas pratīs pateikt, ko īsti uzgleznotajai sejai vajadzētu izteikt. Pustūkstoš cilvēku, ieejot tiesas zālē, nejutīsies droši par to, vai tikai nenoturēs kādu nevainīgu zvērināto par to briesmīgo slepkavnieku, kuram spriedīs tiesu. Un tomēr šie paši ļaudis ņemas tērgāt par «izteiksmi» gleznās un to tulkot. Ir kāda veca anekdote par to, kā aktieris Metjūss reiz ņēmies slavēt cilvēka sejas spēju atspoguļot krūtīs slēptās kaislības un jūtas labāk, nekā to spēj mēle.

—   Nu,— viņš sacīja,— vērojiet manu seju: ko tā pauž?

—   Izmisumu!

—   Blēņas. Tā pauž mierīgu padošanos liktenim. Bet tagad?

—   Niknumu.

—   Nekā! Tā pauda šausmas. Un nu?

—   Idiotismu.

—   Muļķis! Tā izteic apvaldītu trakumu. Un šī?

—   Prieku.

—   Pie velna! Katrs pēdīgais stulbenis var pateikt, ka tā ir plānprātības izpausme!

Izteiksme! Cilvēki, kas aukstasinīgi ņemas apgalvot, ka prot iztulkot otra sejas izteiksmi, uzskatītu par nepiedienīgu pašpaļāvību apgalvot, ka prot iztulkot arī hieroglifus uz Luksoras* obeliskiem. Taču īstenībā viņu spēja darīt vienu vai otru ir vienāda. Pavisam nesen man gadījās noklausīties divu ļoti gudru kritiķu spriedumos par Muriljo gleznu «Nevainīgā ieņemšana» (tagad glezna atrodas Seviljas muzejā). Viens sacīja:

—   Raugieties — Jaunavas sejā atmirdz tāda ekstāze, tik pilnīga līksme, ka lielākas vairs zemes virsū nevar būti

Otrs atteica:

—   Ak, šī brīnišķīgā seja ir tik pazemīga, tik lūdzoša, tā runā skaidrāk par vārdiem: «Man bail, es drebu; es neesmu tā cienīga. Bet lai notiek Tavs prāts! Sargā un balsti savu kalponi!»

Lasītājs šo bildi būs redzējis vai katrā viesistabā; to nav grūti pazīt: Jaunava (pēc dažu domām, vienīgā jaunā un patiesi skaistā vecmeistaru gleznotā Jaunava) stāv augoša mēness sirpī lielā ķerubu barā, un no debesīm lido aizvien jauni klāt; rokas viņa sakrustojusi uz krūtīm, un viņas augšup pavērstajā sejā atstaro debess spožums. Lasītājs var, ja vēlas, jauki pakavēt laiku, mēģinot noteikt, kurš no abiem kritiķu kungiem pareizāk iztulkojis Jaunavas «izteiksmi» un vai vispār kādam no abiem izdevies uzminēt patiesību.

Ikviens, kas pazīst vecmeistarus, sapratīs, cik stipri ir cietis «Svētais vakarēdiens», ja teikšu, ka skatītājam nav iespējams īsti noteikt, vai mācekļi ir ebreji vai itālieši. Šie veco laiku gleznotāji nekad neprata atbrīvoties no savas tautības ietekmes. Itāliešu mākslinieki gleznoja itāliešu Jaunavas, holandieši gleznoja holandiešu Jaunavas, bet franču gleznotāju Svētās Jaunavas bija francūzietes: neviens ne reizes nav Madonnas sejā parādījis to «kaut ko» nenosakāmo, kas liecinātu, ka tā ir jūdu sieviete, vienalga, vai šī Madonna atrodas Ņujorkā, Konstanti- nopolē, Parīzē, Jeruzalemē vai Marokā. Sendviču salās man reiz gadījās redzēt talantīga vācu gleznotāja gravīru, ko viņš bija nokopējis no kāda amerikāņu ilustrētā žurnāla. Tā bija alegorija, kurā attēlots misters Deiviss*, parakstot Dienvidu štatu atdalīšanās aktu vai kādu citu dokumentu. Viņam pār plecu brīdinošā pozā raudzījās Vašingtona rēgs un aizmugures plānā, sniegputenī neskaidri saskatāma, kliboja kareivju vienība konfederātu uniformās, autiem aptītām kājām, bez zābakiem. Tas, protams, norādīja uz Velifordžas nometni. Kopija bija izpildīta precīzi, un tomēr kaut kas nesaskanēja. Ilgi zīmējumu pētījis, beidzot atklāju nesaskanību — miglā tītie kareivji visi bija vācieši. Džefs Deiviss bija vācietis! Pat rēgs bija vācu rēgs! Mākslinieks gluži neapzināti bija gravīrā izpaudis savu tautību. Atklāti sakot, mani mulsina Jānis Kristītājs un viņa ģīmetnes. Francijā es beigu beigās samierinājos ar to, ka viņš bijis francūzis; šeit viņš neapšaubāmi ir itālietis. Un kas vēl? Vai tiešām iespējams, ka Madridē gleznotāji padarīs Jāni Kristītāju par spānieti un Dublinā par īru?

Noīrējām vaļējus ratus un aizbraucām divas jūdzes no Milānas, lai «redzētu atbalsi», kā izteicās mūsu gids. Ceļš bija gludens, gar malām tam auga koki, pletās tīrumi un zaļas pļavas, siltais gaiss bija pilns puķu smaržas. Gleznaini tērptas zemnieku meičas, bariņos no darba nākdamas, smējās, kaut ko mums uzsauca, izaicinoši draiskojās un sajūsmināja mani bez mēra. Mans senlaikus lolotais spriedums bija apstiprinājies. Man allaž licies, ka romantiskās, netīrās zemnieku meičas, par kurām sarakstīts tik daudz dzejoļu, ir skaidrs māns.

Brauciens mums ļoti patika. Tā bija īsta atpūta pēc nogurdinošās slaveno vietu apskates.

Nekā liela mēs necerējām no slavenās atbalss, par kuru gidam neapnika runāt. Sākām pierast pie tā, ka izslavētajos brīnumos galu galā nekā brīnumaina nebija. Tādēļ vēlāk bijām jo patīkamāk pārsteigti, ka gidam nebija izdevies pietiekami izcildināt šo atbalsi.

Piebraucām pie pussagruvušās baložu būdas, kas lepni tika dēvēta par Palaco Simoneti — masīvas tēstu akmeņu celtnes, kur mita noskrandušu itāliešu ģimene. Glīta meitene aizveda mūs pie loga otrajā stāvā, no kurienes varēja pārredzēt no trim pusēm ēku ieskautu pagalmu. Meitene izbāza galvu pa logu un iesaucās. Atbalss atsaucās tik daudz reižu, ka mēs nemaz nepaguvām saskaitīt. Tad viņa paņēma ruporu un iekliedza tajā ašu, skaļu:

— Ha!— Un atbalss atbildēja:

«Ha- ha!—ha!— ha! ha! ha! h-a-a-a-a!», līdz beidzot tai

uznāca trakāka visjautrāko smieklu lēkme, kādu vien varēja iedomāties. Smiekli bija tik jautri, tik ilgi un tik sirsnīgi, ka mēs gribot negribot sākām smieties līdzi. Nebija iespējams atturēties.

Tad meitene paņēma bisi un izšāva. Gatavojāmies saskaitīt atsevišķo šāviņu atbalsi ložmetēja tarkšķī. Mēs gan nespējām pietiekami ātri noskaitīt: viens, divi, trīs, bet paguvām piezīmju grāmatiņās ar zīmuli «iestenografēt» rezultātu. Es tomēr netiku līdzi, kaut gan darīju, ko spēju.

Biju ticis līdz piecdesmit diviem precīziem atkārtojumiem, bet tad atbalss aizsteidzās man priekšā. Dakteris iezīmēja sešdesmit četrus punktiņus, pēc tam atbalss arī viņam kļuva pārāk strauja. Vēlāk, kad vairs neizdalījās atsevišķu sprakšķu atbalsis, ko varētu atzīmēt, atbalsojumi saplūda vienā gari stieptā tarkšķī, kas līdzinājās troksnim, ko rada naktssarga klabekļi. Nav izslēgts, ka šī ir visievērojamākā atbalss pasaulē.

Dakteris pajokodams piedraudēja meiteni noskūpstīt un mazliet apmulsa, kad viņa atbildēja, ka esot ar mieru — par vienu franku. Elementārais galantums prasīja, lai viņš savus draudus izpilda, tā nu viņš samaksāja franku un noskūpstīja meiteni. Viņa bija filozofē, jo sacīja — franks allaž lieti noderot un nieka skūpsta viņai neesot žēl — krājumā paliekot vēl miljons. Tad nu mūsu biedrs, aizvien izdarīgs biznesmenis, pieteicās mēneša laikā atpirkt visu krājumu, taču no šī finansiālā darījuma nekas neiznāca.

## 20. NODAĻA. ITĀLIJAS LAUKI, RAUGOTIES PA VAGONA LOGU * LIKUMĪGI NOSVĒPĒTI * SĒROJOŠAIS ANGLIS * NAKTS PIE KOMO EZERA * SLAVENAIS EZERS * AINAVAS * KOMO SALĪDZINĀJUMĀ AR TAHO * TĪKAMA SASTAPŠANĀS

No Milānas aizbraucām vilcienā. Sešas septiņas jūdzes mums aiz muguras katedrāle; priekšā — diži, sasapņojušies kalni ar sniegotām virsotnēm — tie bija tālākās ainavas galvenie akcenti. Tuvāko ainavu veidoja tīrumi un zemnieku mājas aiz vagona logiem un vīrietis ar drausmīgu pundura galvu, un ūsaina sieva vagonā. Tie abi nebija gadatirgus balagāna aktieri. Diemžēl kroplība un bārdainas sievietes Itālijā ir pārāk bieži sastopama parādība, lai izraisītu interesi.

Izbraucām caari mežonīgu, gleznainu kalnu virknei — tie bija krauji, mežiem apauguši, smailām virsotnēm, ar robainām šķautnēm šur un tur, ar būdām un piļu drupām gandrīz zem pašiem nemierīgajiem mākoņiem. Pusdienas ēdām interesantajā Komo vecpilsētiņā pie paša ezera, pēc tam sēdāmies nelielā tvaikonī un devāmies pēcpusdienas ekskursijā uz Beladžo.

Kad izkāpām krastā, policistu grupa (tiem bija galvā tādas trīsstūre- nes un tik lepni formas tērpi, ka pret tiem nobālēja pat visskaistākais Savienoto Valstu karavīra ietērps) sadzina mūs mazā akmens cellē un tur ieslēdza. Mums biedros bija visi kuģīša pasažieri, bet mēs gluži labi būtu varējuši iztikt bez viņiem, jo būdā nebija ne gaismas, ne logu, ne ventilācijas. Bija smacīgi un karsti Stāvējām cieši saspiesti cits pie cita. Tā bija Kalkutas «melnā bedre»* miniatūrā. Pēkšņi mums ap kājām sāka tīties dūmi, kas smirdēja pēc visa, kas vien zemes virsū var trūdēt, pēc visiem puvekļiem, kādus vien var iedomāties.

Tur mūs noturēja piecas minūtes, un, kad beidzot tikām laukā, grūti bija pateikt, kurš no mums odās visnelabāk.

Šie nožēlojamie diedelnieki to dēvēja par «svēpēšanu», un tas vēl bija gaužām maigs vārds šai procedūrai. Viņi mūs apsvēpēja, lai neievazājam holeru, lai gan nebijām ieradušies no inficētas vietas. Holera mums visu laiku palika tālu aiz muguras. Taču viņi glābās no epidēmijas kā mācēdami, un svēpēšana bija lētāka nekā ziepes. Viņiem vajadzēja vai nu pašiem mazgāties, vai citus apsvēpēt. Daži zemāko šķiru ļautiņi šeit drīzāk būtu ar mieru mirt nekā mazgāties, bet no ārzemnieku apsvēpēšanas viņiem nekāds ļaunums necēlās. Pašiem viņiem svēpēšana nav nepieciešama. Viņu dzīves veids padara to nevajadzīgu. Profilaksi viņi nēsā pastāvīgi līdzi; augu dienu viņi svīst un apsvēpst. Man liekas, ka esmu pazemīgs un dieva likumiem paklausīgs kristietis. Cenšos darīt visu, kā nākas. Zinu, ka mans pienākums ir «aizlūgt par tiem, kas dara man ļaunu»; un tālabad, lai cik grūti man tas nākas, es tomēr centīšos lūgt dievu par šiem makaronu rijējiem, leijerkastniekiem, svēpētājiem.

Mūsu viesnīca atrodas pašā ezera krastā — vismaz tās dārzs, un mēs mijkrēslī smēķēdami pastaigājamies starp košumkrūmiem; nolūkojamies pāri ezeram uz Šveici un Alpiem un nejūtam ne mazāko vēlēšanos apskatīt to visu tuvāk; nokāpjam pa pakāpieniem līdz ezeram un izpeldamies; noīrējam glītu, mazu buru laivu un vizināmies pa ezeru, kur atspulgo zvaigžņu mirdza, atlaižamies guļus uz soliem un klausāmies tālos smieklos un dziesmās, flautas un ģitāras skaņās, kas pāri ezeram atlīgo no ekskursantu gondolām; vakaru noslēdzam ar izmisīgu biljarda partiju uz viena no tiem pašiem vecajiem, sagrabējušajiem biljarda galdiem. Pēc tam savā lielajā guļamistabā ieturam naktsmaltīti; tad vēl pēdējais cigārs verandā ar skatu uz ezeru, dārziem un kalniem. Pēc tam — gultā, ar apdullušu galvu, kur neprātīgā panorāmā groteski jukujukumis jaucas Francijas un Itālijas ainavas, kuģis, okeāns, mājas. Tad cita pēc citas garām aizpeld pazīstamas sejas un pilsētas, aizdun augsti viļņi, un mēs iegrimstam dziļā aizmirstībā un mierā.

Vēlāk mūs moka murgi.

No rīta brokastis, tad ezers.

Vakar man tas nepatika. Man šķita, ka Taho* ezers ir daudz jaukāks. Jāatzīstas tomēr, ka mans spriedums bija, kaut arī ne stipri, tomēr nedaudz maldīgs. Agrāk man vienmēr likās, ka Komo ir milzīga ūdensbļoda, tāds kā Taho, ko no visām pusēm ieslēdz augsti kalni. Tiesa, augstu kalnu žogs tam visapkārt ir, bet pats ezers nav milzu bļoda. Tas ir līkločains kā strauts un tikai ceturtdaļu vai trešdaļu no Misisipi platuma. Nevienā ezera malā nav lēzena krasta — ir vienīgi nebeidzamas kalnu virtenes, kas stāvus iznirst no ūdens un paceļas dažādā augstumā starp tūkstoš un divtūkstoš pēdām. Kraujie krasti apauguši ar kuplu zaļumu, un ik pa gabaliņam krāšņajā lapotnē pamirdz baltas mājas; tās uztupinātas pat uz gleznainām radzēm tūkstoš pēdu virs mūsu galvām.

Tālāk gar ezera krastu jūdzēm skaistas, dārzu un birztalu iekļautas vasarnīcas, gandrīz vai ūdenī, reizēm iebūvētas pašas dabas veidotās nišās uz mežvīniem apaugušām nokarēm; vienīgais satiksmes līdzeklis uz turieni ir laivas. No dažām villām līdz pašam ūdenim ved platas kāpnes ar masīvām mūra balustrādēm, statujām, pasakaini skaisti izrotātas ar mežvīnu un košām puķēm — ne dots, ne ņemts, īsts teātra priekškars, trūkst vienīgi, lai pa kāpnēm lejup pie greznas gondolas kāptu dāmas ar slaidiem vidukļiem un augstpapēžu kurpēs un kavalieri šaurās zīda biksēs, ar spalvu pie cepures.

Komo ezeram lielu burvību piešķir tieši daudzās mājas un dārzi, ar kuriem aplipuši krasti un kalnu kraujas. Villas izskatās tik glītas un mājīgas, un mijkrēslī, kad viss sāk grimt snaudā un pāri ūdenim zogas vakarzvanu dziesma, gandrīz liekas, ka nekur citur pasaulē kā vien šeit pie Komo ezera atrodama tāda dziļa miera apdvesta paradīze.

Pa manu logu šeit Beladžo paveras skats uz otru ezera krastu, kas ir burvīgs kā glezna. Robaina, grambām izvagota klints paceļas tūkstoš astoņsimt pēdu augstumā; pusceļā uz virsotni klints sienā uz neliela ciļņa piemetusies balta kā sniegpārsla baznīciņa, pa gabalu skatoties, ne lielāka par strazdu būri; klints pakājē plešas simtiem apelsīnkoku biržu un dārzu, kuros paslēpušās baltas mājas; ezerā pie krasta allaž līgojas trīs vai četras gondolas, un ezera mirdzošajā spogulī tik spilgti un skaidri atspulgo kalns, baznīciņa, mājas, birzis un gondolas, ka prāts bezmaz liedzas saprast, kur beidzas īstenība un sākas atspīdums!

Skaists ir arī šās gleznas ietvars. Kādu jūdzi tālāk ezerā dziļi iesniedzas birzīm apaudzis zemesrags un atspoguļo ūdens zilgmē pili; pašā vidū laiva pāršķeļ zaigo ūdens virsmu, atstājot aiz sevis garu sliedi kā gaismas staru; fonā kalni, ietinušies mēļā sapņu plīvurā; uz otru pusi tālumā ezeru iežogo haotiska kupolu blīva, zaļas nogāzes un ielejas, un šeit attālums patiesi padara ainavu vēl burvīgāku, jo šajā milzu gleznā saule un mākoņi, un zilākais no debess zilumiem sapludinājis kopā tūkstoš nianšu, un pār to stundu pēc stundas slīd dūmakaina gaisma un ēnas, ietērpjot to skaistumā, kas atspīd no pašām debesīm. Nav šaubu, ka šī ir viskrāšņākā aina, kādu man jelkad gadījies redzēt.

Vakarvakarā skats bija sevišķi skaists — visīstākā glezna. Pretējā krastā sevišķi skaidri ezerā atspoguļojās klinšu radzes, koki un sniegbaltas mājas, un platas gaismas strēles no tālīniem logiem slīdēja pār klusajiem ūdeņiem. Šai pusē, pavisam tuvu, mēnesnīcas izbalinātās lielās villas spīdēja lapu biezoknī, kas melns un bezveidīgs slīga augšējā klintsraga ēnā, bet lejā ezera spogulī līdz pēdējam sīkumam pilnībā atkārtojās noslēpumainā vīzija.

Šodien mēs klaiņojām pa brīnumainu dārzu, kas pieder pie kāda hercoga muižas… bet domāju, ka aprakstu nu būs gana. Man rodas aizdomas, ka šī ir tā vieta, kur dārznieka dēls pievīla Lionas skaistuli, bet skaidri tomēr to nezinu. Jums varbūt gadījies kaut kur sastapties ar šīm vārsmām:

Alpu leja,

no skarbās ārpasaules kalnu pasargāta, kur dzidrai ezeracij krasta mirtes čukst un augļi zeltīti;

kur spoguļojas debesis tik neaizsegtas, vien rožu ēna pieskaroties mulst; pils, paceldama marmorbalto augumu pret debess mūžjbu no lapu vainaga, kas putnu balsīm vīts.

Tas viss ir ļoti jauki, izņemot vārdus par «dzidro» ezeru. Protams, tas ir dzidrāks par daudziem citiem ezeriem, bet cik duļķains ir tā ūdens salīdzinājumā ar brīnum dzidro Taho ezeru! Es šeit runāju par Taho zieme|u krastu, kur mierīgi var saskaitīt, cik zvīņu ir simt astoņdesmit pēdu dziļumā guļošai forelei. Gribēju šo faktu te pārdot par pilnu cenu, bet neizdevās; esmu spiests dot piecdesmit procentu atlaidi. Tad viens otrs vēl būs ar mieru pirkt; varbūt arī lasītājs to ņems pretim ar šādu atlaidi — teiksim, nevis simt astoņdesmit, bet deviņdesmit pēdu dziļumā. Taču ņemiet vērā, ka tā ir uzspiesta cena — tikpat kā šerifa noteikts vērtējums. Runājot personiski par mani, es ne par jotu neatkāpjos no pirmā apgalvojuma, ka šajā ūdenī ar tam īpatnējo optisko palielināšanas spēju var forelei (tādai paprāvai) izskaitīt zvīņas simt astoņdesmit pēdu dziļumā, var ezera dibenā saredzēt katru oli, var pat saskaitīt papīrā saspraustas kniepadatas. Cilvēki stāsta zilus brīnumus par dzidro ūdeni Meksikas līcī pie Akapulko, taču es no pieredzes varu teikt, ka tas nav salīdzināms ar manis minēto. Esmu Taho ezerā makšķerējis foreles un pārbaudītā simt astoņdesmit pēdu dziļumā redzējis, kā foreles piebāž purnu pie ēsmas, redzējis to žaunas atplešamies un savelkamies. Virszemē es tādā attālumā nebūtu varējis saredzēt pat pašas foreles.

Kad garā atgriežos tur un atceros šo cēlo jūru, kas plešas starp sniegotām kalnu virsotnēm seštūkstoš pēdu virs okeāna līmeņa, man no jauna rodas jo cieša pārliecība, ka Komo tai līdzās izskatītos kā izgreznots sīks galminieks līdzās karalim.

Lai posts un nelaime piemeklē mūsu likumdevējus par to, ka gadu gadiem viņi nav pratuši atbrīvot Taho no šīs neskanīgās iesaukas! Taho! Šāds nosaukums neizraisa priekšstatu par kristāliski dzidriem ūdeņiem, par gleznainiem krastiem, par diženumu. Taho — vai tas ir vārds jūrai mākoņos: jūrai, kurai ir pašai savs raksturs, kas citreiz izpaužas svinīgā mierā, citreiz uzbango mežonīgā vētrā; jūrai, kuras karalisko noslēgtību sargā kalnu virkne, kuru virsotnes paceļas deviņus tūkstošus pēdu virs līdzenās pasaules; jūrai, kuras spēks izpaužas it visā, kura visos savos veidos ir skaista, kuras vientuļais diženums ir dievības simbols!

«Taho» tulkojumā nozīmē «sienāži». Tas nozīmē sienāžu zupu. Tas ir indiāņu vārds un raksturīgs indiāņiem. Domā, ka tas ir paijutu, bet varbūt arī «racēju» cilts valodā. Man liekas, ezeram vārdu devuši «racēji», trulie mežoņi, kas cepina savus mirušos tuviniekus, pēc tam iztecinātos cilvēka taukus sajauc ar pelniem, ko iegūst no sadegušajiem kauliem, un darvu, biezā kārtā apziež ar šo sajaukumu galvu, pieri un ausis, tad dodas kalnos, sarīko tur kaķu koncertu un dēvē to par sērošanu. Tādi ir dižciltīgie, kas devuši ezeram vārdu.

Stāsta, ka «Taho» nozīmējot «Sudrabezers», «Kristālūdens» vai «Krītošā lapa». Blēņas! Tas nozīmē sienāžu zupu —«racēju» cilts un arī paijutu iecienītāko ēdienu. Būtu jāizbeidz mūsu praktiskajā laikmetā tērgāt par «indiāņu poēziju», jo tādas nekad nav bijis, izņemot Fenimora Kūpera indiāņus, taču tā ir izmirusi cilts, kādas patiesībā arī nekad nav bijis. Es pazīstu Cildeno Sarkanādaini. Esmu dzīvojis indiāņu apmetnē, bijis kopā ar viņiem uz kara takas, esmu piedalījies viņu medībās — sienāžu medībās; esmu viņiem palīdzējis zagt lopus; esmu klejojis kopā ar viņiem, skalpējis viņus, ēdis viņus brokastīs. Ja vien man būtu iespējams, es apēstu visu viņu sugu.

Taču atkal esmu novirzījies sāņus. Atgriezīšos pie abu ezeru salīdzināšanas. Komo — ja vien šejienieši runā taisnību — ir mazliet dziļāks par Taho. Stāsta, tas esot tūkstoš astoņsimt pēdu dziļš, tomēr tad tam būtu jāizskatās zilākam. Taho vidusdaļā, pēc ģeologu apstiprinātiem datiem, ir tūkstoš piecsimt divdesmit piecas pēdas dziļš. Stāsta, ka kalns, kas atrodas pretī šai pilsētai, esot piectūkstoš pēdu augsts, bet es esmu pārliecināts, ka trīs tūkstoši ir skaidri un godīgi piemeloti. Ezers šajā vietā ir jūdzi plats, un platums nemainās līdz pat tā ziemeļu galam — sešpadsmit jūdžu tālāk; no šejienes līdz tā dienvidu galam, teiksim, piecpadsmit jūdžu, tas, manuprāt, nav platāks par pusjūdzi. Kalnus ar sniegotajām virsotnēm, par ko šeit tik daudz runā, dabū redzēt tikai retumis un vienīgi tālumā — tie ir Alpi. Taho ir desmit līdz piecpadsmit jūdžu plats, un kalni iegrūst ezerā kā mūris. To virsotnēs sniegs saglabājas augu gadu. Ezeram piemīt viena ārkārtīgi dīvaina īpašība: uz tā virsmas nekad nav redzēta ne plēksnīte ledus, kaut gan citi ezeri tajos pašos kalnos, tikai zemāk, kur mēdz būt siltāks, ziemā aizsalst.

Satikt kādu no sava kuģa šādā nomaļā vietā allaž ir patīkami, lai padalītos iespaidos. Mēs vienu šeit sastapām — veco kara veterānu, kas šinī saulainajā zemē meklē mieralaika piedzīvojumus un atpūtu no karagājieniem."

## 21. NODAĻA. SKAISTAIS LEKO EZERS * PAJŪGĀ PA LAUKIEM * APBRĪNOJAMI SABIEDRISKAIS KUČIERIS * AIZMIGUSI ZEME * ASIŅAINAS SVETVIETAS * PRIESTERU VALSTĪBAS SIRDS » SAISTOŠS VIDUSLAIKU ROMĀNS * ARLEK1NA DZIMTENE * TUVOJAMIES VENECIJAI

Tvaikonī izbraukājāmies pa Lago di Lecco, garām mežonīgiem krastiem, ciemiem un villām, un izkāpām malā Leko pilsētā. Mums teica, ka divu stundu braucienā ar zirgu atrodoties senā Bergamas

1 Kāda Pitsburgas žurnāla redaktors, pulkvedis Dž. Herons Fosters, dziļi cienījams cilvēks. Tagad, kad šī grāmata tiek sagatavota izdošanai, es ar skumjām uzzināju, ka drīz pēc atgriešanās mājās viņš nomiris.— M. T.

pilsēta, un šādā veidā mēs tur nok|ūšot krietni ātrāk, nekā braucot ar vilcienu. Nolīgām vaļējus ratus kopā ar mežonīgu, bļaustīgu kučieri un devāmies ceļā. Brauciens bija brīnišķīgs. Zirgi bija strauji un ceļš ļoti līdzens. Pa kreisi no mums pacēlās klintis, pa labi mirgoja skaistais Leko ezers, un ik pa brīdim uzlija lietus. Pirms devāmies ceļā, kučieris pacēla no ielas apmēram collu garu nosmēķēta cigāra galu un iebāza mutē. Kad viņš to bija apmēram stundu tā noturējis, es nodomāju, ka kristīgas žēlsirdības vārdā vajadzētu viņam piedāvāt uguni. Pastiepu viņam savu tikko aizkūpināto cigāru; viņš to nekavējoties paņēma, iebāza mutē, bet cigārgalu noglabāja kabatāl Man nekad nebija gadījies sastapt tik komunikablu cilvēku. Vismaz nebija gadījies sastapt cilvēku, kas prastu tik nepiespiesti izturēties tik īsu brīdi pēc iepazīšanās.

Tagad mēs ieraudzījām Itāliju zemes iekšienē. Mājas būvētas no pamatīgiem akmeņiem un bieži vien stipri nolaistas. Visvairāk dūrās acīs, ka zemnieki un viņu bērni lielākoties, rokas klēpī salikuši, slaistījās bezdarbībā, bet ēzeļi un vistas pastaigājās pa viesistabu un guļamistabu kā pa savām mājām, un neviens tos nedzina ārā. Pajūgos, kas nesteidzīgi brauca uz tirgu, uz vezuma atlaidušies kučieri siltajā saulē bija iemiguši ciešā miegā. Ik pa trīssimt vai četrsimt jardiem, kā man likās, redzējām ceļmalā kāda svētā attēlu — primitīvu, lielā krustā vai akmens stabā iemūrētu gleznu. Daudzus Pestītāja attēlus varēja uzskatīt par īstām kuriozitātēm. Viņš bija piesists krustā, seja sāpēs pārvērsta. No ērkšķu kroņa sadurstītās pieres, no šķēpa iecirstās brūces sānā, no naglu caururbtajām plaukstām un kāju pēdām, no pātagām šaustās miesas, no katras vietas viņa ķermenī straumēm plūda asinis! Bērnus šāds drausmīgs, atbaidošs skats, manuprāt, var pārbiedēt līdz nāvei. Bez tam efekta pastiprināšanai šajās gleznās bija izmantoti daži visai oriģināli palīglīdzekļi. Visapkārt gleznotajam tēlam bija novietoti īsti, reāli koka, dzelzs vai cita materiāla priekšmeti: riekšava naglu; āmurs naglu iedzīšanai; sūklis ar visu niedri, kur to uzspraust; krūzīte ar etiķi; kāpnes uzkāpšanai krustā; šķēps, ko iedūra Pestītājam sānos. Ērkšķu kronis bija novīts no īstiem ērkšķiem. Dažās baznīcu gleznās Itālijā pat vecmeistaru darbos Pestītājam un Jaunavai galvā uzmaukti apsudraboti vai apzeltīti kroņi, kas pie uzgleznotās galvas piestiprināti ar naglām. Efekts ir tikpat grotesks, cik šāda izdarība nepiedienīga.

Šur tur uz ceļmalas krogu sienām redzējām lielas, nemākulīgas freskas ar svētajiem mocekļiem, kas izskatījās līdzīgi ceļmalas krustos redzētajiem. Tas, ka viņi tik neprasmīgi uzgleznoti, viņu ciešanas droši vien neatviegloja. Mēs atradāmies pašā priesteru valstības sirdī — valstībā, kur valda līksma, garā nabaga, apmierināta neziņa, māņticība, panīkums, nabadzība, slinkums un nebeidzama, trula mazvērtības apziņa. Un mēs kaismīgi izsaucāmies: «Tā šiem ļautiņiem ari vajag!»

Lai priecājas vien kopā ar citiem lopiem, un lai die's pasarg, ka viņus kāds no šādas dzīves gribētu izkustināti Mēs uz šiem svēpētājiem ļaunu prātu neturam.

Braucām cauri neizsakāmi savdabīgām, jocīgām pilsētiņām, kādas mums ij sapņos nebūtu varējušas rādīties, pilsētiņām, kas svēti sargāja senos tikumus un snauda aizgājušu laikmetu sapnī, nespējot pat iedomāties, ka Zeme griežasl Un cilvēkiem, kas tur dzīvo, ir gluži vienalga, vai tā griežas vai stāv uz vietas.

Viņu vienīgā nodarbošanās ir ēst un gulēt, izgulēties un paēst, un mazliet pastrādāt, ja gadās draugs, kas pastāv blakus un pasargā viņus no aizmigšanas. Viņiem par domāšanu nemaksā, viņiem nemaksā par to, lai viņi uztrauktos par pasaules likteni. Viņi nav cienījami ļaudis, nav necik vērts, viņi nav mācīti, gudri un ne ar ko neizceļas, toties visu trulo mūžu viņu krūtīs valda dziļš miers, kas ir pārāks par visu saprašanu! Kā gan cilvēki, kas sevi dēvē par cilvēkiem, spēj tik zemu noslīdēt un tomēr justies laimīgi?

Mēs aiztraucāmies garām daudzām sirmām, vecām viduslaiku pilīm, blīvi apaugušām ar efejām, kas pleta savus zaļos karogus no torņiem un aizsargvaļņu robiem, kur senlaikos bija plīvojuši krustnešu karogi. Kučieris norādīja uz vienu no senlaicīgajiem cietokšņiem un sacīja (es tulkoju):

—   Vai redzat lielo dzelzs āķi, kas rēgojas sienā tieši zem sagruvušā torņa augstākā loga?

Mēs atbildējām, ka redzēt no tāda attāluma gan nevaram, bet nešaubāmies, ka āķis tur patiesi ir.

—   Nu, raugi,— viņš teica,— ir viena sena leģenda, kas saistās ar to āķi. Pirms turpat septiņsimt gadiem šitā pils piederēja augstdzimuša- jam grāfam Luidži Dženaro Gvido Alfonso di Dženovam …

—   Kāds viņam bija uzvārds?— apjautājās Dens.

—   Uzvārda viņam nebija. Viņam bija tikai tie vārdi, kurus es nosaucu. Viņa vecāki. ..

—   Bija nabadzīgi, bet krietni cilvēki — būs jau labi — sīkumiem nav nozīmes, stāstiet leģendu!

## LEĢENDA

Tajos laikos, raugi, visa pasaule bija bez mēra satraukta par Svēto kapu. Visi dižie lēņu kungi Eiropā ieķīlāja savas zemes un stiepa pie augļotājiem sudraba šķīvjus, lai apbruņotu karakalpus un piebiedrotos lielajām kristīgo armijām, un gūtu slavu Svētajos karos. Grāfs Luidži, tāpat kā visi pārējie, sagādāja naudu un vienā jaukā septembra rītā, apbruņojies ar karacirvi un pērkondimdošu kulverīnu, izjāja caur sava donžona šķēpiem un vairogiem, lai vadītu kaujā drosmīgākos kristiešu bandītus, kādi jebkad staigājuši pa Itālijas zemi. Viņam līdzi bija viņa zobens Ekskaliburs. Viņa daiļā grāfiene un mazā meitiņa raudādamas māja viņam ardievas no cietokšņa vaļņa šaujamlūkas, un viņš, sirdij laimīgi pukstot, aizauļoja.

Pa ceļam viņš iebruka kaimiņu barona pilī un ar iegūto laupījumu papildināja savu ekipējumu. Pēc nolīdzināja pili līdz ar zemi, apkāva visu ģimeni un jāja tālāk. Tādi vīri dzīvoja viņos slavenajos bruņinieku laikos. Ak, vai! Tiem laikiem nekad vairs neatgriezties!

Svētajā zemē grāfs Luidži iemantoja dižu slavu. Simt kaujās viņš metās viskarstākajā cīniņā, taču viņa Ekskaliburs vienmēr palīdzēja viņam dzīvam, jebšu bieži vien smagi ievainotam, izkļūt no briesmām. Sīrijas saulē viņa seja garajos pārgājienos iedega tumši brūna; viņš cieta badu un slāpes; viņš smaka cietumos; nīka drausmīgās mēra barakās. Un allaž jo allaž pieminēja savas mīļās mājās palicējas un par to vien domāja, vai viņām tur klājas labi. Taču sirds viņam aizvienam

sacīja: «Turi mierīgu prātu, vai gan tavs brālis nesargā tavu īpašumu!»

* * *

Atnāca un aizgāja četrdesmit divi gadi; Svētajā karā bija izcīnīta uzvara; Gotfrīds valdīja Jeruzalemē — kristiešu karavīri pacēla krusta karogu virs Svētā kapa!

Tuvojās mijkrēšļa stunda. Piecdesmit arlekīnu plīvojošos tērpos gurdi tuvojās pilij, viņi bija kājniekos, un viņu putekļiem klātās drēbes norādīja, ka viņi nākuši tālu ceļu. Viņi panāca kādu zemnieku un apvaicājās, vai varot cerēt, ka šajā pilī viņus kristīgās žēlsirdības vārdā pabaros un dos viņiem pajumti naktij, un vai viņiem varbūt laipnā kārtā atļaus uzstāties ar morālisku izrādi,— jo,— viņi sacīja,— šajā izrādē nav nekā tāda, kas varētu aizvainot vissmalkāko gaumi.

—   Žēlīgā debess!— iesaucās zemnieks.— Lūgtin lūdzu, jūsu godība, ejta ar savu ērmu cirku prom no šīs vietas — jo tālāk, jo labāk, tikai nemeklējiet pajumti šamā pilī.

—   Ko tu runā, vecais!— uzkliedza galvenais mūks.— Uz karstām pēdām paskaidro savus negantos vārdus, citādi — zvēru pie Svētās Jaunavas — tev smagi nāksies tos nožēlot.

—   Jel nomierinies, godājamo koinediant, es neteicu nekā cita kā vienīgi svētu patiesību, turklāt no visas sirds. Svētais Pāvils lai ir mans liecinieks: ja resnais grāfs Leonardo būs piedzēries, viņš jūs visus liks nomest no pils augstākā torņa! Ak, vai manu vai! Pienākuši bēdu laiki, kopš labais lielskungs Luidži vairs nevalda pilī.

—   Labais lielskungs Luidži?

—   Jā, gan, jūsu godība, jā, gan. Viņa laikos trūcīgajiem klājās labi, bet bagātos viņš paspaidīja; nodevas nebija jāmaksā, baznīctēvi viņa dāsnumā nobarojās tauki; ceļinieki nāca un gāja, neviens tiem pāri

nedarīja; un ikviens, kas vien vēlējās, tika mīļi uzņemts, varēja ciemoties viņa pajumtē,-ēst viņa maizi un dzert viņa vīnu. Bet, vai manu! Četrdesmit divi pilni gadi aiztecējuši, kopš labais grāfs aizjāja Svētajā krustakarā, un mēs neesam saņēmuši par viņu nekādas vēstis. Ļaudis runā, ka viņa kauliņi balojot Palestīnas klajumos.

—   Un tagad?

—   Tagad! Lai die's mums žēlīgs! Pilī valda cietsirdīgais Leonardo. Nodevās viņš izspiež no nabagiem pēdējo grasi, aplaupa ceļotājus, kas apstājas pie viņa vārtiem; dienas viņš pavada ķīviņos un slepkavošanā, naktis — izlaidībā un plītēšanā; baznīctēvus viņš cepina virs virtuves pavarda, un pats it jautri to dēvē par laika kavēkli. Jau trīsdesmit gadus grāfa Luidži lielmāti neviens nav redzējis, un ļaudis čukst, ka viņa esot ieslodzīta pils pagraba cietumā, jo negribot iziet pie Leonardo par sievu, viņa sakot, ka viņas mīļotais lielskungs dzīvs un viņa tļrīzāk dzīvību atdošot, nekā kļūšot tam neuzticīga. Ļaudis sačukstas arī par to, ka viņas meita tāpatiņās esot ieslodzīta. Tad nu, labie žonglieri, meklējiet gan sev atpūtas vietu citur! Labāk taču nomirt kā kristīgam cilvēkam, nekā tapt nomestam no tā augstā torņa. Palieciet sveicināti!

—   Lai dievs tev palīdz, labo zemniek, ardievu!

Komedianti tomēr nepaklausīja zemnieka brīdinājumam, bet devās taisnā ceļā uz pili.

Grāfam Leonardo tika ziņots, ka ceļojošu aktieru bars lūdz pajumti viņa namā.

—   Tas ir brangi. Novāciet viņus parastajā kārtā! Bet, pag! Man viņi noderēs. Lai nāk iekšā. No torņa viņus varēs nolidināt vēlāk vai arī… cik mums pašreiz priesteru savākts?

—   Šodien loms nav liels, labo seņjor. Viens abats un kāds ducis noskrandušu mūku — tas ir viss.

—   Velns un elle! Vai maniem tīrumiem būs jāizkalst? Sauc tos kumēdiņu rādītājus šurp! Pēc tam izcepināsi kopā ar melnsvārčiem.

Aktieri, kapuces dziļi pār acīm pārvilkuši, sanāca pilī. Nīgrais Leonardo lielmanīgi sēdēja apspriežu galda galā. Parādes zālē gar abām sienām stāvēja kāds simts apbruņotu kareivju.

—   Hei, klaidoņi!— ierēcās grāfs.— Kā jūs domājat nopelnīt viesmīlību, ko lūdzat?

—   Bargais un varenais kungs! Skatītāju pārpildītas zāles ir jūsmīgi aplaudējušas mūsu pieticīgajai mākslai. Mūsu vidū ir daudziem talantiem apveltītais Ugolino, patiesas slavas cienīgais Rodolfo, apdāvinātais mākslinieks Rodrigo. Direkcija nav žēlojusi ne pūliņus, ne naudu . ..

—   Valgu tev kaklā! Ko jūs protat? Beidz kulstīt mēli par tukšu!

—   Ai, labais kungs, mēs protam akrobātiskus trikus, esam izveicīgi ar hantelēm, staigāšanā pa virvi, bez tam kūleņu mešanā gan uz zemes,

gan gaisā, un, ja reiz jūsu augstība vēlējās zināt, es uzdrošinos atzīties, ka esam lietpratēji brīnišķīgajā, ļoti interesantajā zampilaerostatikā …

—   Aiztaisiet viņam gvelžamo! Žņaudziet viņu nost! Zvēru pie Bakha! Vai es kāds suns, ka man jāklausās tādā daudzzilbīgā dieva zaimošanā? Nē, pagaidiet! Lukrēcij, Izabella, panāciet šurp! Paskaties, ākst, uz šo dāmu un raudošo jaunavu. Pirmējo es apprecēšu, pirms stunda būs aizritējusi un otru izbarošu kraukļiem, ja viņa tūdaļ nenožāvēs asaras. Tu ar saviem klaidoņiem varēsi gādāt par jautrību kāzu dzīrēs. Atvediet priesteri!

Dāma metās pie galvenā aktiera.

—   Ai, glābiet mani!— viņa iesaucās.— Glābiet mani no likteņa, kas tūkstoškārt ļaunāks par nāvi! Paraugieties šajās bēdu pilnajās acīs, iekritušajos vaigos, izvārgušajā augumā! Paskatieties uz šo sātana roku darbu un neaizliedziet savai sirdij līdzjūtību! Palūkojieties uz šo jaunavu — uz viņas izģindušo augumu, uz nedrošo gaitu, uz bālajiem vaigiem, kur vajadzētu ziedēt rozēm un starot laimes smaidam! Uzklausiet mūs un nenocietiniet savu sirdi! Šis briesmonis ir mana vīra brālis. Viņš, kam vajadzēja kā vairogam mūs pasargāt no visa ļauna, ieslodzīja mūs sava donžona smirdīgajos kazemātos un noturēja tur veselus trīsdesmit gadus. Un kāds bija mūsu noziegums? Nekas vairāk kā vienīgi tas, ka es negribēju lauzt savu svēto solījumu, negribēju izraut no sirds kvēlo mīlestību pret to, kas Svētajā zemē cīnās kopā ar Krusta leģioniem (viņš nav pagalam — o, nē, viņš ir dzīvs!), un kļūt par šā sievu. Glābiet mūs, o, glābiet mūs, nabaga vajātās!

Viņa nokrita aktierim pie kājām un aptvēra tā ceļus.

—   Ha, ha, ha!— ierēcās negantais Leonardo.— Pie darba, priesteri!— Un viņš atrāva raudošo dāmu no tā, pie kura viņa meklēja patvērumu.— Atbildi reizi par visām reizēm: vai būsi mana sieva? Zvēru pie savas galvas: tas elpas vilciens, kurā tu izteiksi «nē», būs tavs pēdējais zemes virsū!

—   NEMŪŽAM!

—   Tad mirsti!— Un zobens izlidoja no maksts.

Ātrāk par domu, ātrāk par zibens uzliesmojumu pazuda piecdesmit mūku paltraki, un atklājās piecdesmit bruņinieki mirdzošās bruņās! Piecdesmit asu zobenu pazibēja gaisā, stājoties pretī bruņukalpiem, niknāk par visiem liesmoja Ekskaliburs, pašāvās uz augšu un, lejup krītot, izsita negantajam Leonardo ieroci no rokas.

—   Par Luidži! Par Luidži! Ohohoho!

—   Par Leonardo! Sašķaidiet tos lupatās!

—   Ak dievs, ak dievs, mans vīrs!

—   Ak dievs, ak dievs, mana sieva!

—   Mans tēvs!

—   Mana mīļā! (Aina bez vārdiem.)

Grāfs Luidži sasaistīja savam nelietīgajam brālim rokas un kājas. Palestīnas karalaukos ievingrinātajiem karavīriem bija tīrā izprieca sakapāt neveiklos bruņukalpus kotletēs un bifštekos. Uzvara bija pilnīga. Valdīja vispārēja laime. Visi bruņinieki apprecēja meitu. Līk&me. Mielasts! Finis!

—   Bet ko viņi izdarīja ar nelietīgo brāli?

—   O, neko sevišķu — tikai pakāra uz lielā āķa. Aiz zoda.

—   Aiz kā?

—   Izdūra āķi caur žaunām un muti.

—   Un atstāja tur karājamies?

—   Gadus divus.

—   Un … un viņš ir beigts?

—   Kopš seši simtrpiecdesmit gadiem vai apmēram uz to pusi.

—   Varena leģenda — vareni melots -— brauc tālāk!

Seno cietokšņa pilsētu Bergamu ar slaveno vēsturi mēs sasniedzām apmēram trīsceturtdaļstundas pirms vilciena atiešanas. Pilsētā ir apmēram četrdesmit tūkstoši iedzīvotāju, un ievērojama tā galvenokārt kā Arlekīna dzimtā pilsēta. Kad uzzinājām to, kučiera stāstītā leģenda mūsu acīs kļuva vēl interesantāka.

Atpūtušies un ieturējuši azaidu, iekāpām vilcienā laimīgi un apmierināti. Neaizkavēšos ar skaistā Gardi ezera attēlošanu, nestāstīšu arī par pili, kas savā akmens klēpī glabā tik sensenus noslēpumus, ka pat teiksmas līdz tiem nesniedzas; nerakstīšu ne par apkārtējiem karaliskajiem kalniem, kas izdaiļo apkārtni, ne par Paduju un dižciltīgo Veronu, par tās Montekiem un Kapuletiem, par tās slavenajiem balkoniem, par Romeo un Džuljetas kapu un visu pārējo, bet steigšos tieši uz seno pilsētu, kas iznira no jūras, steigšos pie Adriatika atraitnēs palikušās jaunuves.* Mēs braucām ļoti, ļoti ilgi. Taču pievakarē, kad klusēdami un gandrīz neapjēgdami, kur atrodamies, bijām iegrimuši rāmā apcerē, kas vienmēr seko dedzīgām pārrunām, kāds pēkšņi iesaucās:

VENĒCIJA!

Un patiesi — kādu līgu no mums rāmās jūras ietvarā cienīgi gulēja liela pilsēta, un tās smailes, kupolus un zvanu torņus zeltīja dūmakains saulriets.

## 22. NODAĻA. NAKTS VENĒCIJĀ * JAUTRAIS GONDOLJERS * SVĒTKI MENESNICA * VENECIJAS IEVĒROJAMĀKĀS VIETAS * AIZMIRSTA REPUBLIKU MĀTE

Šī Venēcija, kas gandrīz četrpadsmit gadsimtu bija augstmanīga, neuzvarama republika, kuras armijas iemantoja slavu, lai cīnījās, kur cīnīdamās, kuras flotes valdīja pār jūrām, bet tirdzniecības kuģi,

burām balojot vistālākajos okeānos, pārveda mājās preces no visām pasaules malām, ir pagrimusi nabadzībā, neziņā un melanholiskā nīkulībā. Pirms sešsimt gadiem Venēcija bija tirdzniecības vienvald- niece; lielākais tirdzniecības centrs, sadales punkts, no kura milzum plašā tirgošanās ar Austrumiem izpletās pa visu Rietumu pasauli. Tagad osta pamesta un bāra, noliktavas stāv tukšas, bet tirdzniecības kuģi pazuduši, no armijām un flotēm palikušas vairs tikai atmiņas. Slava mirusi, un līdz ar lielmanību sagruvušas arī kuģu būvētavas un pilis; Venēcija iegūlusi sasmakušās lagūnās, nabadzībā pagrimusi, visas pasaules aizmirsta. Uzplaukuma dienās tā pārvaldīja puspasaules tirdzniecību, ar varenā pirksta mājienu izšķīra veselu tautu labklājību vai postu, bet tagad tās pilsoņi ir pazemīgākie starp pazemīgajiem šai pasaulē — pārdod skolas skuķiem un bērniem stikla krellītes, sīklieti- ņas un lētas rotas.

Senā Republiku Māte vairs tik tikko noder par tematu tūristu nenopietnām sarunām vai tukšai pļāpībai. Gandrīz kā svētuma zaimošana šķiet saārdīt senās romantikas mirdzumu, kas mums to rāda no tālienes it kā cauri krāsainai dūmakai, noslēpjot mūsu skatienam tās sabrukumu un nabadzību. Īstenībā vajadzētu novērsties no tās skrandām, posta un pazemojuma un atcerēties vienīgi dienas, kad tā nogremdēja Kārļa Lielā kuģus*, kad pieveica Fridrihu Barbarosu* un lepnā plīvā pacēla uzvaras karogus virs Konstantinopoles mūriem.*

Venēciju mēs sasniedzām astoņos vakarā un iekāpām zārkā, kas piederēja Grand Hdtel d'Europe. Tas tiešām vairāk atgādināja zārku nekā jebko citu, bet, precīzi izsakoties, tā bija gondola. Šī tātad ir leģendārā Venēcijas gondola — burvju laiva, kurā seno laiku augstdzi- mušie kavalieri slīdēja pa mēnesnīcas apmirdzētajiem kanālu ūdeņiem, ar mīlas daiļrunīgo skatienu vērdamies patriciešu skaistuļu ilgu pilnajās acīs, kamēr zīda kamzolī tērptais līksmais gondoljers, viegliem pirkstiem skardams ģitāras stīgas, dziedāja tā, kā dziedāt spēj vienīgi gondoljers. Šī tātad ir slavenā gondola, un tas — krāšņi tērptais gondoljers! Gondolas vietā melna, ietrunējusi kanu ar sēru baldahīnu vidū, bet gondoljers — kraupains baskājis, kas apskatei atklājis tādas sava tērpa sastāvdaļas, ko bikli vajadzētu slēpt no svešām acīm. Drīz vien, pagriezies ap stūri un ieslidinājis savu katafalku drūmā grāvī, kas aizstiepās starp divām garām augstu, apdzīvošanai absolūti nepiemērotu namu rindām, līksmais gondoljers, palikdams uzticīgs savas cunftes tradīcijām, sāka dziedāt. Brītiņu es cietos, tad tomēr neizturēju un teicu:

— Paklau, Rodrigo Gonsales Mikelandželo, es esmu svētceļnieks un svešzemnieks turklāt, bet plosīt manas ausis ar tādām gaudām gan neļaušu. Ja tu tādā garā turpināsi, tad viens no mums ielidos ūdenī. Pietiek ar to, ka uz visiem laikiem iziris mans sapnis par Venēciju, par romantisko gondolu un krāšņo gondoljeru; bet tālāk šis graujošais process turpināties nedrīkst; es, lai arī pret savu gribu, samierināšos ar šo zārku un jaušu tev plivināt balto padošanās karogu, ja tev tā tīk, bet ar šo pašu izsaku asinīm izpērkamu draudu: tev nebūs dziedāt! Tai mirklī, kad tu atkal iegaudosies, tu pārlidosi pār bortu!

Man jau sāka nešaubīgi likties, ka senā dziesmu un teiksmu Venēcija pazudusi uz visiem laikiem. Taču biju pārsteidzies. Pēc dažām minūtēm ieslīdējām Lielajā Kanālā, un maigajā mēnessgaismā no jauna atmodās apdziedātā, romantiskā Venēcija. Kanāla labajā krastā garās rindās staltojās dižas marmora pilis; gondolas aši šaudījās šurp un turp, piepeši nozuzdamas neredzamās vārtu velvēs un šķērskanālos; masīvu akmens tiltu ēnas krita pār vizošajiem viļņiem. Visapkārt virmoja dzīvība un kustība, un tomēr visur valdīja dīvains, zaglīgs klusums, kas šķitās slēpjam mīlnieku un slepkavnieku darbus; un drūmās, vecās republikas ēkas, pa pusei mēnesnīcas apspīdētas, pa pusei noslēpumainā tumsā iegrimušas, arī tagad likās slepeni vērojam tieši šos darbus. Pāri ūdeņiem plūda mūzikas skaņas, un Venēcija atkal atradās savā vietā.

Aina bija burvīga — liega, sapņaina, skaista. Bet kas gan bija šī Venēcija salīdzinājumā ar Venēciju pusnaktī! Nekas. Mēs tur iegadījā- mies svētkos, lielos svētkos par godu kādam svētajam, kurš pirms trīssimt gadiem bija palīdzējis Venēcijā apturēt holeras epidēmiju, un tagad visa Venēcija bija uz ūdeņiem. Svētki bija sevišķi krāšņi — venēcieši nezināja, cik drīz viņiem atkal varbūt ievajadzēsies svētā palīdzības, jo arī pašlaik holeras epidēmija pletās plašumā. Tovakar lielajā ūdens klajā — apmēram trešdaļjūdzi platā un divas jūdzes garā — bija sabraukušas divtūkstoš gondolas, un katrā dega pa divi, pa desmit, pa divdesmit un trīsdesmit krāsainu lukturīšu un sēdēja vismaz četri cilvēki, bet citā vai vesels ducis. Cik tālu vien skatiens sniedzās, cits pie cita ņirbēja krāsaini gaismekļi — kā milzu dārzs ar raibum raibām puķēm, tikai šie ziedi nestāvēja mierā; tie nemitīgi slīdēja šurp un turp, jaucās juku jukām un vilināt vilināja ar acīm izsekot to kustības rakstu labirintam. Brīžiem gaisā izšautas raķetes spilgtā sarkanā, zaļā un zilganā atblāzma spoži apgaismoja visas apkārtējās laivas. Katra gondola, kas aizpeldēja mums garām ar augstu uzkarinātajiem lukturīšiem pusmēness, piramīdas vai bumbas veidā, kuri viesa gaismu apakšā sēdētāju jaunajās, daiļajās sejās, bija vesela glezna; tikpat burvīgi skaista glezna bija uguņu atspulgs — neskaitāmu uguņu slaidā, daudzkrāsainā, viļņu izlocītā, sagrozītā atmirdza ūdenī. Daudzi jaunu dāmu un kungu pulciņi bija skaisti izrotājuši savas greznās gondolas, kur ieturēja vakariņas, neaizmirsuši paņemt braucienā līdzi apkalpošanai frakotus sulaiņus ar baltiem kaklautiem; galdi bija klāti kā kāzu mielastam. Šajās laivās mirdzēja dārgas lampas no viņu viesistabām, no turienes, man šķiet, bija arī zīda un mežģīņu aizkari. Šinīs gondolās netrūka ne ģitāru, ne klavesīnu, jaunie ļaudis spēlēja operu mūziku un dziedāja ārijas, bet viņiem visapkārt, lai skatītos un klausītos, drūzmējās plebeji no priekšpilsētām un nomaļu kanāliem papīra lukturīšiem apkarinātās gondolās.

Mūzika skanēja visur — kori, stīgu orķestri, pūtēju orķestri, flautas — itin viss. Mani tā bija ielenkusi, no visām pusēm ieslēgusi mūzika, krāšņums un skaistums, tā pārņēmusi kopīgās ainas gaisotne, ka ari pats uzņēmu dziesmiņu. Taču, kad pamanīju, ka pārējās gondolas atvirzās nostāk un mans gondoljers taisās mesties pār bortu, es apklusu.

Svētki bija lieliski. Tie turpinājās līdz rīta gaismai, un es nekad nebiju juties tik brīnišķīgi kā visu šo nakti.

Cik jocīga veca pilsēta gan ir šī Adrijas jūras karaliene! Šauras ieliņas, milzīgas, drūmas gadsimtu miklumā nomelnējušas un daļēji ūdenī iegrimušas marmora pilis; neviena sauszemes plankumiņa; kurp acs vēršas,— nevienas ietves, kas būtu šā vārda vērts; tiklīdz iedomājaties apmeklēt baznīcu, teātri vai restorānu, jāizsauc gondola. īsta paradīze kropļiem, jo kājas cilvēkam šeit patiesi nav vajazīgas.

Pirmajās dienās es neviļus jutos kā palu pārpludinātā Arkanzasas mazpilsētā, jo arī šeit stāvošais ūdens paceļas līdz pašām namdurvīm, laivas cita pie citas piesietas tieši zem logiem vai šaudās uz priekšu un atpakaļ pa šķērskanāliem un sānkanāliem, un es neparko nespēju atbrīvoties no iespaida, ka tie ir pavasara pali, ka pēc pāris nedēļām ūdens nokritīsies un atstās dubļainas palu pēdas uz mājām, bet ielas mirks dūksnainos dubļos un būs piemētātas ar dažādu drazu.

Gaišā dienā Venēcija nav diezcik pievilcīga, bet naktī žēlsirdīgajā mēnessgaismā mitruma notraipītās pilis no jauna uzzied baltas, apdru- pušās skulptūras paslēpjas ēnā, un senā pilsēta atkal ietērpjas karaliskajā diženumā, kāds tai piemita pirms piecsimt gadiem. Tad nav grūti iztēlē ieraudzīt klusajos kanālos staltus kavalierus ar lepnu spalvu rotātās cepurēs un daiļas dāmas, kaftānos un smailpurnu kurpēs tērpušos šeilokus, kuri Venēcijas tirgoņiem aizdeva naudu, par ķīlu pieprasot bagātās galeras, Otello un Dezdemonu, Jago un Rodrigo, cēlās flotiles un uzvarām vainagotus leģionārus, kas atgriežas no kara. Nodevīgajā saules gaismā mēs Venēciju redzam sabrukušu, nabadzībā pagrimušu, bez tirdznieciskās rosmes — aizmirstu un nenozīmīgu. Taču mēnesnīcā tās diženības četrpadsmit gadsimti no jauna uzvēdī slavu, un tā atkal ir lepnākā valsts pasaulē.

Stāv jūras klaidā brinumpilsēta, kur paisums paceļ ielas, šķērsielas un atplūds atsedz marmorpilis tā, ka jūras zāles redz, kas aug uz tām. Nevienas pēdu mītas lakas nav, kas ved pils vārtos! Ceļš pār ūdeņiem, bet neredzams: mēs, atstājuši zemi, drīz kā kuģinieki stūrējām, ikbrīd no vienas ielas otrā veroties, kā sapnī slīdot, garām kupoliem kā mošejām, un cildiem portikiem, un pieminekļiem staltiem debess zilgmē; gar greznu namu rindām, kuru vaigs vēl seno slavu staro, lai gan laiks ir dažai pilij pieskāries, tak šķiet, ka tāpēc vien, lai vēl i tagad viedam, cik dižens bijis celtnieks mākslinieks.*

Ko vispirmām kārtām apskatīt Venēcijā? Protams, Nopūtu tiltu un katedrāli, tad plašo Sv. Marka laukumu, Bronzas zirgus un slaveno Sv. Marka lauvu.

Mēs gribējām iet uz Nopūtu tiltu, bet nokļuvām vispirms Dodžu pilī, ēkā, kurai, gluži dabiski, pieder ievērojama vieta Venēcijas poēzijā un teiksmās. Senās republikas Senāta zālē mums nogura acis, skatot akriem Tintoreto un Paolo Veronezes vēsturiskās gleznas, taču tajās mūs nekas sevišķi neaizkustināja, izņemot vienu lietu, kas stipri satrauc visus ārzemniekus, proti, melns četrstūris portretu galerijas vidū. Visapkārt lielajai zālei pie sienām garā rindā izvietotas Venēcijas dodžu ģīmetnes (godājami sirmgalvji garām, baltām bārdām, jo no trīssimt senatoriem, kas kandidēja uz augsto amatu, par dodžu parasti ievēlēja visvecāko) un zem katra portreta cildinošs paraksts, līdz nonākam pie tās vietas, kur vajadzētu atrasties Marino Faļjeri* ģīmetnei, bet šī vieta ir tukša un melna, izņemot īso piezīmi, ka nodevējs par savu noziegumu sodīts ar nāvi. Man šķiet gaužām nežēlīgi turēt pie sienas šo apkaunojošo uzrakstu, kad tas nabags guļ kapā jau piecsimt gadu.

Gigantu kāpņu augšējā laukumiņā, kur nocirta galvu nodevējam Marino Faļjeri un kur senajos laikos kronēja dodžus, mums parādīja akmens sienā divas šauras spraugas, divas šķietami nevainīgas, nenozīmīgas spraugas, kam nezinātājs nemūžam nepievērstu uzmanību, taču tās bija drausmīgās Lauvu rīkles! Galvu vairs nebija (tās nocirta franči, kad bija okupējuši Venēciju)*, bet šīs bija rīkles, pa kurām daudzkārt nakts melnumā, ienaidnieka rokas sūtīta, slepeni lejup noslīdēja anonīma apsūdzība, kuras dēļ dažam labam nevainīgam cilvēkam pēc tam vajadzēja pāriet pār Nopūtu tiltu un kāpt lejā kazemātā, kurā ieejot nevienam vairs nebija cerības jel kad vēl ieraudzīt saules gaismu. Tas notika tajās senajās dienās, kad Venēcijā valdīja tikai patricieši — vienkāršajai tautai vēlēšanās balsstiesību nebija un nebija arī nekādu citu tiesību. Pilsētā bija pusotra tūkstoša patriciešu; no tiem izvēlēja trīssimt senatorus; no senatoriem izvēlēja dodžu un Desmitu padomi, bet Desmitu padome aizklātā balsošanā izvēlēja Triju padomi. Tie visi bija valdības spiegi, un arī katrs spiegs tika savukārt izspiegots. Cilvēki Venēcijā sarunājās klusu, neviens neuzticējās kaimiņam, dažkārt pat brālim. Neviena dzīva dvēsele nezināja Triju padomes sastāvu — to nezināja pat senāts, to nezināja pat dodžs; baismā tribunāla locekļi satikās naktī, slepenā telpā, maskās, un no galvas līdz kājām ģērbušies sarkanos, garos tērpos un nepazina cits citu, ja nu vienīgi pēc balss. Viņu uzdevums bija piespriest sodu par smagiem politiskiem noziegumiem, un viņu spriedums nebija pārsūdzams. Pietika ar vienu galvas mājienu bendem. Nāvei nolemto aizveda uz īpašu zāli, bet no turienes pa gaiteni līdz aizsegtajam Nopūtu tiltam, pāri tam uz kazemātu un nāvi. Šā gājiena laikā viņu dabūja redzēt vienīgi viņa pavadonis. Ja tajos laikos kādam bija ienaidnieks, tad visgudrāk bija iemest Lauvas mutē Triju padomei adresētu zīmīti ar šādu saturu: «Šim cilvēkam prātā sazvērestība pret valdību.» Ja arī drausmīgais triumvirāts neatrada apsūdzībai nekādus pierādījumus, tad deviņos no desmit gadījumiem apsūdzēto tomēr notiesāja, pamatojoties uz to, ka viņš ir īpaši bīstams nelietis, ja sazvērestība tik viltīgi izdomāta, ka to nav iespējams atklāt. Nebija gaidāms, ka tajos nežēlīgajos laikos maskēti tiesneši un maskēti bendes, kuru rokās bija neierobežota vara un kuru spriedums nebija pārsūdzams, būtu ar mieru apžēlot cilvēkus, ko turēja aizdomās, kaut arī nespēja pierādīt viņu vainu.

Izgājām cauri Desmitu padomes zālei un iegājām ellei līdzīgajā Triju padomes alā.

Tur vēl joprojām atradās galds, pie kura viņi bija sēdējuši, saglabājušās ari plātnes, uz kurām bija stāvējuši maskās tērptie inkvizitori un bendes — sastinguši, klusējot, līdz saņēma asiņaino pavēli, un, ne vārda nebilduši, kā daždien nepielūdzamas mašīnas, kas viņi īstenībā arī bija, ņēmās to izpildīt. Freskas uz sienām bija šai vietai ārkārtīgi piemērotas. Visos pārējos pils salonos, gaiteņos un lielajās parādes zālēs sienas un griesti bija spoži zeltīti un bagātīgi rotāti ar skaistiem reljefiem un galantām gleznām, kas atainoja Venēcijas uzvaras, venēciešu sūtņus citzemju galmos, tur ienācēju svētsvinīgi sveica Svētās Jaunavas un Pestītāja attēli, dažādi svētie gleznās sludināja mieru zemes virsū, bet šeit drausmīgā pretmetā bija vienīgi gleznas, kurā- atainota nāve un neizsakāmas ciešanas: kas vēl bija dzīvs, tapa nežēlīgi spīdzināts, kas pagalam, tas gulēja, asinīm noplūdis, sakropļots, ar nāves mokās pārvērstu seju!

No pils līdz drausmīgajam cietumam ir tikai viens solis — pār šauro kanālu, kas šķir vienu no otra, gandrīz var pārlēkt. Smagnējais Nopūtu tilts šķērso kanālu otrā stāva augstumā; tiltu sedz tunelis — cilvēks, kas pa to iet, nav redzams. Tilts ir gareniski sadalīts divos koridoros: pa vienu gāja tie, kam bija piespriests viegls sods, bet pa otru gurdi vilkās nelaimīgie, kuriem Triju padome bija piespriedusi ilgas mokas un pilnīgu aizmirstību vai arī ātru, noslēpumā tītu nāvi. Apakšā zem ūdens līmeņa mums kvēpstošu lukturu gaismā parādīja miklās kameras ar biezajiem mūriem, kurās daudzu lepnu patriciešu mūžu lēnām saēda gadiem ilgas ciešanas galējā vientulībā — bez gaisa, bez gaismas, bez grāmatām; tur viņi nonīka kaili, neskūti, nesukāti, kukaiņu apsēsti; mēle aizmirsa savu uzdevumu, jo nebija neviena, ar ko sarunāties; dienu un nakšu skaits sajuka, viss nogrima vienā mūžīgā naktī, kur itin nekas nenotika: cietumnieks bija atšķirts no visām pazīstamajām, līksmajām dzīves skaņām, aprakts kapa klusumā; savu bezspēcīgo draugu aizmirsts uz visiem laikiem — gan pats, gan viņa neizzināmais liktenis, līdz beidzot zūd atmiņa, un viņš vairs nezina, kas viņš tāds, kā šeit nokļuvis; bez domām un saprāta, viņš apēd maizi un izdzer ūdeni, ko kamerā iestumj neredzamas rokas, neapgrūtina vairs salauzto garu ar cerībām, bailēm un ilgām pēc brīvības; negrebj vairs sienā veltīgas lūgšanas un apsūdzības liktenim, jo neviens, ari viņš pats, nevar tās izlasīt, un pamazām iegrimst bezcerību apātijā, plānprātībā, ā-rprātā! Šīs sienas varētu izstāstīt daudz bēdīgu stāstu, ja prastu runāt. »

Mazā, šaurā gaitenītī mums parādīja vietu, uz kurieni maskām aizsegusies bendes nakts melnumā nogādāja daudzus ieslodzītos, kas bija smakuši kazemātos, līdz viņus bija aizmirsuši visi, tikai ne viņu soģi; nelaimīgos nožņaudza ar virvi vai iešuva maisā, pa šauru lodziņu iestūma laivā, aizveda uz kādu nomaļu vietu un noslīcināja.

Apmeklētājiem rāda arī moku rīkus, ko izmantoja Triju padome, lai izspiestu no apsūdzētajiem noslēpumus: riebīgas mašīnas īkšķu sašķaidī- šanai; moku krēslu, kurā cietumnieku iesēdināja tā, ka viņš nespēja pakustēties, un pilienu pa pilienam pilināja viņam uz galvas ūdeni, līdz mokas kļuva neizciešamas; velnišķīgu tērauda ierīci, kurā iespīlēja upura galvu kā riekstu un ar skrūvi lēnām piegrieza arvien ciešāk. Tur vēl tagad redzami sen, sen pilējušu asiņu traipi, bet blakus atradās cilnis, uz kura spīdzinātājs varēja ērti atspiest elkoni, lai, pieliecies un galvu piešķiebis, dzirdētu mocekļa vaidus.

Mēs, protams, devāmies apskatīt arī Venēcijas kādreizējās slavas ievērojamo pieminekli, kura klons tūkstoš gados ir plebeju un patriciešu kāju izmīdīts un salauzīts, proti, Sv. Marka katedrāli. Visa celtne būvēta no augstvērtīga marmora, kas tika atvests no Austrumiem; šajā ēkā nav izmantoti nekādi pašmāju materiāli. Katedrāles mūžsenais vecums spēj ieinteresēt pat visvienaldzīgāko ārzemnieku; tādēļ un tikai tādēļ arī es interesējos par šo katedrāli. Mani nespēja sajūsmināt rupjā mozaīka, nepievilcīgā bizantiešu arhitektūra un katedrāles interjera piecsimt kolonnas, kurām marmors vests no piecsimt lauztuvēm. Te viss ir nodilis, katrs akmens bloks nodeldēts tik gluds, ka gandrīz zaudējis formu no dievlūdzēju roku un plecu pieskārieniem, no tiem, kas aizgājušajos gadsimtos šeit bezdarbībā dievbijīgi kvernējuši, tad nomiruši un aizgājuši pie vel… nē, es gribēju teikt — vienkārši nomiruši.

Zem altāra paglabāti Sv. Marka un, cik man zināms, arī Mateja, Lūkasa un Jāņa pelni. Šīs relikvijas Venēcijā tur augstāk par visu pasaulē. Kopš četrpadsmit gadsimtiem Sv. Marks ir pilsētas patrons. Pilsētā, šķiet, viss ir nosaukts viņa vārdā vai tā, lai vismaz kaut kā atgādinātu viņu, saistītu ar viņu tik, lai pazīšanās būtu kaut sasveicināšanās robežās. Būt labās attiecībās ar Sv. Marku — tas, liekas, ir katra venēcieša godkārības augstākais mērķis. Stāsta, ka Sv. Markam piederējis piejaucēts lauva, kuru tas ņēmis visur līdzi: kurp gāja Sv. Marks, turp gāja arī lauva. Tas bija viņa draugs, aizstāvis un bibliotekārs. Tādēļ Spārnotais lauva ar ķetnu uz atvērtas Bībeles ir vecās pilsētas iemīļotākā emblēma. Lauvas ēna no Venēcijas visvecākā pīlāra Sv. Marka laukumā krīt pār brīvo pilsoņu pūļiem, kā kritusi jau daudzus gadsimtus. Spārnotais lauva atrodams visur, un neviens nešaubās, ka tur, kur ir Spārnotais lauva, nevienam nekas ļauns nevar notikt

Sv. Marks nomira Aleksandrijā, Ēģiptē. Man liekas, viņš tika nomocīts. Taču tam nav nekā kopīga ar leģendu, kuru gribu pastāstīt. Venēcijas dibināšanas laikā — aptuveni četrsimt piecdesmit gadu pēc Kristus dzimšanas (jo Venēcija ir krietni jaunāka par visam citām Itālijas pilsētām)— kāds priesteris noredzēja šādu sapni: eņģelis viņam sacījis, ka pilsēta nekad necelsies varenībā citu zemju vidū, iekātn Sv. Marka mirstīgās atliekas nebūs atvestas šurp; pīšļi jāiegūst, jāatved uz pilsētu un jāiegulda varenas baznīcas pamatos; un, ja venēcieši jel kad pieļaus, ka tie no šīs jaunās miera vietas tiktu aizvesti, Venēcija tai pašā dienā pazudīs no zemes virsas. Priesteris palaida savu sapni tautā, un kopš šī brīža venēcieši nedevās mierā, lai atrastu Sv. Marka mirstīgās atliekas. Ceļā devās ekspedīcija pēc ekspedīcijas, bet panākumus neguva. Tomēr pilsēta četrsimt gadus neatteicās no iecerētā nodoma. Beidzot astoņsimt un kaut kādā gadā ar viltu izdevās ieceri īstenot. Kādas Venēcijas ekspedīcijas vadītājs nomaskējās, nozaga skeletu, sadalīja to pa atsevišķiem kauliem un paslēpa kaulus ar cūku taukiem pildītos grozos. Muhameds saviem ticīgajiem stingri piekodinājis riebumā novērsties no visa, kas saistīts ar cūkgaļu, un tā nu notika, ka kareivji, apturējuši kristieti pie pilsētas vārtiem, tikai palūkojušies grozos ar dārgo saturu, tad saviebušies, novērsušies no pretīgajiem taukiem un palaiduši viņu iet savu ceļu. Kaulus apbedīja lielās katedrāles velvē, kas tik ilgus gadus bija tos gaidījusi, un tā nu Venēcijas drošība un dižums bija garantēti. Un vēl šobaltdien Venēcijā ir cilvēki, kas tic: ja šie svētie pīšļi kādu dienu taptu nozagti, vecā pilsēta izgaistu kā sapnis, un tās pēdas uz mūžiem nogrimtu jūrā, kur zūd jebkura piemiņa.

## 23. NODAĻA. SLAVENĀS GONDOLAS * GONDOLA BEZ ROMANTIKAS. *  LIELAIS SK. MARKA LAUKUMS UN SPĀRNOTAIS LAUVA. *   SNOB1 SAKĀS MĀJĀS UN ĀRZEMĒS * DIŽO NELAIĶU KAPENES * UZBRUKUMS VECMEISTARIEM * KONTRABANDAS GIDS * KONSPIRĀCIJA * ATKAL CEĻA

Venēciešu gondola slJd veikli un graciozi kā čūska. Tā ir divdesmit līdz trīsdesmit pēdu gara, šaura un dziļa kā kanu; tās smailais priekšgals un pakaļgals paceļas virs ūdens kā mēnessirpja ragi, tikai mazāk izliekti.

Priekšgals izrotāts ar tērauda seksti, pie kuras piestiprināts kaujascir- vis, kas draud pāršķelt garām braucošās laivas uz pusēm, taču tas nekad netiek darīts. Gondolas nokrāsotas melnas, jo Venēcijas ziedu- laiku zenītā tās dažkārt kļuva pārāk greznas, un senāts izdeva pavēli, ka šāda plātīšanās jāizbeidz, ka gondolām jābūt svinīgi melnām un bez jebkāda rotājuma. Ja mums izdotos uzzināt īsto patiesību, tad droši « vien noskaidrotos, ka bagātie plebeji sāka pārāk vīzdegunīgi dižoties patriciešu priekšā Lielajā Kanālā un bija nepieciešams bargs aizliegums, lai viņiem norādītu robežas. Aiz cieņas pret slaveno pagātni drūmā tradīcija palikusi spēkā vēl šobaltdien, kaut arī likums savu spēku jau sen zaudējis. Lai tad tā arī paliek. Melns ir sēru krāsa. Venēcija sēro.

Laivas pakaļgals ir nosegts, uz tā stāv gondoljers. Viņam ir viens pats airis — gara kārts ar" lāpstveida galu, jo viņš stāv gandrīz nesaliecies. Virs labā borta planšīra piestiprināts pusotras pēdas garš koka mietiņš ar diviem izliekumiem vienā un vienu izliekumu otrā pusē. Pret mietiņu gondoljers atspiež irkli, maina to pēc vajadzības, pārlikdams to uz mietiņa otru pusi un iemaukdams kādā no izliekumiem atkarībā no tā, uz kuru pusi laiva jāpagriež, un es nevaru vien noskatīties un nobrīnīties, kā viņam izdodas padot laivu atpakaļ, nobremzēt, šauties taisni uz priekšu vai strauji pagriezties ap stūri tā, lai airis neizrautos no seklās iedobes. Man šķiet, ka es vairāk interesējos par gondoljeru apbrīnojamo māku nekā par skulptūrām rotātajām pilīm, kurām slīdam garām. Dažkārt viņš pagriež laivu tik cieši ap stūri vai par mata platumu no citas gondolas, ka man, kā mēdz teikt bērni, uzmetas zosāda, gluži kā cilvēkam, kam garām braucoši rati aizķer elkoni. Bet viņam viss līdz pēdējam sīkumam aprēķināts, un viņš lavierē pā Brodvejam līdzīgo satiksmes mudžekli ar pieredzējuša kučiera vieglo roku. Viņš nekad nekļūdās.

Reizēm mēs traucamies pa lielajiem kanāliem tik strauji, ka tikko atliek laika pamest īsus skatienus parādes durvīs, turpretī pa tumšiem

šķērskanāliem pilsētas nomalēs slīdam svinīgi, kā jau piedienas klusumā, pelējuma smakā, stāvošajos, ar aļģēm aizaugušajos ūdeņos, neapdzīvotu māju tuvumā un vispārējā pamirušajā pamestībā, kur var nodoties nopietnai apcerei.

Gondoljers tomēr ir gleznains, kaut arī nav tērpies atlasa kamzolī, ar spalvu rotātu cepuri galvā un šaurām zīda biksēm kājās. Viņa izturēšanās ir lepna; viņš ir viegls un kustīgs, visas kustības viņam graciozas. Kad viņa garā laiva un skaistais augums uz paaugstinājuma laivas pakaļgalā pagriezti pret vakara debesīm, izveidojas svešzemnieka acīm neparasta un tīkama aina.

Spilvenos atlaidušies, aizkarus atvilkuši, sēžam kajītē un smēķējam vai arī noskatāmies uz garām slīdošajām laivām, namiem, tiltiem, cilvēkiem un jūtamies daudz labāk nekā mājās, kratīdamies ratos pa apaļajiem bruģakmeņiem. Šī ir maigākā, tīkamākā pārvietošanās iespēja, kādu jebkad esam pazinuši.

Tomēr liekas dīvaini, ļoti dīvaini — redzēt, ka laivu izmanto kā privātu pajūgu. Noskatāmies, kā komersanti iznāk pa parādes durvīm, iekāpj gondolā gluži kā omnibusā un aizbrauc uz savu kantori.

Redzam jaunas dāmas stāvam pie namdurvīm, atvadoties saskūpstāmies, pavēdinām vēdekļus un sakām: «Atnāc labi drīz, katrā ziņā atnāc, tu esi mūs pavisam aizmirsusi. Māte mirst vai nost, kā grib tevi redzēt — mēs taču nupat pārvācāmies uz jauno māju — tur ir tik burvīgi! Pasts un baznīca tik tuvu — un Jauno kristīgo vīriešu apvienība arī; mums ir brīnišķīgas makšķerēšanas vietas, sētas pusē mēs rīkojam lādas sacensības peldēšanā — o, tev katrā ziņā jāat- brauc — turklāt iznāk tik tuvu, un, ja tu vēl brauktu taisni gar Sv. Marku un caur Nopūtu tiltu, tad taisni ārā uz Santa Maria dei Frari baznīcu, pēc tam iebrauktu Lielajā Kanālā, kur taču nemaz nav straumes .. .— atbrauc gan, Sallimarija, uz redzīti, uz redzīti!» Un tad mazā liekule notipina pa kāpnēm, ielec gondolā un klusītēm nopurpina: «Neciešamā vecmeita, jācer, ka viņa neatbrauks!» un aizslīd; bet otra jaunkundze, pirms aizcērt durvis, noteic: «Paldies dievam, tas nu būtu pārciests, bet laikam jau nebūs glābiņa, vajadzēs vien aizbraukt pie tās pļāpukules.» Cilvēki ir vienādi visā pasaulē. Mēs redzam biklu jaunekli ar nesen sadīgušām ūsiņām, kupliem matiem, trūcīgām smadzenītēm, elegantu uzvalku mugurā piebraucam pie viņas tēva mājas, norīkojam kučieri piestāt un pagaidīt, bet tad saskrienamies ar «veco kungu» uz paša sliekšņa, dzirdam viņu apjautājamies, kurā ielā atrodas Jaunā britu banka, it kā tas būtu īstais iemesls, kura dēļ viņš te gadījies… tad redzam viņu ielecam atpakaļ gondolā un aizbraucam. Izbiedētā sirds saskrējusi papēžos! Bet tad pamanām viņu atgriežamies un pa aizkaru spraudziņu noskatāmies, kā pazūd «vecā kunga» gondola; tai pašā mirklī pa durvīm izskrien viņa Zuzanna, notrillina veselu āriju itālisku mīļvārdiņu un kopā ar viņu aizvizinās pa ūdens alejām Rialto virzienā.

Redzam dāmas, kas visparastākajā kārtā dodas iepirkties, redzam tās slīdam no ielas ielā, no veikala uz veikalu, gluži tāpat kā visur citur pasaulē. Taču šeit viņas nevis personisko karieti, bet gan gondolu atstāj pie stūra pāris stundu pagaidīt, kamēr pašas liks laipnajiem, jaunajiem pārdevējiem izcelt no plauktiem tonnām zīda, samta un antīkā muarē auduma, un citas tamlīdzīgas preces; pēc tam viņas nopērk paciņu kniepadatu un iras tālāk atbalstīt kādu citu tirdzniecības firmu. Pirkumu viņas pēc jaukā, vecā paraduma allaž liek piegādāt mājās. Cilvēka daba ir un paliek gaužām vienāda visā pasaulē; un, kad redzu, kā venēciešu dāma ieiet veikalā, nopērk zilu lentīti desmit centu vērtībā un liek to nogādāt viņai uz mājam liellaiva, tad man šķiet, ka atrodos savā mīļajā dzimtajā pusē. Ai, tieši šie cilvēciskie sīkumi svešajās zemēs spēj aizkustināt līdz asarām.

Redzam mazas meitenītes un puisēnus aukļu pavadībā dodamies ieelpot svaigu gaisu. Redzam veselas ģimenes, svētdienas drānās ģērbušās, ar lūgsnu grāmatām un rožukroņiem rokā iekāpjam gondolā un aizslīdam uz baznīcu. Un pusnaktī redzam atveramies teātru durvis un izlaižam laukā veselu spietu jautru, jaunu, skaistu cilvēku; dzirdam gondolu kučieru saucienus, vērojam nepacietīgos pasažierus salecam laivās un laivas aiztraucamies pa mēness apspīdētajiem kanāliem; redzam tās citu pēc citas pazūdam šķērsielās; līdz mums atlido tālīni smiekli un atvadu vārdi; kad šis dīvainais karnevāls beidzies, mums paliek vairs tikai vientuļš vizoša ūdens klajš, majestātiskās celtnes, melnum melnas ēnas, mēnesnīcā iznirstošas ērmīgas akmens sejas, pamesti tilti un nekustīgas, noenkurotas laivas. Un pāri visam klājas noslēpumainais, zaglīgais klusums, kas tik brīnišķīgi piedienas vecajai, sapņos iegrimušajai Venēcijai.

Esam ar savu gondolu bijuši gandrīz visur. Esam sapirkušies stikla krelles un atklātnes veikalos un vaska svecītes Sv. Marka laukumā. Par laukumu jāstāsta īpaši. Vakaros lielajā laukumā sanāk vai visa Venēcija. Laukuma vidū spēlē militāri orķestri, gar abām malām neskaitāmos pāros pastaigājas dāmas un kungi; veseliem bariem viņi plūst uz vecās katedrāles pusi pie slavenā torņa, kura galā uzstatīts Sv. Marka Spārnotais lauva, tad dodas tālāk, kur piesietas laivas; citas laivas tikpat lielā skaitā piestāj pie laukuma, un jaunie atbraucēji piebiedrojas lielajam staigātāju baram. Starp promenādi un ietvēm pie maziem galdiņiem cilvēki sasēduši simtu simtiem, smēķē, ēd granītu (tas ir saldējuma tuvs radinieks); uz ietvēm daudzi dara to pašu. Veikalu skatlogi lielo namu apakšstavos trijās laukuma pusēs spoži apgaismoti, gaisu pilda mūzikas skaņas un jautras balsis: kopaina ir tik spilgta, dzīvīga un līksmes pārpilna, ka nekā vairāk nevar vēlēties. Mums tas viss varen patīk. Daudzas jaunās sievietes ir izcili glītas un ģērbjas ar izsmalcinātu gaumi. Mēs pamazām un ar lielu piepūli radināmies pie sliktām manierēm, mācāmies skatīties viņām tieši sejā — ne tādēļ, ka tas tnums sagādā prieku tā uzvesties, bet tādēļ, ka šajā zemē valda tādi tikumi, un stāsta, ka meitenēm tas patīkot. Mēs gribam apgūt visas savdabīgās, ārzemnieciskās parašas visās svešajās zemēs, jo tad, mājās atgriezušies, varēsim, kā nākas, «izrādīties» un pārsteigt cilvēkus. Ar īpatnējo, ārzemniecisko uzvešanos, no kuras vairs nespējam atbrīvoties, gribam modināt skaudību savos draugos, kas nav ceļojuši pa svešām zemēm. Visi mūsu kuģa pasažieri pēc tā vien dzenas — tai pašā nule minētajā nolūkā. Laipnais lasītājs, pirms nebūs pabijis ārzemēs, nekad, nekad neuzzinās, par kādu pirmšķirīgu ēzeli viņš var pārvērsties. Es tā runāju, protams, pieņemot, ka laipnais lasītājs nav ārzemēs bijis un tādēļ ari nav pirmšķirīgs ēzelis. Ja situācija ir citāda, es lūdzu piedošanu un, izstiepis pretī draudzīgu roku, saucu viņu par savu brāli. Kad būšu atgriezies no šā ceļojuma, es ar sajūsmu sveikšu manai sirdij tuvu otru ēzeli.

Šajā sakarā atļaujiet piezīmēt, ka Itālijā ir amerikāņi, kas trijos mēnešos paguvuši aizmirst mātes valodu — tā viņiem pazudusi Francijā. Viņi pat nespēj vairs angliski ierakstīt savu adresi viesnīcas anketā. Par skaidru pierādījumu piedāvāju lasītājam pašrocīgus izrakstus (vārds vārdā) no viesnīcas reģistrācijas žurnāla kādā Itālijas pilsētā:

Džordžs P. Mortons, et fils, d'Amerique't .

Dž. Elsvorts Beikers, tout de suite de France, place de naissance Amerique, destination la Grand Bretagne6 .

Man ļoti patīk šādas sugas ļaudis. Viena no mūsu kuģa pasažierēm stāsta par savu paziņu, kas astoņas nedēļas pavadījis Parīzē, tad atgriezies mājās un uzrunājis savu tuvāko un senāko draugu Herbertu par misteru «Er-bēru». Tūliņ gan atvainojies un piebildis: «Dieva vārds, tas ir gluži trāki, bet es tur nevāru nekā līdzēt — esmu tā pieradis sarunāties vienīgi franciski, mīļo Erbēr — sasodīts, atkal!— tā esmu pieradis pie franču izrunas, ka nevāru no tās atbrīvoties. Tici man, tas ir drausmīgi nepatīkami.» Šis amizantais idiots, kura uzvārds bija Gordons, ļāva, lai viņu uz ielas trīsreiz pasauc, pirms viņš uz saucienu pagriezās, tūkstoškārt atvainojās un paskaidroja, ka tā esot pieradis dzirdēt uzrunu «mesjē Gor-r-dong» ar ļoti uzsvērtu «r», ka paguvis aizmirst sava uzvārda sākotnējo skaņu! Pogcaurumā viņš nēsāja rozi un sveicināja pa franču modei, piešaujot divus pirkstus pie pieres virs iedegunes; parastā angliskā sarunā pieminot Parīzi, viņš sacīja «Perrī»; no krūšu kabatas viņam parasti rēgojās ārā ar ārzemju pastmarkām aplīmēts aploksnes gals; viņš bija uzaudzējis ūsas un smailbārdiņu un vēl citādi nopūlējās, lai tikai piepildītu savu ilgu sapni — panāktu, ka citi saskatītu viņā līdzību ar Luiju Napoleonu, un dziļā, ne ar ko neizskaidrojamā pateicībā slavēja Radītāju, ka iznācis tieši tāds, kāds ir, un laimīgs turpināja savu sīko dzīvīti tādā garā, it kā dižais Visuma Arhitekts būtu pašrocīgi viņu izveidojis.

Padomājiet par mūsu Vaitkombiem un Einsvortiem, par mūsu Viljamsiem, kas ārzemju viesnīcu reģistrācijas žurnālos sniedz par sevi datus kļūdainā franču valodā. Mājās mēs apsmejam angļus par to, ka viņi tik stūrgalvīgi turas pie savām nacionālajām parašām un dzīvesveida, bet no šejienes, no ārzemēm, mēs viņiem to piedodam. Nav patīkami vērot, ja amerikāņi svešā zemē lielās ar savu tautību, bet jo pretīgāk ir redzēt, ka viņi sevi padara par bezdzimuma radījumiem, kas nav ne cepti, ne vārīti, par nožēlojamiem franču hermafrodītiem!

Visā Venēcijā apmeklēto baznīcu, gleznu galeriju un tamlīdzīgu iestādījumu garajā sarakstā gribu izcelt vienu vienīgu — Santa Maria dei Frari baznīcu. Tā, cik man zināms, ir apmēram piecsimt gadu veca un uzcelta uz miljons divsimt tūkstoš pāļiem. Tajā zem lieliskiem pieminekļiem atdusas Kanova un glabājas Ticiāna sirds. Ticiāns nodzīvoja gandrīz līdz simt gadiem. Tajā laikā plosījās mēris, kas nogalēja piecdesmit tūkstoš dzīvību, un par lielo godu, kādā turēja dižo mākslinieku, liecina fakts, ka viņu vienīgo tajā šausmu un nāves brīdī valdība atļāva publiski apbedīt.

Šajā baznīcā uzstādīts piemineklis arī dodžam Foskari, kuru uz laiku laikiem slavenu padarīja lords Bairons, kas zināmu laiku dzīvoja Venēcijā.

Dodžam Džovanni Pezaro uzceltais piemineklis šajā pašā baznīcā uzskatāms par īstu kuriozitāti kapu pieminekļu celtniecībā. Tas ir astoņdesmit pēdu augsts un līdzinās fantastiskam pagānu templim. To balsta četri milzu auguma nūbieši — melni kā nakts, tērpti baltās marmora drānās. Melnās kājas ir basas, un cauri piedurkņu un bikšu šķēlumiem viežami no spīdīga melna marmora veidotie ķermeņi. Mākslinieks bijis tikpat asprātīgs, cik viņa darinātais kapa piemineklis absurds. Divi bronzas skeleti tur pergamenta ruļļus, bet divi lieli drakoni balsta sarkofāgu. Un pašā augšā visu šo ērmību vidū sēž nelaiķa dodžs.

Šai baznīcai piederīgajā konventā glabājas Venēcijas valsts arhīvi. Mēs tos nedabūjām redzēt, bet stāsta, ka tajos esot miljoniem dokumentu. «Tajos vismodrākā, vispiesardzīgākā, visaizdomīgākā valdība, kāda jebkad pastāvējusi, kas visu rakstīja uz papīra, bet ne par ko nerunāja balsī, gadsimtos savākusi liecības par itin visu.» Arhīvi aizņem gandrīz trīssimt telpu. To vidū ir gandrīz divi tūkstoši ģimeņu, klosteru un konventu arhīvi. Tur glabājas Venēcijas tūkstoš gadu slepenā vēsture — sazvērestības, slepenās tiesas prāvas, politisko slepkavību dokumenti, nolīgtiem spiegiem un maskētiem slepkavām dotie uzdevumi — gatava viela drausmu un noslēpumu romāniem.

Jā, man patiesi šķiet, ka Venēcijā esam redzējuši visu. Vecajās baznīcās redzējām tādu daudzumu dārgu un mākslinieciski vērtīgu kapavietu rotājumu, kādi mums ne sapņos nebūtu rādījušies. Esam stāvējuši šo seno svētnīcu bijības apdvestajā puskrēslā, no visām pusēm Venēcijas dižo nelaiķu apputējušo pieminekļu un statuju ielenkti, līdz mums sāka likties, ka slīdam arvien tālāk atpakaļ svinīgajā pagātnē un iejūkam šo senatnē dzīvojušo cilvēku vidū. Visu laiku atradāmies tādā kā pusnomoda sapnī. Citādi es šīs izjūtas neprotu nosaukt. Daļa mūsu būtnes joprojām palika deviņpadsmitajā gadsimtā, bet tā otra daļa šķita kaut kādā neizprotamā veidā kavējamies desmitā gadsimta rēgu vidū.

Esam skatījuši slavenas gleznas, līdz mūsu acis pagura, tajās veroties, un liedzās saskatīt kaut ko interesantu. Vai par to jābrīnās, kad Palmas Jaunākā gleznu vien Venēcijā ir tūkstoš divi simti, bet Tintoreto gleznu — pusotra tūkstoša; kad piedevām tādā pašā atbilstošā daudzumā ir Ticiāna un citu mākslinieku darbi? Esam redzējuši Ticiāna slaveno «Kainu un Ābelu», viņa «Dāvidu un Goliātu», viņa «Ābrama upuri». Esam redzējuši Tintoreto milzīgo gleznu, kas ir septiņdesmit četras pēdas gara, un es nezinu, cik vēl pēdu augsta, un mums tā likās patiesi apjomīga glezna. Esam redzējuši pietiekami daudz mocekļu un pietiekami daudz svēto, lai pasaule būtu pilnīgi iztīrīta no visa ļauna. Man varbūt nevajadzētu atzīties, bet, tā kā Amerikā cilvēkam nav iespējas kļūt par mākslas kritiķi, bet Eiropā, uzturoties tikai dažas nedēļas, nevarēju apgūt vajadzīgās zināšanas, man ir pilnas tiesības, kad nu esmu pienācīgi atvainojies, atklāt: kad biju redzējis vienu no šiem mocekļiem, man likās, ka esmu redzējis visus. Visi ir līdzīgi kā vienas ģimenes locekļi — vienādi raupji ir mūku tērpi un sandales, vienādas skūtās galvas, vienāda poza, turklāt visi pavērsuši acis pret debesīm, un visiem sejā ir tas, ko Einsvorti, Mortoni un Viljamsi et fils' dēvētu par «ekspresiju». Es neprotu šajos kvaziportretos saskatīt nekā tāda, kas mani aizkustinātu vai spētu dziļāk ieinteresēt. Ja dižais Ticiāns būtu bijis apveltīts ar paredzēšanas

' .. .un dels (fr.).

spēju, ja būtu aizbraucis uz Angliju un uzgleznojis Šekspīra ģīmetni, kaut vai bērnības bildi, gleznu, kurai mēs tagad varētu uzticēties, pasaule līdz pat pēdējam augumam būtu viņam piedevusi zudušo mocekli dzejnieka-gaišreģa labad. Esmu pārliecināts, ka nākamās audzes labprāt būtu atteikušās vēl no kāda mocekļa tādas Ticiāna gleznas labad, kas tapusi no viņa otas, kur, piemēram, būtu redzams, kā Kolumbs, važās sakalts, atgriežas pēc tam, kad atklājis jaunu pasauli. Vecmeistari tiešām ir uzgleznojuši art dažus notikumus no Venēcijas vēstures, un tos mums patīk vērot neapnikušiem, kaut ari aizsaulē aizgājušo dodžu priekšā stādīšanās Svētajai Jaunavai debesu sfērās, pēc mūsu domām, pārkāpj visas pieklājības robežas.

Lai ari mēs mākslas jautājumos esam pazemīgi un bez jebkādām pretenzijām, mūsu pētījumi gleznoto mūku un mocekļu jomā nav bijuši gluži velti. Mēs nežēlojām pūles, lai iegūtu zināšanas. Un pūliņi vainagojušies ar zināmiem panākumiem. Esam izpētījuši šo to tādu, kam mācīto vīru acīs maza nozīme, bet kas mums pašiem sagādā prieku, un mēs lepojamies ar saviem niecīgajiem sasniegumiem tāpat kā tie, kas zina daudz vairāk, un, tieši tāpat kā viņi, gribam par to runāt pilnā balsī. Kad redzam mūku, kam blakus lauva un rimtais skatiens pacelts uz debesīm, zinām, ka tas ir Sv. Marks. Ja redzam mūku ar grāmatu un spalvu rokā un rimtu, pret debesim pavērstu skatienu, zinām, ka tas ir Sv. Matejs. Ja ieraugām mūku sēžam uz klints un rimti raugāmies uz debesīm, bet viņam līdzās nolikts cilvēka galvaskauss, tad tas ir Sv. Hieronims, jo zinām, ka viņam nekad nav paticis apkrauties ar lieku bagāžu. Ja redzam kādu rimti skatāmies debesīs, pašam neapjaušot, ka visa miesa bultu caururbta, mēs zinām — tas ir Sv. Sebastjans. Kad redzam citus mūkus, kam nav īpašu pazīšanas zīmju, rimti veramies debesīs, mēs tūdaļ apvaicājamies, kas šie varētu būt. Darām to aiz pazemīgas vēlēšanās mācīties. Esam redzējuši trīspadsmit tūkstošus Sv. Hieronimu, divdesmit divus tūkstošus Sv. Marku, sešpadsmit tūkstošus Sv. Mateju, sešdesmit tūkstošus Sv. Sebastjanu un četrus miljonus dažādu mūku bez sevišķām iezīmēm un iedrošināmies ticēt: kad būsim apskatījuši vēl vairāk gleznu un iemantojuši lielāku pieredzi, arī mēs sāksim par tām interesēties tikpat dziļi kā mūsu izglītotie tautieši no Amerique.

Man ir gaužām sāpīgi runāt šādā gandrīz vai nicinošā tonī par vecmeistariem un viņu mocekļiem, jo vairāki labi draugi — mani draugi no mūsu kuģa, kuri no sirds un dziļi prot tos novērtēt un ir pilnā mērā kompetenti atšķirt patiesi labas gleznas no mazāk labām, brīdinājuši mani manis paša labā atklāti neatzīties, ka es nespēju tās pietiekami dziļi izprast un novērtēt. Piekrītu, ka viss, ko esmu par gleznām rakstījis un varbūt vēl rakstīšu, viņus sāpinās, un man tā no sirds žēl. Es pat apsolījos savas nezinātāja izjūtas noklusēt. Bet — ak vai! Nekad neesmu spējis izpildīt solījumus. Nevainoju sevi par šo vājību, vaina laikam iemīt manā organismā. Iespējams, ka orgānam, kas man piešķir spēju apsolīt, atvēlēta tik plaša vieta, ka nav vairs atlicis, kur piemesties orgānam, kas liek solīto izpildīt. Bet es par to neskumstu. Man nepatīk sadrumstalotība. Lai labāk ir viena pamatīgi attīstīta spēja nekā divas viduvējas spējas. Es tiešām gribēju turēt doto vārdu, taču redzu, ka tas man nav pa spēkam. Nav iespējams ceļot pa Itāliju, nepieminot gleznas. Bet kā lai es protu tās skatīt ar cita cilvēka acīm?

Ja es tik kaisli nejūsmotu par gleznām, ko man ik mūža dieniņu acu priekšā izplāj visu vecmeistaru pavēlniece — Daba, es reizēm sāktu bažīties, ka vispār nespēju novērtēt skaistumu.

Pamazām man radusies pārliecība, ka tad, kad es ieraugu senu gleznu, kas patiesi ir skaista un pelna augstāko cildinājumu, mans prieks par to ir drošākais pierādījums tam, ka glezna nav skaista un nebūtu prātīgi to vispār pieminēt. Venēcijā man tā gadījies ļoti bieži. Katrā atsevišķā gadījumā gids bez žēlastības satrieca manu sajūsmu ar piezīmi:

—   Tas nav nekas, tā ir tikai Renesanse.

Es nezināju, kādus kauna darbus Renesanse pastrādājusi, tādēļ aprobežojos ar atbildi:

—   A! Nu jā — uz rāvienu nepamanīju.

Nevarēju taču atklāt savu nezināšanu izglītotam nēģerim, Dienvid- karolīnas verga atvasei. Taču šādi atgadījumi patrāpījās arvien biežāk, un pat mana pieticīgā pašapmierinātība vairs nespēja izturēt neciešamo atkārtojumu: «Tas nav nekas — tā ir tikai Renesanse. Beidzot es sacīju:

—   Kas tā Renesanse tāda ir? Kur cēlusies? Kas viņai atļāva piegānīt Venēcijas republiku ar saviem nožēlojamajiem smērējumiem?

Tad uzzinājām, ka Renesanse nemaz nav cilvēks; ka tas ir apzīmējums periodam, kad māksla atdzima, bet ne uz labo pusi. Gids pastāstīja, ka pēc Ticiāna un pārējiem dižajiem māksliniekiem, ar kuriem nupat bijām tik labi iepazinušies, cēlā, augstā māksla pagrima; vēlāk tā daļēji atdzima — uzradās vājāka kaluma mākslinieki, un šīs mazvērtīgās gleznas ir viņu rokudarbs. Tad es aizrautībā izmetu, ka «priecātos, ja cēlā, augstā māksla būtu panīkusi piecsimt gadu agrāk». Renesanses gleznas mani pilnīgi apmierina, kaut gan taisnības labad jāpiebilst, ka šī skola deva priekšroku dzīviem cilvēkiem, neveltījot pietiekamu uzmanību mocekļiem.

Nule pieminētais gids ir vienīgais no visiem mūsu gidiem, kas jel ko zina. Viņš dzimis Dienvidkarolīnā, kur abi viņa vecāki bija vergi. Tie ieradās Venēcijā, kad viņš vēl bija mazs. Viņš uzaudzis šeit. Viņš ir izglītots: lasa, raksta un tekoši runā angliski, itāliski, spāniski un franciski; viņš dievina mākslu un zina par to visu; arī Venēcijas vēsturi viņš zina no galvas un nekad neapgurst stāstīt par tās slavenajām dienām. Viņš, man šķiet, ģērbjas labāk par mums un ir izmeklēti pieklājīgs. Venēcijā pret nēģeriem izturas gluži tāpat kā pret baltajiem cilvēkiem, tādēļ šis puisis nejūt nekādas ilgas pēc savas dzimtās puses. Un tas ir absolūti pareizi.

Man vēlreiz noskuva bārdu. Šopēcpusdien sēdēju mūsu viesnīcas dzīvojamā istabā un rakstīju, cenzdamies visu uzmanību veltīt darbam un nelūkoties ārā uz kanālu. Visiem spēkiem turējos pretī klimata maidzinošajai ietekmei un pūlējos pārvarēt vēlēšanos mest visu pie malas un būt laimīgs. Puiši bija ataicinājuši frizieri. Viņi apvaicājās, vai es arī ļaušot, lai man noskuj bārdu. Atgādināju viņiem mocības, ko tiku izcietis Dženovā, Milānā un Komo, kā arī savu paziņojumu, ka uz Itālijas zemes jaunām ciešanām vairs neļaušos. Teicu:

—   Ar jūsu atļauju — es neskūšos.

Turpināju rakstīt. Frizieris sāka ar dakteri. Dzirdēju viņu sakām:

—   Den, tik labi neesmu skūts, kopš nokāpām no kuģa.

Un pēc brītiņa ierunājās atkal:

—    Zini, Den, ja gadās tāds frizieris, tad var aizmigt, kamēr viņš darbojas.

Krēslā apsēdās Denš. Pēc brītiņa viņš ierunājās:

—   Tīrais Ticiāns. īsts vecmeistars.

Rakstīju savu rakstāmo. Dens nerimās:

—    Dakter — tā ir bauda. Kuģa frizieris salīdzinājumā ar šo ir gatavais nepraša.

Bārdas rugāji beidza mani vai nost. Frizieris vāca kopā savus rīkus. Kārdinājums bija pārāk liels. Es sacīju:

—   Lūdzu, pagaidiet. Noskujiet mani arī!

Apsēdos krēslā un aizvēru acis. Frizieris saziepēja manu ģīmi, tad paņēma bārdasnazi un metās virsū tā, ka mani gandrīz sarāva krampji. Pielēcu kājās. Dens un dakteris slaucīja asiņainās sejas un smējās.

Es iesaucos, ka tā ir zemiska, nelietīga nodevība.

Viņi paskaidroja, ka šī skūšanās procedūra bijusi daudz briesmīgāka par visām iepriekšējām un viņi nespējuši izciest domu, ka tāda iespēja tiktu palaista zudībā, nenoklausoties arī manu spriedumu par tādu meistarstiķi.

Tā bija pēdīgā nelietība. Bet līdzams nekas vairs nebija. Dīrāšana bija iesākta, tātad bija arī jāpabeidz. Ar katru naža plēsienu man nolija asaru straume un izlauzās jauns lāstu plūdums. Frizieris sāka uztraukties un sagraizīja mani bez žēlastības. Man šķita, abi puiši nebija tā uzjautrinājušies kopš brīža, kad pameta mājas.

Redzējām Kampanili un Bairona māju, un ģeogrāfa Balbi mitekli, un visu Venēcijas veco hercogu, un dodžu pilis un redzējām ari viņu izlutušos pēctečus, kas, ģērbušies pēc franču modes, izvēdināja savai dižciltībai putekļus, sēdēdami Sv. Marka laukumā, ēzdami saldējumu un dzerdami lētus vīnus, nevis, spožās bruņās tērpušies, devās iznīcināt flotes un armijas, kā bija darījuši viņu dižie senči Venēcijas slavas dienās. Neredzējām nevienu bravado ar saindētu stiletu, neredzējām maskas un trauksmainus karnevālus; bet mēs redzējām Venēcijas seno lepnumu, drūmos bronzas zirgus*, par kuriem stāsta tūkstoš leģendu. Nav grūti saprast, kādēļ Venēcija tos tur tik augstā godā, jo tie ir vienīgie zirgi, kas tai jel kad piederējuši. Stāsta, ka šajā ērmotajā pilsētā dzīvojot simtiem cilvēku, kas savā mūžā nav redzējuši dzīvu zirgu. Nešaubos, ka tā ir svēta patiesība.

Un tā, visu pārpārēm apskatījuši, rīt dodamies tālāk un atstāsim slaveno Republiku Karalieni, lai tā vāc kopā savus zudušos kuģus, sauc kaujā savas rēgu armijas un sapnī no jauna pārdzīvo senās slavas dienas.

## 24. NODAĻA. VILCIENĀ PA ITĀLIJU * BEZDARB'IGĀ FLORENCE * DANTE UN GALILEJS * NEPATEICĪGA PILSĒTA * APŽILBINOŠS DĀSNUMS * BRĪNIŠĶĪGAS MOZAĪKAS * VĒSTURISKĀ ARNO * ATKAL PAZUDIS * ATKAL ATRASTS, BET BAROTS TEĻŠ NETIEK CELTS GALDĀ * PIZAS TORNIS. *   SENLAICĪGAIS DOMS * PIRMAIS SVĒRTENIS PASAULĒ. *   BURVĪGĀ ATBALSS * JAUNS SVĒTAIS KAPS * SENA RELIKVIJA * BOJA GĀJUSI REPUBLIKA * LIVORNA * ATKAL PRIECĪGI ATGRIEŽAMIES UZ. KUĢA * SMAGAS AIZDOMAS * VIZĪTE PIE ĢENERĀLĀ G ARI B ALDI JA * KARANTĪNAS DRAUDI

Daži «Kveikersitijas» pasažieri pirms mūsu aizbraukšanas ieradās Venēcijā no Šveices un citām zemēm, pārējos gaidīja kuru katru dienu atbraucam. Nedzirdējām, ka no viņiem kādu būtu piemeklējuši nelaimes gadījumi vai slimības.

No ievērojamu vietu aplūkošanas bijām nedaudz pārguruši, tādēļ nobraucām lielus ceļa gabalus vilcienā, nevēlēdamies vairs nekur uzkavēties. Es gandrīz neko nepierakstīju. Par Boloņu manā piezīmju grāmatiņā nav gandrīz ne vārda, izņemot to, ka laika mums tur bija pietiekami daudz, taču nekur neredzējām desas, kas sagādājušas pilsētai pelnītu slavu.

Pistoija mūsos modināja tikai ļoti paviršu interesi.

Florence kādu brīdi mums patika itin labi. Man šķiet, mēs pienācīgi novērtējām Dāvida statuju Lielajā laukumā* un skulptūru grupu, ko dēvē par «Sabīniešu nolaupīšanu». Izstaigājām, protams Piti un Ufici galerijas, apskatot neskaitāmas gleznu un skulptūru kolekcijas. To es pieminu pašaizsardzības nolūkā, un ar to lai pietiek. Es nespētu rast mieru, ja uz mani kristu aizdomu traips, ka esmu bijis Florencē un neesmu nostaigājis nogurdinošās jūdzes pa gleznu galerijām. Mēs vārgi pūlējāmies atcerēties kādu nieku par gvelfiem, gibelīniem un citiem vēsturiskiem bendesmaisiem, kuru ķīviņi un asinsdarbi aizņem tik ievērojamu vietu Florences vēsturē, bet temats nebija diezin cik pievilcīgs. Mums tika nolaupītas visas skaistās kalnu ainavas, ko būtu redzējuši īsajā ceļojumā, jo dzelzceļš te izbūvēts tā, ka ik uz simt jardiem dienasgaismas ir trīs jūdzes tuneļu, tāpēc mūsos nepamodās maigas jūtas pret Florenci. Redzējām vietu ārpus pilsētas, kur šie ļaudis bija ļāvuši Galileja kauliem gadsimtiem ilgi nogulēt nesvētītā zemē, tāpēc ka viņa atklājums par zemes griešanos bija baznīcas nolādēta ķecerība; un mēs zinām, ka vēl ilgi pēc tam, kad pasaule viņa teoriju bija jau atzinusi un ierādījusi viņam godavietu savu dižo cilvēku sarakstā, pīšļiem atļāva šeit trūdēt. Par to, ka mums izdevās redzēt viņa pīšļus godājamā Santa Croce baznīcas kapličā, jāpateicas nevis Florencei un tās pārvaldītājiem, bet gan literāti apvienībai. Šajā baznīcā redzējām arī Dantes kapu, bet nopriecājāmies, uzzinājuši, ka viņa mirstīgās atliekas tur nedus;* nepateicīgā pilsēta, kas dzejnieku izsūtīja trimdā un vajāja, gan dotu daudz, lai tās iegūtu, bet tai nav ne mazāko cerību šo godu kādreiz piedzīvot. Florenciešiem jāapmierinās ar Mediči ģimeni. Lai vairo vien Mediči sēklu un ceļ tiem pieminekļus, apliecinot, cik dziļā pateicībā viņi ir ar mieru laizīt to roku, kas viņus šautusi.

Augstsirdīgā Florencei Tās juvelieru vidū ir ievērojami mozaīkas mākslinieki. Florences mozaīka ir skaistākā pasaulē. Florenciešiem patīk, ja tā saka. Florence ar to lepojas. Florence grib šo savu specialitāti saglabāt. Tā ir pateicīga māksliniekiem, ka tie sagādā pilsētai slavu un pilda tās lādes ar ārzemju valūtu, tādēļ tā cenšas māksliniekus stimulēt, izmaksājot tiem pensiju. Pensiju! Iedomājieties šādu cēlsirdību. Ir zināms, ka cilvēki, kas, likdami akmentiņu pie akmentiņa, veido skaistus rakstus, ilgi nedzīvo, jo darbs ir grūts un bezgala nogurdinošs tiklab rokām, kā smadzenēm, tādēļ pieņemts likums, ka daiļamatniekiem, kas sasnieguši sešdesmit gadu vecumu, jāsaņem pensija! Man nav gadījies dzirdēt, ka no tiem jel viens būtu pieprasījis savas dividendes. Meistars kaut kā nocīnās līdz sešdesmitajam mūža gadam un pieprasa pensiju, bet tad atklājas, ka ģimenes hronikā iegadījušies aplamība par vienu gadu, pēc tam viņš atmet visam ar roku un nomirst.

Šie mākslinieki ņem sīkas akmens vai stikla drumsliņas, ne lielākas par sinepju graudiņu, un saliek tās uz virskrekla aproču pogas tik precīzi, ar tik skaistām, smalkām krāsu pārejām, ka izveidojas sīksīka rozīte ar kātiņu, ērkšķiem, lapām un ziedlapiņām, un viss iznāk tik maigā, pareizā krāsā, it kā to būtu darinājusi pati daba. Viņi spēj uz kaklasaites adatas actiņas uzburt mušu, košu vaboli vai Kolizeja drupas, turklāt izdarīt to tik meistariski, ka ikviens attēlu noturēs par uzgleznotu, v

Florences lielajā mozaīkas skolā es redzēju mazītiņu apaļu galdiņu, kura virsma bija darināta no dārga, pulēta akmens, un akmenī bija iestrādāta flauta ar uzgali un sarežģītu taustiņu sistēmu. Nevienā gleznā krāsas nevarēja būt maigākas un sulīgākas, neviena nianšu pāreja liegāka un pareizāka; neviens mākslas darbs nevarēja būt pilnīgāks par šo flautu, kas bija salikta, kā mums apzvērēja, no tik daudzām akmens drumsliņām, ka, mēģinot tās saskaitīt, aritmētikā pietrūktu skaitļu! Man liekas, ka ar neapbruņotu aci neviens cilvēks nespētu saskatīt, kur īsti savienojas divi akmens krislīši. Vismaz mēs nevarējām atklāt nevienu šādu kļūmi. Pie galdiņa virsmas viens meistars, kā mums stāstīja, bija nostrādājis desmit garus gadus, un galdiņš bija izstādīts pārdošanai, tā cena: trīsdesmit pieci tūkstoši dolāru.

Vairākkārt iegriezāmies Santa Croce baznīcā, lai paraudātu pie Mikelandželo, Rafaēla un Makjavelli kapa (pieņemam, ka viņi tiešām šeit apbedīti, kaut gan iespējams, ka īstenībā apmetušies kaut kur citur, bet savas kapenes izīrējuši citiem — tā Itālijā mēdz darīt), bet pārējo laiku parasti pavadījām uz tiltiem, apbrīnojot Arno upi. Apbrīnot Arno pieder pie labas uzvedības. Tas ir liels vēsturisks strauts, vidū apmēram četras pēdas dziļš, pa kuru peld laivas ar plakanu dibenu. Ja tur iesūknētu mazliet vairāk ūdens, Arno varētu uzskatīt par pieņemamu upi. Tumsonīgie, asinskārie florencieši to sauc par upi un visā nopietnībā domā, ka tā ir upe. Lai piešķirtu ilūzijai ticamību, viņi pat uzcēluši tiltus. Nudien nesaprotu, kādēļ viņi tur zem sava goda pārbrist šo braslu.

Kā gan sīki, nepatīkami piedzīvojumi ceļojuma laikā dažkārt rada aizspriedumus! Es būtu varējis ierasties Florencē mēnesi vēlāk, un pilsēta man būtu likusies skaista un pievilcīga. Bet tagad man negribas pat domāt ne par pilsētu, ne par tās plašajiem veikaliem, kas līdz griestiem piebāzti ar Eiropas slavenāko skulptūru kopijām no sniegbalta marmora un alabastra — ar kopijām, kas acij ir tik burvīgas, ka brīnumiem jābrīnās, kā varēja tās izveidot no nomelnējušajiem, pārakmeņotajiem lietuvēna murgietfi, kas esot oriģināli.

Vienu vakaru ap pulksten deviņiem es Florencē apmaldījos un klīdu šauro ieliņu labirintā starp namiem, kas visi izskatās vienādi, līdz trijiem rītā. Bija jauks vakars, un sākumā ielās netrūka ļaužu, visur dega gaišas ugunis. Vēlāk pieradu klīst pa noslēpumainām vārtu velvēm un tuneļiem, un man likās interesanti, ka, pagriežoties ap stūri, ieraudzīšu turpat pretī savu viesnīcu, bet allaž izrādījās, ka viesnīcas tur tomēr nav. Taču tad sāku nogurt. Drīz vien jutos ļoti piekusis. Bet nu ielās vairs nebija neviena — pat neviena policista. Gāju vien tālāk, līdz zaudēju pacietību, turklāt biju nokārsis un izslāpis. Pēdīgi, pulkstenis varēja būt apmēram viens, es negaidot nokļuvu pie vieniem no pilsētas vārtiem. Tagad sapratu, ka atrodos no viesnīcas ļoti tālu. Kareivji iedomājās, ka es gribu iziet no pilsētas. Tie pieskrēja klāt un aizšķēršļoja man ceļu ar musketēm. Es sacīju:

— Hotel d'Europe!

Tas bija viss, ko pratu pateikt itāliski, turklāt īsti droši nezināju, vai tas ir itāliski vai franciski. Kareivji stulbi paraudzījās cits uz citu, tad uz mani, papurināja galvas un mani aizturēja. Es teicu, ka gribu tikt mājās. Viņi nesaprata ne vārda. Tad aizveda mani uz sardzes māju, pārmeklēja, bet nekā musinoša neatrada. Viņi gan atrada manā kabatā ziepju gabaliņu (mēs tagad nēsājam ziepes visur līdzi), un es viņiem to uzdāvināju, skaidri redzēdams, ka ziepes viņi uzlūko kā kuriozitāti. Es vienā gabalā atkārtoju «Hotel d'Europe», un viņi vienā gabalā purināja galvas, līdz pēdīgi piecēlās jauns kareivis, kas kaktā bija snaudis, un kaut ko sacīja. Viņš, man liekas, teicās zinām, kur viesnīca atrodas, jo sardzes virsnieks iedeva viņu man par pavadoni. Nogājām simt, varbūt simt piecdesmit jūdžu — vismaz man tā šķita, un tad viņš apmaldījās. Viņš iegriezās te vienā ielā, te otrā un tad ar zīmēm lika man saprast, ka atlikušo rīta cēlienu izmantos, lai atrastu ceļu atpakaļ uz pilsētas vārtiem. Tanī mirklī man pēkšņi likās, ka māja pretējā ielas pusē ir tā kā pazīstama. Tā bija viesnīca!

Man palaimējās, ka bija pagadījies kareivis, kas zināja kaut vai tik daudz kā šis; stāsta, ka valdības politika esot pastāvīgi mainīt kareivjiem dienesta vietu — lauciniekus sūtīt uz pilsētu un otrādi, lai tie nevarētu iepazīties ar apkārtējiem iedzīvotājiem, kļūt nolaidīgi dienesta pienākumu izpildē, kopā ar draugiem uzsākt sazvērestības vai citādu pretvalstisku darbību. Par Florenci man palikuši gaužām nepatīkami iespaidi. Tādēļ labāk mainīšu tematu.

Pizā mēs uzkāpām visērmotākajā celtnē, kāda jebkad pasaulē redzēta,— Krītošajā tornī. Kā visiem zināms, tornis ir gandrīz simt astoņdesmit pēdu augsts, un es lūdzu iegaumēt, ka simt astoņdesmit pēdu augstums pielīdzināms četrām parastām trīsstāvu mājām, sakrautām citai uz citas, tas būtu visai pieklājīgs augstums vienlaidu augstam tornim pat tad, ja tas stāvētu taisni, bet šis par vairāk nekā trīspadsmit pēdām nosliecies sānis. Tornis ir septiņsimt gadu vecs, taču ne hronikas, ne leģendas nestāsta, vai tas sākotnēji tīšām celts tāds, kāds iznācis, vai arī viena puse vēlāk noslīdējusi. Nav arī ziņu par to, vai tornis savā laikā stāvējis nenošķiebies. Tas būvēts no marmora ar granīta piedevu; tam ir korintiešu kapiteļi, kas bijuši skaisti tad, kad bija jauni. Savā būtībā tas ir zvanutornis, un tā virsotnē vēl tagad atrodas vecu zvanu komplekts. Vītņu kāpnes ir tumšas, bet kāpējs pastāvīgi zina, kurā torņa pusē atrodas, to jūt pēc dabiskās noslieces, kas norāda, vai kāpnes ved gar torņa augstāko vai zemāko malu. Daļa akmens pakāpienu ir izmīti tikai vienā galā, citi — otrā, bet atlikušie — tikai pašā vidū. Raugoties lejup, rodas sajūta, ka lūkojies piešķiebtā akā. Virve, kas nolaista no torņaugšas centra, pieskaras sienai, vēl nesasniegusi pamatni. Stāvot pašā augšā, nav īsti labi ap dūšu, ja paraugās lejup no augstākās malas, bet, ja jums izdodas ar krūtīm uzrausties uz apmales lejākajā pusē un, kaklu izstiepušam, paskatīties uz torņa pamatni, jums uzmetīsies zosāda un, par spīti saprāta balsij, jums liksies, ka visa celtne gāžas. Jūs visu laiku neviļus kustaties ļoti piesardzīgi, jo ne mirkli jūs nepamet sajūta: ja ari tornis vēl negāžas, tad tieši jūsu nenozīmīgais svars būs tas, kas to sagāzīs, tādēļ jūs cenšaties sevi padarīt it kā vieglāku.

Doms, kas atrodas tornim kaimiņos, ir viena no skaistākajām katedrālēm Eiropā. Tai plecos astoņi simti gadu. Tās diženums pārdzīvojis spožo tirdzniecības uzplaukumu, kas radīja nepieciešamību, pareizāk sakot, iespēju to uzbūvēt. Nabadzības, panīkuma un drupu vidū katedrāle mums sniedz uzskatāmāku priekšstatu par Pizas kādreizējo varenību nekā visas par to sarakstītās grāmatas.

Baptistērijs, dažus gadus vecāks par Krītošo torni, ir milzu apmēra stalta rotonda, un tās būve izmaksājusi ļoti dārgi. Baptistērijā karājas lampa, kuras vienmērīgā šūpošanās ierosināja Galilejam domu par svērteni. Grūti ticēt, ka šis necilais priekšmets ir tik neiedomājami paplašinājis zinātnes un mehānikas pasaules robežas. Skatoties uz šo gaismekli, man neviļus acu priekšā iznira neprātīga vīzija — vesels universs šūpojošos disku, šā senatnīgā tēva darbīgie bērni. Man piepeši likās, ka redzu saprātīgu būtni, ka tas nav vienkāršs gaismeklis, bet pats apzinās, ka ir svērtenis, maskējies svērtenis, kurš dziļi pārdomātu, noslēpumainu iemeslu dēļ mainījis izskatu, ka tas nav arī parasts svērtenis, bet visvecākais Pirmsvērtenis — visas pasaules svērteņu pirmtēvs. Ābrahams.

Šinī baptistērijā ir skaistākā atbalss, kādu mēs jebkad bijām dzirdējuši. Gids nodziedāja divas skanīgas notis ar pusoktāvas starpību; un atbalss atbildēja ar neiedomājami burvīgām, melodiskām, bezgala jaukām skaņām. Atbalss skanēja kā attāluma viegli slāpēts, nopūtai līdzīgs ilgs baznīcas ērģeļu akords. Varbūt tas izklausās pārspīlēti, bet tādā gadījumā vainojama mana auss, ne mana spalva. Cenšos attēlot kādu atmiņu — tādu, kas ilgi neizdzisīs.

Savdabīgu viduslaiku dievbijību, kas ticībā augstāku vērtību piešķir ārējām pielūgsmes formām nekā dedzīgai vēlmei pasargāt sirdi no grēcīgām domām un rokas no grēcīgiem darbiem un kas svēti tic nedzīvu lietu aizsargspēkam, ja šīs lietas nākušas saskarē ar svētumu, spilgti ilustrē viena no Pizas kapsētām. Kapus tur rok zemē, kas savā laikā atvesta no Svētās zemes. Veco laiku Pizas iedzīvotāji ticēja, ka tapt apbedītam šādā zemē ir daudz drošāka garantija dvēseles glābšanai nekā daudzas baznīcā nolasītas piemiņas mesas vai Svētajai Jaunavai par godu iedegtas svecītes.

Domā, ka Piza ir vairāk nekā trīstūkstoš gadu veca. Tā bija viena no divpadsmit senās Etrūrijas pilsētām — tātad piederējusi valstij, kas atstājusi tik daudz pieminekļu par savu izcilo, augsti attīstīto kultūru un tik maz liecību, kas dotu iespēju izpētīt tās vēsturi. Kāds Pizas antikvārs man piedāvāja senlaicīgu asaru krūzi, kura, pēc viņa apgalvojuma, esot četrus tūkstošus gadu veca. Tā atrasta kādas visvecākās etrusku pilsētas drupās. Viņš sacīja, ka tā uzieta kapenēs un ka tajos tālajos laikos, kad Ēģiptes piramīdas vēl bija gluži jaunas, bet Damaska — nenozīmīgs ciems, kad sentēvs Ābrahams vēl spārdījās autiņos un Troja vēl nevienam pat sapņos nerādījās, kādas ievērojamas ģimenes locekļi šajā krūzītē lējuši asaras par dārgu aizgājēju. Ar maigumu, kādu vārdos nav iespējams izteikt, tā savā mēmajā valodā pāri garajai gadsimtu virtenei stāstīja par krēslu, kurā vairs nesēž, par pazīstamiem soļiem, kas vairs neatskan uz sliekšņa, par mīļu balsi, kas vairs neskan citu balsu vidū, par augumu, kas izgaisis skatienam,— stāstu, kas, lai cik sens, mūžam paliks jauns, drausmīgs, prātu stindzinošs! Neviens gudri vārdos likts hronikas vēstījums nespētu miglā tītās sensenās pagātnes mītus atdzīvināt un iesildīt mūsu sirdis dzīvā, cilvēciskā mīlestībā tā, kā to spēja šis nabaga nejūtīgais māla trauciņš.

Viduslaikos Piza bija republika ar savu valdību, armijām, flotēm un plaši izvērstu tirdzniecību. Tā bija kareivīga valsts un ierakstīja savos kara karogos daudzas slavenas kaujas ar dženoviešiem un turkiem. Stāsta, ka šās pilsētas iedzīvotāju skaits savā laikā sasniedzis četrsimt tūkstošus: taču tagad tai scepteris izslīdējis no rokas, kuģu un armiju vairs nav, tirdzniecība mirusi; kara karogus klāj gadsimtu putekļi un pelējums, tirgi stāv tukši, pilsēta iespiesta apdrupušajos mūros, tās iedzīvotāju skaits sarucis līdz divdesmit tūkstošiem dvēseļu. Mūsdienās Piza var dižoties vienīgi ar to, ka pēc lieluma ir otrā pilsēta Toskānā, un tas patiesi nav nekas sevišķs.

Livornā mums pietika laika ilgi pirms vārtu slēgšanas apskatīt visu, ko vēlējāmies redzēt, un tad devāmies uz savu kuģi.

Likās, ka esam veselu mūžību bijuši projām no mājām. Pirms tam nebijām pratuši novērtēt, cik tīkama ala ir mūsu kajīte un cik jauki ir vakariņās sēdēt pašam savā vietā ierastajā salonā un sarunāties ar draugiem pašiem savā valodā. Ak, laime saprast katru vārdu, kas tiek teikts, un zināt, ka arī katrs mūsu sacītais vārds tiks saprasts! Mēs tagad runātu, kamēr mēle piekūst, bet diemžēl no sešdesmit pieciem pasažieriem ir tikai kāds desmits, ar ko sarunāties. Pārējie klīst diezin kur. Livornā mēs krastā nekāpsim. Pagaidām esam atēdušies Itālijas pilsētas, un mums daudz labāk patīk pastaigāties pa labi pazīstamo klāju un paraudzīties uz pilsētu pa gabalu.

Stulbās Livornas varasiestādes nespēj saprast, ka tik liels tvaikonis šķērsojis milzīgo Atlantijas okeānu tādēļ vien, lai atvizinātu dāmu un kungu grupu izpriecas ekskursijā. Tas viņiem šķiet pārāk neticami. Pēc viņu domām, tas ir aizdomīgi. Aiz tā droši vien slēpjas kaut kas daudz nopietnāks. Viņi to nevar saprast un apšauba mūsu kuģa dokumentu īstumu. Beigu beigās viņi nosprieda, ka mēs esam maskējies asinskāru musinātāju — garibaldiešu bataljons! Un viņi visā nopietnībā izsūtīja lielgaballaivu, lai tā nakti un dienu uzmana mūsu kuģi, lai vienā mirklī varētu apspiest pirmo revolūcijas dzirksteli! Visu laiku ap kuģi patrulē policijas kuteri, un, ja kāds matrozis uzdrošinātos uzvilkt sarkanu kreklu, viņš par to samaksātu ar savu brīvību. Policisti pavada kapteiņa pirmā palīga laivu no krasta līdz kuģim un no kuģa līdz krastam un modri novēro visus viņa tumšos manevrus. Tie viņu apcietinās, ja viņš nemainīs sejas izteiksmi un neapvaldīs tajā asinskāri, tieksmi uz musināšanu un dumpīgumu. Dažu mūsu pasažieru vakardienas draudzīgais apciemojums pie ģenerāla Garibaldija (paklausot viņa sirsnīgajam ielūgumam) laikam vēl jo vairāk pastiprināja pilsētas varasvīru pret mums vērstās aizdomas. Viņi bija pārliecināti, ka draudzīgā vizīte ir tikai aizsegs asinskāriem nodomiem. Sie ļautiņi piebrauc mums pavisam klāt, kad mēs no kuģa ielecam jūrā nopeldēties. Vai viņi patiesi domā, ka mēs jūras dibenā satiekamies ar tur noslēpušamies rezerves spēkiem?

Runā, ka Neapolē mūs laikam turēšot karantīnā. Daži no mums negrib ar to riskēt. Tādēļ atpūtušies prātojam ar franču tvaikoni aizbraukt līdz Čivitavekijai, no turienes uz Romu un ierasties Neapolē ar vilcienu. Vilcieni nav pakļauti karantīnai, vienalga, no kurienes pasažieri ie'rodas.

## 25. NODAĻA. LIELMANĪGA IZRĪCĪBA BANKROTA PRIEKŠVAKARĀ * LIELISKIE DZELZCEĻI * KĀ PIEPILDĪT TUKŠU VALSTS KASI * MĀTES BAZNĪCAS BAGĀTĪBAS * BAZNĪCAS SPOŽUMS * GREZNĪBA UN NABADZĪBA * VEL LIELĀKS SPOŽUMS * KĀDS VĀRDS GARĪDZNIEKU LABĀ * DRŪMĀ ČIVITAVEKIJA * DODAMIES UZ ROMU

Daudzkas man šajā Itālijā nav saprotams — visgrūtāk nākas saprast, kā gan bankrotējušai valdībai var būt tik greznas dzelzceļa staciju pilis un tik brīnišķīgi ceļi. Pēdējie ir cieti kā dimants, taisni kā ar lineālu novilkti un balti kā sniegs. Ja ir pārāk tumšs, lai saredzētu jel ko citu, Francijas un Itālijas lielceļus tomēr var redzēt; un tie ir tik tīri, ka uz tiem var ieturēt azaidu, nepaklājot galdautu. Turklāt no braucējiem netiek par ceļiem iekasēta nekāda maksa.

Runājot par dzelzceļiem, jāteic, ka mums nekā līdzīga nav. Vagoni slīd uz priekšu it kā uz lodīšu gultņiem. Stacijas līdzinās lielām, marmorā izcirstām pilīm; no šā paša karaliskā akmens veidotās kolonādes balsta ēku visā garumā, bet sienas un augstos griestus dāsni rotā freskas. Plašajos gaiteņos rotājumam uzstādītas statujas, bet grīda viscaur izklāta pulētām marmora flīzēm.

Tas viss mani sajūsmina vairāk nekā simtiem Itālijas galeriju ar nenovērtējamiem mākslas dārgumiem, jo visu tikko minēto es spēju saprast, bet mākslu novērtēt neprotu. Šosejās, dzelzceļos, stacijās un tipveida namu jaunajos bulvāros Florencē un citās pilsētās es redzu Luija Napoleona ģēniju, pareizāk sakot, redzu, kā tiek atdarināti šā valstsvīra ģeniālie darbi. Taču Luijs parūpējies, lai Francijā visiem šiem uzlabojumiem būtu stabila bāze, gādā, lai būtu līdzekļi, par ko projektus īstenot; jauninājumi nenovājina Franciju, bet padara to spēcīgāku. Tās materiālais uzplaukums ir reāls. Šeit turpretī viss ir citādi. Uzplaukums, par ko uzlabojumiem būtu jāliecina, ir šķitums. Valsts kase ir tukša, un viss, kas tiek darīts, zemi novājina vēl vairāk. Itālija piepildījusi savu ilgu sapni un kļuvusi par patstāvīgu valsti. Taču šādi tā politiskajā loterijā laimējusi ziloni. Tai nav, ar ko milzeni barot. Nepieredzējusi valsts pārvaldīšanā, tā metās bezjēdzīgos izdevumos un iztukšoja valsts kasi bezmaz vai vienā dienā. Miljoniem franku tika izšķiesti, lai izveidotu karafloti, kura tai nepavisam nebija vajadzīga, un jau pirmajā reizē, kad jauno rotaļlietu palaida darbā, tā, runājot svētceļnieku valodā, uzbrauca debesīs.

Tomēr pat visdziļākajā tumsā lāgiem atspīd gaismas stars. Pirms gada, kad Itālijas sabrukums jau šķita pilnīgi neizbēgams un tās banknotes nebija gandrīz tā papīra vērts, uz kura bija iespiestas, parlaments izšķīrās par coup de rnain] , kas mazāk izmisīgā brīdī būtu nobiedējis pat visdrosmīgākos valstsvīrus. Parlaments praktiski konfiscēja baznīcas īpašumus! Baznīckungu apsēstajā Itālijā! Valstī, kas sešpadsmit gadsimtus bija turēta baznīcas māņticības tumsā! Itālijai tā bija īsta laime, ka grūtie laiki to izveda no šī cietuma.

To, zināms, nesauc par baznīcas īpašumu konfiskāciju. Tas izklausītos pārāk asi. Bet praktiski tas nekas cits nav. Itālijā ir tūkstošiem baznīcu, un katra savos mantu kambaros savākusi neskaitāmus miljonus, katrai jāuztur priesteru bataljoni. Bez tam vēl ir baznīcas zemes īpašumi — neizmērojami auglīgas zemes plašumi un lieliski meži visā Itālijā ienesa baznīcai milzu naudu, bet valstij nodokļos tā nemaksāja ne centa. Dažos lielos apvidos baznīcai pieder viss — zeme, ūdenskrātuves, meži, fabrikas un rūpnīcas. Baznīca pērk, pārdod, ražo, un, tā

' Izšķirošs trieciens (/r.) kā tai nav jāmaksā nodokļi, tad, protams, neviens nespēj ar to konkurēt.

Tagad valdība tam visam jau uzlikusi savu smago roku un, bez šaubām, stingri un prozaiski ķersies pie nodoma realizēšanas. Kaut kas taču jādara, lai piepildītu iztukšoto valsts kasi, un citu resursu visā Itālijā nav — ir vienīgi baznīcas bagātības. Tādēļ valdība nolēmusi pievākt sev lauvas tiesu no baznīcas muižu, fabriku utt. ienākumiem, kā arī pārņemt baznīcas īpašumus un rīkoties ar tiem pēc saviem ieskatiem, uzņemoties atbildību par visu. Tikai dažās vislielākajās un populārākajās baznīcās līdzšinējā kārtība paliks neskarta, visās pārējās atstās vienīgi saujiņu mācītāju dievkalpojumu noturēšanai, dažiem piešķirs pensiju, pārējie tiks vienkārši padzīti.

Paraugieties, lūdzami, kaut uz dažām no šīm baznīcām un to greznību un spriediet paši, vai valdība rīkojas pareizi vai aplam. Venēcijā, pilsētā ar simt tūkstoš iedzīvotājiem, ir tūkstoš divsimt mācītāju. Dievs vien zina, cik viņu bija, pirms parlaments skaitu samazināja. Piemēram, lielajā jezuītu baznīcā. Vecajā režīmā to pārvaldīja sešdesmit mācītāju, tagad valdība gluži labi iztiek ar pieciem, pārējie atvaļināti. Visapkārt šai baznīcai valda posts un nabadzība. Pie ieejas mūsu priekšā tika noņemts desmitiem cepuru, tikpat daudz galvu pazemīgi noliecās, tikpat daudz roku sniedzās pretī, lūdzot kādu artavu; lūdzās svešā mēlē, ko mēs nesapratām, bet lūdzās ari mēmi — skumjām acīm, iekritušiem vaigiem, skrandās tērptiem augumiem, kam nebija nepieciešams tulkojums. Tad iegājām pa lielajām durvīm, un mums likās, ka pēkšņi esam ieraudzījuši visas pasaules bagātības! Augstas, viengabala marmorā cirstas kolonnas, no augšas līdz apakšai rotātas ar dārgām, sarežģītām serpentīna inkrustācijām; tikpat dārgā materiālā veidotas kanceles, kuru drapērijas krokojās tā, ka akmens varēja sacensties ar vissmalkāko audumu, kāds noņemts no stellēm; lielā altāra zimzes un balustrādes zvīļot zvīļoja Austrumu ahātos, jašmā, serpentīnā un citos dārgakmeņos, kam nezinām vārda; visur tik daudz ārkārtīgi dārgā lazurīta flīžu, it kā baznīcai piederētu lazurīta lauztuves. Visā šajā pārvarīgajā greznībā masīvie zelta un sudraba trauki uz altāra šķita lēti un nenozīmīgi. Pat grīda un griesti bija izmaksājuši tik daudz, ka par to naudu varētu nopirkt kāda firsta valstiņu.

Kāds labums no šādas neizmantojamas bagātības, ja puse iedzīvotāju diendienā cīnās tikai par to, lai izvilktu kailo dzīvību? Un kāds prāts ir glabāt simtiem miljonu franku dīkā, ieslēgtus baznīcu pažobelēs visā Itālijā, bet no iedzīvotājiem nodokļos izspiest pēdējo dzīvības dzirkstīti izputējušas valdības labā?

Cik es redzu un māku spriest, Itālija pusotra tūkstoša gadu visus spēkus, visus līdzekļus, visu enerģiju ziedojusi, lai uzceltu brīnum skaistas baznīcas, un izbadinājusi pusi iedzīvotāju, lai to īstenotu. Mūsdienās visa šī zeme ir milzīgs varenības un posta muzejs. Ja saliktu kopā Amerikas vienas parastas pilsētas visas baznīcas,— ar guvumu, kas tajās rodams, laikam gan nebūtu iespējams nopirkt vizuļus, kas atrodas vienā pašā no Itālijas simt katedrālēm. Katram Amerikas ubagam Itālija var nostādīt pretī veselu simtu ar visām pie tiem piederīgajām skrandām un kukaiņiem. Šī ir visnabagākā un viskaraliskākā valsts pasaulē.

Paraugieties uz Florences Lielo katedrāli — šo milzu ēku, kas piecus gadsimtus tukšojusi savu pilsoņu makus, bet joprojām vēl nav pabeigta. Tāpat kā visi cilvēki, es pielūgsmē nometos tās priekšā ceļos, bet, kad mani ielenca netīro ubagu pūlis, pretmets bija pārāk nomācošs, un es iesaucos: «Ak, klasiskās Itālijas dēli, vai jūsu uzņēmības gars, jūsu vīrišķība un cildenā pārdrošība jūsos patiesi mirusi? Kādēļ jūs nenometat laiskumu un neizlaupāt savu baznīcu?»

Šinī katedrālē tiek nodarbināti trīssimt laimīgi, gaužām apmierināti mācītāji.

Un tagad, kad esmu tā īsti iesilis, izkratīšu sirdi pa īstam. Florencē viņiem ir liels mauzolejs — mūžīgā miera vieta Pestītājam un Mediči ģimenei. Tas izklausās pēc zaimiem, bet tā ir svēta patiesība, un šeit tiek praktizēta nemitīga zaimošana. Nolādētie mirušie Mediči, kas Florenci nežēlīgi tiranizēja vairāk nekā divus gadsimtus, iesālīti guļ aplī izvietotās kapenēs, kuru centrā biia iecerēts izveidot Svēto kapu. Ekspedīcija, kuru nosūtīja uz Jeruzalemi pēc visdārgākajiem pīšļiem, iekūlās kaut kādās nepatikšanās, un laupīšana neizdevās; tā nu mauzoleja vidus palicis tukšs. Stāsta gan, ka viss mauzolejs bijis paredzēts Svētajam kapam un pārvērsts par dzimtas kapenēm tikai pēc tam, kad Jeruzalemes ekspedīcija cietusi neveiksmi, bet — piedodiet … Daži no šiem Mediči tikpat būtu iemanījušies tur iekļūt, par to man nav ne mazāko šaubu. Tie savā nekaunībā atkāpšanos nepazina. Savas sen aizmirstās, nenozīmīgās uzvaras uz sauszemes Un jūras viņi lika iemūžināt freskās (gluži tāpat, kā to savā laikā darīja Venēcijas dodži), kurās redzams, kā Pestītājs un Svētā Jaunava lidina viņiem no mākoņiem ziedu pušķus, bet pats Visaugstākais, savā debesu troni sēdēdams, viņiem aplaudē! Un kas tās gleznoja? Skaidrs — Ticiāns, Tintoreto, Paolo Veroneze, Rafaēls — neviens cits kā tie, kurus pielūdz visa pasaule,— vecmeistari.

Andrea del Sartro slavināja savus prinčus gleznās, kas tos uz mūžiem paglābj no pelnītas aizmirstības, bet tie ļāva viņam pašam nomirt badā. Ko bija pelnījis, to dabūja. Rafaēls gleznoja tādas pekles vellatas kā Katerīna un Marija Mediči sēžam debesīs un draudzīgi sarunājamies ar Jaunavu Mariju un eņģeļiem (nemaz nerunājot par vēl augstākstāvošām personām), un tomēr draugi man pārmet, ka es esot aizspriedumains pret vecmeistariem, jo dažkārt nespēju saskatīt skaistumu viņu darbos. Šad tad es pats pret savu gribu šo skaistumu saskatu, tomēr nekad nespēšu samierināties ar necienīgo pazemošanos, kas lika šiem māksliniekiem prostituēt savu cildeno talantu, lai slavinātu tādus briesmoņus kā pirms diviem un trim gadsimtiem dzīvojošos franču, Venēcijas un Florences augstmaņus.

Man mēģināja ieskaidrot, ka vecmeistari šos kauna darbus darījuši maizes rieciena dēļ, jo prinči un citi augstmaņi bijuši vienīgie mākslas mecenāti. Ja izcili apdāvināts cilvēks labāk ļauj par maizes kumosu sabradāt dubļos savu lepnumu, nekā nomirst badā, neapkaunojot savu pašcieņu, tad tur nav ko iebilst. Tad jau gluži tāpat varētu attaisnot, ja Vašingtons un Velingtons apzagtos vai sieviete nodotos netiklībai.

Taču Mediči mauzolejs man neiziet no prāta. Tas ir liels kā baznīca; grīda ir jebkuras karaļpils grīdas cienīga; griestu kupols apgleznots ar krāšņām freskām; un sienas sedz — nu, kas? Marmors? Ģipsis? Koks? Tapetes? Nē. Sarkanais porfīrs, serpentīns, sarkanie koraļļi, lazūrs! Milzīgās sienas visnotaļ noklātas ar šiem dārgakmeņiem, kas tajās iestrādāti sarežģītos rakstos un figūrās, un nopulētas spožas kā spoguļi, kur atspulgo griestu freskas. Un pie vienas no šo mirušo Mediči statujām nolikts kronis, kurā spīd un zaigo tik daudz briljantu un smaragdu, ka par tiem gandrīz varētu nopirkt veselu līnijkuģi. Šīs ir tās mantas, uz kurām valdība metusi savu kāro aci, un Itālijai tā būs laimes diena, kad tās pārceļos uz valsts dārgumu krātuvi.

Un nu . . . Neko darīt, atkal tuvojas viens ubags. Iziešu ārā un piebeigšu viņu, tad nākšu atpakaļ un pazākāšos vēl vienas nodaļas garumā.

Aprijis vientuļo sērdieni, aiztriecis viņa biedrus, beidzot nomierinājies un kļuvis apcerīgs, jūtu atgriežamies mīlīgāku noskaņojumu. Kad esmu tik brīvdomīgi izrunājies par baznīckungiem un baznīcām, man liekas, ja zinu kaut ko labu par vieniem vai otriem, tad taisnības labad nevajadzētu turēt sveci zem pūra. Es tiešām esmu dzirdējis daudz cildinošu vārdu par garīdzniecību, tomēr visievērojamākais, ko pašreiz varu atcerēties, ir viena ubagu mūku ordeņa brāļu pašaizliedzīgā rīcība holeras epidēmijas laikā. Es runāju par dominikāņu ordeņa brāļiem — cilvēkiem, kas šajā karstajā klimatā ģērbjas raupja, smaga auduma mūku tērpā ar kapuci galvā un staigā basām kājām. Jādomā, ka viņi patiesi mīl savu reliģiju, ja gatavi tās dēļ uzņemties tik lielas ciešanas. Kad Neapolē plosījās holera, kad ik dienu mira simtu simtiem cilvēku, kad jebkuru interesi par sabiedrības labklājību bija aprijušas ikviena rūpes pašam par sevi un katrs pilsonis uzskatīja par vienīgo pienākumu gādāt tikai par savu personu, dominikāņu pulciņi staigāja, apkopdami slimos un aprakdami mirušos. Par šo nesavtīgo darbu daudzi samaksāja ar dzīvību. Viņi šķīrās no dzīves mīļu prātu, un to nav grūti saprast. Ir zināma cilvēku suga, kuru dvēseles glābšanai absolūti nepieciešama precīzi izmērīta ticība, līdz pēdējam sīkumam formulēta doktrīna, taču žēlsirdība, šķīstība un pašaizliedzība, kas mīt tādu cilvēku sirdīs kā šie mūki, noteikti izglābs viņu dvēseles, kaut arī viņi tik tālu aizmaldījušies no īstās reliģijas, kura, protams, ir mūsējā.

Viens no šiem resnajiem baskāju rezgaļiem brauca kopā ar mums mazajā franču tvaikonītī uz Čivitavekiju. Otrajā klasē mēs bijām tikai seši cilvēki. Viņš brauca starpklājā. Viņš kļuva par visa kuģa dvēseli, šis asinskārais Inkvizīcijas dēlsl Kopā ar franču karakuģa orķestra diriģentu viņš pārmijus spēlēja klavieres un dziedāja operu ārijas; viņi dziedāja duetus; uz ātru roku viņi saimprovizēja teātra kostīmus un uzveda ekstravagantus farsus un pantomīmas. Mēs ar šo mūku lieliski sadraudzējāmies un tērgājām bez gala, kaut gan viņš nesaprata nekā, ko viņam teicām, un mēs, protams, ir minēdami nespējām uzminēt ne vārda, kas nāca pār viņa lūpām.

Tik varenu netīrumu, kukaiņu un tumsonības bedri kā šī Čivitave- kija mēs nebijām redzējuši nekur, izņemot augoni Āfrikas miesā, ko sauc par Tanžeru un kas ir uz mata tāda pati. Cilvēki te dzīvo divus jardus platās spraugās, kurās valda gan savdabīga, tomēr nepatīkama smaka. Labi gan, ka ieliņas nav platākas, jo tagad tajās ietilpst tikai tik daudz smakas, cik cilvēks vēl spēj izturēt, un, protams, ja tās būtu platākas, tad cilvēki būtu pagalam. Šīs ielu spraugas ir bruģētas ar akmeņiem, bet bez tam vēl blīvi noklātas ar beigtiem kaķiem, satrunējušām lupatām, dārzeņu lakstiem un vecu tupeļu paliekām, kas viss piesūcies ar samazgām; un cilvēki sēž pie namdurvīm uz soliņiem un priecājas. Viņi ir slinki, taču arī laikakavēkļu viņiem nav daudz. Pušu neraujoties, viņi pastrādā no vietas stundas trīs četras, tad met darbam mieru un ķer mušas. Tas lielu mākslu neprasa, vajag tikai pastiept roku: ja negadīsies noķert to, kuru gribēja, noķers citu. Un viņiēm vienalga. Viņi nav izvēlīgi. Kādu noķer, tāda laba.

Viņiem ir arī citi kukaiņi, bet tas viņus nepadara iedomīgus. Viņi ir klusi, nepretenciozi ļaudis. Minēto dieva radībiņu viņiem ir krietni vairāk nekā citu vietu iedzīvotājiem, bet viņi ar to nedižojas.

Viņi ir traki netīrīgi, šie cilvēki — viņu seja, miesa un drānas ir vienādi netīras. Ja ierauga kādam tīru kreklu mugurā, viņi nicīgi novēršas. Sievieši pusi dienas pavada, mazgājot veļu pie publiskajām akām, bet, jādomā, tā ir citu cilvēku veļa. Varbūt viņām ir viena kārta valkāšanai un otra mazgāšanai, jo tās drēbes, kas mugurā, nekad nav ūdeni redzējušas. Kad velēšanās pabeigta, viņas baro savus mazuļus. Viņas baro pa vienam smulīgam kaķēnam uzreiz, bet pārējie pa to laiku berž muguras gar durvju stenderēm un jūtas laimīgi.

Viss šis apgabals ietilpst Pāvesta valstī.* Skolu šeit, liekas, nav, un arī biljarda zāle tikai viena. Izglītība ir ļoti zemā līmenī. Viena daļa jauno vīriešu aiziet zaldātos, otra kļūst par garīdzniekiem, bet atlikušie — par kurpniekiem.

Šeit ieviesta pasu sistēma. Tas pats, starp citu, izdarīts ari Turcijā. Tas norāda, ka Pāvesta valsts ir tikpat progresīva kā Turcija. Ar šo faktu pietiek, lai aizbāztu muti ļaunprātīgiem neslavas cēlājiem. Es jau Florencē biju parūpējies par vīzu pasē, lai drīkstētu iebraukt Romā, tomēr mani neizlaida krastā, iekām policisti ostā nebija to pārbaudījuši un atsūtījuši man atļauju. Esmu viņiem tik bīstams, ka viņi neuzdrošinājās man atdot pasi veselas divpadsmit stundas. Laikam nosprieda, ka būs drošāk, ja ļaus man mazliet atdzist. Varbūt nodomāja, ka esmu iekārojis pievākt pilsētu. Nu, tad viņi mani nepazīst. Šo pilsētu neņemtu pat par velti. Stacijā viņi pārbaudīja manu bagāžu. Paņēma vienu no maniem labākajiem jokiem, rūpīgi izlasīja divas reizes un tad, sākdami no beigām, vēlreiz. Taču viņu saprašanai tas bija par augstu. Viņi palaida to apkārt no rokas rokā, katrs brītiņu nopūlējās izdibināt būtību, tomēr tas nevienam nebija pa spēkam.

Tas arī nebija vienkāršs joks. Beidzot kāds vecs žandarms to lēnām un apdomīgi izburtoja, tad reizes trīs četras nogrozīja galvu un noteica, ka, pēc viņa domām, saturs esot musinošs. Nu es pirmoreiz nobijos no tiesas. Steigšus piedāvājos dokumentu izskaidrot, un viņi visi sapulcējās man apkārt. Es nu skaidroju un skaidroju, viņi pierakstīja visu, ko teicu, bet — jo ilgāk es skaidroju, jo mazāk viņi saprata, un, kad beidzot galīgi atteicās apjēgt, arī es pats vairs nekā nesapratu. Viņi sacīja, ka pēc viņu pārliecības tas esot musinošs, pret valdību vērsts dokments. Es svinīgi apgalvoju, ka tā nav, bet viņi tikai purināja galvas un nebija pārliecināmi. Brītiņu viņi apspriedās un beigu beigās papīru konfiscēja. Man bija tā gaužām žēl, jo biju pie šā joka ilgi nostrādājis un lepojos ar to, bet nu man šķita, ka nekad vairs to neredzēšu. Droši vien to nosūtīs uz Romu un iešūs kriminālpolicijas arhīvā, un uzskatīs par mistisku ellesmašīnu, kas būtu sprāgusi kā mīna un sašķaidījusi labo pāvestu pīšļos, ja nebūtu iejaukusies Providence. Un Romā policija droši vien mīs man uz papēžiem, jo uzskatīs par ļoti bīstamu personu.

Čivitavekijā ir drausmīgi karsts. Ielas ir tik šauras un mājas tik augstas un tik biezām sienām tādēļ, lai pasargātu cilvēkus no svelmes. Šī ir pirmā Itālijas pilsēta no visām, ko esmu redzējis, kurai nav neviena svētā par patronu. Man šķiet, ka neviens cits svētais kā vienīgi tas, kas uzbrauca debesīs ugunsratos, nespētu šo klimatu izturēt.

Te nav nekā, ko redzēt. Pilsētai pat nav savas katedrāles ar vienpadsmit tonnām sudraba arhibīskapu ģērbkambarī; šeit ceļotājam neparāda arī nevienu appelējušu septiņus tūkstošus gadu vecu ēku; nevienu apkūpējušu kamīna aizsegu, kas varētu būt Rubensa vai Simpsona, Ticiāna vai Fergusona, vai kāda cita tās pašas brālības meistara šedevrs; nav viņiem arī pudelēs iepreparētas kāda svētā ķermeņa daļas un pat nevienas nagliņas no Pestītāja krusta. Mēs braucam uz Romu. Šeit nav, ko skatīties.

## 26. NODAĻA. MŪSDIENU ROMIETIS UN VIŅA CEĻOJUMI * Sv. PETERA LIELISKUMS * SVĒTĀS RELIKVIJAS * BRĪNIŠĶĪGS SKATS NO KATEDRĀLES TORŅA * SVĒTĀ INKVIZĪCIJA * VECI MŪKU DARINĀTI VILTOJUMI * SABRUKUŠAIS KOLIZEJS * KOLIZEJS SAVAS SLAVAS LAIKOS * VECA KOLIZEJA TEATRA AFIŠA * 1700 GADUS VECA KRITIKA ROMAS AVĪZĒ

Kas cilvēkam rada visaugstāko baudu? Kas liek cilvēka krūtīs uzviļņot lepnumam vairāk par jebko citu, ko viņš sasniedzis? Atklājums! Apzināties, ka ejat ceļu, kuru vēl neviens nav gājis, ka skatāt to, ko vēl nav redzējusi neviena cilvēka acs, ka elpojat pirmatnīgu, jaunavīgu gaisu. Dzemdēt ideju, atklāt dižu domu, uziet intelektuālu tīrradni laukā, kuru jau daudzkārt arušas cita smadzenes. Atklāt jaunu planētu, izgudrot jaunu skrūvīti, atrast ceļu, kā izmantot zibeni informācijas pārvadīšanai. Būt pirmajam — tur slēpjas visa jēga. Kaut ko izdarīt, kaut ko pateikt, kaut ko ieraudzīt pirmajam ātrāk par visiem — tas sagādā prieku, ar kuru salīdzinājumā citi prieki ir sāji un parasti, jebkura citāda laime — sīka un niecīga. Morze, kad pakļautais zibens viņam atnesa pirmo vēsti; Fultons mirklī, kas šķita ilgstam simt gadu, kad viņš, gaidās sasprindzis, uzlika roku uz regulatora kloķa un raugi!— tvaikonis sāka kustēties; Dženners, kad viņa pacients ar govju baku vīrusu asinīs izstaigāja barakas, kur gulēja ar melnajām bakām slimi cilvēki, un nesaslima; Havs,* kad viņam prātā uzdzirkstīja doma, ka simt divdesmit cilvēku paaudzes bija urbušas adatai aci aplamajā galā; tas nezināmais visu mākslinieku mākslinieks, kas sirmā senatnē nolika kaltu un nolūkojās uz pabeigto Lāokoontu; Dagērs, kad viņš pavēlēja saulei, kas bija uzkāpusi zenītā, fiksēt ainavu uz mazas, nenozīmīgas sudraba plātnītes, un saule paklausīja; Kolumbs, kad, uzkāpis «Pintas» vantīs*, vicināja cepuri virs teiksmu jūras un raudzījās pretī nepazīstamai pasaulei! Tie ir cilvēki, kas patiesi dzīvojuši, kas ir patiesi izpratuši, ko nozīmē prieks, kas garu mūža laiku sakoncentrējuši vienā vienīgā mirklī.

Ko gan es varētu ieraudzīt Romā tādu, ko citi nav redzējuši pirms manis? Vai es tur varētu pieskarties kaut kam tādam, ko neviena roka vēl nav skārusi? Vai es tur spētu kaut ko izjust, izzināt, dzirdēt vai iepazīt, kas mani satrauktu, pirms satraucis citus? Nekā. Nav itin nekā tāda. Līdz ar to mirst daļa ceļojuma burvības. Bet ja nu es būtu romietis? Ja es piedevām savam laiskumam būtu apveltīts ar mūsdienu Romas iedzīvotāja laikskumu, māņticību un bezgalīgo nezināšanu, kādas negaidītas brīnumu pasaules man tad atklātos! Ai, ja es dzīvotu

Kampanjā, kas atrodas divdesmit piecas jūdzes no Romas! Tad es gan ceļotu.

Es aizbrauktu uz Ameriku, visu tur apskatītu un .iepazītu, tad atgrieztos Kampanjā un nostātos savu tautiešu priekšā kā spožs jaunatkiājējs. Es teiktu:

«Redzēju tur zemi, ko neapēno Māte Baznīca, un tomēr cilvēki tur ir dzīvi. Redzēju valdību, kas aizsardzībai nekad nav algojusi svešus kareivjus, kuru uzturēšana izmaksā dārgāk par pašas valdības uzturēšanu. Redzēju vienkāršus vīriešus un vienkāršas sievietes, kas prot lasīt; es redzēju pat pavisam mazus lauku bērnus, kas prot grāmatu; ja es uzdrošinātos cerēt, ka jūs man noticēsiet, es pat teiktu, ka viņi prot arī rakstīt. Pilsētās redzēju cilvēkus dzeram brīnum gardu dzērienu, ko taisa no ūdens un krīta, bet nekad nemanīju, ka pa viņu Brodveju, viņu Pensilvānijas avēniju vai Montgomerija ielu dzītu kazas un slauktu tās pie namdurvīm. Redzēju īsta stikla logus pat visvienkāršāko ļaužu mitekļos. Dažas mājas bija celtas nevis no akmeņiem, pat ne no ķieģeļiem; varu svinīgi apzvērēt — tās bija no koka. Mājās reizēm izceļas ugunsgrēks, un tās nodeg — tiešām nodeg līdz pamatiem, ka nekas pāri nepaliek. To es ņemos apzvērēt, kaut nāves cisās gulēdams. Un par pierādījumu tam, ka tādi notikumi tur atgadās it bieži, teikšu jums, ka viņiem tur ir tāda ierīce, ko viņi sauc par ugunsdzēsības mašīnu, kas izspļauj lielus ūdens daudzumus; to mašīnu allaž tur gatavībā — nakt un dien, lai tā varētu steigties uz mājām, kas aizdegušās. Jūs varbūt domājat, ka pietiek ar vienu mašīnu, bet lielajās pilsētās to ir vai vesels simts; viņi nolīgst cilvēkus un maksā tiem mēnešalgu tikai par to vien, ka tie vīri apdzēš ugunsgrēkus. Citi vīri par zināmu naudu apdrošina jūsu māju, lai tā nenodegtu, bet, ja tomēr nodeg, tad izmaksā īpašniekam naudu. Tur ir simtiem tūkstošiem skolu, un ikviens var iet un mācīties un kļūt gudrs kā baznīckungs. Ja tajā ērmotajā zemē bagātnieks nomirst, grēkus nenožēlojis, viņš nokļūst ellē; viņš nevar par aizlūgumiem atstātu naudu nopirkt sev atpestīšanu, tā ka no bagātības tur cilvēkam lielas jēgas nav. Jāteic, nav jēgas viņsaulē, bet šajā pašā saulē labums ir liels, gaužām liels, jo, raugiet, ja cilvēks ir bagāts, visi viņu tur cieņā un godā, viņš var iekļūt likumdevējos, var tapt par gubernatoru, ģenerāli, senatoru, kaut arī būtu dumjš kā pēdīgais ēzelis — gluži tāpat kā mūsu mīļajā Itālijā augstajās vietās ir tikai augstmaņi, pat ja tie dažkārt ir augstdzimuši idioti. Tajā zemē cilvēkam, ja viņš ir bagāts, pasniedz dārgas dāvanas, viņu lūdz uz mielastiem, dzirda ar dārgiem dzērieniem; bet, ja viņš ir nabags un turklāt vēl iekritis parādos, viņam jāsamaksā jeb, kā tur mēdz teikt, «jānokārto» viss līdz pēdējam grasim. Sievietes bezmaz vai katru dienu ģērbjas citā kleitā; kleitas ir smalkas, bet aplam ērmoti piegrieztas; piegriezums un mode tur rtļainās pa divi lāgi ik simt gados; un, ja vien es būtu ar mieru, ka mani nosauc par bezkaunīgu melsēju,

es teiktu, ka tas notiek pat biežāk. Mati amerikāņu sievietēm neaug uz galvas: varen veikli meistari tos iztaisa darbnīcās — saskrullē un iededzina bezdievīgos kruzuļos. Daži tur valkā stikla acis un, jādomā, itin labi redz tām cauri, citādiņ jau nevalkātu; un zobus, kas dažam no viņiem mutē, taisījusi cilvēka apgrēcīgā zaimotāja roka. Vīrieti apģērbi ir aplam apsmejami. Viņi diendienā nenēsā ne musketes, ne garas kārtis; viņiem nav apmetņu ar zaļu padrēbi, nedz melnas filca trīsstūrenes, nedz naglotu kurpju ar piešiem, nedz ādas getru līdz ceļiem, nedz kazādas bikšu ar vilnu uz āru. Viņi valkā uz augšu sašaurinātas platmales, ko dēvē par «cilindriem», svārkus pavisam drūmā melnā krāsā un kreklus, uz kuriem netīrumus var tik lēti redzēt, ka krekls jāmaina vai katru mēnesi; bikšu vietā viņi valkā tā sauktos pantalonus, ko satur ar plecu lencēm, bet kājās auj smieklīga izskata un pagaiam neizturīgus zābakus. Paši izērmojušies kā gatavie kumēdiņi, šitie ļaudis smējās par manu apģērbu. Tajā zemē grāmatu ir tik daudz, ka nav nekāds brīnums kādu ieraudzīt. Un avīzes arī. Viņiem ir milzīga mašīna, kas tādas lapas sadrukā tūkstošiem ik stundu.

Es tur redzēju parastus vīrus, kas nav ne priesteri, ne augstmaņi, un tomēr viņiem pieder tā zeme, ko viņi ar un ecē. Viņi to nenomā ne no baznīcas, ne no augstmaņiem. Ņemos to apzvērēt. Tanī zemē jūs varētu vai trīsreiz izkrist pa trīsdesmitā stāva logu un neuzkrist virsū ne zaldātam, ne baznīckungam. Tīri jāpabrīnās, cik maz tur šo ļaužu. Pilsētās jūs redzēsiet divpadsmit civilos uz vienu zaldātu un tikpat daudz uz katru baznīckungu vai sludinātāju. Pret jūdiem tur izturas akurāt kā pret cilvēkiem, nevis kā pret suņiem. Viņi drīkst strādāt, kādu darbu vien grib; drīkst pārdot, ja vien grib, pavisam jaunas preces; drīkst atvērt aptiekas; ārstēt kristīgus ļaudis; drīkst pat sarokoties ar kristīgo, ja viņiem prāts uz to nesas; var sadzīvot ar kristīgajiem kā cilvēks ar cilvēku; viņiem nav jādzīvo ieslodzītiem vienā pilsētas kaktā; viņi dzīvo pilsētā jebkurā vietā, kur pašiem patīk; stāsta pat, ka viņi drīkstot iepirkt zemi un mājas īpašumā, bet par to nu gan es šaubos; viņiem nekad neliek plikiem skriet pa ielām sacensībā ar ēzeļiem, lai karnevāla laikā uzjautrinātu ļaudis; zaldāti viņus nesadzen nu jau cik simt gadu ik svētdienu baznīcā noklausīties, kā tur nolād viņus pašus un it īpaši viņu ticību; un šinī baltā dienā tai ērmotajā zemē jūdiem atļauj balsot, jānudien, atļauj tādam pat kāpt tribīnē un izteikt, ko viņš domā par valdību, ja valdība viņam nav pa prātam! Brīnumu brīnumi,- kad es jums saku. Vienkāršie ļaudis tur brīnum daudz ko zina; viņiem pat netrūkst nekautrības kurnēt, ja valdība nerīkojas pareizi, jaukties valdības darīšanās un aizrādīt valdībai; ja viņiem būtu tādi likumi kā pie mums, ka no trim dolāriem, ko ienes raža, viens jāatdod nodokļos, viņi piespiestu valdību tādu likumu grozīt; viņi ne tik vien nemaksā nodokļos trīsdesmit dolārus no simta, bet negrib maksāt ij septiņus. Ērmoti, pavisam ērmoti ļaudis. Viņi nezina,

ka viņiem klājas labi. Ubagu ordeņa mūki nestaigā apkārt ar groziem, lūgdami dāvanas baznīcai un paši notiesādami labāko. Man tur negadījās redzēt baskājainus dieva kalpus staigājam ar groziem un ubagojot. Tajā zemē mācītāji nelīdzinās mūsu ubagu ordeņa brāļiem — viņiem ir pa divām trim drēbju kārtām, un viņi lāgiem mazgājas. Kalni tajā zemē ir krietni augstāki par mūsu Albāņu kalniem; milzīgā Romas Kampanja, kas ir simt jūdžu gara un četrdesmit jūdžu plata, ir itin maza salīdzinājumā ar Amerikas Savienotajām Valstīm; Tibēra, mūsu slavenā upe, kas varenā straumē plūst turpat divsimt jūdžu un kam Romā puika vis nevar pārlingot akmeni pāri, nav ne tik gara un ne tik plata kā Amerikas Misisipi, nedz kā Ohaio un netiek līdzi pat Hudzonai. Amerikā ļaudis ir daudz gudrāki par saviem vectēviem un zina daudz vairāk nekā tie. Viņi near tīrumus ne ar nosmailētu nūju, ne trijstūra dēli, kas uzirdinot tikai zemes virskārtu. Mēs darām to tālab, ka arī mūsu tēvi pirms trīstūkstoš gadiem darīja tāpat. Bet man šķiet, ka tie ļautiņi savus senčus netur godā. Viņi aršanai lieto arklus ar asu, izliektu dzelzs lemesi, kas iegriežas zemē pilnas piecas collas. Un tas vēl nav viss. Labību viņi pļauj ar briesmīgām mašīnām, kas veselus tīrumus nogāž vienā dienā. Ja uzdrošinātos, es pastāstītu, ka dažkārt viņi palaiž arkla vietā tādu velna izgudrojumu, kas, uguni un tvaiku spļaudams, uzplēš veselu akru vienā stundā, bet — bet — no jūsu acīm es redzu, ka jūs neticat ne vārda no tā, ko es stāstu. Ak vai, mana labā slava pagalam, un es uz laiku laikiem esmu apzieģelēts par melkuli!»

Mēs, protams, bieži bijām apmeklējuši milzīgo "Sv. Pētera baznīcu. Man bija zināmi tās izmēri. Es zināju tās grandiozo struktūru. Zināju, ka garumā tā pielīdzināma Vašingtonas Kapitolijam — aptuveni septiņsimt trīsdesmit pēdu. Zināju, ka tā ir trīssimt sešdesmit četras pēdas plata, tātad platāka par Kapitoliju. Zināju, ka krusts baznīcas kupola galā atrodas četrsimt trīsdesmit astoņas pēdas augstāk par Kapitolija kupolu. Man tātad bija mērogs. Gribēju pēc iespējas precīzāk iedomāties, kāda baznīca izskatās; ļoti gribējās zināt, cik lielā mērā esmu kļūdījies. Kļūdījies biju pamatīgi. Sv. Pētera baznīca ne tuvu neizskatījās tik liela kā Kapitolijs un no ārpuses nebija ne divdesmito daļu tik skaista.

Kad sasniedzām durvis un iegājām katedrālē, neparko nespējām aptvert, ka celtne ir tik ārkārtīgi liela. Izpratni biju spiests izskaitļot. Vajadzēja atsaukt atmiņā citas celtnes, lai varētu salīdzināt. Sv. Pētera baznīca ir liela un smagnēja. Tās apmēri un augstums būtu izsakāmi ar

diviem Kapitolijiem, kas uzlikti viens uz otra__________ ja Kapitolijs būtu

lielāks; vai arī, uzliekot citu uz citas divu triju kvartālu parastās dzīvojamās mājas. Sv. Pētera baznīca ir tik liela, bet skatienam tāda neliekas. Nelaime tā, ka viss tajā ir vienādi milzīga izmēra un nav pretmetu, ar ko varētu salīdzināt — ja nu vienīgi ar cilvēkiem, un tos es pat nebiju ievērojis. Tie līdzinājās maziem kukainīšiem. Bērnu statujas, kas tur svētītā ūdens traukus, saskaņā ar dotajiem izmēra skaitļiem ir milzīgas, bet tikpat liels ir viss, kas atrodas to tuvumā. Mozaīku gleznas katedrālē ir grandiozas, tās darinātas no tūkstošiem stikla klucīšu mana mazā pirkstiņa locītavas garumā, tomēr gleznas izskatās gludas un viengabalainas, tās ir košas un pilnā mērā atbilst katedrāles dimensijām. Tātad ari tās nederēja par mērauklu. Pašā baznīcas viņā galā (biju pārliecināts, ka viņā galā, bet vēlāk konstatēju, ka īstenībā tas ir telpas vidus tieši zem kupola) atrodas tā sauktais baldahino — liels piramidāls bronzas režģis, kas atgādina moskītu tīklu, īstenībā tas izskatījās tikai kā stipri palielināts gultas baldahīns. Un tomēr es zināju, ka tas pārsniedz pusi Niagāras ūdenskrituma augstuma. Tam pāri pletās tik varens kupols, ka baldahīns nemaz nešķita liels. Četriem milzīgajiem stūrainajiem pīlāriem, kas stāv vienādā attālumā cits no cita un balsta jumtu, es dimensijas nepratu aprēķināt, jo nebija itin nekā, ar ko varētu tos salīdzināt. Zināju, ka katras šķautnes platums atbilst prāvas dzīvojamās mājas fasādei (piecdesmit līdz sešdesmit pēdu) un ka tie ir divtik augsti kā parasta trīsstāvu māja, un tomēr tie izskatījās mazi. Izdomājos visdažādākās iespējas, kā sevi piespiest, lai apjēgtu, cik liela īsti ir Sv. Pētera katedrāle, taču ne pie kāda gala netiku. Apustulis, kas vienā mozaīkas gleznā raksta ar sešas pēdas garu spalvu, man izskatījās kā gluži parasts apustulis.

Pēc laba brīža tomēr sāku pievērst uzmanību cilvēkiem. Stāvot Sv. Pētera baznīcas durvīs un noraugoties uz cilvēkiem baznīcas viņā galā — divu ielas kvartālu tālumā —, cilvēki šķiet mazi; turklāt milzīgo gleznu un skulptūru ietverti un lielajā telpā izkliedēti tie izskatās daudz mazāki, nekā izskatītos divu kvartālu attālumā klajā laukā. Es «pēc acumēra» novērtēju cilvēku, kas pagāja man garām, tad vēroju viņu, kad viņš bija aizgājis līdz baldahīnam, un vēroju aizejam vēl tālāk — redzēju viņu sarūkam līdz skolas puišeļa augumam, un tad viņš pazuda manam skatienam, iejukdams sīko pundurcil- vēciņu barā. Baznīca nesen bija izrotāta sakarā ar plašu ceremoniju par godu Sv. Pēterim, un pašreiz bija nolīgti strādnieki, kas no sienām un kolonnām vāca nost puķu un zeltītā papīra vijas. Tā kā ne ar kādām kāpnēm vajadzīgo augstumu nevarēja aizsniegt, strādnieki no balustrādēm un kolonnu kapiteļiem laidās lejup virvēs. Augšējā galerija, kas apvij lielā kupola iekšsienas, atrodas divsimt četrdesmit pēdu augstumā no baznīcas grīdas — tikai retais Amerikas baznīcas tornis sniedzas tik augstu. Apmeklētāji parasti mēdz uzkāpt galerijā, lai nolūkotos lejup, jo no turienes var gūt vislabāko priekšstatu par augstumiem un attālumiem. Kamēr mēs stāvējām lejā, viens strādnieks, iekarinājies virvē, laidās no galerijas lejup. Nekad mūžā man nebija licies, ka cilvēks tik ļoti spēj līdzināties zirneklim. Viņš likās mazs mazītiņš, un resnā virve šķita kā zirnekļa tīkla pavediens. To redzot, es biju ar mieru noticēt, ka reiz baznīcā iesoļojis desmit tūkstoš kareivju liels pulks noklausīties dievkalpojumu, bet virspavēlnieks, kas ieradies vēlāk, nav varējis tos atrast un nodomājis, ka kareivji vēl nav atnākuši. Kareivji tomēr baznīcā bija, tikai nostājušies vienā no tās transeptiem. Gandrīz piecdesmit tūkstoš cilvēku pulcējās Sv. Pētera katedrālē, lai dzirdētu nolasām dogmu par Marijas Pasludināšanu. Ir aprēķināts, ka baznīcā pietiek stāvvietu . . . ļoti daudziem baznīcēniem; precīzo skaitli esmu aizmirsis. Bet tas nav svarīgi — arī nupat minētais ir pietiekami precīzs.

Sv. Pētera baznīcā atrodas divi nelieli pīlāri no Zālamana tempļa.* Viņiem šeit ir arī — un tas man šķiet daudz interesantāk — šķēpele no īstā krusta, dažas naglas un gabaliņš ērkšķu kroņa.

Mēs, protams, uzkāpām kupola virsotnē un iegājām apzeltītajā vara bumbā, kas paceļas virs tā. Tur, mazliet sablīvējoties, varēja vienlaikus ieiet cilvēku divpadsmit, un karsts tur bija kā ceplī. Pirms mums tur bija uzturējušies arī daži no tiem, kam tik ļoti patīk uzrakstīt savu vārdu slavenās vietās. Tādu, cik var spriest, šeit būs bijis miljons, varbūt pat divi miljoni.

No Sv. Pētera kupola var pārredzēt visu, kas Romā ievērības cienīgs, sākot ar Eņģeļu pili un beidzot ar Kolizeju. It labi var atšķirt septiņus pakalnus, uz kuriem uzcelta Roma*. Var pārredzēt Tibru un vietu, kur atradās tilts, ko Horācijs «senajās varonības dienās» aizstāvēja, kad Larss Porsena ar savu iebrucēju karapulku gribēja forsēt upi. Redzama arī vieta, kur Horāciji izcīnīja slaveno kauju ar Kuriācijiem.* No kupola paveras skats uz plašo, zaļo Kampanju, kas plešas līdz pat kalniem un kur vietvietām saglabājušās senlaiku arkas un sabrukušie akvedukti — gleznainas, ar mežvīnu kupli apaugušas pelēkas drupas. No turienes var redzēt Albāņu grēdas, Apenīnus, Sabīņu kalnus un zilo Vidusjūru. Atklājas daudzveidīga plaša panorāma, kas priecē acis ar savu skaistumu un kam slavā līdzīgas nav visā Eiropā. Pie skatītāja kājām guļ tās pilsētas drupas, kura savā laikā deva patvērumu četriem miljoniem cilvēku; starp mūsdienu ēkām paceļas, lai arī drupās, tempļi, kolonnas un triumfa arkas, kas pieredzējušas cēzarus un Romas spožuma zenītu; bet turpat līdzās nesalaužamas izturības piemineklis, smagnējās akmens arkās iebūvēts ūdensvads, saglabājies no vēl vecākas pilsētas, kad Romuls un Rems vēl nebija dzimuši un par Romas dibināšanu vēl nebija pat domāts. Apija ceļš joprojām ir tikpat vesels kā toreiz, kad pa to virzījās imperatoru triumfa gājieni, vezdami līdzi sagūstītos valdniekus no visām pasaules malām. Mēs gan nevarējām skatīt īstenībā garo kaujasratu rindu un bruņās tērptos vīrus, kas līka zem iegūto trofeju smaguma, tomēr iztēle mums uzbūra arī šo ainu.

Redzam no Sv. Pētera katedrāles kupola daudz interesantu vietu, un pēdīgi skatiens apstājas tur, kur — gandrīz sev pie kājām — ieraugām kādreizējo Inkvizīcijas ēku. Kā gan mainījušies tikumi laika ritumā! Pirms septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadsimtiem romieši, kas nekā labāka nezināja, rīkoja izrādes, izdzenot Kolizeja arēnā kristīgos un rīdot tiem virsū plēsīgus zvērus. Tā bija ne vien izrāde, bet arī mācība. Vajadzēja tautai iedzīt riebumu un bailes pret jauno doktrīnu, ko sludināja Kristus piekritēji. Zvēri vienā mirklī saplosīja upurus gabalu gabalos un pārvērta tos par nožēlojamiem līķiem. Taču, kad kristieši nāca pie varas un Māte Baznīca sāka valdīt pār barbariem, tā viņus par nomaldīšanos no īstā ceļa nemācīja ar šādām metodēm. Nē, viņa tos ievietoja šajā tīkamajā Inkvizīcijas namā un, norādot uz cildeno Pestītāju, kas bija tik maigs un žēlsirdīgs pret visiem cilvēkiem, mudināja barbarus viņu iemīlēt; lai piespiestu tos viņu mīlēt un godāt, inkvizīcija darīja visu, ko spēja,— vispirms ar skrūvēm izgrieza barbariem īkšķus no locītavām, tad paknaibīja miesu ar knaiblēm — tās bija nokaitētas sarkanas, jo aukstā laikā pieskāriens ar tādām ir vistīkamākais; pēc tam barbarus pie dzīvām miesām drusku nodīrāja un visbeidzot publiski izcepināja uz sārta. Un, jāteic, vienmēr izdevās šos neticīgos pārliecināt. īstajai ticībai, ja vien ar to pareizi rīkojas, tieši tā, kā Māmuļa Baznīca to prata, piemīt ļoti, ļoti liels dziedinātāj- spēks. Un tā patiesi spēj pārliecināt. Ir milzu atšķirība starp cilvēku izbarošanu plēsīgiem zvēriem un inkvizīcijas prasmi pamodināt viņos labākās jūtas. Pirmā ir rupju barbaru sistēma, otrā turpretī liecina, ka tās īstenotāji ir civilizēti un izglītoti ļaudis. Cik žēl, ka rotaļīgā inkvizīcija beigusi pastāvēti

Domāju, ka necentīšos aprakstīt Sv. Pētera baznīcu. Tas jau sen izdarīts. Pētera, Kristus mācekļa, pīšļi atdusas kapenē zem baldahīna. Brīdi mēs šai vietā bijīgi pastāvējām; tāpat pakavējāmies arī Mamer- tino cietumā, kur Pēteris bija ieslodzīts un kur viņš atgrieza pie kristīgās ticības sargkareivjus un kur, tā stāsta leģenda, viņš licis uzrasties avotam, lai varētu jaunatgrieztos nokristīt. Taču, kad mums parādīja Pētera sejas iespiedumu cietuma akmens sienā, kas esot radies, kad Pēteris krītot pret to atsities, mēs sākām šaubīties. Un, kad mūks Sv. Sebastjana baznīcā mums parādīja akmens plātni ar diviem lieliem pēdu iespiedumiem un apgalvoja, ka tos ieminis Pēteris, mēs atkal nespējām tam noticēt. Šādi stāsti nespēj pārliecināt. Mūks stāstīja, ka naktī ieradušies eņģeļi un izpestījuši Pēteri no cietuma un viņš gājis pa Apija ceļu projām no Romas. Tur viņš sastapis Pestītāju, kurš viņam pavēlējis doties atpakaļ, un Pēteris paklausījis.. Akmens plātnē, uz kuras tobrīd stāvējis, Pēteris atstājis minētos pēdu iespiedumus. Nav zināms, kā bija iespējams konstatēt, kam piederēja pēdu iespiedumi, jo saruna taču bija notikusi naktī un pilnīgā slepenībā. Sejas iespiedumu cietuma sienā bija atstājis normāla izmēra cilvēks, bet pēdu nospiedumi piederēja desmit vai divpadsmit pēdu garam vīrietim. Šāda nesaderība jo vairāk nostiprināja mūsu neticību.

Dabiski, ka mēs apmeklējām Forumu, kur tika noslepkavots Cēzars,* tāpat arī Tarpeja klinti.* Redzējām «Mirstošo gladiatoru» Kapitola kalnā, un man šķiet, ka mēs pat atzinām šo mākslas brīnumu, varbūt tāpat kā Vatikānā apbrīnojām drausmo marmorā ietērpto traģēdiju — «Lāokoontu». Un bez tam bijām Kolizejā.

Ikviens ir redzējis Kolizeja attēlu; ikviens uzreiz pazīs šo cepuru kārbu «vienās ambrazūrās un logos», kurai viena puse izgrauzta. Tā kā šī celtne stāv nostāk, tā atrodas izdevīgākā stāvoklī nekā pārējie senās Romas pieminekļi. Pat skaistais Panteons, uz kura pagānu altāriem tagad uzstatīti krusti un kura Venera, izrotāta ar svētulīgiem vizuļiem, tagad negribīgi kalpo par Jaunavu Mariju, ir iesprostots starp nožēlojamiem nameļiem un zaudējis labu tiesu majestātiskuma. Bet visu Eiropas drupu valdnieks Kolizejs joprojām saglabājis savu karalisko vientulību, kas piedien tik augstai cilmei. .Savvaļas puķes un nezāles zeļ uz tā masīvajām arkām starp lokā izvietotajiem sēdekļiem, un mežvīns stīgo no augstajām sienām. Svinīgs klusums klājas pār milzu celtni, kur sendienās pulcējās nepārredzami skatītāju pūļi. Tauriņi ieņēmuši modes un skaistuma karalieņu vietu, kuras šeit bija redzamas pirms septiņpadsmit un astoņpadsmit gadsimtiem, un imperatora ložā gozējās ķirzakas. Dzīvāk nekā visas vēstures grāmatas Kolizejs stāsta par Romas dižumu un Romas pagrimumu. Tas ir spilgtākais liecinieks kā vienam, tā otram. Staigājot pa mūsdienu Romu, grūti ticēt tās kādreizējai varenībai un iedzīvotāju miljoniem; bet šī celtne ir stūrgalvīga liecība, ka šai pilsētai bija nepieciešams teātris ar astoņdesmit tūkstoš sēdvietām un divdesmit tūkstoš stāvvietām, lai apmierinātu pilsoņu kāri pēc izpriecām; Kolizejs piespiež mūs tam ticēt. Teātris ir vairāk nekā tūkstoš sešsimt pēdu garš, septiņsimt piecdesmit pēdu plats un simt sešdesmit piecas pēdas augsts. Tam ir ovāla forma.

Amerikā cietumniekus mēs, sodīdami par noziegumu, vienlaikus izmantojam derīgam darbam. Mēs iznomājam viņus fermeriem vai liekam viņiem pelnīt valstij naudu, nodarbinot viņus mucu taisīšanā vai ceļu būvē. Tā mēs apvienojam lietderību ar grēku izpirkšanu, un visiem labi. Bet senajā Romā mēdza apvienot kalpošanu reliģijai ar izpriecām. Kopš kļuva nepieciešams iznīdēt jaunās sektas piekritējus, ko dēvēja par kristiešiem, tauta gudri nosprieda to darīt tā, lai valstij būtu ienākums un tautai izpriecas. Gladiatoru cīņas un citas atrakcijas sāka papildināt ar jaunu numuru — Kolizeja arēnā izgrūda ienīstās sektas piederīgos un pēc tam ielaida tur plēsīgus zvērus. Domā, ka šajā arēnā mocekļu nāvē bojā aizgājis ap septiņdesmit tūkstošiem kristiešu. Tas Kristus sekotāju acis Kolizeju padarīja par svētvietu. Un tas ir taisnīgi; ja jau ķēde, ar ko bija saistīts kāds svētais, ir svēta, un, ja svēts ir kāda svētā pēdas iespiedums akmenī, tad vieta, kur cilvēks atdevis dzīvību par savu ticību, patiesi ir svēta.

Pirms sešpadsmit vai astoņpadsmit gadsimtiem šis Kolizejs bija Romas lielais teātris, bet Roma — pasaules valdniece. Šeit imperators, augstākie valstsvīri, augstmaņi un milzum plaša mazāk nozīmīga

auditorija noskatījās krāšņus uzvedumus. Gladiatori cīnījās ar gladiatoriem un dažkārt arī ar daudzu tālu zemju karagūstekņiem. Šis bija Romas un līdz ar to visas pasaules prestiža teātris, un cilvēkam, kas nevarēja nejauši, it kā starp citu, ieminēties par savu «personisko ložu Kolizejā», iekļūšana augstākajā sabiedrībā bija liegta. Kad audumu tirgotājs gribēja modināt skaudību pārtikas preču tirgotājā pretējā stūra namā, viņš iegādājās numurētas vietas pirmajā rindā un stāstīja par to visiem. Ja neatvairāmais galantērijas preču pārdevējs, sekodams iedzimtajam instinktam, gribēja satriecoši paspīdēt, viņš, apģērbies pāri savu līdzekļu iespējām, aizveda kāda cita puiša sirdsdāmu uz Kolizeju un, lai pilnīgi iznīcinātu sāncensi, starpbrīžos cienāja viņu līdz nelabumam ar saldējumu un viņas garastāvokļa uzmundrināšanai piegāja pie būriem, kuros bija ieslodzīti mocekļi, un pabikstīja ieslodzītos ar savu niedres spieķīti. Romiešu dendijs jutās savā elementā vienīgi tad, kad, atspiedies pret kolonnu, skrullēja ūsiņas, izlikdamies neredzam dāmas; kad pa divas collas garu tālskatīti vēroja asiņainās cīņas; kad izraisīja provinciāļos skaudību ar kritiskām piezīmēm, kas nepārprotami liecināja, ka viņš Kolizejā bijis neskaitāmas reizes un ka šis teātris viņam nespēj sniegt nekā jauna; kad viņš pēdīgi nožāvājies novērsās un izmeta:

«Tas esot slavenība! Ar zobenu rīkojas kā neaptēsts bandīts! Var jau būt, ka uz laukiem viņš var padižoties, bet galvaspilsētā tāds nekam neder.»

Laimīgs tas bezbiļetnieks, kas bija iemanījies partera sēdeklī sestdienas rīta izrādē, un laimīgs tas Romas ielaspuika, kas, grauzdams zemesriekstus, noskatījās gladiatoru cīņās no galerijas galvu reibinošajiem augstumiem.

Man gadījās izcilais gods Kolizeja drupās atrast atkritumos vienīgo līdz mūsdienām saglabājušos teātra afišu. Tā vēl joprojām nozīmīgi smaržo pēc piparmētru konfektēm; viens stūris tai laikam sakošļāts, bet malā ar maigu sievietes rociņu izmeklētā latīņu valodā uzrakstīti šādi vārdi:

«Gaidi, mīļais, mani rītvakar pie Tarpeja klints tieši pulksten septiņos. Māte ies ciemos pie draugiem Sabīņu kalnos.

Klaudija.» -

Ai, kur gan šodien ir laimīgais jauneklis un kur rociņa, kas rakstīja burvīgo vēsti? Putekļos un pīšļos pārvērtušies jau septiņpadsmit gadu simteņus!

Afišas saturs:

ROMAS KOLIZEJĀ NEPĀRSPĒJAMA ATRAKCIJA!

JAUNI IEGUVUMI! JAUNI LAUVAS! JAUNI GLADIATORI!

Piedalās slavenais MARKS MARCELS VALERIANS! TIKAI SEŠUS VAKARUS!

Direkcija lūdz publikai atļauju piedāvāt izrādi, kura lieliskumā pārspēj visu, kas jebkad redzēts uz skatuves. Direkcija nav žēlojusi līdzekļus un cer, ka jaunās sezonas atklāšana izpelnīsies godājamās publikas labvēlību, kas būs bagātīgs atalgojums par pūliņiem. Direkcijai ir prieks paziņot, ka izdevies sakomplektēt TALANTU ZVAIGZNĀJU, kādu Roma līdz šim vēl nav pieredzējusi.

Izrādi atklās šovakar, kad notiks

GRANDIOZA CIŅA AR ZOBENIEM, ko izcīnīs slavenais Valerians (ar vienu pie muguras piesietu roku) un divi milzīga auguma mežoņi no Britānijas.

Pēc tam slavenais Valerians (ja būs palicis dzīvs) demonstrēs zobencīņu

AR KREISO ROKU, cīnoties pret sešiem Gladiatoru koledžas otrā kursa audzēkņiem un vienu iesācēju no pirmā kursa!

Šai sacensībai sekos vesela sērija lielisku cīņu, kurās piedalīsies impērijas spožākie talanti.

Tiklīdz šis priekšnesums būs beidzies, uzstāsies izdaudzinātais Brīnumbērns, ko visā pasaulē dēvē par

JAUNO AHILU.

Viņš, bruņojies vienīgi ar īsu šķēpu, stāsies pretī četriem tīģerēniem!

Izrādes nobeigumā notiks augstākā mērā tikumisks un elegants VISPĀRĒJS SLAKTIŅŠ, kurā trīspadsmit Āfrikas lauvas un divdesmit divi barbaru gūstekņi cīnīsies, līdz visi būs pagalam.

KASE ATVĒRTA

Biļete beletāžā — vienu dolāru. Bērniem un kalpotājiem puscena.

Liela policijas vienība dežurēs kārtības uzturēšanai un raudzīsies arī, lai plēsīgie zvēri nepārlec pāri barjerai un neapgrūtina skatītājus.

Durvis atvērs pulksten 7. Izrādes sākums pulksten 8.

BRĪVBIĻETES NEIZSNIEDZ.

Diodora spiestuve.

Tikpat neparasts un laimīgs bija arī mans otrais atradums: arēnas atkritumos man gadījās uziet netīru un paplosītu «Romas Karacirvju dienaslapas» numuru, kurā bija iespiesta kritika tieši par šo izrādi. Ir

pagājis pārāk daudz gadsimtu, lai materiālu varētu uzskatīt par jaunumu; es to pārtulkoju un publicēju vienīgi tādēļ, ka gribu parādīt, cik maz teātra kritikas pamatstils un frazeoloģija mainījusies kopš tiem senajiem laikiem, kad pasta iznēsātāji šo lapu, vēl mitru, tikko no tipogrāfijas nākušu, nolika uz galda savam patronam.

SEZONAS ATKLĀŠANA KOLIZEJA. Par spīti nelāgajiem laika apstākļiem, liels skaits izcilāko pilsoņu vakarvakarā pulcējās, lai noskatītos, kā uz galvaspilsētas skatuves debitē jaunais traģiķis, kas pēdējā laikā visnotaļ tik spoži uzstājies provinces amfiteātros. Izrādi noskatījās ap sešdesmit tūkstoši cilvēku, un, ja vien ielas nebūtu tik drausmīgā stāvoklī, teātris būtu bijis stāvgrūdām pilns. Viņa majestāte imperators Aurēlijs ieņēma savu vietu imperatora ložā, un visu skatieni pievērsās viņam. Daudzi slaveni impērijas augstmaņi un ģenerāļi pagodināja izrādi ar savu klātbūtni, un viņu vidū neievērojamākais nebija jaunais leitnants no patriciešu dzimtas, kura lauri, iegūti, cīnoties «Pērkondimdošā leģiona» rindās, vēl itin zaļi vijās ap viņa pieri. Apsveikuma saucieni viņam par godu bija dzirdami Tibras pretējā krastā!

Nesenais remonts un uzlabojumi Kolizejā padarījuši teātri gan tīkamāku, gan mājīgāku. Jaunie spilveni uzskatāmi par lielisku uzlabojumu salīdzinājumā ar cietajiem marmora soliem, pie kuriem bijām pieraduši līdz šim. Pašreizējā direkcija tiešām rūpējas par skatītājiem. Tā no jauna atdevusi Kolizejam zeltījumu, krāšņās drapērijas un kopējo spožumu, kas, pēc veco Kolizeja apmeklētāju vārdiem, bijis šā teātra lepnums pirms piecdesmit gadiem.

Pirmā atrakcija — divu jauno amatieru zobencīņa ar slaveno partiešu gladiatoru, kas atsūtīts no gūstekņu nometnes,— tiešām bija augstvērtīga. Vecākais no abiem jaunajiem džentlmeņiem pārvaldīja zobenu ar grāciju un iezīmējās ar izcilu talantu. Viņa māņu gājienu, kam tūdaļ sekoja zibenīgs zobena cirtiens, notriecot partietim no galvas bruņucepuri, publika uzņēma ar sirsnīgiem aplausiem. Piegājieni no kreisās puses nebija tik labi, taču debitanta daudzajiem draugiem būs patīkami dzirdēt, ka, cītīgi trenējoties, viņš ar laiku šo trūkumu izlabos. Viņu tomēr nogalināja. Viņa māsas, kas sēdēja publikā, jutās gaužām satriektas. Māte nekavējoties atstāja Kolizeju. Otrais jauneklis turpināja cīņu tik sparīgi, ka izpelnījās vētrainus aplausus. Kad pēdīgi arī viņš nokrita beigts, viņa sirmā māte kliegdama, sajukušiem matiem, asarām plūstot, metās uz arēnu un zaudēja samaņu, tikko paguvusi ar rokām ieķerties arēnas režģos. Policija nekavējoties viņu aizvāca. Šādos apstākļos šīs sievietes izturēšanos varbūt varētu piedot, tomēr, pēc mūsu domām, ar tādām scēnām pārkāpt etiķeti, kas jāievēro izrādes laikā, turklāt imperatora klātbūtnē, ir gaužām nepiedienīgi.

Partiešu gūsteknis cīnījās drosmīgi un labi; par to nav jābrīnās, jo viņš cīnījās ne tikai par dzīvību, bet arī par brīvību. Teātrī atradās viņa sieva un bērni, kas ar savu mīlestību piešķīra spēku viņa rokai un atgādināja dzimteni, kurp viņš varēs atgriezties, ja uzvarēs. Kad krita viņa otrais pretinieks, sieva piespieda bērnus pie krūtīm un aiz prieka apraudājās. Bet viņas laimes brīdis bija īss. Gūsteknis pastreipuļoja uz viņas pusi, un viņa redzēja, ka brīve izcīnīta par vēlu. Viņš bija nāvīgi ievainots. Pirmajam cēlienam beidzoties, visi bija apmierināti. Publika izsauca direktoru uz skatuves; par parādīto godu viņš pateicās skatītājiem ar asprātīgu, humora pilnu runu, ko nobeidza, izteikdams cerību, ka viņa necilos pūliņus gādāt par jautru un pamācošu izklaidi Romas publika tikpat atzinīgi novērtēs arī turpmāk.

Pēc tam arēnā iznāca izrādes zvaigzne, kuru saņēma ar pērkondim- došiem aplausiem, un gaisā uzvijās sešdesmit tūkstoš mutautiņu. Marks Marcels Valerians (skatuves vārds, īstajā vārdā viņu sauc Smits) ir lielisks fiziskas attīstības paraugs un izcili apdāvināts aktieris. Ar karacirvi viņš rīkojas virtuozi. Viņa jautrība un rotaļīgais vieglums komiskās lomās ir neatdarināms, taču tas nav salīdzināms ar cildenajiem veidoliem, ko viņš iemieso svinīgi drūmā traģēdijā. Kad viņa cirvis vilka ugunīgus lokus virs pārbiedēto barbaru galvām tieši tādā pašā ritmā, kādā lēcienos kustējās viņa ķermenis un kājas, skatītāji auroja nevaldāmos smieklos, bet, kad viņš ar cirvja pietu sašķaidīja vienam pretiniekam galvaskausu un tai pašā mirklī ar asmeni pāršķēla otru vidū pušu, sajūsmināto aplausu dārdi, kas satricināja visu ēku, liecināja, ka prasīgā publika atzinusi viņu par īstu meistaru cildenajā mākslā. Ja viņam piemīt kāda vājība (mums būtu gaužām žēl pieļaut pat domu, ka tā varētu būt), tad vienīgi paradums visaizraujošākajos izrādes mirkļos pamest skatienu uz publiku, it kā gaidot atzinību. Arī cīņas pārtraukšana, lai paklanītos, kad viņam met puķu pušķus, jāpiemin kā gaumes trūkums. Kamēr norisa lieliskā cīņa ar kreiso roku, viņš nevis kapāja savus pretiniekus, bet gandrīz visu laiku skatījās uz publiku; kad viņš bija nokāvis visus otrā gada kursantus un meņģējās ar pirmā kursa audzēkni, viņš pieliecās, uztvēra krītošo pušķi un sniedza to pretiniekam tieši tajā brīdī, kad krita cirtiens, kas draudēja kļūt par viņa nāves spriedumu. Mēs nešaubāmies, ka tāda vieglprātīga izturēšanās ir gluži piemērota provincei, bet tā nav galvaspilsētas cienīga. Ticam, ka mūsu jaunais draugs neapvainosies par šiem aizrādījumiem, jo tie domāti vienīgi viņa paša labā. Visi, kas mūs pazīst, zina, ka mēs lāgiem gan nežēlojam taisnīgu bardzību pret tīģeriem un mocekļiem, bet nekad ar nodomu negribam aizvainot gladiatorus.

Brīnumbērns patiesi darīja brīnumus. Savus četrus tīģerēnus viņš pieveica bez pūlēm, pats neciezdams nekādus zaudējumus, izņemot strēmeli galvas ādas. Vispārējais slaktiņš norisa, ievērojot izcilu precizitāti detaļās, kas liecināja par nelaiķa dalībnieku augstu meistarību.

Apkopojot visu sacīto, jāteic, ka vakarējā izrāde dara godu ne vien direkcijai, bet visai pilsētai, kas rosina un atbalsta šādus veselīgus un pamācošus sarīkojumus. Jānorāda vienīgi, ka dažu neapzinīgu jauniešu uzvešanās, kuri no galerijas apmētāja tīģerus ar riekstiem un sakošļāta papīra piciņām, saukdami: «Hei — cui, cui!» un pauzdami neapmierinātību vai uzslavu, kliedzot: «Grāb viņu ciet, lauva!», «Sadod, gladiatori», «Aitasgalva!», «Lempis gatavais!», «Ņem aiz ūsām!», imperatora klātbūtnē ir nepieļaujama, un policijai tādi dauzoņas jāsavalda. Vakarvakara izrādē, kad kalpotāji iznāca arēnā novākt līķus, jaunie nejēgas galerijā klaigāja saukļus: «Aptīrītāji!», «Re, kas par kažoku!», «Velc aiz kātiem!» un vēl citādas zobgalības. Uz publiku tas atstāja ļoti nelāgu iespaidu.

Šopēcpusdien apsolīta izrāde bērniem, kurā tīģeriem tiks izbaroti daži mocekļi. Līdz turpmākam paziņojumam izrādes notiks ik dienu. Programmas sastāvs katru vakaru mainīsies. Valeriana benefice paredzēta 29. datumā, ja viņš vēl būs dzīvs.»

Es pats esmu savā laikā rakstījis teātra kritikas un bieži vien jutos pārsteigts, ka zinu par Hamletu daudz vairāk nekā Forests*, un ar gandarījumu konstatēju, ka arī mani seno dienu amata brāļi daudz labāk nekā gladiatori zināja, kā jācīnās zobenkui.jā.

## 27. NODAĻA. «NOKAUTI ROMAS PŪĻA IZPRIECAI» * CILVĒKS, KAS NEKAD NESŪDZEJAS * NECIEŠAMS TEMATS * NEJĒGAS GIDI * ROMAS KATAKOMBAS * SVĒTAIS, KURAM TICĪBAS SPĒKS PARPLESA KRŪTIS * ASIŅOJOŠAS SIRDS BRĪNUMS * LEĢENDA PAR ARA COELl.

Tiktāl nu būtu labi. Ja vien kādam cilvēkam ir tiesības lepoties un būt apmierinātam, tad tas esmu es. Jo esmu taču rakstījis par Kolizeju un gladiatoriem, par mocekļiem un lauvām un tomēr ne reizi neesmu izmantojis frāzi «nokauti Romas pūļa izpriecai». Es esmu pirmais brīvais baltais cilvēks brieduma gados, kuram tas izdevies kopš tiem laikiem, kad Bairons šo teicienu palaida pasaulē.

«Nokauti Romas pūļa izpiecai» izklausās itin jauki, kad pirmās septiņpadsmit vai astoņpadsmit tūkstoš reizes redzi to iespiestā veidā, pēc tam sāk apnikt. Es to esmu lasījis visās grāmatās, kur ir runa par Romu, un pēdējā laikā tas man arvien biežāk atgādina tiesnesi Oliveru. Olivers bija jauns jurists, tikko pabeidzis juristu skolu un ieradies pie mums Nevadas tuksnešos, lai sāktu dzīvi. Viņš konstatēja, ka apkārtne un mūsu dzīvesveids tajās senajās dienās atšķirās no dzīves Jaunanglijā un Parīzē. Bet viņš uzvilka vilnas kreklu, aizbāza aiz jostas flotes revolveri, pierada pie turienes cūkgaļas un pupām un nolēma dzīvot Nevadā, kā Nevadā jādzīvo. Olivers pilnīgi samierinājās ar situāciju un, kaut arī viņam bija jāizcieš daudzi pārbaudījumi, nekad nesūdzējās, tas ir, izņemot vienu vienīgu reizi. Viņš, vēl divi puiši un es devāmies uz nule atklātajām sudrabraktuvēin Humbolta kalnos — viņš, lai kļūtu par Humbolta apriņķa tiesnesi, bet mēs — rakt sudrabu. Bija pats ziemas vidus. Nopirkām divzirgu furgonu un sakrāvām vezumā tūkstoš astoņi simti mārciņu sālītas cūkgaļas, miltus, pupas, spridzināmo pulveri, laužņus un lāpstas; nopirkām divus skumīga izskata meksikāņu kleperus ar novēlušos spalvu un tik kaulainus, ka visādu izciļņu tiem bija vairāk nekā Omāra mošejai,* iejūdzām tos un devāmies ceļā. Tas bija drausmīgs brauciens. Bet Olivers nesūdzējās. Zirģeļi aizvilka furgonu divas jūdzes aiz pilsētas un tālāk ne soļa. Mēs trijatā aizstūmām furgonu vēl septiņas jūdzes, bet Olivers gāja pa priekšu un soli pa solim vilka sev līdzi zirgus. Mēs činkstējām, bet Olivers ne. Zeme bija sasalusi, un guļot mums apsarmoja muguras; vējš mums svilināja seju un saldēja degunus. Olivers nesūdzējās. Kad piecas dienas no vietas bijām dienā stūmuši furgonu un naktīs saluši kā nabagi, nokļuvām ceļa visnejēdzīgākajā posmā — četrdesmit piecas jūdzes garajā tuksnesī jeb Lielajā Amerikas tuksnesī, ja jums tā labāk tīk. Un tomēr šis lēnprātīgākais cilvēks, kāds jebkad dzīvojis, nesūdzējās. Gaitu sākām astoņos no rīta, stumdamies uz priekšu pa irdenām smiltīm; mocījāmies augu dienu, sastapdami ceļā tūkstošiem pamestu furgonu, tūkstošiem vēršu skeletu, tik daudz riteņu, ka būtu ar tiem varējuši nosegt Vašingtona pieminekli no apakšas līdz pašai augšai,* un tik daudz ķēžu, ka to būtu pieticis, lai apjoztu visu Longailendu; sastapām cilvēku kapus; rīkles mums kalta slāpēs; lūpas no sārmainajiem putekļiem saplaisāja līdz asinīm; izsalkuši, nosvīduši un pavisam, pavisam bez spēka — tik nespēcīgi, ka tad, kad ik pēc piecdesmit jardiem pakritām smiltīs un pūtinājām zirgus, gandrīz nespējām noturēties nomodā; taču Olivers nesūdzējās ne ar pušplēstu vārdu; arī otrā rītā ne vārda, kad mēs, līdz nāvei pārguruši, bijām tikuši pāri tuksnesim. Dažas naktis vēlāk šaurā aizā pamodāmies no sniega, kas mums putināja sejā, un bailēs, ka varam iesnigt, iejūdzām zirgus un stūmām vezumu līdz astoņiem rītā, pārkļuvām pāri ūdensšķirtnei un beidzot zinājām, ka esam glābti. Nekādas sūkstīšanās. Pēc piecpadsmit ārkārtīgu grūtību pilnām, nogurdinošām dienām bijām sasnieguši galamērķi, noiedami divsimt jūdžu, un tiesnesis ne reizītes ne par ko nebija sūdzējies. Mēs brīnīdamies prātojām, vai vispār jel kas spēj viņu satraukt. Uzbūvējām māju Humbolta stilā. Tas notiek šādi. Kalna stāvajā pakājē izrok četrstūri, ierok divus balstus un tiem pāri pārliek divas kārtis; no tās vietas, kur kārtis atbalstās pret kalna sānu, pārvelk brezentu, tādējādi izveidojot jumtu un «fasādi»; sānsienas iznāk no zemēm, ko iegūst, izrokot līdzeno četrstūri. Skurstenis dabūjams viegli — paceļot uz augšu vienu brezenta stūri. Kādu vakaru Olivers sēdēja viens pats šajā nejēdzīgajā alā pie vērmeļu ugunskura un rakstīja dzejoļus; ja tie nenāca ar labu, viņam patika tos no sevis izrakt vai izspridzināt. Vispirms viņš izdzirda kādu dzīvnieku knosāmies jumta tuvumā; tad pa caurumu nobira daži akmeņi un dažas zemes pikas. Viņš saīga un pāris reižu uzsauca:— Hei! Vācies projām! Vācies!— Pēc brīža viņš turpat iesnaudās, un vēl pēc brītiņa pa skursteni būdā ievēlās mūlis! Ugunskurs pašķīda uz visām pusēm, un Olivers pārmeta atmugurisku kūleni. Pēc dienām desmit viņš tiktāl bija atguvis pašpārliecību, ka atkal ķērās pie dzejošanas. Atkal viņš iesnaudās, un atkal pa skursteni ievēlās mūlis. Šoreiz kopā ar mūli pār viņu sagruva puse mājas. Rausdamies kājās, mūlis apgāza sveci, sapostīja gandrīz visu virtuves iekārtu un sacēla milzums putekļu. Šāda varmācīga pamodināšana Oliveram droši vien bija ļoti nepatīkama, bet viņš nesūdzējās. Viņš pārcēlās uz dzīvojamo namu kanjona otrā pusē, jo bija ievērojis, ka to pusi mūļi neapmeklē. Vienu vakaru ap pulksten astoņiem viņš pūlējās, gribēdams pabeigt dzejoli, kad būdā vispirms ieripoja akmens, tad audekla caurumā parādījās kāja, tai sekoja daļa govs — pakaļējā daļa. Viņš šausmās parāvās atpakaļ un kliedza: — Hei! Hei! Vācies ārā no turienes!— Govs tiešām pūlējās varonīgi, taču arvien vairāk zaudēja pamatu zem kājām; nobira smilšu un gružu lavīna, un, pirms Olivers paguva pabēgt sānis, govs visā pilnībā iebruka cauri jumtam tieši uz galda un sagrāva visu drupās.

Tad Olivers — droši vien pirmo reizi mūžā — sāka gausties. Viņš sacīja:

— Tas tomēr kļūst pārāk apnicīgi!

Pēc tam viņš uzteica tiesneša darbu un aizbrauca no Humbolta apriņķa. Arī man teiciens «nokauti Romas pūļa izpriecai» bija kļuvis pārāk apnicīgs.

Šai sakarā gribas bilst kādu vārdu par Mikelandželo Buonarroti. Es dievināju Mikelandželo vareno ģēniju — šo cilvēku, kas bija dižens dzejā, glezniecībā, tēlniecībā, arhitektūrā, dižens visā, kam vien pieskārās. Bet es negribu baudīt Mikelandželo pirmajās brokastīs, otrās brokastis, pusdienā, launagā, vakariņās — un vēl maltīšu starplaikā. Gribas kādreiz arī pārmaiņas. Dženovā viņš radījis visu; Milānā visu konstruējis viņš vai viņa skolnieki; viņš radījis Komo ezeru; Padujā, Veronā, Venēcijā, Boloņā — vienīgais vārds, ko dzirdējām no gidiem, bija Mikelandželo. Florencē viņš uzgleznojis itin visu, un gandrīz viss tur uzcelts pēc viņa metiem, un, ja viņš negleznoja vai nerasēja, tad sēdēja uz sava iemīļotā akmens un visu aplūkoja, un gidi mums parādīja šo akmeni. Pizā viņš radījis visu, izņemot veco šaujamtorni, un droši vien viņam būtu piedēvējuši arī to, ja vien tas nebūtu tik traki nošķiebies no vertikāles. Viņš sagatavojis rasējumus Livornas kuģu piestātnei un sacerējis noteikumus Čivitavekijas muitnīcai. Bet šeit — šeit kjūst pavisam drausmīgi. Viņš zīmējis rasējumus Sv. Pētera baznīcai, viņš konstruējis pāvestu; viņš uzcēlis Panteonu, zīmējis metus pāvesta apsardzes kareivjiem, radījis Tibru, Vatikānu, Kolizeju, Kapi- tolu, Tarpeja klinti, Barberini pili, Laterānijas Sv. Jāņa baznīcu, Kampanju, Apija ceļu, Septiņus pakalnus, Karakallas pirtis, Klaudija akveduktu, Lielo kloāku — mūžīgais apnikulis radījis Mūžīgo pilsētu un, ja vien visi cilvēki un visas grāmatas nemelo, uzgleznojis tajā itin visu! Dens viendien sacīja gidam:

—          Pietiek, pietiek, pietiek! Viss skaidrs! Pasakiet vienreiz par visām reizēm, ka dievs radījis Itāliju pēc Mikelandželo rasējuma!

Nekad neesmu juties tik bezgala pateicīgs, tik izlīdzināts, tik rimts, tik pārpilns svētlaimīga miera kā vakar, kad uzzināju, ka Mikelandželo miris.

Bet to mēs no gida tikai vilkšus izvilkām. Viņš mūs jūdzēm bija izvadājis gar gleznam un skulptūrām Vatikāna gaiteņos, jūdzēm gar gleznām un skulptūrām Sīksta kapelā, parādījis mums tik daudz fresku, ka ar tām varētu noklāt visu debesi — un to visu ar maziem izņēmumiem gleznojis Mikelandželo. Tad mēs arī ar viņu uzspēlējām spēli, kas mums palīdzējusi pieveikt daudzus gidus — plānprātības un idiotisku jautājumu spēli. Šie radījumi to visu uztver nopietni, viņiem nav ne mazākās nojēgas par ironiju.

Viņš parāda mums skulptūru un saka:

—   Statū brunzo.— (Bronzas statuja.)

Mēs uzmetam tai vienaldzīgu skatienu, un dakteris jautā:

—   Mikelandželo darbs?

—   Nē. Nav zināms — kas.

Tad viņš mums parāda senās Romas Forumu, un dakteris jautā:

—   Mikelandželo?

Gids viņu uzlūko neizpratnē.

—   Nē — tūkstoš gadu, pirms viņš piedzimst.

Ēģiptes obelisks. Atkal:

—   Mikelandželo?

—   O, mon dieu,' džentlmeņi! Tas divi tūkstoš gadu, pirms piedzimst!

Viņam lāgiem tik neizsakāmi apnīk bezgalīgie jautājumi, ka kļūst

bail mums vispār kaut ko parādīt. Nelaimīgais izmēģinājies visādos veidos, kādus vien spēj izdomāt, panākt, lai jel mēs saprastu, ka Mikelandželo nav atbildīgs par visas pasaules, bet tikai par vienas tās daļas radīšanu, bet līdz šim viņam tas nav izdevies. Pārslogotajām acīm un smadzenēm brīžam jāļauj atpūsties no nebeidzamās skatīšanās un

' Mans dievs (fr.).

informācijas uzņemšanas, citādi mēs noteikti sajuksim prātā. Tādēļ mūsu gidam ari turpmāk nāksies ciest. Ja viņam tas nepatīk, jo sliktāk viņam. Mums patīk.

Šī būs īstā reize nodaļai par neizbēgamo ļaunumu — Eiropas gidiem. Daudzi ceļotāji no visas sirds vēlējušies, kaut varētu iztikt bez gidiem, bet, zinot, ka tas nav iespējams, ikviens ir vēlējies vismaz kaut kā uzjautrināties, vismaz par šo uzspiesta sabiedrību gūt kaut nelielu gandarījumu. Mēs šādu iespēju atradām, un, ja vien mūsu pieredze var kādam noderēt, labprāt tajā dalāmies.

Angļu valodu gidi zina tieši tik daudz, lai visu sajauktu tā, ka cilvēks vairs nesaprot ne rīta, ne vakara. Savu stāstāmo viņi iekaluši no galvas — par katru statuju, katru gleznu, katedrāli un citiem brīnumiem, ko viņi jums rāda. To viņi iemācījušies un nopenterē kā papagaiļi. Tiklīdz jūs kaut ko pajautājat un izsitat viņus no sliedēm, jāsāk atkal viss no paša sākuma. Visu mūžu viņi nav darījuši nekā cita, kā rādījuši ārzemniekiem interesantas lietas un klausījušies apbrīnas izvirdumos. Katram cilvēkam sagādā prieku izraisīt citos apbrīnu. Tieši tas mudina bērnus «gudri» runāt, aplami uzvesties un visādi «izrādīties» svešu klātbūtnē. Tas dzen tenkotājus lietū un vētrā ārā no mājas, lai tikai pirmie pagūtu aiznest kaimiņiem satraucošas vēstis. Tad nu iedomājieties vien, ka gidam, kuram pieder šī priekšrocība, kļūst par īstu kaislību izrādīt svešzemniekiem brīnumus, kas tos aizrauj sajūsmas ekstāzē. Viņi tik ļoti pierod pie tā, ka vienaldzīgākā atmosfērā vispār vairs nespēj padzīvot Tiklīdz to atklājām, mēs nekad vairs neizrādījām sajūsmu, nekad vairs nekā neapbrīnojām, pastāvīgi rādījām neizteiksmīgu vaigu, izlikāmies truli vienaldzīgi, skatot pat visizcilākos brīnumus, ko gids spēja mums parādīt. Bijām atraduši viņu vājo vietu. Un izmantojām to ar nestrīķētu mēru. Esam noveduši dažus no viņiem līdz trakumam, paši ne mirkli nezaudēdami nopietnību.

Jautājumus parasti uzdod dakteris, jo viņš lieliski prot valdīt pār savu seju, izskatīties pēc apgarota idiota, izteikt jautājumus tādā plānprātiņa balsī, ka ar viņu mēroties nespēj neviens visā pasaulē. Viņam tas izdodas gaužām dabiski.

Dženovas gidi ar sevišķu prieku apkalpo amerikāņus, jo amerikāņi gatavi vai izkust jūsmā un jūtelībā, tiklīdz ierauga kādu ar Kolumbu saistītu relikviju. Mūsu gids lēkāja un mīņājās, it kā būtu aprijis atsperu matraci. Degdams aizrautībā un nepacietībā, viņš sacīja:

— Nāciet, džentīlmeņil Nāciet! Es jums parādīs Kristofora Ko- lombo vēstuļrakstīšanu! Viņš pats raksta! Raksta ar savu pats roku! Nāciet!

Viņš aizveda mūs uz rātsnamu. Pēc ilgas un iespaidīgas atslēgu žvadzināšanas un vairāku durvju atslēgšanas mums priekšā izklāja vecu, sadzeltējušu, traipainu dokumentu. Gidam acis zibšņoja. Viņš spriņģoja mums apkārt un pabakstīja pergamentu ar pirkstu.

—          Ko es jums teikt, džentīlmeņi? Vai nav? Skatiet! Kristofer Kolombo rokraksts! Pats raksta!

Mēs paskatījāmies — šķietami vienaldzīgi, bez jebkādas sajūsmas. Iestājās neveikls klusums, kamēr dakteris pamatīgi nopētīja dokumentu. Tad viņš, neizrādīdams interesi, sacīja:

—          Kā, Ferguson, kā jūs teicāt — kā sauc to cilvēku, kas šito rakstījis?

—   Kristofer Kolombo! Lielais Kristofer Kolombo!

—   Kā — viņš to rakstījis — vai, vai varbūt. ..

—   Viņš pats raksta! Kristofer Kolombo! Viņš ar savu pats roku!

Dakteris nolika dokumentu atpakaļ uz galda un noteica:

—          Nu, ziniet, es Amerikā esmu redzējis puikas, četrpadsmit gadus vecus zēnus, kas prot labāk rakstīt.

—   Bet šis ir lielais Kristo . ..

—          Man vienalga, kas ir šis! Sliktāku rokrakstu nav gadījies redzēt. Neiedomājieties, ka varat mūs vazāt aiz deguna tāpēc vien, ka esam ārzemnieki. Mēs, jūsu zināšanai, neesam stulbeņi. Ja jums ir kāds gabals ar tiešām skaistu rakstu, lieciet galdā! Ja nav, ejam tālāk!

Mēs gājām tālāk. Gids bija jūtami satriekts, tomēr mēģināja vēlreiz. Vēl viņš glabāja rezervi, ar kuru cerēja mūs pieveikt. Viņš atkal aicināja:

—          O, džentīlmeņi, nāciet man līdzi! Es jums parādīs skaistu, o, brīnišķīgu Kristofera Kolombo krūšutēls. Lieliski, brīnišķīgi, grandiozi!

Viņš mūs aizveda pie skaista, patiesi skaista krūštēla, atkāpās, nostājās pozā un sacīja:

—          O, skatās, džentīlmeņi! Skaists, grandiozs bista Kristofer Kolombo! Skaists bista, skaists pjedestāls!

Dakteris pacēla pie acīm lorneti, ko glabāja šādām vajadzībām.

—   Tā, tā — kā jūs teicāt, sauc šo džentlmeni?

—   Kristofer Kolombo! Lielais Kristofer Kolombo!

—          Kristofers Kolombo — lielais Kristofers Kolombo. Un ko tad viņš tādu izdalījis?

—  Atklāj Amerika! Atklāj Amerika! Velns lai parauj!

—          Atklāj Ameriku? Nu, nē — tas numurs jums neies cauri. Mēs paši tikko esam atbraukuši no Amerikas. Neesam nekā par to dzirdējuši. Kristofers Kolombo — jauks vārds — vai — vai viņš miris?

—   O, corpo di Baccho/' Trīssimt gadi.

—   Ar ko tad viņš nomira?

—   Es nezin. Nezin teikt.

—• Iespējams, no bakām?

—   Es nezin, džentīlmeņi! Es nezin, no ko viņš nomirst.

—   Varbūt no masalām?

—   Varbūt, varbūt… Es nezin … es domā, no kaut kā viņš nomirst.

—  Vai vecāki viņam dzīvi?

—   Nav iespējams!

—   Nu, un kura te ir biste, kurš pjedestāls?

—   Santa Maria\ Šis ir bista! Tas — pjedestāls!

—          Skaidrs, saprotu — ļoti izdevusies kombinācija — patiešām. Vai šī ir pirmā reize, kad tas džentlmenis atrodas uz bistes?

Ārzemniekam velti šķiest jokus — gidi nespēj izprast amerikāņu humora smalkās nianses.

Savam Romas gidam mēs dzīvi no tiesas padarījām interesantu. Vakar atkal trīs vai četras stundas pavadījām Vatikānā, šajā kuriozo retumu pasaulē. Dažu labu reizi mēs gandrīz nespējām apvaldīt interesi un pat sajūsmu, bija gaužām grūti noturēties lomā. Bet mums tomēr izdevās. Neviens cits to Vatikāna muzejos nebija spējis. Gids bija pilnīgi satriekts un nesaprata, ko iesākt. Viņš vai pēdas nodeldēja, meklēdams visizcilākos eksponātus, lika lietā visas dotības, bet tikpat neguva panākumus; mēs neinteresējāmies ne par ko. Lielāko brīnumu viņš bija paglabājis līdz pašām beigām — Ēģiptes valdnieka mūmiju, iespējams vislabāk saglabājušos mūmiju pasaulē. Viņš aizveda mūs pie tās. Šoreiz viņš jutās tik drošs, ka daļēji atgriezās viņa vecais entuziasms.

—   Skatās, džentīlmeņi! Mūmija! Mūmija!

Lornete pacēlās tikpat rāmi un apdomīgi kā vienmēr.

—          A, Ferguson — es nesapratu, kā jūs nosaucāt šā džentlmeņa vārdu?

—   Vārds? Viņam nav vārds. Mūmija. Ēģiptes mūmija!

—   Jā, jā. Šeit dzimis?

—   Nē! Ēģiptes mūmija!

—   Ak tā? Jādomā, francūzis?

—   Nē! Nav francūzis! Nav romietis! Dzimis Egipta!

—          Dzimis Egipta. Nekad vēl neesmu dzirdējis par Egipta. Acīmredzot kāda vieta kaut kur ārzemēs. Cik viņš mierīgs, cik pašapzinīgs. Vai — hm, vai viņš ir miris?

—   O, sacre bleu!] Miris trīs tūkstoši gadi!

—          Paklau, ko jūs iedomājaties! Apcelt mūs par pēdīgiem muļķiem tādēļ vien, ka esam ārzemnieki un cenšamies visu uzzināt! Gribat mums imponēt ar veciem graustiem? Pie visiem deviņiem! Piesargie- ties! Ja jums ir kāds glīts, svaigs līķis, rādiet šurp! Ja ne, dieva vārds, mēs jums sašķaidīsim pakausi!

Jā, šim francūzim ar mums nav garlaicīgi. Taču viņš, pats neapzinādamies, mums labi atspēlējās. Šorīt viņš ieradās viesnīcā un taujāja pēc mums, pūlēdamies mūs aprakstīt, cik zīmīgi iespējams, lai viesnīcas īpašniekam kļūtu skaidrs, par kuriem viesiem ir runa. Savu paskaidrojumu viņš bija nobeidzis ar vienkāršu piebildi, ka mēs esot vājprātīgi. To viņš pateicis godīgā vaļsirdībā, un, ņemot vērā, ka viņš ir gids, joku var uzskatīt par izdevušos.

Ir viens jautājums (jau agrāk pieminēts), kas mūs nekad nav pievīlis, ja gribam, lai gids apskaišas. To mēs vienmēr izmantojam, kad nekas labāks neiešaujas prātā. Kad viņš jau izlaidis visu tvaiku, rādīdams un apjūsmodams, cik skaista ir kāda bronzā atlieta skulptūra vai statuja ar ielauztām kājām, mēs truli un klusēdami tajā noraugā- mies — minūtes piecas, desmit, piecpadsmit, cik ilgi spējam izturēt,— un tad apvaicājamies:

— Vai viņš ir miris?

Tas pieveic pat visrāmākos. To viņi negaida — vismaz jaunie gidi. Mūsu Romas Fergusons ir vispacietīgākais, lētticīgākais cietējs, kāds mums līdz šim gadījies. Mums būs žēl no viņa šķirties. Bija tik jauki viņa sabiedrībā. Ceram, ka ari viņam patika būt kopā ar mums, kaut gan mazliet mūs moka šaubas.

Bijām katakombās. Tas bija tikpat kā nokāpt ļoti dziļā pagrabā, vienīgi šis bija pagrabs bez gala un malas. Šaurās ejas izkaltas klintis, un abās pusēs tām izkalti trīs līdz četrpadsmit pēdu dziļi plaukti. Katrā iedobumā kādreiz gulējis līķis. Gandrīz virs katra sarkofāga iegrebts vārds, kāds kristietības simbols, lūgsna vai sentence, kas pauž seno kristiešu cerības. Datumi, protams, aizved līdz pašai kristīgās ēras rītausmai. Šeit, šajās alās, pirmie kristieši savā laikā mēdza patverties no vajāšanām. Naktīs viņi atstāja slēptuvi, lai sameklētu pārtiku, bet dienasgaismā ārā negāja. Garīdznieks mums pastāstīja, ka Sv. Sebas- tjans diezgan ilgi dzīvojis šai pazemē, jo virszemē viņu meklēja; vienu dienu viņš izgājis laukā, kareivji viņu ieraudzījuši un ar bultām nošāvuši. Pieci vai seši agrīnie pāvesti — tie, kas valdīja pirms apmēram sešpadsmit gadsimtiem,— turējuši šeit, zemes dzīlēs, savu pāvesta galmu un apmācījuši jaunos garīdzniekus. Septiņpadsmit gadus — no 235. gada līdz 252. gadam — pāvesti nav izgājuši no katakombām. Šajā periodā augstajā amatā bijuši četri pāvesti. Katrs aptuveni četrus gadus. Tas tikai norāda, ka pazemes kapenes ir gaužām neveselīga vieta dzīvošanai. Viens pāvests vēlāk pavadījis katakombās visu savu pontifikātu — astoņus gadus. Kādu citu tur atrada un noslepkavoja tieši viņa bīskapa krēslā. Toreiz nebija nekāds jaukums būt par pāvestu. Pārāk daudz nepatikšanu. Romas apakšzemē ir simt sešdesmit katakombu — katrā pa labirintam, kur šauras ejas stiepjas krustu krustiem un katra eja līdz pat augšai pilna ar izcirstiem kapiem. Pēc precīza aprēķina, visu katakombu kopējais garums ir deviņi simti jūdžu, un tajās apbedīti septiņi miljoni cilvēku. Mēs neizstaigājām visu katakombu ejas. Gribējām gan to darīt un sākām gatavoties, bet ierobežotais laiks lika no šā nodoma atteikties. Tā mēs iztaustljāmies cauri vienīgi Sv. Kalliksta labirintam, kas atrodas zem Sv. Sebastjana baznīcas. Daudzās katakombās ir klinti neveikli izcirstas mazas baznīciņas, kur agrīnie kristieši nespodrā, rēgainā gaismā noturēja dievkalpojumus. Iedomājieties mesu vai sprediķi šajās apakšzemes alās!

Katakombās apbedīta Sv. Cecīlija, Sv. Agnese un vairāki citi slaveni svētie. Sv. Kalliksta katakombās Sv. Brigita mēdza stundām ilgi gremdēties svētā apcerē, un Sv. Karlo Borromeo esot te augas naktis pavadījis, lūgdams dievu. Šeit noticis arī ievērojams brīnums.

Šeit Sv. Filipam Neri sirds dievišķā mīlestībā iedegusies tik kvēli, ka pārplēsusi krūtis.

Šo svinīgo liecību es atradu 1858. gadā Ņujorkā publicētā grāmatā, kuras autors ir «Reverends Viljams H. Neligans, tieslietu zinību doktors, mākslas zinību maģistrs, pasniedzējs Dublinas Trīsvienības koledžā, Lielbritānijas arheologu apvienības biedrs». Tikai tālabad es šim brīnumam ticu, citādi būtu sācis interesēties, ko Filips iepriekšējā dienā bija ēdis vakariņās.

Minētais autors šad tad smagi pārbauda manu ticību viņa teiktajam. Viņš, piemēram, min kādu Sv. Džozifu Kalasanktiusu, kura namu Romā reverends apmeklējis; viņš apciemojis tikai namu, jo pats svētais jau divsimt gadu kā miris. Autors apgalvo, ka šim svētajam parādījusies Jaunava Marija. Pēc tam seko šāds teksts:

«Viņa mēle un sirds gandrīz pēc pilna gadsimta vēl bija vesela, kad mirušais pirms kanonizācijas tika izrakts; un tagad tās tiek glabātas stikla traukā; sirds vēl pēc diviem gadsimtiem ir nebojāta. Kad franču armija okupēja Romu* un pāvestu Piju VII apcietinātu aizveda no pilsētas, no svētā sirds lāsoja asinis.»

Ja to būtu rakstījis kāds mūks smagajos viduslaikos, neviens nebrīnītos; viss izklausītos dabiski un patiesi; bet, ja cilvēks ar augstu akadēmisko izglītību, arheoloģijas magnāts, to raksta deviņpadsmitā gadsimta vidū, tad tas skan visai dīvaini. Un tomēr — es labprāt mainītu savu neticību pret Neligana ticību, pat ja viņš man diktētu visbargākos noteikumus.

Šā vecā kunga nešaubīgajai, konsekventajai vientiesībai piemīt ārkārtīgs svaigums, kāds mūsu praktiskajā telegrāfa laikmetā reti sastopams. Paklausieties, ko viņš saka par Ara Coeli baznīcu:

## 28. NODAĻA. ŠAUSMU GLEZNAS * LEĢENDA PAR BRĀLI TOMASU. *     SERU ZINĀTNISKĀ ANALĪZE * JAUTRA NELAIĶU SABIEDRĪBA * LIELAIS VATIKĀNA MUZEJS * GRĒKU ATLAIDE MĀKSLINIEKIEM * SABĪNIEŠU NOLAUPĪŠANA. *      PĀVESTS — MĀKSLAS MECENĀTS * VECMEISTARI MAKSĀ DĀRGI * UZLABOTĀ BĪBELE * SVĒTO PERSONU RANGI ROMĀ * TO GODINĀŠANAS TABULA * TĀLĀK — UZ NEAPOLI

No svētās inkvizīcijas asiņainajām izpriecām, slaktiņa Kolizejā un drūmajiem kapiem katakombās man šķiet itin dabiski pāriet pie kapucīnu klostera gleznainajām šausmām. Mēs uz brīdi piestājām mazā klostera baznīcas kapelā, lai aplūkotu gleznu, kurā Sv. Miķelis uzvar Sātanu, gleznu, kas ir tik skaista, ka esmu pārliecināts — tā pieskaitāma noniecinātajai «Renesansei», kaut arī, man šķiet, mums sacīja, ka to gleznojis kāds no vecmeistariem. Un tad mēs nokāpām plašajā apakšzemes velvē.

Varens skats cilvēkiem ar vājiem nerviem! Te nu acīmredzot tiešām strādājuši vecmeistari. Milzīgā telpa sadalīta sešās atsevišķās telpās, katra no tām izrotāta savā īpatnējā stilā, un visās telpās rotājumiem izmantoti — cilvēku kauli! Tur bija graciozas arkas, veidotas tikai no gūžu kauliem, šaušalīgi drausmīgas, ņirdzošas galvaskausu piramīdas; brīnumainas dažāda veida arhitektoniskas struktūras no lielu un stilbu kauliem; no sienām pretī vērās freskas ar sarežģītiem zīmējumiem: vijīgi vīnogulāji no mugurkaula skriemeļiem, bet stīgas no cilvēku dzīslām un cīpslām, ziedus veidoja ceļgalu skriemeļi un kāju pirkstu nagi. Ikviena netrūdoša cilvēka ķermeņa sastāvdaļa bija izmantota šajos komplicētajos veidojumos (jādomā, Mikelandželo), un rūpība visās izpildījuma finesēs, ārkārtīgā uzmanība, kas pievērsta detaļām, liecināja ne vien par mākslinieka profesionālo prasmi, bet arī par mīlestību, kādu viņš jutis pret savu darbu. Es pavaicāju labsirdīgajam mūkam, kurš mūs pavadīja:

—   Kas to visu darinājis?— Un viņš man atbildēja:

—   Mēs to veidojam.— Ar to viņš domāja sevi un savus brāļus virszemē. Redzēju, ka vecais mūks ļoti lepojas ar to, ko var mums parādīt. Mēs ierosinājām viņa runīgumu ar interesi, kādu nekad neļāvām izjust gidiem.

—   Kas šie cilvēki bija?

—   Mēs, kas tur augšā — kapucīnu ordeņa mūki — mani brāļi.

—   Cik mirušu mūku vajadzēja, lai iekārtotu šīs sešas zāles?

—   Šeit ir četru tūkstošu cilvēku kauli.

—   Jādomā, pagāja ilgs laiks, līdz savāca pietiekamo daudzumu?

—   Daudzi, daudzi gadsimti.

—   Atsevišķie locekļi un ķermeņa daļas ir ļoti stingri nošķirti — vienā telpā galvaskausi, otrā kāju kauli, trešajā ribas. . . kad atskanēs Pastardienas bazūnes, te draud izcelties lielas nekārtības. Daži brāļi var apjukumā paķert svešu kāju vai svešu galvaskausu; pēc tam viņi klibos un lūkosies pasaulē ar acīm, kas tālāk viena no otras vai tuvāk viena otrai, nekā viņi dzīvē bija raduši. Jūs taču arī nespējat atšķirt šos kaulus, kā man šķiet?

—   O, nē, es daudzus pazīstu.

Viņš ar pirkstu pieskārās vienam galvaskausam.

—   Šis bija brālis Anzelmo — nu jau trīssimt gadu kā miris — labs cilvēks.

Tad pieskārās citam.— Un šis te bija brālis Aleksandrs, kas nomira pirms divi simti astoņdesmit gadiem, un tas — brālis Karlo, nomira ap to pašu laiku.

Tad viņš paņēma rokās galvaskausu un noraudzījās uz to tik apcerīgi kā kapracis, stāstīdams par Joriku.*

—   Šis,— viņš sacīja,— bija brālis Tomass. Jauns augstmanis no lepnas dzimtas, kas savus ciltsrakstus varēja atvedināt līdz senās Romas slavas dienām — turpat divus tūkstošus gadu tālai senatnei. Viņš iemīlēja zemas kārtas meiteni. Ģimene sāka vajāt tiklab viņu, kā arī meiteni. Viņi padzina meiču no Romas. Viņš tai sekoja; izmeklējās gan tuvu, gan tālu, taču pēdas nesadzina. Atgriezies viņš savu salauzto sirdi nolika uz mūsu altāra un nolēma pavadīt atlikušo dzīvi, kalpojot dievam. Bet raugiet drīz vien pēc tam nomira viņa tēvs un māte arī. Meitene līksmodama atgriezās Romā. Malu malās viņa izmeklējās to, kura acis no šā nabaga galvaskausa tik maigi bija raudzījušās viņējās, bet nevarēja meklēto atrast. Pēdīgi viņa to ieraudzīja, tērpušos raupjajās drānās, kādas mēs šeit valkājam, un pazina. Arī viņš pazina meiteni. Par vēlu. Viņš nokrita turpat uz vietas. Viņu atnesa šurp. Bet kopš tā brīža viņš vairs neizteica ne vārda. Pēc nedēļas viņš nomira. Te vēl jaušama viņa matu krāsa, gan mazliet pabalējusi, lūk, šajā šķipsniņā, kas karājas pie deniņiem. Šitais (viņš pacilāja gūžas kaulu) bija viņējais. Dzīsliņas vīnogulāja lapā virs jūsu galvas pirms pusotra simta gadu tur iestrādātas no viņa pirkstu locītavām.

Viņš tik lietišķi ilustrēja aizkustinošo mīlas stāstu, izcilādams un izrādīdams atsevišķās mīlnieka sastāvdaļas un nosaukdams tās vārdā, ka es vēl nekad nebiju piedzīvojis kaut ko tik grotesku un vienlaikus tik šaušalīgu. Nesapratu — smaidīt vai šausmās nodrebēt. Mūsu ķermenī ir nervi un muskuļi, kuru funkcijas un darbošanās veidu formulēt, minot saltus fizioloģiskus nosaukumus un ķirurģiskus terminus, šķiet svētuma zaimošana, un mūka izdarīšanās man likās kaut kas tamlīdzīgs. Iedomājieties ķirurgu, kas ar pinceti izceļ r.o līķa ķermeņa dažas dzīslas, muskuļus un tā joprojām, sacīdams: «Skatieties, šis sīkais nervs notrīs, trīsas pāriet uz muskuli, no turienes to nodod tālāk, redziet, šiem audiem; te elements asiņu ķīmiskās iedarbības rezultātā sadalās: viena daļa nokļūst sirdī un izraisa to, ko populāri dēvē par emociju, otra daļa pa šo nervu nonāk līdz smadzenēm un nogādā tur satraucošu informāciju, bet trešā daļa aizslīd pa šo asinsvadu un pieskaras muskuļiem, kas pildīti ar šķidrumu un atrodas acs dibenā. Tādā veidā ar šo vienkāršo, skaisto procesu indivīdam ir pavēstīts, ka viņa māte mirusi, un viņš raud.» Drausmīgi!

Apvaicājos mūkam, vai visi brāļi tur augšā virszemē cer pēc nāves nokļūt šeit. Viņš rimti atbildēja:

— Te mums visiem ir pēdējā dusas vieta.

Redzat, kā cilvēks spēj pie visa pierast. Šo mūku ne mazākajā mērā neuztrauc doma, ka vienā jaukā dienā viņu izjauks kā mašīnu, kā vecu pulksteni vai kā māju, ko saimnieks pametis, un iestrādās arkās, piramīdās un baismīgās freskās. Man pat likās, ka viņš ar zināmu pašapmierinātu gandarījumu iztēlojas, cik glīti izskatīsies viņa galvaskauss kaudzes virsotnē un ka tieši viņa ribas piešķirs kādai freskai burvību, kuras tai pagaidām vēl trūkst.

Šur tur izrotātos alkovos, uz kaulu cisām izstiepušies, gulēja miruši, izkaltuši mūki, kuru kārnie augumi bija ietērpti melnās sutanās, kādas parasti redz mugurā mācītājiem. Vienu gulētāju aplūkojām tuvāk.

Kaulainās rokas bija sakrustotas pār krūtīm; galvai it kā pielipinātas divas nedzīvas, krāsu zaudējušas matu šķipsnas; āda brūna un sačerve- lējusies; izžuvušās acis dziļi iegrimušas dobuļos; nāsis netīkami izspiedušās, jo degungals nodrupis; bezlūpu mutē dzelteni zobi, un mēs pēkšņi sastapāmies ar gadu ritumā saglabātiem, pārakmeņotiem, simtiem gadu veciem smieklieml

Grūti iedomāties kaut ko jautrāku un reizē drausmīgāku par šiem smiekliem. Droši vien — man neviļus iešāvās prātā — šis cienījamais veterāns laikam pēdējā elpas vilcienā būs pateicis kaut ko sevišķi asprātīgu, ja vēl tagad nespēj rimties smieklos. Šajā mirklī pamanīju, ka puišos mostas vecais instinkts, un ieminējos, ka mums laiks steigties uz Sv. Pētera baznīcu. Redzēju, ka viņi visiem spēkiem cenšas apvaldīt jautājumu: «Vai — vai viņš ir miris?»

Man uznāk reibonis, tikko iedomājos Vatikānu — tā visu veidu un visu laikmetu statujas, gleznas un relikvijas. Vecmeistari (īpaši tēlniecībā) tur mudžēt mudž. Es nespēju rakstīt par Vatikānu. Liekas, man skaidri nepaliks atmiņā itin nekas no tur redzētā, izņemot mūmijas, Rafaēla «Pārtapšanu» un vēl dažas lietas, ko pašreiz nav nozīmes pieminēt.

«Pārtapšanu» atceros daļēji tādēļ, ka tā atzīta par pirmo eļļas gleznu pasaulē, un daļēji arī tālab, ka tā ir brīnum skaista. Krāsas ir svaigas un sulīgas, «izteiksme», kā esmu dzirdējis, esot lieliska, «izjūta» dzīva, «tonis» labs, «dziļums» bezgalīgs un platums, pēc mana acumēra, aptuveni četrarpus pēdu. Tā ir glezna, kas patiesi piesaista uzmanību, tās skaistums savaldzina ikvienu. Tā ir pietiekami skaista, lai tiktu piedēvēta «Renesansei». Kāda pirms brīža izteikta piezīme uzvedināja mani uz domu, kas modina zināmu cerību. Vai tikai pamats tam, ka šī glezna mani tā apbūra, nav meklējams apstāklī, ka tā neatradās galeriju neprātīgajā haosā? Varbūt ari vairākas citas gleznas liktos skaistas, ja atrastos atsevišķi? Vai šī man rādītos tik brīnumaini pievilcīga, ja es būtu to redzējis milzīgajā gleznu burzmā kādā no Romas piļu galerijām? Vai ari par vecmeistariem man nebūtu civilizētāks spriedums, ja katrā pilī būtu apskatījis vienu vienīgu «vecmeistaru», nevis akru akriem sienu un griestu kā tapsēt notapsētu ar tiem? Droši vien, ka tā būtu. Kad vēl biju skolaspuika un tiku pie iespējas nopirkt jaunu nazi, es neparko nevarēju izšķirties, kurš no vitrīnā izliktajiem būtu visskaistākais, un man sāka likties, ka neviens nav sevišķi jēdzīgs. Taču, kad apskatīju savu pirkumu, mājās pārgājis, kur ar to nesacentās citu nažu spožie asmeņi, es nobrīnījos vien, cik manējais glīts. Vēl līdz šai dienai manas jaunās platmales, mājās pārnestas, izskatās glītākas nekā veikalā kopā ar citām. Mazpamazām manī mostas atskārta, ka varbūt tas, ko es galerijās vērtēju kā vispārīgu, kopīgu neglītumu, tomēr ir vispārīgs skaistums. No sirds ceru, ka citi to tiešām tā izjutīs, kaut gan es to nespēju. Man allaž ļoti patika aiziet uz

Mākslas akadēmiju Ņujorkā, jo tur ir pāris simt gleznu, un to apskate mani ar mākslu nepārsātināja. Man šķiet, akadēmija pielīdzināma sālītam speķim ar pupām Četrdesmit jūdžu tuksnesī, bet Eiropas galerijas — banketa mielastam ar trīspadsmit ēdieniem. No speķa un pupām šķīvī nepaliek ne kripatiņas, bet trīspadsmit ēdieni apšķebina dūšu un nerada labsajūtu.

Vienu gan varu apgalvot droši. Ar visiem Mikelandželo, Rafaēliem, Gvido Reni un citiem vecmeistariem Romas slavenā vēsture tomēr palikusi neuzgleznota! Viņi ir sagleznojuši pietiekami daudz Svēto Jaunavu, pietiekami daudz pāvestu, dažādu svēto putnubiedēkļu, lai piepildītu vai visu paradīzi, bet nekā cita arī nav uzgleznojuši. «Nēronu, kas spēlē liru, skatīdamies uz degošo Romu», Cēzara nogalināšanu, aizraujošo skatu, kad simttūkstoš cilvēku, alkatīgi kaklus izstiepuši, nolūkojas, kā divi izveicīgi gladiatori viens otru sakapā gabalos, kā tīģeris lēcienā metas virsū ceļos nospiestam moceklim — to un tūkstoš citas ainas, par kurām mēs ar tādu interesi lasām, taču atrodam vienīgi grāmatās, bet nekur tajā drazā, ko mums atstājuši vecmeistari, kuru, kā ar gandarījumu varu informēt lasītāju, vairs nav starp dzīvajiem.

Viņi ir uzgleznojuši un izcirtuši marmorā vienu vienīgu vēstures ainu (no visām vēsturiski nozīmīgajām). Ko tad viņi tik sevišķu izraudzījās? Tā bija «Sabīniešu nolaupīšana», un to viņi izraudzījušies kāju un krūšu dēļ.

Man tomēr patīk aplūkot skulptūras un aplūkot arī gleznas — pat tās ar mūkiem, kas svētā ekstāzē raugās uz debesīm, ar mūkiem, kas noliekuši galvu apcerē un raugās lejup, ar mūkiem, kas siro, cenzdamies izlūgties kaut ko ēdamu, un tādēļ beigšu runāt ļaunu un pateikšos pāvesta valdībai par to, ka tā tik kaismīgi sargā un tik centīgi vāc vienkop visas šīs lietas un ka atļauj man, svešzemniekam, turklāt ne pārāk draudzīgi noskaņotam, bez kavēkļiem staigāt visur, kur vien ienāk prātā, neprasot samaksu, prasot vienīgi, lai es uzvestos pieklājīgi, kā daždien nākas, ieejot jebkurā svešā namā. No sirds pateicos svētajam tēvam un novēlu viņam ilgu mūžu un laimes papilnam.

Pāvesti kopš seniem laikiem bijuši mākslas atbalstītāji un sargātāji, gluži kā mūsu jaunā republika sekmē un atbalsta tehnikas attīstību. Pāvestu Vatikānā savākts viss, kas ir interesants un skaists mākslā; mūsu Patentvaldē savākts viss, kas ir interesants un lietderīgs tehnikā. Ja pie mums kāds izgudro jauna veida apaušus vai atklāj jaunu, labāku metodi telegrāfam, mūsu valdība viņam izsniedz patentu, kas vērts veselu bagātību; ja Kajmpanjā kāds izrok senu statuju, pāvests viņam dāsni samaksā zelta naudā. Dažkārt var noteikt cilvēka raksturu pēc viņa deguna. Vatikāns un Patentvalde ir valdības deguni, turklāt ļoti raksturīgi.

Gids mums Vatikānā parādīja kādu milzīgu Jupitera statuju, kura,

viņš paskaidroja, esot tik noplukuši un netīra kā daždien īsts klaidoņu dievs tādēļ, ka tikai pavisam nesen izrakta Kampanjā. Viņš jautāja, cik, pēc mūsu domām, šis Jupiters esot vērts. Es, saprāta balss vadīts, nekavējoties teicu — četrus, varbūt četrarpus dolārus. «Simttūkstoš dolāru!» atteica Fergusons. Bez tam Fergusons vēl sacīja, ka pāvests neatļaujot no savas teritorijas izvest nevienu senlaiku mākslas darbu. Viņš nozīmējot komisiju, kas pārbauda mākslas darbu un nosaka tā vērtību; tad pāvests samaksājot atradējam pusi vērtības un pievācot statuju. Viņš teica, ka šis Jupiters nopirkts par trīsdesmit sešiem tūkstošiem dolāru, tā ka jāteic — pirmā raža jaunajam zemes īpašniekam bijusi bagāta. Nezinu, vai Fergusons mums vienmēr stāsta patiesību vai ne, bet liekas, ka stāsta gan. Zinu, ka izvedmuita visām vecmeistaru gleznām ir nesamērīgi augsta, lai aizkavētu šo darbu pāriešanu privātu kolekcionāru rokās. Esmu arī pārliecināts, ka Amerikā vispār diezin vai ir kādi vecmeistaru darbi, jo pat vislētākie un nenozīmīgākie novērtēti krietnas fermas cenā. Biju gribējis pats nopirkt kādu mazu Rafaēla glezniņu, bet tās cena bija astoņdesmit tūkstoši dolāru, un kopā ar muitu būtu sanācis pāri par simt tūkstošiem, tā ka es, kādu brīdi to pavērojis, nolēmu tomēr nepirkt.

Kamēr nav aizmirsies, gribu pateikt pāris vārdu par kādu uzrakstu:

«Slava Dievam visaugstākajam, miers virs zemes un CILVĒKIEM LABS PRĀTS!» Tas nav gluži pēc svētajiem rakstiem, bet izklausās īsti katoliski un cilvēciski.

Šie vārdi zelta burtiem vijās ap mozaīkas grupas apsīdu pie scala santa, Laterānijas Sv. Jāņa baznīcas, pirmās no visām katoļu baznīcām, visas pasaules baznīcu mātes. Grupā attēlots Pestītājs, Sv. Pēteris, pāvests Leons, Sv. Silvestrs, Konstantīns un Kārlis Lielais. Pēteris sniedz pāvestam apmetni un Kārlim Lielajam karogu. Pestītājs nodod Sv. Silvestram un Konstantīnam karogu. Pestītājam nav veltīta neviena lūgsna, vispār viņš Romā nav lielā godā; zem mozaīkas lasāms uzraksts: «Dieva svētītais Pēteri, piešķir ilgu mūžu pāvestam Leonam un uzvaras karalim Kārlim!» Uzraksts nevēršas pie Pestītāja, lai viņš aizlūdz tēvam šo labvēlību, nē, tur skaidri un gaiši sacīts: «Dieva svētītais Pēteri, pi-šķir . . .»

Nepavisam negribēdams būt frivols un zaudēt godbijību un, galvenais, negribēdams zaimot, es visā nopietnībā no redzētā un dzirdētā gluži vienkārši izdaru secinājumus, ka Romā svētās personas pēc ranga sadalās šādi:

Pirmajā vietā: Dievmāte, citiem vārdiem, Jaunava Marija.

Otrajā vietā: Dievs tēvs.

Trešajā vietā: Pēteris.

Ceturtajā vietā: apmēram piecpadsmit kanonizētu pāvestu un. mocekļu.

Piektajā vietā: Jēzus Kristus (bet vienmēr kā zīdainis mātei klēpī).

Varbūt man nav taisnība, mans spriedums bieži mēdz būt maldīgs, gluži tāpat kā kura katra cita cilvēka spriedums, bet — vai nu pareizs, vai aplams — tas tomēr ir mans spriedums.

Šai sakarā gribu minēt vēl kādu parādību, kas man šķiet visai interesanta. Romā nav «Kristus baznīcu» un «Svētā Gara» baznīcu, vismaz man nav gadījies tādas pamanīt. Pilsētā ir apmēram četri simti baznīcu, un apmēram ceturtā daļa, šķiet, nosaukta Madonnas un Sv. Pētera vārdā. Marijai veltīto baznīcu ir tik daudz, ka tās, ja es pareizi saprotu, citu no citas var atšķirt vienīgi pēc piekabinātajiem epitetiem. Bez tam šeit ir Sv. Ludovika, Sv. Augustīna, Sv. Agneses, Sv. Kalliksta, Lūciņas Sv. Lorenco, Damazas Sv. Lorenco, Sv. Cecīlijas, Sv. Afanasija, Sv. Filipa Neri, Sv. Katerīnas, Sv. Dominika baznīcas un daudzas, kas nosauktas zemāku, pasaulei nepazīstamu svēto vārdā, un tikai pašās saraksta beigās, aiz baznīcām, minētas divas slimnīcas, no kurām vienai dots Pestītāja, otrai — Svētā Gara vārds.

Diendienā un nakti pēc nakts esam klīduši, apstaigādami sagruvušo brīnumu vietas Romā; diendienā un nakti pēc nakts esam barojušies ar divdesmit piecu gadsimtu putekļiem un trūdiem, domājuši par tiem dienā un sapņojuši naktī, līdz pēdīgi mums sāka likties, ka paši lēnām sairstam, ka mums zūd seja un locekļi, ka jebkuru mirkli varam kļūt par laupījumu kādam senlietu vācējam, un tad mums pieliks kājas, «pierestaurēs» nepiemērotu degunu, pieliks aplamu etiķeti un uz mūžiem novietos mūs Vatikāna muzejā, lai dzejnieki varētu ap mums siekaloties un vandaļi rakstīt uz mums savus vārdus.

Taču vislabākais paņēmiens, kā izbeigt rakstīšanu par Romu, ir rakstīšanu pārtraukt. Par šo ārkārtīgi interesanto pilsētu es labprāt vēlētos uzrakstīt īstu «Ceļvežu» cienīgu nodaļu, bet nespēju, jo visu laiku šeit jūtos kā puišelis konfekšu veikalā — izvēle neizmērojama, tomēr nav ko izvēlēties. Bezcerīgi pierakstīju vai simt lappušu, taču nesapratu, ar ko sākt. Nesākšu vispār. Mūsu pases ir pārbaudītas. Mēs brauksim uz Neapoli.

## 29. NODAĻA. NEAPOLE * BEIDZOT KARANTĪNĀ * PASLUDINĀŠANA. *    UZKĀPŠANA VEZUVĀ * DIVU CENTU SABIEDRĪBA * NEAPOLITAŅU RAKSTURA TUMŠA PUSE * MŪKU BRĪNUMI. *   UZKAPŠANA VEZUVĀ — TURPINĀJUMS * ĀRZEMNIEKS UN ORMANIS * SKATS NO KALNA UZ NEAPOLI NAKTĪ. *  UZKAPŠANA VEZUVĀ — TURPINĀJUMS

Šeit Neapoles ostā noenkurots stāv mūsu kuģis — karantīnā. Tas stāvējis jau vairākas dienas un pastāvēs vēl kādu laiku. Mums, atbraukušiem no Romas, izdevās no šīs nelaimes izvairīties. Nevienam, protams, nav atjauts kāpt uz kuģa vai nonākt no kuģa krastā. Kuģis atrodas tikpat kā cietumā. Garās, karstās dienas pasažieri droši vien pavada, noraudzidamies pa klāja telšu spraugām uz Vezuvu un skaisto pilsētu un lādēdamies. Iedomājieties pavadīt šādā veidā desmit dienasl Mēs ik dienu laivā aizbraucam turp un aicinām viņus nākt krastā. Tas viņus nomierina. Apturam laivu desmit soļu no kuģa un stāstām, cik pilsēta lieliska un ka viesnīcas šeit daudz labākas nekā jebkur citur Eiropā, cik tīkami vēsi ir krastā un ka saldējums te pērkams veseliem kalniem, cik brīnišķīgi pavadām laiku, klejojot pa apkārtni un izbraucot buru laivās uz tuvējām salām. Ari tas viņus nomierina.

## UZKĀPŠANA VEZUVĀ

Mūsu ekskursiju uz Vezuvu es atcerēšos ilgi: daļēji tāpēc, ka dabūjām daudz interesanta redzēt, daļēji tāpēc, ka šis ceļojums bija ļoti nogurdinošs. Divas dienas mēs trijatā bijām pūtušies klusajā un skaistajā Iskijas salā, kas atrodas astoņpadsmit jūdžu no ostas; dēvējām to par atpūtu, bet es vairs neatceros, kas tā bija par atpūtu, jo, atgriežoties Neapolē, nebijām aizvēruši acis četrdesmit astoņas stundas. Tikko gatavojāmies tovakar agri doties pie miera, lai mazliet atgūtu nokavēto miegu, kad uzdzirdām par ekskursiju uz Vezuvu. Ekspedīcijā piedalījās astoņi mūsējie, un no Neapoles vajadzēja izbraukt ap pusnakti. Savācām ceļam šo to ēdamu un nolīgām pajūgus, kas mūs aizvedīs līdz Anunciatai, un pēc tam devāmies uz pilsētu, lai noturētos nomodā līdz pusnaktij. Izbraucām precīzi un pēc pusotras stundas nokļuvām Anunciatā. Trakākas vietas par Anunciatu nav visā pasaulē. Citās Itālijas pilsētās iedzīvotāji gulšņā saulītē un pacietīgi gaida, līdz jūs tiem kaut ko pajautāsiet vai izdarīsiet kaut ko tādu, par ko varētu prasīt samaksu, bet Anunciatā viņi zaudējuši pat pēdējās smalkjūtības paliekas; viņi pagrābj dāmas šalli no krēsla, pasniedz to viņai un iekasē dzeramnaudu; viņi atrauj vaļā karietes durtiņas un prasa samaksu, aizver durtiņas un atkal prasa samaksu; viņi palīdz jums novilkt putekļu mēteli — divi centi; pārbrauc ar suku jūsu uzvalkam un padara to sliktāku, nekā tas bija,— divi centi; uzsmaida jums — divi centi; cepuri noņēmuši, ar ņirgu ģīmī jums paklanās — divi centi, aplaimo jūs ar brīvprātīgu informāciju, piemēram, paziņodami, ka mūļi tūliņ būs klāt — divi centi; kāda jauka diena, ser — divi centi; uzkāpšana Vezuvā ilgst četras stundas — divi centi. Un tā bez sava gala. Viņi jūs ielenc — nomāc — pinas jums pa kājām, svīst un pārlieku nelabi ož, izturas lišķīgi, pretīgi, verdziski. Neviens pakalpojums tiem nav par pazemojošu, lai tikai izspiestu naudu. Man neizdevās pašam savā pieredzē kaut ko uzzināt par iedzīvotāju augstākajiem slāņiem; taču pēc tā, ko esmu par tiem dzirdējis, spriežu, ka dažas pretīgās īpašības, kas piemīt salašņām, augstākajos slāņos aizstātas ar citām vēl pretīgākām. Kā itālieši prot diedelēt! Turklāt daudzi no viņiem ir ļoti labi ģērbušies.

Nupat minēju, ka no paša pieredzes nezinu nekā par augstākajiem slāņiem. Tas man jāatsauc. Biju kaut ko piemirsis. Par to, kā manu acu priekšā vakarvakarā izdarījās viņu sabiedrības zieds, jebkurā citā kristīgā zemē, man šķiet, nosarktu pat pēdējo padibeņu iemītnieki. Simtiem, varbūt pat tūkstošiem viņu bija sanācis lielajā Sankarlo teātrī, lai — nu, ko? Lai izņirgātos par vecu sievieti — lai izsmietu, izsvilptu, apvainotu aktrisi, kuru kādreiz paši bija dievinājuši, bet kuras skaistums tagad novītis un kuras balss zaudējusi kādreizējo lielisko skanējumu. Visi par to vien runāja, ka gaidāmi lieli joki. Mums teica, ka teātris būšot stāvgrūdām pilns, jo uzstāšoties Frezdini. Sacīja mums arī, ka viņa vairs nevarot diezin cik skaisti padziedāt, bet publika tomēr kārojot viņu redzēt. Aizgājām arī mēs. Un ikreiz, kad sieviete sāka dziedāt, viņi svilpa un smējās — viss lielais nams, un, tiklīdz dziedātāja nogāja no skatuves, viņu ar aplausiem izsauca no jauna. Lāgiem viņai lika atkārtot āriju piecas sešas reizes, saņēma viņu ar svilpieniem un aizvadīja ar svilpieniem un smiekliem, tomēr tūliņ kliedza «bis!» un apkaunoja viņu no jauna! Un kādu prieku tas sagādāja augstdzimušajiem neliešiem! Kungi un dāmas smējās līdz asarām un baltos cimdos tērptām rokām aplaudēja kā neprātīgi, kad nelaimīgā, vecīgā sieviete nevarīgi iznāca uz skatuves sesto reizi, lai neizmērojamā pacietībā saņemtu svilpienu vētru! Tas bija tik nežēlīgi, tik bezjēdzīgi un cietsirdīgi! Amerikā šī sieviete būtu iekarojusi pat dauzoņu auditoriju ar savu drosmi, ar nepārspējamo mieru (jo viņa atkārtoja un atkārtoja, jauki, jauki smaidīja un paklanījās, dziedāja, cik labi spēja, un paklanījusies nogāja no skatuves, nezaudējot ne seju, ne savaldību), un droši vien jebkurā citā zemē, izņemot Itāliju, viņas sievišķība un nevarība viņu pasargātu tā, ka citas aizstāvības nevajadzētu. Kāds sīkmanīgu dvēseļu pulks tovakar piepildīja teātri! Ja direktors tovakar būtu spējis sapulcēt savā teātrī neapolitāņu dvēseles vien, neaizņemot vietu ar miesām, viņš droši būtu nopelnījis vismaz deviņdesmit miljonus dolāru. Cik nelietīgam gan jābūt cilvēkam, lai dotu iespēju trim tūkstošiem garīgu kropļu izsvilpt, izņirgt un apsmiet vientuļu, vecīgu sievieti, ļautu to tik nekaunīgi pazemot! Jādomā, ka viņam piemīt visas ļaunās, zemiskās īpašības, kādas vien pastāv. No saviem novērojumiem guvu pārliecību (neuzdrošinos pārkāpt personisko novērojumu robežas), ka Neapoles augstāko šķiru ļaudīm šīs īpašības piemīt pārpārēm. Visādi citādi viņi varbūt ir ļoti labi cilvēki, neņemos spriest.

## UZKAPŠANA VEZUVĀ

Neapolitāņi līdz pat šai dienai nešaubīgi tic vienam no pretīgākajiem māņticības izgudrojumiem, kādi vien Itālijā pastāv — proti, brīnumam, ka Sv. Janvārija asinis kļūst šķidras. Divreiz gadā mācītāji sapulcina visu pilsētu katedrālē, izceļ dienasgaismā trauku ar sarecējušām asinīm un rāda, kā tās pamazām pārvēršas šķidrumā, un atkārto šo riebīgo farsu astoņas dienas no vietas, bet mācītāji paši pa to laiku apstaigā pūli un iekasē naudu par izrādi. Pirmajā dienā asinis pārvēršas šķidrumā četrdesmit septiņās minūtēs, jo tad baznīca ir stāvgrūdām pilna un nepieciešams laiks, kamēr upurtraukā sabirst ziedojumi no visiem baznīcēniem; pēc tam asinis kļūst šķidras arvien straujāk, jo apmeklētāju skaits ar katru dienu kļūst mazāks, līdz astotajā dienā, kad baznīcā brīnumu apskatīt atnākuši tikai pāris desmit ticīgo, asinis izšķīst četrās minūtēs.

Bez tam reizi gadā notika plaša ceremonija, kurā piedalījās garīdznieki, pilsoņi, karavīri, jūrnieki un augstākie pilsētas pārvaldes ierēdņi, lai noskūtu matus paštaisītai madonnai — izbāztai, izkrāsotai lellei, kas līdzinājās šuvēju manekenam. Noskūtie mati nākamajos divpadsmit mēnešos brīnumainā kārtā atauga. Šo skūšanas procedūru praktizēja vēl pirms četriem vai pieciem gadiem. Tas bija varens ienākumu avots tai baznīcai, kurai piederēja brīnumlelle, un frizēšanas ceremonija allaž tika rīkota ar lielu pompu: jo spožāk, jo labāk, jo tad vairāk trokšņa sacēla, jo sanāca vairāk ļaužu un līdz ar to pieauga ienākumi; taču pēdīgi pienāca diena, kad neapolitāņi beidza mīlēt pāvestu un viņa kalpus un pilsētas valde lika pārtraukt grandiozo izrādi ar madonnas piedalīšanos.

Abi šie piemēri gaužām labi raksturo neapolitāņus — divi bezgala muļķīgi apmānīšanas paņēmieni, kuriem puse iedzīvotāju bijīgi un paļāvīgi tic, bet otra puse — vai nu tic vai netic, tomēr neiebilst ne vārda un tādējādi veicina blēdīšanos. Esmu gandrīz pārliecināts, ka šiem nožēlojamiem, lētajiem brīnumiem ticēja vi§i — ļaudis, kas pieprasa divus centus par paklanīšanos un spēj sāpīgi aizvainot sievieti, manuprāt, spēj ari to.

## UZKAPŠANA VEZUVĀ (TURPINĀJUMS)

Neapolitāņi allaž par pakalpojumu uzprasa četrreiz vairāk, nekā īstenībā cer dabūt, bet, ja jūs viņiem samaksājat, cik pirmoreiz prasīts, viņi nokaunas, ka prasījuši tik maz un nekavējoties pieprasa vairāk. Naudas samaksu vai saņemšanu pastāvīgi pavada satrauktu vārdu birums un žestikulēšana. Bez strīdiem un skandāla nav iespējams nopirkt pat gliemežus divu centu vērtībā. «Viengala» brauciens divjūgā maksā vienu franku — tāds ir likums, bet ormanis, atrazdams dažādus ieganstus, prasa vairāk, un, ja tiešām saņem prasīto, aši izgudro vēl kādu piemaksu. Stāsta, ka reiz kāds ārzemnieks nolīdzis braucienam vienjūgu — par pusfranku. Izmēģinājuma labad viņš iedevis kučierim piecus frankus. Tas pieprasījis papildus vēl vienu franku un to ari saņēmis. Pēc tam prasījis vēl un saņēmis, tad vēl, un ticis noraidīts. Nu kučieris kļuvis dusmīgs, atkal ticis noraidīts, bet sācis celt traci. Ārzemnieks teicis: «Labi, atdodiet tos septiņus frankus, es padomāšu, kā jums palīdzēt.» Saņēmis naudu atpakaļ, viņš samaksājis likumīgo pusfranku, un kučieris tūliņ palūdzis vēl divus centus, lai nopirktu malku dzeramā. Jūs varbūt teiksiet, ka esmu aizpriedumains. Var jau būt. Bet es kaunētos, ja tāds nebūtu.

## UZKĀPŠANĀ VEZUVĀ (TURPINĀJUMS)

Kā jau teicu, pusstundu izkaulējušies ar Anunciatas iedzīvotājiem, sadabūjām mūļus un zirgus un samiegojušies sākām jāt augšup ar pavadoni katram mūlim pie astes; pavadoņi izlikās, ka dzen mūli uz priekšu, bet īstenībā turēja to ciet, lai tas velk kalnā arī viņus. Sākumā virzījos uz priekšu gaužām lēni, tad man apnika, ka jāmaksā pavadonim pieci franki par to, ka viņš tur mūli aiz astes un neļauj tam kāpt kalnā; un es atlaidu pavadoni. Pēc tam gāja straujāk uz priekšu.

No kādas augstas vietas kalna nogāzē mums atklājās lieliska aina uz Neapoli. Neredzējām, protams, nekā cita kā vienīgi gāzes lampas — divas trešdaļas no loka, kas ieskāva lielo līci,— dimantu kaklarota, kas no tālienes mirguļoja tumsā, gan ne tik spoža kā zvaigznes mums virs galvas, bet siltāk un ārkārtīgi skaisti; un pāri visai lielajai pilsētai ugunis krustojās daudzās, daudzās taisnēs un līknēs. Un aiz pilsētas uz visām pusēm tālu aizstiepās plašās, līdzenās āres, kurās gan rindās, gan ķekaros kā dārgakmeņi zaigoja uguntiņas, norādot, kur tumsā slēpjas ciemati. Šai brīdī pavadonis, kurš bija iekāries astē zirgam, kas gāja man pa priekšu, un bez vajadzības spīdzināja dzīvnieku, saņēma pamatīgu spērienu un aizlidoja vai astoņsimt pēdu; un šis incidents kopā ar tālumā mirdzošo pasakaini skaisto skatu darīja mani līdz sirds dziļumiem laimīgu, un es ļoti priecājos, ka esmu nolēmis uzkāpt Vezuvā.

UZKAPŠANA VEZUVĀ KALNĀ (TURPINĀJUMS)

Šis temats dod lielisku vielu veselai nodaļai, kuru uzrakstīšu rīt vai parīt.

## 30. NODAĻA. UZKĀPŠANA VEZUVĀ (TURPINĀJUMS). UZKĀPŠANA VEZUVĀ (TURPINĀJUMS) * SKAISTAIS SKATS RĪTAUSMĀ * MAZĀK TĪKAMI SKATI SĀNIELĀS * UZKĀPŠANA VEZUVĀ — TURPINĀJUMS * SIMT PĒDU AUGSTAS MĀJAS * RAIBA PROCESIJA * SĪKTIRGOTĀJA BROKASTGALDS * KARALISKAS ALGAS * UZKĀPŠANA VEZUVĀ — TURPINĀJUMS * VIDĒJĀS CENAS * BRINUM SKAISTĀ ZILĀ GROTA * IEVĒROJAMĀS VIETAS NEAPOLES LĪCĪ * INDĪGĀ SUŅU ALA * PĀRAKMEŅOJU SIES LAVAS JŪRA * UZKĀPŠANA — TURPINĀJUMS * VIRSOTNE SASNIEGTA * KRĀTERIS * NOKĀPŠANA NO VEZUVĀ

«Redzēt Neapoli un mirt».* īsti neticu, ka, Neapoli redzējušam vien, obligāti būtu jānomirst, bet mēģinājums apmesties tur uz dzīvi gan varētu beigties fatāli. Skatīt Neapoli, kā mēs to redzējām,— tālumā, agrīnā rītausmā no Vezuva nogāzes — patiesi nozīmē skatīt brīnum skaistu gleznu. No šāda attāluma pilsētas netīrās celtnes izskatās baltas, un balkoni, logi un jumti cits pār citu ceļas arvien augstāk virs zilās jūras, līdz majestātiskā Sanelmo pils pašā augšā vainago lielo, balto piramīdu, piešķirot tai simetriju un harmonisku pilnību. Un, kad Neapoles lilijas pārvēršas par rozēm un pilsēta nosarkst no saules pirmā skūpsta, tās skaistums vārdos nav izsakāms. Tad patiesi var teikt: «Redzēt Neapoli un mirt.» Arī gleznas ietvars ir burvīgs. Priekšā gludā jūra — milzīga daudzkrāsaina mozaīka; tālumā vieglā dūmakā aizsap- ņojušās cēlās salas; pilsētas galā, kurā mēs atrodamies, abus savus karaliskos torņus slien Vezuvs; tā melnās radzes un sastingušās lavas upes aizslīdējušas lejup bezgalīgajā Kampānijas līdzenumā — zaļajā paklājā, kas savaldzina skatienu un ved to aizvien tālāk līdz koku puduriem, vientuļām mājām un baltiem ciemiem, kur klajums gandrīz pie paša apvāršņa izgaist plūksnainā dūmakā. Tieši no šejienes, no šīs «ermitāžas» Vezuva nogāzē ir tā vieta, kur var iesaukties: «Redzēt Neapoli un mirt!»

Tikai neieejiet pašā pilsētā un neielūkojieties tuvāk! Zudīs liela daļa romantikas. Cilvēki dzīvo netīrīgi, un no tā netīras kļūst arī ielas, rodas nepievilcīgi skati un netīkamas smakas. Neapolitāņiem ir neiedomājami aizspriedumi pret holeru. Tas nav bez iemesla. Ja holera reiz sagrābj neapolitāni, tā viņu gandrīz vienmēr nobeidz, jo, saprotiet jel paši, pirms dakteris izrokas cauri netīrumu kārtai un tiek pie miesas, cilvēks ir pagalam. Augstākās šķiras katru dienu peldas jūrā un izskatās tiešām pieklājīgi.

Gandrīz visas ielas ir pietiekami platas vienam furgonam, turklāt cilvēku tajās, ka čum un mudž. Katra iela, katrs pagalms, katra aleja ir īsts Brodvejs! Neiedomājami kustīgu, skrejošu, nemierīgu cilvēku pūļi, nepārredzamas masas! Nekā tamlīdzīga mēs nekad neesam redzējuši, man šķiet, pat Ņujorkā. Tikai retai ielai ir ietve, un, ja arī ir, tad nav ne tik plata, lai divi cilvēki varētu pārmīties, nenoberžot viens otram sānus. Tā nu visi iet vien pa ielas vidu, un tur, kur iela pietiekami plata, pa to drāžas pajūgi. Kā te ik dienu nesabrauc vai nesakropļo tūkstošiem cilvēku, tas ir noslēpums, ko uzminēt nespēj neviens.

Ja nu tiešām ir kāds astotais pasaules brīnums*, tad tās ir Neapoles dzīvojamās mājas. Es, nudien, ticu, ka lielais vairums šo māju ir simt pēdu augstas! Un masīvās ķieģeļu sienas ir septiņas pēdas biezas. Jāuzkāpj deviņi kāpņu posmi, līdz nokļūstat beletāžā. Nu, varbūt ne gluži deviņi, bet daudz netrūkst. Katra loga priekšā ir dzelzsrežģu balkoniņš kā tāds putnu būrītis, un logi ir cits virs cita augstāk, augstāk, augstāk — līdz pat mākoņiem, kur atrodas jumts, un no katra loga pastāvīgi kāds raugās — apakšējā stāvā normāla lieluma cilvēki, otrajā drusciņ mazāki, trešajā stāvā vēl mazāki un pēc tam pakāpeniski arvien mazāki, mazāki, līdz pašu augšējo stāvu iemītnieki drīzāk izskatās kā putni, kas lūkojas pār augstas ligzdas malu, nekā cilvēki. Šādas aizai līdzīgas ielas perspektīva ar augstu namu rindām abās pusēs, līdz tālumā tās šķietami satek kopā kā dzelzceļa sliedes, kur pāri ielai no nama uz namu dažādā augstumā stiepjas veļas auklas, no kurām virs ļaužu pūļa plīvo kankaraini karogi, un baltās drēbēs ģērbušās sievietes, kas sēž režģu balkoniņos, kuri paceļas no ietves līdz pašām debesīm,— tāda iela varbūt tiešām pieskaitāma pie tām sīkda- ļām, ko Neapolē ir vērts apskatīt.

## UZKĀPŠANA VEZUVA (TURPINĀJUMS)

Neapolē kopā ar priekšpilsētām ir sešsimt divdesmit pieci tūkstoši iedzīvotāju, bet es esmu pārliecināts, ka tā neaizņem lielāku platību kā Amerikas pilsēta ar simt piecdesmit tūkstošiem iedzīvotāju. Tā paceļas daudz augstāk pret debesīm nekā trīs Amerikas pilsētas kopā, un tas arī ir mīklas atminējums. Esmu novērojis, ka Neapolē kontrasts starp pārticību un trūkumu, starp lieliskumu un nabadzību sastopams biežāk un duras vairāk acīs nekā, piemēram, Parīzē. Tur jāaizbrauc uz Buloņas mežu, lai redzētu skaistus tērpus, greznas karietes un fantastiskas livrejas; un jāaiziet uz Sentantuāna priekšpilsētu, lai sastaptos ar netikumu, postu, badu, skrandām, netīrību, bet Neapoles ielās tas viss redzams jukujukām. Deviņus gadus veci kā nazīši kaili

puišeji un kā lelles grezni tērpti bērni; skrandas un driskas vienkopus ar mirdzošām uniformām; ēzeļu aizjūgi un parādes ekipāžas; ubagi, prinči un bīskapi, elkoņiem saskaroties, steidzas pa ielām. Ik vakaru pulksten sešos visa Neapole pamet mājas, lai brauktu uz Riviere di Chiaja' (dievs viņu zina, kas tas ir), un divas stundas varat stāvēt ceļa malā un noskatīties visraibākajā un juceklīgākajā pūlī, kādu vien cilvēks spēj iedomāties. Prinči (un prinču Neapolē ir vairāk nekā policistu; pilsēta ar tiem pārpludināta), tātad prinči, kam uz savu mitekli jākāpj septītajā stāvā un nepieder zemes virsū nekas, dzīvo pusbadā, tomēr tur sev pastāvīgu karieti; pārdevēji, amatnieki, šuvējas, ielasmeitas atsakās no pusdienām, lai tikai varētu nolīgt ormani un aizbraukt uz Chiaja-, pēdīgie salašņas sadodas kopā pa divdesmit vai trīsdesmit, nolīgst rateļus, ko velk nedaudz par kaķi lielāks ēzelītis, un brauc uz Chiaja; turp dodas arī hercogi un baņķieri lepnās karietēs ar karaliski ietērptiem kučieriem un sulaiņiem, un tā šī ārprātīgā procesija virzās uz priekšu. Divas stundas augstdzimušie un bagātie, padibenes un trūcīgie kumuro blakus raibraibā braucienā, lai pēc tam atgrieztos mājās atpestīti, laimīgi, slavas apmirdzēti!

Viendien es aplūkoju lieliskas marmora kāpnes pie karaļa pils, kuras, kā stāsta, esot izmaksājušas miljonu franku, un man šķiet, ka pusmiljons par tām varbūt tiešām samaksāts. Nodomāju, ka būtu jauki dzīvot zemē, kur sastopamas tādas ērtības un tāda greznība kā šīs kāpnes. Apcerīgi iedams tālāk, gandrīz paklupu pār klaidoni, kas ietves malā ieturēja pusdienas — viņam bija rika maizes un vīnogu ķekars. Kad uzzināju, ka šis mustangs ir pārdevējs augļu veikalā (veikals atradās turpat grozā viņam blakus), strādā par diviem centiem dienā un viņam nepieder pils, kur dzīvot, mana sajūsma par laimi dzīvot Itālijā mazliet noplaka.

Teiktais mani gluži dabiski uzvedina uz domām par to, kā šeit maksā algas. Leitnants armijā saņem apmēram dolāru dienā, ierindas kareivji — dažus centus. Vienīgais kantorists, ko pazīstu, saņem četrus dolārus mēnesī. Poligrāfiķa mēnešalga ir sešarpus dolāru, bet esmu dzirdējis par kādu meistaru, kas saņem trīspadsmit. Ticis negaidīti strauji pie tik trakas bagātības, šis vīrs, protams, pārvērtās par uzpūtīgu aristokrātu. Viņa augstprātība ir neciešama.

Un, runājot par algām, gribas pieminēt arī preču cenas. Parīzē ducis labāko glazē cimdu pāru maksā divpadsmit dolāru; tādas pašas kvalitātes cimdi šeit dabūjami par četriem dolāriem ducī. Parīzē jūs par labu linaudekla virskreklu maksājat piecus vai sešus dolārus, bet šeit un Livornā — divarpus dolārus. Marseļā labu, drēbnieka šūtu fraku nedabūsiet lētāk par četrdesmit dolāriem, bet Livornā jums par

1 Krastmala (it.).

to pašu naudu tiks vesels uzvalks. Šeit glīta ikdienas uzvalka cena svārstās starp desmit un divdesmit dolāriem, bet Livornā varat par piecpadsmit dolāriem iegādāties uzvalku, kas jums Ņujorkā maksātu septiņdesmit dolāru. Par labām zamšādas kurpēm Marseļā prasa astoņus dolārus, šeit tādas pašas dabūjamas par četriem dolāriem. Amerikā Lionas samts maksā dārgāk nekā Dženovā ražotais. Taču samts no Lionas baķiem, ko pērkat Štatos, ir austs Dženovā, pēc tam eksportēts uz Lionu, tur apzīmogots un tad nosūtīts uz Ameriku. Dženovā jūs par divdesmit pieciem dolāriem varat sapirkt tik daudz samta, lai Ņujorkā pašūtu apmetni, kas maksā piecsimt dolāru. Sakarā ar to visu es, protams, atceros

## UZKĀPŠANU VEZUVA (TURPINĀJUMU),

kas mani rosina atcerēties brīnišķīgo Zilo grotu. Tā atrodas Kapri salā divdesmit divas jūdzes no Neapoles. Nolīgām mazu tvaikonīti un devāmies turp. Policija, zināms, mūs aizturēja; pirms mums atļāva izkāpt krastā, pārbaudīja mūsu veselību un noskaidroja politiskos uzskatus. Šo mazo insektvalstiņu augstprātība dažkārt ir bez mēra ķēmīga. Viņi pat atsūtīja uz kuģīti policistu, kas nedrīkstēja mūs izlaist no acīm. Laikam viņi domāja, ka mēs tīkojam nozagt grotu. To patiesi būtu vērts izdarīt. Ieeja grotā ir četras pēdas augsta, četras plata un atrodas lielas vertikālas klints jūras puses nokarē. Alā iebrauc ar mazām laiviņām, un iespraukties pa šauro eju nemaz nav viegli. Paisuma laikā to vispār nevar izdarīt. Kad esat iebraukuši, jūs nokļūstat alā ar arkveida griestiem — ala ir simt sešdesmit pēdu gara, simt divdesmit pēdu plata un septiņdesmit pēdu augsta. Cik tā dziļa, to neviens nezina. Tā sniedzas līdz pat jūras dibenam. Šā pazemes ezera ūdens ir neiedomājami skaistā, burvīgi zilā krāsā. Tas ir tik gludens kā spoguļstikls, un zilums apkaunotu viskošākās zilās debesis, kādas jelkad mirdzējušas virs Itālijas. Neviena zilās krāsas nianse nespēj būt burvīgāka, neviens starojums lieliskāks. Iemetiet ūdenī akmentiņu, un tūliņ uzdzirkstīs neskaitāmi mazi burbulīši, kas liesmos kā zila bengāliskā uguns. Iemērciet ūdenī irkli, un tā plakanais gals pārvērtīsies zili sudrabains. Ja šajā ūdenī ienirs cilvēks, viņš tūdaļ ietērpsies bruņās, kas lieliskumā pārspēs karaliska krustakarotāja bruņutērpu.

Pēc tam aizbraucām uz Iskiju, bet tur es jau reiz biju un pārguru līdz nāvei, divas dienas «atpūšoties» un studējot cilvēka ļaunprātību, par modeli izmantodams viesnīcas Grand Sentinelle īpašnieku. Tad braucām tālāk uz Pročidu, bet no turienes uz Pocuoli, kur Sv. Pāvils, ierazdamies no Samosas, izkāpa krastā. Es izkāpu krastā tieši tajā pašā vietā, kur bija izkāpis Sv. Pāvils, turpat izkāpa ari Dens un pārējie. Tā bija interesanta sagadīšanās. Pirms došanās uz Romu Sv. Pāvils septiņas dienas sludināja šās pilsētas iedzīvotājiem.

Nērona pirtis, Baijas drupas, Serapīda templis; Kūmas, kur Kūmu Sibilla tulkoja orākulus; Anjano ezers ar seno nogrimušo pilsētu, kas vēl tagad redzama tā dzelmē,— visas šīs un vēl simt citu interesantu vietu mēs aplūkojām kā kritiski idioti, taču visvairāk mūs interesēja Suņu ala, jo bijām tik daudz par to dzirdējuši un lasījuši. Kas tikai nav izrakstījies par Grotto del Cane un tās indīgajiem izgarojumiem — sākot ar Plīniju un beidzot ar Smitu, un katrs tūrists turējis kādu suni aiz kājām uz alas klona, lai pārbaudītu šīs vietas raksturīgās īpašības. Suns nobeidzas pusotras minūtes laikā, vista — vienā mirklī. Svešzemnieki, kas ielien alā pārnakšņot, parasti nemostas, kad viņus sauc. Bet arī tad viņi nepamostas. Svešzemnieks, kas ielaižas riskā šai alā aizmigt, noslēdz beztermiņa līgumu. Es ļoti kāroju redzēt šo alu. Biju cieši apņēmies pats turēt suni pie alas klona, mazliet viņu pasmacēt un uzņemt laiku; pēc tam pasmacēt ilgāk un pēdīgi piebeigt. Mēs alu sasniedzām ap trijiem pēcpusdienā un tūliņ gribējām sākt eksperimentu. Taču tad sastapāmies ar nepārvaramām grūtībām. Mums nebija suņa.

UZKĀPŠANA VEZUVA (TURPINĀJUMS)

«Ermitāžā» tikuši, mēs atradāmies apmēram tūkstoš piecsimt vai tūkstoš sešsimt pēdu virs jūras līmeņa, un šis pirmais ceļa posms bija krietni stāvs. Turpmākajās divās jūdzēs ceļš pārmijus bija te stāvs, te nolaidens; taču vienu īpašību tas nezaudēja no sākuma līdz beigām: visu laiku bez variācijām un atlaidēm tas konsekventi bija neciešami pretīgs. Nelīdzena, šaura taka veda pa vecu lavas gultni — pa melnu okeānu, kas bija sastindzis tūkstoš fantastiskās formās, mežonīgā bojāejas, drupu un neauglības haosā, robainu viļņu, virpuļainu atvaru, miniatūru, uz pusēm pārplēstu kalnu labirintā, izkropļotās melnās masās, kas atgādināja jukujukumis savijušās, plaši izpletušās saknes, milzīgus vīnogulājus, koku stumbrus; un viss — šīs neaprakstāmi ērmotās formas, šī trakojošā panorāma, šis plašais, melnais tuksnesis, kas tik baismi parodēja dzīvību, darbību, verdošu, rūgstošu, neapvaldāmu kustību, bija pārakmeņojies! Viss apturēts un savaldīts vistrakākajā mutuļošanas brīdī — sastindzināts, paralizēts, pamests salts un miris, lai uz mūžiem draudētu debesīm nevarīgā niknumāl

Beidzot mēs nokļuvām šaurā aizā (kas bija radusies kādā drausmīgā, izvirdumā senlaikos), kam abās pusēs augšup slējās divas stāvās Vezuva virsotnēs. Viena, tā, kurā mums vajadzēja uzkāpt, kurā atradās darbīgā vulkāna krāteris, likās astoņsimt vai pat tūkstoš pēdu augsta un izskatījās tik stāva, ka pa to nevarētu uzrāpties cilvēks, kur nu vēl mūlis ar jātnieku mugurā. Četri vietējie pirāti piesolījās uznest jūs augšā nestuvēs, ja jūs būtu ar mieru; bet iedomājieties: ja viņi paslīdētu un palaistu jūs vaļā, un jūs sāktu ripot, un dievs zina, vai ripošana jel maz kaut kur beigtos? Vismaz ne mūžības šajā pusē. Nokāpām no mūļiem, uzasinājām nagus, un sākās uzkāpšana Vezuvā, par kuru nu jau tik ilgi rakstu,— tas notika bez desmit minūtēm sešos no rīta. Taka veda taisni augšup pa stāvu, nelīdzenu, ļodzīgu pumakmeņiem klātu taku, un pēc katriem diviem soļiem, ko bijām uzkāpuši, mēs par vienu soli noslīdējām atpakaļ. Taka bija tik nejēdzīgi stāva, ka ik pēc piecdesmit sešdesmit soļiem nācās apstāties un brītiņu atpūsties. Kad gribējām ieraudzīt savus ceļabiedrus, mums vajadzēja skatīties gandrīz stāvus augšup, lai redzētu tos, kas atradās augstāk, un tāpat gandrīz stāvus lejup, lai redzētu tos, kas lejāk. Beidzot mēs tomēr stāvējām virsotnē — lai tur nokļūtu, bija jārāpjas stundu un piecpadsmit minūtes.

Tur mēs ieraudzījām vienkāršu apaļu krāteri vai, ja jums tīk, apaļu grāvi — apmēram divsimt pēdu dziļu un ap četrsimt vai piecsimt pēdu platu, kura iekšsienu apkārtmērs bija aptuveni viena jūdze. Lielā apļa vidū simt pēdu augstumā pacēlās nelīdzens, robains paugurs, snidzin nosnidzis ar sēra kārtu, kas vizuļoja dažādās košās, skaistās krāsās, un apkārtējais grāvis apjoza to kā pilsgrāvis pili vai kā neliela upe saliņu, ja šāds salīdzinājums liktos piemērotāks. Sēra sega, kas klāja saliņu, bija ārkārtīgi spilgta — tur jaucās visas varavīksnes krāsas: sarkanā, zilā, brūnā, melnā, dzeltenā un baltā — neticu, vai būtu kāda krāsa, krāsu nianse vai kāds krāsu sajaukums, kas tur nebūtu pārstāvēts, un, kad saule iznira no rīta dūmakas un pārlēja savu gaismu košajam krāšņumam, tā izrotāja valdnieku Vezuvu ar dārgakmeņu kroni!

Pats krāteris — apkārtējais grāvis — nebija tik raibs un spilgts, tomēr maigie, sulīgie toņi un vienkāršā elegance priecēja acis un apbūra mūs vēl vairāk. Šajā cēlajā, aristokrātiskajā skatā nebija nekā «acīs krītoša». Skaisti? Ir tā, ka varētu tur stāvēt un skatīties lejā veselu nedēļu un neapniktu skatīties. Krāteris līdzinās jaukai pļavai, kuras slaidā zāle un samtainā sūna nosmidzināta ar mirdzošiem putekļiem un kuras palsais zaļums pakāpeniski pāriet apelsīna koku lapu vistumšākajā tonī, pēc tam sabiezē gluži brūns, kas tālāk pabalo, līdz kļūst oranžs, pēc tam uzmirdz kā zelts un vispēdīgi kulminē liegi sārts kā tikko izplaucis rozes zieds. Tur, kur pļava vietām bija iegruvusi un pavērušies āliņģi kā ledū, iegruvuma malas un āliņģi bija ietērpti maigu krāsu sēra kristālu mežģīnēs, kas tiem pi-šķīra dažādus neparastus, cēlus, skaistus veidus.

Krātera sienas un krasti vizmoja dzeltenās sēra lavas un dažādu krāsu pumakmens nogulsnēs. Uguni nekur nemanīja, bet no tūkstošiem šauru spraudziņu un plaisiņu cēlās neredzami sēra tvaiki, kuru smaku līdz musu deguniem atnesa ik vejpusma. Taču, kamēr turējām degunam priekšā mutautu, noslāpšana nedraudēja.

Daži puiši iebāza spraugās garas papīra strēmeles, kas tur aizdegās, un izbaudīja vienreizīgu prieku aizkūpināt cigāru pie Vezuva liesmas; citi vārīja olas virs plaisām un jutās laimīgi.

Skats no kalna virsotnes būtu bijis lielisks, bet saule diemžēl tikai retos brīžos izlauzās cauri miglai, tādēļ mirkļi, kad nolūkoties uz brīnišķīgo panorāmu, bija īsi un skopi.

## NOKĀPŠANA

Nokāpšana no kalna mums prasīja tikai četras minūtes. Kraujās takas vietā, pa kuru tikām rāpušies augšup, izraudzījāmies citu, ko klāja mīkstu pelnu kārta; tā mums sniedzās līdz ceļiem, un mēs traucāmies lejup tādā ātrumā, kas pameta kaunā pat septiņjūdžu zābaku īpašniekus.

Vezuvs mūsdienās ir visai nožēlojams salīdzinājumā ar vareno Kilauea vulkānu Sendviču salās, tomēr esmu ļoti priecīgs, ka tur uzkāpu. Skats bija kāpiena vērts. Stāsta, ka vienā no lielajiem izvirdumiem Vezuvs izmetis gaisā tonnām smagus klintsgabalus un milzīgie dūmu un tvaiku stabi pacēlušies trīsdesmit jūdžu augstumā, pelnu mākoņi jūrā sasnieguši pat kuģus septiņsimt piecdesmit jūdžu tālumāl Es uzņemos ar nelielu atlaidi pieciest pelnus, ja kāds cits ir ar mieru noticēt trīsdesmit jūdžu dūmu stabiem, bet pieņemt šo stāstu kopumā par tīru patiesību gan neuzdrošinos.

## 31. NODAĻA. APRAKTĀ PILSĒTA POMPEJA * KĀ IZSKATĀS MĀJAS, KURĀS ASTOŅPADSMIT GADSIMTUS NEVIENS NEDZĪVO. *   TIESNEŠU SEDEKĻI * PAMESTĪBA * SEN MIRUŠO CILVĒKU PĒDU IESPIEDUMI * «SIEVIETĒM IEEJA AIZLIEGTA». *   TEĀTRI, MAIZNĪCAS, SKOLAS UTT. * PELNOS UN SODRĒJOS SAGLABAJUŠIES ĢINDEŅI * DROSMĪGAIS PIENĀKUMA MOCEKLIS * SLAVAS NEPASTĀVĪGAIS MŪŽS

Šejienieši saka «Pom-pei-ji». Visu mūžu man likās, ka Pompejā var nokļūt, ar lāpām rokā nokāpjot pa mitrām, tumšām kāpnēm, gluži kā kāpjam lejā sudrabraktuvēs, un ka pēc tam jāiet pa drūmiem tuneļiem, kur virs galvas lava, bet no zemes abās pusēs rēgojas ārā kaut kādi grausti, kas atgādina pussabrukušus cietumus, bet gandrīz nemaz nelīdzinās mājām. Taču nekā tamlīdzīga nav. Vairāk nekā puse apbērtās pilsētas ir pilnīgi atrakta un atklāta dienasgaismai; un pamatīgi būvētās ķieģeļu mājas (bez jumtiem) stāv garās rindās, tāpat kā stāvēja saules svelmē pirms tūkstoš astoņsimt gadiem; grīdas tīri noslaucītas, neviena traipa un bojājuma sarežģītajās mozaīkās, kurās attēloti zvēri, putni un puķes, kādus pie mums mēdz ieaust izmīdāmos, nodeldējamos paklājos. Venēras un Bakhi, un Adonīsi vēl joprojām mīlinās un reibst no vīna daudzkrāsainās freskās uz viesistabu un guļamistabu sienām; joprojām tur ir šauras ielas ar vēl šaurākām ietvēm, nobruģētas ar labu, cietu lavu; pirmējās redzamas ratu riteņu iespiestas grambas, otrējās — iedobes, ko ieminušas pompejiešu kājas sen pagājušos gadsimtos; tur vēl šobaltdien ir maiznīcas, tempļi, tiesu pilis, pirtis, teātri — viss glīti nospodrināts un uzposts, un itin nekas šeit neatgādina sudrabraktuves zemes dzīlēs. Sabrukušās kolonnas, kas mētājas visapkārt, durvju ailes bez durvīm un apdrupušo sienu labirints man šķita ļoti līdzināmies ugunsgrēkā izdegušam rajonam kādā no mūsu pilsētām, un, ja šeit vēl būtu apdeguši baļķi, izbiruši logu stikli, dažādu gružu kaudzes, raksturīgie kvēpi un dūmu smārds, tad līdzība būtu pilnīga. Bet nē — saule spīd pār Pompeju šodien tikpat spoži, kā spīdēja todien, kad Betlēmē piedzima Kristus, un ielas ir simtkārt spodrākas, nekā jel viens ponipejietis tās redzējis pilsētas ziedu laikos. Es zinu, ko runāju: vai neredzu pats savām acīm, ka galveno ielu (Tirdzniecības un Fortūnas ielas) brauktuves nav remontētas vismaz divus gadsimtus? Vai neredzu, ka biezajās bruģa plātnēs rati iebraukuši piecas un pat desmit collas dziļas grambas, ka te krāpti vairāku paaudžu nodokļu maksātāji? Un vai šīs pazīmes man skaidri neliecina, ka Pompejas pilsētas labiekārtošanas inspektori nav godam pildījuši savus pienākumus, ka nekad nav ielas ne remontējuši, ne tīrījuši? Un vai, starp citu, katram ielu labiekārtošanas inspektoram īpašība izvairīties, kad vien iespējams, no saviem pienākumiem nav iedzimta? Man ļoti gribētos zināt, kā sauca pēdējo inspektoru Pompejā, tad es viņam gan nodotu sutu. Runāju par šo tematu no sirds, jo vienā no tādām grambām man aizķērās kāja, un skumjas, kas mani pārņēma, kad ieraudzīju pirmo ar pelniem un lavu aplipušo skeletu, vairs nebija tik smeldzīgas, kad iedomājos, ka varbūt tieši šis ir bijis ielu labiekārtošanas inspektors.

Nē, Pompeja vairs nav apbērta pilsēta. Tā ir pilsēta ar simtu simtiem jumtus zaudējušām mājām, ar sarežģītu ieliņu labirintu, kur bez ceļveža it viegli var apmaldīties, un tad nāktos pārnakšņot kādā no rēgainajām pilīm, kur nav mitusi neviena dzīva dvēsele kopš tās drausmās novembra nakts pirms astoņpadsmit gadsimtiem.

Mēs iegājām pa vārtiem, kas atrodas pretī Vidusjūrai (tā sauktajiem «Jūras vārtiem»), un garām apputējušajai, sadauzītajai Minervas statujai, kura vēl joprojām nepagurusi sargā pilsētu, ko nespēja izglābt, devāmies tālāk pa garu ielu, līdz nonācām Tiesību foruma plašajā pagalmā. Klons bija līdzens un tīrs, un laukuma abās pusēs atradās kolonāde ar sagruvušām joniešu un korintiešu kolonnām. Laukuma tālajā galā atradās tukšie tiesnešu sēdek|i un aiz tiem kāpnes, pa kurām nokāpām pazemes cietumā, kur tajā liktenīgajā novembra naktī karsti pelni un sodrēji bija aprakuši un ar mokpilnu nāvi sodījuši divus važās saslēgtus cietumniekus. Kā viņi droši vien raustīja nežēlīgās važas, kad visapkārt sāka plosīties negantās liesmas!

Pēc tam klīdām pa neskaitāmām greznām savrupmājām, kur senlaikos, kad tajās vēl dzīvoja īpašnieki, mēs nebūtu iedrošinājušies spert kāju, nesaņēmuši oficiālu ielūgumu nesaprotamā latīņu valodā, un, jādomā, ka mēs nebūtu to saņēmuši. Šie cilvēki būvējuši gaužām vienādas mājas. Grīdu klāj sarežģīta, daudzkrāsaina marmora mozaīka. Pie ieejas vietumis lasāma sentence latīņu valodā viesa apsveikšanai, šur tur redzams suņa attēls ar pazīstamo brīdinājumu: «Uzmanību, suns!», dažuviet — lāča vai fauna attēls bez uzraksta. Pēc tam jūs ieejat tādā kā vestibilā, kur viņi, manuprāt, turēja statīvu cepuru uzkāršanai; nākamās telpas vidū ir liels marmora baseins ar caurulēm strūklakai; šai telpai abās pusēs ir guļamistabas; aiz strūklakas viesistaba, mazs dārziņš, tad ēdamistaba un tā joprojām. Visas grīdas mozaīkā, sienas apmestas, apgleznotas ar freskām vai izrotātas ar bareljefiem, šur tur pa kādai lielai vai mazai statujai, zivju dīķīši; no neredzamām vietām skaistajā kolonādē, kas pacēlās apkārt pagalmam, strūkloja dzirkstoša ūdens kaskādes, aprasinot puķu dobes un vēsinot gaisu. Pompejiešiem neapšaubāmi patikusi greznība un ērtības. Visi skaistākie bronzas izstrādājumi, ko mums gadījās redzēt Eiropā, bija no atraktajām pilsētām — Herkulānas un Pompejas, tāpat arī gleznākās kamejas un smalkākie gravējumi dārgakmeņos; šajās pilsētās saglabājušās astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadsimtu vecās gleznas bieži vien ir daudz tīkamākas nekā pirms trim gadsimtiem gleznotās vecmeistaru drazas. Māksla šajās pilsētās bija augsti attīstīta. Kopš šo mākslas darbu radīšanas pirmajā gadsimtā līdz pat vienpadsmitajam gadsimtam mākslas, šķiet, vispār nebija — vismaz nav palicis nekā, kas par to liecinātu, un ir interesanti vērot, cik lielā mērā (kaut vai dažās jomās) šie senlaiku pagāni bijuši pārāki par daudzām vecmeistaru paaudzēm, kas dzīvoja vēlāk. Vislielākais pasaules brīnums, liekas, ir «Lāokoonts» un «Mirstošais gladiators» Romā. Šīs skulptūras, tikpat vecas kā Pompeja, ir izraktas 110 zemes, tāpat kā Pompeja; to īsto vecumu un autoru var vienīgi minēt. Taču, kaut veci un saplaisājuši, kaut nezināmas cilmes, kaut neskaitāmos gadsimtos traipu sabojāti, šie mākslas darbi tomēr mēmā zobgalībā noraugās uz visiem pūliņiem pārsniegt pilnību, kādu tie sasnieguši.

Ļoti dīvaini un neparasti bija klaiņot pa šo seno, kluso pilsētu, pa mirušo pilsētu, pa tukšajām ielām, kurās tūkstošu tūkstošiem cilvēku reiz pirka un pārdeva preces, pa kurām gāja un brauca, kur valdīja troksnis un burzma, dzīvība un prieks. Viņi nebija laiski. Tajos laikos viņi bija darbīgi un steidzīgi. Par to saglabājusies droša liecība. Vienā stūrī atrodas templis, un starp tempļa kolonnām bija iespējams pa īsāku ceļu nokļūt no vienas ielas otrā, nekā ejot apkārt, un, ko domājat, daudzu paaudžu kājas, laiku taupīdamas, bija smagajā akmens plātnē dziļi ieminušas neizdzēšamu taku! Viņi nebija gribējuši iet apkārt, ja varēja iet caur kolonādi. Arī mēs savās pilsētās mēdzam tā darīt.

Visās malu malās sastopamies ar lietām, kas mudina padomāt, cik ilgu mūžu šīs mājas nodzīvojušas līdz katastrofas naktij, skatām lietas, kas atmodina sen mirušos pilsētas iedzīvotājus un liek tiem atkal dzīvot mūsu acu priekšā. Piemēram: pakāpieni (divas pēdas biezi lavas bluķi) pie skolas un tādi paši pakāpieni, kas ved uz partera augšējo rindu, ir gandrīz pavisam nodeldēti! Pirms gadu simteņiem zēni steidzās ārā no skolas, un pirms tikpat daudziem gadu simteņiem viņu vecāki steidzās uz šo teātri, un steidzīgās kājas, no kurām jau astoņpadsmit gadu simtus palikuši tikai pīšļi un pelni, atstājušas savu vēstījumu, ko mēs šodien varam lasīt. Iedomājos redzam dāmu un kungu barus ar numurētu vietu biļetēm rokā drūzmējamies, lasīju iedomāto plakātu pie sienas, rakstītu neveiklā valodā: «Nekādu brīvbiļešu, tikai preses pārstāvjiem!». Ap durvīm (es turpināju fantazēt), rupji un žargonā vervelējot, snaikstījās Pompejas ielaspuikas, vērodami, vai nevarēs slepus ielavīties iekšā. Es iegāju teātrī, apsēdos vienā no amfiteātra garo akmens solu rindām un nolūkojos uz orķestra vietu, pārlaidu skatienu sagrautajai skatuvei un nodomāju: «Nekādu ienākumu nebūs.» Centos iztēloties, kā muzikanti spēlē pilnā sparā, diriģents vicina zizli un «talantīgais Tāds un Tāds» (kas «tikko atgriezies no panākumiem bagātas turnejas pa provincēm, lai sniegtu pēdējās sešas atvadu izrādes Pompejā, pirms dosies uz Herkulānu») plosās pa skatuvi, sakāpinādams kaislības līdz debesīm, bet man neizdevās — tukšie soli neļāva manai iztēlei pacelties spārnos, un es atgriezos pelēkajā īstenībā. Teicu sev, ka cilvēki, kam būtu šeit jāatrodas, ir miruši un sairuši pīšļos pirms veselas mūžības un nekad, nekad vairs neinteresēsies par šīspasaules tukšajām izpriecām un nīcību. «Sakarā ar neparedzētiem apstākļiem utt. utt. izrāde šovakar nenotiks.» Nolaidiet aizkaru! Izdzēsiet ugunis!

Novērsos no teātra un garajā Tirdzniecības ielā izstaigāju veikalu pēc veikala, noliktavu pēc noliktavas, meklēdams preces, kas atvestas no Romas un Austrumiem, bet tirgotāji bija pagalam, tirgus tukšs, pāri palikuši vienīgi pārakmeņojušos pelnos un sodrējos ielipuši trauki; vīns un eļļa, kas tos reiz pildīja, izgaisuši kopā ar tirgotājiem.

Kādā maizes ceptuvē vēl stāvēja dzirnas graudu malšanai un krāsnis, kur cept maizi; stāsta, ka šajās krāsnīs cilvēki, kas atraka Pompeju, atraduši labi izcepušos klaipus, ko maizniekam vairs nebija bijis laika izvilkt no krāsns, kad viņš, apstākļu spiests, lielā steigā pameta savu veikalu.

Kādā mājā (vienīgā visā Pompejā, kurā tagad sievietēm nav atjauts ieiet) nelielās istabiņas un īsās akmens gultas saglabājušās tieši tādas, kādas tās bijušas vecajos laikos, un uz sienām gleznas, kas izskatījās tik svaigas, it kā tikai Vakar būtu gleznotas, bet ko aprakstīt neuzdrošinātos neviena spalva; šur tur bija uzraksti latīņu valodā, bezkaunīgas asprātības dzirkstis, ko uzšņāpušas rokas, kas varbūt, pirms nakts bija pagājusi, uguns viesulī pacēlās pret debesīm, glābiņu lūdzot.

Vienā no galvenajam ielām bija milzīga akmens cisterna un caurule, pa kuru ieplūda ūdens, un tajā vietā, kur piekusušie, nokarsušie strādnieki, no tīrumiem nākot, bija atspieduši labo roku, kad noliecās, lai ar lūpām piekjautos pie caurules gala atveldzēties, biezajā akmenī bija izberzusies gandrīz divas collas dziļa iedobe. Iedomājieties, cik neskaitāmi tūkstoši roku senajos laikos atspiedušās šajā vietā, līdz ieberza dobumu akmenī, kas ir ciets kā dzelzsl

Pompejā ir bijis sabiedrisko ziņojumu dēlis, kur izlika paziņojumus par gladiatoru cīņām, vēlēšanām un citiem tamlīdzīgiem notikumiem, turklāt nerakstot tos uz neizturīga papīra, bet iegravējot mūžīgā akmenī. Kāda dāma, kas bijusi (es pieņemu) bagāta un labi audzināta, piedāvājusi izīrēšanai mājas ar vannām un citām modernām labierīcībām, kā arī vairākus simtus veikalu ar noteikumu, ka šīs telpas netiks izmantotas amorālos nolūkos. Daudzās mājās var konstatēt, kas tajās dzīvojis, jo vārds iegravēts pie mājām piestiprinātās akmens plātnēs; tāpat var uzzināt arī, kas aprakts kapā. Visur redzami priekšmeti, kas liecina par šo aizmirsto cilvēku tikumiem un dzīvi. Bet kas paliktu pāri no amerikāņu pilsētas, ja kāds vulkāns iedomātos to apbērt ar pelniem? Nenieka, nekādas zīmes, kas varētu par to jel ko pastāstīt.

Vienā no Pompejas namu garajiem vestibiliem tika atrasts kāda vīrieša ģindenis ar desmit zelta monētām vienā un lielu atslēgu otrā rokā. Viņš vēl bija pagrābis naudu, pirms steidzies uz izeju, bet ugunsviesulis viņu pārsteidza uz sliekšņa, viņš sabruka un bija pagalam. Viena dārga minūte būtu viņu izglābusi. Redzēju vīrieša, sievietes un divu jaunu meiteņu ģindeņus. Sieviete bija plati, it kā nāves šausmās izpletuši rokas, un man likās, ka vēl tagad viņas zudušajā sejā varu sazīmēt ārprāta izmisumu, kas to izķēmoja, kad pirms daudziem, daudziem gadiem no debesīm sāka līt uguns lietus. Meitenes un vīrietis gulēja uz mutes, seju aizseguši ar rokām, lai pasargātu to no kvēlošajiem pelniem. Kādā istabā bija atrasti astoņpadsmit skeleti, visi sēdus stāvoklī, un kvēpu traipi uz sienām vēl šobaltdien iezīmē viņu apveidus — gluži kā ēnas. Vienam ģindenim — tā bijusi sieviete — ap kaklu bija saglabājusies rota, kurā iegravēts viņas vārds: Jūlija di Diomēda.

Taču no visiem atklājumiem romantiskākā figūra atraktajā Pompejā gan laikam ir liela auguma romiešu karavīrs pilnā apbruņojumā; palikdams uzticīgs savam pienākumam un romiešu kareivja lepnajam vārdam, pilns drosmes, kas šo vārdu darīja slavenu, stingrs un nelokāms stāvēja savā postenī pie pilsētas vārtiem, kamēr apkārt plosījās elle un izdedzināja stipro garu, kuru citādi nespēja uzveikt.

Nav iespējams lasīt par Pompeju un neatcerēties šo kareivi; nav iespējams rakstīt par Pompeju, nejūtot gluži dabisku vēlēšanos veltīt viņam pelnīto atzinību. Atcerēsimies, ka viņš bija kareivis, nevis policists, tādēļ — lai viņam slava! Viņš bija kareivis, tādēļ palika postenī. Būtu viņš bijis policists, arī tad būtu palicis postenī, jo būtu gulējis ciešā miegā.

Pompejā nav ne pusduča kāpņu vai citu liecību, kas norādītu, ka mājām bijis vairāk par vienu stāvu. Šeit cilvēki nav dzīvojuši mākoņos, kā mūsdienās dzīvo venēcieši, dženovieši un neapolitāņi.

Iznācām no sirmās pagātnes pilsētas svinīgā noslēpuma — no pilsētas, kas aizgāja bojā kopā ar savām senajām parašām, ar senatnīgo dzīvesveidu tajos tālajos gadsimtos, kad apustuļi sāka sludināt jauno ticību, kura mums šodien šķiet tik veca kā pati pasaule, un sasapņoju- šies devāmies pastaigā zem kokiem, kas akru akriem aug virs pilsētas vēl neatraktajām ielām un laukumiem, kad mani atmodināja spalgs svilpiens un sauciens: «Iekāpt! Pēdējais vilciens uz Neapoli!», kas atgādināja, ka es piederu deviņpadsmitajam gadsimtam un neesmu putekļiem, pelniem un sodrējiem klāta astoņpadsmit gadsimtus veca mūmija. Pāreja bija drausmīgi strauja. Doma, ka uz seno, mirušo Pompeju tiešām iet vilciens, ka tas neganti svilpj un skaļi un lietišķi aicina pasažierus iekāpt, bija pārlieku dīvaina un tikpat prozaiska un nepatīkama, cik dīvaina.

Salīdziniet šo līksmo, saulaino dienu ar šausmām, ko Plīnijs Jaunākais* šeit pieredzēja 9. novembrī 79. A. D., kad viņš tik drosmīgi centās aiznest māti tālāk no briesmām, un māte savā pašaizliedzībā viņu lūdza, lai ļaujot tai palikt un glābjoties pats.

Ap šo laiku tumsa bija tā sabiezējusi, ka varēja domāt — iestājusies melna nakts bez mēness vai arī atrodamies istabā, kur izdzēsti visi gaismekļi. Visapkārt skanēja sieviešu vaimanas, bērnu raudas, vīru kliedzieni. Viens sauca tēvu, cits dēlu, cits sievu, un cilvēki cits citu pazina vienīgi pēc balss. Daudzi izmisumā lūdza dievus, lai drīzāk sūta viņiem nāvi un izbeidz viņu mokas.

Citi piesauca dievus, lūgdamies glābiņu, citi domāja, ka pienākusi pēdējā nakts, mūžīgā nakts, kas aprīs visumu!

Tā šķita ari man, un nāves tuvumā mierināju sevi ar domu: SKATIES, PASAULE IET BOJA!

* * *

Izstaigājies pa Romas, Baijas un Pompejas majestātiskajām drupām, nolūkojies garajās nevienam nezināmo valdnieku apdrupušo marmora galvu rindās Vatikāna gaiteņos, es spēcīgāk nekā jebkad pieķēros domai par to, cik īss un zūdīgs mūžs ir slavai. Senatnē cilvēki dzīvoja ilgi un nostrādājās kā vergi, drudžaini nopūlējās gūt slavu daiļrunībā, karamākslā vai literatūrā un beigu galā nomira, juzdamies laimīgi, ka viņu vārds kļuvis nemirstīgs un viņu piemiņa dzīvos mūžam. Un tad — kā spārniem aizlidoja nieka divdesmit gadsimti. Kas no visa palicis? Nesalasāms ieraksts akmenī, un tabakas druskām nobiruši arheologi lauza galvu, minstinās un pēdīgi nespēj no tā izlobīt nekā cita kā vienīgi cilvēka vārdu (un to pašu izrunā nepareizi)—vārdu bez dzīvesstāsta, bez teiksmas, bez poēzijas, un nevienā tas nespēj modināt pat paviršu interesi. Kas būs palicis pāri no ģenerāļa Granta* slavenā vārda pēc četrdesmit gadsimtiem? Iespējams, šim līdzīgs ieraksts 5868. gada enciklopēdijā:

ORIJA S (VAI Z) GRAUNTS — populārs senlaiku dzejnieks Britu Amerikas Savienoto Valstu Acteku provincēs. Pēc dažu autoru domām, atvedināms uz 742. gadu, bet pazīstamais zinātnieks A-a-Fu-fu apgalvo, ka tas bijis angļu dzejnieka Šarkspira laikabiedrs un dzīvojis ap 1328. gadu, trīs gadsimtus pēc Trojas kara, nevis pirms tā. Uzrakstījis «Dziedi man šūp'ļa dziesmiņu, māti».

No šādām domām man kļūst skumji. Iešu gulēt.

## 32. NODAĻA. ATKAL JŪRĀ * LIELISKAIS ST ROM BOLI * SICĪLIJA MĒNESSGAISMĀ * SKILLA UN HARIBDA * «ORĀKULS» KĻŪDĀS * STARP GRIEĶIJAS SALĀM * SENĀS ATĒNAS * KARANTĪNAS BLOKĀDE * BLOKĀDES LAUZĒJI * PUSNAKTS DĒKA BEZ ASINSIZLIEŠANAS * MĒĢINĀJUMS IEŅEMT AKROPOLI TRIECIENA * NEVEIKSME * PAG ATNES DAILE * SADAUZĪTU SKULPTŪRU PASAULE * TEIKSMAINA VĪZIJA * PLĀNVEIDA ATKĀPŠANĀS * NOTVERTI * GĀJIENS AR MILITĀRU GODU * BEIDZOT DROŠĪBĀ UZ KUĢA

Atkal mājās! Pirmo reizi pēc daudzām nedēļām visa kuģa saime no jauna satikās uz klāja un sirsnīgi spieda cits citam roku. Cilvēki bija atgriezušies no malu malām, no dažādām zemēm, netrūka neviena, ganāmpulka vidū nebija neviena slimības vai nāves gadījuma, kas aptumšotu atkalredzēšanās prieku. Uz kuģa atkal bija piina auditorija, kas noklausījās matrožu kori, kad viņi pacēla enkuru, un kas māja ardievas sauszemei, kad mēs ar pilnu tvaiku devāmies projām no Neapoles. Pie pusdienu galda visas vietas atkal bija aizņemtas, domino spēlētāju skaits bija pilns, un dzīve un rosība uz klāja siltās mēnesnīcas naktīs atkal tāda kā senajās dienās — senajās dienās, kopš kurām aizritējušas tikai dažas nedēļas, bet tās bija ar notikumiem, piedzīvojumiem un pārdzīvojumiem tā piesātinātas nedēļas, ka pielīdzināmas gadiem. Jautrības uz «Kveikersitijas» netrūka. Pašlaik kuģa pasažieru noskaņojums nesaskanēja ar tā nosaukumu.[12]

Septiņos vakarā, kad viss rietumu apvārsnis vēl vizēja tikko norietējušās saules zeltā, tālumā iezīmējās melni kuģi, pilnais mēness burāja augstu virs mūsu galvām, bet jūra tumši zilgmoja zem kājām, brīnumainajā mijkrēslī, kurā visas šīs dažādās krāsas sajaucās, mēs ieraudzījām lielisko vulkānu Stromboli. Cik majestātiski šis vientuļais valdnieks savā varenībā pacēlās virs rāmās jūras! Tālums viņu ietērpa drūmā purpurā un ietina zaigā dūmakā, kas atmaidzināja tā bargos vaibstus, un mēs to skatījām it kā caur sudrabainu zirnekļa tīmekli. Vulkāna lāpa bija apdzisusi; uguns gruzdēja dzīlēs; vienīgi augstais dūmu stabs, kas cēlās augšup un izgaisa mēnesnīcā, liecināja, ka viņš ir dzīvs jūras valdnieks, nevis miruša valdnieka rēgs.

Divos naktī mēs iebraucām Mesīnas jūras šaurumā, un mēness spīdēja tik spoži, ka Itālija no vienas puses un Sicīlija no otras bija saredzamas tik skaidri, it kā mēs brauktu pa ne pārāk platu ielu. Mesīna, balta kā piens un gāzes gaismekļos mirgojoša, bija pasakaini skaista. Gandrīz visi pasažieri bija uz klāja, smēķēja, skaļi sarunājās un gaidīja brīdi, kad ieraudzīsim slaveno Skillu un Haribdu* Pēkšņi uz klāja iznira arī Orākuls ar savu mūžseno tālskati un iepletās kā Rodas Koloss. Bijām pārsteigti, ieraugot viņu šādā stundā uz klāja. Nevienam pat prātā nebija ienācis, ka viņš varētu interesēties par tādu senu teiksmu. Viens no puišiem uzbilda:

—   Klausieties, doktor, ko jūs esat sadomājis tik vēlā nakts stundā? Ko cerat šai vietā ieraudzīt?

—   Ko es vēlos šai vietā ieraudzīt? Jūs, jaunais cilvēk, mani vāji pazīstat, ja tā jautājat. Es gribu redzēt visas vietas, kas pieminētas Bībelē.

—   Ko niekus! Par šo vietu taču Bībelē nekas nav teikts.

—   Nav teikts Bībelē? Šī vieta neesot… nu kā tad sauc šo vietu, par kuru jums tik daudz zināms?

—   Skilla un Haribda.

—   Skilla un Ha. .. Sasodīts, es domāju, ka tā ir Sodoma un Gomora!

Viņš savāca savu tālskati un kāpa atpakaļ lejā. Šis notikums kļuva uz kuģa par anekdoti. Par tā ticamību zināmā mērā var šaubīties, jo Orākuls nepavisam nebija bībelisku vietu pētnieks un neziedoja šim nolūkam daudz laika. Stāsta arī par kādu citu Orākula izteikumu: viņš ieminējies, ka šajā karstajā laikā vienīgais uz kuģa dabūjamais atspirdzinošais dzēriens esot'sviests. Viņš, protams, nedomāja sviestu, bet, tā kā šis produkts, kopš mums izbeidzies ledus, tiešām pastāvīgi ir šķidrā veidā, tad taisnības labad jāatzīst, ka Orākuls kaut vienu reizi mūžā izteicis garāku vārdu tā pareizajā nozīmē. Romā viņš sacīja, ka pāvests gan esot dižciltīga izskata sirmgalvis, bet par šā «Iliādu» viņš gan sevišķi augstās domās neesot.

Veselu jauku dienu braucām gar Grieķijas salām. Tās ir ļoti kalnainas. Pārsvarā tur ir pelēki, brūni un rūsgani krāsu toņi. Mazi, balti ciematiņi slēpjas ielejās koku pavēnī vai ir pielipināti pie lielajām, vertikālajām klinšu nokarēm.

Saulriets bija skaists — rietumos debesis pielija ar košu karmīna sārtumu, kas iekrāsoja visu jūru brūngani rudu. Spilgti saulrieti šajos platuma grādos ir reta parādība. Šeit tie mēdz būt liegi, emocionāli, burvīgi — tie ir izskaistināti, izsmalcināti, sievišķīgi; mums šeit ne reizes nav gadījies redzēt tos krāšņos ugunsgrēkus, kas aizdedz liesmās visu saules rieta ceļu mūsu ziemeļu debesīs.

Bet ko gan mums nozīmēja saulrieti salīdzinājumā ar nepacietību, kādā tuvojāmies pasaules slavenākajai pilsētai! Vai mums bija prātā dabas ainavas, kad iztēlē jau skatījām Agamemnonu, Ahilu un tūkstoš citu dižās pagātnes varoņu soļojam rēgainā gājienā? Ko mums nozīmēja saulrieti, kad gatavojāmies dzīvot, elpot un staigāt īstajās, reālajās Atēnās, nogrimt tāltālos mirušos gadsimtos, atklātā tirgus laukumā nosolīt vergus — Diogēnu un Platonu — vai patērgāt ar kaimiņiem par Trojas aplenkumu, par spožo uzvaru Maratonā? Mums ne prātā nenāca vērot saulrietus.

Piebraucām pie senās Pirejas ostas. Izmetām enkuru pusjūdzi no ciema. Tālumā Atikas viļņainajā līdzenumā viedās neliels paugurs ar nošķeltu virsotni, uz kura pacēlās kaut kas, ko savos tālskatos drīz vien sazīmējām, ka tās ir Atēnu citadeles ēku drupas, kuru vidū izcēlās slavenais Partenons. Tas šai brīnišķīgi dzidrajā gaisā bija tik skaidri redzams, ka, skatoties ar teleskopiem, varējām atšķirt katru šās cēlās celtnes kolonnu un pat apkārtējo, mazāko drupu apveidus. Un atradāmies taču piecu vai sešu jūdžu attālumā. Ielejā pie Akropoles, (nule minētā paugura ar nošķelto virsotni) pat ar parasto lorneti varēja cik necik saredzēt pašas Atēnas. Visi kā sadeguši gaidīja iespēju drīzāk nokāpt krastā, lai dotos uz šīm klasiskajām vietām. Vēl neviena no līdz šim apmeklētajām zemēm nebija izraisījusi tādu interesi visos pasažieros.

Un tad saņēmām bēdu vēsti. Pie mums laivā ieradās Pirejas komandants un paziņoja, ka mums vai nu jābraucot pavisam projām, vai vismaz jāatstājot osta un jāpaliekot vienpadsmit dienu uz kuģa stingrā karantīnā! Pacēlām enkuru un izbraucām reidā, lai pēc apmēram divpadsmit stundām, papildinājuši krājumus, dotos tālāk uz

Konstantinopoli. Tā bija rūgtākā vilšanās, kādu jebkad bijām piedzīvojuši. Nostāvēt veselu dienu pretim Akropolei, redzēt to un tomēr piespiedu kārtā braukt projām, Atēnas neapmeklējušiem! Vilšanās bija pārāk vājš vārds mūsu pārdzīvojuma apzīmēšanai.

Tajā pēcpusdienā neviens nenogāja no klāja; apbruņojušies ar grāmatām, kartēm un tālskatiem, centāmies noteikt, kurš no «šaurajām, klinšainajām virsotnēm» ir Areopāgs, kurš nolaidenais pakalns varētu būt Pnikss, kurš Museja paugurs un tā joprojām. Beigās mums viss sajuka. Iedegās strīdi, katrs dedzīgi aizstāvēja savu viedokli. Dievbijīgie aizkustināti noraudzījās uz pakalnu, no kura, pēc viņu domām, sludinājis apustulis Pāvils, citi turpretim apgalvoja, ka tas pakalns esot Himets, vēl citi savukārt dēvēja to par Pentelikonu. Karsti izstrīdējušies, tikām skaidrībā tikai par vienu — kalns ar nošķelto virsu ir Akropole un lielās celtnes drupas tā virsotnē — Partenons, kura attēlu ikviens no mums bērnībā bija redzējis skolas grāmatās.

Katram, kas piegadījās kuģa tuvumā, apjautājāmies, vai Pirejā ir apsardze, vai tā stingra un vai paredzams, ka tiksim aizturēti, ja kāds no mums riskēs slepus aizbraukt līdz krastam, un ko ar mums, ja būsim aizturēti, darīs. Atbilde nebija iepriecinoša: ostā stingra policijas apsardze; Pireja ir maza pilsētiņa, neviens svešinieks nevar palikt nepamanīts un katrā ziņā tiks aizturēts. Komandants teica, ka sods būšot bargs; uz jautājumu «Cik bargs?» viņš atteica, ka «ļoti bargs», un vairāk nevarējām no viņa izspiest ne vārda.

Pulksten vienpadsmitos vakarā, kad vairums pasažieru bija aizgājuši gulēt, mēs četratā mazā laiviņā aizirāmies uz krastu, mēness laipnīgi paslēpās mākoņos, un mēs, sadalījušies pa divi, nolēmām apiet Pireju abpus visai augstam pauguram un izkļūt no policijas apsargātās joslas. Kad divatā klusītēm lavljāmies pāri akmeņainajam, nātrēm apaugušajam pakalnam, es patiesi jutos kā zagļa gaitās izgājis. Abi ar biedru pusbalsī apspriedām karantīnas noteikumus un sodu, kāds var draudēt par to pārkāpšanu, taču diezkā šī saruna mūs neielīksmoja. Man bija droša informācija. Pirms dažām dienām mūsu kapteinis man atstāstīja gadījumu ar cilvēku, kurš no karantīnā stāvoša kuģa bija aizpeldējis uz krastu un par to sodīts ar pusgadu ieslodzījumā; un kad viņš pirms dažiem gadiem bijis Dženovā, kāds karantīnēta kuģa kapteinis laivā aiziries līdz kuģim, kas, projām dodamies, jau atstāja ostu, un nodevis saviem piederīgajiem adresētu vēstuli; par to varas iestādes viņu iesēdinājušas uz trim mēnešiem, pēc tam likušas izvest viņa kuģi jūrā, piedraudot, lai viņš līdz mūža galam šajā ostā vairs acis nerādot. No šādām sarunām nekāda labuma nebija, tās tikai radīja mūsu karantīnas pārkāpēju ekspedīcijai drūmu noskaņojumu, tādēļ mēs tās pārtraucām. Apmetām līkumu pilsētiņai, sastapdami tikai vienu vienīgu vīru, kurš ziņkārīgi uz mums noraudzījās, bet neteica ne vārda, un kādus divpadsmit namdurvju priekšā guļošus, aizmigušus cilvēkus, kuriem izgājām pa vidu, neviena neuzmodinādami; toties mēs uzmodinājām veselu lērumu suņu — visu laiku mums dzinās paka] pāris suņu, bet brīžiem, nudien, pat veseli desmit vai divpadsmit. Tie sacēla tādu elles traci, ka mūsu biedri uz kuģa vēlāk stāstīja — pēc suņu rejām viņi ilgi varējuši noteikt, cik tālu mēs tikuši. Kad bijām apgājuši pilsētiņai apkārt un sasnieguši namus tās otrā malā, no mākoņiem iznira spožs mēness, bet mēs vairs gaismas nebijāmies. Kad piegājām kādas mājas priekšā pie akas nodzerties, saimnieks tikai paskatījās uz mums uri iegāja iekšā. Viņš pameta kluso, aizmigušo pilsēteli mūsu žēlastībai. Un es ar lepnumu varu paziņot, ka mēs tai nekā ļauna nenodarījām.

Nevarēdami nekur ieraudzīt ceļu, noskatījām augstu pauguru un, paturēdami acīs tālo Akropoli par orientieri pa kreisi, stūrējām tieši turp — pāri visiem šķēršļiem, pa brikšņiem, kādu nav nekur citur pasaulē, ja nu varbūt vienīgi vēl Nevadas štatā. Daļēji mūsu ceļu sedza nelieli akmeņi, un, kad uzkāpām kādiem pieciem sešiem uzreiz, tie zem mūsu kājām aizripoja uz visām pusēm. Tālāk sākās sausa, mīksta, tikko uzarta augsne. Nākamais posms veda gar rindās sastādītiem zemiem vīnogulājiem, kurus mēs noturējām par ērkšķu krūmiem. Ja nerunā par vīnogulājiem, tad Atikas līdzenumu var»» nosaukt par neauglīgu, neizskatīgu, tuksnesīgu tīreli, un man labprāt būtu gribējies zināt, kāds tas izskatījās Grieķijas zelta laikmetā piecsimt gadu pirms Kristus dzimšanas.

Apmēram ap vieniem naktī, kad mēs, ātrajā gaitā nokarsuši, gandrīz beidzāmies nost aiz slāpēm, Dens iesaucās:

— Klausieties, šitās nezāles taču ir vīnogulāji!— Un jau pēc piecām minūtēm mums piederēja pārdesmit ķekaru lielu, baltu, brīnum gardu vīnogu, un mēs jau noliecāmies pēc nākamajiem, kad no tumsas pavisam netālu iznira noslēpumains stāvs un uzsauca:— Ho!— Neko darīt, gājām tālāk.

Desmit minūtes vēlāk izgājām uz lieliska ceļa, kurš atšķirībā no tiem, uz kuriem pirms tam bijām izkūlušies, veda pareizajā virzienā. Sākām iet pa to. Ceļš bija plats un gluds, balts, skaists, turklāt vislabākajā stāvoklī; abās malās to iežogoja koku rinda vai arī brīnišķīgi vīnadārzi. Divas reizes ielavījāmies tajos un žagām vīnogas, otrajā reizē mums atkal no neredzama slēpņa kāds uzkliedza. Gājām atkal projām. Vēlāk mēs šaipus Atēnām uz vīnogām necerējām.

Drīz vien ceļā gadījās senlaicīgs akvedukts, kas balstījās uz arkām; un, sākot ar šo brīdi, mums visapkārt rēgojās vienīgi drupas — tuvojāmies sava ceļojuma galamērķim. Ne Akropoli, ne augsto pakalnu no šejienes vairs nevarēja redzēt, un es gribēju doties tālāk pa ceļu, kamēr tiksim tiem klāt, bet pārējie mani pārbalsoja, un mēs ar pūlēm rāpāmies augšā pa akmeņaino kalnu, kas atradās mums priekšā; tā virsotnē nokļuvuši, ieraudzījām nākamo kalnu, uzrāpāmies tajā un ieraudzījām vēl vienu! Nomocījušies veselu stundu, uzgājām garu rindu vaļēju, klintī izcirstu kapu (viens no tiem kādu laiku bija Sokrātam kalpojis par cietumu); gājām tālāk gar kalna sānu, un pēkšņi visā savā drupu varenībā mums atklājās citadele! Mēs skriešus šķērsojām ieleju, uzsteidzāmies pa līkloču taku nākamajā kalnā un atradāmies senajā Akropolē, un virs mūsu galvām smagnēji pacēlās citadeles senie mūri. Neapstājāmies tuvāk apskatīt masīvos marmora bluķus, pēc acumēra noteikt to augstumu vai uzminēt izcilo biezumu, bet tūliņ devāmies cauri velvētam gaitenim, kas līdzinājās dzelzceļa tunelim, un steidzāmies uz vārtiem, kas ved uz antīkajiem tempļiem. Vārti bija ciet! Tātad galu galā mums tomēr nebūs lemts sastapties ar dižo Partenonu vaigu vaigā. Apsēdāmies un noturējām kara apspriedi. Vārtiem ir viegla koka struktūra — mēs tos ielauzīsim. Tas gan līdzinājās svētuma apgānīšanai, bet mēs bijām atceļojuši no tāda tāluma, un nepieciešamība bija liela. Mēs nevarējām meklēt gidus un uzraugus — pirms rītausmas mums jātiek atpakaļ uz kuģa. Tā nu strīdējāmies un apsvērām. Nodoms bija labs, bet, kad aizgājām līdz vārtiem tos uzlauzt, roka tomēr necēlās. Pagājāmies aiz mūra un aiz līkuma ieraudzījām zemu bastionu: astoņu pēdu augstumā mūsu pusē un pēdas divpadsmit iekšpusē. Dens nolēma rausties augšā, un mēs bijām gatavi viņam sekot. Ar milzīgām pūlēm viņam beidzot izdevās uzrāpties, bet tad pāris akmeņu atdrupa un, dobji atbalsodamies, nokrita lejā pagalmā. Tūliņ kaut kur noklaudzēja durvis un atskanēja saucieni. Dens vienā mirklī noslīdēja atpakaļ zemē, un mēs nekārtībā atkāpāmies pie vārtiem. Četrsimt astoņdesmit gadus pirms Kristus dzimšanas Kserksam izdevās ieņemt šo vareno citadeli, kad viņš ar savu piecu miljonu lielo karapulku ielauzās Grieķijā*, un mums, četriem amerikāņiem, arī būtu izdevies to ieņemt, ja vien būtu palaimējies noturēties vēl piecas minūtes.

Parādījās garnizons četru grieķu sastāvā. Mēs sākām neatlaidīgi pieprasīt, lai mūs laiž iekšā, un viņi mūs ielaida. (Kukuļošana un korupcija.)

Šķērsojām plašu pagalmu, iegājām pa lielām durvīm un nostājāmies uz dziļi izmīdītām vistīrākā balta marmora plātnēm. Mūsu priekšā, spožas mēnesnīcas apskalotas, pacēlās visskaistākās drupas, kādas jebkad bijām redzējuši,— Propileji; neliels Minervas templis; Hērakla templis; lielais Partenons. (Visus šos nosaukumus uzzinājām no grieķu gida, kurš, liekas, nezināja vairāk, cik pieklājas zināt septiņiem cilvēkiem.) Visas šīs celtnes būvētas no visbaltākā Pentelikas marmora, taču tagad tas kļuvis viegli iesārtens. Lūzuma vietās marmors tomēr saglabājies kā vissmalkākais rafinādes cukurs. Sešas kariatīdes jeb sešas skaisti krokotos tērpos ģērbtas marmora sievas balsta Hērakla tempļa portiku, bet pārējo celtņu portikus tur masīvas doriešu un joniešu kolonnas, kuru pamatnes un kapiteļi vēl samērā labi saglabājušies, par spīti daudzajiem piedzīvotajiem gadsimtiem un daudzajiem pārdzīvotajiem aplenkumiem. Sākotnēji Partenons bija divsimt divdesmit sešas pēdas garš, simt pēdu plats un septiņdesmit pēdu augsts, apjozts ar divām lielu kolonnu rindām, katrā rindā pa astoņām kolonnām galos un septiņpadsmit katrā rindā abās malās, un bija viena no harmoniskākajām un skaistākajām celtnēm, ko jebkad veidojušas cilvēka rokas.

Vairums grandiozo Partenona kolonnu vēl stāv, bet jumta vairs nav. Celtne bija gluži vesela vēl pirms divsimt piecdesmit gadiem, kad lielgabala šāviņš trāpīja venēciešu šeit iekārtotajā pulvera noliktavā* un eksplozija aiznesa jumtu. Es pats par Partenonu atceros maz, šeit minētos dažus faktus un skaitļus atradu ceļvedī.

Kamēr apcerīgi nogājām pa majestātisko templi visā tā garumā, apkārtējā aina mūs dziļi ietekmēja, radot dīvainu noskaņu. Visur balti vizmoja vīriešu un sieviešu skulptūras, atslietas pret marmora bluķiem,— cita bez rokām, cita bez kājām, cita bez galvas, bet mēnesnīcā visas izskatījās tik skumjas un tik baismi cilvēcīgasl No visām pusēm tās apstāja nelūgto pusnakts viesi — no negaidītām nišām un iedobumiem vēroja viņu savām akmens acīm; raudzījās viņā no gruvešu kaudzēm tukšajos gaiteņos; aizsprostoja viņam ceļu plašajā forumā un ar roku atliekām rādīja uz izeju no svētās vietas; mēness noraudzījās lejup bez jumta palikušajā templī, meta tumšas, slīpas ēnas no kolonnām pār grīdu un salauztajām skulptūrām.

Vesela pasaule sagrautu skulptūru mums visapkārt. Sastatītas rindās, sakrautas kaudzēs, izmētātas pa visu plašo Akropoles teritoriju — dažāda lieluma, izcilāko mākslinieku veidotas; milzīgi marmora gabali — kādreizējās dzegas—klātin noklāti ar bareljefiem, kuros attēlotas kaujas un aplenkumi, karakuģi ar trim un četrām airu rindām, izrādes un procesijas — viss, ko vien var iedomāties. Vēsture stāsta, ka Akropolē atradušies Prāksitela un Fīdija, un daudzu citu dižu tēlnieku labākie darbi, un šie elegantie fragmenti noder tam par drošāko apliecinājumu.

Iegājām ar zāli apaugušajā, fragmentiem sētin nosētajā pagalmā aiz Partenona. Ik pa brīdim iztrūkāmies, kad mums no zāles pretī vērās balta seja ar mirušām acīm. Likās, ka esam nokļuvuši īstā rēgu pasaulē un teju, teju no tumsas iznirs divus gadu tūkstošus vecie Atēnu varoņi un ieslīdēs senajā templī, kuru tik labi pazina un ar kuru tā lepojās.

Pilnais mēness pa to laiku bija uzkāpis augstu skaidrajās debesīs. Mēs nemanot un nedomājot bijām pienākuši pie citadeles robotā vaļņa malas, lūkojāmies lejup un ieraudzījām — vīziju. Kādu vīziju! Atēnas mēnessgaismā! Kad pravietis domāja, ka ieraudzījis Jauno Jeruzalemi visā tās spožumā, viņš droši vien īstenībā skatīja šo ainu! Pilsēta pletās līdzenumā tieši mums pie kājām kā glezna, un mēs nolūkojāmies uz to, it kā paši atrastos gaisa balonā. Nevarējm atšķirt ielas, bet ik nams, ik logs, ik vīnstīgu puduris, ik cilnis iezīmēts tik skaidri, it kā būtu dienasvidus; un tomēr nebija žilbuma, nebija asuma, nekā spilgta, nekā kliedzoša — klusējošā pilsēta, vismaigākās mēnessgaismas pārpludināta, šķita kā mierīgā, dziļā miegā iemigusi dzīva būtne. Pilsētas tālākajā galā bija neliels templis, kura graciozās kolonnas un bagātīgi rotātā fasāde vizmoja kā izgaismota, tā ka nebija iespējams novērst acis no šīs burvestības; mazliet tuvāk dārza zaļumā liegi baloja karaļpils mūri, dārzs apgaismots dzintarainām ugunīm kā zelta dzirkstīm, kas mēness starojumā zaudējušas spilgtumu un margoja tumšās lapotnes jūrā kā Piena Ceļa zvaigznes. Virs mūsu galvām varenās kolonnas, kaut drupās grautas, tomēr joprojām majestātiskas, pie kājām dusā iegrimusī sapņojošā pilsēta, bet tālumā sudrabotā jūra — visā plašajā pasaulē nav otras pat pustik skaistas ainas!

Kad pagriezāmies un gājām atpakaļ cauri templim, man ļoti gribējās, kaut slavenie vīri, kas senlaikos šeit uzturējušies, vēlreiz varētu atnākt šurp un parādīties mūsu ziņkārajām acīm — Platons, Aristotelis, Dēmostens, Sokrāts, Fokions, Pitagors, Eiklīds, Pindars, Ksenofonts, Hērodots, Prāksitels, Fīdijs un gleznotājs Zeuksis. Kāds slavenu vārdu zvaigznājs! Taču vairāk par visu vēlējos, kaut vecais Diogēns, kas tik pacietīgi gaišā dienā klīda ar degošu lākturi rokā, neatlaidīgi meklēdams kaut vienu godīgu cilvēku visā plašajā pasaulē, nāktu garām un sastaptu mūs. Man varbūt neklātos tā teikt, bet tomēr es klusībā ticu, ka viņš tad varētu savu gaismekli nodzēst.

Izgājām no citadeles, atstādami Partenonu, lai tas stāv sardzē pār Atēnām, kā stāvējis divi tūkstoši un trīssimt gadu, un palikām ārpusē pie mūra stāvam. Tālumā vīdēja senais, bet vēl joprojām gandrīz nevainojamais Tēsēja templis un netālu no tā, pret rietumiem pavērsusies, Berna, no kuras Dēmostens dārdināja savas filipikas, no jauna iekvēlinādams savu tautiešu padzisušo patriotismu. Pa labi pacēlās Marsa pakalns, kur senlaikos notika areopāga sēdes un kur Sv. Pāvils apliecināja savu ticību, un mazliet zemāk atradās tirgus laukums, kur viņš diendienā sludināja atēniešiem; mēģināju atcerēties, kas par to teikts Bībelē, taču kaut kā man šie vārdi bija pagaisuši no atmiņas. Vēlāk es tos sameklēju:

«Un, kamēr Pāvils viņus gaidīja Atēnē, viņa gars iekš viņa iededzās, kad viņš redzēja to pilsētu tik elkadievīgu esam.

Tad nu viņš baznīcā sarunājās ar tiem jūdiem un tiem dievabijīgiem, un tirgū ik dienas ar tiem, kas piegadījās . ..

Un tie viņu ņēma un veda uz tās augstās tiesas vietu, sacīdami: vai nevaram dabūt zināt, kāda tā jaunā mācība, ko tu sludini? …

Un Pāvils stāvēja tās augstās tiesas plača vidū un sacīja: jūs, atēniešu vīri, visai es jūs redzu jo dievbijīgus.

Jo, staigādams un jūsu svētekļus apraudzīdams, es atradu ari vienu, kam bija virsū rakstīts: NEPAZĪSTAMAJAM DIEVAM. Tad nu, ko jūs nepazīdami godājat, to es jums pasludināju.»

Pēc brīža atjēdzāmies, ka vajadzētu sākt kustēt, ja gribam nokļūt mājās, pirms mūs pārsteidz dienasgaisma. Steigšus posāmies projām. Kad bijām gabalu pagājuši, vēlreiz atvadīdamies paraudzījāmies uz Partenonu, kura kolonādēs joprojām skalojās mēnessgaisma, pārlie- dama kapiteļus ar tīru sudrabu. Tāds — svinīgs, majestātisks un skaists — Partenons mūžam paliks mūsu atmiņā.

Ar katru soli mūsu bailes sadila, un mūs vairs nesatrauca ne domas par karantīnas apsardzi, ne par ko citu. Mēs kļuvām pārdroši un nepiesardzīgi; reiz pēkšņā varonības uzplūdā es pat metu kādam sunim ar akmeni. Labi gan, ka netrāpīju, jo varēja gadīties, ka suns pieder policistam. Šādas laimīgas neveiksmes rosināta, mana drošsirdība uzsita vēl augstāku vilni, un es brīžiem jautri uzsvilpoju, gan ne pārāk skaļi. Bet drosme rada drosmi, un drīz vien es, nelikdamies zinis gar spožo mēnesnīcu, ieklupu kādā vīnadārzā un saplūcu pilnu klēpi brīnišķīgu vīnogu, kaut gan turpat pa ceļu uz mūļa jāja zemnieks. Dens un Bērčs sekoja manai priekšzīmei. Vīnogu mums tagad pietika desmit vīriem, bet tad Džeksons, gribēdams pierādīt, ka arī viņš ko spēj, uzskatīja par savu pienākumu mesties tuvākajā vīnadārzā. Taču, nebija viņš vēl paguvis noraut pirmo ķekaru, kad nelaime bija klāt. Uz ceļa kliegdams izlēca pinkains, bārdains laupītājs un mēnessgaismā pazibināja musketi. Mēs pagriezāmies uz Pirejas pusi — protams, ne skriešus, ne bēgšus, tikai raitā solī. Laupītājs joprojām klaigāja, bet mēs tikai devāmies uz priekšu. Galu galā bija jau vēls un mums nebija ko kavēt laiku ar katru ēzeli, kas sadomājis mūs apveltīt ar rupjībām grieķu mēlē. Būtu jau varējuši parunāties, ja nebūtu tā jāsteidzas. Beidzot Dens sacīja:

— Tie veči dzenas mums pakaļ!

Pagriezāmies un ieraudzījām, ka šaubu nav — mums pa pēdām steidzās trīs pinkaini, ar šautenēm apbruņojošies pirāti. Mēs samazinājām ātrumu un ļāvām tiem pienākt klāt. Pa to laiku es atbrīvojos no savas nešļavas un negribīgi, bet apņēmīgi nometu vīnogas ceļmalas ēnā. Bet bail man nebija nemaz. Es vienīgi jutu, ka nav labi zagt vīnogas. Vēl jo vairāk tad, ja tuvumā ir īpašnieks un ne tikai īpašnieks, bet arī viņa draugi. Laupītāji pienāca klāt, pārbaudīja pauniņu, ko rokā nesa dakteris Bērčs, un drūmi pablenza uz viņu, kad atrada tur vienīgi dažus svētus akmeņus no Marsa kalna, un tā nu nebija kontrabanda. Acīmredzot viņi domāja, ka dakteris kaut kādā neģēlīgā veidā cenšas viņus apkrāpt un labprāt būtu mums visiem noņēmuši skalpu. Beidzot viņi tomēr mūs palaida, izteikuši, es pieņemu, nevainojamā grieķu valodā dažus brīdinājuma vārdus, tad, palēninājuši soli, palika mums mazliet iepakaļ. Pēc apmēram trīssimt jardiem viņi apstājās, un mēs priecīgi devāmies tālāk. Taču tūliņ viņu vietā no tumsas iznira cits bruņots bandīts un sekoja mums divsimt jardu. Tad viņš mūs nodeva nākamajam nelietim, kurš uzradās no noslēpumainas nekurienes, un tas atkal nākamajam! Pusotras jūdzes mēs nosoļojām bruņotas apsardzes pavadībā. Savu mūžu nebiju ceļojis ar tādu godu.

Pagāja labs brīdis, iekams uzdrošinājāmies no jauna mēģināt nozagt kādu vīnogu ķekaru, bet, tikko gribējām ķerties klāt, tūliņ iznira draudīgs bandīts, un pēdīgi mēs šai ziņā zaudējām visas cerības. Man šķiet, tas vīrelis, kas jāja uz mūļa, bija apziņojis par mums visus sargposteņus no Atēnām līdz Pirejai.

Visu garo ceļa posmu apsargāja bruņoti vīri; daži, bez šaubām, bija aizmiguši, taču vajadzības brīdī uzradās. Tas nepārprotami raksturo moderno Atiku: to apdzīvo dažādi apšaubāmi subjekti. Šie vīri te nestāvēja, lai sargātu savu īpašumu no svešzemniekiem, bet gan, lai paglābtu to no pašu ļaudīm; svešzemnieki reti apmeklē Atēnas un Pireju, un ja ierodas, tad staigā apkārt gaišā dienā, un par nieka naudu var sapirkties vīnogu, cik vien grib. Mūsdienu Atikas iedzīvotāji ir blēži un meļi, ja tiesa tas, ko par viņiem runā, un es tam labprāt ticu.

Tikko austrumu pusē debesīs sāka svīst pirmā rīta blāzma un Partenons ar savām kolonnām izskatījās kā pērļainajās debesīs iekārta salūzusi arfa, mēs bijām pieveikuši savu grūto apkārtceļu un izgājām jūras krastā tieši pretī kuģim, un mūs pavadīja parastais eskorts — pusotra tūkstoša Pirejas suņu, kas ņaukstēja, ko vien rīkles cieta. Mēs uzsaucām laiviniekam, kurš ar savu laivu stāvēja jūrā divus trīs simtus jardu no krasta, bet laikus atklājām, ka tā ir policijas laiva, kas uzmana, vai kāds karantīnas pārkāpējs nemēģinās izcelties malā. Mēs devām kājām ziņu, jo šo māku jau bijām apguvuši, un, kad okšķeri nokļuva tur, kur pirms brītiņa bijām atradušies mēs, no mums tur vairs nebija ne vēsts. Viņi sāka pārmeklēt krastu, taču par laimi nepareizajā virzienā, un drīz vien no krēslas iznira mūsu pašu laiva un uzņēma mūs. Meklētāji bija sadzirdējuši mūsu signālu. īrāmies klusītēm uz priekšu, un, iekams policijas laiva atkal parādījās jūrā, mēs atkal bijām mājās un drošībā.

Četri citi mūsu kuģa pasažieri arī bija gribējuši nokļūt Atēnās un devušies ceļā pusstundu vēlāk nekā mēs; bet viņi nebija uzkavējušies krastā vēl ne piecas minūtes, kad policija viņus atklāja un sāka dzīties pakaļ ar tādu dedzību, ka viņi tik tikko bija paguvuši iesprukt atpakaļ laivā, un ar to viss beidzies. Otrreiz viņi vairs neriskēja.

Šodien dodamies tālāk uz Konstantinopoli, bet daži no mums par to daudz nebēdājas. Esam redzējuši visu, ko vērts redzēt senajā pilsētā, kas dibināta sešpadsmit gadsimtus pirms Kristus dzimšanas un bija veca pilsēta jau tad, kad lika pamatakmeņus Trojai, un esam to redzējuši vispilnīgākajā skaistumā. Kādēļ gan mums bēdāt?

Pagājušajā naktī vēl diviem pasažieriem bija izdevies pārraut blokādi. To mēs uzzinājām šorīt. Viņi bija pazuduši tik klusu, ka pat uz kuģa tas vairākas stundas netika pamanīts. Tiem bija pieticis drosmes aiziet uz Pireju, kad tikko metās krēsla, un nolīgt pajūgu. Ar to viņi gan riskēja pārējiem interesantajiem piedzīvojumiem ceļojumā uz Svēto zemi pievienot divu vai trīs mēnešu ieslodzījumu cietumā. Es apbrīnoju viņu «pieri»1 . Tomēr viss beidzās laimīgi, turklāt viņiem nevajadzēja ne soli iet kājām.

## 33. NODAĻA. MŪSDIENU GRIEĶIJA * ZUDUŠAIS DIŽENUMS * BRAUCIENS PA ARHIPELĀGU UN CAURI DARDANEĻIEM * VĒSTURES PĒDAS * SLAVENAIS LAIVU TILTS * UZ ENKURA PIE KONSTANTINOPOLES * FANTASTISKIE TĒRPI * ATJAUTĪGAIS ZOSU DZINĒJS * APBRĪNOJAMI KROPĻI * LIELĀ MOŠEJA * TŪKSTOTS UN VIENA KOLONNA * STAMBULAS LIELAIS BAZĀRS

Braucot no Atēnām gar Grieķijas arhipelāga salām, redzējām vienīgi akmeņainus krastus un tuksnesīgi kailus kalnus, kurus reizumis vainagoja kāda sena vientulīga un pamesta tempļa trīs četras graciozās kolonnas — it kā simbols jaunlaiku Grieķijas panīkumam pēdējos gadsimtos. Neredzējām apstrādātus tīrumus; arī ciemu nebija daudz; ne koku, ne zāles, ne citas auglības, pavisam reti kāda atsevišķa māja. Grieķija ir drūms, nabadzīgs tuksnesis bez zemkopības, bez rūpniecības un vērā liekamas tirdzniecības. Nav izprotams, no kā nabadzīgā tauta un tās valdība pārtiek.

Manuprāt, senā Grieķija un mūsdienu Grieķija salīdzinājumā veido tik asu kontrastu, ka otrs līdzīgs vēsturē nav atrodams. Astoņpadsmit gadus vecais zēns Georgs I un bars nīkulīgu ārzemnieku cilmes ierēdņu iesēdušies Temistokla, Perikla un Grieķijas Zelta laikmeta slaveno zinātnieku un karavadoņu sēdekļos. Flote, kas Partenona jaunības dienās bija pasaules brīnums, tagad pārvērtusies par nožēlojamu saujiņu zvejas kuģīšu, un varonīgā tauta, kas veica brīnumainus varoņdarbus pie Maratonas, par neizteiksmīgu vergu baru. Klasisko dzejnieku apdziedātā Ilisas upe izžuvusi, gluži tāpat kā izsīkuši visi Grieķijas bagātības un slavas avoti. Grieķu palicis vairs tikai astoņsimt tūkstoš dvēseļu, taču nabadzības un pret tautu vērstās ļaunprātības ar uzviju pietiktu četrdesmit miljoniem. Karaļa Otona valdīšanas laikā valsts ienākumi bija pieci miljoni dolāru, ko ieguva no nodokļiem, iekasējot desmito tiesu no visiem valstī saražotajiem lauksaimniecības produktiem (šo desmito tiesu zemniekiem vajadzēja nogādāt karaļa klētīs ar mūļiem, ja saimniecība neatradās tālāk par divdesmit jūdzēm), kā arī no nesamērīgi augstajiem nodokļiem, ar ko aplika amatniekus un tirgotājus. Ar šiem pieciem miljoniem dolāru sīkais tirāns pūlējās uzturēt desmittūkstoš vīru armiju un maksāt algu nevienam nevajadzīgajiem karaliskajiem staļļmeistariem, kambarkungiem, tukšās valsts kases finanšu ministriem un citiem liekēžiem, ar kādiem aizraujas mazās leļļu karaļvalstiņas, cenšoties darīt pakaļ lielvalstīm; piedevām viņš vēl lika uzcelt baitā marmora pili, kas viena pati izmaksāja apmēram piecus miljonus. Gala iznākums bija vienkāršs: piecus miljonus par desmit miljoniem pārtaisīt nevar, nemaz nerunājot par vēl lielāku pārpalikumu. Dzīvojot ar šādu vērienu, piecu miljonu ir par maz, un Otons nonāca strupceļā.

Ilgu laiku nebija neviena tīkotāja uz Grieķijas troni, kuram pūrā nāca līdzi bezcerīgs nabadzīgu, bet uz blēdībām varen spējīgu neliešu bars, kas astoņus mēnešus gadā slaistījās bez darba, jo nebija neviena, no kā aizņemties, un nekā, ko konfiscēt, bez tam vēl kaila teritorija ar kailām klintīm un ar nezālēm aizaugušiem tīreļiem. Troni piedāvāja vienam no Viktorijas dēliem un pēc tam vairākiem citu karaļnamu jaunākajiem dēliem, kam nebija ne troņa, ne nodarbošanās, taču visiem pietika žēlsirdības noraidīt šo nožēlojamo godu un pietika bijības pret Grieķijas seno varenību, lai ar vizuļojošu troni neliktu smieklā tās drausmīgo nabadzību un postu tagad, kad tā ir tik dziļi pazemota; bet, kad troni beidzot piedāvāja šim jaunajam dāņu princim Georgam, viņš to pieņēma. Viņš pabeidza lielisko pili, kuru mēs viņnakt redzējām spožajā mēnessgaismā, un, stāsta, esot uzsācis daudz ko citu, lai glābtu Grieķiju.

Braucām cauri tuksnesīgajam arhipelāgam un ieslīdējām jūras šaurumā, ko dažkārt dēvē par Dardaneļiem, dažkārt par Hellespontu. Šī valsts daļa ir bagāta ar vēsturiskiem notikumiem, bet ar visu pārējo — nabadzīga kā Sahāra. Dardaneļu jūras šaurumā mēs braucām garām Trojas līdzenumam un Skamandras grīvai; redzējām vietu (no tālienes), kur kādreiz atradās Troja un kur tagad tās vairs nav — pilsētas, kas aizgāja bojā, kad pasaule vēl bija jauna. Nabaga trojiešu vairs nav starp dzīvajiem. Viņi piedzima par vēlu, lai redzētu Noāsa šķirstu, un par agru, lai apmeklētu mūsu zvērnīcas. Redzējām, kur satikās Agamemnona flotes, un tālāk zemes iekšienē kalnu, kas kartē dēvēts par Idas kalnu. Hellespontā redzējām arī to, kas vēsturē pieminēta kā vieta, kur slikti izpildīts darbuzņēmēja līgums un kur Kserkss izteicis maigu pārmetumu «otras līgumslēdzēju puses» pārstāvjiem. Es, proti, runāju par slaveno laivu tiltu, ko Kserkss lika uzcelt Hellespontā visšaurākajā vietā (kur tas nav platāks par divām trim jūdzēm). Ne pārāk spēcīgs vējš saārdīja nestipro struktūru, un valdnieks, nospriedis, ka darba darītājiem publiski izteikts rājiens varbūt lieti noderēs par mācību nākamā tilta būvētājiem, izsauca vainīgos karaspēka priekšā un lika tiem nocirst galvas. Tūliņ pēc tam viņš uz karstām pēdām noslēdza jaunu līgumu par laivu tilta būvi. Senlaiku rakstnieki apgalvo, ka otrs tilts iznācis ļoti labs. Kserkss pārveda pār to savu piecu miljonu lielo armiju, un, ja šis tilts nebūtu tīši sapostīts, tas, iespējams, stāvētu vēl šodien. Ja mūsu valdība kādreiz izteiktu tādu maigu pārmetumu par slikti izpildītu līgumdarbu, tas varbūt tiešām līdzētu. Apskatījām, kur Leandrs un lords Bairons pārpeldēja Helles- pontu — viens peldēja tādēļ, lai sastaptu mīļoto, kurai viņa sirds bija pieķērusies tādā mīlā, ko vienīgi nāve var izdzēst, bet otrs to darīja, kā Džeks teiktu, tikai «šika» dēļ. Pabraucām garām arī diviem ievērojamiem kapiem — vienā krastā atdusas Aiaks, otrā — Hekabe.

Abpus Hellespontam redzējām krasta baterijas un fortus, virs kuriem plīvoja Turcijas sarkanais karogs ar balto mēnessirpi, šad tad pa kādam ciematam, pa kādai kamieļu karavānai; to visu redzējām līdz tam brīdim, kad iebraucām lielajā Marmora jūrā, bet pēc tam, kad zeme izgaisa skatienam, atgriezāmies atkal pie jukra un vista partijām.

Enkuru pie Zelta Raga vārtiem izmetām agrā rīta stundā. Tikai kādi trīs vai četri bijām kājās un pirmie ieraudzījām lielo Otomanu galvaspilsētu. Pasažieri nemēdza celties nelaikā, kā paši teica, lai notvertu pirmo skatu uz nepazīstamām svešzemju pilsētām. Tādi pārdzīvojumi viņiem jau bija apnikuši. Viņi neiznāktu pirms brokastīm uz klāja pat tad, ja mums acu priekšā iznirtu Ēģiptes piramīdas.

Zelta Rags ir šaurs jūras līcis, kas nosliecas no Bosfora līča (it kā plata upe, kas savieno Marmora un Melno jūru) un, apmetis līkumu, pāršķeļ pilsētu vidū pušu. Galata un Pera atrodas Bosfora un Zelta Raga vienā pusē, Stambula (senā Bizantija)—otrā. Bosfora pretējā krastā atrodas Skutari un citas Konstantinopoles priekšpilsētas. Šajā lielpilsētā dzīvo miljons cilvēku, bet ieliņas ir tik šauras un nami sacelti tik blīvi cits pie cita, ka tā aizņem tikai pusi no Ņujorkas platības. Skatoties uz Konstantinopoli no noenkurošanās vietas Bosforā, tā šķiet skaistākā no visām redzētajām pilsētām. Namu blīva no pašas krastmalas sniecas augšup un izplešas pa daudzajiem kalniem; dārzu zaļums, kas pavīd vietvietām, mošeju lielie kupoli, neskaitāmie minareti, pret kuriem skatiens visnotaļ atduras, piešķir galvaspilsētai to īpatnējo, austrumnieciski sapņaino noskaņu, kāda rodas, lasot ceļojumu aprakstus par Orientu. Konstantinopole ir ļoti gleznaina.

Taču gleznainums ir tās vienīgā pievilcība. No krastā izkāpšanas brīža līdz pat aizceļošanas brīdim pret šo pilsētu iespējams just vienīgi riebumu. Laiva, kas jūs ved no kuģa uz krastu, ir apbrīnojami nepiemērota savam uzdevumam. Tā ir glīti iekārtota, tomēr cilvēka spēkos nav to kārtīgi izvadīt pa neganto straumi, kas no Melnās jūras plūst uz Bosforu, un nebūs daudz tādu laivinieku, kas to spētu pat mierīgā ūdeni. Tā ir gara, viegla kanu (kalks), vienā galā plata, otrā šaura kā naža asmens. Šaurais ir laivas priekšgals, un nav grūti iedomāties, kā straume to dancina. Laivai ir divi, reizēm četri airi, bet nav stūres. Jūs sākat irties uz noteiktu mērķi, bet laiva jūs vispirms izsvaida uz visām pusēm, pirms varat uzņemt pareizo virzienu. Vispirms laivinieks ūdeni pairas ar vienu airi, tad ar otru, tikai ļoti reti ar abiem uzreiz. Šāda airēšana ir aprēķināta tā, lai nepacietīgu cilvēku nedēļas laikā padarītu traku. Nav šaubu, ka šie laivinieki ir neveiklākie, trulākie un neizglītotākie cilvēki pasaulē.

Krastā bija — kā lai saka — tur bija mūžīgs, nebeidzams cirks. Cilvēku šaurajās ielās biezs kā skudru pūznī, vīrieši ģērbušies vistrakākajās, ērmotākajās, pagāniskākajās, spilgtākajās drānās, kādas vien spēj sagudrot drēbnieks delirium Iremens stāvoklī, turklāt sabiedrojoties ar septiņiem velniem. Nekas nebija par spilgtu, neviena ķēmlba par ķēmīgu, neviena neprātība par neprātīgu, neviena velnišķīga izdoma par traku, lai nebūtu izmēģināta un parādīta ļaudīs. Neredzēju divus vienādi ģērbušos cilvēkus. Tā bija mežonīga visdažādāko tērpu maskarāde — katrs ļaužu ņudzeklis katrā ielā žilbināja acis ar kliedzošiem kontrastiem. Nedaudziem cienījamiem sirmgalvjiem ap galvu bija aptīti drausmīgi turbāni, bet lielais vairums šajā neticīgo pūlī valkāja sarkanas mices, ko viņi dēvē par feskām. Viss pārējais tērpu raibums nav aprakstāms.

Veikali šeit ir tikai tādi šķūnīši, kastes, vannasistabas, skapji — sauciet, kā gribat, un atrodas apakšstāvā. Veikaliņos sēž turki uz krustām saliktām kājām, tirgojas, smēķē garas pīpes un ož kā — nu, kā jau turki. Ar to viss pateikts. Šaurajās ieliņās pie tirgotavām drūzmējas ubagi, kas bez mitēšanās lūdz dāvanas un nekad nekā nedabū; kropļi, kas tik neiedomājami izkropļoti, ka gandrīz jau zaudējuši līdzību ar cilvēku; klaidoņi, kas dzen nastām apkrautus ēzeļus; nesēji, kas uz muguras stiepj galantērijas preču kastes mājas lielumā; staigājoši tirgoņi, kas, kliegdami kā nelabie, piedāvā savas preces — vīnogas, karstu kukurūzu, ķirbju sēklas; turpat steidzīgajā ņudzeklī cilvēkiem pa kājām nesatricināmā mierā guļ slavenie Konstantinopoles suņi; bez trokšņa pa pūli slīd turcietes, no galvas līdz kājām ietinušās platās, plīvojošās drānās, ap galvu apmetušas sniegbaltus plīvurus, kas atstāj neaizsegtas vienīgi acis un ļauj neskaidri nojaust sejas vaibstus. Redzot viņas pa gabalu kustamies Lielā bazāra ēnainajās velvēs, neviļus iešaujas prātā, ka tā varbūt izskatījās līķautos ietītie miroņi, kad tie cēlās un gāja projām no savām kapenēm drausmajā Krustā sišanas naktī, kad Golgātā plosījās vētra, negaiss un zemestrīce. Pavērot Konstantinopoles ielu var vienreiz, ne vairāk.

Mums gadījās sastapt zosu pārdevēju — cilvēku, kas dzina simt zosu pa pilsētu, lai tās pārdotu. Rokā viņam bija desmit jardu gara stiba ar āķi galā; ik pa brīdim kāda zoss atšķīrās no bara un, spārnus papletuši, kaklu līdz pēdējai iespējai izstiepusi, centās aizšmaukt ap ielas stūri. Vai tirgonis par to uztraucās? Nē. Viņš pastiepa garo stibu un neizsakāmi sang froid' apmeta āķi zosij ap kaklu un bez pūlēm atvilka to atpakaļ pulkā. Ar stibu viņš stūrēja zosu baru tikpat viegli, kā cits būtu stūrējis jollu. Pāris stundu vēlāk redzēju viņu sēžam uz akmens ielas stūri ņudzīgajā pūlī saulītē cieši iemigušu, bet zosis bija satupušas viņam visapkārt, tikai brīžiem pabēgot no gājējiem vai ēzeļiem. Trešoreiz redzējām viņu vēl pēc stundas, kad viņš pārskaitīja savu ganāmpulku, pārbaudīdams, vai kāda zoss nav aizbēgusi vai nozagta. Skaitīšanas paņēmiens bija unikāls. Viņš turēja stibas galu apmēram astoņas collas no akmens mūra un lika zosīm soļot «zosu gājienā» starp mūri un stibas galu. Pa to laiku viņš tās skaitīja. Tādā skaitīšanā neviena nevarēja pašauties sānis.

Ja gribat redzēt pundurus — es domāju, dažus pundurus tīrās intereses dēļ, brauciet uz Dženovu. Ja gribat tos iepirkt vairumā, lai pēc tam varētu mazumtirdzniecībā pārdot, brauciet uz Milānu. Itālijā punduri redzami itin visur, tomēr vislielākais birums, kā man likās, bija Milānā. Ja vēlaties paskatīties uz parastiem, labā sortimentā atlasītiem kropļiem, meklējiet tos Milānā vai paceļojiet pa Romas valstiņām. Bet, ja jums iegribas pabūt visīstākajā kropļu un izdzimteņu cilmes vietā, dodieties taisnā ceļā uz Konstantinopoli. Neapoles ubags, kurš var uzrādīt pēdu, kas visa izaugusi vienā milzīgā pirkstā ar platu, bezveidīgu nagu, ir bagāts vīrs, bet Konstantinopolē uz viņu neviens pat lāgā nepaskatītos. Viņš nomirtu badā. Kas gan pievērsīs uzmanību šādai atrakcijai, ja uz Zelta Raga tilta un Stambulas ielu notekās savas dīvainības demonstrē bariem visizcilāko izdzimteņu? Nožēlojamais lielībnieks! Kā gan viņš varētu pastāvēt līdzās sievietei ar trim kājām vai vīram ar aci vaigā? Vai viņam nevajadzētu aiz kauna nosarkt, kad parādītos cilvēks ar pirkstiem, kas pieauguši tieši pie elkoņa? Kur viņam dēties, kad visā spožumā ierodas punduris ar septiņiem pirkstiem, turklāt bez āugšlūpas un bez zoda? Bismillah! Eiropas kropļi ir tīrais māns un krāpšana. īstie talanti uzzied vienīgi Peras un Stambulas sānielās.

Sieviete ar trim kājām gulēja uz tilta, savu kapitālu izvietojusi tā, lai izskatītos pēc iespējas efektīgāk: vienu parastu kāju un vēl divas — slaidas kā rokas ar pēdu galā. Gabaliņu tālāk stāvēja vīrietis, kam nebija acu, seja bija čokuraina un saplaisājusi kā sastingusi lava, krāsā līdzīga mušu apsēstam bifštekam, un viņa vaibsti bija tā sajaukti un deformēti, ka nezinātājs nemūžam neprastu izaugumu, kas viņam bija deguna vietā, atšķirt no vaigukauliem. Stambulā bija ari cilvēks ar milža galvu, nesamērīgi garu ķermeni, astoņas collas garām kājām un pēdām kā slēpes. Ar šīm pēdām viņš kustējās uz priekšu, ņemdams palīgā rokas, bet zvalstījās tik briesmīgi, it kā viņam mugurā būtu uzsēdies Rodas Koloss. O jā, Konstantinopolē ubagam nepieciešamas sevišķi izcilas dotības, lai viņš varētu sev nopelnīt iztiku. Cilvēks ar zilu seju, kuram nav nekā cita, ar ko lepoties kā vien tas, ka viņš raktuvēs cietis eksplozijā, tiktu uzskatīts par viltvārdi, un kara invalīds uz kruķiem nemūžam nenopelnītu ne centa. Vienīgais, ar ko viņš varētu glābties, būtu šķirties no pusgalvas un uzaudzēt tai vietā kāksli laba maišeļa lielumā.

Visievērojamākā vieta Konstantinopolē ir Sv. Sofijas mošeja. Pēc ierašanās pilsētā tūliņ jāsadabū sultāna firmans un jāsteidzas turp. To mēs arī darījām. Firmanu* mums nelaimējās dabūt, bet mēs samaksājām četrus vai piecus frankus no galviņas, kas iznāk apmēram tas pats.

Man Sv. Sofijas mošeja nelikās nekas sevišķs. Droši vien es no tā nekā daudz nesajēdzu. Lai nu tā arī paliek. Tas ir nožēlojamākais vecais šķūnis visā pagānu pasaulē. Interesi mošeja, man šķiet, modinājusi galvenokārt ar to, ka sākotnēji tā celta kā kristiešu baznīca, kas vēlāk, kad zemi iekaroja musulmaņi, bez īpašiem pārveidojumiem pārvērsta par mošeju. Man lika novilkt zābakus un iet iekšā vienās zeķēs. Es saaukstējos, pie pēdām man pielipa tik daudz sveķu, netīrumu un visādu citādu atkritumu, ka vakarā nolietoju vairāk nekā divtūkstoš zābaku kalpiņu, līdz dabūju apavus nost no kājām, un ir tad līdzi aizgāja krietna plēksne kristīga cilvēka ādas. Nepārspīlēju pat ne par vienu zābaku kalpiņu.

Sv. Sofija ir milzīga baznīca, trīspadsmit vai četrpadsmit gadsimtu veca un pietiekami nepievilcīga, lai varētu tai dot daudz, daudz vairāk gadu. Mēdz teikt, ka tās milzu kupols esot brīnišķīgāks par Sv. Pētera kupolu, bet tās netīrība ir vēl daudz brīnišķīgāka par kupolu, kaut gan par to nekur netiek minēts. Baznīcā ir simt septiņdesmit kolonnu, katra no viengabala citas šķirnes dārga marmora, taču kolonnas atvestas no Bālbekas, Hēliopoles, Atēnām un Efesas, tās ir bojātas, neglītas, pretīgas. Tās bija tūkstoš gadu vecas jau tad, kad šī baznīca bija pavisam jauna, un tajos laikos, ja vien Justiniāna arhitekti tās cik necik neuzskaistināja, kontrasts droši vien bija atbaidošs. Kupola iekšpuse no vienas vietas izraibināta ar zeltītā mozaīkā saliktiem uzrakstiem turku valodā un spīd un laistās kā cirka afiša. Grīda un marmora balustrādes ir vecas, bojātas un netīras; kur vien skatiens apstājas, visur savilkts virvju tīkls; virves stiepjas lejup no kupola galvu reibinošā augstuma, un tajās iekārtas neskaitāmas nespodras eļļas lampas un strausu olas, kas šūpojas sešu septiņu pēdu augstumā virs grīdas. Ik pa gabaliņam gan tuvāk, gan tālāk, pietupušies vai zemē sasēduši, noskranduši turki pulciņos lasīja grāmatas, klausījās sprediķos vai mācījās gluži kā skolnieki, un piecdesmit citās vietās citi, tāpat pulciņos, zemē nometušies, klanījās, izslējās un klanījās atkal, noliecās līdz zemei un skūpstīja grīdu, visu laiku purpinādami lūgsnas, un turpināja šos vingrojumus, līdz viņiem gan vajadzēja būt galīgi piekusušiem, ja vien viņi tādi jau nebija.

Visur netīrība, putekļi, sodrēji un drūmums; visur senatnes pēdas, tomēr nekā skaista vai aizgrābjoša; visur pulciņos šie mežonīgā izskata pagāni; virs galvas kliedzoši greznā mozaīka un virvju tīkls, bet nekur nekā tāda, kas varētu modināt mīlestību vai apbrīnu.

Cilvēki, kas jūsmo par Sv. Sofiju, droši vien smeļas sajūsmu no ceļvežiem (tajos par katru baznīcu sacīts, ka, «pēc atzītu vērtētāju domām, tā daudzējādā ziņā ir brīnišķīgs mākslas piemineklis, kam pasaulē nav līdzīgu»), vai arī jūsmotāji ir bēdīgi slavenie eksperti no Ņūdžersijas tālumnieku kaktiem, ar pūlēm iemācījušies atšķirt fresku no ugunsdzēsības hidranta un kopš tā laika uzskata sevi par tiesīgiem aumaļām izliet visur un pār visiem savus bezgalīgi muļķīgos spriedumus par glezniecību, skulptūru un arhitektūru.

Bijām pie dejojošajiem dervišiem. To bija divdesmit viens. Viņi bija ģērbušies platos gaišas krāsas tērpos, kas sniedzās līdz pat papēžiem. Viņi stāvēja uz apaļas platformas, pa kārtai piegāja pie garīdznieka, dziļi paklanījās un tad sāka kā apreibuši virpuļot, aizvirpuļoja līdz savai vietai aplī un tur turpināja griezties kā vilciņi. Kad visi bija virpuļdejā atgriezušies savās vietās, kas atradās piecu sešu pēdu atstatumā cita no citas, tad pagānu bars pilnā sastāvā trīs reizes ar īsiem pārtraukumiem apvirpoja apkārt telpai. Tas ilga divdesmit piecas minūtes. Viņi griezās uz kreisās kājas, labo izšaudami uz priekšu, lai atspertos pret vaskoto grīdu. Daži turējās varen ilgi. Vairums minūtē apgriezās četrdesmit reižu, bet viens, īsts mākslinieks, sasniedza sešdesmit vienu apgriezienu un noturējās šajā līmenī visas divdesmit piecas minūtes. Tērps piepūtās ap viņa augumu kā balons.

Deja noritēja pilnīgā klusumā, lielāko daļu dejotāju bija pārņēmusi tāda kā reliģiska ekstāze, viņi griezās, galvu atmetuši un acis aizvēruši. Brīžiem ieskanējās skarba mūzika, bet muzikantus nekur neredzēja. Aplī neielaida nevienu citu kā vienīgi virpuļotājus. Vajadzēja vai nu griezties kā vilciņam, vai stāvēt malā. Tik barbarisku izrādi mums vēl nebija gadījies redzēt. Pēc tam nāca vājinieki un gūlās zemē, sievas pienesa savus slimos bērnus (vienai bija zīdainis pie krūts), un dervišu patriarhs kāpa pāri guļošajiem augumiem. Jādomā, ka viņš dziedināja slimos, kāpdams tiem uz krūtīm, muguras vai nostādamies kādam sirdzējam uz pakauša. Ko gan citu varēja gaidīt no ļautiņiem, kuri domā, ka visu, kas ar viņiem notiek — gan labo, gan Jauno —, noteic neredzami gari: milži, rūķi un džini, un kuri vēl šobaltdien tic «Tūkstots un vienas nakts» neprātīgajām pasakām? Vismaz tā man apgalvoja kāds ļoti gudrs misionārs.

Apskatījām Tūkstots un vienu kolonnu*. Nezinu, kādam nolūkam šī celtne sākotnēji domāta, mums stāstīja, ka tur bijis iecerēts ūdens rezervuārs. Celtne atradās Konstantinopoles centrā. No tukša laukuma lejup ved kāpnes, un četrdesmit pēdu pazemē jūs pēkšņi nokļūstat veselā slaidu, bizantisku kolonnu mežā. Nostājieties, kā gribat, pagriezieties, uz kuru pusi gribat, tikpat būsiet centrā, no kura rādiusa uz visām pusēm aizstiepjas desmitiem velvētu gaiteņu un kolonādes, kas telpas krēslībā izgaist tālumā. Tagad šo seno, izžuvušo ūdenskrātuvi apdzīvo daži izkāmējuši zīda audēji, un viens no viņiem parādīja man krustu, kas iekalts kādas kolonnas kapitelī. Jādomā, viņš gribēja norādīt, ka celtne uzbūvēta vēl pirms turku ienākšanas, un, šķiet, šai sakarā kaut ko ari sacīja, bet viņam laikam bija runas defekts, jo es nekā nesapratu.

Novilkām kuipes un iegājām sultāna Mahmuda marmora mauzolejā, vienā no skaistākajiem pēdējā laikā redzētiem arhitektūras pieminekļiem. Mahmuda kapu klāja ar sudraba diegiem skaisti izšūts melna samta pārsegs; ap kapu brīnišķīgi veidots sudraba režģu žogs; sānos un galā vairāk nekā simt mārciņu smagi sudraba svečturi un tajos sveces — tik garas un tik resnas kā cilvēka kāja; uz sarkofāga bija novietota feska ar skaistu dimantu rotājumu; tas maksājot simttūkstoš mārciņu, paskaidroja mauzoleja uzraugs un, protams, meloja kā daždien turks. Sultānam Mahmudam apkārt bija guldīti visi viņa piederīgie.

Aizgājām, zināms, arī uz Stambulas Lielo bazāru, un, necenšoties to tuvāk attēlot, teikšu vienīgi, ka tas pielīdzināms milzīgam bišu stropam — zem viena velvju jumta cieši cits pie cita tūkstošiem mazu veikaliņu, neskaitāmi ar šaurām ieliņām atšķirti kvartāli. Katrā ielā tirgojas tikai ar viena veida precēm. Ja vēlaties nopirkt kurpju pāri, jums jāizstaigā tikai viena iela, nevis jāmeklē apavu veikali pa visu bazāru. Tas pats ir ar zīda audumiem, senlietām, šallēm un visu pārējo. Cilvēki te mudžēt mudž no rīta līdz vakaram, katra veikala priekšā bagātīgs klāsts austrumniecisku audumu košās, priecīgās krāsās. Stambulas Lielo bazāru patiesi ir vērts apskatīt. Tas ir pilns dzīvības, darījumu, netīrumu, ubagu, ēzeļu, sīktirgotāju, kas, pilnā balsī kliegdami, slavē savu preci, nesēju, dervišu, augstdzimušu turku dāmu, kas nākušas iepirkties, un fantastiski ģērbušos fantastiska izskata musulmaņu no kalniem un pālajām provincēm; un tikai vienu vienīgu lietu nav iespējams Lielajā bazārā saost — kaut ko, kam būtu laba smaka.

## 34. NODAĻA. MAZ MORĀLES UN VISKIJA * VERDZEŅU TIRGUS KURSA BIĻETENS * TIRGOŠANĀS TIKUMI * NEPATIESI NOPELTIE KONSTANTINOPOLES SUŅI * APŠAUBĀMĀ PRESES BRĪVĪBA TURCIJĀ * LABI IZKALKULĒTIE AVĪŽU BANKROTI * PIETIEK AR VIENĀM BROKASTĪM TURKU GAUMĒ * TURKU PIRTS — MĀNS * TURKU KAFIJA — ARĪ MĀNS

Mošeju daudz, baznīcu daudz, kapsētu arī daudz, bet ar morāli un viskiju — trūcīgi. Korāns musulmaņiem aizliedz dzert vīnu. Iedzimtās tieksmes liedz būt tikumīgiem. Stāsta, ka sultānam esot astoņi simti sievu. To jau gandrīz varētu pielīdzināt bigāmijai. Mēs sarkstam aiz kauna, redzot, ka šeit Turcijā tiek pieļauta tāda apgrēcība. Soltleiksi- tijā gan tas mūs tik stiprā mērā neuztrauc.

Čerkesi un gruzīni vēl joprojām pārdod uz Konstantinopoli savas meitas, tomēr nedara to vairs atklāti. Lielo verdzeņu tirgu, par kuriem esam tik daudz lasījuši un kuros meitenes tika izģērbtas, apskatītas un vērtētas gluži kā zirgi lauku gadatirgos, vairs nav. Tagad apskate un tirdzniecība notiek klusībā, privāti. Kurss pašreiz ir augsts: daļēji tādēļ, ka pieaudzis pieprasījums, jo sultāns ar savu svītu nesen atgriezies no Eiropas galmiem, daļēji neparasti bagātās labības ražas iespaidā — pārdevējus nemoka bads, un viņi turas pie cenas, un beidzot tādēļ, ka pircējiem nav pa spēkam nospiest cenas zemāk, tupretī pārdevējiem ir iespēja turēt tās augstas. Ja šeit Konstantinopolē tiktu izdotas lielās amerikāņu avīzes, tad, man šķiet, biržas ziņās varētu lasīt apmēram šādu informāciju:

KURSS MEITEŅU TIRGO

Atlases klases čerkesietes, 1850. gada raža —200 mārciņu sterliņu; 1852. gads —250 mārc. steri., 1854. gads —300 mārc. steri. Atlases klases gruzīnietes — trūkst piedāvājuma; otrās šķiras, 1851. gads —180 mārc. steri. Deviņpadsmit valahiešu meitenes, vidēja labuma—130—150 mārc. steri, gabalā, nav pieprasījuma; sešpadsmit augstākā labuma — izpārdotas nelielās vienībās, cena nav zināma.

Pārdodama partija čerkesiešu no augstākās klases līdz labai, 1852.—1854. gads, 240—242 1/2 mārc. steri, gabalā; viena —1849. gads, bojāta, 23 mārc. steri. Vairākas gruzīnietes, ekstra klase, 1852. gads, pārgājušas citās rokās. Pašreiz dabūjamās gruzīnietes lielākoties ir atlikums no pērnā gada, kad raža bija neparasti trūcīga. Jaunā raža nedaudz aizkavējusies, taču gaidāma visdrīzākajā laikā. Izredzes tiklab kvantitātes, kā kvalitātes ziņā daudzsološas. Šai sakarā varam droši teikt, ka ari čerkesiešu raža, liekas, būs izcila. Viņa majestāte sultāns jau pieteicis lielu iepirkumu savam jaunajam harēmam, kura būvi pabeigs pēc divām nedēļām; tas, protams, labvēlīgi ietekmējis tirgu, un čerkesiešu kurss strauji ceļas. Izmantojot tirgus ažiotāžu, daži izmanīgākie tirgotāji pārdod vēl nesaņemtu preci. Ir pamats gaidīt arī valahiešu kursa celšanos.

Ar Nūbijas meitenēm stāvoklis bez pārmaiņām. Pārdošanas līmenis zems.

Einuhi. Nav bijis piedāvājuma, bet šodien gaidāma liela partija no Ēģiptes.

Man šķiet, ka apmēram tā izskatītos komercbiļetens. Cenas ir visai augstas, un piedāvātāji sīksti pie tām turas, turpretī vēl tikai pirms gadiem diviem vai trim badā izvārgušie vecāki veda šurp savas meitas un, ja vairāk nevarēja dabūt, pārdeva tās pat par divdesmit un trīsdesmit dolāriem, darīja to gluži vienkārši tālab, lai paglābtos no bada paši un paglābtu meitenes. Skumji domāt par tādu postu, un par sevi varu teikt — es no visas sirds priecājos, ka cenas atkal tik strauji pacēlušās.

Morāle vispār un tirdzniecība jo īpaši ir gaužām zema. Tas nekādi nav noliedzams. Grieķu, turku un armēņu morāle aprobežojas ar regulāru baznīcas apmeklēšanu noteiktajās sabata dienās un visu desmit baušju pārkāpšanu pārējās nedējas dienās. Viņiem ir iedzimta tieksme melot un blēdīties, un šo dabas dotību viņi cenšas uzlabot un izkopt līdz pilnībai. Gribēdams ieteikt tirgotājam savu dēlu par pārdevēju, viņš vis nesacīs, ka puisis ir krietns, centīgs, tikumīgs, apmeklē svētdienskolu un ir godīgs, bet teiks: «Zellis ir zelta vērts — pats redzēsiet, ka viņš apvedīs ap stūri katru, ar ko nonāks darīšanās, tik varenu meli jūs neatradīsiet no Eiksīnas līdz pašai Marmora jūrai!» Ko jūs teiksiet par tādu rekomendāciju? Misionāri man stāsta, ka šādus cildinājumus viņi dzirdot katru mīļu dienu. Par cilvēku, ko apbrīno, viņi mēdz sacīt: «O, viņš ir brīnišķīgs blēdis un varens melis!»

Visi melo un krāpj, visi, kam vien kāda saskarsme ar darījumiem. Pat ārzemnieki itin ātri pārņēmuši šāszemes tikumus, un nepaiet ilgs laiks, kad viņi Konstantinopolē jau pērk un pārdod, tirgojas kā īsti grieķi. Es saku — grieķi, jo grieķus šai ziņā uzskata par vislielākajiem grēciniekiem. Daži amerikāņi, kas jau sen dzīvo Konstantinopolē, apgalvo, ka vairumam turku varot diezgan droši uzticēties, bet tikai retais uzdrošināsies teikt, ka grieķos būtu iespējams atklāt kādu tikumisku vērtību … ja nu vienīgi ar uguns pārbaudi.

Man gandrīz gribas domāt, ka slavenajiem Konstantinopoles suņiem nodarīta netaisnība — gluži vienkārši — sacelta neslava. No agrāk dzirdētā man allaž palicis iespaids, ka pilsētas ielās tie čum un mudž un nejauj gājējiem ne soli paspert; ka tie siro organizētos vados, rotās, bataljonos un apņēmīgi zvēriskā niknumā sagrābj visu, ko iekārojuši;

ka naktī visus citus trokšņus pārmāc to negantā gaudošana. Taču suņi, kurus redzu šeit, nevar būt tie paši, par kuriem esmu lasījis.

Sastapu viņus visur, bet ne lielos pulkos. Vairāk par desmit vai divdesmit suņiem vienkopus man nav gadījies redzēt. Un tiklab dienu, kā nakti lielākā daļa suņu guļ ciešā miegā. Tie, kas pašreiz neguļ, izskatās tā, ka labprāt nosnaustos. Savu mūžu neesmu redzējis tik nožēlojamus, izbadējušos plušķus ar tik skumīgu fizionomiju, tik nepārprotami nelaimīga izskata radījumus. Apvainojumi, ka šādi nabaga dzīvnieki kāroto iegūst ar ieroču spēku, man šķiet rūgta ironija. Šiem jau tik tikko pietiktu spēka pārvilkties pāri ielai, kaut gan līdz šim neesmu nevienu redzējis nostaigājam tādu gaisa gabalu. Viņi ir kašķaini, zilumos sadauzīti, sakropļoti; bieži vien jūs ieraugāt suni, kam spalva tā nosvilusi, ka izveidojušies kaili ceļi un laukumi un suns izskatās kā jaunatklāto teritoriju karte. Tie ir visnožēlojamākie, visnicināmākie radījumi pasaulē. Acīs viņiem atspoguļojas neizsakāma melanholija un pilnīga bezcerība. Konstantinopoles blusām, jāteic, kašķaina suņa āda, kur spalva nogājusi, patīk daudz labāk nekā vesela suņa kažoks, kailie plankumi tām ir tīrā leiputrija. Redzēju, kā viens šāds suns sāk skrubināt blusu, bet tad viņa uzmanību novērsa muša, un viņš lūkoja to noķert; bet blusa piesūcās no jauna, un tas sunim nedeva mieru; viņš skumji paraudzījās uz blusu ganībām, tad tikpat skumji uz kailo ādu. Pēdīgi, izdvesis smagu nopūtu, suns gurdi noguldīja galvu uz ķepām. Šāda cīņa viņam nebija pa spēkam.

Visā pilsētā suņi guļ uz ielām. No viena ielas gala līdz otram katrā kvartālā, pēc mana aprēķina, vidēji iznāk astoņi suņi. Tie nevienam nepieder un arī savā starpā, šķiet, nav noslēguši cik necik ciešāku draudzību. Tomēr pilsētu viņi ir sadalījuši, un katra rajona suņiem, vienalga, vai šis rajons aptver puskvartālu vai desmit kvartālus, jāturas savas teritorijas robežās. Lai dievs žēlo to, kurš uzdrošinās pārkāpt robežlīnijul Kaimiņi tam vienā mirklī nodīrās kažoka paliekas. Tā stāsta. Bet suņi gan tik kaujinieciski neizskatās.

Augām dienām viņi gulšņā uz ielām. Es viņus izmantoju par kompasu — par ceļa rādītājiem. Ja redzu suņus laiski guļam ielas vidū un cilvēkus, aitas, zosis un citu dzīvu radību ejam tiem apkārt, saprotu, ka neesmu galvenajā ielā, kur atrodas viesnīca, un ka man jāiet tālāk. Lielajā ielā suņi šķiet modrāki, uz to viņus spiež nepieciešamība pastāvīgi izvairīties no daudzajiem pajūgiem, un šo pārmaiņu uzvedībā nevar nepamanīt. Visi pārējie flegmātiski guļ un neliekas ne gar ko zinis. Viņi nepakustētos pat tad, ja garām ietu pats sultāns.

Vienā šaurā ielā (bet platu ielu vispār nav) redzēju trīs suņus saritinājušos guļam pāris pēdu citu no cita. Tā gulēdami, viņi šķērsām aizņēma visu ielu no notekas līdz notekai. Tuvojās dzinējs ar apmēram simt galvu lielu aitu baru. Aitas mierīgi brida pāri suņiem, pie tam bara arjergards spiedās virsū priekšējām. Suņi laiski pacēla galvas, maķenīt sarāvās, kad steidzīgo aitu kājas mīņājās pa viņu jēlajām mugurām, nopūtās un mierīgi sagūla atkal. Ne ar kādiem vārdiem stāvoklis nebūtu labāk paskaidrojams. Tā nu dažas aitas pārlēca suņiem pāri, citas izlaipoja pa vidu, šad tad ar asajiem nagiem ieskrambājot kādam gulētājam kāju, un, kad viss bars bija garām, suņi mazliet pašņaukājās, izšķaudīdami nāsīs saskrējušos putekļus, taču neizkustējās no vietas ne par collu. Senāk domāju par sevi, ka esmu laisks, bet salīdzinājumā ar Konstantinopoles suni esmu gatavā tvaika mašīna. Bet vai tomēr šāds skats nav ērmots pilsētā, kam ir miljons iedzīvotāju?

Šie suņi ir pilsētas aptīrītāji. Tas ir viņu oficiālais stāvoklis un, jāteic, nav no vieglajiem. Bet līdz ar to šis darbs viņus sargā. Ja viņi nenoēstu visus atkritumus drausmīgajās ielās, neviens viņus ilgi nepieciestu. Viņi apēd itin visu, kas gadās ceļā, sākot ar meloņu mizām un sapuvušām vīnogām un beidzot ar visu veidu un visu pakāpju atkritumiem, arī pašu kritušos draugus un radus, un tomēr pastāvīgi ir izkāmējuši un izmisuši. Cilvēki negrib viņus nogalināt un arī nenogalina. Stāsta, ka turki ārkārtīgi nelabprāt nogalinot dzīvniekus. Bet viņi rīkojas daudz ļaunāk. Viņi šos nabaga radījumus spēj pakārt, spārdīt ar kājām, apliet ar verdošu ūdeni, nomocīt gandrīz līdz nāvei un tad pamest, lai pusbadā velk dzīvību.

Reiz sultāns gribēja nogalināt visus suņus un jau ķērās pie nodoma izpildīšanas, bet iedzīvotāji sacēla tik drausmīgu brēku, ka slaktiņš tika apturēts. Pēc tam viņš ieteica nometināt visus suņus kādā Marmora jūras salā. Iebildumu nebija, un viens ar suņiem piekrauts kuģis devās ceļā. Bet, kad tika zināms, ka neviens suns nav salu sasniedzis, ka visi suņi cits pēc cita naktī pārkrituši pār bortu un aizgājuši bojā, sacēlās jauns tracis, un pārvietošanu izbeidza.

Tā nu suņi palika, kā bijuši, ielas īpašumā. Negribu apgalvot, ka tie naktis nekauc un neuzbrūk cilvēkiem, katn galvā nav sarkana feska. Saku vienīgi, ka būtu nelietīgi, ja es viņus apvainotu tādās ļaundarībās, ja neesmu tās redzējis pats savām acīm vai dzirdējis pats savām ausīm.

Biju mazliet pārsteigts, redzot, kā turki un grieķi šeit tēlo avīžu pārdevējus, zemē, kur savā laikā dzīvojuši «Tūkstots un vienas nakts» milži un džini, kur spārnoti zirgi un daudzgalvu pūķi apsargājuši apburtas pilis, kur prinči un princeses lidojuši pa gaisu uz paklājiem, kas klausa burvju talismanam, kur pēc burvja mājiena vienā naktī izaug veselas no dārgakmeņiem celtas pilsētas, kur dzīvībā ņirbošā tirgū visi cilvēki, burvestības piekalti, pēkšņi sastingst tādā stāvoklī, kādā atradušies — sēdus, stāvus vai ar rokā paceltu ieroci, bez valodas un kustībām, līdz laika rats būs pagriezies par simt gadiem.

Bija dīvaini, redzot zēnus pārdodam avīzes tik sapņu pārņemtā zemē. Un, atklāti runājot, tas šeit ir diezgan jauns pasākums. Konstantinopolē avīžu pārdošana sākās apmēram pirms gada, un cēlonis tam bija Prūsijas un Austrijas karš.

Šeit izdod vienu avīzi angļu valodā — Levante Herald, bez tam savas gaitas te sākušas un beigušas vairākas avīzes grieķu un dažas franču valodā, ar mokām no jauna atsākušas dzīvi un atkal apklusušas. Sultāna valdībai avīzes nepatīk. Tā žurnālistiku neizprot. Sakāmvārds māca, ka tas, ko nepazīstam, allaž biedē. Tiesa uzskata avīzes par mīklainu un visai nelietīgu iestādījumu. Galms zina, kas ir mēris, jo tas laiku pa laikam piemeklē valsti un dienā nopļauj pāris tūkstošu cilvēku. Un avīzi viņi uzskata par kaut kādu vieglāku mēra paveidu. Tiklīdz avīze pāršauj pār strīpu, to slēdz — gluži vienkārši, uzkrīt bez brīdinājuma un nožņaudz. Ja avīze ilgāku laiku nešauj pār strīpu, valdība kļūst aizdomīga un tikpat to nožņaudz, jo domā, ka avīze perina kādu velnišķīgu nodomu. Iedomājieties lielvezīru svinīgā apspriedē ar impērijas dižākajiem pīlāriem uzmanīgi burtojam nīsto avīzi, līdz visi nonāk pie dziļdomīga sprieduma: «Šitā lapele ir kaitīga — izsakās pārāk neskaidri, pārāk aizdomīgi, jātaisa ciet. Brīdiniet izdevēju, ka tādas lietas mēs necietīsim, bet redaktoru bāziet cietumā!»

Konstantinopolē avīžniecība ir gaužām nepateicīga nodarbošanās. Nesen aizliegtas divas grieķu avīzes un pāris dienu vēlāk arī franču avīze. Sultāns aizliedzis rakstīt par krētiešu uzvarām. Laiku pa laikam lielvezīrs piesūta paziņojumu, ka krētiešu sacelšanās pilnīgi apspiesta, un, kaut arī redaktors skaidri zina, ka tas nav tiesa, viņš paziņojumu tomēr ievieto. Levante Herald labprāt cildina amerikāņus, bet sultānam tas nav pa prātam, jo viņš nosoda mūsu simpātijas pret Krētas dumpiniekiem, un tādēļ šai avīzei jābūt sevišķi piesardzīgai, lai neiekultos nepatikšanās. Reiz redaktors, aizmirsis oficiālo biļetenu, ka krētieši sakauti, ievietoja korespondenci, ko bija atsūtījis amerikāņu' konsuls Krētā un kur bija pavisam citāda satura vēstis. Redaktoram lika samaksāt divsimt piecdesmit dolāru soda naudas. Nesen viņš publicēja vēl vienu ziņojumu no tā paša avota un par savām pūlēm dabūja trīs mēnešus nosēdēt cietumā. Es varbūt varētu kļūt par Levante Herald redaktora palīgu, tomēr labāk mēģināšu kaut kā iztikt bez šī posteņa.

Avīzes slēgšana izdevējam šeit nozīmē gandrīz drošu izputēšanu. Neapolē turpretī izdevēji, man šķiet, pat spekulē ar šādām neveiksmēm. Tur avīzes slēdz katru dienu, bet nākamajā dienā tā pati avīze parādās ar citu nosaukumu. Tajās desmit dienās vai divās nedēļās, ko tur pavadījām, vienu avīzi slēdza divas reizes, un pa divi lāgi tā piedzīvoja augšāmcelšanos. Avīžpuikas tur ir ziķeri, kā visur. Sabiedriskas vājības viņi prot izmantot savā labā. Ja jūt, ka būs grūti avīzi izpārdot, viņi pačukst vienam otram garāmgājējam: «Pēdējais numurs, ser; maksā divreiz dārgāk; avīzi tikko slēdza.» Gājējs avīzi, protams, nopērk, taču nekā sevišķa tajā neatrod. Esmu dzirdējis stāstām, galvot neņemos, bet tā stāsta, ka izdevēji dažkārt lielā tirāžā izlaiž numuru ar ultradumpīgu rakstu, izdala avīzi pārdevējiem, bet paši uz laiku noslēpjas, kamēr valdībai pārskrien pirmais niknums. Tas lieliski atmaksājas. Numura konfiskācija nav liels zaudējums. Burti un iespiedmašīnas nav vērts, lai par tām raizētos.

Neapolē iznāk viena vienīga avīze angļu valodā. Tai ir septiņdesmit abonenti. Izdevējs pamazām kļūst bagāts, jāatzīst gan, ka ļoti pamazām.

Vienreiz mēģināju nogaršot turku brokastis un negribu vairs nekad mūžā tās atcerēties. Vārāmā ierīce atradās turpat ēdamtelpā pie paša bazāra, un durvis uz ielu stāvēja līdz galam vaļā. Pavārs bija netīrs, galdiņš arī,'turklāt tas nebija apklāts. Pavārs paņēma piku maltas gaļas, apķepināja to ap stiepli un pakāra virs oglēm cepināt. Kad gaļa bija izcepusies, viņš nolika to sānis; šai brīdi ienāca skumīgs suns un piegrūda tai purnu. Sākumā viņš to apostīja un droši vien saoda kāda drauga mirstīgās atliekas. Pavārs paņēma gaļu un nolika to mums priekšā. Džeks noteica: «Pasēju.» (Viņš lāgiem spēlē jukru.), un mēs visi pēc kārtas «pasējām». Tad pavārs izcepa lielu, plakanu kviešu plāceni, iezieda to ar izcepto gaļu un nāca pie mums. Plācenis nokrita zemē, viņš to pacēla, noslaucīja gar biksēm un nolika mums priekšā uz galda. «Pas,» sacīja Džeks. Mēs viņam pievienojāmies. Nu pavārs iesita cepampannā olas, bet pats domīgi stāvēja pie uguns un ar dakšiņu bakstīja sev no zobu starpām gaļas paliekas. Pēc tam viņš dakšiņu izmantoja, lai apsviestu pannā olas uz otru pusi, un tad atnesa tās mums. Džeks noteica: «Vēlreiz — pas.» Visi vienprātīgi piebalsoja. Nesapratām, ko darīt, tādēļ pasūtījām vēl porciju ceptas desasgaļas. Pavārs atkal sameklēja stiepli, nomērīja attiecīgo gaļas daudzumu, apviļāja to plaukstās un ķērās pie darba! Šoreiz mēs visi «pasējām», iepriekš pat nesarunājuši. Samaksājām un gājām ārā. Tas ir viss, kas man zināms par brokastīm turku gaumē. Turku brokastis, bez šaubām, ir labas, tomēr zināmi trūkumi tām piemīt.

Kad iedomājos, cik neganti esmu krāpts, lasot ceļojumu aprakstus par Austrumiem, man vienmēr sagribas kādu no šiem ceļotājiem apēst brokastīs. Gadu gadiem sapņoju kaut reizi mūžā piedzīvot brīnumus, ko sniedz turku pirts; gadu gadiem esmu pats sev solījies kaut reizi mūžā to izbaudīt. Cik reižu iztēlē neesmu gulējis marmora vannā un tīksmīgi ieelpojis ar reibinošām Austrumu smaržzālēm piesātināto gaisu, pēc tam izjutis, kā bars kailu mežoņu, kuri karstajos tvaikos tikko saredzami un līdzinās dēmoniem, pēc savdabīgas, komplicētas sistēmas mani staipa, pliķē, aplaista ar ūdeni un berž; un tad es brīdi atpūšos dīvānā, kas ir karaļa cienīgs, pēc tam seko vēl viena procedūra, baismīgāka par pirmo, un pēdīgi topu ievīstīts mīkstā drānā, aiznests uz karaliski krāšņu salonu un apguldīts gultā uz dūnu pēļa; einuhi fantastiskos tērpos apvēdina mani ar vēdekļiem, kamēr es snauduļoju, sapņoju vai dziļā labsajūtā aplūkoju telpas bagātīgās drapērijas, mīkstos paklājus, lepnās mēbeles, gleznas, dzeru izcili labu kafiju un pīpēju nomierinošo nargili, līdz pēdīgi iegrimstu svētlaimīgā snaudā, no neredzamiem kvēpekļiem plūstošu, pārpasaulīgi burvīgu smaržu un nargiles persiešu tabakas liegā reibuma ieaijāts, skanot strūklaku mūzikai, kas līst rotaļīgi kā vasaras lietutiņš.

Tāda aina man rādījās iztēlē, kad lasīju ceļojumu aprakstus. Taču tas bija nejēdzīgs, nožēlojams māns. īstenība tam līdzinās tikpat daudz, cik Ņujorkas graustu rajons līdzinās Ēdenes dārzam. Mani sagaidīja lielā, marmora plātnēm bruģētā marmora pagalmā; tam apkārt cita virs citas stiepās galerijas ar izmīdītiem pītiem paklājiem, norobežotas nekrāsotām balustrādēm; vienīgās mēbeles bija izļodzīti, veci guļam- krēsli ar netīriem, veciem matračiem, kuros patvērušies deviņu paaudžu apmeklētāju ķermeņu iespiedumi. Iestāde bija liela, kaila, drūma; pagalms kā šķūnis, galerijas — zirgu steliņģi cilvēkiem. Izkāmējušajiem, puskailajiem blēžiem, kas šeit apkalpo, nepiemita ne mazākais dzejiskums izskatā, nekāds romantisms, ne drusciņas austrumnieciska spožuma. No viņiem neplūda burvīgas smaržas — tieši otrādi. Viņu izsalkušās acis un vājie augumi nepārpotami apliecināja tikai vienu, turklāt ļoti prozaisku faktu: viņiem vairāk nekā nepieciešams būtu vienreiz kārtīgi pieēst pilnu vēderu.

Iegāju vienā no būdām un noģērbos. Viens netīrs ģindenis apjoza gurniem kaut ko līdzīgu raibam galdautam un man uzmeta plecos baltu lupatu. Ja tur būtu bijusi vanna, man būtu licies itin dabiski ņemt un nomazgāties. Bet mani novadīja lejā pa kāpnēm un ieveda slapjā, slidenā pagalmā, un tajā pašā acumirklī mani papēži pazibēja gaisā. Mans kritiens nekādus komentārus neizraisīja. Acīmredzot tas bija gaidīts. Tas laikam bija uzņemts šā Austrumu greznības mājokļa mīkstinošo, nomierinošo, tīksmīgo efektu sarakstā. Mīkstinošs jau tas bija, bet nekādu tīksmi manī gan neizraisīja. Tad man iedeva koka tupeļu pāri, pareizāk sakot, mazus koka ķeblīšus ar ādas siksnām — tajos man vajadzēja ieslodzīt kājas (to jau varētu, tikai es nevalkāju 50. lieluma apavus). Tiklīdz pacēlu kāju, ķeblīši siksnās nepatīkami sašūpojās un atgriezās uz klona pilnīgi neparedzētās vietās un virzienos, reizēm sagriezās sāniski un mežģīja man potītes. Lai nu kā, tas viss tomēr piederēja pie Austrumu eksotikas, un es visiem spēkiem pūlējos izjust baudu.

Mani aizveda uz citu lielā šķūņa sektoru un noguldīja uz kaut kā līdzīga matracim, kas nebija apvilkts ar zelta diegiem cauraustu drānu, nedz arī pārklāts ar persiešu šallēm, bet izskatā stipri atgādināja nepretenciozos matračus, kādus esmu redzējis nēģeru kvartālos Arkan- zasā. Taču šajā drūmajā marmora cietumā nebija vairāk kā vien vēl piecas šādas lāvas. Svinīga vieta. Gaidīju, ka teju, teju mani apreibinās stiprās arābu smaržas, bet nekā. Vara krāsas ģindenis ar lupatu ap gurniem atnesa man ūdeni stikla karafē, kuras kaklā bija ielikta aizkūpināta pīpe apmēram jardu garā kātā ar vara iemuti.

Tā nu beidzot bija slavenā Austrumu nargile — pīpe, ko turku sultāns pīpē bildēs. Tas jau mazliet sāka līdzināties eksotiskai baudai. Ievilku vienu dūmu, un ar to pašu pietika; dūmu mākulis piepildīja manu kuņģi, plaušas, visu manu iekšieni līdz pēdējai vietiņai. Man uznāca drausmīgs klepus, un tad nu likās, ka sācis darboties Vezuvs. Turpmākās piecas minūtes man no visām porām plūda dūmi, gandrīz kā no mājas, kuras iekšienē izcēlies ugunsgrēks. Nemūžam vairs nekādu nargili! Dūmam bija riebīga garša, un vēl nejēdzīgāku garšu uz vara iemutes bija atstājušas tūkstošiem neticīgo lūpas. Man galīgi sašļuka dūša. Ja es vēl kādreiz uz Konektikutas tabakas iesaiņojuma redzēšu turku sultānu sēžam sakrustotām kājām un ar svētlaimīgu ģīmi pīpējam nargili, es zināšu, ka tas ir pēdīgais blēdis un māneklis.

Gaiss šajā marmora cietumā bija varen karsts. Kad biju pietiekami uzsildīts — acīmredzot pietiekami, lai pierastu pie vēl augstākas temperatūras, mani ieveda slapjā, slidenā, pietvaikotā marmora kamerā un noguldīja uz paaugstinājuma telpas vidū. Tā bija traki silta. Tad pirtnieks apsēdināja mani pie karstā ūdens tvertnes, pamatīgi nolaistīja, pats uzvilka rokā raupju dūraini un sāka ar to mani pulēt no galvas līdz kājām. No manis sāka plūst nelaba smaka. Jo ilgāk viņš pulēja, jo nelabāk odu. Tas mani biedēja. Sacīju viņam:

—   Redzu, ka ar mani būs cauri. Skaidrs, ka mani bez liekas kavēšanās jāapbedī. Vislabāk būtu, ja jūs tūliņ aizietu pēc maniem draugiem, jo laiks ir silts un es varu sākt bojāties.

Viņš nelikās ne zinis, tikai ņēmās berzt. Drīz vien pamanīju, ka kļūstu mazāks. Viņš no visa spēka izspieda cimdu, līdz no tā izbira tādi kā makaroni. Netīrumi tie nevarēja būt, jo bija pārāk balti. Bet viņš vēl ilgi ņēmās mani apstrādāt. Beidzot es atkal sacīju:

—   Riebīgs process. Jums būs briesmīgi ilgi jāberž, līdz dabūsiet mani tik mazu, kādu vēlaties; labāk aizejiet pēc ēveles, es pagaidīšu.

Viņš joprojām nelikās ne zinis.

Pēc brīža viņš atnesa bļodu, ziepes un kādu priekšmetu, kas izskatījās pēc zirga astes. Viņš sakūla milzu daudzumu ziepju putu, nojauca mani ar tām no galvas līdz kājām, iepriekš nepabrīdinājis, lai aizveru acis, un sāka mežonīgi slānīt ar to zirgasti. Beidzis viņš atstāja mani guļam kā baltu sniegavīru un aizgāja. Kad man apnika gaidīt, es piecēlos un gāju viņu meklēt. Atradu viņu kādā citā telpā, pret sienu atspiedušos, guļam ciešā miegā. Pamodināju. Viņš nemaz nesamulsa, aizveda mani atpakaļ, nolēja ar karstu ūdeni, apvija man ap galvu turbānu un, ievīstījis mani sausā galdautā, aizveda uz aizrežģotu vistu būri galerijā un norādīja uz vienu no minētajām Arkanzasas guļvietām, legūlos tajā un klusībā tomēr vēl cerēju uz arābu smaržām. Velti.

Tukšajā, kailajā vistu būri nebija itin nekā no kairās, orientālās greznības, par kuru tik daudz esmu lasījis. Vairāk nekā jebkādai citai vietai tas līdzinājās apriņķa slimnīcai. Izģindušais pirtnieks atnesa nargili, bet es sacīju, lai nes vien drīzāk projām un velti netērē laiku. Tad viņš atnesa slaveno turku kafiju, ko tik jūsmīgi apdziedājuši daudzu paaudžu dzejnieki, un es kāri tvēru pēc tās, lolodams pēdējo cerību, ka jel kas no maniem sapņiem par Autrumzemju jaukumiem tomēr beidzot piepildīsies. Un atkal māns. No visām pagānu dzirām, kādām jebkad pieskārušās manas lūpas, turku kafija bija pati nejēdzīgākā. Tasīte mazītiņa, visa pilna biezumu; kafija melna, bieza, netīkama pēc smaržas un pretīga pēc garšas. Puscollu tasītes dibenā riebīgi biezumi. Jādzer ar visiem biezumiem, puse no tiem aizķeras rīklē, kņudina tā, ka jāklepo vai veselu stundu.

Ar to beidzas mani piedzīvojumi izdaudzinātajā turku pirtī, ar to beidzas ari sapnis par svētlaimi, ko cilvēks tur pārdzīvo. Ļaunprātīga krāpšana, vairāk nekas. Cilvēks, kas tajā izjūt baudu, spēj to izjust jebkādā draņķībā, un cilvēks, kas spēj dzejā cildināt tās burvību, spēj darīt to ar visu, kas ir riebīgs, nejauks un neciešams.

## 35. NODAĻA. BRAUCIENS PA BOSFORU UN MELNO JŪRU * ATDZIMUŠAIS MOZUS * SKUMJA SEVASTOPOLE * KRIEVIJĀ BAUDĪTA VIESMĪLĪBA * PATĪKAMI ANGĻI * KAUJA UZ DZĪVĪBU UN NĀVI * SUVENĪRU MEDĪBAS * KĀ CEĻOTĀJI VĀC KOLEKCIJAS

Atstājām kādus desmit pasažierus Konstantinopolē, devāmies cauri skaistajam Bosforam un iebraucām Melnajā jūrā. Pametām savējos slavenā gida Atdzimušā Mozus nagos, kurš viņus pierunās sapirkties veselu kuģa kravu rožu eļļas, lieliskus turku tērpus un kaudžu kaudzēm svešzemniecisku mantu, kas viņiem nemūžam nebūs vajadzīga. Atdzimušais Mozus pieminēts Marrija izcilajos ceļvežos, un līdz ar to viņa karjera nodrošināta. Savu slavu viņš diendienā izbauda ar lepnu prieku. Taču mēs nespējām kāda gida iegribas dēļ atteikties no savas nu jau tik stingri iesakņojušās parašas; nevaram tik vēlīnā ceļojuma posmā pieļaut izņēmumus. Tādēļ, par spīti šā puiša spožajai slavai, par spīti interesantajai iesaukai, ar kuru viņš tā lepojas, mēs viņu saucām par Fergusonu, gluži tāpat kā visus citus gidus. Visu laiku viņš par to sirdī glabāja slēptas dusmas uz mums. Bet mēs jau negribējām viņam ļaunu. Kad viņš, nerēķinādamies ar izdošanām, bija uzcirties košās, platās austrumnieku biksēs, dzeltenās smailpurnu čībās, ugunīgā feskā, zilā zīda jakā, apjozies ar persiešu zīda jostu, aiz tās aizbāzis veselu bateriju milzīgu ar sudrabu rotātu pistoļu un piekāris pie sāniem drausmīgu līku zobenu, tad uzskatīja par neiedomājamu pazemojumu, ka tika uzrunāts par Fergusonu. Bet tur nekas nav līdzams. Mums visi gidi ir Fergusoni. Mēs nespējam izrunāt viņu šaušalīgos ārzemnieciskos uzvārdus.

Sevastopole droši vien ir artilērijas šāviņu visbriesmīgāk sagrautā pilsēta Krievijā vai pat visā pasaulē. Un tomēr mēs priecājamies, ka esam tur iegriezušies, jo nevienā zemē līdz šim nebijām tik draudzīgi uzņemti — šeit piedzīvojām, ka mums pietiek būt amerikāņiem, lai nekādu citu vīzu nevajadzētu. Tikko bijām izmetuši enkuru, kad pilsētas gubernators atsūtīja pie mums uz kuģa ierēdni apvaicāties, vai varot būt mums jel kādā veidā palīdzīgs, un pateikt, lai mēs jūtoties Sevastopolē kā mājās! Ja pazīstat Krieviju, tad zināsiet, ka tā bija izcila viesmīlības izpausme. Krievi parasti pret svešzemniekiem izturas ar lielām aizdomām un bezgala tos nomoka, vilcinoties un neiedomājami sarežģījot iebraukšanas atļauju izdošanu un pasu pārbaudi. Ja mēs būtu kādas citas valsts pilsoņi, mēs būtu trīs dienas gaidījuši iebraukšanas atļauju Sevastopolē un tikpat ilgi, lai mums atļauj no turienes izbraukt, bet mums atļāva iebraukt un izbraukt, kad vien vēlēsimies. Konstantinopolē visi mūs brīdināja ļoti uzmanīties ar pasēm, skatīties, lai tās būtu kārtībā līdz pēdējam sīkumam, un nešķirties no pases ne mirkli; mums pastāstīja gadījumu par angļiem un citiem ārzemniekiem, kas dienām, nedēļām un pat mēnešiem aizturēti Sevastopolē tādēļ vien, ka pasēs bijušas sīkas neprecizitātes, par kurām to īpašnieki paši nemaz nebijuši vainojami. Es savu pasi biju pazaudējis un ceļoju ar Konstantinopolē palikušā kajītes biedra pasi. Katrs, kas izlasītu viņa izskata aprakstu pasē un pēc tam paskatītos uz mani, tūliņ redzētu, ka es viņam nelīdzinos vairāk kā Hēraklam. Tādēļ, izkāpjot Sevastopoles ostā, es drebēju bailēs, domādams, ka tūliņ mani atmaskos un pakārs. Taču mana īstenā pase visu laiku daiļi plīvoja mums virs galvas — tas bija mūsu karogs. Neviens mums citas pases neprasīja.

Šodien pie mums uz kuģa bija daudz krievu un angļu kungu un dāmu, un laiks pagāja ļoti jauki. Viņi visi bija lieliskā omā, un nekad man dzimtā valoda nebija skanējusi tik tīkami kā no šo angļu mutes šinī tālajā zemē. Es krietni daudz izrunājos ar krieviem, jo gribēju rādīties draudzīgs, un viņi tai pašā nolūkā runāja ar mani; esmu pārliecināts, ka tiklab man, kā viņiem tas sagādāja prieku, kaut arī neviens nesapratām ne vārda no sarunas biedra teiktā. Tomēr visvairāk sarunājos ar angļiem, un man kļuva žēl, ka nevaru kādu no viņiem paķert līdzi.

Šodien izstaigājāmies visur, kur vien ienāca prātā, un visnotaļ sastapāmies tikai ar laipnību un atsaucību. Neviens nejautāja, vai mums pases ir vai nav.

Daži augstākie valdības ierēdņi mums ieteica pabraukt ar kuģi jūdzes trīsdesmit tālāk līdz nelielam kūrortam un apmeklēt Krievijas ķeizaru. Viņš tur atpūšoties. Šie ierēdņi paši piedāvājās parūpēties par to, lai mēs tiktu sirsnīgi uzņemti. Ja mēs būtu ar mieru doties turp, viņi teicās ne tikai telegrafēt valdniekam, bet arī nosūtīt speciālu kurjeru, kas pieteiktu mūsu ierašanos. Taču laika mums ļoti maz un, galvenais, gandrīz izbeigušās ogles, tāpēc nospriedām, ka labāk būs atteikties no retā prieka iepazīties ar dzīvu imperatoru.

Sagrautā Pompeja salīdzinājumā ar Sevastopoli ir ļoti labā stāvoklī. Šeit varat skatīties, uz kuru pusi gribat, un neieraudzīsiet nekā cita kā vienīgi drupas, drupas! Māju paliekas, sagrautus mūrus, šāviņu saplosītus pakalnus, tikai iznīcību un postu! Liekas, varena zemestrīce izgāzusi savu milzu spēku pār šo nelielo platību. Astoņpadsmit garus mēnešus kara vētras plosīja bezpalīdzīgo pilsētu un padarīja to par skumjāko drupu kaudzi, pār kādu saule jebkad spīdējusi. Neviena māja nav palikusi neskarta, nevienā nav pat iespējams dzīvot. Grūti vispār iedomāties tik briesmīgu, tik pilnīgu sagrāvi. Mājas šeit bijušas pamatīgi būvētas, apšūtas mūra ēkas; lielo vairumu sapostījušas lielgabalu lodes — norāvušas jumtus, sagrāvušas celtnes no bēniņiem līdz pamatam, un tagad pusjūdzes garumā rēgojas rinda skursteņu krāsmatu kā baiga, bezgalīga procesija. Drupām vairs nav ne mazākās līdzības ar cilvēku mājokļiem. Dažām lielākajām celtnēm atrauti stūri, salauztas kolonnas, sašķaidītas karnīzes, sienās izsisti caurumi. Daudzi caurumi ir tik apaļi, tik precīzi, it kā ar svārpstu izurbti. Dažuviet lode nav izsitusies cauri visai sienai, un sienā palikušas tik tīras, gludas trāpījuma pēdas kā slīpēt izslīpētas. Šur tur lielgabala lode iestrēgusi sienā, un no tās ritējušās rūsas asaras iekrāsojušas mūri.

Abi kaujas lauki atradās gandrīz blakus. Malahova redute bija pakalnā pašā pilsētās pievārtē. Redans atradās šautenes šāviena tālumā no Malahova pakalna, Inkermanis — jūdzi, un līdz Balaklavai — vienas stundas jājiens. Ierakumi, pa kuriem franči piegāja pie Malahova pakalna un to aplenca, stiepās tik tuvu gar tā nogāzēm, ka krievu artilēristi būtu varējuši tiem trāpīt ar akmehi. Trīs drausmīgas dienas franči allaž no jauna metās uzbrukumā nelielajam pakalnam un asiņainās kaujās tika atsisti. Beidzot viņi pakalnu tomēr ieņēma un padzina krievus, kas mēģināja atkāpties uz pilsētu, bet angļi bija ieņēmuši Redanu, un krieviem priekšā pacēlās liesmu siena; viņiem neatlika cita iespēja kā atgriezties un mēģināt atgūt Malahova pakalnu vai iet bojā tā lielgabalu ugunī. Viņi atgriezās, ieņēma pakalnu, zaudēja to, vēl divas trīs reizes ieņēma, taču izmisuma varonība bija veltīga, un galu galā viņiem tomēr vajadzēja atkāpties.

Baismie kaujas lauki, kur plosījās tik negantas nāves aukas, tagad ir klusi un mierīgi; nedzird ne skaņas, neredz nevienas dzīvas radības, visapkārt sastindzis klusums, pilnīga iznīcība.

Te nebija nekā, ko darīt, un tāpēc visi metās suvenīru medībās. Kuģi ar tiem piekrāva stāvgrūdām. Suvenīrus stiepa no Malahova pakalna, no Inkermaņa, no Balaklavas — no visurienes. Stiepa lielgabala lodes, salauztus šauteņu lādējamos kokus, šāviņu šķembas — tik daudz dzelžu, ka kravas pietiktu veselai liellaivai. Daži sastiepa uz kuģa pat kaulus — ar lielām pūlēm, no tālām vietām — un jutās ļoti apbēdināti, kad no kuģa ķirurga uzzināja, ka tie ir tikai mūļu un vēršu kauli. Es jau priekšlaikus sapratu, ka Blihers tādu izdevību kā šī garām nelaidīs. Viņš atnesa veselu pilnu maisu un grasījās iet vēl otrreiz. Es viņu tomēr pierunāju neiet. Savu kajīti viņš jau pārvērtis par ceļojumā savāktas drazas muzeju. Pašlaik viņš lipina trofejām klāt etiķetes. Nesen pacilāju vienu guvumu, uz kura bija rakstīts: «Krievu ģenerāļa fragments». Iznesu to ārā, kur labāka gaisma, un apskatīju — tas bija atlauzts zirga žokļa gabals ar dažiem zobiem. Nenoturējos un nikni iesaucos:

—«Krievu ģenerāļa fragments»! Kāds absurds! Vai tad jūs nekad nepieņemsieties prātā?

Viņš it mierīgi atteica:

—   Neskaistieties — večiņa to nemanīs.— (Viņa krustmāte.)

Šitais cilvēciņš sācis vākt suvenīrus bez jēgas un apdoma, samet

visus vienā kaudzē un pēc tam rāmā garā salipina tiem virsū etiķetes, nerūpēdamies ne par īstumu, ne par atbilstību, pat ne par ticamību. Redzēju, kā viņš pāršķeļ akmens šķembu divās daļās, vienai pielipina etiķeti «Šķemba no Dēmostena kanceles», bet otrai —«Gabaliņš no Abelāra un Eloīzas kapenēm». Reiz redzēju viņu pagrābjam ceļmalā riekšavu oļu un vēlāk uz kuģa iereģistrējam kā atradumu divdesmit dažādās vēsturiski slavenās vietās, kas atrodas piecsimt jūdžu attālumā cita no citas. Es, protams, biju ļoti sašutis par šādu apgrēcību pret saprātu un patiesību, bet tas neko nelīdzēja. Saņēmu to pašu mierīgo, nesatricināmo atbildi, ko vienmēr:

—   Tam nav nekādas nozīmes — večiņa neko neatšķirs.

Kopš mūsu kvartetam laimējās pusnakts ekskursijā nokļūt Atēnās, viņam nav lielāka prieka kā izdāļāt pasažieriem pa olītim no Marsa pakalna, no kura sludināja Sv. Pāvils. Oļus viņš pagrāba krastmalā pretī tai vietai, kur stāvēja kuģis, bet apgalvo, ka dabūjis tos no mums. Lai jau! Es netaisos viņa blēdības atklāt: viņam tas sagādā prieku, un ļaunums nevienam no tā neceļas. Galu galā viņš nav sliktāks par citiem. Esmu ievērojis, ka visi ceļotāji papildina savas kolekcijas tādā pašā veidā. Es vairs nekad, kamēr vien dzīvošu, neticēšu suvenīriem.

## 36. NODAĻA. DEVIŅI TŪKSTOŠI JŪDŽU UZ AUSTRUMIEM * AMERIKĀŅU PILSĒTAI LĪDZĪGA KRIEVIJAS PILSĒTA * NOKAVĒTA PATEICĪBA * VIZĪTE PIE VISKRIEVIJAS PATVALDNIEKA

Esam aizkuģojuši tik tālu uz austrumiem — simt piecdesmit piecus garuma grādus no Sanfrancisko, ka mans pulkstenis vairs nespēj «tikt laikam līdzi». Nabadziņš zaudējis dūšu un apstājies. Laika starpība starp Sevastopoli un Klusā okeāna piekrasti ir milzīga. Kad šeit pulkstenis rāda sesto rīta stundu, tad Kalifornijā cilvēki vēl dzīvo aizviņā nedēļā. Tāpēc var piedot, ka laika skaitīšana mums mazliet sajukusi. Šis nekārtības un raizes par sajukumu laikā mani satrauca ne pa jokam, es nobijies domāju, ka mans saprāts nopietni skarts un es vairs nekad netikšu skaidrībā par pareizu laiku; taču tad, kad pārliecinājos, cik precīzi izjūtu, ka pienācis laiks pusdienot, manu dvēseli pārņem dziļš miers un mani vairs nenomāc ne bailes, ne šaubas. No Sevastopoles Odesa atrodas apmēram divdesmit stundu braucienā ar kuģi, un tā ir Melnās jūras galējā ziemeļu osta. Devāmies turp galvenokārt pēc oglēm. Pilsētā ir simt trīsdesmit trīs tūkstoši iedzīvotāju, un tā aug straujāk nekā jebkura cita neliela pilsēta ārpus Amerikas. Odesa ir brīvosta un Eiropas lielākais labības tirgus. Tās reids ir kuģu pilns. Inženieri strādā pilnā sparā, lai atklāto reidu pārbūvētu par plašu mākslīgo ostu. No visām pusēm to ieslēgs masīvi moli, no kuriem viens taisnā līnijā iesniegsies trīstūkstoš pēdu jūrā.

Kad pirmoreiz izkāpu krastā Odesā un iegāju pilsētā, jutos tik mājīgi, kā sen nebiju juties. Odesa izskatījās pēc īstas Amerikas pilsētas: skaistas, platas, taisnas ielas; zemas (divu vai triju stāvu) mājas, ietilpīgas, labi koptas, bez jebkādiem arhitektoniskiem rotājumiem; gar ielu malām aug baltās akācijas; ielās un veikalos valda dzīva rosība; cilvēki steidzas; mājas un viss pārējais izskatījās tik ierasti jauns, jā, pat biezais putekļu mākonis atnesa it kā sveicienu no dārgās dzimtās puses, ka mēs aizkustinājumā bezmaz vai apraudājāmies un tik tikko spējām atturēties, neizteikuši pa vecai amerikāņu modei kādu stiprāku vārdu. Vienalga, uz kuru pusi skatījāmies — uz priekšu vai atpakaļ, pa labi vai pa kreisi — visur redzējām vienīgi Ameriku! Nekas mums neatgādināja, ka atrodamies Krievijā. Šādā noskaņojumā, it kā būtu atgriezušies mājās, pagājāmies gabaliņu, un tad — prestol1 — ilūzija izzuda vienā mirklī, kad ieraudzījām baznīcu un ormaņa pajūgu. Baznīcai bija kupols ar smailu augšgalu, bet zem resnā viduča tas strauji sašaurinājās, izveidodams tādu kā otrādi apvērstu rāceni, un kučierim bija mugurā kaut kas līdzīgs platiem apakšsvārkiem, tikai bez stīpām. Šīs parādības bija būtiski svešzemnieciskas, tāpat arī karietes, bet to jau visi tikpat zina un nav vajadzības to aprakstīt.

Šeit mums palikšana paredzama tikai vienu diennakti, kamēr kuģis uzņems ogles; pāršķirstījām ceļvežus un ar prieku uzzinājām, ka Odesā- nav nekā apskatāma; tā nu mums iegadījās jauka, ne ar ko nenoslogota brīvdiena, kad nesteidzīgi varējām paklejot un priecīgi atpūsties. Izstaigājāmies pa tirgiem un nokritizējām baismīgi brīnumaini tērptos lauciniekus no tālīnām sādžām, spriedām par iedzīvotājiem, cik tas no redzēšanas vien iespējams, un dienas nogalē saēdāmies saldējumu, cik lien. Ne visur mums gadās saldējums, tādēļ šeit mēģinājām iztrūkumu aizpildīt uz uzviju. Mājās saldējums mūs nekad nebija kārdinājis, bet tagad mēs to dievinām, kad šo Austrumzemju svelmainajā karstumā retos gadījumos pie tā tiekam.

Visā pilsētā uzgājām tikai divus pieminekļus, un tā bija īsta laime. Viens bija bronzā atliets hercoga de Rišeljē (slavenā kardināla brāļa mazdēla) tēls. Tas uzstādīts plašā, skaistā bulvārī jūras malā, un no pieminekļa pakājes uz ostu ved platas piecdesmit pēdu garas kāpnes — divsimt pakāpienu, pēc katriem divdesmit pakāpieniem plaša platforma. Grandiozas kāpnes, un cilvēki, pa gabalu noraugoties, ņirb pa tām augšup un lejup kā mazi kukainīši. Statuju un kāpnes pieminēju tādēļ, ka tām ir sava vēsture. Rišeljē nodibināja Odesu, rūpējās par to kā tēvs par bērnu, veltīja tai savu rosmīgo, gudro prātu, tālredzīgi izprata, kas jāveic pilsētas interesēs, ziedoja tai visu savu bagātību, panāca uzplaukumu, kas to vēl padarīja par vienu no Vecās pasaules dižajām pilsētām, par saviem personiskajiem līdzekļiem izbūvēja šīs kāpnes — un — ko lai saka? Cilvēki, kuru labā viņš bija tik daudz darījis, vienaldzīgi ļāva viņam reiz nokāpt pa šīm pašām kāpnēm — vientuļam, vecam, nabagam, bez otras drēbju kārtas, ko uzvilkt mugurā; bet vēlāk, kad viņš pēc vairākiem gadiem Sevastopolē, vientuļš, trūkumā pamests, nomira, tūdaļ tika sasaukta sapulce, savākti bagātīgi ziedojumi un nekavējoties viņa piemiņai uzcelts šis skaistais piemineklis, kā arī nosaukta viņa vārdā liela iela. Par to domājot, nāk prātā vārdi, ko sacīja Roberta Bērnsa māte, kad viņam bija uzcelts stalts piemineklis: «Ak, Robij, tu viņiem lūdzi maizi, bet viņi tev iedeva akmeni.»

Odesā, tāpat kā Sevastopolē, mums silti ieteica apciemot ķeizaru. Viņa majestātei jau bija nosūtīta telegramma, un viņš bija piekritis pieņemt mūs audiencē. Tā nu mēs uzvelkam enkuru un gatavojamies doties uz viņa vasaras rezidenci. Nu tikai ies vaļā priekšdarbi! Kādas svarīgas sapulces sāksies, kādas svinīgas komitejas tiks dibinātas! Kas tā būs par fraku un balto kaklautu gludināšanu! Kad domās iztēlojos visā drausmīgajā pilnībā briesmīgos pārbaudījumus, kas mums būs jāizcieš, mana kvēlā vēlēšanās pakavēties sarunā ar īstu imperatoru, jūtami saplok un gandrīz pavisam izdziest. Ko man būs iesākt ar rokām? Ko darīt ar kājām? Ko, dieva vārdā, būs darīt ar sevi visu?

## 37. NODAĻA. IMPERATORA VASARAS MĪTNE * GATAVOŠANĀS DRAUSMĪGAJAM PĀRBAUDĪJUMAM * KOMITEJA ADRESES SASTĀDĪŠANAI * PIEŅEMŠANA PIE IMPERATORA * CARA UN VIŅA ĢIMENES LOCEKĻU TĒRPI * KONCENTRĒTA VARA. *   KAROŠU SKAITĪŠANA * PIE LIELKŅAZA * BURVĪGA VILLA * BRUŅINIECISKS AUGSTMANIS * LIELKŅAZE * BROKASTIS PIE LIELKŅAZA * BADĪGAIS BEIKERU PUIKA. *  TEĀTRA KARAĻI — TĪRAIS MĀNS * BAIL KĀ NO UGUNS. * ĢENERĀLGUBERNATORA VIZĪTE UZ KUĢA * ARISTOKRĀTISKI VIESI * MINHAUZENA STĀSTI * NOSLĒGUMA CEREMONIĀLS

Enkuru Jaltā izmetām pirms dienām trim. Man šī vieta ļoti atgādina Sjerranevadu. Aizmugurē augsti, pelēki kalni, kuru nogāzes apaugušas ar priedēm, dziļu aizu sagraizītas, šur tur pret debesīm paceļas sirmas klintis — augstas un taisnas šautras, kas no kalnu virsotnes stāvu iegrimst jūrā, iezīmēdamas seno lavīnu un nogruvumu ceļu — gluži kā Sjerranevadā, it kā viena grēda būtu otras portrets.

Mazais Jaltas ciemats kā perēklītis iekļāvies amfiteātra pakājē, kurš lēzenā nogāzē sniedzas līdz kalnu kraujai un izskatās, it kā pamazām būtu noslīdējis līdz pašreizējam stāvoklim. Šajā nogāzē plešas augstmaņu parki un dārzi, un koku zaļajā lapotnē šur tur kā zieds pamirdz kāda pils. Ļoti skaista vieta.

Pie mums uz kuģa bija Savienoto Valstu konsuls no Odesas. Sapulcējāmies salonā un lūdzām viņu, lai pasaka, kā mums paglābties, un lai saka drīz. Viņš teica runu. Un jau ar pirmajiem vārdiem satrieca mūsu cerības: viņš nekad neesot piedalījies nevienā pieņemšanā galmā. (Trīs dobji vaidieni konsulam.) Bet viņš esot redzējis pieņemšanu pie Odesas ģenerālgubernatora un bieži dzirdējis stāstām par pieņemšanu Krievijas un citos galmos un domājot, ka zina, kādi pārbaudījumi mūs sagaida. (Uzspīdēja atkal mazs cerību stariņš.) Mūsu esot daudz, bet vasaras mītne maza — tikai tāda prāvāka vasarnīca; mēs, bez šaubām, tikšot pieņemti, kā vasarā parasts,— dārzā; mēs stāvēšot rindā — kungiem melna fraka, balti glazē cimdi, balti kaklauti, dāmām — gaiši zīda tērpi vai kaut kas tamlīdzīgs; noteiktajā laikā — tieši pulksten

*

divpadsmitos — mirdzošos formas tērpos ģērbtas svītas pavadībā iznāks imperators un lēnā gaitā apstaigās ierindu, vienam pamās ar galvu, citam uzbildis kādu vārdu. Tajā mirklī, kad parādīsies Viņa Majestāte, viesu sejās jāatplaukst starojošam, sajūsminātam smaidam, mīlestības, pateicības un apbrīna smaidam, un tad visiem reizē jāpaklanās — ne pazemīgi, tomēr godbijīgi, bet saglabājot pašcieņu; pēc piecpadsmit minūtēm imperators atgriezīsies savā mājā, un arī mēs varēsim cilpot atpakaļ uz mājām. Jutāmies ārkārtīgi atviegloti. Likās — nemaz nebūs tik grūti. Visā mūsu barā nebija neviena, kas neticētu, ka, mazliet pavingrinājies, varēs nostāvēt rindā, īpaši, ja tur būs arī citi stāvētāji, vai palocīties, neuzkāpis savai frakai uz astes un nenolauzdams sprandu; īsi sakot, mēs sākām ticēt, ka varēsim šajā izrādē izpildīt visu, izņemot ļoti sarežģīto smaidu. Konsuls bez tam ieminējās, ka mums vajadzētu sagatavot arī nelielu adresi imperatoram un nodot to kādam no adjutantiem, kas īstajā brīdi to pasniegs imperatoram. Tūliņ pieciem džentlmeņiem tika uzdots sagatavot adresi, bet pārējie piecdesmit, skumji smaidīdami, izklīda pa klāju — vingrināties. Nākamajās divpadsmit stundās uz kuģa valdīja aptuveni tāds noskaņojums kā bērēs, kur visi noskumuši par nelaiķa aiziešanu, tomēr priecīgi, ka viss beidzies, kur visi smaidīja ar bēdu sagrauztu sirdi.

īpaša komiteja nokāpa krastā un devās vizītē pie viņa ekselences ģenerālgubernatora, lai uzzinātu kaut ko tuvāku par mūsu likteni. Kad bijām trīs stundas nepacietībā nogaidījušies, viņi atgriezās un sacīja, ka imperators mūs pieņemšot nākamajā dienā pusdienlaikā — atsūtīšot mums pakaļ karietes un personiski noklausīšoties adresi. Lielkņazs Mihails lūdzot mūs apmeklēt ari viņa pili. Katram bija skaidri redzams, ka mums jāsaprot — Krievija jūt pret Ameriku tik sirsnīgu draudzību, ka pat privātpersonām tiek izrādīta tāda laipnība.

Noteiktajā stundā mēs nobraucām trīs jūdzes un sapulcējāmies skaistajā dārzā imperatora pils priekšā.

Nostājāmies aplī zem kokiem iepretī durvīm, jo visā mājā nebija tik lielas telpas, kur ērti varētu novietoties ap sešdesmit cilvēku, un dažas minūtes vēlāk sveicinādama un smaidīdama parādījās ķeizariskā ģimene un nostājās mūsu vidū. Līdz ar viņiem iznāca augsti impērijas ierēdņi, kas tomēr nebija tērpušies parādes uniformās. Katru laipno galvas mājienu viņa augstība pavadīja ar sirsnīgiem apsveikuma vārdiem. Atkārtošu imperatora vārdus. Tajos izpaužas raksturs — krievu raksturs, kas ir patiesi sirsnīgs. Franči ari ir laipni, tomēr tā bieži vien ir tīri oficiāla laipnība. Krievu laipnībā staro sirsnība — gan vārdos, gan izpausmē, kas liek ticēt, ka tā ir patiesa. Kā jau teicu, savus vārdus cars apvienoja ar paklanīšanos.

— Labrīt .. . Ļoti priecājos par jūsu ierašanos . . . esmu priecīgs … ārkārtīgi patīkami . . . jūtos laimīgs, uzņemot jūs savā mājā!

Visi noņēma cepures, un konsuls nolasīja viņam adresi. Viņš to pārcieta, ne aci nepamirkšķinājis, tad paņēma mūsu ne pārāk izskatīgo dokumentu un nodeva to kādam augstam virsniekam novietošanai Krievijas arhīvā, bet varbūt — krāsnī. Viņš pateicās mums par adresi un sacīja, ka ļoti priecājoties ar mums iepazīties, jo sevišķi tādēļ, ka Krievijai esot tik draudzīgas attiecības ar Savienotajām Valstīm. Ķeizariene piebilda, ka Krievijā ļoti mīlot amerikāņus un viņa cerot, ka amerikāņi pret krieviem jūtot to pašu. Vairāk runu nebija, un es šīs runas īsuma un saturīguma labad iesaku par paraugu visiem policijas priekšniekiem, kad viņi apbalvo policistus ar zelta pulksteņiem. Pēc tam ķeizariene piegāja pie dāmām un uzsāka vienkāršu (atbilstoši ķeizarienes stāvoklim) sarunu; vairāki džentlmeņi diezgan nesakarīgi sarunājās ar imperatoru; kņazi un prinči, admirāļi un galmadāmas iesaistījās nepiespiestās sarunās te ar vienu, te ar otru no mūsējiem; un, kas vēlējās, tas pagājās uz priekšu parunāties ar mazo, biklo lielkņazi Mariju, cara meitu. Viņa ir četrpadsmit gadu veca, gaišmataina, zilacaina, kautra un glīta. Visi prot runāt angliski.

Imperatoram galvā bija cepure, mugurā žakete, kājās pantaloni — viss no gluda, balta auduma — kokvilnas vai linu, nekādu rotu, ordeņu vai regāliju. Grūti iedomāties vēl neuzkrītošāku tērpu. Viņš ir gara auguma, kalsns, enerģisku seju, tomēr ļoti patīkama izskata. Nav grūti pateikt, ka viņš ir laipns, atsaucīgas dabas cilvēks. Kad viņš noņem cepuri, seja iegūst ļoti dižciltīgu izteiksmi. Viņa acīs nemana nekā no blēdīguma, ko visi mūsējie bija pamanījuši Luija Napoleona skatienā.

Ķeizariene un mazā lielkņaze bija ģērbušās vienkāršās balta fulāra (varbūt fulārzīda — īsti nesaprotu atšķirību) kleitās ar ziliem raibumi- ņiem; abu dāmu kleitām bija zila apdare, platas zilas jostas, baltas linu apkaklītes un vienkāršas muslīna lentītes pie kakla. Galvā viņām bija lēzenas salmu platmales ar zila samta rotājumu, gaiši cimdotajās rokās viņas turēja saulsargus. Lielkņazei esot bijušas kurpītes bez papēžiem. To es pats neievēroju, bet dzirdēju kādu no mūsu dāmām tā sakām. Es uz viņas kurpēm nepaskatījos. Man ļoti patika, ka viņai bija pašai savi mati, sapīti resnās bizēs uz muguras, nevis neglītais veidojums, ko dēvē par ūdenskritumu, bet tad jau ar drānu aptītu šķiņķi arī var nosaukt par ūdenskritumu. Vērodams imperatora laipno seju un maigumu viņa meitas acīs, es iedomājos, cik daudz spēka un stingrības caram vajadzētu, lai aizsūtītu noziedznieku trimdā uz Sibīrijas ledainajiem plašumiem, ja meita iestātos par šo cilvēku. Ikreiz, kad viņu skatieni sastapās, es arvien vairāk pārliecinājos, cik lielu varu šī liegā, biklā skolniecīte varētu sagrābt, ja vien gribētu. Cik daudzreiz viņa spētu valdīt pār Krievzemes patvaldnieku, kura viens vienīgs vārds nozīmē likumu septiņdesmit miljoniem cilvēku! Viņa ir tikai meitene, kādas esmu redzējis tūkstošiem, taču līdz šim neviena nebija manī izraisījusi tik vienreizēju un dzīvu interesi. Mūsu vienmuļajā dzīvē neparasti jauni pārdzīvojumi negadās bieži, bet nu man reiz bija laimējies. Šī situācija un apstākļi modināja domas un jūtas, kur nekas nebija apnicis un apbružājies. Šķita dīvaini — tik dīvaini, ka nemaz neprotu to izteikt — iedomāties, ka centrālā figūra vīriešu un sieviešu pulciņā, kas tērzēja zem kokiem, gluži kā jebkurš cilvēks, bija vīrs, kuram tikai vajag pavērt muti, un kuģi dosies vagot jūras, lokomotīves raus vilcienus pāri klajumiem, kurjeri steigsies no ciema uz ciemu, simtiem telegrāfu aiznesīs viņa vārdus pa visu impēriju, kas aizņem septīto daļu apdzīvotās zemeslodes, un neskaitāmi cilvēki celsies izpildīt viņa pavēles. Manī pamodās vāra vēlēšanās tuvāk aplūkot viņa rokas, lai redzētu, vai tās ir tādas pašas ar miesu un asinīm kā citu cilvēku rokas. Te bija cilvēks, kas spēj veikt visus šos brīnumus, un tomēr — ja gribētu, es viņu varētu notriekt no kājām. Tas šķita tik vienkārši un reizē neaptverami — tikpat neaptverami kā apgāzt kalnu vai noslaucīt no zemes virsas veselu kontinentu. Ja šis cilvēks izmežģītu potīti, telegrāfs par to aiznestu vēsti miljoniem jūdžu pāri kalniem un ielejām, pāri neapdzīvotiem tuksnešiem, pa jūras dzelmēm, un desmittūkstoš avīžu tērgātu par to; ja viņš smagi saslimtu, visas tautas to uzzinātu, pirms vēl saule būtu uzlēkusi; ja viņš nogāztos, kur stāv un būtu pagalam, puspasaules sagrīļotos no šī kritienal Es labprāt būtu nozadzis viņa svārkus, ja vien varētu to izdarīt. Ja jau reiz satieku šādu vīru, gribētos paturēt kādu nieku no viņa par piemiņu.

Ne vienreiz vien mūs pa pilīm vadājuši dažādi livrejoti sulaiņi samta biksēs un tamlīdzīgi tipi, kas par to iekasēja franku, bet, pusstundu ar mums patērzējuši, Krievijas imperators un viņa piederīgie personiski izvadāja mūs pa savu rezidenci. Viņi necik par to neprasīja. Likās pat, ka viņi to dara ar prieku.

Pusstundu pastaigājāmies pa pili, ar patiku aplūkodami bagāto, bet ļoti mājīgo iekārtu, tad cara ģimene no mums sirsnīgi atvadījās un aizgāja pārskaitīt sudraba karotes.

Bijām saņēmuši ielūgumu apmeklēt arī cara vecākā dēla, Krievijas kroņprinča pili, kas atradās turpat netālu. Paša jaunā cilvēka nebija mājās, bet kņazi, grāfienes un citi augstmaņi izvadāja mū$ pa apartamentiem, un mēs tos izstaigājām tikpat nepiespiesti un nesteidzīgi, kā bijām staigājuši pa imperatora pili; un visu laiku risinājās dzīvas sarunas.

Pulkstenis bija pāri vieniem. Paklausot jau iepriekš saņemtam ielūgumam, braucām pie lielkņaza Mihaila uz viņa jūdzi attālo rezidenci.

No imperatora pils līdz turienei braucām divdesmit minūtes. Vieta ir brīnum jauka. Skaistā pils atrodas starp vareniem vecā parka kokiem, bet pats parks — starp gleznainiem klintājiem un pakalniem; tiklab no pils, kā arī no parka paveras skats uz nemierīgo jūru. Parkā ēnainos stūrīšos ik pa gabaliņam izvietoti rupji tēsti akmens soli; parkā urdz dzidri strauti, vilina ezeriņi ar zāļainiem krastiem; caur lapotni šur tur pazib dzirkstošas strūklakas; mirdzošās ūdens strūklas ceļas augšup no vareno koku stumbros mākslīgi pierīkotiem izaugumiem; no sirmām, pelēkām klinšu radzēm lejup raugās miniatūri marmora tempļi; no gaisīgajām lapenēm paveras plašs skats uz zemi un jūru. Pils celta pēc labākajiem grieķu arhitektūras paraugiem, plaša kolonāde apjož centrālo pagalmu, kur zied reti sastopamas puķes, kas ar savu smaržu pilda visu pagalmu, bet vidū dzirkst strūklaka, vēsina karsto vasaras gaisu un varbūt perina odus, bet es gan domāju, ka ne.

Lielkņazs un viņa kņaziene iznāca no pils, un apsveicināšanās ceremonija notika tikpat nepiespiesti kā pie imperatora. Jau pēc pāris minūtēm sarunas ritēja pilnā sparā. Verandā parādījās ķeizariene un mazā lielkņazīte, un abas iejuka viesu barā. Viņas bija atbraukušas šurp ātrāk par mums. Dažas minūtes vēlāk atjāja imperators. Tas bija ļoti patīkami. Šādu uzmanību jūs prastu novērtēt, ja būtu ciemojušies pie kronētām personām un jums būtu licies, ka esat viesmīlīgajā namā uzkavējušies par ilgu, kaut gan man šķiet, ka majestātes nekautrēsies tikt no jums vaļā, ja uzskatīs, ka pietiek ciemoties.

Lielkņazs pēc vecuma ir cara trešais brālis, apmēram gadus trīsdesmit septiņus vecs, un viņam ir tik dižciltīgs izskats kā nevienam citam Krievijā. Augumā viņš ir vēl garāks par caru, smuidrs un stalts kā indiānis un iznesībā līdzīgs tiem lepnajiem bruņiniekiem, par kādiem lasām krustakaru romānos. Viņš izskatās pēc viena no tiem augstsirdīgajiem puišiem, kas viens divi ielidinās ienaidnieku upē, bet tūliņ pats ielēks tam pakaļ un, riskējot ar dzīvību, izzvejos šo ārā. Spriežot pēc nostāstiem, viņš ir drosmīgs un labestīgs. Jādomā, viņš ļoti vēlējās pierādīt, ka amerikāņi Krievijas valdnieku pilīs ir gaidīti viesi, jo bija atjājis uz Jaltu un pats pavadīja mūsu karavānu uz imperatora pili, bez tam bija izsūtījis pa priekšu savus adjutantus, lai mums ceļā negadītos nekādi šķēršļi, piedāvāja palīdzību, ja mums tā būtu vajadzīga. Pa ceļam mēs pret viņu izturējāmies visai familiāri, jo nezinājām taču, kas viņš ir. Tagad atpazinām viņu un pratām novērtēt laipnību, kādu mums droši vien nebūtu parādījis neviens lielkņazs vai hercogs visā pasaulē. Viņam netrūkst kalpotāju, ko būtu varējis atsūtīt, bet viņš, raugi, ieradās pats.

Lielkņazs bija ģērbies skaistā, spilgtā kazaku formas tērpā. Lielkņa- zei mugurā bija balta alpaka kleita ar melnu mežģīņu rotājumu un galvā maza pelēka cepurīte ar tādu pašu pelēku spalvu. Viņa ir jauna, visai glīta, vienkārša, nepretencioza un apburoši laipna.

Vispirms mēs izstaigājām pili, tad augstdzimušie mūs pavadīja pa visu teritoriju un pēdīgi apmēram pustrijos atveda atpakaļ uz pili brokastīs. Viņi tās dēvē par brokastīm, mēs tās sauktu par auksto uzkodu azaidu. Pasniedza divējus vīnus, tēju, maizi, sieru un aukstus ga|as ēdienus. Galdi bija klāti lielajā viesu pieņemšanas istabā un verandās, visur, kur vien varēja ērti novietoties; viss notika bez jebkādām ceremonijām. Gandrīz kā piknikā. Es biju priekšlaikus dzirdējis, ka mūs cienāšot ar brokastīm, bet Blihers bija pārliecināts, ka to ķeizariskajām majestātēm ieteicis Beikeru puika. Diezin vai, kaut gan no viņa to varētu sagaidīt. Šā Beikera juniora dēj mēs uz kuģa visi dzīvojam pastāvīgos bada draudos. Viņš nemitīgi ir izsalcis. Stāsta, ka viņš apstaigājot kajītes, kad pasažieri izgājuši, un notiesājot visas ziepes. Stāsta arī, ka viņš ēdot pakulas. Viņš esot spējīgs starp ēdienreizēm apēst itin visu, ko tikai var dabūt rokā, bet vislabprātāk pakulas. Viņš, protams, nevēlas pakulas pusdienās, bet patērē tās azaidā vai brīvos brīžos. Ar viņu nav patīkami sarunāties, jo elpai ir nelāga smaka un zobi apķepuši ar darvu. Var jau būt, ka Beikeru puika ir pieprasījis brokastis, bet man gan liekas, ka tomēr ne. Viss noritēja gludi. Mūsu dižciltīgais namatēvs apstaigāja visus viesus, palīdzēja iznīcināt cienastu un ritināt sarunu pavedienu, lielkņaze rūpējās par verandā sēdētājiem un tiem, kas paēduši cēlās no galda viesistabā.

Lielkņazes tēja bija brīnum garda. Pie tējas piedāvāja citronu un vēsinātu pienu. Citrons ir labāks. Šī tēja vesta pa sauszemi no Ķīnas. Transports pa jūru tējai ir kaitīgs.

Kad pienāca laiks doties projām, mēs atvadījāmies no saviem augstajiem namatēviem, un viņi, laimīgi un apmierināti, atgriezās apartamentos pārskaitīt savas karotes.

Gandrīz pusi dienas bijām pavadījuši ķeizarisku personu mājās un visu laiku jutušies tik patīkami un nepiespiesti, it kā būtu paši uz sava kuģa. Un es biju iedomājies, ka jebkura imperatora pilī nevarētu justies labāk kā Ābrahama klēpī. Biju iedomājies, ka imperatori ir briesmīgi ļaudis. Domāju, ka viņi nekā cita nedara, kā ar vareniem kroņiem galvā, uzvilkuši sarkanus rītasvārkus, kas vietvietām apšūti ar vilnas kušķīšiem, sēž tronī un drūmi blenž uz saviem kalpiem un publiku parterā, un starplaikos piespriež nāvessodu hercogiem un hercogienem. Taču, ja palaimējas iekļūt aiz kulisēm un redzēt viņus mājas apstākļos pie pašu pavarda, viņi kļūst itin līdzīgi jebkuram parastam mirstīgajam. Tad uz viņiem paskatīties ir daudz tīkamāk nekā grandiozās parādēs. Mājās viņiem ģērbties un uzvesties kā visiem cilvēkiem šķiet tikpat dabiski kā mums iebāzt kabatā drauga zīmuli, kad esam beiguši to lietot. Pēc šīs dienas es vairs nekad nespēšu ticēt vizuļainajiem karaļiem uz skatuves. Tas būs smags zaudējums. Man viņi allaž traki patika. Turpmāk es skumji novērsīšos un sacīšu:

— Nekā … tas nav no tiem karaļiem, kādus es pazīstu.

Kad viņi, uzlikuši dārgakmeņiem rotātus kroņus, greznum greznās drānās drasēs pa skatuvi, es būšu spiests paskaidrot, ka visi tie imperatori, kurus es personiski pazīstu, valkā pavisam vienkāršas drēbes un nedrasē. Un, kad viņi uznāks uz skatuves milzīgā miesassargu — bruņucepurēs un krūšubruņās ietērptu statistu — pavadībā, izjutīšu par pienākumu informēt nezinātājus, ka neviena kronēta persona no manu paziņu vidus necieš zaldātus ne savā mājā, ne savā tuvumā.

Kāds varbūt iedomāsies, ka mūsu grupa vizītēs uzkavējās pārāk ilgi vai kaut kā citādi uzvedās nepiedienīgi. Nekā tamlīdzīga. Visi juta, ka pilda izcili atbildīgu uzdevumu — pārstāv Amerikas tautu, ne valdību, un tādē| pūlējās, cik spēja, lai šo uzdevumu veiktu godam.

Cara ģimene, -bez šaubām, arī saprata, ka, sirsnīgi uzņemot mūs, tā savu attieksmi pret amerikāņu tautu var pārādīt daudz labāk, nekā apberot ar laipnību veselu vadu pilnvarotu ministru; tādēļ tā šim notikumam piešķīra pienācīgu nozīmi kā daždien labas gribas un draudzības izpausmei pret visu valsti. Mēs izrādīto laipnību, protams, pieņēmām kā šādi domātu uzmanību, kas nav veltīta mums personiski. Negribu noliegt, ka jutām arī personisku lepnumu, kad tikām pieņemti kā nācijas pārstāvji; par to, ka izjutām lepnumu par sirsnību, kas valdīja šajā pieņemšanā, nav ne mazāko šaubu.

Savam dzejniekam aizliedzām vērt vaļā muti jau kopš tā brīža, kad izmetām enkuru. Kad kļuva zināms, ka mēs dosimies vizītē pie Krievijas imperatora, viņa daiļrades avots divdesmit četras stundas paloja bez mitas. Mūsu sākotnējais izbīlis par to, ko iesāksim paši ar sevi, pēkšņi nobālēja salīdzinājumā ar bailēm par to, ko iesāksim ar savu dzejnieku. Beidzot problēma tika atrisināta. Viņam piedāvāja izvēli — vai nu zvērēt pie visa, kas svēts, ka viņš nedeklamēs nevienu dzejas rindu, kamēr atradīsies cara teritorijā, vai arī paliks stingrā apsardzībā uz kuģa līdz tam brīdim, kamēr atkal būsim nokļuvuši atpakaļ Konstantinopolē drošībā. Viņš ilgi cīnījās ar šo dilemmu, līdz beidzot tomēr padevās. Jutāmies ļoti atviegloti. Varbūt kāds mežonīgs lasītājs vēlas iepazīties ar viņa stila ziediņiem. Ar šo epitetu negribu nevienu apvainot, bet uzruna «laipnais lasītājs» jau ir tik nolietota, ka pārmaiņa būs patīkams atsvaidzinājums.

Vadi, glāb un sargā, un neaizmirsti, Tētīt,

Ar ēdienu un dzērienu mūs svētīt

Ceļā grūtajā uz Jeruzalemi!

Cilvēks lemj un prāto, un tā jau būt tam būs,

Bet laiks nevienu nesaudzē — ne citus, ne ar' mūs.

Jūra visu dienu bija neierasti vētraina. Tomēr mēs laiku pavadījām jautri. Sanāca visai daudz ciemiņu. Ieradās ģenerālgubernators, un mēs viņu sagaidījām ar deviņiem lielgabala salūtiem. Viņš atbrauca ar visu ģimeni. Ievēroju, ka pa viņa ceļu visā garumā no laivu piestātnes līdz karietei tika nostiepts paklājs, kaut gan biju redzējis viņu nākam šurp pa neapklātu zemi, kad viņš nenāca oficiālā vizītē. Iedomājos, ka varbūt viņš gadījumam par godu nospodrinājis zābakus ar kādu īpaši spožu zābakziedi un gribēja to pietaupīt, bet tuvākā apskatē konstatēju, ka zābaki nemaz nav spožāki kā citkārt. Var jau būt, ka iepriekšējā reizē viņš paklāju gluži vienkārši bija piemirsis, jo līdzi viņam tā nebija. Viņš bija ļoti jauks vecs džentlmenis, mums visiem viņš ļoti patika, īpaši Bliheram. Kad viņš atvadījās, Blihers uzaicināja viņu atnākt vēl kādreiz un katrā ziņā paķert līdzi ari paklāju.

Uz kuģa mūs apciemoja arī kņazs Dolgorukijs un viens vai divi lieladmirāļi, ar kuriem vakar iepazināmies pieņemšanā. Es sākumā izturējos pret viņiem pavēsi, jo, pabijis vizītē pie imperatora, negribēju pārāk tuvu ielaisties ar ļaudīm, kurus pazīstu tikai vārda pēc un kuru morālās īpašības un stāvoklis sabiedrībā man nav skaidri zināms. Tādēļ nolēmu sākumā būt atturīgs. «Kņazi, grāfi un lieladmirāļi,» es sev sacīju, «tas viss ir ļoti jauki, bet tie nav imperatori, un, izvēloties paziņas, piesardzība nekad nenāk par ļaunu.»

Ieradās arī barons Vrangels. Viņš kādu laiku bija Krievijas sūtnis Vašingtonā. Pastāstīju viņam par savu tēvoci, kas pērn iekrita šahtā un pārlūza vidū pušu. Tie bija salti meli, bet es nevarēju pieļaut, lai kurš katrs mani pārspēj ar saviem apbrīnojamiem piedzīvojumiem tādēļ vien, ka man trūkst izdomas. Barons ir ļoti patīkams cilvēks un baudot imperatora cieņu un pilnīgu uzticību.

Kopā ar pārējiem mūs apciemoja ari barons Ungerns-Šternbergs, skaļš, bravurīgs, vecs augstmanis. Viņš ir darbīgs un uzņēmīgs vīrs — īsts sava laikmeta cilvēks. Viņš ir Krievijas dzelzceļu galvenais direktors — tāds kā dzelzceļu karalis. Pateicoties viņa uzņēmībai, Krievija šai ziņā strauji progresē, Amerikā viņš bijis bieži. Barons stāsta, ka ar lieliskiem panākumiem sācis par darba spēku izmantot cietumniekus. Viņš apgalvo, ka cietumnieki strādājot labi, esot klusi un mierīgi. Viņš piebilda, ka patlaban uz dzelzceļiem nodarbinot desmit tūkstošus ieslodzīto. Es to pieņēmu kā jaunu izaicinājumu manai atjautībai. Biju gatavs pakalpot. Sacīju, ka mēs Amerikā dzelzceļa būvē nodarbinām astoņdesmit tūkstošus ieslodzīto, turklāt tikai tādus, kam piespriests nāvessods par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Tas viņu piespieda apklust.

Vēl pie mums ciemojās ģenerālis Totlēbens (slavenais Sevastopoles aizstāvis aplenkuma laikā), daudzi zemāki armijas un flotes virsnieki un prāvs skaits neoficiālu personu — krievu dāmas un kungi. Protams, tika sarīkotas brokastis ar šampanieti; cilvēku upuru nebija. Dzirkstīja tosti un joki, runas netika teiktas, izņemot — ar ģenerālgubernatora starpniecību — pateicību imperatoram un lielkņazam par mūsu viesmīlīgo uzņemšanu un ģenerālgubernatora atbildi, kurš cara vārdā pateicās par šo runu utt., utt.

## 38. NODAĻA. ATGRIEŠANĀS KONSTANTINOPOLĒ * DODAMIES UZ ĀZIJU * MATROŽU BURLESKA PAR VIZĪTI PIE IMPERATORA * SENĀ SMIRNA * MĀNĪGĀS VALODAS PAR AUSTRUMU GREZNĪBU * BĪBELES «DZĪVĪBAS KRONIS» * VISZINOŠO SVĒTCEĻNIEKU PRAVIETOJUMS * LAIPNAS ARMĒŅU MEITENES * JAUKAS ATMIŅAS * «KAMIEĻI NĀK, HA, HA!»

Atgriezāmies Konstantinopolē un, pavadījuši pāris dienu nogurdinošā staigāšanā pa pilsētu, izbraukājušies kaīkos uz Zelta Ragu, devāmies tālāk. Izbraucām cauri Marmora jūrai un Dardaneļiem, un tad tuvojāmies jaunai — vismaz mums jaunai — zemei — Āzijai. Līdz šim bijām ar to pazīstami tikai iztālēm — izklaides ekskursijās uz Skutari un apkārtni.

Izbraucām starp Lemnu un Mitileni, ko redzējām tāpat, kā tikām redzējuši Elbu un Baleāru salas — neskaidrus, tālus, dūmakā tītus siluetus — it kā divus miglā guļošus vaļus. Tad pagriezāmies uz dienvidiem un sākām ceļvežos «studēt» slaveno Smirnu.

Bet matroži kuģa priekšgalā augām dienām un naktīm uzjautrinājās, inscenēdami burlesku par mūsu viesošanos pie imperatora. Mūsu adrese caram sākās šādi:

Mēs esam saujiņa privātu Amerikas pilsoņu, kas ceļo vienkārši paši sava prieka labad, bez pretenzijām, kā piederas cilvēkiem, kas neieņem oficiālus posteņus, un tādēļ mums nav cita aizbildinājuma par ierašanos pie Jūsu Majestātes kā vienīgi vēlēšanās izteikt pateicību tās valsts valdniekam, kura, gan pēc labvēļu, gan ļauna vēlētāju liecībām, vienmēr bijusi draudzīga tai zemei, kuru mēs tik karsti mīlam.

Trešais pavāra palīgs, uzlicis galvā spožu misiņa bļodu, karaliski ietinies ar tauku un kafijas traipiem izraibinātā galdautā un turēdams rokā scepteri, kas gaužām aizdomīgi atgādināja mīklas veltni, aizdra- sēja pa vecu, izmīdītu paklāju un uzsvempās uz enkura vinčas, varonīgi nelikdamies ne zinis par ūdens šļakatām; viņa ar darvu nojaukušies, vējos ārdētie kambarkungi, kņazi un admirāļi sastājās viņam visapkārt, izgreznojušies, cik nu tas ar brezenta gabaliem un buraudekla skrandām iespējams. Tad no sardzes brīvie matroži, uz ātru roku sameistarojuši kaut ko līdzīgu «ūdenskritumiem» un krinolīniem, frakas un glazē cimdus, tādējādi pārvērzdamies atbaidošās dāmās un lamzīgos svētceļniekos, svinīgi tuvojās pa trapu un, zemu klanīdamies, vaibstījās tik sarežģītos smaidos, ar kādiem varētu novest kapā jebkuru monarhu. Tad viltus konsuls — līdz ausīm nošķiedies klāja matrozis — izvilka nospeķotu papīra drisku un ar redzamu piepūli sāka lasīt:

«Viņa ķeizariskajai Majestātei Aleksandram II, Krievijas imperatoram:

Mēs esam saujiņa privātu Amerikas pilsoņu, kas ceļo vienkārši sava prieka labad — bez pretenzijām, kā piederas cilvēkiem, kas neieņem oficiālus posteņus — un tādēļ mums nav cita aizbildinājuma par ierašanos pie Jūsu Majestātes —

Imperators:— Kāda velna pēc tad esat nākuši?

— … kā vienīgi vēlēšanās izteikt pateicību tās valsts valdniekam . ..

Imperators:— Ejiet ratā ar savu adresi! Nolasiet to policijai. Kambarkungs, aizvediet šitos ļautiņus pie mana brāļa lielkņaza, lai viņš tos pamatīgi pabaro. A<ļieuy ! Esmu laimīgs… esmu pateicīgs… un priecīgs … un man tas līdz kaklam. Adieu, Adieu! Vācieties! Lai pils galvenais mantzinis pārbauda, vai visi vērtīgākie priekšmeti vēl ir pie vietas.»

Ar to izrāde beidzās, bet, tikko nomainījās sardze, tā atsākās no jauna, ikreiz ar jaunu izdomu un vēl stiprākiem vārdiem.

No rīta līdz vakaram mums ausīs skanēja izvilkumi no visiem apnikušās adreses. Saulē apsviluši matroži kāpa lejā no fokmasta augšējās platformas, rāmi deklarēdami, ka esot «saujiņa privātu Amerikas pilsoņu, kas ceļo vienkārši paši sava prieka labad, bez pretenzijām utt., ogļu piebērēji kāpa lejā kuģa dzīlēs, aizbildinādami savus melnos ģīmjus un necilo ietērpu ar norādījumu, ka viņi ir «saujiņa privātu pilsoņu . . . kas ceļo sava prieka labad» utt., un, kad pusnaktī uz kuģa atskanēja sauciens: «ASTOŅI ZVANI! KREISA BORTA SARDZEI — CELTIES!», kreisā borta sardzes matroži žāvādamies un staipīdamies iznāca uz klāja un deva vaļā nemirstīgo teicamo: «Tieši tā, ser! Mēs esam saujiņa privātu Amerikas pilsoņu, kas ceļo vienkārši paši sava prieka labad, bez pretenzijām, kā piederas cilvēkiem, kas neieņem oficiālus posteņus.»

Tā kā es biju komitejas sastāvā un biju palīdzējis adresi sacerēt, šīs zobgalības mani dziļi aizskāra. Un ikreiz, kad dzirdēju kādu matrozi paziņojam, ka viņš ir saujiņa Amerikas pilsoņu, kas ceļo pats sava prieka labad, es no sirds vēlējos, kaut viņš pakluptu un pārveltos pār bortu un saujiņa kļūtu par vienu subjektu mazāka. Nekad mūžā neviena frāze man nav likusies tik nīstama kā šis pirmais teikums adresē Krievijas imperatoram, kad tas atskanēja no mūsu matrožu mutes.

Jūras osta Smirna, kur īsteni sākās mūsu iepazīšanās ar Āziju, ir simt trīsdesmit tūkstoš cilvēku biezi apdzīvota pilsēta, kurai, tāpat kā

1 Ardievu! (Fr.)

Konstantinopolei, nav priekšpilsētu. Pilsētas nomales ir tikpat pārapdzīvotas kā centrs, un tad mājas piepeši izbeidzas, un sākas tukšs klajums. Smirna ir gluži tāda pati kā visas Austrumu pilsētas. Tas nozīmē, ka musulmaņu mājas ir smagnējas, tumšas, bez ērtībām — kā kapi; ieliņas līkas un greizas, bruģis rupjš un nelīdzens, tās ir šauras kā virtuves kāpnes; šīs ielas gājēju neglābjami aizved pavisam uz cjtu pusi, nekad turp, kur viņš vēlas nokļūt, un galu galā izved pavisam negaidītā vietā; tirdzniecība noris galvenokārt lielos, apjumtos bazāros, kas sadalīti šūnās kā medus kāres, neskaitāmie veikaliņi pielipuši cits pie cita un nav lielāki par skapi; visu šo stropu sagraiza labirints ar ejām, kas ir pietiekami platas, lai pa tām varētu iziet ar nastām apkrauts ēzelis, turklāt tās labi aprēķinātas sajaukt nezinātājam galvu, lai tas neglābjami apmaldītos; visur netīrība, visur blusas, visur slaistās izkāmējuši, līdz izmisumam skumji suņi; visās ejās drūzmējas cilvēki; kurp vien acis pavēršas, tās sastopas ar ekstravagantu tērpu maskarādi; darbnīcu durvis līdz galam vaļā, amatnieks kā uz delnas; ausīs griežas nemitīgi trokšņi, taču visiem pāri skan muedzinu klaigas no augstajiem minaretiem, aicinot ticīgos klaidoņus uz lūgšanu namu; bet pārāks par saucēja balsi, pārāks par visu, reiz izjusts un visu mūžu neaizmirstams, ir musulmaņu dažādo smirdoņu konglomerāts, salīdzinājumā ar kuru pat ķīniešu kvartāla smakas ir tīkamas kā teļa cepeša smarža Pazudušā dēla nāsīm. Tāda ir Austrumu greznība, tāds ir Austrumu spožumsl Diendienā mēs par to lasām; bet izprotam vienīgi tad, kad esam to redzējuši. Smirna ir ļoti sena pilsēta. Tās vārds vairākkārt sastopams Bībelē, daži Kristus mācekļi to ir apmeklējuši, un šeit atrodas viena no septiņām apokaliptiskajām baznīcām, kas minētas Jāņa parādīšanās grāmatā un simbolizētas kā lukturi, un tur izteikts zināms solījums, ka Smirna iemantos «to dzīvības kroni», gan tikai izpildot vienu noteikumu — jābūt «uzticīgai līdz nāvei». Smirna nepalika diezin cik ilgi uzticīga, tomēr atbraukušie svētceļnieki domā, ka tā tikai mazdruscītiņ sagrēkojusies, un ir pārliecināti, ka Smirna izglābusi savu «dzīvības kroni» un valkā to vēl šobaltdien, jo ir liela, darbīga pilsēta ar plašu tirdzniecību, turpretī visas citas pilsētas, kur atrodas pārējās sešas baznīcas un kurām nebija apsolīts dzīvības kronis, pazudušas no zemes virsas. Ja skatās no komerciālā aspekta, tad Smirnai patiesi pieder dzīvības kronis. Astoņpadsmit gadsimtos tai klājies visai raibi, to pārvaldījuši dažādu ticību valdnieki; taču, cik mums zināms, nav bijis tāda perioda (izņemot tos laika sprīžus, kad pilsēta vispār nebija apdzīvota), kad šeit nebūtu saglabājusies kaut neliela kristiešu draudze —«uzticīga līdz nāvei». Smirnas baznīca ir vienīgā, kam Parādīšanās grāmatā nav izteikti draudi, vienīgā, kas saglabājusies.

Efesu, kas atrodas četrdesmit jūdžu no šejienes un kur arī stāvēja viena no septiņām baznīcām, piemeklēja citāds liktenis. No Efesas lukturis aizvākts. Tā gaisma izdzēsta. Svētceļnieki, kas allaž gatavi saskatīt pravietojumus pat tur, kur bieži vien to nemaz nav, apmierināti un gandarīti apgalvo, ka Efesā piepildījies pareģojums. Taču Bībelē ne ar vārdu tieši nav norādīts solījums iznīcināt pilsētu. Tur teikts:

Tad nu piemini, no kurienes tu esi atkritis, un atgriezies un dari tos

pirmos darbus; bet, ja ne, tad es pie tevim nākšu drīz un nostumšu tavu

lukturi no viņa vietas, ja tu neatgriezīsies.

Tas ir viss; pārējie panti Efesu ļoti cildina.- Draudi mīkstināti ar nosacījumiem. Nekur vēsturē nav pierādīts, ka Efesa nebūtu atgriezusies. Bet mūsdienu skoloto praviešu nežēlīgākais paradums ir uzstilpēt pravietojuma drānas mugurā tam, kam tās nemaz nav domātas. To viņi dara, nerēķinoties ne ar acīmredzamiem faktiem, ne ar loģiku. Tam par pierādījumu noder abi nule minētie piemēri. Svēto rakstu «pareģojumi» skaidri attiecas uz «Efesas un Smirnas baznīcām» utt., bet svētceļnieki stūrgalvīgi atvedina tos uz pilsētām. Neba Smirnas pilsētai un tās komercijai tiek piesolīts dzīvības kronis, bet gan saujiņai kristiešu, kas personificē tās «baznīcu». Ja viņi būtu bijuši «uzticīgi līdz nāvei», viņiem kronis jau būtu rokā, bet nekāda uzticība, pat kombinācijā ar tirgotāju blēdībām nespētu pilsētu apbalvot ar pravietojumā apsolīto dārgumu. Bībeles patētiskā valoda runā par dzīvības kroni, kura mirdzums saulē neapdzisīs mūžīgi mūžam, nevis par viendienīša mūžu, kāds lemts cilvēka roku celtai pilsētai, kura sabrūk pīšļos līdz ar saviem cēlājiem un tiks aizmirsta pat tajos nedaudzajos gadsimtos, kas mūsu pasaulei atvēlēti no šūpuļa līdz kapam.

Mode tulkot pareģojumu piepildīšanos, kur pats pareģojums sastāv no nosacījuma «ja», ir tīrais absurds. Pieņemsim, ka pēc tūkstoš gadiem seklajā Smirnas ostā būs izveidojies malārijas purvs vai pilsēta aizies bojā kādā citā veidā; pieņemsim vēl, ka šajā pašā laikposmā purvs, kas tagad plešas pār kādreiz slaveno Efesas ostu un ir pārvērtis kādreiz ziedošo pilsētu par neapdzīvojamu tuksnesi, nosusēs un kļūs par cietu pamatu; pieņemsim, ka viss ies savu dabisko gaitu: Smirna pārvērtīsies par nožēlojamām drupām, bet Efesa tiks uzcelta no jauna. Ko tad pareģojumu tulkotāji teiks? Viņi itin mierīgi pārlēks pāri mūsu laikmetam un sacīs: «Smirna nebija uzticīga līdz nāvei, tāpēc dzīvības kronis tai atņemts. Efesa atgriezās, un, raugi: tās lukturis netika aizstumts. Skatieties uz pierādījumieml Cik pravietojums brīnumaini piepildījies!»

Smirna sešas reizes bija. nopostīta līdz pamatiem. Ja «dzīvības kronis» tai būtu kalpojis par apdrošināšanas polisi, tā jau pēc pirmās nopostīšanas būtu varējusi iekasēt apdrošinājumu. Bet tā joprojām kroni patur tādēļ, ka neprecīza valoda tai piešķīrusi tiesības uz to, kas īstenībā tai nepienākas. Jādomā, ka visas sešas reizes uzgadījās kāds apmāts pravietojumu tulks, kas, Smirnai un smirniešiem par dusmām un nepatikšanu, paziņoja: «Patiesi, skatieties, kā piepildās pravietojums! Smirna nebija uzticīga līdz nāvei, tālabad, lūk, dzīvības kronis tai nokritis no galvas. Jā, gan, redziet, kā notiek brīnumu lietas!»

Šādi piemēri ļauni ietekmē cilvēku prātus. Tie rosina ar vieglu mēli necienīgi runāt par svētiem tematiem. Biezpauraini Bībeles tulki, aprobežoti mācītāji un skolotāji nodara reliģijai lielāku postu, nekā saprātīgi garīdznieki spēj izlabot, lai pūlētos kā pūlēdamies. Nav jēdzīgi turēt dzīvības kroni pār pilsētu, kas sešas reizes līdz pamatiem sagrauta. Bet tie gudreļi, kas sagroza pravietojumu tā, ka šī pati pilsēta nolemta bojāejai un pazušanai, nerīkojas prātīgāk, jo, viņiem par tīro bēdu, Smirna patlaban piedzīvo spēcīgu uzplaukumu. Viņu prātuļo- šana tikai lej ūdeni uz neticības dzirnavām.

Lielu daļu pilsētas pilnīgi pārvalda turki; ebreji dzīvo savā kvartālā, franki — savā un armēņi — savā. Armēņi, protams, ir kristieši. Viņu mājas ir lielas, tīras, skaisti izbruģētas ar melnbaltām marmora flīzēm, daudzām ir četrstūrains iekšējais pagalms ar burvīgu puķu dārzu un dzirkstošu strūklaku; visas mājas durvis veras uz šo dārzu. Plašs vestibils ved uz parādes durvīm, pie kurām sievietes nOsēž dienas lielāko daļu. Tur viņas, apvilkušas skaistas drānas, stāv arī vakara vēsumā. Visas ir patīkama izskata, turklāt ļoti kārtīgas un tīras, it kā būtu no kārbas izceltas. Dažas, es teiktu — daudzas, jaunās dāmas, ir ļoti skaistas; caurmērā tās — lai man tiek piedoti šie nodevīgie vārdi — ir pat mazliet daiļākas par amerikāņu meitenēm. Viņas ir visai sabiedriskas un atbild ar smaidu, ja svešinieks tām uzsmaida, atbild ar galvas mājienu uz paklanīšanos un runā, ja tiek uzrunātas. Iepazīstināšana nav nepieciešama. Uzsākt sarunu un stundu notērzēt ar skaistu meiteni, ko redzat pirmo reizi, ir ļoti patīkami. Es neprotu citu kā vienīgi angļu valodu, un meitene runāja tikai grieķu, armēņu vai kādā citā barbaru mēlē, bet mēs sapratāmies lieliski. Manuprāt, šādos gadījumos fakts, ka nespējat viens otra vārdus saprast, nav nekāds traucēklis. Krievu pilsētā Jaltā es veselu stundu no vietas dejoju kādu dīvainu deju, par kuru līdz tam nekā nebiju dzirdējis, dejoju ar ļoti skaistu meiteni, mēs dedzīgi sarunājāmies, no sirds izsmējāmies, un neviens no mums nesaprata, par ko otrs runā. Bet bija brīnišķīgi. Dejoja divdesmit cilvēku pulks, deja bija ļoti dzīva un sarežģīta. Tā bija pietiekami sarežģīta bez manas piedalīšanās, es to sarežģīju vēl vairāk. Šad tad iestarpināju kādu figūru, par kuru krievi varen brīnījās. Es vēl joprojām domāju par to meiteni. Uzrakstīju viņai vēstuli, bet nevaru to nosūtīt, io viņai ir ļoti grūts krievu vārds, kas sastāv no deviņiem balsieniem, un mūsu alfabētā tādam nepietiek burtu. Neesmu tik drosmīgs, lai nomodā mēģinātu to izrunāt, bet naktī sapņos cenšos to izdarīt un no rīta pamostos ar izmežģītu žokli. Pamazām izdilstu. Esmu sācis izlaist maltītes. Viņas mīļais vārds mani vajā pat sapņos. Ikreiz, kad tas man slīd pār lūpām, kāda zobu drumsla aizlido līdzi. Tad žokļi krampjaini sakļaujas, un pēdējie balsieni paliek mutē, bet — tie patiesi ir gardi.

Braucot cauri Dardaneļiem, mēs tālskatī varējām krastā saredzēt kamieļu karavānas, taču tuvāk tādu karavānu dabūjām aplūkot tikai tad, kad nokļuvām Smirnā. Šie kamieļi ir daudz lielāki par tiem kaulukambariem, kādus redzam zvērnīcās. Smagām nastām apkrautie kamieļi, pa divpadsmit karavānā, soļo pa šaurajām ieliņām cits aiz cita, bet tiem pa priekšu uz ēzelīša jāj vai nu nēģeris košā turku apģērbā, vai arābs; līdzās lielajiem dzīvniekiem tie savā niecībā gandrīz vai pazūd. Kamieļu karavāna, kas apkrauta ar arābu garšvielām un Persijas dārgo zīda audumu saiņiem, soļo pa bazāra šaurajām ieliņām, kurām gar abām malām ņudz nesēji ar savām nastām, naudas mijēji, lukturu pārdevēji, stikla trauku tirgoņi, krustiski saliktām kājām, nargili pīpēdami, sēž ,turki, ņirb fantastiskos austrumnieku tērpos ģērbušies ļaudis — tie ir īstie Austrumi. Tā ir pilnīga aina, kur netrūkst nekā. Tā aizved jūs atpakaļ tālajā bērnībā, no jauna liek sapņot par Tūkstots un vienas nakts brīnumiem; jūsu biedri ir prinči, jūsu valdnieks — kalifs Aruns al Rašids un jūsu kalpi — drausmīgie milži un džini, kas ierodas ar dūmiem, zibeni un pērkonu un aizejot saceļ negantu vētru!

## 39. NODAĻA. SMIRNAS LAUVAS * MOCEKLIS POLIKARPS * SEPTIŅAS BAZNĪCAS * SEŠU SMIRNU DRUPAS * MISTISKAIS AUSTERU SLĀNIS * AUSTERES MEKLĒ SKAISTUS DABASSKATUS * ŠEJIENES «MILLERISTI» * DZELZCEĻŠ NEPARASTĀ APKĀRTNE

Kad apvaicājāmies, uzzinājām, ka ievērojamākais, kas Smirnā apskatāms, esot senās citadeles drupas ar abiem pussabrukušajiem torņiem, kas noraugās uz pilsētu no augsta kalna pilsētas pievārtē — no svētajos rakstos pieminētā Pagūs kalna; pēc tam aplūkojama vieta, kur kristīgās ēras pirmajā gadsimtā stāvēja viena no septiņām apokalipsē minētajām baznīcām; un vispēdīgi mocekļa — Sv. Polikarpa kaps. Polikarps mira mocekļa nāvē par savu ticību pirms apmēram astoņpadsmit gadsimtiem.

Nolīgām ēzelīšus un devāmies ceļā. Apskatījām Polikarpa kapu un steidzāmies tālāk.

Nākamā vieta sarakstā bija «Septiņas baznīcas», kā šeit saīsinot mēdz teikt. Pusotras stundas nomocījušies svelmainajā saulē, nokļuvām tur un apmeklējām mazu grieķu baznīciņu, kas uzcelta tai vietā, kur esot atradusies senā, pirmējā baznīca; samaksājām kādu nieku, un svētais baznīckalps iedeva mums katram tievu vaska svecīti piemiņai. Es savējo ieliku platmalē, saule to izkausēja, un tauki notecēja man gar pakausi un kaklu; piemiņai man palikusi vienīgi dakts, un tā pati ir gaužām nožēlojama un sačokurojusies.

Mēs daži sākām, cik nu labi pratām, pierādīt, ka Bībelē pieminētā «baznīca» nozīmē kristiešu draudzi, nevis celtni; Bībelē, lūk, teikts, ka tie bijuši ļoti nabadzīgi — tik nabadzīgi un, manuprāt, arī tik spēcīgi vajāti (piemēram, moceklis Polikarps), ka, pirmkārt, viņi nemaz nebūtu spējuši uzcelt tādu ēku, otrkārt, nebūtu uzdrošinājušies to atklāti darīt; un, ja nu viņiem tiešām būtu bijis atļauts celt baznīcu, tad katram saprātīgam cilvēkam skaidrs, ka viņi būtu to cēluši kaut kur pilsētas tuvumā. Taču pasažieru vecākā paaudze mūs apstrīdēja un mūsu pierādījumus nepieņēma. Par to viņi nesodīti nepalika. Nedaudz vēlāk viņi uzzināja, ka ir maldināti un nav atraduši pareizo ceļu; izrādījās, ka vieta, kur, pēc vispārēja pieņēmuma, stāvējusi baznīca, ir pašā pilsētā.

Jājot pa pilsētu, varējām redzēt, kas atlicis no sešām kādreizējām Smirnām, kuras bija vai nu nodegušas, vai sagrautas zemestrīcēs. Kalnos un klintīs vietvietām ir plaisas, izrakumos atklātas mūra ēku paliekas, kas tur nogulējušas gadsimtiem ilgi, un mūsdienu Smirnas nožēlojamajās mājelēs un mūra žogos, kam jājam garām, ielāpīti balti plankumi — salūzušas marmora kolonnas, kapiteļi un skulptūru lauzas, kas senās dienās rotāja greznās mājas pilsētas ziedu laikos.

Ceļš uz citadeli kalnā ir gaužām stāvs, un mēs virzījāmies uz priekšu ļoti pamazām. Toties te bija daudz interesanta, ko redzēt. Vienā vietā, piecsimt pēdu virs jūras līmeņa, ceļš ved gar vertikālu krastmalas klintāju, un kailajā nogruvē gar ceļa ārējo malu atklājas trīs austeru vāku dzīslas, gluži kā kvarca dzīslas, kas redzamas ceļmalas klinšu nogruvēs Nevadā un Montānā. Dzīslas ir apmēram astoņdesmit collu platas, atrodas divu trīs pēdu atstatumā cita no citas un izbeidzas ap to vietu, kur klints saplūst ar ceļu. Dievs vien zina, cik tālu varētu dzīslām izsekot, ja sāktu tās «atkailināt». Austeru vāki bija tīri un glīti kā jebkuri austeru vāki. Tie visi atradās cieši vienkopus un nebija izkliedēti ne virs, ne zem dzīslām. Katra dzīsla bija stingri norobežota un nevienā vietā nezarojās. Mans pirmais impulss bija uzrakstīt parasto

pieteikumu.

Mēs, apakšā parakstījušies, piesakām tiesības uz pieciem zemes gabaliem (un vienu par atrašanu), katru divsimt pēdu, austeru vāku slānī jeb nogulās ar visiem novirzieniem, slāņojumiem, atzarojumiem un izliekumiem, un piecdesmit pēdu uz abām pusēm izlūkošanai utt.,utt. saskaņā ar Smirnas likumiem par atradnēm.

Pēc izskata tās bija tik nepārprotamas nogulas, ka es tiktikko noturējos, nesadzinis mietiņus. Starp austeru vākiem bija daudz senu mājturības trauku lausku. Bet kā gan te varēja rasties tāds daudzums austeru vāku? Nekādi nespēju to izprast. Sadauzīti trauki kopā ar austeru vākiem neviļus vedina uz domām par restorānu, bet nevarēja taču būt, ka mūsu laikmetā restorāns atradies tik nomaļā kalna nokarē, kur tuvumā neviens nedzīvo. Neatmaksājas turēt restorānu tik nepievilcīgā klinšainā, nomaļā vietā. Bez tam nogulās neredzēja neviena šampanieša pudeles korķa. Ja te kādreiz bijis restorāns, tad vienīgi Smirnas ziedu laikos, kad kalni bija apbūvēti ar pilīm. Šādos apstākļos varēja būt runa par vienu restorānu, bet ne par veseliem trim. Vai šeit būtu atradušies restorāni dažādos pasaules pastāvēšanas periodos? Tāpēc, ka starp austeru nogulām ir divas trīs pēdas cietas zemes. Acīmredzot restorāna versija nederēja.

Varbūt kalns kādreiz atradies jūras dibenā, un zemestrīce to izcēlusi virspusē? Bet kā šādā gadījumā te radušies trauki? Bez tam austeru nogulas bija trīs, viena virs otras, un starp tām blīvas zemes slānis …

Arī šī teorija neizturēja kritiku. Vai iespējams, ka šis ir Ararata kalns un te stāvējis Noāsa šķirsts, viņš ēdis austeres un metis vākus pāri bortam? Arī tas nederēja. Ir trejas nogulas ar blīvu zemes slāni starpā, un bez tam Noāsa ģimenē bija tikai astoņi cilvēki, tie nebūtu varējuši divos trijos mēnešos, kamēr uzturējās kalna virsotnē, noēst tik daudz austeru. Varbūt zvēri un lopi… nu, nē, būtu tīrais absurds domāt, ka viņam tik vien būtu bijis prātā, kā barot šos vakariņās ar austerēm.

Sāpīgi — pat pazemojoši, bet man atlikusi tikai viena, visai nedroša versija: austeres te uzrāpušās augšā pašas no laba prāta. Bet kādēļ viņas būtu to darījušas? Kā viņām šeit ievajadzējies? Kāda austerei vajadzība rāpties kalnā? Tādai austerei kahiā rāpšanās ir grūts un nogurdinošs pasākums. Visdabiskākais izskaidrojums būtu tāds, ka austeres uzrāpušās līdz šejienei, lai redzētu ainavu. Bet, padomājot dziļāk par austeru raksturu, kļūst skaidrs, ka austeres neinteresējas par dabas ainavām. Austerei trūkst tam nepieciešamās izjūtas; viņai skaistums ir vienaldzīgs. Austere ir gausa, neizceļas ne ar izcilu jautrību un dzīvīgumu, ne ar uzņēmību. Taču galvenais — austere neinteresējas par ainavām, viņa tās nicina. Tātad — cik tālu esmu ticis? Tikai līdz izejas punktam, no kura sāku, proti, austeru vāku nogulas šeit ir — regulāros slāņos piecsimt pēdu virs jūras līmeņa, un neviens cilvēks nezina, kā vāki šeit nokļuvuši. Pāršķirstīju ceļvežus, un viss, kas par to rakstīts, izsakāms šādi: «Austeru vāki tur atrodami, bet kā nokļuvuši, ir neatrisināts noslēpums.»

Pirms divdesmit pieciem gadiem liels skaits amerikāņu ietērpās mirstamās drānās, ar asarām atvadījās no draugiem un sagatavojās aizlidot uz debesīm, tiklīdz atskanēs pirmais bazūnes aicinājums. Bet eņģelis bazūni nepūta. Millera izsludinātā debesbraukšana* izgāzās. Millera piekritēji bija dziļi sašutuši. Man nebija ienācis prātā, ka arī Mazāzijā darbojas milleri, bet kāds džentlmenis man pastāstīja, ka apmēram pirms trim gadiem Smirnā visi bijuši gatavi sagaidīt pasaules galu. Milzīga rosme un gatavošanās sākusies jau ilgi pirms noteiktā laika, bet paredzētajā pastardienā satraukums sasniedzis galējo robežu. Liels ļaužu bars jau pašā agrā rītā uzkāpis citadeles kalnā, lai izbēgtu no vislielākajām bojāejas briesmām, daudzi apsēstie aizslēguši savus veikalus un izbeiguši visas šīspasaules darīšanas. Taču visdīvainākais norisinājies ap pulksten trijiem pēcpusdienā, kamēr minētais džentlmenis kopā ar dažiem draugiem sēdējis viesnīcā pie pusdienu galda: sācies drausmīgs negaiss ar zibeni, pērkonu un neiedomājamu lietusgāzi; divas trīs stundas tas plosījies ar negantu spēku. Šāds negaiss tajā gadalaikā Smirnā nekad nebija piedzīvots un nobiedējis pat vislielākos skeptiķus. Ielas pārplūdušas, ūdens ielauzies pat viesnīcā. Pusdienošanu vajadzējis pārtraukt. Kad negaiss mitējies un visi bijuši līdz kaulam izmirkuši, satriekti un pusnoslīkuši, debesbraucēji atgriezušies sausi kā svētdienas sprediķis labdarības dievkalpojumā! Viņi no kalna bija raudzījušies lejup uz baismīgo auku un no tiesas ticējuši, ka pareģojums par pasaules bojāeju piepildās vārds vārdā.

Dzelzceļš šeit Āzijā — Austrumu sapņu zemē, Tūkstots un vienas nakts teiksmu valstībā — liekas ļoti dīvaina parādība. Un tomēr — viena līnija jau darbojas, un otra tiek būvēta. Pirmo priekšzīmīgi uzbūvējusi un vada kāda angļu sabiedrība, bet nevar teikt, ka dzelzceļš būtu sevišķi noslogots. Pirmajā gadā pasažieru pārvadāts diezgan daudz, bet pārvadāto kravu sarakstā atzīmēts tikai astoņsimt mārciņu vīģu!

Vilciens aizved gandrīz līdz pašai Efesai — pilsētai, kas bijusi slavena visos laikmetos, pilsētai, kas labi pazīstama bībeļniekiem, kas bija tikpat veca kā kalni jau toreiz, kad Kristus mācekļi sludināja tās ielās. Tā dibināta tik senā pagātnē, par kuru saglabājušās vienīgi teiksmas, un šinī pilsētā dzimuši dievi, par kuriem stāsta grieķu mitoloģija. Ērmota šķiet doma par lokomotīvi, kas drāžas pa šādu vietu, pamodinot tās seno, romantisko dienu rēgus no viņu gadsimtu miega.

Rīt dosimies turp apskatīt slavenās drupas.

## 40. NODAĻA. _ CEĻĀ UZ SENO EFESU * SENĀ ATS ALU KA * NELIETĪGAIS EZEUS * FANTASTISKA KARAVANA * ZUDIS DIŽUMS * VĒSTURES DRUMSLAS * LEĢENDA PAR SEPTIŅIEM GULĒTĀJIEM

Šī bija nemierpilna diena. Stacijas priekšnieks nodeva mūsu rīcībā veselu vilcienu un piedevām bija tik laipns, ka pats brauca mums līdzi uz Efesu, lai modri pasargātu mūs no visām nepatikšanām. Preču vagonā ievietojām sešdesmit mazītiņus ēzelīšus, jo mums būs veicami lieli attālumi. Braucot redzējām dzelzceļa malā visgroteskākos tērpus, kādus vien var iedomāties. Priecājos, ka nav tāda vārdu salikuma, lai tos aprakstītu, citādi es savā muļķībā laikam mēģinātu to darīt.

Senajā Aisalukā, kas atrodas drūma tuksneša vidū, redzējām garu, sabrukušu akveduktu rindu un citas dižās senatnes arhitektūras paliekas, kas nepārprotami liecināja, ka tuvojamies kādreizējai metropolei. Izkāpām no vilciena un kopā ar mūsu uzaicinātajiem viesiem, patīkamiem jauniem virsniekiem no amerikāņu karakuģa, sēdāmies mugurā ēzeļiem.

Ēzelīšiem bija ļoti augsti segli, lai jātniekiem kājas nevilktos pa zemi. Tomēr mūsu augumā garākajiem svētceļniekiem nelīdzēja ari šī profilakse. Iemauktu nebija, to vietā bija tikai pie mutes dzelžiem piesieta aukla. Labuma no tās nekāda, jo ēzelis nelikās gar to ne zinis. Ja viņš viLka uz labo pusi, jūs varējāt, ja jums tas sagādāja prieku, kaut izstiepties, lai viņu pagrieztu, viņš tikpat turpināja vilkt uz labo pusi. No šādas situācijas bija tikai viena vienīga izeja, proti, jums vajadzēja nokāpt no ēzeļa, pacelt gaisā viņa pakaļkājas un griezt, līdz galva pagriezās uz pareizo pusi, vai ari pasist ēzellti padusē un aiznest līdz tādam ceļa posmam, kut* viņš nevar nogriezties pēc sava prāta, ja nerāpjas stāvā klintī. Saule dedzināja kā ceplī, un no tās mūs nespēja pasargāt ne šalles, ne plīvuri, ne saulsargi; šie atribūti tikai padarīja mūsu sabiedrību par fantastisku kavalkādi, proti, jūsu zināšanai, dāmas jāja pa vīriešu modei, jo šajos seglos sāniski sēdēt nebija iespējams, vīrieši svīda un dusmojās, kājas viņiem dauzījās gar akmeņiem, ēzeļi rāvās visos virzienos, izņemot īsto, un tika par to apstrādāti ar stibām, un ik pa brīdim kāds saulsargs pazuda, kas nozīmēja, ka atkal viens svētceļnieks novēlies pie zemesmātes krūts. Tik mežonīgu ainu šie tuksnesīgie klajumi laikam sen nebija redzējuši. Man šķiet, nemūžam pasaulē nav dzīvojuši grūtāk valdāmi, nedz arī nelādzīgāka un pretīgāka rakstura ēzeļi par mūsējiem. Cīnoties ar viņiem, brīžiem bijām tā izmocīti un aizelsušies, ka atlaidām pavadu, un ēzelis tūliņ sāka rāmi soļot uz priekšu. Tādā gaitā virzoties, dažs labs noguris un saulē pārkarsis jātnieks neviļus iesnaudās, bet, tiklīdz jātnieks bija aizmidzis, nogūlās arī ēzelis. Mans ēzelis nekad vairs neredzēs savu dzimto stalli. Pārāk bieži viņš gulstas. Tas nav dzīvotājs.

Mēs visi nostājāmies senās Efesas teātrī — tas ir amfiteātris ar akmens soliem — un pozējām fotogrāfam. Man šķiet, mēs tur izskatījāmies tieši tāpat, kā būtu izskatījušies jebkurā citā vietā. Un diezin kāda rota drūmajam tuksneša kopskatam arī nebijām. Darījām, ko spējām, lai ar saviem zaļajiem saulsargiem un ēzelīšiem piešķirtu lielāku cieņu majestātiskajām drupām, bet nekas liels neiznāca. Lai nu kā, nodoms mums bija labs. Centīšos dažos vārdos pastāstīt, kāda izskatās Efesa.

Augsta, stāva kalna virsotnē pret jūru pavērsušās varenas, pelēkas marmora drupas; teiksma stāsta, ka šeit atradies cietums, kurā pirms astoņpadsmit gadsimtiem bijis ieslodzīts apustulis Pāvils. No šiem senajiem mūriem paveras lielisks skats uz neapdzīvoto klajumu, kur reiz pletās Efesa, seno laiku lepnākā pilsēta ar Diānas templi, kas bija mākslinieciski un arhitektoniski tik izcili skaists, ka tam ierādīta godpilna vieta septiņu pasaules brīnumu sarakstā.

Aizmugurē ir jūra, priekšā zaļa ieleja (īstenībā dumbrājs), kas iesniedzas tālu starp kalniem; pa labi no galvenās ainavas augstā paugurā atrodas senā Aisalukas citadele; sagruvusī sultāna Selima mošeja saredzama netālu līdzenumā (tā uzcelta virs Sv. Jāņa kapa un agrāk bijusi kristiešu baznīca); tālāk, tieši pretī, paceļas Piona kalns, ap kuru izkaisītas visas paliekas, kas vēl saglabājušās no Efesas drupām; Pionu no garā, kailā, klinšainā Koresa kalna šķir šaura ieleja. Skats ir skaists, bet drūms, jo milzīgajā klajumā cilvēki dzīvot nevar, tādēļ arī nemana nekādas dzīvības. Ja nebūtu apdrupušo arku, milzīgo molu un sagruvušo sienu Piona kalna pakājē, neviens nespētu ticēt, ka šajā vietā reiz stāvējusi pilsēta, kuras slava skanējusi tālu jau pirms kristīgās ticības ienākšanas vēsturē. Neticami, ka tik daudz no tā, kas mūsdienās visā pasaulē tik parasts un zināms, ka kļuvis ikdienišķs, pieder šās klusās, skumjās, vientulīgās vietas vēsturei un sensenajām teiksmām. Mēs runājam par Apollonu un Diānu — viņi dzimuši šeit; nimfas Sīringas pārvēršana par niedri notika šeit; zinām par diždievu Pānu — viņš mita Koresa kalna alās; par amazonēm — šeit bija viņu iemīļotā tversmes vieta; par Bakhu un Hēraklu — viņi abi šeit cīnījās ar kareivīgajām sievietēm; par Ciklopiem — no milzīgiem marmora bluķiem viņi uzcēla to, kas tagad sagruvis drupās; par Homēru — šī ir viena no viņa daudzajām dzimtajām pusēm*; par Kimonu un Atēnām; par Alkibiādu, Līsandru, Agesilāju, kas šo vietu apmeklējuši; šeit bijis arī Aleksandrs Lielais, Hannibals un Antiohs, Scīpions, Lukulls un Sulla, Bruts, Kasijs, Pompejs, Cicerons un Augusts; Antonijs šeit sprieda tiesu, advokātu runu laikā piecēlās no savas vietas, lai steigtos pakaļ Kleopatrai, kas pagāja garām durvīm: r.o šis pilsētas viņi abi devās izpriecas ekskursijā galerās ar sudraba airiem un iesmaržotām burām, ņemot līdzi daiļas meitenes, kas viņus apkalpoja, un aktierus un muzikantus laika kavēklim; dienās, kas šķiet bezmaz vai modernas salīdzinājumā ar šīs pilsētas sirmo pagātni, apustulis Pāvils un Sv. Jānis šeit sludināja, un, jādomā, Pāvils šeit mests priekšā plēsīgiem zvēriem, jo Pirmajā vēstulē korintiešiem (XV, 32) viņš raksta:

«Ja es pēc cilvēku prāta esmu Evezū[13] kāvies ar zveriem .. .» utt.

Toreiz vēl dzīvoja daudzi, kas bija redzējuši Kristu; šeit mirusi Marija Magdalēna, un šeit savas pēdējās dienas vadīja Jaunava Marija un Sv. Jānis, kaut gan Roma vēlāk atzina par labāku noteikt Jaunavai kapa vietu citur; pirms sešsimt vai septiņsimt gadiem — gandrīz liekas, ka tas bijis vakar — pilsētas ielas piepildīja bruņās tērptu krustnešu karapulki; un, ja atceramies tādu sīkumu kā kuģniecībā lietoto meandru vārdu, runājot par upju līkumiem, tad tas iegūst konkrētu nozīmi, kad uzzinām, ka to mūsu vārdnīcām devusi līkumotā Mean- dras upe, kas tek pa šo pašu ieleju. Lūkojoties uz sūnām apaugušajām drupām, uz šo vēsturisko, tuksnešaino pamestību, es pēkšņi jūtos tikpat vecs kā šie drūmie kalni. Ikkurš var lasīt svētos rakstus un tiem ticēt, bet ne katram ir iespējams atnākt šurp, stāvēt šai sabrukušajā amfiteātri un domās no jauna te sapulcēt sen zudušos cilvēku pūļus, kas ielenca Pāvila biedrus un vienā balsī kliedza: «Lai slavēta Efesas Diānai» Iedomājoties vien, ka šajā vientulībā varētu skanēt skaļi saucieni, pār muguru pārskrien šermuļi.

Brīnumskaista pilsēta bijusi šī Efesa! Ejiet kurp iedami pa šiem milzu klajumiem, visur atradīsiet no vienas vietas smiltīs un nezālēs paslēpušos izcilu skulptūru atliekas; no zemes izslējušās vai zemē guļ skaistas porfīra un citu dārgu šķirņu marmora kolonnas; gandrīz ik uz soļa redzami eleganti marmorā cirsti kapiteļi un masīvas pamatnes, pulētas plātnes ar ierakstiem grieķu valodā. Tā ir vesela vērtīga relikviju pasaule, pilna sapostītiem, sakropļotiem dārgumiem. Un kas gan ir virspusē guļošais salīdzinājumā ar brīnumiem, kas aprakti zemē? Konstantinopolē, Pizā, Spānijas pilsētās ir lielas mošejas un katedrāles, kuru grandiozākās kolonnas aizvestas turp no Efesas tempļiem un pilīm, tomēr šeit vajadzētu tikai drusku atrakt zemes virskārtu, lai atrastu citas, ne mazāk krāšņas. Kamēr šī majestātiskā pilsēta nebūs atrakta un pacelta dienasgaismā, mēs nezināsim, kas ir patiess lieliskums.

No visām līdz šim redzētajām skulptūrām mums likās visskaistākā un visdziļāk aizkustināja (tāpēc ka mēs mākslā daudz nejēdzam un ne pārāk viegli sajūsmināmies) kāda, kas guļ Efesas amfiteātrī, un ko slavenu padarīja Sv. Pāvila sarīkotais dumpis. Galvas statujai vairs nav, palicis tikai vīrieša ķermenis ar medūzas galvu uz krūšu bruņām, bet mēs esam cieši pārliecināti, ka nekad līdz tam akmenim nav piešķirts tāds cildenums un tāds dižums.

Kādi brīnišķīgi celtnieki gan bijuši antīkie grieķi! Masīvās arkas, kas drupās dažviet saglabājušās, gulst uz stabiem, kuru šķērsgriezums nav

mazāks par piecpadsmit pēdām un kuri veidoti no veseliem marmora bluķiem: dažs no tiem ir krietnas lādes, dažs mēbelētas istabas dīvāna lielumā. Tas nav vienkāršs apšuvums, kas iekšpusē pildīts ar dažādiem atkritumiem, nē, tie ir masīvi viengabala bluķi. Lielās arkas, kur, jādomā, atradušies pilsētas vārti, celtas tādā pašā veidā. Trīstūkstoš gadu tās spītējušas vētrām un aplenkumiem un, kaut drebinātas dažā labā zemestrīcē, tās stāv joprojām. Kad tām blakus sāk atrakt zemi, atklājas veselām rindām masīvas celtnes, kas saglabājušās tik pilnīgi un labi, it kā tolaiku milzīgie ciklopi tikai vakar būtu beiguši tās būvēt. Kāda angļu sabiedrība uzņēmusies Efesu atrakt, un tad . ..

Bet tagad man nāk prātā

## LEĢENDA PAR SEPTIŅIEM GULĒTAJIEM

Piona kalna nogāzē ir Septiņu gulētāju ala. Reiz vecos laikos, apmēram pirms piecpadsmit gadsimtiem Efesā, cits citam tuvu kaimiņos dzīvoja septiņi jaunekļi, kas piederēja nicinātajai kristiešu sektai. Notikās, ka labais ķēniņš Maksimiliāns (šo teiku es stāstu labiem puisēniem Un meitenītēm), tātad notikās, ka labais ķēniņš Maksimiliāns sadomāja uzsākt kristiešu vajāšanu, un itin drīz tiem sāka zeme degt zem kājām. Tad šie septiņi jaunekļi nolēma: «Dosimies plašajā pasaulē.» Un viņi cēlās, āvās un aizgāja. Steigā viņi piemirsa atvadīties no vecākiem un draugiem. Viņi tikai pievāca naudu, ko atrada vecāku mājās, un drānas, kas piederēja draugiem, lai tālu pasaulē aizklīduši, savējos neaizmirstu; viņi paņēma līdzi arī sava kaimiņa Malkusa suni Ketmēru, jo šis pats iebāza galvu kaklasiksnā, kas vienam no jaunekļiem nejauši pagadījās rokā, un viņiem vairs nebija laika sunim to noņemt; pa ceļam viņi pagrāba arī dažas višteles, kas kaimiņa vistu kūtī šķita varen nogarlaikojušās, un vairākas pudeles nezināma dzēriena, kas bija noliktas pie pārtikas preču tirgotāja loga, un tad pameta pilsētu. Viņi gāja un gāja, līdz nonāca pie Piona kalna un ieraudzīja tur alu. Tajā alā viņi mazliet padzīroja un steidzās tālāk. Bet pudeles ar nepazīstamajiem dzērieniem viņi aizmirsa, un tās palika alā. Daudz zemju viņi pārstaigāja un daudz raibu dēku piedzīvoja. Tie bija tikuši jaunekļi un nepalaida garām nevienu izdevību, lai nopelnītu sev dienišķās maizes riecienu. Viņu devīze izsakāma īsi: «Kas neriskē, tas nevinnē». Un tālab — līdzko viņi satika kādu vientuļu vīru, tā sacīja: «Skat, tas nav tukšinieks, pārmeklēsim viņu.» Un tie viņu pārmeklēja. Pēc pieciem gadiem viņi bija apnikuši ceļošanas un dēku un sāka ilgoties pēc mājām, pēc sejām un balsīm, kas viņiem bija tik mīļas bijušas bērnudienās. Tā nu viņi vēl pasteidzās iztukšot kabatas visiem, ko gadījās sastapt ceļā, un devās atpakaļ uz Efesu. Labais ķēniņš

Maksimiliāns, proti, pa to laiku pats bija atgriezts jaunajā ticībā un mitējies to vajāt. Vienu dienu, kad saulīte jau slīdēja uz rietu, viņi nonāca pie tās alas Piona kalnā un sacīja cits citam: «Pārgulēsim te nakti un rīt, kad diena būs ataususi, dosimies līksmot pie draugiem.» Un katrs paceltā balsī atsaucās: «Tas būs brangi!» Viņi iegāja alā un, raugi: pudeles ar nepazīstamajiem dzērieniem gulēja, kur pamestas, un jaunekļi nosprieda, ka laiks tām nekādu postu nebūs nodarījis. Ceļinieki nebija maldījušies. Katrs jauneklis izdzēra pa sešām pudelēm; pēc tam viņi kļuva gurdeni, nolikās gulēt un iemiga cietā miegā.

Kad viņi pamodās, viens — Johanness ar pievārdu Smitianus — sacīja: «Mēs esam kaili.» Un tā patiesi bija. Viņu drānas bija pazudušas, un nauda, ko viņi bija iemantojuši no ceļā uz Efesu sastapta svešinieka, gulēja zemē apsūbējusi, sarūsējusi, sadilusi. Pazudis bija arī suns Ketmērs, palicis tikai kaklasiksnas vara apkalums. Par to visu viņi gaužām nobrīnījās. Taču tad salasīja naudu, ietinās lielās lapās un uzkāpa kalnā. Tur viņi aiz pārsteiguma kļuva vai mēmi. No brīnišķīgā Diānas tempļa ne vēsts; pilsētā sacelts daudz lielu ēku, ko viņi nekad nebija redzējuši; pa ielām staigāja cilvēki ērmotos apģērbos, viss kļuvis citāds.

Johanness sacīja: «Vai tā maz ir Efesa? Taču, rau, kur lielā ģimnāzija; un tur — teātris, kurā esmu redzējis pulcējamies septiņdesmit tūkstoš cilvēku; un Agora, un strauts, kurā svētais Jānis Kristītājs mērca atgrieztos; turpat ir ari mūsu labā apustuļa Pāvila cietums, kurp mēs visi savu laiku gājām, lai pieskartos vecajām važām, kas viņu saistīja, un taptu dziedināti no dažādām kaitēm; redzu arī apustuļa Lūkasa kapu un tālumā baznīcu, kur atdusas Svētā Jāņa pelni, kurp Efesas kristieši pa divi lāgi gadā iet saraust putekļus no kapa, jo tie dziedē visas miesas brūces un šķīstī dvēseli no grēkiem; bet skatieties, cik tālu jūrā sniedzas moli un cik daudzi kuģi noenkuroti līcī, skatieties, cik pilsēta varen izpletusies — tālu pāri ielejai aiz Piona; un raugiet — visi pakalni spīd pilīs, un acis žilbst no baltām marmora kolonādēm. Cik varena kļuvusi Efesa!»

Un, brīnīdamies par to, ko savām acīm skatījuši, viņi nokāpa pilsētā, nopirka drānas un apģērbās. Kad viņi jau grasījās doties projām, tirgotājs ar zobiem pārbaudīja monētas, ziņkārīgi tās aplūkoja un pēdīgi sacīja: «Nauda ir viltota», bet jaunekļi atteica: «Brauc uz elli!» un aizgāja savu ceļu. Nonākuši pie savām mājām, viņi tās pazina gan, taču tās šķita vecas un noplukušas; bet viņi jutās iepriecināti un laimīgi. Piesteigušies pie durvīm, viņi sāka klaudzināt, bet sveši ļaudis tās atvēra un nesaprašanā raudzījās uz viņiem. Jaunekļi, satraukušies un sārtumam un bālumam sejā mijoties, sāka vaicāt: «Kur mans tēvs, kur māte? Kur Dionīsijs un Serapions, kur Perikls un Dēcijs?» Svešie, kas bija durvis atdarījuši, atteica: «Jūs jokojat ar mums, jaunie cilvēki; mēs un mūsu tēvi dzīvojam zem šī jumta sešās paaudzēs; vārdi, ko jūs nosaucāt, ir apsūbējuši uz kapakmeņiem, un tie, kam piederēja šie vārdi, savu īso dzīves taku sen nostaigājuši, gan dziedājuši un smējušies, gan pārcietuši bēdas un grūtumus, kas bija lemti, un nu dus dieva mierā; simt un astoņdesmit vasaru ir nākušas un gājušas un rudeņos lapas nobirušas, kopš rozes viņu vaigos izbālēja un viņi guldīti pie mirušajiem.»

Tad septiņi jaunekļi griezās projām no dzimto māju sliekšņa, un svešie aizvēra durvis viņiem aiz muguras. Ceļinieki nevarēja vien brīnumiem nobrīnīties un, tālāk ejot, vērīgi raudzījās pretimnācēju sejās, gribēdami kaut vienu pazīstamu ieraudzīt; bet visas sejas bija svešas, un ļaudis gāja viņiem garām, neuzbilduši neviena laipna vārda. Septiņi ceļinieki kļuva grūtsirdīgi un skumji. Beidzot viņi uzrunāja vienu pilsoni, vaicādami: «Kas ir ķēniņš Efesā?» Un pilsonis viņiem atbildēja: «No kurienes jūs nākdami, ja nezināt, ka Efesā valda dižais Laertijs?» Jaunekļi uzlūkoja cits citu un atkal vaicāja: «Kur tad palicis labais ķēniņš Maksimiliāns?» Pilsonis, kā daždien baiļu mākts cilvēks, atvirzījās tālāk no viņiem un sacīja: «Šie vīri patiesi ir vājprātīgi un sapņo vaļējām acīm, ja nezina, ka ķēniņš, par kuru viņi runā, jau divi simti gadus kā miris.»

Nu tiem septiņiem nokrita no acīm kā zvīņas, un viens iesaucās: «Ak vai! Kam gan mums vajadzēja dzert nepazīstamos dzērienus! Tie mūs padarīja vārgus, un mēs bezsapņu miegā esam nogulējuši divi simti gadu. Mūsu mājas ir tukšas, mūsu draugi pagalam. Spēle beigusies — mirstam nost!» Un tai pašā dienā visi septiņi, kas bija augšāmcēlušies, pazuda no Efesas, jo tie, kas bija augšāmcēlušies, bija atkal aizmiguši, beigti, pagalam, aizmirsti. Viņu vārdi, kas uz kapakmeņiem saglabājušies līdz šai baltai dienai, skan šādi: Johanness Smitianus, Trumpis, Stiķis, Dūzis, Liekacis, Kalps un Deviņš. Līdzās gulētājiem vārtās pudeles, kurās savulaik atradās svešzemju dzērieni; uz tām ar grūtībām var saburtot vecā rakstā kādus — laikam senu pagānu dievu — vārdus: Rumpunšs, Brendidžins, Groks.

Tāds ir nostāsts (ar nelieliem grozījumiem) par Septiņiem gulētājiem, un es ticu, ka tas ir patiess, jo pats redzēju to alu.

Seno laiku ļaudis tik nelokāmi ticēja šai leģendai, ka vēl pirms astoņiem deviņiem gadsimtiem augsti skoloti ceļotāji māņticīgās bailēs vairījās no minētās alas. Divi gan apgalvo, ka noriskējuši ieiet alā, tomēr tūliņ atkal steigušies atpakaļ ārā, neuzdrošinādamies tur uzturēties, lai neaizmigtu un nenodzīvotu vienu vai divus gadsimtus ilgāk par saviem mazmazbērniem. Pat mūsu dienās tumsonīgie apkārtējie iedzīvotāji cenšas šajā alā neiemigt.

## 41. NODAĻA. VANDĀLISMS A1ZUEGTS * SADUSMOTE SVĒTCEĻNIEKI * TUVOJAMIES SVĒTAJAI ZEMEI! * DRUDŽAINA GATAVOŠANĀS * UZTRAUKUMS PAR DRAGOMĀNIEM UN PĀRVIETOŠANOS * «LIELAIS MARŠRUTS» APROBĒTS * SlRIJĀ * KĀDS VĀRDS PAR BEIRUTU * IZCILS FERGUSONA GRIEĶU VARIANTS * NEIEDOMĀJAMI KLEPERI ZIRGU VIETĀ * SVĒTCEĻNIEKU STILS * GANDRĪZ KĀ PASAKĀ

Pēdējās piezīmes rakstīju, kad bijām Efesā. Tagad atrodamies Sīrijā un esam uzslējuši nometni Libānas kalnos. Ceļš bija tāls un ilgs. No Efesas mēs neatvedām nevienu pašu relikviju! Cik centīgi vācām skulptūru fragmentus un atlauzām gabaliņus no mošeju iekšējiem rotājumiem, bet, kad bijām ar neizsakāmām grūtībām un mokām izkratījušies ar visu guvumu mūļiem uz muguras piecas jūdzes līdz dzelzceļa stacijai, viens valdības ierēdnis piespieda visus, kam vien kaut kas bija savākts, to atdot! Viņam bija rīkojums no Konstantinopoles uzmanīt mūsu grupu un parūpēties, lai mēs neko nepievācam. Tā bija gudra, taisnīga un pelnīta mācība, bet sacēla veselu sašutuma vētru. Es personiski vienmēr izjūtu ārkārtīgu lepnumu, ja esmu pārvarējis kārdinājumu iebraukt svešā kabatā. Šoreiz jutos lepns bez mēra. Klausoties vētrainajos pārmetumos, kas straumēm lija pār Otomanu valdību, kura tik smagi apvainojusi cienījamu ekskursantu grupu, džentlmeņus un lēdijas, es sacīju: «Mūs, kam sirdsapziņa tīra, tas neskar.» Sitiens bija mūsu grupu nevis tikai vienkārši ķēris, bet trāpījis jo sāpīgi; viens no galvenajiem cietējiem atklāja, ka turku ķeizara valdības pavēle atradās aploksnē, uz kuras bija Britānijas sūtniecības zīmogs, tātad rīkojuma iedvesmotājs bijis Anglijas karalienes pārstāvis. Tas bija slikti, tas bija gaužām slikti. Ja rīkojuma pamatā būtu tikai Otomani, tas liecinātu vienīgi par viņu naidu pret kristiešiem, par naidu, kuram viņi savā vulgārajā tumsonībā neprot rast delikātu izpausmi; bet ja tas nāk no kristīgās, izglītotās, politiski domājošās Britu misijas, tas norāda, ka mūs uzskata par tādiem kungiem un dāmām, kas jāuzmana! Tā ekskursantu grupa uzņēma notikušo un bija attiecīgi sašutusi. īstenībā, protams, šādi piesardzības soļi būtu sperti pret jebkuriem ceļotājiem, jo angļu sabiedrībai, kas ieguvusi tiesības izdarīt izrakumus Efesā un samaksājusi par šīm tiesībām lielu naudu, gluži pamatoti ir nepieciešama aizsardzība. Valdība nevar atļauties risku, ka ceļotāji tik nepateicīgi izmantos tās viesmīlību, īpaši zinot, ka šiem ceļotājiem trūkst jebkādas sajēgas par godprātīgu uzvešanos.

No Smirnas izbraucām gaidu un cerību spārnoti, jo gandrīz jau ar roku bija sasniedzams ekspedīcijas lielākais notikums, galvenais mērķis — mēs tuvojāmies Svētajai zemeil Bagāžas glabātavā sākās drudžaina rakņāšanās pa koferiem, kas nedēļām, jā, mēnešiem tur bija gulējuši neaiztikti; drudžaina skraidīšana šurp un turp, augšup un lejup; haotiska mantu ārā ņemšana un atpakaļ likšana; kajīšu piekraušana ar krekliem un svārkiem, ar neiedomājamiem sīkumiem un krikumiem; neprātīga paunu paunošana, saulsargu, zaļu briļļu un biezu plīvuru vienkop vākšana; kritiskas pārbaudes, kādā kārtībā ir segli un iemaukti, kas zirgiem vēl ne tuvumā nebija tikuši; visrūpīgākā revolveru pielādēšana un medību nažu asuma pārbaude; bikšdibenu apšūšana ar stingru briežādu; pēc tam pamatīga jo pamatīga seno karšu studēšana, Bībeles un Palestīnas ceļojumaprakstu lasīšana; maršrutu iezīmēšana; izmisīgi mēģinājumi sadalīt pasažierus mazās vienībās, kur būtu cilvēki ar vienādiem uzskatiem, lai garā ceļā nerastos nesaskaņas; no rītiem, pusdienlaikā un vakarā masu mītiņi kajītēs, kvēlas runas, gudri padomi, uztraukumi, strīdi un tāda savstarpēja plūkšanās, kāda uz šā kuģa vēl nekad nebija piedzīvota!

Taču beidzot viss ir nokārtojies. Esam sadalījušies grupiņās pa sešiem līdz astoņiem cilvēkiem, un grupas jau aizbraukušas katra uz savu pusi. Mūsu grupa ir vienīgā, kas uzdrošinās doties tā sauktajā garajā ceļojumā, tas ir, pa Sīriju caur Bālbeku uz Damasku un no turienes visā garumā cauri Palestīnai. Tas ir grūts un pat riskants ceļojums, īpaši šajā viskarstākajā gadalaikā, un veicams vienīgi spēcīgiem, izturīgiem ceļotājiem, kas cik necik pieraduši pie grūtas un skarbas āra dzīves. Pārējie dodas pa īsākiem maršrutiem.

Pēdējos divus mēnešus mēs šajā ekskursijā uz Svēto zemi stipri raizējāmies par vienu apstākli, proti, par pārvietošanās iespējām. Mēs ļoti labi zinājām, ka Palestīna ir zeme, kur pasažieru transporta jautājums nav sevišķi aktuāls, un ikviens, ar kuru par to runājām, ļāva mums saprast, ka ne pusei mūsu ekskursantu būs iespējams nolīgt zirgus un dragomānus. Kostantinopolē visi metās telegrafēt Amerikas konsuliem Aleksandrijā un Beirutā, lai paziņotu, ka mums vajadzīgi dragomāni un transporta dzīvnieki. Mēs bijām izmisuši un ar mieru ņemt par labu zirgus, ēzeļus, žirafes, ķengurus — jebko. Smirnā konsulu bombardēšana pa telegrāfu turpinājās. Bez tam, bīdamies visļaunākā, mēs telegrāfiski pieprasījām lielu daudzumu vietu diližansos ceļojumam uz Damasku un zirgus jājienam uz Bālbekas drupām.

Kā jau varēja gaidīt, Sīrijā un Ēģiptē izplatījās ziņas, ka visi Amerikas provinces iedzīvotāji (turki uzskata mūsu zemi par sīku provinci kaut kādā nevienam nezināmā pasaules malā) dodas uz Svēto zemi, un tā nu, vakar nonākuši Beirutā, redzējām, ka pilsēta ir piirium pilna ar dragomāniem un attiecīgo ekipējumu. Sākumā mēs visi gribējām ar diližansiem laist uz Damasku un pa ceļam iegriezties Bālbekā, pēc tam atgriezties uz kuģa, aizbraukt līdz Karmela kalnam* un no turienes tālāk doties brīvsolī. Taču, kad mūsu astotnieks uzzināja, ka pastāv «lielā maršruta» iespēja, nospriedām nepalaist to garām. Līdz šim mēs konsulus netikām apgrūtinājuši, bet Beirutas konsulam nebija no mums glābiņa. To pieminu tādēļ, ka apbrīnoju viņā pacietību, atjautīgo izdomu un prasmi visus samierināt un visu nolīdzināt. Pieminu to arī vēl tādēļ, ka man liekas — dažs labs no mūsu kuģa pasažieriem neprata pēc nopelniem novērtēt viņa neaizstājamo palīdzību.

No mūsu astotnieka izvēlējām trīs cilvēkus, kuri kārtoja visu, kas saistījās ar ekspedīciju. Mums pārējiem nebija cita darba, kā priecāties par skaisto Beirutas pilsētu, par jaunajām mājām kuplajos, zaļajos apstādījumos, kas pletās pa visu lēzeno nogāzi līdz pašai jūrai; tāpat ari par Libānas kalniem visapkārt pilsētai; peldēties dzidrajā, zilajā ūdenī, kas viļņoja apkārt kuģim (mēs nezinājām, ka tajā mīt haizivis). Klaiņojām pa pilsētu un vērojām tērpus. Tie ir koši un interesanti, tomēr ne tik daudzveidīgi kā Konstantinopolē un Smirnā; Beirutas sievietes iedveš šausmas: abās pirmajās pilsētās sievietes aizsedzas ar plāniem šķidrautiem, kuriem var redzēt cauri (un bieži vien neslēpj arī kāju potītes), taču Beirutā tās visu seju nobēdzina aiz tumša vai pat melna plīvura, kas tām piešķir mūmijas izskatu, bet staigā ar atsegtām krūtīm. Kāds jauns džentlmenis, manuprāt, grieķis, labprātīgi pieteicās izrādīt mums pilsētu, apgalvodams, ka viņam tas būšot tīrais prieks, jo viņš mācoties angļu valodu un šī būšot laba iespēja pavingrināties. Kad apskate beidzās, viņš tomēr pieprasīja atlīdzību, teikdams, ka kungi taču neliegšot viņam kādu mazumiņu, varbūt dažus piastrus (ko varētu pielīdzināt dažām piecu centu monētām). Mēs samaksājām. Konsuls, to dzirdēdams, bija ļoti pārsteigts un sacīja, ka labi pazīstot šā puiša ģimeni, tā esot sena un augsti cienījama dzimta, kuras mantas stāvoklis vērtējams uz simt piecdesmit tūkstošiem dolārul Cits cilvēks šādā situācijā būtu kaunējies uzņemties tādu lomu un piedevām tik uzmācīgā veidā.

Norunātajā laikā mūsu rīcības komiteja ziņoja, ka viss sagatavots un to pašu dienu jādodas ceļā — ar zirgiem, nastu nesējiem lopiņiem un teltīm: uz Bālbeku, Damasku, Tibērijas ezeru, bet no turienes tālāk uz dienvidiem, pa ceļam apskatot vietu, kur Jēkabs redzējis sapni*, kā arī citas Bībelē pieminētas vietas, līdz Jeruzalemei, tad varbūt tālāk uz Nāves jūru, bet varbūt arī ne, un visupēc tiešā ceļā uz okeānu un pēc nedēļām trim vai četrām Jafā jākāpj uz kuģa; ceļa izdevumi: pieci dolāri zeltā dienā no cilvēka, visu kārtos dragomāns. Mums solīja, ka mēs dzīvošot tikpat labi kā viesnīcā. Šo to tamlīdzīgu jau agrāk biju lasījis grāmatās un nekautrējos teikt, ka neticēju nevienam vārdam. Neteicu nekā, bet iesaiņoju līdzņemšanai segu un pledu siltai guļai, pīpes tabaku, divus trīs vilnas kreklus, kabatas portfeli, ceļvedi un Bībeli. Paņēmu arī garu dvieli un ziepju gabalu, lai iedvestu arābos cieņu un viņi mani noturētu par maskējušos karali.

Trijos pēcpusdienā mums vajadzēja izvēlēties zirgus. Noteiktajā stundā dragomāns Ābrahams izveda tos parādīt. Tas notika ļoti svinīgi. Uzņemdamies pilnu atbildību, saku: tik nožēlojamu komplektu nebiju redzējis visā mūžā, un zirgu izturēšanās pilnā mērā saderējās ar ārējo izskatu. Vienam zirgam bija izsista acs, otram aste nozāģēta īsa kā trusim, un viņš vēl šķita ar to lepojamies. Trešajam mugurkauls bezmaz spiedās cauri ādai no kakla līdz pat astei, viņš stiprā mērā līdzinājās sagrautajiem akveduktiem, kurus var vedzēt Romas apkārtnē, turklāt kakls tieviņš kā bugsprits; visi zirgi kliboja, un visiem bija jēlas muguras, dažādi noberzumi vai apdzijušas kreveles kā vara pogas uz čemodāna; gaita viņiem bija tik dažāda, ka par vienmuļību nevarēja sūdzēties — ejot viņi izskatījās kā flotile vētras sakultā jūrā. Skats bija briesmīgs. Blihers, galvu grozīdams, noteica:

— Tas dragomāns iekulsies nepatikšanās par to, ka šitos vecos kleperus izvedis no slimnīcas, bet varbūt viņam ir īpaša atļauja.

Es neteicu nekā. Viss noritēja ciešā saskaņā ar ceļvedi, un vai tad mēs neceļojam saskaņā ar ceļvedi? Izraudzījos zirgu, kas man šķita tramīgs, un, es nodomāju, ja viņam pietiek temperamenta būt tramīgam, tad viss vēl nav zaudēts.

Sešos vakarā apmetāmies skaistā, spirgtu vēju veldzētā kalna virsotnē ar skatu uz jūru un jauko ieleju, kur bija dzīvojusi daļa no seno laiku uzņēmīgajiem feniķiešiem, par kuriem mēs tik daudz esam lasījuši; visapkārt mums plešas plašumi, kas piederēja Tīras ķēniņam Hīrāmam; viņš sagādāja šajos kalnos ciedru baļķus, no kuriem tika celts Zālamana templis.

Itin drīz pēc sešiem ieradās arī mūsu nastu nesēju karavāna. Nebiju to vēl redzējis, tādēļ tagad gluži pamatoti nespēju vien nobrīnīties. Mums līdzi nāca deviņpadsmit kalpotāji un divdesmit seši nastu nesēji mūļi! Vesela karavāna. Un pēc tādas gājiens patiesi izskatījās, kad pa klinšaino ceļu kāpām augšup. Nesapratu, kāda nelabā pēc mums, astoņiem cilvēkiem, nepieciešama tāda pavadonība. Pabrīnījos, pabrīnījos, bet tad sāku ilgoties pēc cūkgaļas un pupām alumīnija šķīvī. Biju neskaitāmas reizes pārlaidis nakti teltī un skaidri zināju, kā viss notiks. Negaidīdams apkalpošanas, aizgāju un noņēmu savam zirgam seglus, kā prazdams, nomazgāju un noberzu tam muguru un izspiedušās ribas; atgriezies ieraudzīju piecas lepnas cirka teltis, kuru iekšpusē viss mirdzēja zilā, zeltainā un sarkanā zīdā un citādos rotājumos. Es kļuvu mēms. Tad kalpotāji ienesa astoņas saliekamas dzelzs gultiņas un uzstādīja tās teltīs, uz katras gultiņas izritināja pa mīkstam matracim un nolika spilvenu, labas segas un sniegbaltu palagu pāri. Tūliņ pēc tam viņi ap centrālo balstu, kas turēja telti, uzslēja galdu, uz kura novietoja ūdenskrūzes, mazgājamās bļodas, ziepes un baltiņ baltus dvieļus — katram vienu komplektu; viņi norādīja uz telts iekšsienās ielocītām kabatām, kur varējām salikt savas mantas. Ja mums ieva- jadzētos kādu saspraužamo adatu vai kādu citu tamlīdzīgu sīkumu, viss bija sasprausts telts sienā. Un tad nāca galvenā nagla — visu telts grīdu viņi nosedza ar paklājiem! «Ja to sauc par pārnakšņošanu teltī,» es noteicu, «tad viss ir gaužām brīnišķīgi, bet es gan tā neesmu radis. Mana pieticīgā bagāža, ar kuru tiku sevi aprūpējis, kļuvusi pilnīgi nevajadzīga.»

Sāka tumst, uz galdiem tika saliktas sveces — spožos, jaunos bronzas svečturos. Un drīz atskanēja zvans — īsts, dzidrs zvans, kas mūs aicināja «salonā». Līdz šim man likās, ka dažas teltis uzslietas no lieka, bet nu atklājās, ka vismaz viena vēl bijusi vajadzīga, proti, ēdamzāle. Tāpat kā pārējās, tā bija tik augsta, ka varēja izmitināt žirafu ģimeni, un iekšpusē ļoti glīta, spodra un koša. īsta pērle, ne telts. Galds, pie kura stāvēja astoņi buraudekla krēsli, bija klāts astoņām personām; galdauts un salvetes ar spožo baltumu un smalkumu apkaunoja tās drānas, pie kurām bijām pieraduši uz sava ekskursiju tvaikoņa; naži un dakšiņas, dziļie un lēzenie šķīvji — viss skaists un gaumīgs. Brīnišķīgi! Un to sauc par pārnakšņošanu teltī! Staltie, platbikšainie puiši ar turbāniem galvā ienesa vakariņas — jēra cepeti, vistas un zoss cepeti, kartupeļus, maizi, tēju, pudiņu, ābolus un brīnišķīgas vīnogas. Tik gardus gaļas ēdienus nedēļām nebijām baudījuši un sen nebijām arī sēdējuši pie tik skaisti klāta galda, kāds bija šis ar lielajiem melhiora svečturiem un gaumīgo servējumu, un tomēr ārkārtīgi pieklājīgais dragomāns Ābrahams pienāca pie mums un klanīdamies atvainojās, ka, pošoties tik garam ceļam, šis tas varbūt neesot iznācis gluži tā, kā vajadzētu, un nosolījās, ka turpmāk viss būšot labāk!

Pašreiz ir pusnakts, rīt sešos jāceļas.

Tā esot nakšņošana teltīs. Tādos apstākļos doties svētceļojumā uz Svēto zemi ir tīrais prieks.

## 42. NODAĻA. DŽEKSONVILA LIBĀNAS KALNOS * BROKASTIS AR SKATU UZ LIELISKU PANORĀMU * PAZUDUSI PILSĒTA. *   IZCILAIS RUMAKS JĒRIKA. SVĒTCEĻNIEKU MARŠRUTI. *    BĪBELES SVĒTVIETAS * HERMONA KALNS, JOZUAS KAUJASLAUKI UTT. * NOĀSA KAPS * NELAIMĪGI ĻAUDIS

Nometni esam uzslējuši netālu no Temnin el Fokas; šo vārdu mūsu puiši ērtākas izrunāšanas labad krietni vienkāršojuši. Viņi vietu nosaukuši par Džeksonvilu. Mazliet dīvaini tas gan Libānas ielejā izklausās, toties daudz vieglāk atcerēties nekā arābu nosaukumu.

Ka gari tie atnak un izgaist

Nakti piepildīs mūzika, Un raizes, kas nomoka dienā, Savas teltis nojauks kā arābi Un klusītēm aizslīdēs projām.

Pagājušajā naktī gulēju ļoti ciešā miegā, tomēr, kad pussešos atskanēja dragomāna zvans un no kalniem atbalsojās viņa sauciens: «Pēc desmit minūtēm brokastis!», es dzirdēju ir zvanu, ir saucienu. Tas mani visai pārsteidza, jo uz kuģa es veselu mēnesi nebiju modies, atskanot brokasta zvanam, un, ja rīta agrumā kādreiz bija raidīts salūtšāviens, es to uzzināju tikai vēlāk no citiem pasažieriem. Lai būtu kā būdams, nakšņošana teltī, kaut arī ļoti greznā, ļauj no rīta pamosties spirgtam un žirgtam, īpaši, ja var ieelpot vēsu, tīkamu kalnu gaisu.

Desmit minūtēs apģērbos un izgāju no telts. Ēdamistabas teltij jau bija nojauktas sienas un atstāts tikai pārjums; tādējādi, apsēdušies pie brokastīm, varējām baudīt skaistu skatu uz kalniem, jūru un dūmakā tīto ieleju. Kamēr mēs sēdējām pie galda, saule lēnām cēlās augstāk un atdzīvināja ainavu košās krāsās.

Karsta jērgaļas karbonāde, cepta vista, omlete, cepti kartupeļi un kafija — viss izcili labs. Tādas bija mūsu brokastis. Tās tika notiesātas ar mežonīgu ēstgribu, ko radīja vakardienas grūtais jājiens un spirdzinošais miegs svaigā gaisā. Kad, palūdzot vēl tasi kafijas, es palūkojos pār plecu, ieraudzīju, ka mūsu baltais ciemats pazudis —• krāšņās teltis bija izgaisušas kā burvestībā! Tīrais brīnums, cik ātri šie arābi prot «nojaukt savas teltis»; un tīrais brīnums arī, cik ātri viņi savākuši nometnē pēdējo sīkumu un kopā ar visu pazuduši.

Pusseptiņos mēs jau bijām ceļā, un liekas, ka ceļā ir arī visa Sīrija. Rindu rindām gāja mūļu un kamieļu karavānas. To redzot, atceros, ka mēs visu laiku centāmies iztēloties, kā īsti kamielis izskatās; tagad mums tas ir skaidrs. Kad kamielis nometies uz visiem četriem ceļgaliem un guļ ar krūtīm pie zemes, lai tam varētu uzkraut nastas, tas izskatās kā ūdenī peldoša zoss; kājās piecēlies, tas līdzinās strausam ar vienu lieku kāju komplektu. Kamieļi nav skaisti, un garā apakšlūpa tiem piešķir īsti bezkaunīgu1 izskatu.

Pēdas viņiem lielas, platas — kā pāršķelti spilveni, un smiltīs no tām paliek iespiedums kā no pīrāga, kuram vidū viena šķēle izgriezta. Ēšanā kamieļi nav izvēlīgi. Viņi laikam apēstu pat kapakmeni, ja vien varētu to sakost. Šai apvidū aug dzelkšņi ar tik gariem ērkšķiem, kas, manuprāt, duras cauri pat zoļādai, ja jums gadās aiz kāda aizķerties, tad atvieglojumu dod vienīgi pāris spēcīgāku vārdu. Kamieļi šos dzelkšņus ēd. Izskatās, ka viņiem tie pat garšo. Man liekas, tādam kamielim brīnum gards cienasts vakariņās būtu mučele ar naglām.

Ja jau esmu sācis runāt par dzīvniekiem, pastāstīšu, ka man šai ceļojumā ir zirgs vārdā Jērika. Viņš ir ķēve. Esmu mūžā sastapis visai īpatnējus zirgus, bet nevienu tādu savādnieku kā šis. Izvēloties gribēju tramīgu zirgu, un šis tad nu man atbilst ar nestrīķētu mēru. Sākumā es domāju, ka tramīgumam pamatā ir temperaments. Ja man būtu taisnība, tad es tagad jātu uz vistemperamentīgākā zirga pasaulē. Viņš satrūkstas, bez izņēmuma, no itin visa. Izrādās, ka viņam ir nāves bailes no telegrāfa stabiem; dieva laime, ka tie izvietoti abās pusēs ceļam, jo tad es neveļos pastāvīgi uz vieniem sāniem vien. Krist tikai uz vienu pusi ar laiku kļūtu vienmuļi. Šis radījums bīstas no visa, izņemot siena kaudzes. Tām viņš iet klāt tādā bezbailībā un pārdrošībā, ka tīri brīnums. Un ikviens būtu sajūsmināts, redzot, ar kādu savaldību viņš izturas miežu maisa tuvumā. Par šo velnišķīgo pārdrošību tam zirgam reiz būs jāsamaksā ar dzīvību.

Nekāds lielais skrējējs viņš nav, tomēr es ceru, ka pa Svēto zemi viņš mani iznesīs. Viņam ir tikai viena vaina. Vai nu aste viņam nogriezta, vai arī viņš kādreiz pārāk stingri uz tās atsēdies, bet, tā kā astes nav, viņš spiests dzenāt mušas ar pakaļkājām. Tas nu viss būtu jauki, bet, kad viņš ar pakaļkāju grib aizdzīt mušu no galvas, situācija kļūst sarežģīta. Vienā jaukā dienā viņam tas var nelabi beigties. Bez tam viņš lāgiem griež galvu atpakaļ un kož man kājās. Es neko lielu par to nesaku, man tikai nepatīk, ja zirgs sāk izturēties pārlieku familiāri.

Šī dārguma īpašnieks, man šķiet, ir maldīgās domās par viņu. Saimnieks, liekas, uzskata viņu par vienu no ugunīgākajiem, nevaldāmākajiem rikšotājiem, bet šim nu nepavisam nav tāda daba. Arābs noteikti tā domāja, jo, atvedis zirgu uz Beirutu rādīt, viņš nemitīgi r