# Sarkanais un melnais

Mari-Anri Beils

Stеndals (Mari-Anri Beils)

Sarkanais un melnais

Romāns

Jau romāna simboliskais nosaukums izceļ kontrastu starp sarkano republikāņu armijas karavīra mēteli un melno garīdznieka sutanu jeb, plašāk tverot, pretstatu starp iepriekšējā laikmeta liesmainajiem revolūcijas spēkiem, kas cīnījās par tautu demokrātiskajām tiesībām un Restaurācijas laikmeta (1815.—1830.) drūmo feodālo reakciju, kad pēc Napoleona krišanas Francijā atgriezās revolūcijas aukas aiztrenktie Burboni, bet sevišķu varu un ietekmi ieguva garīdzniecība.

Romānā «Sarkanais un melnais» sižetu Stendals aizguvis no 1828. gada Grenobles tiesas chronikas par nabadzīga amatnieka dēla Antuana Bertē lietu. Bertē mācījies garīgajā seminārā, pēc tam iestājies par audzinātāju Mišū ģimenē, bet iemīlējies Mišū kundzē, kādēļ ticis padzīts. Tā kā Antuans Bertē izcēlies ar savām spējām, viņš drīz dabūjis vietu bagātnieka Kardona ģimenē, un izskatīgajā jauneklī iemīlējusies Kardona meita; taču viņu atkal atlaiž no darba, turklāt galvenā vaininiece šoreiz izrādās Mišū kundze. Sašutis par neveiksmi, Bertē baznīcā šauj uz Mišū kundzi; viņu apcietina, nodod tiesai un soda ar nāvi.

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīga 1957

Stendhal

Le rouge et le noir

Paris, Gamier Frircs

Стендаль

Красное и черное

Латвийское государственное издательстмо

На латышском языке

I. Ezeriņa tulkojums Mākslinieks A. Jegers

Stеndals

Sarkanais un melnais

Romāns

.

.«

## I PILSĒTIŅA

Ja tūkstoši kopā — nekas;

Ja tūkstoši sprostā — maz prieka.

Hobzs

Verjera varbūt ir viena no skaistākajām Franškontē pilsētiņām. Baltās mājas ar stāviem sarkanu dakstiņu jumtiem guļ kalna piegāzē, kura izliekumus iezīmē kuplu kastaņu puduri. Dū upe tek dažus simtus soļu lejāk par pilsētas nocietinājumiem, kas kādreiz spāniešu celti, bet tagad sakrituši gruvu gruvās.

Ziemeļos Verjeru aizsargā augsts kalns, kāds no Juras atzarojumiem. Verras augstumi ietinas sniegos jau ar oktobra pirmajiem vēsumiem. Strauts, steigdamies no kalna, pirms saplūšanas ar Dū pāršķeļ Verjeras pilsētu un dzen daudzas kokzāģētavas; šī visai vienkāršā rūpniecība atmet tomēr labu peļņu iedzīvotāju vairumam, kuri drīzāk izskatās kā zemnieki, nevis kā pilsētnieki. Tomēr pilsētiņu bagātu nav darījušas kokzāģētavas. Par savu labklājību tā var pateikties apdrukāta, tā saucamā Miluzas, audekla fabrikai. Tikai ar tās palīdzību iedzīvotāji pēc Napoleona krišanas atjaunojuši gandrīz visu Verjeras māju fasades.

Iebraucot pilsētā, jūs pārsteigs trokšņainas un pēc

izskata briesmīgas mašīnas rīboņa. Divdesmit smagi āmuri klaudzēdami krīt, tā ka bruģis sadrebas, un tad tos atkal cej gaisos straumes dzīts rats. Katrs no šiem āmuriem pagatavo vairākus tūkstošus naglu dienā. Jaunas, skaistas meitenes liek zem milzīgo āmuru sitieniem dzelzs gabaliņus, kuri tos acumirkli pārveido naglās. Šī no ārienes tik vienkāršā produkcija visvairāk pārsteidz ceļotāju, kas pirmo reizi nokļuvis robežkalnos starp Franciju un Helveciju. Un, ja, ienākot Ver jērā, ceļinieks ievaicāsies, kam pieder šī varenā naglu fabrika, kas apdullina ausis gājējiem pa Lielo ielu, viņam atbildēs ar vietējo stiepto akcentu: «Ё! Tā pieder mēra kungam.»

Ja ceļinieks vien uzkavēsies nedaudz mirkļu uz Ver-jeras Lielās ielas, kas paceļas no Dū upes krasta līdz pat kalna virsotnei, tad droši var derēt, ka viņš ievēros gara auguma norūpējušos un cienīgu vīru.

Viņu ieraugot, visi norauj cepures. Viņam jau iesirmi mati, ģērbies viņš pelēkās drēbēs. Viņš ir vairāku ordeņu kavalieris; visā visumā viņa sejas vaibsti diezgan pareizi — liela piere, ērgļa deguns, — no pirmā redzējiena noskārstams, ka šajā vaigā apvienojusies lauku mēra cienība ar zināmu pievilcību, kas reizēm vēl piemīt cilvēkiem četrdesmit astoņu, piecdesmit gadu vecumā. Bet drīz vien ceļojošo parizieti nepatīkami pārsteigs pašapmierinātības un augstprātības izteiksme līdzās aprobežotībai un trulumam. Un beidzot viņš skaidri sajutīs, ka šī cilvēka spējas nesniedzas tālāk par māku piespiest samaksāt sev akurati visu, ko tam kāds parādā, bet pašam maksājumus izdarīt, cik iespējams, vēlāk...

Tāds ir Verjeras mērs de Renala kungs. Pārgājis pāri ielai cienīgiem soļiem, viņš ieiet mērijā un nozūd ceļinieka skatienam. .. Bet, ja svešinieks turpinās pastaigāšanos, simt soļu tālāk viņš ieraudzīs diezgan skaistu namu un caur čuguna sētas margām krāšņus dārzus. Augstāk apvāršņa līniju iezīmē Burgundas kalnāji, kas liekas radīti tīši, lai iepriecinātu acis. Šī ainava liek ceļiniekam aizmirst graša interešu saindēto gaisu, kas bija sācis viņu jau pamazām žņaugt.

Viņam pastāstīs, ka šī māja pieder de Renala kungam. Par skaisto mūra namu, pie kura patlaban beidz pēdējos darbus, Verjeras mērs var pateikties savas naglu fabrikas ienākumiem. Stāsta, ka de Renala kungs cēlies no vecas spāniešu dzimtas, kas it kā esot nometusies šajā zemē jau ilgi pirms tam, iekams to iekarojis Ludviķis XIV.

Kopš 1815. gada viņš kautrējas, ka ir rūpnieks: 1815. gadā viņu ievēlēja par Verjeras mēru. Taču arī akmens terases, kas atbalsta šo pakāpju pakāpēm līdz upei noslīdējušo lepno dārzu, radušās tikai pateicoties de Renala kunga sekmēm dzelzs rūpniecībā.

Nedomājiet Francijā sastapt daiļus dārzus, kādi ieslēdz vācu rūpniecības pilsētas — Leipcigu, Frankfurti, Nirnbergu un citas. Franškontē jo vairāk sacelts sienu, jo vairāk kāds savus īpašumus apvij akmens sētām, jo lielāku cieņu iemanto savu kaimiņu acīs. De Renala kunga dārza žogi izsauc sajūsmu, jo zeme, ko tie ieskauj, iegūta par milzu sumām. Tā, piemēram, kokzāģētava, kuras dīvainais novietojums Dū upes krastā jūs, iebraucot Verjerā, pārsteidza un pār mājas jumtu jūs ievērojāt uz dēļa milzu burtiem uzrakstītu vārdu «Sorels», pirms sešiem gadiem šī kokzāģētava atradās taisni tur, kur patlaban tiek celta de Renala kunga dārzu ceturtā terase.

Neskatoties uz savu lepnumu, mēra kungam tomēr krietni nācās apstaigāt un pierunāt veco Sorelu, īstu zemnieku un stūrgalvi: ne mazums skanošas mantas bija jānober viņa priekšā, pirms tas apņēmās savu iestādi pārcelt uz jaunu vietu. Bet, kas attiecas uz sabiedrisko straumi, kura dzina zāģi, tad Renala kungs, izmantodams savus sakarus Parīzē, panāca tās novirzīšanu jaunā gultnē. So privilēģiju viņš ieguva pēc vēlēšanām 1820. gadā.

Pieci simti soļu zemāk pa Dū krastu viņš atdeva Sore-lam četrreiz vairāk zemes nekā saņēma. Un, kaut šeit egļu dēļu apstrādāšanai bija daudz izdevīgāka vieta, tomēr Sorela tēvs, kā viņu dēvē pēc iedzīvošanās bagātībā, mācēja no kaimiņa nepacietības un īpašuma mānijās izsist apaļu sumu — seštūkstoš franku.

Tiesa, šo darījumu kritizēja daži vietējie prāta vīri. . . Reiz svētdienā, pirms četriem gadiem, de Renala kungs, atgriezdamies no baznīcas mēra tērpā, iztālēm ieraudzīja veco Sorelu, — tas stāvēja ar saviem trīs dēliem un nolūkojās uz viņu ar smīnu. Šis smīns ielēja liktenīgu gaismu mēra kunga dvēselē: no tās reizes viņš domā, ka maiņu bijis iespējams veikt ari lētāk.

Lai Ver jērā iemantotu sabiedrisku cieņu, pats galvenais ir — ceļot māju, nepieņemt nevienu no to itāliešu mūrnieku plāniem, kuri pavasaros, pāriedami Juras kalnu aizas, dodas uz Parizi. Līdzīgi jauninājumi sagādātu pārsteidzīgajam nama cēlējam aušas slavu, un viņš uz laikiem būtu pazudis mēreno un prātīgo vīru — Franškontē domu valdoņu acīs.

Patiesībā šie prāta vīri šeit praktizē pašu nepanesamāko despotismu; šis nelāgais vārds padara dzīvi neiespējamu mazpilsētā tam, kas dzīvojis lielajā republikā, ko sauc par Parizi. Ieskatu tirānijā — un kādu ieskatul — ir tikpat nejēdzīga Francijas provincē kā Ziemeļamerikas Savienotajās Valstīs.

## II MĒRS

Prestižs! Mans kungs, jūs domājat, ka tas nav nekas? Kad mufti jūs ciena, bērni skatās uz jums, mutes atpletuši, bagātnieki jūs apskauž, bet gudrs cilvēks nicina.

.Barriavs

De Renal а kungam kā administratīvai personai laimējās ievērojami pacelt savu prestižu, kad radās nepieciešamība uzcelt milzīgu atbalsta sienu gar pilsētas bulvāri, kas stiepās pa kalna pakāji kādas simt pēdas virs Dū upes līmeņa. Pateicoties tik izdevīgam stāvoklim, no šejienes paveras viens no gleznainākajiem skatiem visā Francijā. Bet ik pavasari lietus gāzes izvagoja bulvāri, padarīja grambainu, un tas vairs nederēja pastaigām. Šī no visiem sajustā neērtība uzlika de Renala kungam laimīgu pienākumu vainagot savu valdīšanas laiku ar divdesmit pēdu augstas un trīsdesmit līdz četrdesmit asu garas sienas uzcelšanu.

Šīs sienas parapets, kuras dēļ de Renala kungam trīs reizes nācās ceļot uz Parizi, jo priekšpēdējais iekšlietu ministrs izrādījās nāvīgs Verjeras promenades ienaidnieks, šis parapets tagad paceļas četras pēdas virs zemes. Un it kā par izsmieklu visiem tagadējiem un bijušajiem ministriem to rotā slīpēta granita plāksnes.

Cik reižu, sapņojot par ballēm vakardien atstātajā Pa-rizē, atspiedies pret milzīgajām pelēkzilā akmens plāksnēm, es esmu raudzījies Dū ielejā! Kreisajā krastā savijas piecas sešas gravas, kuru dziļumos acis saskata līkloču strautus. No krāces krācē krizdami, tie beidzot iekrīt Dū. Saule svilina šajos kalnos; kad tās stari krīt stāvus, sapņos iegrimušu ceļinieku terasē aizsargā krāšņu platanu ēna. Par savu zilgano zaļumu un straujo augšanu tām jāpateicas sanesu zemei, kuru mēra kungs licis sagāzt aiz milzīgās atbalsta sienas; jo, neskatoties uz municipālās padomes pretošanos, viņš paplašinājis promenādi par vairāk nekā sešām pēdām (kaut ari viņš ir ultrarojalists, bet es esmu liberālis, man tomēr viņam par to jādod gods), un tālab pēc viņa un arī Verjeras nabagu patversmes direktora Vaino kunga domām šī terase var cienīgi sacensties ar pazīstamo Sen-žermenenlē terasi.

Kas uz mani attiecas, tad es atrodu tikai vienu trūkumu šajā Uzticības promenādē (šāds oficiālais nosaukums lasāms uz kādām piecpadsmit, divdesmit marmora tāfelēm, kuras sagādājušas vēl vienu lieku ordeni de Renala kungam), proti, es gribu pārmest Uzticības promenādei šo zaļojošo platanu barbarisku apgriešanu. Būtu daudz patīkamāk redzēt tās kupli zarojošas — pēc angļu gaumes, nevis skatīt apcirstos stumbrus, kuri ar savām apaļajām, saspiestajām virsotnēm atgādina dārzājus. Bet mēra kunga griba ir despotiska, un divreiz gadā visi aleju koki tiek nežēlīgi kropļoti. Vietējie liberāli apgalvo, protams, pārspīlējot, ka pilsētas dārznieka roka kļuvusi vēl bargāka, kopš vikārām Maslona kungam iepaticies piesavināties apcirpšanas augļus.

Šis jaunais baznīcas kalps pirms dažiem gadiem bija atsūtīts no Bezansonas, lai pārraudzītu abatu Šelanu un dažus apkārtnes kirē. Kāds večuks, itāliešu armijas atvaļināts chirurgs, kas dzīvoja Verjerā un, pēc mēra kunga vārdiem, bija reizē jakobinietis un bonapartists, uzdrošinājās reiz sūdzēties par skaisto koku periodisku kropļošanu.

— Es mīlu ēnu, — atbildēja de Renala kungs ar cienīgu augstprātību, kā tas pieklājas, atbildot atvaļinātam chirur-gam un Goda Leģiona kavalierim, — es mīlu ēnu un paveļu apgriezt manus kokus, lai tie mestu ēnu; neatzīstu, ka koks butu radīts kam citam, ja vien tas neatmet pelņu, līdzīgi derīgām lazdām.

Tie ir lielie vārdi, kuriem izšķiroša nozīme Verjerā, — atmest peļņu. Tie pauž iedzīvotāju lielā vairākuma domas.

Atmest peļņu ir pierādījums, kas izšķir visu šajā mazajā pilsētā, kura jums likās tik skaista. Svešinieks, Ver-jeras vēso un zaļojošo ieleju skaistuma savaldzināts, domā, ka to iedzīvotāji arī ir jutīgi pret daiļumu; viņi ļoti bieži runā par savas zemes skaistumu, un nevar noliegt, ka viņi tam piešķir lielu nozīmi; bet tas notiek tāpēc, ka šis skaistums pievelk svešiniekus, kuru nauda aplaimo viesnīcniekus, un tālab atmet peļņu pilsētai.

Kādā jaukā rudens dienā de Renala kungs ar sievu zem rokas pastaigājās pa Uzticības promenādi. Uzmanīgi klausoties vīra cienīgās runas, de Renala kundze nemierīgi sekoja triju zēnu kustībām. Vecākais no viņiem, kuram pec izskata varēja būt gadu vienpadsmit, nemitīgi tuvojās parapetam un, kā liekas, gribēja uz tā uzrāpties. Bet tūdaļ pazemīga balss sauca Ādolfa vārdu, un zēns atsacījās no sava pārdrošā nodoma. De Renala kundzei likās gadu trīsdesmit, viņa bija vēl diezgan skaista.

— Viņam to nāksies ļoti nožēlot, šim parīzietim, — runāja de Rēnais, aizvainots un bālāks nekā parasti. — Man taču vēl ir iespaidīgi draugi galmā.

Tomēr, kaut arī man prātā ar jums parunāties par provinci veselās divi simti lappusēs, es negribu būt tāds barbars, ka piespiestu jūs noklausīties garlaicīgāko un merkan-tilāko provinces dialogu.

Šis «parizietis», ko tā neieredzēja Verjeras mērs, nebija neviens cits kā Apera kungs, kam pirms divām dienām nezin kā bija izdevies iekļūt ne tikai cietumā un nabagu patversmē, bet arī slimnīcā, kuru bez kādas atlīdzības pārvaldīja pats mērs ar šejienes izcilākiem namīpašniekiem.

— Bet, — bailīgi ieminējās de Renala kundze, — kādas nepatikšanas jums var sagādāt šis kungs no Parizes, ja jūs ar tādu godprātību pārvaldāt nabagu mantu?

— Viņš tikai tāpēc šeit ieradies, lai varētu kritizēt un pēc tam visu to nodrukāt kādā liberālā avīželē.

— Jūs taču to nekad nelasāt, mans draugs.

— Mēs tomēr dzirdam par šiem jakobiniešu artiķeļiem; viss tas mums traucē darīt labu. Kas uz mani attiecas — es to kirē nekad nepiedošu.

## III NABAGU MANTA

Tikumīgs kirē, kas necieš intrigas, ciemā ir īsta dieva svētība.

Fieri

Jāpastāsta lasītājam, ka astoņdesmit gadu vecais Verjeras mācītājs, kam dzīvinošais kalnu gaiss bija devis dzelzs veselību un dzelzs raksturu, varēja brīvi kaut kurā laikā apmeklēt cietumu, slimnīcu un pat nabagu patversmi. Un notika, ka pulksten sešos no rīta šajā mazajā pilsētā ieradās Apera kungs, kas bija mācītājam rekomendēts no Parizes. Viņš tūdaļ devās uz mācītāja māju.

Lasot vēstuli, ko viņam bija rakstījis marķizs de la Mols, Francijas pērs un viens no bagātākiem provinces . muižniekiem, kirē Šelans iegrima domās.

— Esmu jau vecs, un mani šeit mīl, — viņi neiedrošināsies! — viņš beidzot pusbalsī sacīja un pacēla uz pari-zieti skatienu, kurā, neraugoties uz pārlieko vecumu, dega vēl svētā uguns, kas apliecina gribu izdarīt ko labu, kaut arī mazliet bīstamu:

— Iesim kopā, cienījamais kungs, bet es lūdzu jūs cietuma uzrauga un sevišķi nabagu patversmes kalpotāju klāt-

būtnē neizteikt savus spriedumus par lietām, kuras mēs redzēsim.

Apera kungs saprata, ka viņam darīšana ar godājamu vīru; viņš sekoja kirē, apmeklēja cietumu, slimnīcu, nabagu patversmi, uzdeva daudz jautājumu un, neskatoties uz dīvainām atbildēm, netika izteicis ne mazākā pārmetuma.

Apskatīšana ilga dažas stundas. Mācītājs uzaicināja Apera kungu uz pusdienām, bet tas atteicās, aizbildinoties ar steidzamu vēstu]u rakstīšanu: viņš vairāk nevēlējās kompromitēt savu augstsirdīgo pavadoni. Ap pulksten trijiem pēc pusdienas viņi aizgāja nobeigt nabagu patversmes apskatīšanu un pēc tam no jauna atgriezās uz cietumu. Tur pie durvīm viņi sastapa cietuma uzraugu — spēcīgu milzi līkām kājām; viņa nejaukā seja no bailēm kļuva vēl riebīgāka.

— Mācītāja kungs, — viņš sacīja, tikko bija tos ieraudzījis, — vai šī persona, kas jums līdzi, ir Apera kungs?

— Nu, un kas tad? — vaicāja kirē.

— Lūk, no vakardienas man ir pati noteiktākā prefekta kunga pavēle, ar kuru žandarms visu nakti auļojis šurp, ka Apera kungs nav pielaižams cietumu apskatīt.

— Nuarū, — sacīja kirē, — šis ceļotājs, kas mani pavada, ir Apera kungs. Jūs atzīstat, ka man ir tiesības apmeklēt cietumu nakti vai dienu to cilvēku pavadībā, kurus es pats izvēlos?

— Jā, kirē kungs, — cietuma uzraugs klusi atbildēja, nolaidis galvu kā buldogs, kam piedraud ar spieķi. — Bet kirē kungs, man ir sieva un bērni; ja kas nāks zināms, mani atlaidīs, taču vienīgi šī vieta mani uztur.

— Arī es nebūtu apmierināts, zaudēdams savu vietu, — satraukti atbildēja labais kirē.

— Kāds salīdzinājums! — cietuma uzraugs manīgi atcirta. — Ir taču zināms, ka jums ir astoņsimt Iivru rentes un glīts zemes .gabaliņš . ..

Tādi bija notikumi, kuri iededza kaislības un kuriem jau divas dienas neliedza komentārus Verjeras iedzīvotāji. Patlaban tos pārrunāja de Renala kungs ar savu sievu. No rīta viņš kopā ar patversmes direktoru Vaino kungu bija ieradies pie kirē, lai izteiktu viņam savu dziļo sašutumu. Selana kungam nebija nekādas protekcijas, tāpēc viņš asi sajuta šo vārdu nozīmi.

— Nu, kas tur sevišķs, mani kungi, es būšu trešais astoņ-. desmitgadīgais mācītājs, kuru šajā novadā padzīs. Es kalpoju šeit jau piecdesmit sešus gadus, esmu kristījis gandrīz; visus pilsētas iedzīvotājus, kura bija vēl gandrīz sādža, kad es šeit ierados. Ik dienas es laulāju jaunus cilvēkus, kuru vectēvus arī kādreiz esmu laulājis. Ver jēra ir mana ģimene. Taču, ieraudzījis svešinieku, es nodomāju: «Šis cilvēks, kas atbraucis no Parizes, varbūt no visas tiēsas ir liberālis, to tagad saradies daudz, bet kādu ļaunumu viņš var nodarīt mūsu nabagiem un mūsu ieslodzītajiem?»

Un, atbildēdams uz de Renala un sevišķi uz patversmes direktora Vaino kunga pārmetumiem, kuri kļuva aizvien bargāki, vecais kirē izsaucās drebošā balsī:

— Nu, ko tur daudz, kungi, lieciet mani atlaist no vietas! Un tomēr es palikšu dzīvot tepat. Priekš četrdesmit astoņiem gadiem saņēmu mantojumā zemi, kura man atmet astoņsimt livru, — dzīvošu ar šiem ienākumiem. Es neko ne-ietaupu šajā vietā, kungi, un, jādomā, tāpēc arī nebīstos, kad man draud ar padzīšanu.

De Renala kungs ar sievu dzīvoja draudzīgi, bet, nerazdams atbildes uz bailīgi atkārtoto jautājumu: «Kādu ļaunumu var sagādāt šis parizietis ieslodzītajiem?» — viņš jau bija ar mieru sadusmoties, kad piepeši kundze skaļi iekliedzās. Viņu otrais dēls bija uzkāpis uz terases sienas parapeta un skraidīja pa to, kaut gan siena pacēlās divdesmit pēdu augstāk par vīnogu dārzu otrā pusē. Baiļodamās sabiedēt dēlu, lai tas nenokristu, viņa neuzdrošinājās to pasaukt. Beidzot, priecādamies par savu varonību, bērns paskatījās uz māti un, ieraudzījis viņas nobālušo vaigu, nolēca uz promenades un pieskrēja pie viņas. Bērnu sabāra.

Šis mazais notikums deva sarunām citu virzienu.

— Katrā ziņā ņemšu pie sevis Sorelu, vecā Sorela dēlu, :— sacīja de Renala kungs. — Viņš pieskatīs mūsu bērnus, kuru draiskulībām mēs vairs nespējam izsekot. Viņš ir jauns mācītājs, tāpēc arī labs latinists, viņš piespiedīs bērnus mācīties; kirē izsakās, ka jauneklim esot stingrs raksturs. Došu viņam trīssimt franku un uzturu. Man mazliet bija šaubas par viņa tikumiem, jo viņš taču draudzējās ar veco kara ārstu, Goda Leģiona kavalieri, kas, dēvēdamies par Sorela brālēnu, apmetās viņa mājās. Protams, šis cilvēks varēja būt liberāļu slepens aģents; viņš mēdza runāt, ka kalnu gaiss nākot par labu viņa astmai; tas tomēr nav pierādīts. Viņš esot pavadījis Bonapartu visos Itālijas karagājienos, tomēr, kā stāsta, balsojis savā laikā pret impēriju. Sis liberālis skolojis Sorela dēlu latiņu valodā un atstājis viņam daudzās grāmatas, ko atvedis līdzi. Protams, man nekad nebūtu nācis prātā namdara dēlu aicināt saviem bērniem par skolotāju, bet kirē īsi pirms mūsu sanaidošanās uz laiku laikiem man sacīja, ka šis Sorels jau trīs gadus studējis teoloģiju un gatavojoties iestāties seminārā; tātad viņš nav liberālis, bet latinists.

— Tas mums būtu īsti pa rokai, — turpināja de Renala kungs, diplomātiski pamezdams acis uz sievu. — Vaino ļoti lepojas ar diviem normandiešiem, kurus iegādājies jaunajai ekipāžai. Bet bērnu audzinātāja viņam vēl nav.

— Viņš mums var aizsteigties priekšā.

— Tātad tu piekrīti manam nodomam, — sacīja de Renala kungs, veltīdams sievai smaidu par viņas laimīga iedomu. — Tad tas ir nolemts.

— Ak dievs, kā tu, mans draugs, steidzies ar saviem lēmumiem!

— Tas tāpēc, ka man ir raksturs, un mušu kire par to pārliecinājās. Neslēpsim paši sev — mēs šeit esam ielenkti no liberāļiem. Visi šie fabrikanti mani apskauž, esmu par to pārliecināts; divi trīs no tiem jau kļuvuši bagāti; un es gribu, lai viņi redz de Renala kunga bērnus pastaigājamies audzinātāja pavadībā. Tas imponēs. Mans vectēvs bieži stāstīja, ka jaunībā viņam bijis audzinātājs. Viņš izmaksās man simt ekiju, bet uz to jāskatās kā uz nepieciešamu izdevumu mūsu stāvokļa nodrošināšanai.

Šis ātri pieņemtais lēmums ilgi nodarbināja de Renala kundzes domas. Viņa bija slaida, labi noaugusi sieviete, «pilsētas zieds», — kā šeit mēdza runāt. Viņas ārienei piemita vienkāršība, viņas gaita bija jaunavīga, un, pēc pari-zieša gaumes, šī naivā nevainības un spirgtuma pilnā grācijā varētu modināt mazliet kaislīgas iegribas. Bet, ja de Renala kundze zinātu, ka spēj radīt šādu iespaidu, viņa justos ļoti apkaunota. Ne koķetība, ne izlikšanās nekad vēl nebija skārušas viņas dvēseli. Patversmes direktors Vaino kungs skaitījās par de Renala kundzes nesekmīgo pielūdzēju, kas piešķīra savu īpatnēju nokrāsu viņas tikumiem, jo Vaino kungs, slaikais sārtvaidzis ar vaigubārdu, piederēja pie tiem uzbāzīgajiem un trokšņainajiem radījumiem, kurus provincē rauc par vīriešiem skaistuļiem.

De Renala kundzes kautrība un acīm redzot ne visai izturētais raksturs pārāk cieta no viņa straujajām kustībām un pērkonīgās balss. Riebums, ko viņa sajuta pret tā sauktām Verjeras izpriecām, tika iztulkots par lepošanos ar savu augsto kārtu un sagādāja viņai attiecīgu reputāciju. Par visu to viņa tomēr maz domāja un jutās apmierināta, kad pilsētas iemītnieki sāka viņu mazāk apmeklēt. Neslēpsim arī, ka pilsētas dāmas turēja viņu par muļķīti, jo viņa nemeloja vīram un aizvien palaida garām izdevību saņemt apburošas cepures no Parizes un Bezansonas. Viņa ne par ko nesūdzējās, lai tikai citi netraucētu tās pastaigāšanos pa skaistajiem dārziem.

Tā bija naiva dvēsele, kas nekad neuzdrošinājās nosodīt vīru vai atzīties pati sev, ka viņš tai apnicis. Viņa bija iedomājusies, lai gan to nevienam neizteica, ka starp sievu un vīru nevar būt maigāku attiecību. Viņai sevišķi patika klausīties, kā de Renala kungs veidoja savu bērnu nākotnes plānus; vienu viņš nolēma militārai karjerai, otru — juridiskai, trešo — teoloģiskai. Vispārīgi ņemot, de Renala kungs viņai likās daudz mazāk garlaicīgs nekā pārējie pazīstamie vīrieši.

Šim laulātās draudzenes ieskatam bija savs pamats. Prāta vira un jo sevišķi sadzīves cilvēka reputāciju Verjeras mēram sagādāja kāds pusducis anekdotu, ko viņš bija mantojis no vectēva. Vecais kapteinis de Rēnais pirms revolūcijas bija kalpojis Orleanas hercoga kājnieku pulkā un tika Parizē uzņemts prinča salonos. Tur viņš bija redzējis de Montesona kundzi, slaveno Žanlisa kundzi un Dikrē kungu, Palē-Ruajala izgudrotāju. Visas šīs personas ļoti bieži figurēja de Renala kunga anekdotēs. Bet glabāt joprojām atmiņā tik delikātās lietas saviem vienkāršajiem stāstījumiem bija diezgan apgrūtinoši, un kopš kāda laika Orleanu namu viņš pieminēja tikai retās izcilās reizēs. Tā kā de Renala kungs bija ļoti godprātīgs, izņemot vienīgi gadījumus, kad runa bija par naudu, tad ne bez pamata viņš tika uzskatīts par Ver j eras lielāko aristokrātu.

## IV TĒVS UN DĒLS

Un vai mana vaina. Ka tas tiešām tā ir?

Makiavelli

Manai sievai ir apbrīnojama galva! — nākošajā rītā sacīja Verjeras mērs, soļodams uz Sorela tēva kokzāģētavu. — Kaut arī savas autoritātes labā es to neteicu, tomēr man ne prātā nebija ienākusi doma, ka patversmes direktors varētu aizsteigties mums priekšā, ja es laikus neuzaicinātu pie sevis Sorelu, kas mākot latiņu valodu kā eņģelis. Ar kādu pašlepnumu Vaino kungs runātu par savu bērnu skolotāju! ... Bet vai, arī pie manis dzīvodams, šis skolotājs gribēs nēsāt sutanu?

Visu to pārdomādams, de Renala kungs piepeši iztālēm ieraudzīja gara auguma zemnieku, kas jau no agra rīta, likās, bija aizņemts ar baļķu mērīšanu Dū krastos, kur tie gulēja uz ceļa, kas veda uz tirgus laukumu. Ieraugot mēra kunga tuvošanos, zemnieks jutās ne visai priecīgs, jo šie baļķi aizsprostoja ceļu un bija šeit izkrauti nelikumīgi.

Sorela tēvs, jo tas bija viņš, dziļi izbrīnījās, bet vēl vairāk nopriecājās, izdzirdis de Renala kunga priekšlikumu par viņa dēlu Žiljenu. Tomēr viņš noklausījās priekšlikumu vienaldzīgi un drūmi, tādējādi ar lielu veiklību maskējot savu viltību, kā to dara visi šejienes kalnu iedzīvotāji. Bijuši spāniešu valdonības vergi, viņi saglabājuši vēl līdz pēdējam laikam šo Ēģiptes fellachu pazīmi.

Sorela atbildē vispirms ietilpa visu cienības un godbijības formulu noskaitīšana, kādas vien viņš zināja no galvas. Un pa to laiku, kamēr viņš atkārtoja tukšos vārdus, savilcis lūpas greizā smaida, kas paasināja viņa māksloto, gandrīz blēdīgo sejas izteiksmi, vecā zemnieka pētošais prāts pūlējās uzminēt, kādi iemesli ierosinājuši tik cienījamu vīru aicināt pie sevis viņa nelietīgo dēlu. Viņš bija ļoti nemierā ar Žiljenu, un te nu de Renala kungs negaidot piesolīja viņam par to trīssimt franku gadā, uzturu un pat apģērbu. Šo pēdējo prasību, kuru Sorela tēvs pēkšņi attapās izteikt, de Renala kungs arī pieņēma.

Bet mēru šis lūgums pārsteidza. «Ja mani pārmērīgie atlīdzības piedāvājumi nesajūsmina un neaplaimo veco So-relu,» mērs domāja, «tad skaidrs, ka līdzīgus piedāvājumus viņš būs saņēmis arī no citas puses; un kas gan tos varēja piesolīt, ja ne Vaino?» Velti de Renala kungs līgumu gribēja noslēgt īsi un ātri: viltīgais vecis stūrgalvīgi pretojās; viņš vēl gribot parunāt ar dēlu, it kā provincē bagāts tēvs jebkad būtu prasījis padomu no dēla, kuram nekā nav, — izņemot, protams, gadījumus, kad to dara formas pēc.

Zāģētava atrodas šķūnī uz strauta krasta. Jumta spāres balstās uz četriem resniem stabiem. Astoņas vai desmit pēdas virs grīdas šķūņa vidū uz augšu, un uz leju slīd zāģis, un kāds ļoti vienkāršs mechanisms rauj baļķus zem zāģa. Strauts griež ratu, un tas dzen divējādus mechanismus: zāģi, kas staigā no augšas uz leju, un ietaisi, kura vieglītēm piestumj baļķus, ko zāģis sagriež dēļos.

Tuvodamies zāģētavai, Sorela tēvs sāka skaļi saukt Žiljen u, bet neviens neatsaucās. Viņš ieraudzīja tikai divus vecākos brāļus, kuri pēc auguma atgādināja milžus; bruņojušies smagiem cirvjiem, viņi aptēsa baļķus pirms nonešanas uz zāģi. Pūlēdamies ar cirvja zobiem trāpīt taisni pa baļķī iezīmēto melno līniju, viņi atšķēla milzīgas skaidas. Tēva saucienus tie nedzirdēja. Vecais Sorels iegāja šķūnī, bet velti izmeklējās Žiljenu, kam vajadzēja atrasties pie zāģa. Beidzot vecais ieraudzīja dēlu jāteniski sēžam uz vienas no jumta sijām. Lai gan Žiljena pienākums bija uzmanīgi sekot zāģa mechanismam, viņš tomēr bija nogrimis grāmatā.

Nekas tā neriebās vecajam Sorelam kā šī lasīšana. Viņš būtu vēl piedevis Žiljenam tā sīko augumu, kas stipri atšķīrās no vecākajiem brāļiem un nebija piemērots fiziskam darbam, bet grāmatas vecais nevarēja ciest: viņš pats nemācēja lasīt.

Velti viņš sauca 2i 1 jenu divas trīs reizes. Uzmanība, ar kādu jauneklis nodevās lasīšanai, liedza sadzirdēt tēva bargos saucienus vēl vairāk nekā zāģa troksnis. Beidzot, neskatoties uz, savu vecumu, Sorela tēvs vingri uzlēca uz baļķa, kas gulēja zem zāģa, no turienes uz tālākā šķērskoka, kas atbalstīja jumtu. Spēcīgs belziens izsita Žiljenam grāmatu no rokām, un tā ielidoja strautā; otrs ne mazāk spēcīgs trieciens bija veltīts galvai, — no tā jauneklis zaudēja līdzsvaru. Viņš noveltos no divpadsmit vai piecpadsmit pēdu augstuma uz mašīnu svārstekļiem, kas viņu sarautu gabalos, ja tēvs pēdējā brīdī ar kreiso roku nenoturētu viņu.

— Nu, sliņķi! Tu vēl arvien lasīsi šīs nolādētās grāmatas, kad tev jābūt nomodā par zāģi? Lasi tās, ja vēlies, pa vakariem, kad, laiku sizdams, vazājies pie kirē!

Žiljens, kaut arī apdullināts no sitiena un applūdis asinīm, tūdaļ nostājās savā darba vietā pie zāģa. Asaras spiedās viņam acīs, — ne tik daudz aiz fiziskām sāpēm, cik aiz rūgtuma par pazaudēto grāmatu.

— Nāc šurp, lops, es ar tevi gribu parunāt!

Odens murdēšana no jauna kavēja viņam sadzirdēt tēva vārdus. Tēvs jau bija nokāpis lejā un, nevēlēdamies vairs sevi apgrūtināt ar jaunu kāpelēšanu, satvēra riekstu vācamo kārti un iesita ar to dēlam pa plecu. Tiklīdz Žiljens bija nolēcis zemē, vecais Sorels, rupji grūstīdams, dzina viņu uz mājas pusi. «Diezin ko viņš ar mani grib darīt,» domāja jauneklis. Soļodams gar strautu, viņš drūmi paskatījās straumē, kur bija iekritusi viņa grāmata; tā bija viņa mīļākā grāmata — «Svētās Helenas memoriāls».

Žiljena vaigi kvēloja, acis bija nolaistas lejup. Nelielā auguma astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu vecais jauneklis pēc izskata likās sīks un vājš; viņa sejas vaibsti bija nepareizi, tomēr smalki, deguns izliekts. Lielās, melnās acis, kuras miera brīžos izstaroja kaisli un nodošanos domām, patlaban kvēloja niknā ienaidā. Kastaņbrūnie mati, kas auga ļoti zemu, sašaurināja viņa pieri un dusmu brīžos piešķīra sejai ļaunu izteiksmi. Varbūt starp neskaitāmi daudzām dažādām cilvēku sejām nebija otra tik īpatnēja vaiga. Viņa smalkais, slaidais augums liecināja drīzāk par veiklību, nevis par spēku. Jau no bērnības viņa dompilnais izskats un lielais bālums bija ierosinājis tēvu uz domām, ka dēls nebūs dzīvotājs, un, ja arī dzīvos, tad tikai par nastu ģimenei. Mājinieki nicināja Žiljenu, un viņš neieredzēja brāļus un tēvu; svētdienās pa rotaļu laiku pilsētas laukumā viņu bieži sita un dauzīja.

Jau pagājis apmēram gads, kopš viņa bērnišķīgais vaigs sācis valdzināt meitenes. Būdams visu nicināts kā vārgs radījums, Žiljens dievināja vecīti chirurgu, kas savā laikā bija iedrošinājies mēra kungam iebilst par platānām.

Sis chirurgs dažreiz samaksāja Sorela tēvam par Žiljena darba dienu, lai mācītu jauneklim latiņu valodu un vēsturi, proti, to, ko pats zināja, — 1796. gada Itālijas karagājiena apceri. Mirdams viņš bija novēlējis Žiljenam savu Goda Leģiona krustu, nelielās pensijas pārpalikumus un trīsdesmit līdz četrdesmit dažādas grāmatas, no kurām pati vērtīgākā tikko bija ielidojusi pilsētas strautā, kam mēra kungs savā laikā ierādīja jaunu gultni.

Tiklīdz Žiljens bija ienācis mājā, viņš sajuta uz pleca tēva spēcīgo roku; jauneklis nodrebēja, gaidot jaunus sitienus.

— Atbildi man taisnību, — viņš pie pašas auss dzirdēja vecā zemnieka rupjo balsi, un varenā roka viņu pagrieza apkārt kā bērna pirksti alvas zaldātiņu. Lielās, melnās Zil-jena acis, pilnas asaru, sastapās ar tēva mazajām pelēkajām acīm, kuras gribēja uztvert dēla visapslēptākās domas.

## V DARĪJUMS

Ar vilcināšanos izglāba stāvokli.

Ennijs

Atbildi bez melošanas, grāmatu tārps, kā tu iepazinies ar de Renala kundzi? Kad tu ar viņu runāji?

— Es ar viņu nekad neesmu runājis, — atbildēja Žiljens, — esmu viņu tikai baznīcā redzējis.

— Bet tu uz viņu skatījies, nelga?

— Nekad! Jūs zināt, ka es baznīcā raugos vienīgi uz dievu, — piebilda Zil-

jens liekulīgi, cerēdams, ka tā visdrīzāk izglābsies no sitieniem.

— Te kaut kas slēpjas, — atcirta viltīgais zemnieks un uz brīdi apklusa. — Bet no tevis jau ne vārda neizsitīsi, nolādētais! Lai ari kā tas būtu, tomēr es drīz tikšu no tevis vaļā, un man tas nāks tikai par labu. Tu esi apvārdojis kirē vai kādu citu, un tas tev sagādājis varenu vietu. Savāc savas mantas, un es tevi aizvedīšu pie de Renala kunga, kur tu paliksi par viņa bērnu audzinātāju.

— Ko es par to saņemšu?

— Uzturu, drēbes un trīssimt franku naudā.

— Es negribu būt par sulaini.

— Lops, kas tev to saka! Vai tad es vēlos, lai mans dēls būtu sulainis?

— Bet ar ko es sēdēšu kopā pie galda?

Sis jautājums pārsteidza veco Sorelu, un, jauzdams, ka var pateikt kaut ko nevajadzīgu, viņš sadusmojās uz 2il-jenu, apbēra to lamām, pārmeta rijību un aizgāja aprunāties ar pārējiem dēliem.

Žiljens drīz vien ieraudzīja, kā tie, uz cirvjiem atspiedušies, nogrima sarunās. Viņš ilgi tos vēroja, bet, nevarēdams apjaust sarunu tematu, aizgāja un paslēpās aiz zāģētavas, lai viņu nevarētu pārsteigt. Viņš gribēja pārdomāt negaidīto priekšlikumu, kas grozīja viņa likteni, bet, nespēdams būt tik prātīgs, sāka vienkārši sapņot par to, ko ieraudzīs skaistajā de Renala namā.

«Labāk no visa tā atteikties,» viņš sev sacīja, «nekā pieļaut sēdināt sevi kopā ar kalpiem. Ja tēvs to man gribēs uzspiest, tad labāk mirt. Esmu iekrājis piecpadsmit franku un astoņus sū, ar tiem aizbēgšu jau nākošajā naktī; pēc divi dienu aplinku ceļiem, kur no žandarmiem nav ko bīties, būšu jau Bezansonā;^ tur es iestāšos zaldātos un, ja būs vajadzīgs, pāriešu uz Šveici. Bet tad nu gan — ardievu, karjera, ardievu, skaistais mācītāja vārds, kas pašķir ceļu uz visu.»

Riebums ēst pie viena galda ar kalpiem nebija Žiljenam iedzimts; lai tikai sasniegtu stāvokli, viņš būtu ar mieru uz vēl grūtākiem pārbaudījumiem. Šo riebumu viņš bija mantojis no Ruso «Atzīšanās». Tā bija vienīgā grāmata, ar kuras palīdzību viņš iztēlojās pasauli. Lielās armijas ziņojumu krājums un «Svētās Helenas memoriāls» papildināja viņa korānu. Viņš mirtu par šīm trijām grāmatām. Nekad viņš nebija ticējis nekam citam. Glabādams vecā chirurga novēlējumus, visas pārējās grāmatas pasaulē Žiljens uzskatīja par melīgām un bija pārliecināts, ka tās sarakstījuši blēži, lai uzkalpotos.

Bez atsaucīgi kaislās dvēseles Žiljenam piemita arī apbrīnojama atmiņa, kāda bieži mēdz būt muļķiem. Lai iegūtu vecā kirē Šelana labvēlību, no kura, kā Žiljens nojauta, bija atkarīga viņa nākotne, viņš iemācījās no galvas «Jauno derību» latiņu valodā; viņš zināja ari de Mestra grāmatu «Par pāvestu», bet neticēja no vienai, ne otrai.

Gluži kā pēc norunas Sorcls un viņa dēls šajā dienā izvairījās no sarunām. Vakarā Žiljens aizgāja pie kirē uz dievvārdu stundu, bet nestāstīja tam par dīvaino priekšlikumu, ko bija saņēmis viņa tēvs. «Varbūt tas ir tikai slazdi,» domāja Žiljens, «jāizliekas, ka esmu to aizmirsis.»

Otrā dienā agri no rīta de Renala kungs-pavēlēja atsaukt pie sevis veco Sorelu; likdams uz sevi gaidīt vienu vai divas stundas, tas beidzot ieradās un jau pie durvīm uzsāka atvainošanos un klanīšanos. Pēc daždažādas aplinku iztincināšanas Sorels beidzot saprata, ka viņa dēls ēdīs pusdienas pie viena galda ar mājas saimniekiem, bet tajās dienās, kad būs viesi, — atsevišķā istabā kopā ar bērniem. Samērīgi ar pārliecības pieaugšanu par mēra kunga patiesiem un neviltotiem nolūkiem, Sorels, kaut arī vēl šaubīgs un pārsteigts, kļuva aizvien iedomīgāks un vēlējās redzēt istabu, kurā viņa dēls gulēs. Tā bija liela, spodri iekārtota telpa, uz kuru patlaban jau tika pārnestas visu trīs puisēnu gultiņas.

Sis apstāklis vecajam zemniekam sniedza galīgu skaidrību; viņš tūdaļ uzstājīgi lūdza parādīt drēbes, kuras tiks piešķirtas viņa dēlam. De Renala kungs atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma simt franku.

— Ar šo naudu jūsu dēls lai aiziet pie Dirana kunga un izmeklē sev melnu kārtu!

— Bet, ja es viņu paņemtu no jums atpakaļ, — sacīja zemnieks, piepeši it kā aizmirsdams visu pazemību, — vai melnā kārta viņam paliktu?

— Protams.

— Labi, — Sorels novilka. — Tagad mums atliek tikai vienoties par naudu, kuru jūs viņam maksāsiet.

— Kā! — de Renala kungs sadusmots izsaucās. — Mēs jau vakar par to vienojāmies: es dodu trīssimt franku; man šķiet, tas ir pietiekoši, varbūt pat pārāk daudz.

— Jūs to piesolījāt, es to nenoliedzu, — sacīja vecais Sorels, vēl vairāk stiepdams vārdus; un aizrautībā, kas pārsteigs tikai Franškontē zemnieku nepazinējus, viņš piebilda, skatīdamies de Renala kungam taisni acis: — Mēs atradīsim citur ko labāku.

Pie šiem vārdiem mora vaigs nejauki saviebās. Tomēr viņš ātri vien atguvās, un pēc divu stundu veiklām sarunām, kurās neviens vārds netika izmests vējā, zemnieka viltus pārspēja bagātnieka viltu, kuram tas vairs nebija vajadzīgs, lai dzīvotu. Visi daudzie punkti, kas noteica Žiljena jauno dzīvi, tika formulēti ar vislielāko rūpību un ne vien viņa alga tika noteikta četrsimt franku liela, bet tā bija vēl jāizmaksā uz priekšu katra mēneša pirmajā datumā.

— Labi! Izmaksāšu viņam trīsdesmit piecus frankus, — de Renala kungs teica.

— Apaļas sumiņas labad gan tik bagāts un devīgs cilvēks kā mūsu mēra kungs, — sacīja zemnieks glaimīgi, — nežēlos trīsdesmit sešus frankus.

— Labi, labi, — sacīja de Renala kungs. — Tikai ar to nu beigsim.

Viņš bija sadusmots un tālab pieņēma asu un svarīgu toni. Zemnieks redzēja, ka diedelēšana jāizbeidz. Tad savukārt de Renala kungs gāja uzbrukumā. Viņš neparko nebija ar mieru pirmā mēneša algu izmaksāt vecajam Sore-lam, kas vēlējās to saņemt priekš dēla. De Renala kungs nodomāja, ka būs jāpastāsta sievai, kādu lomu viņam nācās spēlēt sarunās.

— Atdodiet man tos simt frankus, kurus es jums iedevu! — viņš īgni sacīja. — Dirana kungs man ir mazliet parādā. Es pats aiziešu ar jūsu dēlu izmeklēt vadmalu.

Pēc šiem enerģiskajiem vārdiem Sorels prātīgi atgriezās pie padevības apliecinājumiem; tie aizņēma veselu ceturtdaļstundu. Beidzot, noprazdams, ka viņam vairs neko neizdosies izkaulēt, viņš devās projām. Viņa pēdējie sveicieni beidzās ar vārdiem:

— Tūdaļ sūtīšu savu dēlu pie jums uz pili.

Tā mēra aizgādībā esošie pilsētnieki dēvēja viņa māju, kad gribēja viņam izpatikt.

Atgriezies zāģētavā, Sorels veltīgi izmeklējās dēlu. Baidīdamies no dažādām varbūtībām, Žiljens bija aizgājis no mājas jau nakts vidū. Viņš vēlējās noglabāt savas grāmatas un Goda Leģiona krustu drošā vietā. Visu to viņš aiznesa pie jaunā koktirgotāja, sava drauga Fukē, kas dzīvoja Ver-jeras kalnājos.

Kad Žiljens atkal parādījās, tēvs viņam sacīja:

— Dievs zin, nolādētais sliņķi, vai tev būs tik daudz sirdsapziņas, lai atmaksātu, ko esmu priekš tevis izdevis tik daudzos gados! Savāc savas skrandas un taisies, ka tiec pie mora kunga!

Žiljens, brīnīdamies, ka viņam neuzmācas ar sitieniem, pasteidzās aiziet. Bet, tiklīdz viņš nozuda no tēva acīm, soļi kļuva gausāki. Žiljens prātoja, ka derētu spēcināt savu svētulību un iegriezties baznīcā.

Jūs pārsteidz šie vārdi? Pirms jaunā zemnieka dvēsele nonāca pie tiem, viņai bija vajadzējis daudz izciest.

Jau agrā bērnībā, kad sestā dragunu pulka karavīri garos, baltos mēteļos, ar melniem spalvu pušķiem pie ķiverēm, atgriezdamies no Itālijas, bija apmetušies Verjerā un sējuši zirgus pie Žiljena tēva logu margām, — jau tad viņš kļuva par aizrautīgu kara dzīves dievinātāju. Vēlāk viņš dedzīgi bija klausījies atvaļinātā chirurga stāstus par kaujām uz Lodi tilta, pie Arkolas, Rivolī. Viņš bija ievērojis liesmainos skatienus, kurus vecais vīrs meta uz savu ordeņa krustu.

Kad Žiljenam jau nāca četrpadsmit gadu, Verjerā sāka celt baznīcu, kuru varēja saukt jo krāšņu tik mazai pilsētai. Žiljenu tur sevišķi pārsteidza četras marmora kolonas; tās kļuva slavenas visā novadā, pateicoties nāvīgajam ienaidam, ko tās sacēla starp miertiesnesi un jauno vikāru, kurš bija atsūtīts no Bezansonas un kuru visi uzskatīja par kongregacijas spiegu. Miertiesnesis tikko nepazaudēja savu vietu, vismaz visi tā domāja. Kā viņš bija uzdrošinājies ķildoties ar garīdznieku, kurš ik pa katrām divām nedēļām brauca uz Bezansonu, kur, kā tika stāstīts, tas apmeklējot pašu monsinjoru biskapu?

Pa to laiku miertiesnesis, cilvēks ar lielu ģimeni, pasludināja dažus spriedumus, kuri likās netaisni: tie visi bija vērsti pret «Konstitucionalista» lasītājiem. Ticīgie gavilēja. Tiesa, cietušajiem nācās samaksāt ne vairāk par trim līdz pieciem frankiem; bet viens no šiem soda maksājumiem krita uz naglu kalēju, Žiljena krusttēvu. Sadusmots viņš izsaucās: «Kādas pārvērtības? Bet jau divdesmit gadu visi uzskatīja miertiesnesi par godīgu cilvēku!» Atvaļinātais chirurgs, Žiljena draugs, toreiz jau gulēja kapā.

Tad pēkšņi Žiljens vairs nerunāja par Napoleonu, bet izteica vēlēšanos kļūt par mācītāju; viņu pastāvīgi varēja redzēt tēva kokzāģētavā, nogrimušu latiņu bībelē, ko viņš bija aizņēmies no kirē un mācījās no galvas. Labsirdīgais večuks, apbrīnodams jaunekļa sekmes, augiem vakariem nodarbojās ar viņu, skaidrodams dievvārdus. Žiljens izrādīja vislielāko dievbijību, Un kas gan varētu teikt, ka šī jaunavīgā sejiņa, kas izskatījās tik maiga un bāla, slēpa nesatricināmu apņemšanos drīzāk mirt nekā atsacīties no spožas karjeras.

Taisīt karjeru Zil jenām vispirms nozīmēja pamest Ver-jeru; viņš neieredzēja savu dzimteni. Viss, ko viņš te vēroja, nāvēja viņa iztēli.

Jau kopš bērnības Ziljeris pazina eksaltācijas brīžus. Ar aizrautību viņš sapņoja, ka vienā brīnišķīgā dienā tiks stādīts priekšā Parizes dāmām un saistīs dāmu uzmanību ar kādu varenu darbu. Kāpēc gan viena no tām nevarētu viņu iemīlēt, kā Bonapartu iemīlēja lieliskā de Boarnē kundze, kad tas vēl bija gluži nabags? Daudzu gadu laikā varbūt nepagāja neviena stunda, kad Žiljens nestāstītu pats sev, ka Bonaparts, nezināmais un nabagais leitnants, bija kļuvis par pasaules valdoni, tikai pateicoties savam zobenam. Šī doma mierināja Žiljenu nelaimēs, kas viņam šķita milzīgas, un vairoja prieku, ko reizēm liktenis piešķīra.

Baznīcas celšana un miertiesneša spriedums piepeši atvēra Žiljenam acis; doma, kas bija iezagusies galvā, padarīja viņu uz dažām nedēļām gluži neprātīgu un beidzot iekaroja visā pilnībā ar to neuzveicamo spēku, ar kādu pakļauj savā varā kaislu dvēseli pirmā doma, kas tai šķiet pašas atklājums.

«Kad Napoleons piespieda visus runāt par sevi, Francija baidījās svešinieku iebrukuma; kara slava toreiz bija nepieciešama un baudīja pilnu cieņu. Tagad mēs redzam četrdesmit gadu vecus mācītājus, kas saņem simttūkstoš franku lielu algu; tas ir trīsreiz vairāk, nekā saņēma slavenie Napoleona diviziju ģenerāļi. Viņiem nepieciešami ļaudis, kas palīdz darbā. Šis pats miertiesnesis, gudrs un līdz pat pēdējam laikam tik krietns vīrs, vecuma dienās tomēr apkauno sevi, baiļodamies no trīsdesmit gadu veca vikārā. Ir jākļūst par mācītāju.»

Reiz, kad Žiljens jau divus gadus bija mācījies teoloģiju, viņš piepeši nodeva pats sevi ar negaidītu uzliesmojumu, kas dedzināja viņa dvēseli. Tas notika Šelana kunga mājās; pie pusdienām, kurās piedalījās vairāki mācītāji, labsirdīgais vecītis Žiljenu stādīja priekšā kā brīnumbērnu zinībās, un te nu viņš negaidot sāka slavināt Napoleonu. Pēc tam viņš piesēja labo roku pie krūtīm, sacī-dams, ka to izmežģījis, baļķus viļājot, un divus mēnešus nēsāja šādā stāvokli. Pēc šī miesassoda viņš sev piedeva. Tāds bija šis astoņpadsmit gadu vecais jauneklis, pēc izskata bezspēcīgs un ne vairāk kā septiņpadsmitgadīgs, kad ar mazu vīstokli padusē iesoļoja skaistajā Verjeras baznīcā.

Baznīca bija tukša un tumša. Sakarā ar kādiem svētkiem visi logi bija aizklāti ar spilgti sarkanu audumu, un tā radās brīnišķīgs gaismas efekts no saules stariem, kas lauzās iekšā jomā. Žiljens nodrebēja. Būdams viens, viņš apsēdās uz paša skaistākā sola. Uz tā bija de Renala kunga ģerbonis.

Priekšā ieraudzīja apdrukātu papīra gabaliņu, kas bija nolikts it kā lasīšanai. Viņš pieliecās un redzēja:

«Luija Ženrela nāvessoda un dzīves pēdējo mirkļu apraksts: spriedums izpildīts Bezansonā, tādā un

tādā...»

Papīrs bija pārplēsts. Otrā pusē varēja izlasīt rindiņas divus pirmos vārdus: «Pirmais solis...»

— Kas šo papīru te nolicis? — vaicāja Žiljens. — Nelaimīgais! — jauneklis nopūzdamies piebilda, — viņa uzvārds nobeidzas gluži kā mans... — Un viņš saburzīja papīru.

Izejot Žiljenam likās, ka viņš redz asinis blakus traukam ar svēto ūdeni — tur bija izlieta velgme, un sarkano aizkaru atblāzma pie logiem vērta to līdzīgu asinīm.

Galu galā Žiljens nokaunējās par savu slepeno baiļošanos.

— Vai tiešām es esmu gļēvulis? — viņš sev vaicāja. — Pie ieročiem!

Sie vārdi, kas tik bieži atkārtojās vecā chirurga kauju nostāstos, Žiljenam nozīmēja varonības simbolu. Viņš piecēlās un ātri devās uz de Renala kunga namu.

Neskatoties uz jauko apņemšanos, divdesmit soļu atstatumā no šīs mājas viņu pārņēma nepārvaramas bažas. Dzelzs vārti bija vaļā, tie viņam šķita apburoši. Vajadzēja iet cauri. Žiljens nebija vienīgais, kura sirds nodrebēja, ieejot šajā namā.

Pārāk kautrā de Renala kundze mulsa no domām, ka šis svešinieks, savus pienākumus pildot, nostāsies starp viņu un bērniem. Viņa bija pieradusi, ka dēli gulēja viņas istabā. Tajā rītā, ieraudzījusi bērnu gultiņas pārnestas skolotāja istabā, viņa nespēja savaldīt asaras. Velti de Renala kundze lūdzās vīru, lai visjaunākā puisēna, Stanislava Ksavjē, gultiņa tiktu novietota atpakaļ viņas istabā.

De Renala kundze bija pārāk jutīga. Viņa iedomājās rupju, nekārtīgi apģērbušos, izpūrušu radījumu, kas rāsies ar viņas bērniem vienīgi tāpēc, ka tas prot latiņu valodu, šo barbarisko valodu, kuras dēļ tiks pērti viņas puisēni.

## VI RAIZES

Vairs nezinu, kas ar mani notiek, Ko es daru.

Mocarts («Figaro»)

De Renala kundze ar viņai piemītošo možumu un grāciju, kas visspilgtāk izpaudās, kad viņa nejuta uz sevi vērstus vīriešu skatienus, izgāja no viesistabas dārzā un piepeši pie ieejas durvīm ievēroja jaunu zemnieku, vēl gandrīz pusaudzi, ar bālu un saraudātu seju. Viņš bija ģērbies tīrā, baltā kreklā un padusē turēja gaiši violetas vadmalas kamzoli.

Jaunā zemnieka vaigs bija tik balts, acis tik kautras, ka de Renala kundze savā romantiskajā iztēlē noturēja viņu par pārģērbtu meiteni, kas atnākusi pie mēra kunga ar kādu lūgumu. Viņai kļuva žēl nabaga radījuma, kas bija apstājies pie durvīm un acīm redzot neuzdrošinājās pieskarties zvanam. Uz brīdi aizmirsdama rūgtmi par jaunā skolotāja atbraukšanu, viņa tuvojās zemnieku zēnam. 2il-jens, pievērsies durvīm, neievēroja viņas pienākšanu. Viņš sadrebēja, piepeši dzirdēdams pie pašas auss maigu balsi:

— Ko jūs vēlaties, mans bērns?

Žiljens spēji pagriezās un, pārsteigts no de Renala kundzes laipnā skatiena, mazliet atguvās. Viņas skaistums

Žiljenu tā savaldzināja, ka jauneklis pat aizmirsa, kāpēc šurp nācis. De Renala kundze atkārtoja savu jautājumu.

— Es atnācu uzņemties skolotāja pienākumus, kundze, — atbildēja Žiljens, kautrēdamies asaru un pūloties tās nemanāmi nosusināt.

De Renala kundze jutās ļoti pārsteigta, viņi stāvēja, viens otram acis skatīdamies. Žiljens vēl nekad nebija piedzīvojis, ka Цк skaisti ģērbts radījums un it sevišķi dāma ar tik apburošu seju runātu ar viņu tik miji. De Renala kundze vēroja asaras, kas plūda pār nupat vēl tik bālajiem un patlaban pietvīkušajiem jaunā zemnieka vaigiem. Drīz viņa sāka smieties ar spirgtas meitenes līksmi: viņa smējās pati par sevi, neticēdama savai laimei. Kā — un šis jauneklis būs viņas bērnu skolotājs! Viņa taču bija iedomājusies netīru, noplukušu mācītāju, kas rās un dauzīs viņas bērnus.

— Un tātad jūs, kungs, pārvaldāt latiņu valodu? — viņa beidzot ievaicājās.

Vārds «kungs» tā pārsteidza Žiljenu, ka viņš uz brīdi nogrima domās.

— Jā, cienījamā kundze, — viņš kautri atbildēja.

De Renala kundze jutās tik laimīga, ka uzdrošinājās ievaicāties:

— Vai jūs par daudz nerāsiet manus nabaga bērnus?

— Kāpēc lai es to darītu? — Žiljens izbrīnījies atbildēja.

— Vai nav tiesa, kungs, — piebilda viņa pēc īsas klusēšanas, kurā bija manāms augošs saviļņojums, — jūs būsiet labs pret viņiem? Vai apsolāt man to?

Tas, ka tik skaisti ģērbta dāma jau otro reizi nosauca viņu par kungu, pārspēja visu gaidīto: celdams pusaudža gados savas gaisa pilis, viņš bija iedomājies, ka nekad dāma to nepagodinās ar sarunu, pirms viņš nebūs uzvilcis mugurā skaistu mundieri. De Renala kundze savukārt jutās pārsteigta par viņa daiļumu, lielajām, melnajām acīm un cirtainajiem matiem, kas pašreiz vijās vairāk nekā parasti, jo atspirdzinādamies viņš bija iemērcis galvu pilsētas strūklakas baseinā. Par lielu prieku viņa redzēja, ka liktenīgais skolotājs, kuru, bažīdamās par bērniem, bija iedomājusies kā rupju, pretīgu briesmoni, izskatījās kā kautra meitene. Viņas mierīgi noskaņotajai dvēselei kontrasts starp gaidīto un sagaidīto sagādāja lielu gandarījumu. Beidzot atguvusies, viņa brīnījās, ka stāv pie ieejas tuvu kopā ar šo jaunekli, kam nebija svārku mugurā.

— Iesim iekšā, mans kungs, — viņa mazliet samulsusi sacīja.

Nekad vēl de Renalfi kundze nebija pārdzīvojusi tik dzijas labsajūtas; nekad vēl tik mīļš radījums nebija atnācis baigu gaidījumu vietā. Tātad viņas mīļie puisēni, kurus viņa tā loloja, nenonāks netīra un ņurdīga mācītāja rokās. Ieejot priekšnamā, viņa pagriezās pret Žiljenu, kas tai nedroši sekoja. Ieraugot tik greznu iekārtu, Žiljena sejā atausa tīksms izbrīns, kas jo vairāk savaldzināja de Renala kundzi. Viņa neticēja savām acīm, jo vienmēr bija iedomājusies savu bērnu skolotāju melnā uzvalkā.

— Bet vai tas var būt, mans kungs, — viņa sacīja, no jauna atgriezdamās un baiļodamās, ka nenotiek kāda pārskatīšanās, — vai jūs pārvaldāt latiņu valodu? — Šie vārdi aizskāra Žiljena pašlepnumu un izkliedēja brīnišķīgo aizmiršanos, kurā viņš bija pavadījis jau ceturtdaļstundu.

— Jā, kundze, — viņš atbildēja, pūlēdamies izturēties, cik iespējams, vēsi, — es runāju latiniski ne sliktāk par kirē kungu, bet atgadās, ka savā labsirdībā viņš manas zināšanas stāda augstāk par savējām.

De Renala kundzei likās, ka Žiljens ir noskaities. Viņš stāvēja divus soļus no tās. De Renala kundze piegāja pie viņa un klusi sacīja:

— Vai ne, pirmajās dienās jūs taču nepērsiet manus bērnus, ja arī tie nezinātu uzdevumu?

Maigā, gandrīz lūdzošā balss piespieda Žiljenu aizmirst visu, kas patlaban bija nodrošinājis viņa latinista reputāciju. De Renala kundzes vaigs atradās tik tuvu viņa vaigam, ka Žiljens sajuta viņas drānu vieglo smaržu; tas likās tik neparasti jaunajam zemniekam. Žiljens briesmīgi nosarka un noteica tikko dzirdami:

— Nebaiļojieties, cienījamā kundze, es ievērošu visus jūsu aizrādījumus.

Kad de Renala kundzes nemiers par saviem bērniem bija galīgi izgaisis, tikai tad viņa īsti ievēroja Žiljena ārkārtīgo daiļumu. Viņa smalkie, gandrīz sievišķīgie sejas vaibsti un kautrība nebūt nelikās smieklīgi sievietei, kas pati bija tik kautrīga. Vīrišķība, ko parasti uzskata par vīrieša skaistuma pazīmi, viņu izbiedētu.

— Cik jums gadu? — viņa vaicāja Žiljenam.

— Drīz būs deviņpadsmit.

— Manam vecākajam dēlam vienpadsmit gadu, — sacīja de Renala kundze, pilnīgi nomierinājusies. — Viņš būs jums gandrīz biedrs. Jūs varēsiet viņu vienmēr pārliecināt. Nesen, kad tēvs viņam iesita, puisītis noslimoja veselu nedēļu, kaut gan sitiens bija pavisam niecīgs.

«Kāda starpība ar mani!» nodomāja Žiljens. «Tēvs mani vēl vakar dauzīja. Laimīgi ļaudis šie bagātnieki!»

De Renala kundze jau sāka ievērot skolotāja spējās sajūtu maiņas; šo skumju mākonīti viņa uzlūkoja par bik-lību un tāpēc gribēja viņu mazliet sadrošināt.

— Kā jūs sauc, mans kungs? — viņa vaicāja tik mīļi, ka Žiljens neviļus ļāvās viņas burvībai.

— Mani sauc — Žiljens Sorels, kundze, un, ieejot pirmo reizi svešā mājā, es mazliet baiļojos. Jau iepriekš man jāizlūdzas jūsu aizbildniecība un piedošana par visām ne-veiklībām, kuras pirmajās dienās es varētu izdarīt. Neesmu mācījies koledžā, jo man nav vajadzīgo līdzekļu; nekad ne ar vienu man nav bijis izdevības sarunāties, izņemot brālēnu, atvaļinātu chirurgu, Goda Leģiona kavalieri, un kirē, Šelana kungu. Viņš var jums pastāstīt par mani visu. Brāļi mani vienmēr situši; neticiet tiem, ja viņi par mani stāsta ko sliktu; atvainojiet manas neveiklības un kļūdas — es nekad un neko nedarīšu ar ļaunu nolūku.

Ilgās runas laikā Žiljens mazliet atguva drosmi; viņš vēroja de Renala kundzi. Tā iespaidot var tikai skaistums, ko neapzinās pats valdzinošā skaistuma īpašnieks. Žiljens, kas iedomājās sevi par lietpratēju sieviešu daiļuma jautājumos, būtu ar mieru zvērēt, ka viņai nav vairāk par divdesmit gadiem. Piepeši jauneklim ienāca prātā noskūpstīt de Renala kundzei roku. Pēc tam viņu jau nobaidīja šī pārdrošā iedoma, bet brīdi vēlāk viņš nodomāja: «Būtu gļēvums, ja es nedarītu to, kas var nākt man tikai par labu un mazināt nicināšanu, ko šī skaistā dāma katrā ziņā sajūt pret nabaga strādnieku, kas vēl tikko atrāvies no zāģa.» Varbūt Žiljenu mazliet iedrošināja arī apzīmējums «glīts zēns», kā viņu jau veselu pusgadu svētdienās sauca dažas jaunas meitenes. Kamēr turpinājās šī iekšējā cīņa, de Renala kundze neliedza viņam dažus padomus, kā iesākt bērnu skološanu. Žiljens no jauna nobālēja un sacīja klusi, kā negribot:

— Kundze, es nekad nesitīšu jūsu bērnus: apsolu jums dieva priekšā. — Izteikdams to, viņš uzdrošinājās saņemt de Renala kundzes roky un viegli noskūpstīt. De Renala kundze nobrīnījās, bet pēc brīža šo atgadījumu uzskatīja par lielāko pārdrosmi. Tā kā bija ļoti karsts, viņas kailās rokas pārklāja tikai šalle, kas, roku skūpstam paceļot, pavērās. Pēc dažiem mirkļiem viņa jau pati sevi sabāra; viņai šķita, ka nav pietiekoši strauji sašutusi.

De Renala kungs, izdzirdīs sarunu, iznāca no kabineta; ar majestātisku un tēvišķīgu izskatu, kādu pieņēma, tikai laulības noslēdzot mērijā, viņš sacīja Žiljenam:

— Man ar jums jārunā, pirms jūs tiekaties ar bērniem.

Viņš ieveda Žiljenu istabā un aicināja arī sievu, kura gribēja tos atstāt divatā. Aizvēris durvis, de Rēnais cienīgi nosēdās.

— Kirē kungs deva par jums labu atsauksmi, visi jums šeit parādīs pienācīgo godu, un, ja es būšu apmierināts, tad varat būt drošs, ka palīdzēšu jums arī uz priekšu iekārtoties dzīvē. Es vēlētos, lai jūs nesaietos vairs ne ar saviem tuviniekiem, ne draugiem, viņu iespaidi nav pielāgojami maniem bērniem. Te būs trīsdesmit seši franki par pirmo mēnesi, bet dodiet man vārdu, ka nevienu sū no šīs naudas jūs nedosiet savam tēvam.

De Renala kungs dusmojās uz veco Sorelu, ka arī šoreiz tas bija pārspējis, mēru viltībā.

— Tagad, kungs, — jo pēc manas pavēles šeit visi jūs sauks par kungu, lai jūs zinātu, ko nozīmē dzīvot pieklājīgā namā, — tagad, kungs, nav vēlami, ka bērni jūs ieraudzītu kamzolī. Vai kalpotāji viņu jau redzēja? — Rēnais vaicāja sievai.

— Nē, mans draugs, — viņa, domās nogrimusi, atbildēja.

— Jo labāk. Uzvelciet šo! — viņš sacīja, pasniegdams Žiljenam savus svārkus. — Bet tagad aiziesim pie vadmalu tirgotāja Dirana.

Bija pagājusi vairāk nekā stunda, kad de Renala kungs pārnāca ar jauno skolotāju, apģērbtu melnās drēbēs, un atrada savu sievu sēžam turpat, kur bija atstājis. Žiljena klātbūtne nomierināja de Renala kundzi; raudzīdamās uz jaunekli, viņa aizmirsa savu agrāko baiļošanos. Žiljens

vairs nedomāja par viņu; kaut arī tas neuzticējās dzīvei un cilvēkiem, viņam vēl bija bērna dvēsele; gadi jau likās nodzīvoti kopš tā brīža, kad viņš pirms trim stundām, aiz bailēm drebēdams, bija sēdējis baznīcā. Jauneklis ievēroja de Renala kundzes vēso skatienu un saprata, ka dusmas ir atbilde uz viņa skūpstu. Bet cienības sajūta, ko bija atmodinājušas jaunās drānas, padarīja jaunekli neveiklu, viņš nespēja apslēpt savu prieku, un viņa manierēs iezagās asums un lempība. De Renala kundze vēroja viņu ar izbrīnu.

— Jums jābūt atturīgākam, — sacīja mērs, — ja vēlaties, lai mani bērni un mani kalpi jūs godā.

— Cienījamais kungs, — atbildēja Žiljens, — mani apgrūtina jaunais apģērbs; es, zemnieka puisis, esmu pazinis tikai kamzoļus; ja atļaujat, es iešu un noslēgšos savā istabā.

— Nu ko tu teiksi par mūsu jauno ieguvumu? — vaicāja de Renala kungs sievai.

Instinktivi un gandrīz neapzinīgi viņa negribēja sacīt vīram taisnību.

— Es neesmu sevišķi sajūsmināta par šo lempīgo zem-nieciņu; jūsu pārāk laipnā izturēšanās izskolos no viņa tādu bezkauņu, ka nāksies to padzīt jau pirms mēneša beigām.

— Kas tur liels! Padzīsim; tas maksās mums liekus simt frankus, bet Verjera pieradīs redzēt de Renala kunga bērnus ar audzinātāju. Šis mērķis netiktu sasniegts, ja viņu atstātu strādnieka drānās. Padzīšanas gadījumā melno kārtu, kuru es izvēlējos pie Dirana, paturēsim paši. Puisim paliks tikai tas, ko es atradu gatavu un kas patlaban viņam jau mugurā.

Stunda, ko Žiljens pavadīja savā istabā, de Renala kundzei likās tikai mirklis. Bērni, uzzinājuši par jaunā audzinātāja ierašanos, apbēra māti ar jautājumiem. Beidzot iznāca Žiljens. Viņš bija pavisam cits cilvēks. Vai sacīt, ka viņš izturējās atturīgi? Nē, tas bija pats cienības iemiesojums. Viņu iepazīstināja ar bērniem, un tonis, kādā viņš tos uzrunāja, pārsteidza pat pašu de Renala kungu.

— Es esmu aicināts, kungi, — Žiljens, nobeidzot savu uzrunu, sacīja, — lai mācītu jums latiņu valodu. Jūs zināsiet, ko nozīmē atbildēt uzdevumu. Lūk, tā ir bībele, — viņš teica, rādīdams grāmatiņu melnā sējumā. — Tas ir mūsu kunga Jēzus Kristus dzīves stāsts, tā daļa, ko sauc par «Jauno derību». Es bieži jums atprasīšu uzdevumus, bet jūs jau tūdaļ varat vaicāt ari man. — Adolfs, vecākais puisēns, paņēma grāmatu.

— Atveriet to kaut kurā vietā, — turpināja Žiljens, — un pasakiet man pantiņa pirmo vārdu! Es atbildēšu jums no galvas, līdz jūs mani *apturēsiet, šos svētos rakstus, kuros ieslēgtas daudzas labas pamācības.

Adolfs atvēra grāmatu, un Žiljens atbildēja veselu lappusi ar tādu veiksmi, it kā runātu mātes valodā. De Renala kungs uzvaroši paskatījās uz sievu. Bērni, manīdami vecāku apbrīnošanu, ieplēta acis. Apkalpotājs pienāca pie viesistabas durvīm; Žiljens turpināja runāt latiniski. . Apkalpotājs stāvēja kā sastindzis, pēc tam pazuda. Drīz vien pie durvīm parādījās ķēkša un istabene. Adolfs atvēra grāmatu jau astotajā vietā, bet Žiljens atbildēja ar agrāko veiksmi.

— Dievs kungs! Kas par jauku mācītāju! — izsaucās ķēkša, labsirdīga un dievbijīga meitene.

De Renala kunga patmīlība bija aizskārta; viņam ne prātā nenāca eksaminēt mājskolotāju, viņš visu laiku pūlējās atcerēties dažas latiņu vārdus; beidzot atminējās kādu Horacija pantu. Žiljens, protams, prata tikai bībeli. — Svētais amats, kam esmu sevi nolēmis, liedz man lasīt tik bezdievīgu dzejnieku.

De Renala kungs noskaitīja labu tiesu pantu, kurus tas piedzejoja Horacijam. Pēc tam viņš paskaidroja bērniem, kas Horacijs bijis. Bet pārsteigtie un ielīksmotie bērni neklausījās tēvā. Tie vēroja vienīgi Žiljenu.

Tā kā apkalpotāji vēl aizvien stāvēja pie durvīm, Žiljens nolēma pārbaudījumu turpināt.

— Lai arī Stanislavs Ksavjē man norāda uz kādu vietu svētajos rakstos! — sacīja viņš visjaunākajam bērnam.

Mazais Stanislavs ar lepnumu izburtoja pantiņa pirmo vārdu, un Žiljens nobēra visu lappusi. Bet de Renala kunga triumfs sasniedza augstāko pilnību, kad šajā pašā brīdī ienāca skaisto Normandijas zirgu īpašnieks Vaino kungs un apgabala suprefekts Šarko de Možirons. Šī aina nodrošināja Žiljenam «kunga» titulu. Pat apkalpotāji neuzdrošinājās saukt viņu citādi.

Vakarā visa Verjera plūda pie Renala kunga, lai redzētu brīnišķīgo jaunekli. Žiljens visiem atbildēja drūmi, tā liekot viņiem palikt cienīgā atstatumā. Viņa slava ātri izplatījās pa pilsētu, un pēc dažām dieiiām de Renala kungs, baidīdamies, ka citi neatņem viņam mājskolotāju, lika priekšā Žiljenam parakstīt līgumu uz diviem gadiem.

— Nē, kungs, — vēsi atbildēja Žiljens, — ja jums ienāks prātā mani atlaist, es aiziešu. Līgums, kas mani saista, bet jums atstāj brīvas rokas, ir lieks, un es no tā atsakos.

Žiljens mācēja sevi tā nostādīt, ka nepagāja pat mēnesis, kad de Renala kungs pats jau parādīja viņam cieņu. Kirē bija sanaidojies ar de Renala un Vaino kungiem, tā ka neviens nevarēja atklāt, ka Žiljens agrāk dievinājis Napoleonu; tagad viņš par to runāja ar riebumu.

## VII RADNIECĪGAS DVĒSELES


Sirdi aizkustināt viņi spēj, tikai to sāpinot.

Kāds mūsdienu autors

Bērni dievināja Žiljenu, bet viņš tos nemīlēja; viņa domas kavējās citur. Mazie varēja darīt ko darīdami, nekas viņu neuztrauca. Vēss, taisnīgs, neuzbudināms, jauneklis tomēr iemantoja mīlestību, jo viņa ierašanās zināmā mērā bija izklaidējusi mājas garlaicību, un viņš bija labs skolotājs. Klusībā viņš juta tikai naidu mi riebumu pret augstāko sabiedrību, kurā pats tika uzņemts, protams, sēdinot galda vistālākajā galā; varbūt tieši tas arī modināja viņā naidu un riebumu. Dažreiz, sēdēdams pie svinīgu pusdienu galda kopā ar lūgtiem viesiem, viņš tikko varēja apslēpt savu sašutumu par visu, kas notika apkārt. Starp citu, svētā Ludviķa dienā, kad Vaino kungs pie Renaliem vingrinājās daiļrunībā, Žiljens tikko nenodeva sevi; viņš izbēga dārzā, aizbildinādamies, ka vēloties pieskatīt bērnus. «Kā viņi slavina godīgumu!» Žiljens sirdījās. «Var pat padomāt, ka tas ir vienīgais tikums; un tomēr — kāda cieņa, kāda godbijība tiek parādita cilvēkam, kas, nabagu mantību pārvaldīdams, pats savu īpašumu divkāršojis, pat trīskāršojis! Varu derēt, ka viņš iedzīvojas pat no grašiem, kas nolemti pamestiem bērniem, kuru nabadzība svētāka par visu pārējo postu! Ak! Kādi briesmoņi, kādi briesmoņi! Jo arī es zināmā mērā esmu tāds pat pamestais, ko neieredz vairs ne tēvs, ne brāļi.»

Dažas dienas pirms svētā Ludviķa svētkiem Žiljens, atkārtodams lūgšanas, pastaigājās viens pa birztalu, kas iesaukta par Belvederas birzi, un pēkšņi iztālēm ieraudzīja savus brāļus, kuri tuvojās pa vientuļu teku; viņš gribēja izvairīties no satikšanās, bet nepaguva. Žiljena glītais, melnais uzvalks, spodrais izskats un neslēptā nicināšana pret viņiem uzpūta liesmās brāļu skaudību, un viņi piekāva Žiljenu līdz asinīm un nesamaņai. De Renala kundze, pastaigādamās ar Vaino kungu un suprefektu, nejauši iegriezās birzē; viņa ieraudzīja Žiljenu guļam uz mutes un nodomāja, ka jauneklis ir beigts. Viņas izbailes bija tik lielas, ka Vaino kungā modās greizsirdība.

Bet tas bija-pāragri. Žiljens sajuta de Renala kundzes skaistumu, bet tajā pašā laikā ienīda viņu šī daiļuma dēļ. Viņas valdzinošais skaistums taču bija pirmais piedauzības akmens, kas tikko nesabojāja Žiljena karjeras sākumu. Viņš sarunājās ar de Renala kundzi, cik iespējams mazāk, lai piespiestu sevi aizmirst pirmās dienas aizrautību, kad pārdrošībā bija noskūpstījis viņas roku.

Eliza, de Renala kundzes istabene, pasteidzās iemīlēties jaunajā mājskolotājā. Viņa bieži ar savu kundzi runāja par Žiljenu. Elizas jaunkundzes mīlestība sagādāja viņam kāda sulaiņa ienaidu. Kādreiz Žiljens bija dzirdējis, ka sulainis viņai saka: «Kopš šis smurguļa skolotājs te ieklīdis, jūs negribat vairs ar mani sarunāties.» Žiljens nebija pelnījis tādu apvainojumu, bet, instinktivi apjauzdams savu skaistumu, divkāršoja rūpes par savu izskatu. Divkāršojās arī Vaino kunga ienaids. Viņš atklāti pateica, ka tāda koķetība nepiedienot jaunam abatam. Žiljens melnajā uzvalkā izskatījās kā abats, trūka vienīgi sutana.

De Renala kundze ievēroja, ka Žiljens sāka biežāk sarunāties ar Elizas jaunkundzi; izrādījās, ka šo sarunu cēlonis bija Žiljena garderobes ārkārtīgā nabadzība. Viņam bija tik maz veļas, ka bieži nācās nodot to mazgāšanā ārpus kārtas, un te nu Elizas jaunkundze varēja viņam pakalpot. Jaunekļa ārkārtīgā nabadzība, kuru de Renala kundze agrāk nebija pamanījusi, viņu dziji aizkustināja; viņa gribēja Zil-jenam kaut ko uzdāvināt, bet neuzdrošinājās; šī iekšējā cīņa bija pirmais sarūgtinājums, ko viņai sagādāja Žiljens. Līdz šim Žiljena vārds un tīra, garīga prieka sajūta viņai bija sinonimi. Mocīdamās ar domām par Žiljena nabadzību, viņa izteica de Renala kungam priekšlikumu uzdāvināt jauneklim veļu.

— Kas par niekiem! — atbildēja de Renala kungs. — Apdāvināt cilvēku, ar ko mēs esam pilnīgi apmierināti un kas tik labi mums kalpo? To varētu pieļaut tikai tādā gadījumā, ja viņš sāktu palaisties slinkumā un būtu vajadzība paskubināt viņa centību.

Šāds viedoklis de Renala kundzi mazliet aizvainoja; pirms Žiljena ierašanās viņa to nebūtu ievērojusi. Bet tagad, ieraugot Žiljena spodro, tomēr ļoti vienkāršo apģērbu, viņa katru reizi nodomāja: «Nabadziņš, kā gan viņš tiek galā?»

Pamazām viņa sāka sajust žēlumu par Žiljena lielo nabadzību.

De Renala kundze piederēja pie tām provinces dāmām, kuras pazīšanās sākumā var noturēt par muļķītēm. Viņai nebija nekādu piedzīvojumu, un viņa nemīlēja sevi apgrūtināt ar sarunām. Būdama maigas, mazliet lepnas dvēseles cilvēks, viņa ar katrai dzīvai būtnei piemītošo instinktivo dziņu pēc laimes bieži vien nepievērsa nekādu uzmanību visu to rupjo cilvēku rīcībai, kuru vidū viņai bija lemts dzīvot.

Ar iedzimto spraigo saprātu de Renala kundze varētu gūt vispārēju ievērību, ja vien būtu baudījusi kaut mazāko izglītību; bet, saņēmusi bagātu mantojumu, viņa uzauga pie mūķenēm, «Svētās Jēzus sirds» karstām pielūdzējām, kas neieredzēja tos frančus, kuri bija jezuitu pretinieki. De Renala kundze bija tik prātīga, ka drīz vien aizmirsa visas blēņas, ko bija mācījusies pie mūķenēm, bet vietā viņa neko neiemantoja un galu galā nezināja nekā. Bagātā mantiniece agri kļuva par glaimu objektu un, būdama sirsnīgi dievbijīga, sāka noslēgties sevī. Arēji piekāpīga, šķietami atteikusies no savas gribas, — ar to de Renala kungs sevišķi lepojās, bet pārējie Verjeras vīr-i norādīja savām sievām kā uz piemēru, — viņa patiesībā bija lepnas, augstprātīgas dabas sieviete. Princeses, kuru lepnums tālu izdaudzināts, nesamērojami vairāk pievērš uzmanību apkārtējo augstmaņu rīcībai nekā šī šķietami tik maigā, kautrā sieviete sava vīra runām un darbībai. Līdz Žiljena atnākšanai viņa patiesībā bija ievērojusi tikai savus bērnus. Viņu slimošana, viņu nelaimes, viņu sīkie prieki paņēma pilnam šis dvēseles maigumu, kura visā savā mūžā bija kvēlojusi mīlestībā vienīgi uz dievu debesīs, toreiz, kad dzīvoja Bez-ansonā, Svētās sirds klosterī.

Neatstāstīdama savas bēdas citiem, viņa gandrīz izmisa, ja kāds no bērniem saslima ar drudzi; viņa cieta, it kā bērns būtu jau miris. Ar rupjiem smiekliem, plecu paraustīšanu, ko pavadīja kāds triviāls aforisms par sieviešu aušību, — tā vīrs uzņēma viņas vaļsirdību, kad laulības pirmajos gados viņa bija sajutusi vajadzību atklāt savu sirdi. Šie rupjie joki, sevišķi, ja tie attiecās uz bērniem, kā asmeņi ievainoja de Renala kundzes sirdi. Lūk, ko viņa ieguvusi medaini glaimīgā jezuitu klostera vietā, kur bija pavadījusi jaunību. Sāpes bija audzinājušas viņu. Pārāk lepna, lai runātu par savām ciešanām pat ar savu draudzeni Dervila kundzi, viņa bija iedomājusies, ka visi vīrieši ir līdzīgi viņas vīram, Vaino kungam un suprefektam Šarko de Možironam. Rupjības, lopiska ne jutība pret visu, kas neattiecas uz naudas vai dienesta lietām, akls ienaids pret citu ieskatiem — tas viss de Renala kundzei šķita piemītam vīriešiem tāpat, kā tie valkāja zābakus vai velūra cepures.

Daudzu gadu laikā de Renala kundze nevarēja pielāgoties šiem naudas pielūdzējiem, kuru vidū viņai vajadzēja dzīvot.

Ar to visvairāk izskaidrojami jaunā zemnieka Žiljena panākumi. Līdzjūtībā pret šo lepno un augstsirdīgo dvēseli viņa atrada klusu, vēl neizbaudītu prieku. Drīz vien viņa piedeva tam lielo nemākulību, kas jaunekli padarīja tikai valdzinošāku, bet Žiljena uzvedības trūkumus kundze rūpīgi pūlējās izlabot. Viņa atzina, ka Žiljenā vērts klausīties pat tad, kad viņš runā visvienkāršākās lietas, kaut vai par suni, kas sabraukts, skrienot pāri ielai. Dzīvnieka ciešanu aina izsauca de Renala kunga skaļus smieklus, bet tajā pašā laikā Žiljena melnie uzacu loki sarāvās, — viņa to redzēja. Viņai pamazām sāka likties, ka augstsirdība, cilvēcība piemīt vienīgi Žiljenam. Jauneklis iekaroja visas viņas simpātijās un pat apbrīnu.

Parizē Žiljena un de Renala kundzes attiecības drīz vien noskaidrotos, jo Parizē mīlu iespaido romāni. Jaunais mājskolotājs un viņa kautrā saimniece trijos četros romānos vai bulvarteatra kuplejā atrastu savu attiecību atrisinājumu. Romani tiem noskaidrotu viņu lomas un iemācītu rīkoties, un agri vai vēlu, gribot vai negribot Žiljens aiz godkārības būtu spiests sekot šiem paraugiem.

Kādā Aveironas vai Pireneju pilsētiņā karstais klimats vismazāko notikumu pārvērstu liktenīgā. Zem mūsu drūmajām debesīm nabadzīgs jauneklis, kas, iekārodams par naudu gūstamus priekus, kļuvis godkārīgs, ik dienas sastop trīsdesmit gadu vecu sievieti, kas norūpējusies par saviem bērniem un nemaz neseko romānu paraugiem. Viss norit lēni, viss provincē attīstās pamazītēm, viss ir tuvāk dabai.

Bieži, domādama par jaunā skolotāja nabadzību, de Renala kundze nonāca līdz asarām. Tādu viņu reiz pārsteidza Žiljens.

— Kundze, vai jums notikusi kāda nelaime?

— Nē, mans draugs, — viņa atbildēja. — Pasauciet bērnus un iesim pastaigāties.

Viņa saņēma mājskolotāja roku un atbalstījās uz tās; Žil jenām tas šķita pavisam dīvaini. Pirmo reizi viņa bija nosaukusi Žiljenu par savu draugm

Uz pastaigas beigām Žiljens ievēroja, ka viņa stipri nosarkusi. De Renala kundze sāka soļot gausāk.

— Jums, protams, būs stāstījuši, — viņa teica, — ka es esmu bagātas krustmātes vienīgā mantiniece. Viņa dzīvo Bezansonā un apber mani ar dāvanām... Mani bērni uzrāda tik apbrīnojamas sekmes... ka es uzdrošinos griezties pie jums ar lūgumu pieņemt no manis mazu dāvanu . . . pieņemt kā pateicību. Runa ir tikai par dažiem luidoricm, lai jūs varētu pasūtīt veļu. Bet... — viņa piebilda, vēl vairāk nosarkdama, un apklusa.

— Ko tas nozīmē, kundze! — Žiljens ievaicājās.

— Velti būtu par to runāt ar manu vīru, — galvu nodūrusi, viņa turpināja.

— Es esmu mazs cilvēciņš, kundze, bet nelietis neesmu, — atbildēja Žiljens, izsliedamies visā augumā; acis viņam dzirkstīja aiz dusmām. — Par to jums nav labpaticis padomāt. Es pazemotos vairāk par sulaini, ja slēptu no Renala kunga savas naudas lietas.

De Renala kundze jutās satriekta.

— Мега kungs, — turpināja Žiljens — jau piecas reizes man iedevis pa trīsdesmit sešiem frankiem. Savu rēķinu grāmatu esmu ar mieru uzrādīt de Renala kungam vai kuram katram, pat Vaino kungam, kas mani ne acu galā nevar ciest.

Pēc šīs atbildes de Renala kundze, bāla un dreboša, nebilda vairs ne vārda, un pastaiga beidzās klusējot — ne viens, ne otrs nespēja vairs atrast iemeslu sarunu atjaunošanai. Tagad Žiljena lepnajai sirdij kļuva aizvien neiespējamāk iemīlēt de Renala kundzi; kas uz kundzi attiecas, viņa cienīja Žiljenu, viņa bija sajūsmināta par to: kā Žiljens bija viņu sabāris! Vēlēdamās savu negribēto apvainojumu gandarīt, viņa apbēra jaunekli ar maigām rūpēm. Sīs jaunās attiecības sagādāja de Renala kundzei prieku veselu nedēļu. Beidzot viņai izdevās remdināt Žiljena dusmas, tomēr tas nenozīmēja viņa simpātiju atgūšanu.

«Jā,» viņš nodomāja, «tādi ir tie bagātnieki: vispirms pazemo, pēc tam pūlas visu izlabot ar dažām viltībām!»

De Renala kundzei sirds bija nospiesta un vēl pārāk naiva, lai viņa neizstāstītu vīram par savu piedāvājumu un to, kā Žiljens piedāvājumu atraidījis.

— Kā? — de Renala kungs dziļi aizvainots izsaucās. — Un jūs pacietāt, ka jūsu kalps atraida jūsu piedāvājumu?

Kad de Renala kundze centās ko iebilst, viņš turpināja:

— Es runāju, kā runāja nelaiķis princis de Kondē, stādīdams sievai priekšā savus kambarkungus: «Visi šie ļaudis ir mūsu kalpi.» Lasīju jums šo vietu no de Bezcnvala memuāriem, tas jāievēro, lai uzturētu prestižu. Ikviens, kas pie mums dzīvo un nav muižnieks, bet saņem no mums algu, ir mūsu kalps. Pateikšu šim Žiljena kungam pāris vārdu un iedošu simt franku.

— Mans draugs, — de Renala kundze drebēdama sacīja, — bet tikai tā, lai kalpi neredz!

— Jā, viņi varētu apskaust, turklāt pamatoti, — noteica vīrs un. aizgāja, apsvērdams vai suma nav par lielu.

De Renala kundze atkrita krēslā un aiz sāpēm tikko nezaudēja samaņu. «Viņš pazemos Žiljenu — un kāpēc? Tikai aiz manas vainas!» Viņa sajuta riebumu pret vīru un aizsedza seju ar rokām, apņemdamās nekad vairs nebūt vaļsirdīga.

Kad de Renala kundze ieraudzīja Žiljenu, viņu no jauna pārņēma trīsas; kakls viņai aizžņaudzās, tā ka nevarēja izrunāt ne vārda. Apjukumā tā satvēra viņa rokas un paspieda.

— Sakiet, mans draugs, — viņa beidzot noteica, — vai esat apmierināts ar manu vīru?

— Kāpēc lai es nebūtu apmierināts? — atbildēja Žiljens, rūgti smaidīdams. — Viņš uzdāvināja man simt franku.

De Renala kundze paskatījās uz viņu it kā šaubīdamās.

— Iesim, sniedziet man savu roku! — viņa sacīja ar cēlu lepnumu, kādu Žiljens pie tās vēl nebija ievērojis.

Viņa uzdrošinājās aiziet ar Žiljenu pie Verjeras grāmatu tirgotāja, neraugoties uz šī kunga briesmīgo liberāļa reputāciju. Tur viņa izvēlējās grāmatas par desmit luidoriem, paskaidrodama, ka tās nepieciešamas viņas bērniem. Bet šīs bija taisni tās grāmatas, kuras, kā viņa zināja, vēlējās Žiljens. Viņa pieprasīja, lai turpat tirgotavā bērni ieraksta katrs savās grāmatās vārdu. De Renala kundze priecājās, ka atradusi izdevīgu veidu' Žiljena atalgošanai, bet Žiljens bija pārsteigts par grāmatu daudzumu, ko ieraudzīja tirgotavā. Viņš nekad nebija uzdrošinājies ieiet šajā bezdievīgajā vietā. Necenzdamies uzminēt, kas norisinās de Renala kundzes sirdī, viņš sapņoja par to, kādā ceļā varētu ne-sakompromitējoties iegūt dažas no šīm grāmatām. Beidzot Žiljenam ienāca prātā ar viltu pārliecināt de Renala kungu, ka viņa bērniem nepieciešami daži slavenu provinces muižnieku dzīves apraksti. Pēc mēneša šis nodoms tika pilnīgi realizēts un pat ar tādām sekmēm, ka pēc neilga laika sarunā ar de Renala kungu Žiljens uzdrošinājās izteikt aizrādījumu, kas dižciltīgajam mēram sagādāja grūtības, proti: vajadzētu palielināt liberāļa ienākumus, pierakstoties viņa grāmatu tirgotavā par abonentu. De Renala kungs piekrita, ka nepieciešams vecāko dēlu iepazīstināt ar apcerējumiem, kuri tam varētu noderēt arī kara skolā; bet no tālākas rīcības mērs stūrgalvīgi atteicās. «Jādomā, tur kaut kas slēpjas,» Žiljens prātoja.

— Esmu nācis pie slēdziena, — Žiljens beidzot sacīja de Renala kungam, — ka būtu augstākā mērā nepieklājīgi, ja dižciltīgais de Renalu vārds figurētu netīrā liberāļa grāmatvedībā. — De Renala vaigs noskaidrojās. — Tikpat aizdomīgi būtu, — turpināja Žiljens vēl pazemīgāk, — ja nāktu zināms, ka arī nabaga teoloģijas studenta vārds atrodams šajos tirgotāja bibliotekārā sarakstos. Liberāļi varētu mani apvainot, ka esmu izvēlējies necienīgas grāmatas; iespējams pat, ka viņi paši ieraksta visneķītrākās grāmatas uz mana vārda. — Bet Žiljens bija sarunājis par daudz. Viņš redzēja, ka mēra kunga fizionomijā no jauna iezagās šaubas un apjukums. Žiljens apklusa. «Iekriti gan, tagad es tevi saprotu,» Žiljens nodomāja.

Dažas dienas vēlāk vecākais puisēns de Renala kunga klātbūtnē ievaicājās Žiljenam par kādu grāmatu, kas bija izsludināta «Dienas Lapā»:

— Lai nedotu iemeslu jakobiniešu gavilēm, — sacīja jaunais mājskolotājs, — bet līdz ar to neatņemtu man iespēju atbildēt uz Ādolfa kunga jautājumiem, varētu nokārtot abonementu uz kāda jūsu sulaiņa vārda.

— Tā nav slikta doma — atbildēja de Renala kungs, acīm redzot ļoti iepriecināts.

— Tomēr katrā ziņā uz stingrāko jānoliedz, — turpināja Žiljens ar nopietnu, pat mazliet žēlu pieskaņu, kura tik labi piedien dažiem cilvēkiem, kad tie redz ilgi lolotu nodomu realizēšanos, — jānoliedz sulainim ņemt romānus. Šādas kaitīgas grāmatas, ja tās iekļūst mājā, var samaitāt de Renala kundzes istabenes un pašu sulaini.

— Jūs aizmirstat vēl politiskus pamfletus, — augstprātīgi piebilda de Renala kungs. Viņš gribēja apslēpt prieku, ko viņam sagādāja mājskolotāja izgudrotais viltīgais manevrs.

Tādējādi visa Žiljena dzīve savirknējās no sīkiem pasākumiem; to sekmes viņu interesēja daudz vairāk nekā de Renala kundzes simpātijās, kuras viņš bez mazākām pūlēm varētu saskatīt.

Morāliski pie Verjeras mēra viņš jutās tāpat kā mājās. Šeit, tāpat kā tēva kokzāģētavā, viņš dziļi neieredzēja cilvēkus, kuru vidū dzīvoja, un arī pats bija neieredzēts. Ik dienas klausīdamies suprefekta, Vaino kunga un citu mājas draugu sarunas, kas norisinājās viņa acu priekšā, Žiljens pārliecinājās, cik maz viņu idejas saskanēja ar īstenību. Ja Žiljens par kādu atgadījumu sajūsminājās, tad pārējie to katrā ziņā nosodīja. Viņš pastāvīgi atkārtoja pie sevis: «Kādi briesmoņi! Kādi stulbeņi!» Bet pats interesantākais bija tas, ka bieži vien viņš nekā nesaprata no viņu sarunām.

Savā mūžā Žiljens sirsnīgi bija sarunājies tikai ar veco chirurgu; taču visas vecīša zināšanas aprobežojās ar Bona-parta Itālijas karagājieniem vai chirurģiju. Žiljena jauneklīgajai drosmei tikās klausīties vismocošāko operāciju aprakstos; viņš sev sacīja:

«Es pat acu nepamirkšķinātu.»

Pirmo reizi, kad de Renala kundze sarunā vairs neaizskāra viņas bērnu audzināšanu, Žiljens sāka stāstīt par chirurģiskām operācijām; viņa nobāla un lūdza neturpināt.

' Ārpus šiem tematiem Žiljens nekā nezināja. Tāpēc ikreiz, kad viņš palika divatā ar de Renala kundzi, iestājās dīvains klusums. Salonā viesu klātbūtnē, lai arī cik pazemīgi Žiljens izturējās, de Renala kundze uztvēra viņa acīs garīga pārākuma izteiksmi. Palikdama kaut mirkli ar viņu vienatnē, kundze novēroja Žiljena apmulsumu. Tas viņai nepatika, jo ar sievietes instinktu de Renala kundze atskārta, ka šo apmulsumu neradīja maigas jūtas.

Nezin kādā ce]ā no vecā chirurga nostāstiem par augstāko sabiedrību Žiljens bija mantojis sajūtu, ka viņš ir vainīgs, ja saruna sievietes klātbūtnē apsīkst. Sī sajūta kļuva simtreiz smagāka divatā ar dāmu. Viņa fantastiskās iedomas par to, kas īsti runājams divatā ar sievieti, viesa viņa apjukumā visnelādzīgākās bažas. Dvēsele lidoja padebešos, bet viņš tomēr nespēja pārtraukt ienīsto klusēšanu. Tālab, pastaigājoties ar de Renala kundzi un viņas bērniem, Žiljens no lielām ciešanām sadrūma vēl vairāk. Viņš neprātīgi nicināja pats sevi. Ja arī viņš uzsāka sarunu, tad parasti runāja vissmieklīgākās lietas. Bet lielākā nelaime bija tā, ka viņš sava stāvokļa neveiklību pārspīlēja. Tomēr Žiljens neredzēja savas acis, kas bija tik skaistas un izstaroja tik siltu dvēseli, ka, līdzīgi labiem artistiem, uzbūra valdzinošu jēgu bezjēdzīgām lietām. De Renala kundze ievēroja, ka viņas klātbūtnē Žiljens runāja tekoši tikai tad, ja to iespaidoja kāda nejaušība un tas vairs nepūlējās izteikt komplimentus. Tā kā mājas draugi nelutināja de Renala kundzi ar pārsteidzošām idejām, viņa ar aizrautību mēdza uztvert Žiljena prāta vizuļus.

Kopš Napoleona krišanas katru laipnības parādīšanu provinces sadzīvē nežēlīgi vajāja. Katrs baidījās pazaudēt savu vietu. Blēži meklēja atbalstu pie kongregacijas; liekulība valdīja pat starp liberāļiem. Garlaicība auga augumā.

Atlika tikai izklaidēties ar grāmata lasīšanu un lauksaimniecību.

De Rcnala kundze, dievbijīgas krustmātes bagātā mantiniece, kas sešpadsmit gadu vecumā bija izgājusi pie dižciltīga muižnieka par sievu, savā mūžā vēl nebija izjutusi neko mīlestībai līdzīgu. Par mīlestību viņa dzirdēja vienīgi no sava biktstēva, labsirdīgā kirē Šelana, kad tas runāja par uzbāzīgo Vaino kungu, turklāt vecītis kirē iztēloja mīlestību tik pretīgā gaismā, ka šis vārds viņas iztēlē kļuva līdzvērtīgs baigai izvirtībai. Mīla, par kuru bija retumis lasījusi romānos, viņai likās pārdabisks izņēmums. Pateicoties šai nezināšanai, de Renala kundze, nepārtraukti aizņemta ar domām par Žiljenu, jutās pilnīgi laimīga un tomēr sev neko nepārmeta.

## VIII SĪKI NOTIKUMI


To dziļas nopūtas bij jādzird mums Un jārodz skati, slēptas mīlas pilni, Un vaigos jāsaskata nosarkums.

«Dons žuans», J; 74 (Balrons)

De Renala kundzes eņģeļa maigums, kas izrietēja no viņas rakstura un pašreizējās laimes izjūtas, mazliet gaisa, kad viņa sāka domāt par savu istabeni Elizu. Meiča tikko bija saņēmusi mantojumu, un, izsūdzot grēkus kirē Selanam, atzinusies, ka nodomājusi precēt Žiljenu. Kirē sirsnīgi priecājās par sava drauga laimi; bet liels bija viņa pārsteigums, kad Žiljens noteikti paziņoja, ka Elizas jaunkundze tam nepiedienot.

— Sargieties, mans bērns, no visa, kas notiek jūsu sirdī, — kirē, uzacis saraukdams, brīdināja, — ja, paklausīdami sava gara aicinājumam, jūs atsakāties no mantības, kas vairāk nekā pietiekoša, tad es jūs apsveicu. Kalpoju Verjerā vairāk nekā piecdesmit sešus gadus un, neraugoties uz to, es laikam tikšu atstādināts. Tas mani sarūgtina, kaut gan man ir astoņi simti livru rentes. Stāstu šos sīkumus tikai tālab, lai jūs atmestu visas ilūzijas par to, kas jūs sagaida garīdznieka kārtā. Ja turpretim gribēsiet iztapt šīs pasaules varenajiem, jūs aiziesiet bojā. Jūs varētu taisīt karjeru, bet tad jums nāktos sariebt zemes grūtdieņiem, glaimot suprefektam, mēram im visiem, kas ieņem stāvokli: šādu rīcību, ko ļaudis dēvē par dzīves māku, pasaulīgais cilvēks varbūt spēj savienot ar dvēseles glābšanu; bet mūsu kārtā ir jāizvēlas: baudīt labklājību šajā vai viņā saulē — vidusceļa nav. Ejiet, dārgais draugs, pārdomājiet un pēc trim dienām dodiet man galīgu atbildi! Ar skumjām es redzu jūsu dvēseles dziļumos drausmas liesmas, kas nesola atturību un atsacīšanos no šis zemes labumiem, kaut gan tas tik nepieciešami baznīcas kalpam: es sagaidu daudz no jūsu prāta; bet atļaujiet man izteikt savas domas, — piebilda labsirdīgais mācītājs ar asarām acīs, — es baiļojos, vai jūs, kļūdams par garīdznieku, mantosiet dvēseles glābiņu.

Žiljens kaunējās par savu saviļņojumu; pirmo reizi mūžā viņš redzēja, ka viņu mīl; viņš raudāja aiz labsajūtas un, lai apslēptu uztraukumu, devās uz mežu kalnos aiz Verjeras.

«Kas ar mani notiek?» viņš beidzot vaicāja pats sev, «es jūtu, ka simtreiz atdotu dzīvību par lāga kirē Šelanu; un tomēr tikko viņš man pierādīja, ka esmu muļķis. Es nespēju viņu apmānīt, viņš saredz manu dvēseli. Drausmā liesma, par ko viņš runāja, ir mans augstprātīgais nodoms taisīt karjeru. Viņš atzīst, ka esmu necienīgs tapt par mācītāju, un to viņš saka tieši tad, kad, atsacīdamies no piecdesmit luidoriem rentes, biju domājis viņu sajūsmināt ar savu dievbijību un augsto aicinājumu. Turpmāk,» domāja Žiljens, «paļaušos tikai uz tām rakstura īpašībām, kuras būšu pārbaudījis. Kas gan man būtu varējis sacīt, ka es kādreiz raudāšu ar tādu aizrautību? Ka mīlēšu cilvēku, kas pūlas mani pārliecināt, ka es esmu muļķis!»

Pēc trijām dienām Žiljens bija izdomājis aizbildināšanos, kuru viņam būtu vajadzējis izmantot jau no pirmās dienas; šī aizbildināšanās bija apmelojums, bet kas tad par to? Žiljen s atzinās mācītājam, ka no kāzām viņu atturot iemesli, kurus neesot iespējams atklāt, jo tas nāktu par ļaunu kādai trešai personai. Šāda atzīšanās meta ēnu uz Elizu un viņas uzvedību. Šelana kungs nāca pie slēdziena, ka Žiljenam piemīt pasaulīgs dedzīgums, kas nebūt nepiedien jaunam baznīcas kalpam.

— Mans draugs, — viņš sacīja vēl pa otram lāgam, — topiet labāk par mantīgu, cienījamu un izglītotu zemnieku nekā par mācītāju, ja neesat uz to aicināto.

Žiljens uz pamācībām atbildēja ļoti daiļrunīgi: viņš izteicās kā jauns un jūsmīgs seminarists, bet viņa tonis un vāji maskētā uguns, kas liesmoja acīs, joprojām uztrauca Selana kungu.

Taču nevajag par Žiljenu domāt neko ļaunu; viņš rūpīgi sagudroja smalkas, piesardzīgas, liekulības pilnas frāzes. Viņa vecumā tas nav ļauni. Kas attiecas uz toni un žestiem, tad nav jāaizmirst, ka viņš bija dzīvojis zemnieku vidū un viņam nebija pieietami cienīgi paraugi. Vēlāk, kad tie jau atradās viņa novērojumu sfērā, Žiljens iemantoja apbrīnojamu veiklību žestos un izteiksmē.

De Renala kundze brīnījās, ka viņas istabeni saņemtais mantojums nemaz nepadarīja laimīgāku; viņa novēroja, ka Eliza pastāvīgi apmeklēja Selana kungu un pārnāca saraudātām acīm; beidzot Eliza savu nodomu izstāstīja arī viņai.

De Renala kundze iedomājās sevi slimu; drudzis bija aizdzinis viņas miegu; viņa jutās kaut cik mierīga tikai savas istabenes vai Žiljena tuvumā. Viņa nespēja domāt par citu — domāja par laimi, kas sagaidīja jauniešus laulībā. Jauniešu nabadzīgā saimniecība, kas būtu jāuzsāk ar piecdesmit luidoriem rentes, likās viņai pati valdzinošākā. Žiljens varēja kļūt par advokātu Brē, divus ljē no Verjeras; tādā gadījumā viņa jaunekli šad tad vēl redzētu.

De Renala kundze no visas tiesas bija iedomājusies, ka zaudē prātu; viņa pateica par to vīram un galu galā ļoti savārga. Tajā pašā vakarā, kad istabene ienāca ar saraudātām acīm, de Renala kundze sajuta pret viņu neizprotamu naidu un sarāja, pēc tam atkal atvainojās. Bet Eliza sāka raudāt vēl skaļāk; viņa ieminējās, ka labprāt pastāstītu savas bēdas, ja kundze to atļautu.

— Runājietl — sacīja de Renala kundze.

— Nu, tad ziniet, kundze, ka viņš no manis atsakās; ļauni ļaudis droši vien sastāstījuši par mani dažādas tenkas, bet viņš ir noticējis.

— Kāds viņš? — de Renala kundze, tikko elpojot, vaicāja.

— Kas gan cits, ja ne Žiljens? — istabene raudādama turpināja. — Kirē kungam nav izdevies viņu pārliecināt; bet kirē kungs saka, Žiljena kungam neesot iemesla atgrūst godīgu meiteni tikai tāpēc, ka viņa kalpo par istabeni. Jo vai tad Žiljena tēvs, ja mēs par to sākam runāt, arī nav vienkāršs namdaris? Un ar ko gan, jāprasa, nodarbojās pats Žiljens, kamēr netika pieņemts pie kundzes?

De Renala kundze ilgāk neklausījās, pārmērīgs prieks padarīja viņu neprātīgu. Viņa pavēlēja atkārtot vairākas reizes, ka Žiljens galīgi atsacījies no Elizas un nav vairs cerības, ka viņš nodomu grozītu.

— Izmēģināšu vēl pēdējo līdzekli, — de Renala kundze sacīja istabenei, — es pati parunāšu ar Žiljenu.

Nākošajā dienā pēc brokastīm de Renala kundze sagādāja sev apbrīnojamu prieku, rūpējoties par savas sāncenses laimi un veselu stundu klausoties, kā Elizas roka un mantība uz noteiktāko tika atraidīta.

Pamazām Žiljens bija izsmēlis visas izdomātās atbildes un sāka atbildēt prātīgi uz de Renala kundzes pārliecinājumiem. Pēc tik ilgas izmisas un mokām viņa nespēja vairs pretoties aizgrābtībai, kas nāca pār viņu kā auka. Viņa zaudēja samaņu. Kad de Renala kundze atguvās un tika nogādāta savā istabā, viņa izsūtīja visus ārā. Viņa jutās ārkārtīgi pārsteigta.

«Vai tiešām esmu iemīlējusi Žiljenu?» viņa beidzot sev vaicāja.

Šis atklājums, kas ikvienā citā brīdī būtu viņu uztraucis un pildījis ar nožēlošanas rūgtmi, likās patlaban kaut kas pavisam dīvains, tomēr vienaldzīgs. Pārbaudījumu izmocīta, viņas dvēsele pašreiz bija nejutīga un nespēja vairs pārdzīvot.

De Renala kundze gribēja ķerties pie rokdarba, bet iekrita dziļā miegā; atmodusies viņa nesajuta baiļu, kā to varēja sagaidīt. Viņa bija pārāk laimīga, lai kaut jel ko redzētu sliktā gaismā. Būdama naiva un nevainīga, šī mīļā provinces dāma nekad nokropļoja savu dvēseli, pūloties izjust jaunu prieka vai bēdu atspulgu. Pirms Žiljena ierašanās de Renala kundze, pilnīgi aizņemta nemitīgā darbā, ko pazīst ikviena ģimenes māte, kas dzīvo tālu no Parizes, bija skatījusies uz kaislībām gluži tāpat kā mēs uz loteriju: skaidra mānīšanās, un tikai neprātīgie var cerēt, ka laimēs.

Atskanēja pusdienu zvans; izdzirdusi Žiljena balsi, kurš veda bērnus, de Renala kundze stipri nosarka. Kopš iemīlēšanās viņa jau bija iemācījusies mazliet izlikties, un tāpēc sāka sūdzēties par lielām galvas sāpēm, lai attaisnotu savu neparasto izskatu.

— Tādas ir sievietes! — atbildēja de Renala kungs, skaļi smiedamies. — Mūžīgi kaut kas labojams viņu sarežģītajā organismā.

Kaut arī de Renala kundze bija pieradusi pie līdzīgām asprātībām, tomēr šis tonis viņu apvainoja. Lai izklaidētos, viņa paskatījās Žiljenam vaigā; un, kaut viņš būtu visriebīgākais vīrietis pasaulē, šajā mirklī arī tas viņai patiktu.

Cītīgi atdarinādams aristokrātu ieražas, de Renala kungs pirmajās pavasara dienās pārcēlās dzīvot uz Veržī; tā bija neliela sādža, kas ieguvusi popularitāti sakarā ar traģisko «Gabrieli atgadījumu». Dažus simtus soļu no veclaiku gotiskās baznīcas gleznajām drupām atradās de Renala kunga četrtorņu pils ar dārzu, kas atgādināja Tiljeriju parku; tajā auga buksusu puduri un stiepās kastaņu alejas, kurus apgrieza divreiz gadā. Blakus laukums, nodēstīts ar ābelēm, noderēja par pastaigāšanās vietu. Astoņi vai desmit kupli riekstkoki pacēlās augļu dārza galā; to milzīgais lapojums šalca gandrīz astoņdesmit pēdu augstumā.

— Katrs no šiem nolādētajiem riekstkokiem man izmaksā pusarpana ražas, — sacīja de Renala kungs, kad viņa kundze apbrīnoja milzeņus, — šo milzeņu ēnā labība nespēj ienākties.

Lauki tagad de Renala kundzei atklājās pavisam jaunā gaismā; viņas aizgrābtībai nebija robežu. Dzīvinošā jūsma viņai piešķīra drosmi un apņēmību. Kad otrajā dienā pēc pārcelšanās uz Veržī de Renala kungs atgriezās pilsētā, kurp viņu aicināja mēra pienākumi, de Renala kundze uz sava rēķina salīga strādniekus. Žiljens bija viņu ierosinājis ierīkot ar smiltīm nokaisītu celiņu caur augļu dārzu un zem riekstkokiem, lai bērni jau no rīta varētu pastaigāties, neriskēdami saslapināt rasā kājas. Sis nodoms tika realizēts, pirms vēl bija pagājusi diena kopš tā rašanās. De Renala kundze pavadīja dienu ļoti līksmi, Žiljena klātbūtnē rīkodama strādniekus.

Kad Verjeras mērs atgriezās no pilsētas, viņš bija pārsteigts, atrazdams celiņu gatavu. Bet arī de Renala kundze brīnījās par vīra pārbraukšanu; viņa bija aizmirsusi, ka pasaulē dzīvo de Rēnais. Veselus divus mēnešus viņš bija sapīcis par savas sievas pārdrošību: neaprunājoties ar viņu, uzsākt tādu nopietnu darbu! Bet, tā kā de Renala kundze to bija darījusi uz sava rēķina, tad mērs mazliet apmierinājās.

Viņa pavadīja augas dienas, skraidīdama ar bērniem pa dārzu un ķerdama tauriņus. Uztaisīja lielus tīklus no gaišas gāzes, ar kuriem gūstīja nabaga zvīņspārņus. So barbarisko vārdu de Renala kundzei bija iemācījis Žiljens. Viņa izrakstīja no Bezansonas Godara skaisto apcerējumu, un Žiljens stāstīja kundzei par šo nabaga kukaiņu dīvainajām paražām.

Viņus nežēlīgi uzdūra uz kniepadatām pie kartona, kuru bija sagatavojis Žiljens.

Beidzot de Renala kundzei un Žiljenam radās viela sarunām, un viņiem vairs nebija jāmocās ar klusēšanu.

Viņi tērzēja nemitīgi un ar lielu interesi, kaut gan par pašām nevainīgākām lietām. Sī rosīgā, aizņemtā un prieka pilnā dzīve patika visiem, izņemot Elizu, kura bija apkrauta darbiem.

— Ne karnevala laikā, — viņa sacīja, — ne ari Verjerā, gatavojoties uz balli, kundze tā nerūpējās par savām tualetēm kā tagad; patlaban viņa pārģērbjas divas vai trīs reizes dienā.

Tā kā mūsu nolūkos nav nevienam glaimot, tad mēs ari neslēpsim lasītājam, ka de Renala kundze, kurai bija ārkārtīgi maiga āda, pašuva daudz kleitu ar vaļēju kaklu un ļoti īsām piedurknēm. Viņa bija skaisti veidota, un šādi apģērbi viņai ļoti piedienēja.

— Nekad jūs vēl neesat bijusi tik jaunavīga, — sacīja viņai Verjeras draugi, atbraukuši uz Veržī pusdienās.

Dīvaini, un dažs labs tam nemaz neticēs — de Renala kundze tagad cītīgi nodarbojās ar savām tualetēm; to viņa darīja bez kāda nolūka. Viņa atrada šajā darbā patiku, un, bez blakus motiviem, visu laiku, kad vien neskraidīja kopā ar Žiljenu un bērniem tauriņu medībās, viņa ar Elizu nodevās šūšanai. Viņas vienīgais brauciens uz Verjeru bija pēc jauna auduma vasaras kleitām, kurš tikko saņemts no Miluzas.

Viņa atveda uz Veržī savu jauno radinieci. Pēc kāzām de Renala kundze nemanot bija sadraudzējusies ar Dervila kundzi, agrāko klostera pansionāta biedreni.

Dervila kundze daudz smējās par savas māsīcas dažādām, kā viņa mēdza teikt, «neprātīgām idejām». «Vienai tas man prātā neienāktu,» Dervila kundze nereti sacīja. De Re-nala kundze kaunējās par šiem domu uzliesmojumiem, ko I'urizē sauktu par asprātībām, — it sevišķi, ja tās tika izteiktas vīra klātbūtnē. Bet Dervila kundzes tuvums viņu sadrošināja. Kad dāmas palika divatā, de Renala kundzes prāts atdzīvojās un garais rīts pagāja kā mirklis. Tomēr šajā apciemojumā saprātīgā Dervila kundze sastapa savu māsīcu daudz nopietnāku, bet arī laimīgāku.

Žiljens dzīvoja sādžā kā īsie bērns, ķerdams tauriņus ar tādu pašu sajūsmu kā viņa skolnieki. Pēc tik daudzām grūtībām un diplomātiskiem niķiem, brīvs no pārējo vīriešu ziņkārības un nekautrēdamies vairs no de Renala kundzes, viņš ļāvās dzīves priekam, ko viņa gados izjūt sevišķi asi, turklāt vēl tik burvīgā apvidīī.

Tikko Dervila kundze atbrauca, Žiljenam likās, ka jaunajai viešņai nav pret viņu naida; viņš steidzās parādīt tai brīnišķīgo ainu, kas atvērās nesen ierīkotā ceļa galā zem riekstkokiem; tiešām, šī aina bija līdzvērtīga, ja arī nepārspēja, Šveices kalnu un Itālijas ezeru skatiem. Uzkāpjot tuvējā stāvajā piekalnē, acīm atklājas milzu grāvās, kuras ievij ozolu meži, kas sniedzas līdz pašai upei. Brīvs un laimīgs, gandrīz kā mājas karalis, Žiljens pavadīja abas draudzenes uz stāvo radžu virsotnēm un priekā gavilēja, redzēdams viņu sajūsmu,par brīnišķīgo dabu.

— Tas, ko es redzu, man atsver Mocarta mūziku, — teica Dervila kundze.

Brāļu skaudība, tēva rupjības un despotisms Žiljenam bija sabojājis Verjeras apkārtnes daili. Šeit vairs nebija rūgto atmiņu; pirmo reizi mūžā viņu neielenca ienaidnieki. Kad de Renala kungs aizbrauca uz pilsētu, kas notika diezgan bieži, Žiljens uzdrošinājās lasīt; bet drīz vien nakts lasīšanu, kad baiļodamies lampu noglabāja zem ačgārni apgriezta puķu poda, viņš pārmija pret veselīgu miegu, un vienīgi dienu brīvlaikā kāpa šajos augstumos ar savu mīļāko grāmatu rokā, lai smeltos no tās visus uzvedības likumus. Tā viņu vienmēr iejūsmoja, tajā viņš atrada laimi, ekstāzi un mierinājumu nestundās.

Dažas sentences, ko Napoleons bija izsacījis par sievietēm, viņa laika populārie spriedumi par romāniem pirmo reizi uzvedināja Žiljenu uz domām, kuras jau sen būtu ienākušas prātā ikvienam citam jauneklim viņa gados.

Uznāca karstas dienas. Viņi parasti pavadīja vakarus

zem kuplās liepas, kas auga nedaudzus soļus no mājas. Tur valdīja pilnīga tumsa. Kādā vakarā Žiļjens runāja ar aizrautību, priecādamies, ka ir tik daiļrunīgs un viņā klausās jaunas sievietes; žestikulēdams viņš pieskārās de Renala kundzes rokai, kas bija atbalstīta uz dārza krēsla muguras.

Roka tika spēji atrauta, bet Žiljens nodomāja, ka viņa pienākums ir panākt to, lai roku, kurai viņš pieskaras, neatrautu. Domas par pienākumu, par viņa smieklīgo un pazemojošo stāvokli, ja neizdotos to veikt, acumirklī aptumšoja Žiljena gavilējošo labsajūtu.

## IX VAKARS UZ LAUKIEM


Gerena kunga «Didoņa» lr valdzinošs uz-metumsl

Strombeka

Dīvainām acīm Žiljens otrā dienā raudzījās uz de Renala kundzi; viņš pētīja to kā ienaidnieku, ar kuru nāksies iet cīniņā. No viņa skatiena, kam nebija nekā kopēja ar vakarējo, de Renala kundze zaudēja gandrīz prātu; viņa bija izturējusies ļoti mīļi pret Žiljenu, bet jauneklis acīm redzot dusmojās. Viņa nespēja atraut acis no Žiljena.

Dervila kundzes klātbūtnē Žiljenam bija izdevība mazāk runāt un vairāk nodoties domām. Šajā dienā Žiljens lasīja grāmatu, kas iejūsmoja un spēcināja viņa dvēseli, un tas bija vienīgais viņa darbs.

Viņš saīsināja bērniem stundas un, sastapis de Renala kundzi, kas lika atcerēties jauneklim viņa godkārīgos nodomus, nolēma šovakar katrā ziņā panākt, lai tā vairs neatrautu savu roku.

Ap saules rietu, tuvojoties liktenīgajam brīdim, Žiljena sirds dīvaini iepukstējās. Sabiezēja krēsla. Viņš priecīgs ил atvieglots nomanīja, ka nakts būs tumša. Debesis apņēma (siltu vēju dzīti mākoņi, likās, tie vēstīja negaisu. Draudzenes pastaigājās līdz vēlam vakaram. Viņu rīcība Zil jenām likās pavisam neparasta. Viņas tīksminājās par tveicīgo nakti, kādas dažām jūtīgām dvēselēm, šķiet, pastiprina mīlas prieku.

Beidzot visi apsēdās — de Renala kundze blakus Zilje-nam, Dervila kundze līdzās savai draudzenei. Rūpēs par savu nodomu Žiljens nezināja, ko rimāt. Sarunas negribēja risināties.

«Vai tiešām tāpat es baiļošos arī pie pirmās divkaujas?» Žiljens sev vaicāja, jo, ārkārtīgi neuzticēdamies sev un citiem, skaidri apjauta savu dziļo satraukumu.

Jauneklis labprāt izvēlētos visdraudīgākās briesmas šo nāvīgo mocību vietā. Ak, kā viņš gribēja, lai notiktu kaut kas tāds, ka dc Renala kundzei vajadzētu pamest dārzu un atgriezties mājā! Žiljens tā iespaidojās no savas iedomas, ka viņa balss pārvērtās; drīz vien ari de Renala kundzes balss sadrebēja, bet Žiljens to nepamanīja. Cīņa starp kautrību un pienākumu bija viņu tā pārņēmusi, ka viņš vairs neko neievēroja ārpus sevis. Torņa pulkstenis jau nosita bez ceturkšņa deviņi, bet Žiljens vēl aizvien šaubījās. Sadusmots par savu gļēvumu, viņš sev sacīja: «Tajā pašā brīdī, kad pulkstenis sitīs desmit, es izdarīšu to, ko esmu apņēmies, vai arī ieslēgšos savā istabā un ielaidīšu lodi pierē.»

Kad ārkārtīgais uztraukums, gaidas un baiļošanās Zil-jenu bija novedušas gandrīz līdz nemaņai, pulkstenis tornī augstu virs viņa galvas nosita desmit. Katrs sitiens viņa krūtīs atbalsojās kā fiziskas sāpes.

Beidzot, kad apklusa pēdējais dunējiens, viņš saņēma de Renala kundzes roku savējā. Viņa tūdaļ to atrāva. Žiljen s, nezinādams, ko darīt, saņēma roku no jauna. Un, kaut arī viņš bija pārāk uztraukts, viņu pārsteidza de Renala kundzes glezno pirkstu ledainais vēsums; viņš tos krampjaini sažņaudza; kundze vēl vieglītēm pūlējās roku atsvabināt, bet šoreiz Žiljenam jau izdevās to paturēt.

Viņa dvēsele iegavilējās, — ne tāpēc, ka viņš mīlētu de Renala kundzi, bet vienīgi tālab, ka izbeidzās negantās ciešanas. Lai Dervila kundze neko neievērotu, viņš uzsāka sarunu; viņa balss skanēja moži un spēcīgi. Turpretim de Renala kundzes balsī bija sadzirdams mulss uztraukums; Dervila kundze nodomāja, ka draudzene saslimusi, un ieteica doties mājup. Žiljens nojauta briesmas: «Ja de Renala kundze aizies mājup, es atkal būšu tajā pašā briesmīgajā stāvoklī, kādā jau pavadīju augu dienu. Pārāk īsu brīdi esmu turējis viņas roku savējā, lai varētu uzskatīt, ka tas ir laipnības pierādījums.»

Kad Dervila kundze atkārtoja priekšlikumu, Žiljens spēcīgi sažņaudza roku, ko vēl arvien turēja savējā.

De Renala kundze, mazliet jau piecēlusies, apsēdās no jauna un sacīja tikko dzirdami:

— Patiesi, es jūtos ne visai labi, bet svaigā gaisā man labāk.

Žiljena svētlaimē šie vārdi ienesa pēdējo pilnsajūtu: viņš runāja brīvi, bez glaimiem, un abām klausītājām šķita, ka tās dzird vispatīkamāko cilvēku pasaulē. Tomēr viņa negaidītajā daiļrunībā trūka vīrestības. Viņš nāvīgi baiļojās, ka tikai vējš un tuvais negaiss nepavedinātu Dervila kundzi atgriezties mājup. Tad viņi paliktu divatā ar de Renala kundzi. Viņam bija pieticis neprāta aktivai rīcībai, bet viņš sajuta, ka nespētu pateikt de Renala kundzei ne vārda. Lai arī cik maigi tā viņam pārmestu, tomēr viņš būtu satriekts un pazaudētu visus līdzšinējos iekarojumus.

Par laimi, viņa aizrautīgās un jūsmīgās runas šovakar patika Dervila kundzei, kura bieži vien bija teikusi, ka viņš izturoties neveikli kā bērns un esot garlaicīgs. Kas attiecas uz de Renala kundzi, tā vairs ne par ko nedomāja; viņa atdevās tīksmei. Šīs stundas, kas tika pavadītas zem kuplās liepas, ko pēc nostāstiem dēstījis Kārlis Drošais, sagādāja viņai veselu svētlaimes laikmetu. Ar klusu prieku viņa klausījās lapu šalkšanā un lietus čabēšanā; retas piles jau krita uz liepas apakšējiem zariem. Žiljens neievēroja kādu mazu notikumu, kas viņu būtu pilnām apmierinājis; de Renala kundzei bija jāatņem roka, lai pieceltos un palīdzētu māsīcai pacelt vēja apgāzto puķu vāzi, bet, atkal apsēdusies, viņa pati atdeva Žiljenam savu roku, it kā tas viņiem būtu norunāts.

Pusnakts jau sen bija garām; vajadzēja atstāt dārzu; viņi šķīrās un aizgāja katrs uz savu pusi. De Renala kundze mīlas skurbumā bija tik naiva, ka neizjuta nekādus pašpārmetumus. Laime atņēma viņai miegu. Turpretim Žiljens, galīgi noguris cīniņā, ko augu dienu bija izcīnījis viņa dvēseles lepnums un kautrība, aizmiga dziļi.

Nākošajā rītā viņu modināja pulksten piecos; de Renala kundze būtu nepatīkami pārsteigta, ja uzzinātu, ka Žiljens to gandrīz neatceras. Viņš bija izpildījis pienākumu, savu varonīgo pienākumu. Šīs apziņas aplaimots, viņš ieslēdzās istabā un ar jaunu aizrautību nodevās lasīšanai; viņš lasīja par sava varoņa uzvarām.

Kad atskanēja brokastu zvans, nogrimis «Lielās armijas ziņojumu krājumā,» viņš jau bija aizmirsis pats savas uzvaras. Kāpdams lejā, viņš vienaldzīgi nodomāja: «Būs jāpasaka šai sievietei, ka es viņu mīlu.»

Bet maigo skatienu vietā Žiljens ieraudzīja de Renala dusmīgo seju; pirms divām stundām viņš bija pārbraucis no pilsētas un tagad sirdījās, ka Žiljens visu rītu nebija nodarbojies ar viņa bērniem. Nekas nevarēja būt riebīgāks par šo augstprātīgo cilvēku, kad viņš dusmojās un neslēpa to no citiem.

Katrs viņa dzēlīgais vārds kā asmens iedūrās de Renala kundzes sirdī. Kas attiecās uz Žiljenu, tas vēl jutās tā aizrauts no lielajiem notikumiem, kas pāris stundu laikā bija norisuši viņa gara acu priekšā, ka viņš nespēja nolaisties līdz de Renala kunga vārdu saprašanai. Beidzot Žiljens atbildēja diezgan asi:

— Es biju slims.

Atbildes tonis aizskārtu pat grūtāk apvainojamu cilvēku nekā Verjeras mērs; viņam ienāca prātā uz vietas padzīt Žiljenu. Vienīgi paradums nesteigties viņu atturēja.

«Šis jaunais lempis,» de Renala kungs nodomāja, «ir iemantojis zināmu reputāciju manā mājā; Vaino tūdaļ paņems viņu pie sevis, vai arī viņš apprecēs Elizu, un abos gadījumos viņš tikai pasmiesies par mani.»

Neraugoties uz tik prātīgu domu gājienu, de Renala kunga nemiers izpaudās vēl veselā piezīmju virknē, kuru rupjums Žiljenu uztrauca. De Renala kundze tikko spēja valdīt asaras. Tiklīdz beidzās brokastis, viņa aicināja Žiljen u pastaigāties, izlūdzās tā roku, uz kuras draudzīgi atbalstījās. Uz visu, ko viņa runāja, Žiljens pusbalsī atbildēja tikai vienu:

— Tādi, lūk, ir tie bagātnieki!

De Renala kungs soļoja tuvumā; viņa klātbūtne uztrauca Žiljenu jo vairāk. Viņš piepeši ievēroja, ka de Renala kundzēs atbalstīšanās kļuvusi pavisam dīvaina; tas Zil jenām izlikās tik pretīgi, ka viņš atgrūda to un atsvabināja savu roku.

Par laimi, de Rēnais neredzēja Žiljena jauno pārdrošību; to ievēroja tikai Dervila kundze; viņas draudzenei sāka ritēt asaras. Sājā mirklī de Renala kungs ņēmās mest ar akmeņiem kādai zemnieku meitenei, kas gāja pa aizliegtu celiņu cauri augļu dārzam.

— Žiljena kungs, lūdzams, esiet prātīgāks; ņemiet vērā, ka mēs visi pie reizes esam sadusmoti, — ātri noteica Dervila kundze.

Žiljens uzmeta viņai vēsu skatienu, kurā zvīļoja lielākā nicināšana.

Sis skatiens pārsteidza Dervila kundzi un pārsteigtu vēl vairāk, ja viņa saprastu tā īsto nozīmi: viņa izlasītu tajā cerības uz visniknāko atriebību. Līdzīgi pazemojuma mirkļi, bez šaubām, radījuši robespjerus.

— Jūsu Žiljens ir ļoti ļauns, viņš iedveš man bailes, — Dervila kundze klusi sacīja savai draudzenei.

— Viņam ir iemesls ļaunoties, — atbildēja de Renala kundze. — Pēc tik apbrīnojamām sekmēm, kādas parādījuši bērni, nav svarīgi, ka viņš vienu rītu ar tiem nenodarbojas; jāatzīstas, vīrieši ir ļoti rupji.

Pirmo reizi mūžā de Renala kundze sajuta vēlēšanos atriebties savam vīram. Žiljena ārkārtīgais naids pret bagātniekiem tikko neizlauzās uz āru. Par laimi, de Renala kungs pieaicināja dārznieku, un abi sāka ar dzelkšņu saišķiem aizsprostot aizliegto celiņu. Uz visām laipnībām, kuras Žiljen s saņēma pastaigāšanās laikā, viņš atbildēja ar klusēšanu. Tikko de Renala kungs bija projām, abas draudzenes, aizbildinādamās ar nogurumu, izlūdzās atļauju atbalstīties uz Žiljena rokas.

Dīvainā pretstatā ar uztrauktajām, sasarkušajām sievietēm Žiljens soļoja drūmi nopietns un lepni bāls. Viņš nicināja tās un visas maigās jūtas.

«Man nav pat pieci simti franku rentes, — viņš sev sacīja, — lai pabeigtu izglītību! Ak! Tad gan es viņam parādītu!»

Drūmu domu valgots viņš neuzklausījās vairs draudzeņu laipnības, kas viņam šķita tukšas, nevērtīgas, niecīgas, vārdu sakot, sieviešu pļāpas.

Runādama visu, kas ienāca prātā, un pūlēdamās uzturēt sarunu, de Renala kundze starp citu sacīja, ka vīrs atbraucis no Veneras, lai pie kāda fermera iepirktu kukurūzas salmus. (Sājā apvidū ar kukuruzas salmiem piebāž gultas maisus.)

— Mans vīrs vairs šurp nenāks, — piebilda de Renala kundze. — Viņš kopā ar dārznieku un sulaini pārbāzīs gultas maisus. Šorīt viņš to jau izdarīja pirmajā stāvā, tagad viņš dosies uz otro.

Žiljens nobālēja; viņš uzmeta de Renala kundzei dīvainu skatienu un, paātrinājis soļus, pagāja ar viņu uz priekšu.

Dervila kundze soļoja iepakaļ.

— Glābiet mani! — Žiljens sacīja de Renala kundzei.

— Vienīgi jūs to varat; jūs zināt, ka sulainis mani nāvīgi ienīst. Man jāatzīstas, kundze, ka man ir kāds portrets, esmu to paslēpis savā gultas maisā.

Pie šiem vārdiem de Renala kundze pēkšņi kļuva bāla.

— Jūs vienīgā pašreiz varat ieiet manā istabā. Parakņājieties neuzkrītoši gultas maisa stūri, uz loga pusi; jūs tur sataustīsiet melnu, gludu kartona kastīti.

— Un tajā ir portrets? — vaicāja de Renala kundze, tikko turēdamās uz kājām. Viņas uztraukumu ievēroja Žiljens un tūdaļ to arī izmantoja.

— Man vēl ir kāds lūgums, kundze: neskatieties, lūdzama, ģīmetnē! Tas ir mans noslēpums.

— Noslēpums! — atkārtoja de Renala kundze vārgā balsī.

Kaut arī viņa bija uzaugusi starp cilvēkiem, kas lepojās tikai ar bagātību un interesējās vienīgi par naudu, — šai mīlas apdvesmē viņa spēja būt arī augstsirdīga. Rūgti apvainota, viņa griezās vēl pie Žiljena ar dažiem jautājumiem, kas bija nepieciešami uzdevuma sekmīgai veikšanai.

— Tātad, — viņa sacīja, — maza, apaļa kastīte meln-spīdošā krāsā?

— Jā, kundze, — atbildēja Žiljens ar to asumu, kādu bīstams stāvoklis piešķir vīrietim.

Viņa uzkāpa otrajā stāvā bāla un satumsusi, it kā dotos nāvē. Spēki sāka viņu atstāt; bet apziņa, ka jāizpalīdz Žil-jenam, viņu izglāba.

«Man jāatrod šī kastīte,» viņa sev sacīja, soļus paātrinādama.

No Žiljena istabas jau atskanēja vīra un sulaiņu balsis. Par laimi, viņi iegāja bērnu istabā. De Renala kundze pacēla matraci un iebāza roku salmos tik strauji, ka ieskrambāja sev pirkstu. Parasti būdama pārāk jutīga pret sāpēm, šoreiz viņa tās gandrīz nesajuta, jo tajā pašā brīdī sataustīja gludo kartona kastīti. Satvērusi to, viņa aizskrēja.

Tiklīdz baiļošanās no vīra bija garām, de Renala kundzi pārvarēja jaunas bailes, ko iedvesa mazā kastīte, un atkal viņa sāka zaudēt spēkus.

— Žiljens ir iemīlējies, un savās rokās es turu viņa iemīļotās ģīmetni!

Apsēdusies koridorā uz krēsla netālu no Žiljena istabas, viņa pilnām ieslīga greizsirdības varā. Dzīves dēku nezināšana viņai šoreiz nāca tikai par labu; izbrīns mazināja-mokas. Ienāca Žiljens un, satvēris kastīti, pat nepateikdamies, ieskrēja savā istabā, kur tūdaļ iekūra kaminā uguni un sadedzināja to. Žiljens bija nospiests un bāls; viņš pārvērtēja briesmas, kuras patlaban bija draudējušas.

«Napoleona ģīmetni,» viņš, galvu kratīdams, pārdomāja, «atrod pie cilvēka, kas tik klaji apliecinājis naidu pret uzurpatoru! Atrod tik ultrakonservativs un noskaities kungs kā de Rēnais! Bet, galvenais, ģīmetnes otrā pusē ir ar manu roku rakstītas rindas, un pēc to izlasīšanas nevar būt šaubu, ka es viņu esmu dievinājis! Turklāt katra rinda atzīmēta ar savu datumu! Pēdējā vēl no aizvakar vakara.»

«Visa mana- reputācijā būtu vējā, sašķīstu vienā mirklī!» Žiljens, vērodams degošo kastīti, turpināja pārdomas, «bet mana reputācijā ir visa mana manta, es dzīvoju tikai no tās ... Ak dievs, kas tā par dzīvi!»

Stundu vēlāk nogurums viņu noskaņoja mazliet maigāk. Sastapis de Renala kundzi, viņš saņēma tās roku un noskūpstīja sirsnīgāk nekā jebkad. Viņa nosarka no prieka, bet tūdaļ greizsirdības dusmās atgrūda jaunekli. Žiljena lepnums, kas tik daudz jau bija cietis, no jauna uzliesmoja. Viņš redzēja de Renala kundzē tikai bagātu sievieti, ar nicināšanu atlaida viņas roku un aizgāja. Domās nogrimis, viņš soļoja uz dārzu; drīz uz viņa lūpām nogūlās rūgts un smeldzošs smaids.

«Es staigāju šeit mierīgs, it kā pats būtu sava laika kungs! Es nenodarbojos ar bērniem! Un saņemu de Renala apkaunojošos pārmetumus, kā to esmu pelnījis.» Un tūdaļ viņš devās uz bērnu istabu.

Mazākais puisītis maigi apmīļoja Žiljenu; tas dzesēja viņa sūrstošās sāpes.

«Viņš vēl mani neienīst,» domāja Žiljens, bet tūdaļ aprāja sevi par gļēvu izvairīšanos no sāpēm. «Sie bērni mani apmīļo tāpat, kā apmīļotu kurtu, kuru vakar nopirka.»

## X LAUVAS DŪŠA UN TUKŠA KABATA

Bet kaislība drīz pati sevi nodod, Tāpat kā vēsta satumsuša debess,  Ka negaiss nāk.

«Dons Žuans», I; 75 (BaJrons)

Apstaigājis visas pils istabas, de Renala kungs atgriezās bērnu istabā; viņam sekoja sulaiņi, nesdami gultas maisus. Šī cilvēka negaidītā ierašanās pārpildīja Žiljena pacietības mēru.

Bāls, drūmāks nekā parasti, viņš metās tam klāt. De Renala kungs apstājās un atskatījās uz sulaiņiem.

— Cienījamais kungs, — sacīja viņam Žiljens, — vai jums šķiet, ka arī pie cita mājskolotāja jūsu bērniem būtu tādas pašas sekmes? Ja jūsu atbilde ir negative, — turpināja Žiljens, nedodams laika atbildei, — tad kā gan jūs uzdrošinājāties pārmest, ka es izturos pavirši pret saviem pienākumiem?

De Renala kungs, tikko atjēgdamies no bailēm un apsvērdams dīvaino toni, kādā runāja jaunais zemnieks, nāca pie slēdziena, ka Žiljens saņēmis kādu izdevīgu priekšlikumu un grib viņu atstāt. Žiljena dusmas pieauga ar katru vārdu;

— Es spēju, cienījamais kungs, dzīvot arī bez jums, — viņš piebilda.

— Patiešām, man ļoti žēl, ka redzu jūs tādā uztraukumā, — atbildēja de Rēnais mazliet stostīdamies.

Apkalpotāji stāvēja soļu desmit atstatu, kārtodami gultas.

— Tas nav tas, ko es vēlētos dzirdēt! — ārkārtīgi uzbudināts izsaucās Žiljens. — Atcerieties, kādus neķītrus vārdus jūs man sacījāt un vēl dāmu klātbūtnē!

De Renala kungs labi saprata, ko Žiljens grib no viņa, un mēra dvēselē norisa grūta cīņa. Beidzot, kļuvis gluži neprātīgs aiz dusmām, Žiljens izsaucās:

— Es zinu, kungs, kurp aizvedīs mans ceļš no jums!

Pie šiem vārdiem de Rēnais iedomājās Žiljenu jau

Vaino kunga namā.

— Nu, vienalga, — viņš galu galā teica, nopūzdamies tik smagi, it kā aicinādams chirurgu uz sāpīgu operāciju. — Es piekāpjos. No parītdienas, t. i.p no pirmā, es makšāšu jums piecdesmit franku mēnesī.

Žiljens tikko neiesmējās pilnā kaklā, bet aprāvās aiz pārsteiguma: visas dusmas bija pārgājušas.

«Es šo kustoni neesmu vēl pietiekoši ienīdis,» Žiljens nodomāja. «Tā ir pati augstākā atvainošanās, uz kādu spējīga šī dvēsele.»

Bērni, mutītes ieplētuši, visu laiku bija klausījušies sarunā un nu izskrēja dārzā pie mātes, lai pastāstītu, ka Žiljena kungs ļoti dusmojoties, bet tagad viņš saņemšot piecdesmit franku mēnesī.

Žiljens aiz paraduma sekoja bērniem un pat nepaskatījās uz de Renala kungu, kuru atstāja stipri sašutušu.

«Šis Vaino kungs jau izmaksā man simt sešdesmit astoņus frankus,» mērs pukojās, «katrā ziņā būs jāparunā pāris vārdu par pamesto bērnu apgādāšanu.»

Pēc brīža Žiljens no jauna sastapās ar de Renalu vaigu vaigā. — Man ir tas gods jums paziņot, ka dažas stundas nebūšu mājās. Man jāaiziet pie Selana kunga.

— Ak mīļo Žiljen,— sacīja de Renala kungs ar mākslotu smaidu, — ejiet kaut uz veselu dienu, kaut uz divām, mans draugs! Paņemiet no dārznieka zirgu, lai nav jāiet kājām līdz Verjerai.

«Viņš, protams, grib aiznest atbildi Vaino,» domāja de Renala kungs, «viņš gan nekā man neapsolīja, bet jāļauj atvēst šai karstajai galvai,»

Žiljens ātri nozuda un devās uz mežu, kas kuplo starp Veržī un Verjeru. Viņš nemaz nevēlējās tūdaļ ierasties pie Šelana kunga, jo negribēja piespiest sevi no jauna liekuļot; vispirms vajadzēja tikt galā ar pārdzīvojumiem, kas bija gājuši pār viņu kā negaiss.

«Es esmu uzvarējis,» Žiljens nodomāja, tiklīdz bija nonācis mežā projām no cilvēku acīm, «tātad kauja beigusies ar uzvaru!»

Šie vārdi vērta visu notikušo rožainā gaismā, un Žil-jena dvēsele mazliet nomierinājās.

«Tagad saņemšu piecdesmit franku mēnesī, tas nozīmē, ka de Renala kungs loti nobijies. Bet no kā?»

Prātodams par to, kas gan būtu varējis izbiedēt tik laimīgu un iespaidīgu cilvēku, pret kuru vēl pirms stundas bija sajutis niknas dusmas, Žiljens galīgi nomierinājās. Mirkli viņu gandrīz savaldzināja meža burvīgais daiļums. Milzīgi klinšu bluķi kādreiz bija novēlušies no kalniem meža vidienē. Spēcīgi skābarži stiepa galotnes gandrīz līdz klinšu virsotnēm, un to ēna lēja brīnišķīgu vēsumu, bet blakus, trīs soļus atstatu, nebija elpas no saules karstuma.

Žiljens uz brīdi apstājās klinšu ēnā, un pēc tam sāka doties augšup. Šaura, tikko saredzama taka, pa kuru vienīgi gani staigājuši, uzveda viņu milzu klints virsotnē, kur varēja būt drošs, ka nevienu nesastaps. Vieglu smaidu viņam izvīla varenais augstums, kas simbolizēja to stāvokli, kādu viņš neprātīgi vēlējās ieņemt sabiedrībā. Tīrais kalnu gaiss iespaidoja viņu uz pārgalvīgu prieku un jautrību. Ver-jeras mērs Žiljenam vēl aizvien šķita visas pasaules bagāto un neķītro cilvēku iemiesojums, un savā spēcīgajā ienaidā, kas nesen bija saviļņojis viņa dvēseli, viņš nejuta nekā personīga. Ja vien neredzētu vairs de Renala kungu — nedēļas laikā Žiljens aizmirstu viņu ar visām viņa pilīm, suņiem, bērniem un ģimeni. «Man brīnums, kā es viņu piespiedu uz tik lielu upuri. Tiešām! Vairāk nekā piecdesmit ekiju gadāl Brīdi pirms tam es izkļuvu no visbīstamākā stāvokļa. Divas uzvaras vienā dienā: otrā nav pelnīta, vajadzētu atrast tās cēloņus. Bet — lai paliek līdz rītam visas nepatīkamās pārdomas.»

Stāvēdams klints virsotnē, Žiljens skatījās saulainajās

augusta debesīs. Sienāzīši dziedāja ieleju pļavās, bet, viņiem aprimstot, iestājās dziļš klusums. Zem kājām atvērās skats divdesmit ljē tālumā. Vanags, pacēlies viņam pār galvu, lidoja klusumā lieliem riņķiem. Jauneklis ievēroja un automātiski sekoja ar acīm laupītājam. Žiljenu pārsteidza putna mierīgās un spēcīgās kustības; viņš apskauda lidoņa vientulību.

Tāds bija Napoleona liktenis. Varbūt arī viņam tāds būs lemts?

## XI KĀDĀ VAKARĀ

Tai brīdi Džulija bij apklususi,

Un mazā, slaidā roka nodrebot Uz viņa pleca šķita pametusi To maigumu, ko tikai glāsts var dot, Lai šaubās prāts un sevi tirda klusi,

Vai tas var būt.

«Dons Zuans», J; 71 (Bairons)

Tomēr bija jāparādās arī Verjerā. Iznākdams no mācītāja mājas, Žiljens aiz laimīga gadījuma sastapās ar Vaino kungu, kam steigšus pastāstīja par algas pielikumu.

Atgriezies Veržī, Žiljens izgāja dārzā tikai vēlu vakarā. Viņa dvēsele bija nogurusi dienas iespaidu un spēcīgu pārdzīvojumu žņaugā. «Ko es viņām teikšu?» prātoja Žiljens, atcerēdamies dāmas. Žiljens nebūt nedomāja atzīties, ka viņa dvēsele peld vienā līmenī ar sīko faktu pasauli, kurā parasti nogrimst visu sieviešu intereses. Bieži de Renala kundze, pat viņas draudzene, nesaprata Žiljenu, un arī Žiljens savukārt saprata tikai pusi no tā, ko viņas runāja. Tā iedarbojās kaislību uzbrāzmo-jumu spēks un, ja atļauts izteikties, cildenums, kuras pastāvīgi satrauca godkārā jaunekļa dvēseli. Ik dienas plosījās negaiss šajā dīvainajā radījumā.

Tovakar, iznācis dārzā, Žiljens labprāt vēlējās pamēļot ar jaukajam māsīcām. Viņas to nepacietīgi gaidīja. Žiljen s apsēdās savā parastajā vietā blakus de Renala

kundzei. Drīz iestājās pilnīga tumsa. Viņš vēlējās saņemt balto rociņu, kuru jau ilgi vēroja uz krēsla atzveltnes savā tuvumā. Pēc klusām šaubām roka viņam tika atvilkta, parādot vieglu nepatiku. Žiljens ar to gandrīz apmierinājās un turpināja jautri tērzēt, kad piepeši viņš izdzirda de Renala kunga soļus.

Žiljenam vēl ausīs skanēja šārīta rupjie vārdi. «Vai nepasmieties par šo likteņa lutekli, saņemot tieši viņa klātbūtnē sievas — viņa sievas roku? Jā, to es izdarīšu, es, kam viņš parādījis tik daudz nicināšanas.»

No šī mirkļa Žiljens pazaudēja viņa raksturam nepiederīgo mieru un domāja vienīgi par to, kaut de Renala kundze atkal ļautu viņam savu roku.

De Renala kungs saniknots runāja par politiku: divi trīs Verjeras fabrikanti pārspējuši mēru bagātībā un nodomājuši sariebt viņam vēlēšanās. Dervila kundze uzmanīgi klausījās. Žiljens, saerrojies no viņa runām, pievirzīja savu krēslu tuvāk de Renala kundzes krēslam. Tumsa apslēpa pārvietošanos. Žiljens uzdrošinājās uzlikt savu roku uz viņējās, izmantojot pusvaļējo piedurkni. Jauneklis apmulsa, domas jaucās viena ar otru; tad viņš noliecās un pārdroši pieskārās ar lūpām daiļajai rokai.

De Renala kundze nodrebēja. Viņas vīrs atradas četrus soļus atstatu; viņa pasteidzās atvēlēt Žiljenam savu roku, bet tajā pašā laikā viegli atgrūda jaunekli. Tā kā de Renala kungs vēl aizvien turpināja lamāt šos blēžus un mantas kāros jakobiniešus, Žiljens apbēra viņa kundzes roku kaisliem skūpstiem, — vismaz kundzei šie skūpsti tādi likās. Bet vēl šajā pašā liktenīgajā dienā savās rokās viņa bija turējusi pierādījumu, ka cilvēks, kuru tā dievināja, mīlēja citu, kaut arī par to neatzinās! Pa visu Žiljena prombūtnes laiku viņa bija jutusies tik nelaimīga, ka negribot nogrima domās.

«Vai patiesi es mīlu?» viņa sev vaicāja. «Vai esmu iemīlējusies? Es, precēta sieva, kā es to varu? Bet,» viņa turpināja, «nekad es pret savu vīru neesmu sajutusi šo mulso neprātu, ko jūtu pret Žiljenu. Patiesībā viņš taču ir tīrais bērns un parāda man vislielāko cienību! Sis neprāts pāries. Kāda daļa vīram gar to, ko jūtu pret šo jaunekli? Mūsu sarunas vīram liktos bezgalīgi garlaicīgas. Viņš

domā tikai par saviem darījumiem. Nekā es neatņemu viņam Žiljena dēļ.»

Liekulība neapēnoja šīs naivās dvēseles mirdzu, kuru maldināja vēl neizbaudīta kaisle. Viņa bija pievilta, bet neapzinājās to, un tomēr viņas tiklība instinktivi kļuva piesardzīga. Tāda cīņa bija norisinājusies viņas dvēselē, kad Žiljens ienāca dārzā. De Renala kundze izdzirda Žiljen a balsi; gandrīz tajā pašā mirklī viņa ieraudzīja jaunekli apsēžamies sev blakus. Viņas dvēsele iegavilējās laimes pacilātībā; pēdējo divu nedēļu laikā šī pacilātība viņu ne tik daudz apbūra, cik pārsteidza. Viss viņai bija nācis tik negaidot. Tomēr dažus mirkļus vēlāk de Renala kundze sev sacīja; «Tātad Žiljenam vajag tikai parādīties, lai izpirktu visu savu ziegu?» Viņa izbijās un tajā mirklī atņēma Žiljenam savu roku.

Kaislie skūpsti, kādus viņa vēl nekad nebija pazinusi, piespieda aizmirst, ka Žiljens varbūt mīl citu sievieti. De Renala kundze viņu vairs neuzskatīja par vainīgu. Mocošo aizdomu izbeigšanās un laimes sajūta, par kādu viņa nebija ne sapņojusi, beidzot atbrīvoja viņu mīlas un prieka neprātam. Šis vakars likās jauks visiem, izņemot Verjeras mēru, kas nespēja aizmirst mantīgos fabrikantus. Žiljens vairs nedomāja ne par savu drūmo godkārību, ne arī par grūti realizējamiem nodomiem. Pirmoreiz mūžā viņš jutās daiļuma apgarots. Nogrimis saldā ilgojumā, kāds bija tik svešs Žiljena raksturam, un maigi glauzdams balto roku, kas viņam patika, jo bija ļoti skaista, viņš klausījās nakts vēja šalkoņu liepas lapūksnī un suņu riešanu dzirnavās Dū upes krastos.

Bet tā bija tikai labsajūta, ne kaisles Iiesmojums. Atgriezies savā istabā, viņš atcerējās tikai vienu — savu iemīļoto grāmatu, jo divdesmit gadu vecumā doma par pasaules iekarošanu pārspēj visu pārējo.

Tomēr grāmatu viņš drīz vien nolika. Domādams par Napoleona uzvarām, viņš ievēroja kaut ko jaunu pats sevī. «Jā, mana kauja beigusies ar uzvaru,» Žiljens nodomāja, «to vajag izmantot; ir jāsalauž šī uzpūtīgā muižnieka lepnums, kamēr viņš atkāpjas. Tas būtu Napoleona cienīgi. Man jāņem atvaļinājums uz trijām dienām, lai aizietu pie sava drauga Fukē. Ja de Rēnais liegsies mani laist, es piespiedīšu viņu, piedraudot aiziet, un viņš piekāpsies.»

De Renala kundze nespēja acu aizvērt. Viņai šķita, ka līdz šim viņa nav dzīvojusi. De Renala kundze domāja vienīgi par to brīdi, kad Žiljens bija apbēris skūpstiem viņas roku.

Piepeši viņai iešāvās prātā šausmīgais vārds: laulības pārkāpums. Riebīgākais, ko vien drausmā netiklība var piejaukt jutekliskas mīlas priekšstatam, nostājās viņas acu priekšā. Šīs iedomas pārklāja ēnu tām maigajām burvībām, kurās viņa bija ietērpusi Žiljena tēlu un savu mīlas laimi. Nākotni viņa iztēlojās drūmās krāsās. Nabaga sieviete jau redzēja sevi no visiem nicinātu.

Šis mirklis bija briesmīgs; viņas dvēsele pārdzīvoja nezināto. Vēl vakar de Renala kundze bija iepazinusi nebaudītu laimi; patlaban viņa cieta nežēlīgas mokas. Viņai ne prātā nenāca, ka pasaulē var būt līdzīgas ciešanas. Kādu brīdi viņa jau domāja atzīties vīram, ka baiļojas no iemīlēšanās Žiljenā. Par laimi, de Renala kundze atcerējās krustmātes padomu kāzu priekšvakarā. Krustmāte bija stāstījusi, cik bīstami atzīties vīram, kurš galu galā taču ir un paliek sievas kungs. Moku izmisumā de Renala kundze lauzīja rokas.

Galvā šaudījās sāpīgas, pretrunīgas domas. Te viņa baiļojās, ka netiek mīlēta, te atkal nomocījās, domādama par savu noziedzību, it kā jau rīt tiktu dzīta Verjeras laukumā pie kauna staba un visiem iedzīvotājiem viņu pasludinātu par laulības pārkāpēju.

De Renala kundzei nebija dzīves pieredzes. Pat ar pilnīgi skaidru saprātu viņa neredzētu atšķirības starp trokšņaini izteiktu publisku nicināšanu un savas vainas apzināšanos dieva priekšā.

Kad beidzot domas par laulības pārkāpumu un publisku skandālu viņu uz brīdi atstāja un tā iedomājās par bezgrēcīgi aplaimojošo dzīvi ar Žiljenu, de Renala kundzi sāka mocīt kāda vēl negantāka iedoma — ka Žiljens mīl citu. Viņa atcerējās, kā Žiljens bija nobālējis, baiļodamies pazaudēt ģīmetni vai sakompromitēt savas sirds izvēlēto, ļaujot to redzēt citiem. Pirmo reizi viņa bija redzējusi bailes šajā mierīgajā, cēlajā sejā. Nekad vēl jauneklis nebija tā uzbudinājies viņas vai bērnu dēļ. Pašmocību sāpes pārsniedza cilvēka dvēseles spēkus. De Renala kundze neviļus

iekliedzās un atmodināja savu istabeni, Piepeši pie savas gultas viņa ieraudzīja gaismu un pazina Elizu.

— Vai tiesa, ka viņš jūs mīl? — de Renala kundze izsaucās kā murgos.

Pārsteigta par savas kundzes neparasto uztraukumu, istabene, par laimi, nepievērsa nekādu uzmanību viņas dīvainajiem vārdiem. De Renala kundze aptvēra savu pārsteidzību: — Man ir drudzis, — viņa sacīja, — es laikam murgoju. Palieciet pie manis! — Piespiesta savaldīties, viņa galīgi atguvās un nejutās vairs tik nelaimīga; prāts apskaidrojās, atsvabinājies no snaudas. Lai izvairītos no istabenes neatlaidīgajiem skatieniem, viņa pavēlēja tai lasīt avīzi. Meitenes vienmuļā balss, lasot garu rakstu «Dienas Lapā», nomierināja de Renala kundzi, un viņa nāca pie tikumīga lēmuma, ka turpmāk, satiekoties ar Žiljenu, izturēsies pret to vienaldzīgi un auksti.

## XII CEĻOJUMS

Parizē var sastapt elegantus cilvēkus, provincē gadās ļaudis ar raksturu.

Stess

Nākošajā dienā pulksten piecos no rīta, pirms vēl de Renala kundze bija atstājusi guļamistabu, Žiljens saņēma atvaļinājumu uz trim dienām. Pašam negaidot, jauneklis sajuta vēlēšanos redzēt de Renala kundzi; viņš atcerējās tās glezno roku. Žiljens izgāja dārzā, bet uz de Renala kundzi bija ilgi jāgaida. Ja jauneklis to mīlētu, viņš ieraudzītu kundzi pirmajā stāvā aiz puspievērtajiem slēģiem, pieri atspiedušu pret loga rūti. Viņa skatījās uz jaunekli. Beidzot pretēji solījumam, ko bija sev devusi, de Renala kundze izgāja dārzā. Viņas parasto bālumu bija pārmijis spilgts sārtums. Naivā sieviete bija redzami uztraukta: piespiestība un pat neapmierinātība apēnoja mierīgās skaidrības izteiksmi, kas parasti it kā pacēlās pāri dzīves triviālajām interesēm un piešķīra īpašu burvību viņas cildenajiem vaibstiem.

Žiljens strauji tuvojās; viņš apbrīnoja daiļās rokas, kas bija saskatāmas zem steigā pārmestās šalles. Rīta spirgtums darīja jo kvēlāku viņas seju, kurā pēc nakts nemiera dega drudžains sārtums. Valdzinoši vienkāršais un apgaro-

tais skaistums, kas ne visai bieži sastopams pie zemākām šķirām, atmodināja Žiljenā kādu agrāk neapjaustu dvēseles īpašību. Aizrautībā vērodams viņas skaistumu, Žiljens nešaubījās, ka tiks sagaidīts draudzīgi. Tāpēc viņš jo vairāk izbrīnījās par ledaino vēsumu, kādu de Renala kundze pūlējās izdvest; jauneklis saskatīja tajā vēlēšanos norādīt viņam pienācīgo vietu.

Laimīgais smaids pamira uz viņa lūpām; viņš atcerējās savu stāvokli sabiedrībā, un, galvenais, kā uz to varēja skatīties bagāta un dižciltīga mantiniece. Acumirklī no viņa sejas nozuda viss, izņemot augstprātību un dusmas. Viņš dusmojās uz sevi, ka par veselu stundu saīsinājis atvaļinājumu šīs pazemojošās satikšanās dēļ.

«Tikai muļķis var dusmoties uz citiem,» viņš prātoja. «Akmens krīt, tāpēc ka ir smags. Vai tiešām es visu laiku palikšu bērns? Kad gan beidzot iemācīšos dot šiem cilvēkiem vienīgi tik, cik viņi samaksā? Ja vēlos, lai viņi mani cienītu un es pats spētu sevi cienīt, tad jāparāda viņiem, ka tikai nabadzība spiež mani kaulēties ar viņu bagātību, bet ka mana sirds stāv neizmērojami augstāk par šo ļaužu bezkaunību, — tik augstu, ka to nevar skart ne viņu labvēlības, ne naida izpaudumi.

Tajā brīdī, kad šīs sajūtas drūzmējās jaunā mājskolotāja dvēselē, viņa sejā iegūlās cietsirdības un aizvainota lepnuma izteiksme. De Renala kundze pavisam samulsa. Tikumīgais vēsums, ko viņa gribēja parādīt sastopoties, pārvērtās līdzjūtībā, līdzjūtībā, kuru vēl pastiprināja izbrīns par šīm spējajām pārmaiņām. Tukšie vārdi, kādus izmaina rītos par veselību vai labu laiku, piepeši pamira uz abu lūpām. Žiljens, kam prātu nemulsināja kaisle, veikli atrada iespēju parādīt de Renala kundzei, cik maz draudzības ir viņu attiecībās; viņš nesacīja ne vārda par savu ceļojumu, palocījās un aizgāja.

Pārsteigta no drūmi lepnā skatiena, viņa ar acīm sekoja aizgājējam, kad negaidot pieskrēja no dārza vecākais dēlēns, metās viņai ap kaklu un sacīja:

— Mums brīvlaiks, Žiljena kungs aiziet atvaļinājumā.

Pie šiem vārdiem de Renala kundze sajuta nāves aukstumu. Viņa bija nelaimīga aiz saviem tikumiem, bet vēl nelaimīgāka aiz savas mazdūšības.

Sis jaunais notikums ārkārtīgi iespaidoja de Renala

kundzes iztēli; viņa pārcēlās tālu projām no visa, ko prātīgi bija apņēmusies pagājušajā naktī. Tagad viņu vairs nenodarbināja domas par pretošanos iemīļotajam, bet gan par tā pilnīgu zaudēšanu.

Bija jāiet brokastīs. Kā par spīti de Renala kungs un Dervila kundze visu laiku runāja tikai par Žiljena aizceļošanu. Verjeras mērs bija pamanījis kaut ko savādu Žiljena stingrajā tonī, kad viņš lūdzis atvaļinājumu.

— Sim zemnieciņam acīm redzot ir piedāvājumi no citiem. Bet lai tie nāk no kā nākdami, kaut arī no Vaino kunga, visiem būs drusciņ jāpadomā par apaļo sumiņu — sešsimt frankiem, ko vajadzēs izsviest ik gadu. Vakar Ver-jerā, kā redzams, viņam būs prasītas trīs dienas pārdomāšanai, un tagad, lai nebūtu spiests dot man atbildi, puika aizlaidās kalnos. Rēķināties ar šādu nožēlojamu strādnieku — lūk, cik tālu esam nonākuši!

«Ja tā domā mans vīrs, kam nenāk ne prātā, cik dziļi viņš Žiljenu apvainojis, tad ko gan lai domāju es?» de Renala kundze sev vaicāja. «Ak! Visam beigas! Viņš aizies!»

Lai vismaz varētu brīvi izraudāties un nebūtu jāatbild uz Dervila kundzes jautājumiem, viņa sāka žēloties par mocošām galvas sāpēm un nogūla gultā.

— Tādas ir sievietes, — atkārtoja de Renala kungs, — mūžīgi kaut kas bojājas viņu sarežģītajā organismā. — Viņš smiedamies aizgāja.

Pa to laiku, kamēr de Renala kundze izmisa negantās kaisles mokās, Zdljens priecīgi soļoja pa ceļu, un viņa acu priekšā plētās brīnišķīgas kalnu ainavas. Viņam nācās pāriet kalnu grēdu ziemeļos no Veržī. Taciņa, pa kuru viņš gāja, ievijās lielā skābaržu birzē un, pakāpeniski paceldamās, uzlīkumoja augstajā kalnā, kas noslēdz Dū ieleju ziemeļos. Drīz vien ceļotāja skatiens no tuvām pakalnēm, starp kurām Dū aizplūst uz dienvidiem, pārslīdēja uz auglīgajiem Burgundijas un Božolē līdzenumiem. Lai arī cik nejutīga bija lepnā dvēsele pret dabas krāšņumiem, Zil-jens tomēr brīžu brīžiem apstājās, lai nolūkotos plašaja, lieliskajā ainavā.

Beidzot viņš sasniedza augstu kalna virsotni. Aiz tas nogriezās ceļš uz vientuļo ieleju, kur dzīvoja jaunais kok-tirgotājs, viņa draugs Fukē. Žiljens nesteidzās satikt ne viņu, ne arī kādu citu. Līdzīgi plēsīgam putnam piespiedies pie kailajiem klinšu bluķiem, kuri vainagoja augsto kalnu, viņš iztālēm varēja pamanīt katru, kas tuvotos. Viņš uzgāja šauru alu kādā gandrīz stāvā klintī un ieņēma šo patversmi. «Šeit,» viņš sacīja, acīm starojot aiz prieka, «neviens man nespēj nodarīt ļauna.» Viņam ienāca prātā uzrakstīt šeit dažas savas domas, kas citā vietā būtu tik bīstami. Četrstūrainais akmens noderēja par galdu. Spalva lidoja: viņš neredzēja neko ap sevi. Beidzot jauneklis ievēroja, ka saule jau grimst aiz Božolē tālajiem kalniem.

«Kāpēc gan nepalikt šeit pa nakti,» viņš nodomāja. «Man ir maize, un es esmu brīvs!» Šo lielo vārdu dzirdot, dvēsele iedegās sajūsmā. Pastāvīgā izlikšanās viņu bija novedusi tiktāl, ka pat pie Fukē viņš nejutās brīvs. Atspiedis galvu uz rokas, Žiljens sēdēja klints dobumā un jutās laimīgāks nekā jebkad, sapņodams par laimi un brīvību. Viņš neviļus redzēja, kā viens pēc otra nodzisa pēdējie rieta stari. Uznākošās tumsas dziļumos viņš iztēlē pūlējās saskatīt to, ko vēlējās redzēt kādreiz Parizē. Un pirmām kārtām — sievieti, daudz daiļāku, daudz cildenāku nekā visas, ko viņš varēja sastapt provincē. Viņš mīlēja kaisli un pats tapa mīlēts. Un, ja arī šķīrās uz dažiem mirkļiem no iemīļotās, tad vienīgi tādēļ, lai iemantotu slavu un taptu vēl lielākas mīlas cienīgs.

Vēsa ironija pārtrauktu šai vietā līdzīgu romantiku ikvienam jauneklim, kas būtu audzis Parizes sabiedrības skumjajā īstenībā, kaut arī fantāzijā viņš pārspētu Žiljenu; lielie varoņdarbi izgaistu kopā ar cerībām tos sasniegt, un skaidrs paliktu likums: ja tu šķiries no savas iemīļotās — vai tev! — tu riskē trīsreiz dienā kļūt pievilts. Bet jaunajam zemniekam šķita, ka varoņdarbu veikšanu kavē tikai izdevības trūkums.

Dziļa nakts bija pārmijusi dienu, bet atlika vēl divi Ijē līdz sādžai, kurā dzīvoja Fukē. Taču, pirms Žiljens atstāja alu, viņš uzkūra uguni un rūpīgi sadedzināja visu, ko bija uzrakstījis.

Viņš ļoti pārsteidza savu draugu, klauvēdams pie viņa mājas durvīm pulksten vienos naktī. Draugu viņš atrada nogrimušu rēķinu rakstīšanā. Fukē bija jauns liela auguma cilvēks, diezgan lempīgs, rupjiem sejas vaibstiem, ārkārtīgi garu degunu, ļoti labsirdīgs, kaut arī pēc izskata diezgan pretīgs.

— Tu, jādomā, esi salamājies ar de Renala kungu, ka ierodies tik negaidīti?

Žiljens atstāstīja iepriekšējās dienas notikumus, protams, kā atrada par vajadzīgu.

— Paliec pie manis, — sacīja viņam Fukē, — es redzu, ka tu pazīsti de Renalu, Vaino kungu, suprefektu Možironu, kirē Selanu; tu esi izpratis šo laužu raksturus visos sīkumos; tagad tu vari piedalīties ūtrupēs. Tu proti aritmētiku labāk par mani, tu vedīsi manas grāmatas; es daudz nopelnu savā darbā. Tā kā neiespēju izdarīt visu pats un baidos pieņemt blēžus līdzbiedros, tad gandrīz ik dienas man jāpalaiž garām izdevīgi veikali. Priekš nepilna mēneša es devu iespēju Mišo no Sent-Amanas nopelnīt sešus tūkstošus franku. Sešus gadus nebiju viņu redzējis un ne--jauši sastapu Pontarlijē ūtrupē. Kāpēc gan tu nevarēji nopelnīt šos sešus tūkstošus vai vismaz trīs? Ja vien tu būtu bijis klāt, es, protams, pārsolītu izciršanu, un neviens man netiktu līdzi. Paliec par manu kompanjonu.

Šis priekšlikums Žiljenu kaitināja, jo traucēja viņa neprātīgos sapņus. Ēdot vakariņas, kuras līdzīgi Homēra varoņiem draugi pagatavoja paši, Fukē rādīja savus rēķinus un skaidroja, cik ienesīga esot tirgošanās ar kokiem. Fukē bija vislabākās domās par Žiljena saprātu un raksturu.

Beidzot, palicis viens egļu baļķu istabiņā, Žiljens nodomāja: «Tiesa gan, šeit es varu nopelnīt dažus tūkstošus, bet pēc tam iestāties zaldātos vai kjūt par mācītāju, atkarībā no tā, kas vairāk būs modē Francijā. Ietaupījumi novērstu visas sīkās grūtības un neērtības. Dzīvodams šajos kalnos, es šo to ielāgotu no lietām, kas jāzina pasaulīgam cilvēkam. Bet Fukē negrib precēties, kaut gan apgalvo, ka vientulība darot viņu nelaimīgu. Acīm redzot, ņemdams kompanjonu, kurš nekā nevar ieguldīt uzņēmumā, viņš cer, ka kompanjons viņu nekad neatstās.»

— Vai tiešām es iešu apmānīt savu draugu? — Žiljens sašutumā izsaucās. Jauneklis, kam liekulība un auksts saprāts bija parastie līdzekli panākumu gūšanai, nespēja tomēr ciest ne vismazāko smalkjūtības trūkumu pret draugu, kas viņu mīlēja.

Pēkšņi Žiljens kļuva gluži priecīgs; viņš bija atradis iemeslu atraidīt drauga priekšlikumu. «Kā! Es mazdūšīgi iešu zaudēt septiņus astoņus gadus? Tad taču man būs jau

divdesmit astoņil Šajā vecumā Bonaparts bija veicis savus lielākos darbus! Un kas ņemsies apgalvot, ka, skraidīdams pa ūtrupēm un nopelnīdams mazliet naudas, iemantojot otrās šķiras blēžu labvēlību, es nezaudēšu svēto uguni, kas dara cilvēkus slavenus?»

Nākošajā rītā Žiljens ļoti aukstasinīgi paziņoja savam draugam Fukē, kas lietu jau bija uzskatījis par nokārtotu, ka aicinājums uz svēto amatu neļaujot viņam dot savu piekrišanu. Fukē nevarēja vien attapties.

— Padomā, — viņš teica Žiljenam, — es tevi ņemu par kompanjonu vai, pareizāk, dodu tev četri tūkstoši franku gadā. Bet tu gribi atgriezties pie de Renala, kas tevi nicina kā savu zābaku dubļus! Kad tev būs divi simti luidoru kabatā, kas tev var liegt iestāties seminārā? Teikšu vēl vairāk: es apsolu tev izgādāt labāko draudzi novadā, jo, — piebilda Fukē klusākā balsī, — es piegādāju malku ... kungam, . .. kungam un ... kungam. Es piegādāju viņiem pirmās šķiras ozolu, par kuru tie man samaksā egles cenu, tomēr labāk un izdevīgāk nauda nav noguldāma.

Nekas nevarēja grozīt Žiljena apņemšanos. Beidzot Fukē jau noturēja viņu par prātā jukušu. Trešās dienas rītā Žiljens ardievojās no drauga, vēlēdamies pavadīt dienu kalnos starp klintīm. Viņš uzmeklēja savu alu, bet dvēselē vairs nebija miera; drauga priekšlikumi to bija izgaisinājuši. Kā Herkulesam viņam bija jāizvēlas — tikai ne starp tikumu un netikumu, bet gan starp mūžīgu mērenību ar nodrošinātu viduvēju labklājību un savām jaunības ilgām pēc slavas un varonības. «Tātad man nav īstas rakstura stingrības,» viņš sev sacīja; šīs šaubas viņu mocīja vairāk par visu. «Tātad es neesmu no tās vielas, no kuras rodas izcilie vīri, jo baiļojos, ka astoņi gadi var man laupīt to brīnumspēku, kas cilvēkam ļauj veikt neparastus darbus.»

## XIII AŽŪRA ZEĶES


Romans ir spogulis, ar kuru tu staigā pa ceļu.

Sen-Reals

Kad Žiljens atkal ieraudzīja Veržī baznīcas gleznainās drupas, viņš atcerējās, ka visu šo laiku ne reizi nebija iedomājies par de Renala kundzi. «Todien, kad es aizgāju, šī sieviete man atgādināja, ka mūs šķir bezgala tālums, viņa izturējās pret mani kā daždien pret amatnieka dēlu. Bez šaubām, viņa ar to gribēja parādīt, ka nožēlo savu rokas atvēlēšanu iepriekšējā vakarā ... Bet cik daija šī roka! Cik apburoša! Un kāds cildenums šīs sievietes skatienā!»

Iespēja caur Fukē iedzīvoties bagātībā piešķīra zināmu vieglprātību Žiljen? domēm. Viņu vairs nesatrieca savas nabadzības un niecības apziņa ļaužu acīs. Tagad viņš varēja prātot no zināma augstuma par nabadzību un turību, kura viņam nozīmēja bagātību. Viņam ne prātā nenāca apsvērt savu stāvokli filozofiski, bet viņš bija pietiekoši atjautīgs, lai sajustu sevi gluži citādu pēc mazā ceļojuma kalnos.

Žiljenu pārsteidza uztraukums, ar kādu de Renala kundze klausījās, kad viņš pēc tās lūguma īsi atstāstīja par savu ceļojumu.

Fukē ne vienreiz vien bija iemīlējies un dzīries precēties; vaļsirdīga atzīšanās par to bija draugu galvenais sarunu priekšmets.

Pārāk ātri aplaimots, Fukē bija ievērojis, ka viņš nav vienīgais savai iecerētajai. Žiljens brīnījās par drauga atklājumiem; viņš uzzināja daudz jauna. Vientuļā, sapņu apgarotā dzīve nebija apveltījusi jaunekli ar piedzīvojumiem.

Žiljena prombūtnes laiku de Renala kundze bija pavadījusi vienās mocībās; viņa nopietni savārga.

— Un kas it sevišķi jāņem vērā, — viņai sacīja Dervila kundze, uzzinājusi par Žiljena atgriešanos, — pa vakariem tev jāizsargājas no pastaigāšanās dārzā, mitrais gaiss nāk tikai par ļaunu.

Dervila kundze izbrīnījusies ievēroja, ka viņas draudzene, kas ar savu tualetes vienkāršību aizvien bija kaitinājusi de Renala kungu, sāka piepeši nēsāt ažūra zeķes un apburošas kurpītes, nupat atsūtītas no Parizes. Triju dienu laikā vienīgo prieku de Renala kundzei bija sagādājusi kleitas piegriešana. Viņa skubināja Elizu pasteigties ar šīs vasaras kleitas pašūšanu no skaistas un ļoti modernas drēbes. Kleita tika gatava dažus mirkļus pēc Žiljena atgriešanās; de Renala kundze to tūdaļ apģērba. Viņas draudzene vairs nešaubījās. «Nelaimīgā, viņa ir iemīlējusies!» Dervila kundze nodomāja un tūdaļ saprata draudzenes dīvaino savārgumu.

Viņa vēroja to sarunā ar Žiljenu. De Renala kundzes vaigs te sarka, te nobāla. Uztraukums dega skatienā, kad viņa pacēla acis uz jauno mājskolotāju. De Renala kundze gaidīja katru mirkli, ka Žiljens paziņos par aiziešanu vai palikšanu. Žiljens, protams, nerunāja par to ne vārda. Pēc grūtas iekšējas cīņas de Renala kundze beidzot uzdrošinājās apvaicāties drebošā balsī, kurā atspoguļojās visa viņas kaisle:

— Vai esat nodomājis pamest savus skolniekus, lai pārietu uz citurieni?

Žiljenu pārsteidza de Renala kundzes drebošā balss un dīvainais skatiens. «Šī sieviete mani mīl,» Žiljens sev sacīja, «bet, tiklīdz viņa atgūsies no acumirklīgā vājuma, kas ievainos viņas lepnumu, līdzko būs pārliecinājusies, ka es nekur nedomāju iet, — viņa taps atkal tā pati augstprātīgā dāma.» Šī doma iešāvās Žiljenam prātā pēkšņi kā zibens. Viņš atbildēja izvairīgi:

— Man būs ļoti žēl šķirties no tik mīļiem un augst-dzimtlgiem bērniem, bet viss var būt, ka nāksies to darīt. Ir taču pienākumi arī pašam pret sevi.

Izrunājot vārdu augstdzimtīgie (šo aristokrātisko terminu Žiljens bija ielāgojis gluži nesen), viņš juta sevī mostamies dziļu antipātiju.

«Šīs sievietes acīs,» viņš nodomāja, «es vis neesmu augstdzimtīgs.»

De Renala kundzi valdzināja Žiljena prāts un skaistums; viņas sirds sadrebēja, iedomājoties par Žiljena aiziešanu, uz kuru viņš tikko neskaidri bija norādījis. Visi Verjeras draugi, kas pa Žiljena prombūtnes laiku bija ieradušies uz Veržī pusdienās, it kā norunājuši slavināja apbrīnojamo cilvēku, kuru viņas vīram izdevies celt dienas gaismā. Par bērnu sekmēm visā visumā nevienam nebija nekādas jēgas. Bet bībeles prašana no galvas un vēl latiņu valodā Verjeras iedzīvotājus tā pārsteidza, ka apbrīnošanas pietiks varbūt uz mūžu mūžiem.

Ne ar vienu nerunādams, Žiljens par to nekā nezināja. Ja vien de Renala kundze būtu saglabājusi kaut cik aukstasinības, viņa apsveiktu Žiljenu ar iegūto reputāciju, un jaunekļa lepnums būtu gandarīts; viņš kļūtu pazemīgs un mīļš, jo vairāk tāpēc, ka de Renala kundzes jaunā kleita tam ļoti patika. De Renala kundze, arī apmierināta ar savu skaisto, jauno kleitu un Žiljena atzinīgo atsauksmi par to, vēlējās mazliet pastaigāties pa dārzu; drīz vien viņa atzinās, ka nespējot vairs paiet. Viņa saņēma ceļinieka roku, bet atbalsta vietā no šīs pieskaršanās sajuta vēl lielāku nespēku.

Bija tumšs. Tikko viņi paguva apsēsties, Žiljens, izmantodams savu agrāko privilēģiju, uzdrošinājās ar lūpām pieskarties savas daiļās kaimiņienes rokai un paturēt to savējā. Viņš prātoja par to, cik droša bijusi Fukē uzvedība pret savām mīļākajām, bet par de Renala kundzi Žiljens tomēr nedomāja; vārds augstdzimtīgie vēl aizvien nomāca viņa dvēseli. Roka atbildēja ar spiedienu, bet tas viņu nebūt neielīksmoja. Viņam ne prātā nenāca būt lepnam, ne arī pateikties de Renala kundzei par jūtām, kuras šovakar tā parādīja tik atklāti; pat de Renala kundzes skais-turns, elegance un svaigums viņu nevaldzināja. Dvēseles skaidrība, ļaunu un naidīgu jūtu pilnīga nepazīšana, bez šaubām, saudzē cilvēkā jaunību. Visvairāk un visātrāk noveco skaistuļu brīnišķīgais vaigs.

Visu vakaru Žiljens bija drūms. Līdz šim viņš bija sašutis par nejaušībām, kas atgadījās sabiedrībā, bet, kopš Fukē bija piedāvājis tik zemiskus līdzekļus labklājības sasniegšanai, Žiljens dusmojās pats uz sevi. Pilnīgi iegrimis savās domās, kaut arī brīžiem veltīdams pāris vārdu dāmām, Žiljens, pats to nejauzdams, atlaida de Renala kundzes roku. Tas dziļi satrieca nelaimīgās sievietes dvēseli; šajā notikumā viņa saskatīja savu likteni.

Ja viņa būtu pārliecināta par Žiljena simpātijām, tad varbūt viņas tikumība spētu pretoties Žiljenam. Bet, baiļodamās pazaudēt viņu galīgi, de Renala kundze no jauna uzliesmoja kaislē un jau pati satvēra Žiljena roku, kuru viņš bija izklaidīgi atbalstījis pret krēsla atzveltni. Tas it kā atmodināja jauno godkāri. Žiljenam uzreiz iegribējās, lai viņu šeit redzētu visi tie dižciltīgie vīzdeguņi, kas, sēdēdami pie pusdienām, uzsmaidīja viņam tik aizbildnieciski uz galda vistālāko galu, kur viņš bija kopā ar bērniem. «Sī sieviete nevar mani nicināt,» Žiljens sev sacīja, «es ļaušos viņas burvībai; lai nezaudētu pašcieņu, man jākļūst par viņas mīļāko.» Šādas domas Žiljenam neienāktu prātā, pirms viņš vēl nebija dzirdējis sava drauga vientiesīgo atzīšanos.

Nejauši pieņemtais lēmums patīkami izklaidēja viņa domas. Viņš apņēmās: «Man jāiegūst viena no šīm sievietēm,» — un tūdaļ nodomāja, ka varbūt interesantāk būtu pievērsties Dervila kundzei, ne tāpēc, ka viņa liktos tam valdzinošāka, bet tikai tālab, ka viņa to redzējusi kā cienījamu mājskolotāju un nekad kā vienkāršu strādnieku ar vilnas kamzoļiem padusē, kādu to sastapa de Renala kundze.

Bet mēra kundze tieši tādu viņu mīlēja iedomāties: jaunu strādnieku, kas nosarkst līdz ausu galiem, stāv pie durvīm un neuzdrošinās piezvanīt.

Turpinādams apsvērt stāvokli, Žiljens saprata, ka gūt uzvaru par Dervila kundzi nav pat domājams, jo tā, bez šaubām, būs novērojusi de Renala kundzes vēlību pret jauno mājskolotāju. Nācās atgriezties pie pēdējās: «Ko es zinu par šīs sievietes raksturu?» Žiljens sev vaicāja. «Vien to: pirms mana ceļojuma es satvēru viņas roku, un viņa to atņēma: tagad es atņemu savu roku, bet viņa to uzmeklē un spiež. Lieliska izdevība atmaksāt viņai par agrāko nicināšanu. Dievs zin, cik viņai nav bijis mīļāko! Varbūt viņa piegriežas man tikai tāpēc, ka ar mani visvieglāk sastapties.»

Tiešām! Tā ir pārspīlētās civilizācijās nelaime. Divdesmit gados jau kaut cik izglītota jaunekļa dvēsele ir jūdzēm tālu no nemākslotības, bez kuras mīla bieži vien ir tikai garlaicīgs pienākums.

«Man ir svarīgi gūt panākumus pie šīs sievietes,» turpināja čukstēt Žiljena godkārība, «lai tad, ja es kādreiz taisītu karjeru un man kāds pārmestu agrāko audzinātāja amatu, es varētu norādīt, ka mani uz to piespiedusi mīla.»

Žiljens no jauna atņēma savu roku de Renala kundzei, pēc tam satvēra viņas roku un paspieda. Kad ap pusnakti viņi atgriezās mājup, de Renala kundze klusi ievaicājās:

— Jūs pametīsiet mūs, aizbrauksiet?

Žiljens nopūzdamies atbildēja.

— Man jādara tas, jo es jūs bezgala mīlu; tas ir grēks ... un vēl kāds, ja ņem vērā, ka esmu jauns garīdznieks!

De Renala kundze atspiedās uz viņa rokas, turklāt tik strauji, ka viņas vaigs pieskārās Žiljena kvēlojošajai sejai.

Nakti šie divi radījumi pavadīja ikviens citādi. De Renala kundze pārdzīvoja viscildenāko morālo baudu. Jauna koķete, kas agri iemīlas, pierod pie mīlas saldās mulsas; tajā vecumā, kad mostas īstā kaisle, viņa vairs neizjūt jaunuma valdzinājumu. Bet, tā kā de Renala kundze nekad nebija lasījusi romānus, visi laimes veidi viņai likās jauni. Viņai bija svešas visas rūgtās patiesības, viņu neuztrauca pat nākotnes tumšais spoks. Viņai šķita, ka arī pēc desmit gadiem viņa būs tikpat laimīga. Domas par tiklību un uzticību, ko bija zvērējusi de Renalam, kuras vēl pirms pāris dienām bija dedzinājušas viņu kā guns, tagad velti pūlējās iegūt varu; viņa vairījās no tām, kā vairās no apnikušiem viesiem. «Žiljens nekad un neko nepanāks pie manis,» domāja de Renala kundze, «mēs dzīvosim, kā dzīvojam patlaban. Viņš būs mans draugs.»

## XIV ANGĻU Šķēres

Sešpadsmit gadu meitenei vaigi ziedēja kā rozes, un tomēr viņa sārtinājās.

Polldori

Kas attiecas uz Žiljenu, Fukē priekšlikums patiešām bija samaitājis visu viņa prieku; jauneklis nespēja nākt ne pie kāda lēmuma.

«Jā! Varbūt man patiesi nav rakstura; es būtu slikts kareivis Napoleonam. Vismaz,» viņš domās piebilda, «mazā intriga ar mājas saimnieci mani kaut cik izklaidēs.»

Par laimi, pat šajā maznozīmīgajā starpgadījumā viņa iekšējās izjūtas īsti nesaskanēja ar vieglprātīgo spriedelēšanu. De Renala kundze viņu bija sabaidījusi ar savu krāšņo tērpu. Sī kleita Žiljenam jau likās kaut kas no Parizes. Lepnums Žiljenam neļāva paļauties uz gadījumu vai acumirkļa iedvesmu. Pamatojoties uz Fukē atklājumiem un dažām vietām bībelē, viņš izstrādāja sīku uzbrukuma plānu. Tā kā, pats to neapzinādamies, viņš bija diezgan uztraukts, tad uzrakstīja šo plānu.

Otrā dienā de Renala kundze salonā uz mirkli palika ar viņu divatā.

— Vai jums nav arī cita vārda, izņemot Žiljenu? — viņa vaicāja.

Uz šo tik glaimojošo jautājumu jauneklis nezināja, ko atbildēt, Tas nebija paredzēts viņa plānā. Nebūtu bijis šī ākstīgā plāna, Žiljena možais saprāts viņu izglābtu, pārsteigums tikai palielinātu viņa attapību.

Viņš neattapās un apmulsa jo vairāk. De Renala kundze tomēr drīz to piedeva. Sājā atgadījumā viņa saredzēja vienīgi apburošu vientiesību. Jo viņas acīs tieši vientiesības trūka šim pēc visu atzinuma tik prātīgajam jauneklim.

— Tavs jaunais mājskolotājs man iedveš lielas šaubas, — šad tad viņai sacīja Dervila kundze. — Man šķiet, ka viņam pastāvīgi kaut kas aiz ādas un visu viņš dara ar aprēķinu. Rok klusi, bet dziļi.

Žiljens jutās pazemots, ka neatguvās atbildēt uz de Renala kundzes jautājumu.

«Tādam cilvēkam kā man šī kļūda jāizlabo!» Un, nogaidījis mirkli, kad viņi pārgāja no vienas istabas otrā, Žiljens juta pienākumu noskūpstīt de Renala kundzi.

Nekas nevarēja būt tik nevietā un nepatīkami un, galvenais, tik neuzmanīgi! Viņus tikko neievēroja. De Renala kundze noturēja viņu gandrīz par ārprātīgu. Viņa bija sabijusies un jutās ļoti aizvainota. Šis dumjais joks viņai atgādināja Vaino kungu.

«Kas gan notiktu, ja es paliktu ar Žiljenu vienatnē?» viņa nodomāja. Visa viņas tikumība atgriezās, jo mīla aptumšojās.

De Renala kundze pūlējās iekārtoties tā, lai kāds no bērniem pastāvīgi būtu pie viņas.

Diena Žiljenam vilkās gausi un garlaicīgi. Viņš nopūlējās ar pavedēja plānu realizēšanu, bet bez veiklības un panākumiem. Ikreiz, kad Žiljens pacēla acis uz de Renala kundzi, viņa skatiens bija daudzzīmīgs; tomēr viņš nebija tik dumjš, lai nesaprastu, ka viņam nemaz neizdevās būt mīļam un jo mazāk pavedinošam.

De Renala kundze nevarēja atjēgties no brīnumiem, redzot viņu tik neveiklu un reizē tik pārdrošu. «Tas ir gudra cilvēka mīlas biklums!» viņa beidzot ar neizprotamu prieku nodomāja. «Vai tas var būt, ka mana sāncense Žiljenu nekad nav mīlējusi?»

Pēc brokastīm de Renala kundze nogāja viesistabā, lai saņemtu Brē prefekta palīgu Šarko de Možirona kungu, kas l)lja ieradies ar viziti. Viņa kaut ko šūdināja uz rāmja. Durvila kundze sēdēja viņai blakus. Šādā stāvoklī gaišā dienas laikā mūsu varonis atrada par iespējamu pievirzīt savu zābaku un viegli uzmīt uz de Renala kundzes daiļās kājiņas, kaut gan viņas ažūra zeķes un Parizes kurpītes jaušamā kārtā pievilka galantā suprefekta de Možirona skatienus.

De Renala kundze neganti izbijās; viņa nometa šķēres, dzijas kamoliņu un adatas, lai Žiljena kustību varētu iztulkot ar neveiklu mēģinājumu aizkavēt šķēru krišanu. Par laimi, mazās angļu tērauda šķēres salūza, un de Renala kundze nekavējās izsacīt nožēlošanu, ka Žiljens neesot atradies viņai tuvāk. — Jūs pirmais ievērojāt šķēru krišanu, jūs varējāt tās noturēt, bet jūsu centība izbeidzās tikai ar to, ka stipri uzmināt man uz kājas. — Viņa iepūta miglu acīs de Možironam, bet ne Dervila kundzei. «Šim mīļajam jauneklim ir tik muļķīgas manieres!» tā nodomāja. «Provinces tonis nepiedod šādas kļūdas.» De Renala kundze izmantoja izdevīgu mirkli un pačukstēja Žiljenam.

— Esiet uzmanīgāks, es jums to pavēlu!

Žiljens atzina savu nevīžību; viņš saīga. Ilgi jauneklis prātoja, vai viņam jādusmojas par vārdiem «es jums to pavēlu». Žiljens tomēr bija tik dumjš, ka nodomāja: «Viņa man varētu sacīt es pavēlu, ja runa būtu par viņas bērnu audzināšanu, bet, atbildot uz manu mīlu, viņai mūsu attiecībās vajadzēja ievērot vienlīdzību. Mīlēt nevar bez vienlīdzības ...» Un Žiljens visiem spēkiem pūlējās atcerēties dažus banalus izteicienus par vienlīdzību. Viņš domās īgni atkārtoja Korneija rindu, ko pirms dažām dienām bija dzirdējis no Dervila kundzes:

«Mīla

Vienlīdzību rada, nevis meklē to.»

Spītīgi vingrinādamies donžuānā lomā, kaut gan vēl nekad viņam nebija bijusi mīļākā, viņš visu dienu darīja vislielākās muļķības. Tikai viena prātīga doma Žiljenam iezagās galvā: viņš tā bija apnicis sev un arī de Renala kundze apnikusi viņam, ka nabaga jauneklis ar drausmām iedomājās vakaru, kad tumsā nāksies sēdēt dārzā viņai blakus. Viņš paziņoja de Renala kungam, ka aiziešot uz Verjeru apciemot kirē, un, izgājis tūdaļ pēc pusdienām, pārnāca tikai vēlu naktī.

Verjerā Žiljens sastapa Selana kungu pēc padzīšanas pārceļoties uz jaunu dzīvokli; vikārs Maslons ieņēma viņa vietu. Žiljens palīdzēja Iabsirdim kirē, un jauneklim ienāca prātā aizrakstīt Fukē, ka nepārvarama tieksme uz garīgo kārtu viņam liegusi pieņemt tā draudzīgo priekšlikumu, bet ka patlaban viņš bijis tādas netaisnības aculiecinieks, kura pavedinot pārdomāt, vai iestāšanās garīdznieku kārtā varot nākt par labu dvēseles glābšanai.

Žiljens bija sajūsmināts par savu viltību — izmantot Verjeras kirē atstādināšanu kā iemeslu pāriešanai uz tirdzniecību, ja nožēlojamā dzīves gudrība ņemtu viņā pārsvaru pār heroismu.

## XV GAIĻA DZIEDĀŠANA


Latīniski mīla ir «amor»; Amora bultas dzeļ asi. Asas sāpes un sirdēstus Rada mila un viltus. «Mīlestības dziesminieks»

Ja Žiljenā būtu kaut mazumiņš viltības, kādu velti pats sev piedēvēja, viņš nākošajā dienā varētu sevi apsveikt ar lielo iespaidu, ko bija radījis viņa gājiens uz Verjeru. Žiljena prombūtne bija likusi aizmirst visas viņa nevīžības. Augu dienu viņš nejutās labā omā; uz vakara pusi viņam ienāca prātā kāda muļķīga iedoma, kuru pārdroši papauda de Renala kundzei.

Tiklīdz viņi bija apsēdušies dārzā, krēslas nenogaidījis, Žiljens pieliecās de Renala kundzei pie auss un, riskēdams viņu dziļi aizvainot, nočukstēja:

— Kundze, šonakt pulksten divos es ieradīšos jūsu istabā, man jums kas jāsaka.

Žiljens baiļojās, kaut tikai viņa lūgums netiktu pieņemts. Pavedēja loma likās tik grūta, ka viņš ieslēgtos, ja vien tas būtu iespējams, dažas dienas savā istabā, lai nemaz neredzētu šīs dāmas. Viņš saprata, ka ar savu vakardienas rīcību ir sabojājis visus skaistos ieguvumus, un tagad nezināja, ko iesākt.

Uz Žiljena pārdrošo priekšlikumu de Renala kundze atbildēja ar neliekuļotu un nepārspīlētu sašutumu. Viņš nomanīja nicināšanu tās lakoniskajā atbildē. Šajā atbildē, kas tika izteikta ļoti klusi, jauneklis bija sadzirdējis vārdus: «Kāds kauns!» Aizbildinādamies, ka jāpasakot kaut kas bērniem, Žiljens devās uz viņu istabu un atgriezies nosēdās blakus Dervila kundzei, labi attālu no de Renala kundzes. Tādējādi viņš sev atņēma iespēju pieskarties de Renala kundzes rokai. Saruna izraisījās ļoti nopietna, un Žiljens godam atbalstīja to, izņemot dažus klusēšanas mirkļus, kuros viņš lauzīja galvu. «Kā sagudrot veiklu manevru, lai piespiestu de Renala kundzi uz senāko vaļsirdību, kas vēl pirms trim dienām lika man noticēt viņas mīlai!

Žiljenu ļoti mulsināja viņa ārkārtīgi neskaidrais stāvoklis. Tomēr sekmes viņam nesagādātu nekāda prieka.

Kad pēc pusnakts visi izklīda, Žiljens mocījās aizdomās, ka Dervila kundze viņu ienīst un arī de Renala kundze nav labākās domās par to.

Pazemots un noerrojies viņš nespēja aizmigt. Bet jauneklim nenāca ne prātā atmest savu spēli, savu plānu un dzīvot blakus de Renala kundzei, pieticīgi saņemot laimi, ko sniegtu katra jauna diena.

Viņš lauzīja galvu, gudrodams vissarežģītākos manevrus, kurus pēc brīža jau atzina par muļķīgiem; īsi sakot, Žiljens jutās ļoti nelaimīgs, kad izdzirda lielo pils pulksteni nositam divi.

Pulksteņa sitieni atmodināja viņu gluži tāpat kā svēto Pēteri gaiļa dziedāšana. Viņš juta, ka pienācis visgrūtākais brīdis. Par savu pārdrošo priekšlikumu jauneklis nebija vairs domājis, jo de Renala kundze taču bija uzņēmusi to tik bargi.

«Es sacīju viņai, ka ieradīšos pulksten divos,» domāja Žiljens pieceldamies. «Es varu būt neveikls un rupjš, kā jau tas zemnieku puisim pienākas, — un Dervila kundze man to daudzkārt likusi manīt, — bet bailīgs es nedrīkstu bīit.

Žiljenam bija pamats jūsmot par savu dūšību, jo nekad vēl viņš nebija piespiedies uz tik grūtu soli. Durvis atvērdams, viņš tā drebēja, ka ceļi saliecās un viņam nācās atspiesties pret sienu.

Viņš bija bez zābakiem. Piegājis pie de Renala kunga durvīm, jauneklis dzirdēja viņa krākšanu. Tas sarūgtināja Žiljenu. Tātad nebija vairs nekāda iegansta, lai neietu pie viņas. Bet dievs tēvs! Ko gan viņš tur darīs? Viņam nebija nekāda plāna, un, ja arī būtu, uztraukums neļautu to izvest.

Ciezdams tūkstoškārt vairāk, nekā kad ietu uz soda vietu, viņš beidzot sasniedza koridoru, kas veda uz de Renala kundzes istabu. Drebošu roku viņš atvēra durvis, saceldams lielu troksni.

Istabā bija gaiši; uz kamina malas dega naktslampiņa. Žiljens nebija gaidījis šīs jaunās nelaimes. Redzot viņu ienākam, de Renala kundze spēji pietrūkās no gultas. — Nelaimīgais! — viņa izsaucās.

Izcēlās apjukums. Žiljens aizmirsa godkāros plānus un atgriezās pie savas dabiskās lomas; vislielākā nelaime viņam šķita nepatikt šai apburošajai sievietei. Uz de Renala kundzes pārmetumiem viņš atbildēja ar to, ka nokrita pie viņas kājām un apskāva tās gleznos ceļus, Viņa izteica nežēlīgi skarbus vārdus, novezdama jaunekli līdz asarām.

Kad pēc dažām stundām Žiljens atstāja de Renala kundzes istabu, tad, kā romānos saka, viņam neatlika vairs ko vēlēties. Patiešām, pateicoties mīlai, kuru viņš bija iedvesis, un negaidītajam iespaidam, kādu darīja uz jaunekli de Renala kundzes valdzinošā burvība, viņš guva uzvaru, kādu nemūžam nepanāktu ar savām neveiklajām viltībām.

Bet vissaldākajos mirkļos Žiljens no jauna padevās lepnumam un sāka tēlot uzvarētāju: viņš pielika ārkārtīgus spēkus, lai sabojātu visu, kas viņā bija valdzinošs. Viņam būtu vajadzējis iedziļināties aizgrābtībā un nožēlošanas skumjās, ko pats bija izsaucis šajā sievietē, bet viņš ne uz mirkli neaizmirsa savu pienākuma apziņu. Viņš baiļojās, ka neprātīgi nožēlos un paliks uz laikiem smieklīgs, ja novērsīsies no ideālā, kam bija nolēmis sekot. īsi sakot, tas pats, kas Žiljenu darīja par augstāku radījumu, arī liedza viņam baudīt nejaušu laimi. Tā sešpadsmit gadu veca meitene ar apburošu sejas krāsu vēl sārtojas, ejot uz balli.

Nāvīgi izbijusies par Žiljena ienākšanu, de Renala kundze nespēja pārvarēt milzīgo uztraukumu. Žiljena asaras un izmisums viņu uzbudināja jo vairāk.

Pat tad, kad vairs nebija atlicis nekā ko liegt, viņa neviltotās dusmās atgrūda no sevis Žiljenu un no jauna metās tā skāvienos. Visā viņas rīcībā nevarēja manīt nekā iepriekš nodomāta. Viņa jau uzskatīja sevi par neglābjami zudušu un, vairoties no elles šausmību ainas, apbēra jaunekli

neprātīgiem glāstiem. īsi sakot, mūsu varoņa laime būtu pilnīga, ja vien viņš mācētu to baudīt, jo sievietē, kas beidzot tam piederēja, viņš atrada ugunīgu kaisli. Ar Žiljena aiziešanu neizbeidzās ne viņas gaviles, ne sirdi plosošās nožēlošanas mokas.

«Mans dievs! Būt laimīgam, būt mīlētam, — vai tas nu bija tas? Un tas bija viss?» Tādas bija Žiljena pirmās domas pēc atgriešanās savā istabā. Viņš izjuta to izbrīnu un nemieru, kas apņem dvēseli, kad ilgi kārotais sasniegts. Dvēsele pieradusi vēlēties, taču nu vairs nezina, ko vēlēties, bet atmiņu tai vēl nav. Līdzīgi kareivim, kas pārnāk no parādes, Žiljens pūlējās atcerēties sīkumos savu izturēšanos. «Vai neesmu pieļāvis kādu nevīžību pats pret sevi? Vai lomu esmu labi nospēlējis?»

Un kādu lomu! Tāda vīrieša lomu, kurš pieradis spīdēt dāmu sabiedrībā.

## XVI NĀKOŠA DIENA


Viņš noliecās pār viņas liipām kluss,

Ar pirkstiem skardams matus brīnišķos.

«Dons Zuans», 1; 170 (Bairons)

Žiljenam par laimi, de Renala kundze bija pārāk uztraukta, pārāk pārsteigta, lai ievērotu tā cilvēka muļķību, kurš vienā mirklī kļuva viņai vienīgais pasaulē.

Ausmā lūgdama viņu aiziet, de Renala kundze sacīja:

— Kungs dievs! Ja mans vīrs izdzirdēs troksni, es esmu pazudusi.

Žiljens, kam bija atlicis laika sacerēt dažādas frāzes, atcerējās šādu:

— Vai jums būtu žēl šķirties no dzīves?

— Ak! Patlaban ļoti! Bet es nenožēlotu, ka iepazinu jūs.

Žiljens atrada par pienācīgu aiziet no viņas istabas jau

pilnīgi gaismā un bez kādas piesargāšanās.

Uzmanība, ar kādu viņš sekoja katrai savai rīcībai, lai parādītos veikls un piedzīvojis, sniedza tikai vienu labumu: kad Žiljens no jauna sastapa de Renala kundzi pie brokastu galda, viņa uzvedība bija tieši priekšzīmīga.

Kas attiecas uz kundzi, viņa nespēja pacelt acu, lai nenosarktu līdz ausu galiem, bet nespēja arī atraut skatienu no Žiljcna; viņa pati apzinājās savu uztraukumu un, pūlēdamās to slēpt, vien palielināja. Žiljens tikai reizi pacēla uz viņu acis. Sākumā de Renala kundze bija aizgrābta par jaunekļa savaldīgo uzvedību. Bet drīz vien ievērojusi, ka tas bija vienīgais uz viņu paceltais skatiens, sāka uztraukties: «Vai viņš mani vairs nemīl?» de Renala kundze sev jautāja. «Tiešām! Žiljenam es par vecu; esmu desmit gadu par viņu vecāka.»

Iziedama no ēdamistabas dārzā, de Renala kundze paspieda Žiljenam roku. Pārsteigts par tik neparastu mīlas parādīšanu, viņš kaisli paskatījās uz kundzi, jo pie brokastu galda tā bija likusies sevišķi skaista; un, kaut arī acis viņš bija turējis nolaistas, tomēr visu laiku tika domājis par tās vilinošajiem daiļumiem. Šis skatiens nomierināja de Renala kundzi; tas neizkliedēja uztrauktību, bet pilnām nomāca nožēlu par notikušo.

Pie brokastu galda vīrs nebija neko nomanījis, taču to nevarēja teikt par Dervila kundzi. Viņai bija licies, ka de Renala kundze ir gatava padoties. Visu dienu Dervila kundzes neapšaubāmā draudzība mudināja viņu neskopoties ar norādījumiem de Renala kundzei, cik lielas briesmas tai draudot.

De Renala kundze nepacietīgi gaidīja izdevību palikt ar Žiljenu vienatnē: viņa vēlējās jautāt, vai tas viņu vēl mīl. Neraugoties uz savu lēnprātīgo raksturu, de Renala kundze vairākkārt tikko nepateica draudzenei, cik ārkārtīgi tā viņu apgrūtina.

Tomēr dārzā Dervila kundze atkal iekārtojās tā, ka viņai iznāca sēdēt starp de Renala kundzi un Žiljenu. De Renala kundze, kas visu laiku bija ilgojusi paspiest Žiljena roku un noskūpstīt to, nevarēja pat vārda viņam pateikt.

Šī neērtība vēl vairāk uztrauca de Renala kundzi. Viena vienīga doma tirdīja to. Viņa tik neganti bija pārmetusi Žiljen am pagājušās nakts apciemojumu, ka baidījās, vai jauneklis vairs uzdrošināsies viņu apciemot. De Renala kundze pameta dārzu ļoti agri un iegāja savā istabā. Bet, nespēdama nociesties, viņa aizzagās pie Žiljena durvīm un uzmanīgi klausījās. Kaut arī de Renala kundzi mocīja nemiers un kaisle, tomēr viņa neuzdrošinājās ieiet. Šī mazdūšība viņai šķita ļoti pazemojoša, jo provincē tā dod neizsmeļamu vielu asprātībām.

Apkalpotāji vēl nebija aizgājuši pie miera. Uzmanība

piespieda atgriezties. Divas stundas gaidu viņai šķita divi mūži mocību.

Bet Žiljens bija pārāk uzticīgs tam, ko viņš sauca par savu pienākumu, lai neizpildītu visu, ko nodomājis.

Kad pulkstenis nosita viens, viņš klusām izslīdēja no savas istabas un, pārliecinājies par mājas saimnieka ciešo miegu, ieradās pie de Renala kundzes. Šoreiz viņš jutās laimīgāks pie iemīļotās, jo mazāk domāja par savu lomu un spēli. Izrādījās, ka šoreiz jau viņam bija acis, lai redzētu, un ausis, lai dzirdētu. Tas, ko de Renala kundze runāja par savu vecumu, piešķīra viņam vairāk drosmes un paļāvības.

— Ak! Esmu desmit gadu par jums vecākai Kā jūs varat mani mīlēt? — atkārtoja viņa bez kāda nolūka, vienīgi tāpēc, ka šī doma viņu nospieda.

Žiljens nesaprata viņas bēdu, tomēr redzēja, ka tās bija neviltoti sirsnīgas, un gandrīz jau aizmirsa baiļošanos kļūt smieklīgam.

Muļķīgā iedoma, ka zemās kārtas dēļ uz viņu skatīsies no augšas, pilnīgi izgaisa. Pieaugot Žiljena dedzībai, de Renala kundze atguva laimes baudu un arī novērtēja savu mīļāko. Par laimi, šoreiz viņš neatkārtoja izlikšanos, kas vakardienas satikšanos bija pārvērtusi uzvarā, tomēr ne aplaimojošā mīlas reibā. Ja vien viņa būtu pamanījusi Žiljen a spēli, skumjais atklājums atņemtu uz laikiem visu viņas laimi. De Renala kundze uztvertu to kā gadu nevienādības sekas.

(/ Kaut arī viņa nekad nebija domājusi par mīlas teorijām, tomēr gadu, arī mantības un stāvokļa nevienādība vienmēr palika par provinces asprātību degpunktu, tiklīdz runa bija par mīlu.

Pēc dažām dienām Žiljens ar viņa vecumam piemītošo aizrautību bija jau neprātīgi iemīlējies.

«Jāatzīst,» viņš sev sacīja, «viņa ir mīļa kā eņģelis, un daiļāka sieviete nevar nemaz būt.»

Viņš jau gandrīz aizmirsa apņemšanos tēlot lomu. Aizrautības brīdī viņš atzinās tai par visu, kas vien bija kādreiz uztraucis viņa prātus. Šī atzīšanās uzpūta liesmās kaisli, kuru viņš iedvesa. «Tātad man nav bijis sāncenses,» aizrautībā nodomāja de Renala kundze. Viņa uzdrošinājās ievaicāties par ģīmetni; Žiljens apzvērēja, ka tā bijusi vīrieša ģīmetne.

Kad de Renala kundze atguva tik daudz aukstasinības, lai varētu domāt, viņu pārsteidza, ka pasaulē var būt tāda laime.

«Ak, ja es būtu Žiljenu iepazinusi pirms desmit gadiem,» domāja viņa, «kad visi vēl dēvēja mani par skaistuli.»

У Žil jenām tomēr tas nenāca ne prātā. Viņa mīla galu galā bija patmīlīga. Tā bija prieks par to, ka viņš, tik nelaimīgs un nievāts radījums, var saukt par savējo tādu skaistuli. Jaunekļa sajūsma pamazām apklusināja de Renala kundzes bažas par gadu nevienādību. Ja viņai būtu kaut mazumiņš dzīves pieredzes, kāda ikvienai trīsdesmit gadu vecai sievietei vairāk civilizētā vidē jau sen būtu uzkrājusies, — viņa baiļotos par šīs mīlas ilgumu, kura taču galu galā atkarīga vienīgi no nejaušībām.

Kad Žiljens piemirsa savu patmīļu, viņš sajūsminājās pat par de Renala kundzes cepurēm un lakatiem. Viņš nevarēja vien beigt ieelpot to tīksmo smaržu. Viņš atvēra de Renala kundzes spoguļskapi un stundām apbrīnoja daiļumu un kārtību, kāda tur valdīja. De Renala kundze, piekļāvusies Žiljenam, raudzījās viņā; turpretī viņš pētīja dārglietas un rotas, ar kādām kāzu priekšvakarā mēdz piepildīt līgavas pūralādi.

«Un es taču varēju apprecēt arī šādu cilvēku!» domāja dažubrīd de Renala kundze. «Cik ugunīga dvēsele! Kas par burvīgu dzīvi būtu ar viņu!»

Kas attiecas uz Žiljenu, viņš vēl nekad nebija atradies tik tuvu šiem sievišķīgās artilērijas bīstamajiem ieročiem. «Nav iespējams,» domāja viņš, «ka Parizē varētu būt kaut kas skaistāks.» lādzīgos brīžos viņš nerada vairs iebildumu savai laimei. Bieži vien viņa iemīļotās sirsnīgais prieks un aizrautība piespieda Žiljenu aizmirst muļķīgo teoriju, kas pirmajā laikā bija padarījusi viņu tik atturīgu un gandrīz smieklīgu. Bija mirkļi, kad, neraugoties uz ieradumu liekuļot, Žiljens sajuta ārkārtīgu prieku atzīties savaldzinātajai dāmai par savu nesajēgu daudzos sīkumos. Iemīļotās augstais stāvoklis šķita paaugstinām Žiljenu. De Renala kundze turpretim bija laimīga, izglītojot daudzās sīkās lietās talantīgo jaunekli, kuram visi pareģoja spožu nākotni. Pat suprefekts un Vaino kungs nevarēja nomākt apbrīnošanu; tāpēc viņi de Renala kundzei likās mazāk muļķīgi. Vienīgi Dervila kundzei ne prātā nenāca izsacīt līdzīgas

domas. Viņa gandrīz izmisa par to, ko vēroja, un, redzēdama, ka viņas prātīgos padomus draudzene, kas vārda pilnā nozīmē zaudējusi galvu, negrib uzklausīt, aizbrauca no Veržī bez kādas izskaidrošanās, ko no viņas ar gudru ziņu arī neprasīja. De Renala kundze šajā gadījumā noraudāja pāris asaru, bet drīzi vien viņai likās, ka viņas laime aug augumā. Dervila kundzes aizbraukšana deva iespēju gandrīz visu dienu pavadīt vienatnē ar savu iemīļoto.

Žiljens labprāt kavējās savas draudzenes sabiedrībā, jo, tiklīdz palika viens, viņu sāka mulsināt Fukē liktenīgais priekšlikums. Šīs jaunās dzīves sākumā bija mirkļi, kad viņš — neviena nemīlējis un neviena līdz šim nemīlēts — izjuta tādu baudu būt vaļsirdīgam, ka bija gandrīz ar mieru atzīties de Renala kundzei godkārībā, kas līdz šim bijusi viņa dzīves pamats. Viņš ļoti vēlētos dzirdēt de Renala kundzes domas par dīvaino kārdinājumu, kādu viņam sagādāja Fukē priekšlikums, bet kāds mazs notikums aizkavēja šo vaļsirdību.

## XVII MĒRA PIRMAIS PALĪGS


Ai, kā šis pirmais mīlas saplaukums Ar apriļdieim [oti līdzinās:

Viss debess zilgmes skaistums veras mums, Bet mākonis drīz atkal sauli klās.

«Divi veroniešh (Sekspiis)

Kādreiz vakarā ap saules rietu viņš sēdēja ar savu iemīļoto dārza dziļumos, neviens viņus netraucēja, un Žiljens grima sapņos. «Tik saldi mirkļi,» viņš domāja, «vai tie ilgs mūžīgi?» Viņa dvēsele gremdējās dzīves ceļa izvēlē, sirds sāpēja par lielo nelaimi, kas nobeidz bērnību un aptumšo nenodrošināta cilvēka pirmos jaunības gadus.

— Ak! — viņš izsaucās. — Napoleons bija tas, ko pats dievs sūtīja jaunajiem frančiem! Kas ieņems viņa vietu? Kas notiks bez viņa ar visiem nelaimīgajiem, pat bagātākiem par mani, kuriem pietiek līdzekļu labas izglītības iegūšanai, bet nepietiek to, lai izlauztu sev dzīvē ceļu! Lai būtu kā būdams, — viņš sacīja, dziļi nopūzdamies, — šīs liktenīgās atmiņas uz laikiem liegs būt mums laimīgiem!

Piepeši viņš ievēroja, ka de Renala kundze savilka uzacis un pieņēma vēsu, nicinošu izskatu; viņai šķita, līdzīgas domas piedien tikai sulainim. Viņai, kas uzaugusi savas lielās bagātības apziņā, likās, ka ari Žiljens ir bagāts. Viņa mīlēja to tūkstoškārt vairāk par dzīvi, naudai viņas acīs nebija nekādas nozīmes.

Žiljens nenoskārta viņas domas. Savilktās uzacis atgrieza to zemes īstenībā. Viņam pietika atjautības iztulkot citā nozīmē savu frāzi un pārliecināt augstdzimtīgo dāmu, kas sēdēja tepat tik tuvu līdzās uz velēnu sola, ka šos vārdus viņš dzirdējis savā apciemojumā pie jaunā koktirgotāja. Tā prātot, protams, varot tikai bezgoži.

— Nu, tad nesaejieties uz priekšu ar šiem cilvēkiem, — sacīja de Renala kundze, vēl arvien saudzot vēso izteiksmi, kas pēkšņi bija pārmijusi vissiltāko maigumu viņas sejā.

Šīs savilktās uzacis vai, pareizāk sakot, paša neuzmanības nožēlošana deva pirmo triecienu Žiljena ilūzijām. Viņš sev sacīja: «Viņa ir mīļa un laba, ļoti man pieķērusies, bet viņa uzaugusi ienaidnieku nometnē. Visi tie baidās no ļaudīm, kuri guvuši labu izglītību, bet kuriem trūkst līdzekļu karjeras sākšanai. Kas paliktu pāri no šiem muižniekiem, ja mums nāktos cīnīties vienādiem ieročiem! Ja es, piemēram, būtu Verjeras mērs, protams, goda vīrs, kāds patiesībā ir arī de Renala kungs, tad vajadzētu redzēt, kā es atmaskotu vikāru, Vaino un visas viņu blēdības! Kā uzgavilētu taisnība Verjerā! Viņu talanti man nesagādātu šķēršļus. Viņi ir mūžīgā neziņā, ko darīt.»

Šajā dienā Žiljena laime bija ceļā uz nostiprināšanos. Bet mūsu varonim trūka vien drosmes būt pilnīgi vaļsirdīgam. Vajadzēja tikai uzsākt kauju, taču tūdaļ; de Renala kundzi bija pārsteiguši Žiljena vārdi, jo viņas aprindu^au-dis nemitīgi atkārtoja, ka jauna Robespjera rašanās esot iespējama tikai no šo pārāk izglītoto zemāko šķiru jaunekļu vidus. De Renala kundzes sejā joprojām bija vēsums, un Žiljenam tas likās nozīmīgi. Patiesībā viss izskaidrojams ar to, ka viņa baiļojās, vai pēc Žiljena nepiedienīgajiem vārdiem netieši nav izsacījusi kaut ko tam nepatīkamu. Sarūgtinājums uzreiz atspulga viņas naivi skaidrajā sejā, kad viņa jutās laimīga, tālu no garlaicīgiem ļaudīm.

Žiljens vairs neuzdrošinājās izpaust savus sapņus. Kļuvis mierīgāks un arī mazāk iemīlējies, jauneklis atzina, ka no viņa puses ir ļoti neuzmanīgi apciemot de Renala kundzi viņas istabā. Būtu daudz labāk, ja kundze pati nāktu pie viņa; ja kāds no kalpotājiem ievērotu, ka tā staigā pa māju, tad divdesmit dažādi iemesli noderētu izskaidrojumam.

»

Bet šādai rīcībai bija ar! savas ļaunās puses. Žiljens bija saņēmis no Fukē grāmatas, kuras, būdams teologs, nekad nedrīkstētu pieprasīt bibliotēkā. Viņš uzdrošinājās tās lasīt vienīgi pa naktīm. Tagad jauneklis jau bieži vēlējās, lai viņu netraucētu apciemojumi, kādus tas vēl pirms pēdējās sarunas dārzā bija ilgojies tik kaisli, ka gaidās nespēja izlasīt ne rindas.

Viņam bija jāpateicas de Renala kundzei par to, ka tagad viņš sāka saprast grāmatas pavisam citādi. Viņš uzdrošinājās griezties pie tās ar daudziem un dažādiem jautājumiem par sīkumiem, kuru nezināšana kavē jaunekļa attīstību, kurš nepieder pie augstākajām aprindām, kaut arī daba viņu apveltījusi ar spožu talantu.

Tā Žiljenam bija liela laime, ka viņš saņēma mīlas apgarotu audzināšanu no absolūti neizglītotas sievietes. Žiljens ieraudzīja sabiedrību tieši tādu, kāda tā patlaban ir. Viņa prāts netika pieduļķots ar stāstiem par to, kā bijis pirms divtūkstoš vai arī tikai pirms sešdesmit gadiem Voltera un Ludviķa XV laikā. Žiljens priecīgs sajuta, ka no viņa acīm novēlās zvīņas; beidzot viņš saprata, kas norisinājās Verjerā.

Priekšplānā izvirzījās ļoti sarežģītas intrigas ap Bezan-sonas prefektu, kuras bija sākušās jau pirms diviem gadiem. Tās pamatojās uz kādām slavenu vīru rakstītām vēstulēm no Parizes. To nolūks bija panākt, lai de Muaro kungtff, visdievbijīgāko cilvēku visā apgabalā, padarītu par pirmo un nevis otro Verj eras mēra palīgu.

Viņa konkurents bija ļoti bagāts fabrikants, ko vajadzēja atvirzīt otrā palīga vietā.

Žiljens beidzot saprata pusaprautos vārdus un mājienus, kurus viņš reizēm bija uztvēris, kad vietējā augstākā sabiedrība pulcējās pie de Renala kunga pusdienās. So priviliģēto sabiedrību ļoti nodarbināja pirmā palīga iecelšana, par kura kandidatūra pilsētas pārējiem iedzīvotājiem un it sevišķi liberāļiem vēl nebija ne jausmas. Jautājuma smaguma punkts bija tas, ka jauno pārgrozību sekās ietilpa arī galvenās ielas paplašināšana pilsētas austrumu daļā par vairāk nekā deviņām pēdām, jo šī iela kļuvusi par karaļa braucamo ceļu.

Ja Muaro kungs, kam piederēja trīs mājas tieši ielas paplašināšanas robežās, tiktu par mora pirmo palīgu, bet vēlāk pēc de Renala kunga ievēlēšanas deputātos arī par mēru, tad viņš uz lietu skatītos caur pirkstiem un varbūt mājām abpus publiskā ceļa varētu izdarīt tikai sīkus, neuzkrītošus remontus, un tās nostāvētu vēl simt gadu. Neraugoties uz Muaro kunga dievbijību un vispār atzīto godīgumu, visi tomēr bija pārliecināti, ka viņu izdosies pierunāt, jo šim cilvēkam bija daudz bērnu. Bet starp mājām, kas bija nolemtas noplēšanai, deviņas piederēja ļoti ievērojamiem Verjeras pilsoņiem.

Pēc Žiljena domām, šī intriga bija daudz svarīgāka par Fontenua kaujas apceri, kuras nosaukumu viņš pirmo reizi sastapa kādā no Fukē atsūtītajām grāmatām. Daudz kas bija pārsteidzis Žiljenu piecu gadu laikā, kamēr viņš vakaros mēdza aizstaigāt pie kirē. Bet, tā kā godprātība un pazemība tika dēvētas par teoloģijas studenta galvenajām īpašībām, tad uzdot jautājumus viņš nebija uzdrošinājies.

Kādreiz de Renala kundze izteica rīkojumu sava vīra sulainim, Žiljena ienaidniekam.

— Bet, kundze, šodien taču ir mēneša pēdējā piektdiena, — viņš ar dīvainu skatienu atbildēja.

— Ejiet! — sacīja de Renala kundze.

— Tātad, — Žiljens teica, — viņš ies uz to siena šķūni, kas kādreiz bijusi baznīca un nesen atdota atpakaļ ticīgajiem. Bet ko viņi tur dara? Tas ir viens no noslēpumiem, kurus es nekad neesmu varējis izdibināt.

— Tā ir ļoti vajadzīga, kaut arī visai dīvaina iestāde, — sacīja de Renala kundze. — Sievietes tur neielaiž, un viss, ko es par to zinu, ir tas, ka viens otru tur uzrunā ar «tu». Piemēram, sulainis sastaps tur Vaino kungu, un šis augstprātīgais un muļķīgais kungs nebūt nedusmosies, kad Žans viņam sacīs «tu», un arī viņš pats tam atbildēs «tu». Ja jums interesē, kas tur notiek, es sīki izvaicāšu de Moži-rona un Vaino kungu. Mēs tur iemaksājam divdesmit franku par katru kalpotāju, lai tie kādā jaukā dienā mils neno-bendētu.

Laiks skrietin skrēja. Atmiņas par iemīļotās daiļumiem glāba Žiljenu no drūmās godkārības. Tas, ka ar de Renala kundzi viņš nevarēja runāt par gudrām un garlaicīgām lietām, jo viņi abi piederēja naidīgām nometnēm, neviļus padziļināja Žiljena laimi un palielināja viņas varu.

Tajos brīžos, kad pārāk attīstīto bērnu klātbūtne spieda viņus runāt vēsu prāta valodu, Žiljens uzmanīgi klausījās viņas stāstus par dzīvi, skatīdamies viņā mīlas pilnām acīm. Bieži, stāstot par veiklām blēdībām jaunu ceļu izvilkšanā vai mantu piegādāšanā, de Renala kundze novirzījās no temata, pilnām ļaudamās sapņiem. Žiljenam bija viņa jāaprāj, jo aizmirsusies tā izturējās pret jaunekli tikpat brīvi un nepiespiesti kā pret saviem bērniem. Atgadījās dienas, kad viņai šķita, ka mīl Žiljenu kā savu dēlu. Un patiešām, vai tad viņai nebija jāatbild uz visiem tiem tūkstoš vientiesīgajiem jautājumiem par vienkāršām lietām, kas skaidras ikvienam piecpadsmit gadu vecam zēnam no labas ģimenes? Mirkli vēlāk viņa jau pielūdza to kā savu pavēlnieku. Žiljena prāts brīžiem viņu pat biedēja; ar katru dienu viņa jo skaidrāk šķita saredzam slavenu nākotnes vīru jaunajā baznīcas kalpā. Viņa iedomājās to gan par pāvestu, gan par pirmo ministru, līdzīgu Rišeljē. — Vai es dzīvošu tik ilgi, lai redzētu tevi slavas spožumā, — runāja viņa Žiljenam. — Lielam cilvēkam tagad ceļš vaļā; reliģijai un monarchijai tāds nepieciešams.

## XVIII KARALIS VERJERĀ


Vai arī jūs derat tikai tam, lai tiktu aizmesti kā sprāgonis — tauta bez dvēseles, kurai asinis dzīslās sastingušas.

Bīskapa sprediķis sv. Klemenla kapelā

3 septembri pulksten desmitos vakarā žandarms, aulekšodams pa Verjeras galveno ielu, sacēla kājās visus iedzīvotājus; tas atveda ziņu, ka viņa majestāte karalis ... ieradīšoties nākošajā svētdienā — patlaban bija otrdiena. Prefekts atļāva, ar citiem vārdiem — pavēlēja, noorganizēt goda sardzi; visu vajadzēja izkārtot, cik iespējams, svinīgāk. Uz Veržī tika nosūtīta estafete. De Renala kungs ieradās naktī un atrada pilsētu uztraukumā. Katram bija savas vēlēšanās, vaļīgākie steidza noīrēt balkonus, lai noskatītos karaļa iebraukšanā.

Kas komandēs goda sardzi? De Renala kungs tūdaļ aptvēra, cik svarīgi būtu noplēšanai nolemto māju labā, ka de Muaro kungam uzticētu komandēšanu. Tas dotu viņam tiesības ieņemt pirmā palīga vietu. Pret de Muaro kunga dievbijību nevarēja būt iebildumu, — tādai bijāšanai nezināja piemēra; bet viņš nekad nebija sēdējis zirga mugurā. Viņš bija gadus trīsdesmit sešus vecs, ārkārtīgi kautrs cilvēks, kas vienlīdz baidījās nokrist no zirga un kļūt smieklīgs.

Mērs uzaicināja viņu pie sevis pulksten piecos no rīta.

— Jūs redzat, kungs, ka es griežos pie jums pēc padoma, kā kad jūs jau ieņemtu amatu, kuru jums novēl visi godīgie ļaudis. Šajā nelaimīgajā pilsētā uzplaukst rūpniecība, liberāļi pārvēršas par miljonāriem, tiecas pēc varas un visu māk izmantot savā labā. Kam gan, pēc jūsu domām, varētu uzticēt goda sardzes komandēšanu?

Neraugoties uz to, ka de Muaro kungs neganti baidījās no zirgiem, viņš beidzot kā moceklis uzņēmās šo pagodinājumu. «Es mācēšu noturēties ar cieņu,» viņš sacīja mēram. Tikko atlika laika savest kārtībā mundierus, kas pirms septiņiem gadiem bija lietoti, kādam tīrasinīgam princim caurbraucot.

Pulksten septiņos no Veržī ieradās de Renala kundze ar Žiljenu un bērniem. Savu viesistabu viņa atrada pilnu ar liberāļu dāmām, kas, atsaukdamās uz partiju vienotību, lūdza pierunāt mēra kungu, lai tas neliegtos uzņemt goda sardzē viņu vīrus. Kāda no tām apzvērēja, ka viņas vīrs aiz bēdām bankrotēšot, ja netikšot uzņemts. De Renala kundze veikli izvadīja visu šo tautu pa durvīm. Viņa bija stipri norūpējusies.

Brīnā pārsteigts, Žiljens dusmojās, ka de Renala kundze slēpa sava uztraukuma iemeslus. «Es to paredzēju,» viņš rūgti nodomāja, «viņas mīlu aptumšojusi laime uzņemt karali savās mājās. Šie nieki apžilbina acis. Viņa no jauna mani iemīlēs, kad kastas ideāli vairs neuztrauks viņas saprātu.»

Lai cik tas arī savādi — Žiljena mīla pret viņu tikai pieauga.

Māja pildījās ar tapsētājiem; ilgi un velti viņš meklēja izdevību pateikt tai pāris vārdu. Beidzot Žiljens sastapa to, iznākot no viņa istabas un iznesot viņa drēbju kārtu. Viņi bija vieni. Žiljens gribēja ko sacīt, bet de Renala kundze aizmuka, atteikdamās viņu uzklausīt. «Muļķis es esmu, ka milu tādu sievieti, godkārība tai atņem saprātu tāpat kā viņas vīram.»

Bet de Renala kundze gāja vēl tālāk: viena no viņas viskarstākajām iegribām bija piespiest Žiljenu kaut uz vienu dienu nomest savas drūmās, melnās drānas. Viņa baidījās atzīties par to Žiljenam, negribēdama aizvainot. Ar viltību, kas pie tik vientiesīgas sievietes tiešām apbrīnojama, viņa pierunāja vispirms de Muaro kungu, pēc tam suprefektu de Možirona kungu uzņemt Žiljenu goda sardzē, parādot viņam priekšroku piecu sešu fabrikantu dēlu starpā, no kuriem vismaz divi bija nevainojami dievbijīgi. Vaino kungs, kas savu ekipāžu prātoja nodot pilsētas visdaiļāko dāmu rīcībā, lai tādā kārtā izrādītu savus skaistos normandiešus, bija tomēr ar mieru atdot vienu no zirgiem Žiljenam, kaut arī ienīda to no visas sirds. Tomēr visiem goda sardzes locekļiem bija savi vai arī nomāti skaisti, debeszili mundieri ar divām sudraba epoletēm, kas bija mirdzējušas jau priekš septiņiem gadiem. De Renala kundze gribēja pagādāt Žiljenam jaunu mundieri, bet atlika tikai četras dienas, lai nosūtītu uz Bezansonu pēc uniformas, cepures, zobena, pēc visa, kas pienākas īstam goda sargam. Visjocīgākais bija tas, ka viņa atzina par nepieklājīgu pasūtīt mundieri Žiljenam Ver jērā. Viņa gribēja pārsteigt jaunekli un visu pilsētu.

Kad goda sardze bija saformēta un sabiedriskā doma sagatavota, mērs nodevās lielas, reliģiozas ceremonijas organizēšanai: karalis..., braucot cauri Verjērai, katrā ziņā vēlējās apmeklēt svētā Klementa relikvijas, kas glabājās Breileo, nepilnu ljē no pilsētas. Bija vēlams sapulcināt labu pulku garīdznieku, bet tas likās visgrūtāk; jaunais kirē Maslona kungs katrā ziņā gribēja novērst Šelana kunga klātbūtni. Velti de Renala kungs pūlējās ieskaidrot šādas rīcības neapdomību. Marķizs de la Mola kungs, kura senči tik ilgi bija pārvaldījuši šo provinci, ieskaitīts karaļa... svitā. Viņš pazina abatu Šelanu jau trīsdesmit gadu. Pats par sevi saprotams, ka, ieradies Verjerā, viņš par to apjautāsies; un, ja atradīs to kritušu nežēlastībā, var notikt, ka marķizs veselas svitas pavadībā uzmeklē abatu viņa mājiņā. Tas tik būtu pliķis!

— Es būšu apkaunots šeit un Bezansonā, — atbildēja abats Maslons, — ja abats parādīsies manā draudzē. Dievs, apžēlojies, viņš taču ir jansenists!

— Ko jūs arī nerunātu, labo abat, — sacīja de Renala kungs, — es nevaru pieļaut, ka Verjeras administrācija saņemtu šādu pliķi no de la Mola kunga. Jūs viņu nepazīstat — galmā viņš ir pati pieklājība. Bet provincē tas ir ļauns smējējs, kas tikai par to vien domā kā visus mūs nostādīt neveiklā stāvoklī. Vienīgi izpriecas dēļ viņš spējīgs mūs visus nodot liberāļu izsmieklam.

Tikai naktī no sestdienas uz svētdienu, pēc triju dienu sarunām, abata Maslona lepnums piekāpās mēra baiļu priekšā, kuras tagad jau bija pārvērtušās varonībā. Nācās uzrakstīt glaimīgu vēstuli abatam Selanam, lūdzot viņu piedalīties Breileo relikviju ceremonijā, protams, ja vien to atļaujot viņa pārliecīgais vecums un nevarība. Šelana kungs pieprasīja un saņēma ielūguma karti Žiljenam, kuru viņš vēlējās pie sevis kā diakonu.

Svētdien jau no agra rīta tūkstošiem apkārtnes kalnāju zemnieku pārplūdināja Verjeras ielas. Bija brīnišķīga, saulaina diena. Beidzot ap pulksten trijiem pēc pusdienas pūlis drudžaini sakustējās; uz klints divas ljē no Verjeras uzliesmoja ugunskurs. Sis signals vēstīja, ka karalis pārbraucis departamenta robežas. Tūdaļ pulksteņu zvani un pilsētai piederošā vecā spāniešu lielgabala atkārtoti šāvieni iegavilējās par lielo notikumu. Puse iedzīvotāju sakāpa uz jumtiem. Visas sievietes sanira balkonos. Goda sardze devās ceļā. Visi jūsmoja par skaistajiem mundieriem, ikviens pazina kādu radinieku vai draugu. Smējās par de Muaro kunga bailību, kurš ik mirkli drošības labad bija gatavs ieķerties seglu lokā. Bet kaut kas piespieda aizmirst visu: devītās rindas malējais jātnieks bija skaists, sausnējs jauneklis, kuru sākumā neviens nepazina. Bet drīz vien īgni saucieni pie vieniem, klusa izbrīnēšanās pie otriem izpauda vispārējo pārsteigumu. Jauneklī, kas cienīgi rikšoja uz viena no Vaino kunga normandiešiem, katrs pazina jauno Sorelu, namdara dēlu. Vienprātīgs protests, sevišķi no liberāļu puses, sacēlās pret mēra kungu. Kā! Tikai tāpēc, ka šis abata drēbēs pārģērbtais strādnieks bija skolojis viņa puišeļus, tas tagad iecelts goda sardzē, kad tajā pašā laikā atraidīti bagātu fabrikantu dēli? «Šiem kungiem,» runāja kāda baņķiere, «vajadzētu pārmācīt dubļos pacelto nelgu!» — «Klusais puika ir paņēmis zobenu,» atbildēja kaimiņš, «viņš ir spējīgs tiem iedurt sejā.»

Augstākās sabiedrības piezīmēs bija vairāk indes. Dāmas vaicāja cita citai, vai tikai mērs vien esot vainojams šajā pavisam nepieklājīgajā izlēcienā.

Kamēr visi spriedelēja par viņu, Žiljens jutās laimīgākais starp cilvēkiem. Būdams no dabas drošs, viņš sēdēja zirgā vingrāk nekā vairums šī kalnainā apvidus jauniešu. No sieviešu acīm Žiljens vēroja, ka runāts tiek par viņu.

Viņa jaunās epoletes mirdzēja spožāk kā nevienam. Viņa zirgs ik mirkli slējās pakaļkājās; jauneklis jutās kā septītajās debesīs.

Kad, jājot gar vecajiem nocietinājumiem, mazā lielgabala šāviena troksnis iztrenca zirgu no rindas, Žiljena laimei nebija robežu. Tikai gadījuma pēc viņš nenovēlās; no šī mirkļa tas jutās kā varonis. Žiljens iedomājās sevi par Napoleona adjutantu, kas vada bateriju.

Kāda persona jutās vēl laimīgāka par viņu. Vispirms tā ieraudzīja viņu no mērijas logiem; pēc tam, veikli ielēkusi ekipāžā un apbraukusi lielu riņķi, paspēja ierasties laikā, lai sadrebētu, kad zirgs Žiljenu iznesa no ierindas. Beidzot viņa strauji izbrauca caur pilsētas otriem vārtiem uz ceļa, pa kuru vajadzēja ierasties karalim, un divdesmit soļu atstatu dižciltīgu putekļu mākonī sekoja goda sardzei. Desmit tūkstoši zemnieku sauca: «Lai dzīvo karalis!» — kad mēram piekrita augstais gods apsveikt viņa majestāti. Stundu vēlāk, noklausījies visas runas, karalis iebrauca pilsētā; mazais lielgabals atkal uzsāka nemitīgu šaušanu. Te notika starpgadījums, tomēr ne ar kanoniericm, kas savas spējas bija pierādījuši pie Leipcigas un Monmiraijas, bet gan ar nākošā mēra pirmo palīgu de Muaro kungu. Viņa kumeļš to uzmanīgi un mierīgi nolaida vienīgajā peļķē, kas atradās uz lielceļa; tas sacēla apjukumu, jo de Muaro kungu nācās steidzīgi novākt, lai karaliskā kariete varētu tikt garām.

Viņa majestāte izkāpa pie skaistās, jaunās baznīcas, kas šai dienai par godu bija izgreznota tumši sarkaniem drapējumiem. Karalim vēl vajadzēja ieturēt pusdienu maltīti, pēc tam tūdaļ doties godināt slavenās svētā Klomenta relikvijas. Tiklīdz karalis bija iegājis baznīcā, Žiljens aizauļoja uz de Renala kunga māju. Tur viņš nopūzdamies novilka debeszilo mundieri, nolika zobenu un epoletes, lai atkal apģērbtu apnēsāto melno kārtu. Tad Žiljens sēdās zirgā un pēc dažām minūtēm jau bija Breileo, kas atradās skaista kalna virsotnē. «Entuziasms pulcinājis bezgala daudz zemnieku,» nodomāja Žiljens. «Verjerā nevar ne soli paspert, bet šeit viņu būs vairāk nekā desmit tūkstošu.» Dumpinieku vandālisma pussagrautā abatija Restaurācijas

laikā bija atjaunota visā savā krāšņumā, un tagad jau sāka klīst baumas, ka šeit notiekot brīnumi. Žiljens pievienojās abatam Selanam, kas viņu stipri sabāra, tomēr iedeva sutanu un sticharu. Jauneklis veikli pārģērbās un tūdaļ sekoja Selana kungam, kas devās pie jaunā Agdas biskapa. Tas bija tikko šajā amatā ieceltais de la Mola kunga brāļadēls. Viņa pienākumos šoreiz ietilpa relikviju parādīšana karalim. Bet biskapu bija grūti atrast.

Garīdzniecība gura nepacietības gaidās. Tā gaidīja ierodamies savu galvu zem senatnīgās abatijas tumšajām, gotiskajām velvēm. Bija sapulcējušies divdesmit četri garīdznieki, lai sastādītu veco Breileo kapitulu, kurā līdz 1789. gadam ietilpa divdesmit četri kanoniķi. Nogaudušies trīsceturt-daļstundas par to, ka biskaps esot pārāk jauns gados, garīdznieki nolēma sūtīt kapitula dekānu pie monsinjora, lai tam atgādinātu, ka drīz ieradīsies karalis un tāpēc laiks doties uz baznīcu. Aiz cieņas pret Selana kunga gadiem viņu iecēla par dekānu; kaut gan vecais vīrs dusmojās uz Žiljenu, viņš tomēr deva zīmi, lai jauneklis viņam sekotu. Žiljens cienīgi valkāja savu sticharu. Grūti pateikt, ar kādu ekleziastiskas tualetes veiklību viņš savus kuplos matus bija padarījis gludus; bet aiz izklaidības, kas jo vairāk sakaitināja Selana kungu, jauneklis zem sutana garajām krokām bija atstājis goda sarga uniformas bikses, tā ka rēgojās pieši.

Kad viņi ieradās biskapa istabās, uzpūtīgie zelta tresēm izgreznotie sulaiņi tikko atrada var vajadzīgu atbildēt vecajam kirē, ka monsinjors patlaban nepieņemot. Un smējās par viņu, kad sirmais baznīcas kalps paskaidroja, ka viņš kā cienījamā Breileo kapitula dekāns izmantojot tiesības satikt biskapu kaut kurā laikā.

Sulaiņu bezkaunība aizvainoja Žiljena lepnumu. Viņš sāka skraidīt pa vecās abatijas dortuariem, raustīdams visas durvis, kas gadījās pa ceļam. Kādas mazas durtiņas padevās viņa spiedienam, un Žiljens pēkšņi atradās cellē, kur ieraudzīja monsinjora sulaiņus melnās frakās un zelta ķēdēm ap kaklu. Vērojot Žiljena norūpējušos seju, tic nodomāja, ka jauno garīdznieku biskaps uzaicinājis ierasties, un izlaida viņu cauri. Paspēris dažus soļus, viņš nokļuva lielā, pilnīgi tumšā gotiskā zālē, kuras sienas bija apšūtas ar melna ozola paneļiem; izņemot vienu logu, visi pārējie bultveidīgie logi bija aizmūrēti ar ķieģeļiem. Ne ar ko neapsegti, tie skumji kontrastēja ar paneļu veclaicīgo krāšņumu. Gar divām zāles sienām, kas Burgundijas antikvāriem labi pazīstamas, — tās cēlis Kārlis Drošais ap 1470. gadu, izpērkot kādu grēku, — bija nolikti koka soli. Tie bija rotāti dažādas krāsas kokgriezumiem, kuros attēloti visi apokalipses noslēpumi.

Drūmais kailo ķieģeļu un balto kaļķa apmetumu izkropļotais krāšņums pārsteidza Žiljenu. Viņš klusēdams apstājās. Zāles otrā galā blakus vienīgajam logam viņš ieraudzīja pie sienas spoguli sarkankoka rāmī. Jauns cilvēks, ģērbies violetos priestera svārkos, mežģiņu sticharā un kailu galvu stāvēja trīs soļus no spoguļa. Spogulis šeit nepavisam nepiedienēja un, jādomā, bija atvests no pilsētas. Žiljenam likās, ka jaunā garīdznieka seja būtu dusmīga; ar labo roku viņš svētoši žestikulēja pret spoguli.

«Ko tas nozīmē?» Žiljens nodomāja. «Vai šis jaunais garīdznieks gatavojas uz ceremoniju? Varbūt tas ir biskapa sekretārs ... Protams, viņš būs tikpat rupjš kā sulaiņi... Nu, vienalga, mēģināsim!»

Viņš lēni devās cauri zālei, visu laiku acis nenovērsdams no vienīgā loga un vērodams, kā jaunais cilvēks vēl arvien svētoši cēla rokas pret spoguli.

Pienācis tuvāk, Žiljens pārliecinājās par viņa dusmīgo izskatu. Mežģiņu sticharas krāšņums negribot apstādināja Žiljenu dažus soļus no skaistā spoguļa.

«Man būtu jārunā,» Žiljens beidzot nodomāja; bet zāles krāšņums viņu bija iebiedējis, viņš jau priekšlaikus mulsa no cietsirdīgajiem vārdiem, kurus sagaidīja dzirdēt atbildē.

Jaunais garīdznieks ieraudzīja viņu spogulī un, pēkšņi zaudējis dusmīgo izskatu, vaicāja neparasti laipnā balsī:

— Nu, kungs, vai tā beidzot ir kārtībā?

Žiljens apstājās brīnā. Jaunais garīdznieks pagriezās pret viņu, un Žiljens ieraudzīja tam uz krūtīm krustu: tas bija Agdas biskaps: «Tik jauns,» nodomāja Žiljens, «lielākais seši vai astoņi gadi vecāks par mani.»

Viņš sakaunējās par saviem piešiem.

— Mon-sinjor, — Žiljens godbijīgi atbildēja, — mani sūtīja kapitula dekāns Selana kungs.

— A, man viņu rekomendēja, — laipni sacīja biskaps, kas divkārt pavairoja Žiljena apbrīnošanu. — Atvainojiet, kungs, es jūs noturēju par savas mitras atnesēju. Parizē to slikti iesaiņoja; brokāts stipri apbružāts no virsas. Tas atstās pavisam sliktu iespaidu. Turklāt man liek tik ilgi gaidīt!

— Monsinjor, aiziešu pēc mitras, ja jūsu svētība to atjauj.

Žiljena skaistās acis darīja iespaidu.

— Ejiet, kungs, — atbildēja biskaps ar apburošu laipnību. — Man tā tāda) vajadzīga. Man tiešām nepatīkami, ka kapitula locekļiem uz mani jāgaida.

Kad Žiljens bija zāles vidū, viņš atskatījās un redzēja, ka biskaps no jauna pacēla rokas svētīšanai. «Ko tas nozīmē?» vaicāja sev Žiljens. «Bez šaubām, tā ir kāda garīga sagatavošanās gaidāmajai ceremonijai.» Iegājis cellē, Žiljen s ieraudzīja mitru sulaiņiem rokās. Šie kungi negribot padevās Žiljena pavēlošajam skatienam un atdeva viņam biskapa mitru.

Viņš nesa to ar cēlu lepnumu; iedams pa zāli, jauneklis soļoja lēni, cienīgi turēdams mitru rokās. Žiljens sastapa biskapu, sēžot pretī spogulim; laiku pa laikam viņa labā roka, kaut arī nogurusi, pacēlās uz svētīšanu. Žiljens palīdzēja viņam uzlikt mitru. Biskaps papurināja galvu.

— Domājams, ka turēsies, — viņš apmierināti sacīja Žiljenam. — Vai drīkstu jūs lūgt paiet mazliet atpakaļ?

Biskaps steigšus aizsoļoja zāles vidū, pēc tam, lēni tuvodamies spogulim, pieņēma atkal dusmīgu izskatu un svinīgi sāka izdalīt svētību.

Žiljens sastinga aiz brīniem; viņš pūlējās saprast, bet neuzdrošinājās... Biskaps apstājās un, skatīdamies uz viņu, mirklī zaudējot lepno staltumu:

— Kā jums liekas, kungs, vai mitra man piestāv labi?

— Pat ļoti, monsinjor.

— Vai tā nekrīt par daudz atpakaļ? Tas piešķirtu man muļķīgu izskatu, bet to nedrīkst arī kā oficiera ķiveri maukt uz acīm.

— Man šķiet, tā piestāv loti labi.

— Karalis. . . pieradis redzēt cienīgus un, protams, nopietnus garīdzniekus. Man nebūtu pa prātam, sevišķi tāpēc, ka esmu jauns gados, ja es izskatītos vieglprātīgs.

Biskaps atkal sāka soļot, izdalīdams svētību.

Pēc brīža viņš sacīja: — Es esmu gatavs. Ejiet un paziņojiet to kapitula locekļu kungiem!

Selana kungs divu vecāko garīdznieku pavadībā ienāca pa lielām, kokgriezumiem izrotātām durvīm, kuras Žiljens agrāk nebija ievērojis. Šoreiz jauneklis, kā viņam pēc sava stāvokļa pienācās, stāvēja citiem aiz muguras un varēja novērot biskapu tikai pāri durvīs drūzmējošos garīdznieku pleciem.

Biskaps lēni soļoja pa zāli; kad viņš nonāca līdz slieksnim, kirē jau bija sastājušies gājienā. Pēc mirklīga apjukuma procesija, psalmu dziedādama, devās uz priekšu. Biskaps gāja viens no pēdējiem, starp Selana kungu un kādu otru ļoti vecu kirē. Žiljens kā Selana kunga pavadonis atradās ļoti tuvu biskapam. Procesija aizvijās pa gariem koridoriem, kuros bija mitrs un tumšs, kaut gan ārā spīdēja spoža saule. Beidzot viņi nonāca līdz klostera vārtiem. Žiljens bija pārsteigts no ceremonijas skaistuma. Godkārība, ko viņā atmodināja biskapa jaunība, šī prelata brīnišķīgais laipnums uztrauca viņa dvēseli. De Renala kunga laipnība bija pavisam citāda, pat viņa labākajās dienās. «Jo tuvāk sabiedrības augšējiem slāņiem,» domāja Žiljens, «jo biežāk sastopama šī apburošā izturēšanās.»

Baznīcā viņi iegāja pa sānu durvīm; pēkšņi briesmīgs troksnis sadrebināja vecās velves; Žiljens nodomāja, ka tās sāk brukt. Vaininieks bija mazais lielgabals, kuru auļodami atvilka astoņi kumeļi; Leipcigas kanonieri to tūdaļ pielādēja, un tas šāva piecas reizes minūtē, kā kad paši prūši stāvētu priekšā.

Bet šis apbrīnojamais troksnis Žiljenu vairs nevaldzināja; viņš nedomāja vairs ne par Napoleonu, ne arī par karavīra spožo slavu. «Tik jauns,» prātoja viņš, «un jau Agdas biskaps! Bet kur tad ir pati Agda? Un kādus ienākumus tā atmet? Divi vai trīs simti tūkstošu franku?»

Parādījās monsinjora sulaiņi, kuri nesa krāšņu balda-chinu: Šelana kungs saņēma vienu no balstiem, bet patiesībā to nesa Žiljens. Biskaps nostājās zem baldachina. Viņam patiešām izdevās pieņemt vecīgāku izskatu; mūsu varoņa aizgrābtībai nebija robežu. «Jā, ko gan nevar sasniegt ar veiklību?» viņš domāja.

Ienāca karalis. Žiljenam laimējās redzēt viņu ļoti tuvu. Biskaps ar svinīgu runu apsveica viņu, neaizmirsdams balsij piešķirt viņa majestātei glaimojošu uztraukuma pieskaņu. Neatkārtosim visu Breileo ceremoniju aprakstu;

divu nedēļu laikā vietējās avīzes bija pārpildītas ar tiem. No biskapa runas Žiljens uzzināja, ka šis karalis ir Kārļa Drošā pēctecis.

Vēlāk Žiljenam izdevās pārbaudīt rēķinus, cik izmaksājušas šīs ceremonijas. De la Mola kungs, kas bija izgādājis biskapatu savam brāļadēlam, sedza visus izdevumus. Viena vienīga ceremonija Breileo abatijā izmaksāja trīs tūkstoši astoņi simti franku.

Pēc biskapa runas un karaļa atbildes viņa majestāte nostājās zem baldachina; pēc tam viņš ļoti dievbijīgi locīja ceļus uz spilventiņa altara priekšā. Ap kori bija sastatīti soli, kuri pacēlās divus kāpienus virs grīdas. Uz pēdējā kāpiena pie Šelana kunga kājām sēdēja Žiljens kā mantijas velces nesējs blakus savam kardinālam Siksta kapelā Romā. Pēc tam noturēja aizlūgumu vīraka mākoņos, salutējot artilērijai un musketieriem. Zemnieki bija apreibuši aiz prieka un godbijības. Šāda diena iznīcina simt jakobiniešu avīž-numuru pūliņus.

Žiljens stāvēja sešus soļus no karaļa, kas sirsnīgi lūdza dievu. Pirmo reizi jauneklis ievēroja neliela auguma kungu ar gudrām acīm, kurš bija ģērbies melnā frakā gandrīz bez kādiem uzšuvumiem. Bet pāri vienkāršajai frakai bija pārsieta debeszila lenta. Viņš stāvēja karalim tuvāk nekā daudzi citi augstmaņi, kuru frakas bija tā nošūtas ar zeltu, ka pat, pēc Žiljena vārdiem, vadmalas nevarēja saredzēt. Pēc brīža viņš uzzināja, ka tas ir de la Mola kungs. Tas šķita jauneklim augstprātīgs, pat mazliet rupjš.

«Sis marķizs gan nav tik laipns kā mans skaistais biskaps,» nodomāja Žiljens. «Jā, garīgais amats cilvēku dara pazemīgu un gudru. Bet karalis ir ieradies pielūgt relikvijas, es neredzu tās. Kur tad ir tas svētais Klements?»

Mazais ķesteris, kas stāvēja Žiljenam blakus, pastāstīja, ka svētā Klementa pīšļi atrodoties celtnes augšstāvā kvēlojošajā kapelā.

«Kas tā par kvēlojošu kapelu?» domāja Žiljens. Bet viņš nevēlējās lūgt paskaidrojumu. Ar divkāršotu uzmanību viņš vēroja notiekošo.

Etiķete prasa, lai valdnieku nama prinča klātbūtnē kanoniķi nesekotu biskapam. Tomēr, dodamies uz kvēlojošo kapelu, biskaps pieaicināja abatu Šelanu; Žiljens uzdrošinājās viņam sekot.

Garas kāpnes veda uz mazām durvīm, kuru gotiskais iemalojums bija bagātīgi nozeltīts. Likās, ka tas būtu vēl vakardienas darbs.

Durvju priekšā bija ceļos nometušās divdesmit četras jaunas meitenes no Verjeras ievērojamākām ģimenēm. Pirms durvju atvēršanas biskaps noslīga uz ceļiem starp daiļajām meitenēm. Kamēr biskaps skaļi skaitīja lūgšanu, viņas nevarēja vien beigt nopriecāties par augstā garīdznieka skaistajām mežģinēm, viņa grāciju, viņa seju, kas bija tik jauna un laipna. Šis skats mūsu varonim atņēma pēdējo saprāta kripatu. Šajā mirklī viņš ietu cīnīties par inkviziciju un darītu to no visas sirds. Piepeši durvis atvērās. Mazā kapela bija gaismas pielieta. Uz altara varēja redzēt vairāk nekā tūkstoš sveču, tās bija sakārtotas astoņās rindās, kuras citu no citas šķīra puķu vijas. Vistīrākā vīraka saldais smaržo jums plūda pa durvīm, kas veda uz svēto vietu. No jauna izzeltītā kapela nebija liela, toties ļoti augsta. Žiljens ievēroja uz altara sveces, kas bija vairāk nekā piecpadsmit pēdu garas. Jaunās meitenes nespēja savaldīt sajūsmas izsaucienus. Mazajā kapelas vestibilā ielaida tikai meitenes, divus kirē un Žiljenu.

Drīz ieradās karalis; viņu pavadīja tikai de la Mola kungs un galvenais kambarkungs. Pat sargi palika ārpusē uz ceļiem, ieročus rokās turēdami.

Viņa majestāte nenoslīga, bet mešus nometās ceļos uz samta spilvena. Un tikai tad Žiljens, piespiests pie zeltītajām durvīm, pāri kādas jaunas meitenes kailajam plecam ieraudzīja brīnišķīgu svētā Klementa statuju. Svētais dusēja pie altara, jauna romiešu karavīra tērpā. Pie kakla viņam bija rēta, no kuras, kā likās, sūcās asinis. Mākslinieks bija pārspējis pats sevi; mirēja acis, pilnas lēnības un pazemības, bija pusviru. Tikko dīgstošas ūsas apņēma daiļu muti, pavērtās lūpas it kā vēl skaitīja lūgšanu. Šīs ainas aizkustināta, meitene, kas stāvēja blakus Žiljenam, nespēja savaldīt asaras; viena no tām uzkrita Žiljenam uz . rokas.

Pēc īsas lūgšanas mēmā klusumā, ko pārtrauca tikai visu apkārtējo ciemu tālie zvani, Agdas biskaps izlūdzās no karaļa atļauju teikt dažus vārdus. Viņš nobeidza savu mazo, bet sirsnīgo runu vienkāršiem vārdiem, kuri tomēr atstāja dziļu iespaidu.

— Neaizmirstiet nekad, jaunās kristietes, ka jūs esat redzējušas vienu no vislielākajiem zemes karaļiem krītam ceļos tā kunga kalpa priekšā. Šie dieva kalpi, kurus zemes virsū vajā un slepkavo, kā jūs to vērojat no svētā Klementa asiņainās brūces, debesīs gavilēs. Vai nav taisnība, jaunās kristietes, jūs taču nekad neaizmirsīsiet šo dienu, jūs ienīdīsiet negodu? Paliksiet uzticīgas tam kungam? Tam kungam, kas ir tik spēcīgs, tik bargs, bet arī tik labs?

Ar šiem vārdiem biskaps svinīgi piecēlās.

— Vai apsolāt man to? — viņš vaicāja, iedvesmoti paceldams roku.

— Apsolām, — atbildēja jaunās meitenes aiz asarām aizžņaugtās balsīs.

— Pieņemu jūsu solījumu tā bargā dieva vārdā! — biskaps piebilda pērkonīgā balsī. Ceremonija beidzās.

Pat karalis raudāja. Tikai pēc ilgāka laika Žiljens kaut cik atguva aukstasinību un ievaicājās, kur atrodoties svētā kauli, kas atsūtīti no Romas Burgundijas hercogam Filipam Labsirdim. Viņam atbildēja, ka tie noglabāti skaistajā vaska statujā.

Viņa majestātei labpatika atļaut visām jaunavām, kas bija viņu pavadījušas uz kapelu, nēsāt sarkanu lentu ar uzrakstu: «Naids pret negodu. Mūžīga dievbijība.»

De la Mola kungs pavēlēja izdalīt zemniekiem desmit tūkstošus pudeļu vīna. Vakarā liberāļi prata sarīkot simtreiz krāšņāku ilumināciju nekā rojalisti. Pirms aizbraukšanas karalis pagodināja ar apmeklējumu de Muaro kungu.

## XIX DOMAS DZEMDĒ CIEŠANAS


Groteskais ikdienas notikumos aizsedz jūsu acīm kaislību īsteno nelaimi.

Barnava

Novietodams atpakaļ parastās mēbeles istabā, kuru bija ieņēmis de la Mola kungs, Žiljens atrada nelielu, divreiz salocītu papīra gabaliņu.'Pirmās lappuses apakšā viņš izlasīja:

«Viņa Ekselencei marķizam de la Mola kungam, Francijas peram, karalisko ordeņu kavalierim» un tā tālāk, un tā tālāk.

Tas bija kāds rupjā rokrakstā kļūdaini uzrakstīts lūgums.

«Marķiza Kungs I

Iekš visas savas dzīves es esmu bijis reliģiozs. Es biju aplenktajā Lionā, nolādētajā 93. gadā mani apšaudīja lielgabaliem. Es eju pie svētā vakarēdiena, ik svētdienas es apmeklēju baznīcu. Mana ķēkša, pirms revolūcijas man bija ļaudis, mana ķēkša arī gavē pa piektdienām. Verjerā es baudu pelnītu cieņu. Procesijās es eju zem baldachina blakus mācītāja un mēra kungam. Sevišķi ievērojamās reizēs es nesu sveci, kas pirkta par paša naudu. Par ko visu atsauksmes atrodas Parizē iekš finanšu ministrijas. Es lūdzu no Marķiza kunga Verjeras loterejas kantori, kas drīzi paliks vakants, jo viņa tagadējais nomātājs ir grūti slims, un pie tam vēlēšanās viņš balso prot valdību» un tā tālāk.

«De Solens.»

Uz lūguma malas bija de Muaro piezīme, kas sākās tā:

«Man bija tas gods vakar runāt par uzticamo vīru, kas griežas ar šo lūgumu,» — un tā tālāk.

«Pat šis lempis Solens norāda ceļu, pa kuru man vajadzētu iet,» domāja Žiljens.

Nedēļu pēc karaļa ciemošanās Ver jērā, kura bija izsaukusi neskaitāmas pļāpas, baumas un viskomiskākos strīdus par karali, Agdas biskapu, marķizu de la Molu, vīna pudelēm, nabaga de Muaro, kas novēlās no zirga un, cerēdams saņemt kādu krustu, veselu mēnesi pēc kritiena neatstāja dzīvokli, — ļaudis vēl arvien nemitējās runāt par skandalozi nepieklājīgo namdara dēla Žiljena Sorela iedalīšanu goda sardzē. Vajadzēja paklausīties, ko par to gvelza bagātie manufaktūras fabrikanti, kuri no rīta līdz vakaram rāvās pa kafejnīcām, sludinādami vienlīdzību. Iedomīgi lepnā de Renala kundze, tā bija visu šo nejēdzību iniciatore! Iemesls? To nebija grūti uzminēt: jaunā abata Sorela skaistās acis un sārtie vaigi.

Drīz pēc atgriešanās uz Veržī jaunākais bērns Stanislavs Ksavjē saslima: piepeši de Renala kundzi pārņēma mocoša nožēla. Pirmo reizi viņa sāka sev pārmest par savu mīlu asi un bargi. Kā brīna atjēgdamās, viņa saprata, kādos maldos un neceļos iestigusi. Neraugoties uz savu sirsnīgo dievbijību, līdz pat pēdējam brīdim viņa nebija iedomājusies, cik liels ir viņas pārkāpums dieva priekšā.

Kādreiz Svētās sirds klosterī viņa bija kaislīgi mīlējusi dievu; tagad viņa tikpat kaisli bijās no tā. Mocošās šaubas likās jo smagākas tāpēc, ka viņas bailībā trūka saprāta. Žiljens ievēroja, ka vismazākie prātojumi uztrauca, nevis nomierināja de Renala kundzi; viņa tajos saklausīja sātana vārdus. Bet, tā kā Žiljens pats ļoti mīlēja mazo Staņislavu, tad kundze labprāt uzklausījās, ja viņš runāja par puisēna slimību: tā drīz kļuva ļoti nopietna. Sirdsapziņas pārmetumos de Renala kundze pazaudēja miegu; viņa iekrita mēmā sastingumā: ja viņa sāktu runāt, tad tikai tāpēc, lai par visiem saviem grēkiem atzītos dievam un cilvēkiem.

— Dieva dēj, — sacīja Žiljens, tiklīdz viņi palika dU vatā, — nerunājiet par to nevienam! Man jāpaliek par jūsu noslēpumu un moku vienīgo līdzzinātāju. Ja jūs mani mīlat, tad nesakiet to! Jūsu vārdi neizdziedinās mazo Staņislavu.

Bet šī pārliecināšana neatstāja ne mazāko iespaidu; viņš nezināja de Renala kundzes nejēdzīgās iedomas, ka dieva dusmu apmierināšanai jāienīst Žiljens vai jāpieņem dēla nāve. Un viņa jutās tik nelaimīga, ka nespēja Žiljenu ienīst.

— Dieva dēļ, bēdziet no manis, — viņa reiz sacīja 2il-jenam, — atstājiet mūsu māju: jūsu tuvums nāvē manu dēlu.

— Tas kungs mani soda, — viņa klusi piebilda, — viņš

ir taisnīgs, mans noziegums ir briesmīgs, un tomēr es nekad to nenožēlošu! Tas nozīmē, ka dievs mani ir pametis: man jāsaņem divkāršs sods. ,

Žiljens jutās satriekts. Viņš redzēja, ka tā nav ne liekulība, ne tukši vārdi. «De Renala kundze tic, ka, mīlēdama mani, viņa zaudē dēlu, un tajā pašā laikā — nelaimīgā — mīl mani vairāk par dēlu. Neapšaubāmi, nožēlošana viņu dziji nomāc. Kāds jūtu cildenums! Bet kā gan es varēju iedvest tādu mīlu, — es, nabaga neaudzinātais, bieži vien neuzvedīgais jauneklis?»

Kādreiz naktī bērnam kļuva pavisam slikti. Ap pulksten diviem naktī de Renala kungs ienāca viņu apskatīt. Bērns vairs nepazina savu tēvu. Piepeši de Renala kundze metās vīram pie kājām: Žiljens redzēja, ka viņa patlaban par visu atzīsies un galīgi sevi pazudinās.

Par laimi, šī dīvainā kustība nepatika de Renala kungam.

— Ar labunakti! — noteica viņš aiziedams.

— Nē, uzklausi mani! — izsaucās sieva, pūlēdamās viņu aizturēt. — Tev jāzina visa taisnība. Lūk, es pati bendēju savu bērnu. Es devu viņam dzīvību un pati to atņemu. Debesis soda mani, dieva priekšā es esmu noziegusies. Man pašai sevi vajag pazemot un pazudināt, varbūt šis upuris remdinās tā kunga dusmas.

Ja de Renala kungs būtu mazliet attapīgāks, viņš saprastu visu.

— Romantiski murgi! — viņš izsaucās, atvairīdams sievu, kas pūlējās apskaut viņa cejus. — Romantiska ākstīšanās, vairāk nekas! Žiljen, izsauciet ārstu rīt no rīta! — Un viņš aizgāja gulēt. De Renala kundze noslīga uz ceļiem, kon-vulsivi atgrūzdama Žiljenu, kas gribēja viņai palīdzēt.

Žiljens bija pārsteigts.

«Tad tāda ir laulības pārkāpšana!» viņš nodomāja... «Vai iespējams, ka viltīgie mācītāji... runātu taisnību? Vai viņi, kas paši tik daudz grēko, pazītu grēka būtību? Dīvaini! ...»

Aizritēja minutes divdesmit, kopš de Renala kungs bija aizgājis. Žiljens vēl arvien vēroja, ka mīlamā sieviete nekustīgi, gandrīz nesamaņā sēdēja, atspiedusi galvu pret bērna gultiņu. «Lūk, šī tik prātīgā sieviete nonākusi līdz nelaimes pēdējām robežām tikai tāpēc, ka iepazinusi mani,» domāja viņš.

«Stundas skrien ātri. Ko es spēju darīt viņas labā? Vajag izšķirties. Tagad jautājums vairs nav par mani. Kāda man daļa gar cilvēkiem un viņu muļķībām? Ko es varētu darīt viņas labā? Atstāt to? Bet es taču atstāšu viņu vienu negantās mokās. Trulais vīrs viņai drīzāk kaitē nevis palīdz. Viņš savā zemiskumā spējīgs tai pateikt kādu rupjību; viņa var prātu zaudēt, izlēkt pa logu.

Ja es viņu atstāšu un nebūšu nomodā par viņu, tā atzīsies vīram par visu. Un, kas zina, varbūt, neraugoties uz viņas lielo gaidāmo mantojumu, viņš saceļ skandālu. Viņš visu var izstāstīt, kungs dievs, šim ... abatam Maslonam, kas, aizbildinādamies ar sešus gadās vecā puisēna slimību, mūžīgi tup viesistabā! Tas nav bez nolūka. Savās bailēs no dieva viņa aizmirst, kas par cilvēku ir šis abats; viņa redz tikai garīdznieku.»

— Ej prom! — sacīja viņam piepeši de Renala kundze, acis atvērdama.

— Es tūkstoškārt upurētu savu dzīvību, lai kaut vai uzzinātu, kā tev līdzēt, — atbildēja Žiljens. — Vēl nekad neesmu tevi tā mīlējis, mans eņģei! Tikai no šī mirkļa sāku tevi tā dievināt, kā tu to esi pelnījusi. Kas notiks ar mani, ja tālumā no tevis es tomēr zināšu, ka 4u esi nelaimīga vienīgi manis dēļ! Taču nerunāsim par manām ciešanām. Es aizbraukšu, mana mīļā. Bet, ja es vairs nesekošu tev, ja as pastāvīgi nebūšu starp tevi un vīru, tu visu viņam izstāstīsi un pazudināsi sevi. Ņem vērā, viņš tevi ar negodu padzīs no mājas; visa Verjera, visa Bezansona runās par šo skandālu. Tevi' vienīgo domās vaininieci, tu nekad ne-atsvabināsies no šī negoda ...

— Taisni to es gribu! — viņa pieceldamās izsaucās.

— Bet ar šo nejauko skandālu tu apkaunosi arī viņu!

— Es pazemošu sevi, es metīšos dubļos un varbūt ar to izglābšu savu dēlu. Šī pazemošanās visu priekšā varbūt atsvērs publisku grēksūdzi. Cik es savā vājībā varu spriest, tas ir lielākais upuris, ko spēju dot tam kungam... Varbūt viņš pieņems manu pazemošanos un pasargās man dēlu! Saki man vēl grūtāku upuri, un es gribu to nest!

— Ļauj, lai es sodu sevi! Jo arī es esmu vainīgs. Ja vēlies, es došos pie trapistiem. Viņu dzīves bardzība varbūt apmierinās tavu dievu. Ak kungs! Kāpēc es nevaru uzņemties Stanislava slimību!

— Tu viņu mīli! — iesaucās de Renala kundze, mezdamās jaunekļa skavās.

Bet tajā pašā mirklī viņa atkal to atgrūda.

— Es ticu teiv, es tev ticu! O, mans vienīgais draugs! — izsaucās viņa, no jauna noslīgdama ceļos. — Kāpēc tu neesi Staņislava tēvs! Tad tas nebūtu tik briesmīgs grēks — mīlēt tevi vairāk par savu dēlu.

— Ļauj man palikt šeit un mīlēt tevi kā brālim. Tas ir vienīgais ceļš, kā izpirkt mūsu ziegu; tas klusinās vis-augstā dusmas.

— Bet es, — izsaucās viņa pieceldamās, satverot Žiljena galvu un skatoties viņa vaigā, — vai es spēju tevi mīlēt kā brāli? Vai manā varā mīlēt tevi kā brāli?

Žiljens nespēja savaldīt asaras.

— Es tev klausīšu, — viņš sacīja, noslīgdams tai pie kājām; — es tev klausīšu, lai arī ko tu man pavēlētu. Tas ir vienīgais, kas man atliek darīt. Mans prāts ir aptumšojies, es nezinu, ko man iesākt. Ja es tevi atstāšu, tu visu izstāstīsi vīram; tu pazudināsi sevi un viņu. Nekad pēc tāda skandala viņu vairs neievēlēs par deputātu. Ja es palikšu, tu domāsi mani par sava dēla nāves vaininieku un nomirsi no bēdām. Vai vēlies izmēģināt, — es aizbraukšu? Es sodīšu sevi par mūsu grēku ar šķiršanos uz nedēļu. Pavadīšu šo nedēļu, kur tu gribēsi. Piemēram, Breileo abatejā. Bet zvēri, ka manā prombūtnē tu neatzīsies vīram! Ņem vērā, ka es nespēšu atgriezties, ja tu viņam būsi ko stāstījusi.

Viņa zvērēja, jauneklis aizbrauca, bet pēc divām dienām atkal tika saukts atpakaļ.

— Es nespēju bez tevis savu zvērestu turēt. Es atzīšos vīram, ja tu pastāvīgi ar saviem skatieniem man neaizliegsi klusēt. Ik stunda no šīs moku dzīves man liekas gara kā diena.

Beidzot debesis apžēlojās par nabaga māti. Staņislavs pamazām sāka atspirgt. Bet ledus bija salauzts; viņa saprata sava grēka smagumu un nespēja atgūt agrāko mieru. Sirdsapziņas pārmetumi palika, un tagad tie pildīja viņas jutīgo sirdi. Dzīve tapa viņai pārmijus elle un debesis: elle, kad viņa neredzēja Žiljenu, debesis, kad viņa bija tam pie kājām. — Man nav nekādu iluziju, — runāja viņa tajos mirkļos, kad pilnām ieslīga mīlas varā, — es esmu nolādēta, nolādēta uz mūžiem. Tu esi jauns, tu sapinies manas kaisles valgos, debesis tev piedos, bet es esmu notiesāta. To es skaidri zinu. Man bail: kas gan nebaidās no elles? Taču dvēseles dziļumos es nekā nenožēloju. Es atkal kristu grēkā, ja viss sāktos no jauna. Kaut tikai debesis nesodītu mani manos bērnos! Bet tu, manu Žiljen, — izsaucās viņa citkārt, — vai vismaz tu esi laimīgs? Vai tu jūti, kā es tevi mīlu?

Redzot šo lielo, neapšaubāmo un ilgo upuri, Žiljena slimīgais lepnums bija uzvarēts. Viņš sāka dievināt de Renala kundzi. «Kaut arī viņa ir dižciltīga, bet es — strādnieka dēls, tomēr viņa mani mīl... Es neesmu viņai sulainis, kais paņemts par mīļāko.» Atbrīvojies no šīm šaubu pārdomām, Žiljens atdevās mīlas neprātam.

— Vismaz, — izsaucās de Renala kundze, vērodama, ka Žiljens šaubās par viņas mīlu, — vismaz šajās nedaudzajās dienās, kas mums vēl atlikušas pavadīt kopā, es gribu darīt tevi laimīgu! Nezaudēsim laiku, varbūt jau rīt es nebūšu vairs tava. Ja debesis sodīs mani manos bērnos, tad velti es pūlēšos dzīvot tikai priekš tevis, zinādama, ka mans noziegums iedzinis viņus nāvē. Es nepanesīšu tādu sitienu. Ja arī gribētu, — es nevarētu to, es zaudētu prātu. Ak, kaut es spētu uzņemties arī tavu grēku, kā tu augstsirdīgi gribēji uzņemties Stanislava slimību!

Sis spēcīgais pārbaudījums pārveidoja Žiljena attiecības pret savu iemīļoto. Viņa mīla vairs nebija vien skaistuma apbrīnošana un lepošanās ar ieguvumu.

No šī laika viņu laime kļuva daudz dvēselīgāka un cildenāka; mīlas reibonis palielinājās. Viņu aizrautība auga līdz neprātam. No malas skatoties, varētu likties, ka viņu laime kļuvusi dziļāka. Tomēr viņi nerada vairs agrākās skaidrības un pirmā laika mīlas burvību, kad de Renala kundze bija baiļojusies tikai par to, vai Žiljens to mīl diezgan stipri... Tagad viņu "mīlā bija kaut kas noziedzīgs.

Vislaimīgākos un šķietami vismierīgākos brīžos de Renala kundze, drudžaini spiezdama Žiljena roku, nereti iesaucās: — Ak dievs tēvs! Es redzu elli! Kādas negantas mokas! Es tās esmu pelnījusi. — Un viņa apskāva jaunekli, pieglauzdamās tam kā efeja sienai.

Žiljens velti pūlējās nomierināt šo satraukto dvēseli. Viņa saņēma Žiljena roku un apbēra to skūpstiem. Pēc tam, ieslīgdama drūmā grūtsirdībā, sacīja: — Elle, elle man būtu debesu žēlastība; es varētu vēl dažas dienas pavadīt zemes virsū ar tevi, bet elles mokas jau šajā saulē, manu bērnu nāve ... Tomēr varbūt ar to es izpērku savu noziegumu ... Ak! Dievs tēvs! Neļauj man par tādu cenu izpirkt manu grēku! Mani nabaga bērni nav grēkojuši tavā priekšā. Es, vienīgi es esmu pie visa vainīga! Es mīlu cilvēku, kas nav mans vīrs.

Žiljens redzēja, ka de Renala kundze pēc tam it kā nomierinājās. Viņa pūlējās savaldīties un nesagandēt sava mīļotā dzīvi.

Šajās mīlas peripetijās, šajos baudu un nožēlošanas vējos viņu laiks pagāja zibenīgā ātrumā. Žiljens bija atradinājies no prātošanas.

Elizas jaunkundze devās uz Verjeru, viņa tiesājās kādā personīgā lietā. Viņa sastapa Vaino kungu un, sarunādamās ar to, atklāja, ka tas ne acu galā neieredz Žiljenu. Bet arī Elizas jaunkundze neieredzēja jauno mājskolotāju un bieži runāja par viņu ar Vaino kungu.

— Jūs mani pazudināsiet, kungs, ja es jums atklāšu taisnību! ... — viņa kādreiz sacīja Vaino kungam. — Dažās svarīgās lietās kungi iet uz vienu roku ... Nabaga kalpotājiem nekad nepiedod dažus izpaudumus . . .

Pēc šīm banalām frāzēm, kuras Vaino kunga nepacietīgā ziņkārība drīz vien pārtrauca, viņš uzzināja tādas lietas, kas nebija panesamas viņa patmīlai.

Visas apkārtnes skaistākā sieviete, kurai tas sešus gadus veltījis tādu uzmanību un turklāt vēl gluži atklāti, šī lepnā sieviete, kura ar savu nicinošo izturēšanos daudzreiz likusi viņam nosarkt, paņēmusi par mīļāko nožēlojamu strādnieku. Un, kas tas nejēdzīgākais, de Renala kundze dievina savu mīļāko! — Tomēr, — piebilda istabmeita nopūzdamās, — Žiljens necentās pēc uzvaras; viņa uzvedībā pret kundzi bija parastais vēsums.

Eliza bija pārliecinājusies par to tikai vasarnīcā, bet domāja, ka intriga sākusies daudz agrāk. — Bez šaubām, — piebilda viņa ar zināmu rfigtmi, — tas arī bija vienīgais kavēklis mūsu precībām. Bet es vēl, muļķe, griezos pie de Renala kundzes pēc padoma, es lūdzu viņu parunāt ar mājskolotāju!

Tajā pašā vakarā de Renala kungs saņēma no pilsētas garu anonimu vēstuli, kurā visos sīkumos bija ziņots par to, kas notiek viņa mājā. Žiljens redzēja, kā mērs nobālēja, lasīdams uz zilgana papīra rakstīto vēstuli un laiku pa laikam uzmezdams viņam niknus skatienus. Visu vakaru mērs nespēja atjēgties no uztraukuma, un velti Žiljens pūlējās viņam pielabināties, izvaicādams par slavenāko Burgundi-jas ģimeņu ģeneoloģiju.

## XX ANONĪMĀS VĒSTULES

Nav labi kaislības

Par mēru iegrožot, jo zvēresti ir salmi Uz liesmām asinīs.

«Vētra» (Šekspīrs)

Kad viņi ap pusnakti pameta viesistabu, Žiljens izmantoja mirkli, lai pačukstētu savai mīļotajai:

— Šodien mums nav vairs jāredzas, jūsu vīram uz mums aizdomas. Varu derēt, ka garais ziņojums, kuru viņš nopūzdamies lasīja, ir anonima vēstule.

Par laimi, Žiljenam bija paradums ieslēgties savā istabā. De Renala kundzei likās, ka Žiljens tīši izdomājis iemeslu, lai izvairītos no sastapšanās. Viņa galīgi zaudēja galvu un parastā stundā piegāja pie jaunekļa durvīm. Izdzirdīs koridorā soļus, Žiljen s acumirklī nodzēsa uguni. Kāds tumsā pūlējās atvērt durvis. Vai tā bija de Renala kundze vai viņas greizsirdīgais vīrs?

Otrā rītā Žiljenam labvēlīgā ķēkša atnesa grāmatu, uz kuras apliekamā papīra viņš izlasīja italiski: «Guardate alia pagina 130![1]»

Žiljens nodrebēja par tādu neuzmanību, atšķīra 130. lappusi un atrada ar kniepadatu piespraustu, asarām slacītu vēstuli, kura bija rakstīta steigā, bez ortogrāfijas likumu ievērošanas. Parasti de Renala kundze tos stingri ievēroja. 2i 1 jenu šis sīkums aizkustināja, viņš piemirsa tās neapdomīgo soli.

«Tu nevēlējies mani redzēt pagājušo nakti? Ir mirkļi, kad man šķiet, ka es nekad neesmu ieskatījusies tavas dvēseles dziļumos. Brīžiem tavi skatieni mani biedē. Man bail no tevis! Dievs tēvs! Vai tiešām tu mani nekad neesi mīlējis? Tādā gadījumā mans vīrs lai uzzina visu, lai ieslēdz mani kaut kur tālu uz laukiem, projām no bērniem. Varbūt tas kungs tā ari vēlas. Es drīz mirtu, bet tu būsi nezvērs.

Vai tiešām tu nemīli mani? Tevi ir nogurdinājis mans neprāts, mana nožēlošana, bezdievīgais? Tu vēlies mani pazudināt? Es teikšu tev vieglu iespēju. Ej, rādi šo vēstuli visai Verjerai vai, — tā būs vēl labāk, — tikai Vaino kungam! Saki viņam, ka es tevi mīlu, nē, neizrunā šo zaimu: saki, ka es tevi dievinu, ka dzīve man sākās tikai no tā brīža, kad ieraudzīju tevi, ka pat visneprātīgākās jaunības dienās es nesapņoju par laimi, kuru tu man esi devis, ka es upurēju tev dzīvi un upurēšu vēl dvēseli! Tu zini, ka es upurēju tev vēl vairāk.

Bet vai tad šis cilvēks saprot, ko nozīmē upuris? Saki viņam, saki, lai viņš iedegtos negantās dusmās, saki, ka es nīstu visus šos neģēļus un tikai viena nelaime man pasaulē — redzēt pārmaiņas cilvēkā, kas vienīgais mani saista, pie dzīvības! Kāda laime būtu zaudēt dzīvību, ziedoties, nebaiļoties vairs par bērniem!

Nešaubieties, dārgais draugs, ja tāda anonima vēstule patiesi pienākusi, tad to sūtījis šis riebīgais cilvēks, kas sešus gadus apgrūtinājis manas ausis ar savu rupjo balsi, ar saviem stāstiem par auļošanu zirgos, apnicis ar visu savu skaisto īpašību slavēšanu.

Bet vai patiesi tāda anonima vēstule pienākusi? Ļaunais, lūk, par lo es ar tevi gribēju parunāt; bet nē, tu esi darījis gudri. Apmīļodama tevi savos skāvienos, varbūt pēdējo reizi, es nekad nevarētu spriest tik aukstasinīgi, kā es to daru patlaban vienatnē. Tagad mūsu laime vairs nebūs tik gaiša. Vai tas jūs sarūgtinās? Jā, — tajās dienēs, kad no Eukē kunga nebūsiet saņēmis interesantu grāmatu. Upuris ir nests; rīt — vienalga, vai tāda anonima vēstule ir vai nav, — es pati pateikšu vīram, ka esmu saņēmusi amonimu vēstuli, un, aizbildinoties ar kādu pieklājīgu iemeslu, tevi nekavējoties jāaizsūta atpakaļ pie tuviniekiem.

Ak vai, mīļais draugs, mēs šķirsimies uz divām nedēļām, varbūt pat uz veselu mēnesi! Dzirdi, es būšu taisnīga, es zinu, tu necietīsi mazāk par mani. Bet, galu galā, tas ir vienīgais līdzeklis, kā mēs vēl varam cīnīties ar anonimo vēstuli; tā vairs nav pirmā, ko saņēmis mans vīrs, un tās visas bijušas par mani. Cik reižu neesmu par tām smējusies agrāk.

Mans nolūks — pārliecināt vīru, ka vēstuli rakstījis Vaino kungs; es pati nešaubos, ka viņš ir tās autors. Ja tu no manis aizbrauksi, katrā ziņā apmeties uz dzīvi Verjerā. Es nokārtošu tā, ka mans vīrs iedomāsies divi nedēļas uzturēties Verjerā, lai pierādītu muļķiem, ka viņš un es neesam saķildojušies. Kad būsi Verjerā, lūko iedraudzēties ar visiem, pat ar liberāļiem. Esmu pārliecināta, ka visas dāmas tevi nēsās uz rokām.

Nedomā naidoties ar Vaino kungu un atraut viņam ausis, — kā tu pats kādreiz izteicies. Gluži otrādi — esi ar viņu, cik iespējams, laipns. Galvenais, lai visi Verjerā tenko, ka tu esi nodomājis pieņemt mājskolotāja vietu pie Vaino kunga vai kāda cita.

To mans vīrs nekad nepieļaus. Ja ari viņam nāksies piekāpties, neko darīt! Vismaz tu dzīvosi Verjerā, un es tevi retumis varēšu redzēt; mani bērni tevi apciemos, jo viņi tevi ļoti mīl. Mans dievs! Es jūtu, ka mīlu bērnus tāpēc jo vairāk, ka viņi mīl tevi. Kādi pašpārmetumi! Ar ko tas viss beigsies?... Es zaudēju prātu... Galu galā, tu taču saproti, kā tev jāizturas. Esi pazemīgs, laipns, neizrādi nicināšanu šiem neģēļiem, es lūdzu to, ceļos nometusies: no viņiem atkarīgs mūsu liktenis. Nešaubies ne mirkli, ka attiecībā uz tevi mana vīra rīcība būs tāda, kādu diktēs sabiedrības spriedums.

Tev jāsagādā man anonima vēstule, apbruņojies ar pacietību un šķērēm! Izgriez no grāmatas vārdus, kurus zemāk lasīsi, pēc tam uzlīmē tos uz zilganā papīra, kuru es tev nosūtu! Šis papīrs man ir no Vaino kunga. Sagatavojies, ka tavu istabu var izmeklēt, tāpēc iznīcini tās lappuses grāmatā, kuras tu sabojāsi. Ja nevari atrast gatavu vārdu, neslinko, saliec to no burtiem. Lai atvieglinātu tavu darbu, es sastādīju ļoti īsu anonimu vēstuli. Ak, ja tu mani vairs nemīli, cik garai tad tev vajaga likties manai vēstulei!»

Anonīmā vēstule

«Kundze,

Visi jūsu nedarbi ir zināmi, brīdinātas arī personas, kurām rūp darīt nebūšanām galu. Draudzības pārpalikums spiež mani likt jums priekšā nekavējoties padzīt jauno zemnieku. Ja jums būs tik daudz saprāta, jūsu vīrs noticēs, ka saņemtais ziņojums ir meli, un viņš paliks šajos maldos. Ņemiet vērā, ka jūsu noslēpums atrodas manās rokās. Drebiet, nelaimīgā, pienākusi stunda, kad jums jāpadodas manai gribai!»

«Tiklīdz būsi uzlīmējis šīs vēstules vārdus (vai uztvēri direktora stilu?), izej no mājas, — es tevi sagaidīšu.

Es aiziešu uz ciemu un pārnākšu pavisam uzbudināta; tāda es patiesībā arī būšu. Augstais dievs! Ko es esmu iedomājusies, un viss tas tikai tāpēc, ka tev spokojas ano-nima vēstule. Pēc tam satriekta nodošu vīram vēstuli, kuru man būs iedevis kāds svešinieks. Bet tu ej pastaigāties ar bērniem uz lielo mežu uri atgriezies tikai ap pusdienas laiku.

No klints virsotnes tu redzēsi baložu māju. Ja viss bus veicies labi, es piestiprināšu tur baltu lakatu; pretējā gadījumā — tur nebūs nekā.

Nepateicīgais, tu varbūt atradīsi iespēju, lai pirms aiziešanas pastaigā pateiktu man, ka mani vēl mīli? Lai notiktu kas notikdams, par vienu esi drošs: es nenodzīvošu ne dienas pēc mūsu galīgās šķiršanās. Ak, cik slikta māte es esmu, bet tie ir tukši vārdi, mans dārgais Žiljen! Es neizjūtu tos, es nespēju domāt par citu, vienīgi par tevi. Es uzrakstīju šos vārdus tikai tāpēc, lai tu mani nebārtu. Patlaban, kad jūtu, ka spēju tevi zaudēt, — kam man vairs ko slēpt? Jā! Kaut arī es varu tev šķist nežēlīga, bet es nevaru melot cilvēkam, kuru dievinu! Jau tā esmu daudz melojusi savā dzīvē. Dzirdi, es tev piedodu, ja tu arī mani vairs nemīli. Man liekas, lēti ir samaksāt ar dzīvību par tām laimīgām dienām, kuras es pavadīju tavos skāvienos. Tu zini, tās man maksās vēl dārgāk.»

## XXI DIALOGS AR SAIMNIEKU

Mēs vainīgi? Nē, mūsu vājībasl Kaut atšķirības te ir visai maz. «Divpadsmitā nakts» (Sekspirs)

Priecādamies kā bērns, Žiljens veselu stundu meklēja un līmēja vārdus. Iziedams no istabas, viņš satika savus skolniekus ar māti. Viņa saņēma vēstuli ar tādu vienkāršību un drosmi, ka Žiljens nobrīnījās. — Vai līme nožuvusi? — viņa vaicāja. «Vai tā ir tā pati sieviete, kuru nožēlošana noveda gandrīz līdz ārprātam?» viņš prātoja. «Ko viņa domā šajā acumirkli?» Jauneklis bija pārāk lepns, lai to vaicātu; bet varbūt vēl nekad viņa nebija tā patikusi Žiljenam.

— Ja tas neizdosies, — piebilda kundze tikpat aukstasinīgi, — tad man visu atņems. Aprodot šo šķirstiņu kaut kur kalnos! Varbūt pienāks diena, kad tas būs visa mana bagātība.

Viņa pasniedza jauneklim kristālā šķirstiņu sarkana safjana futrālī, kurš bija pildīts ar zelta rotas lietām.

— Tagad ejiet! — viņa sacīja.

Viņa noskūpstīja bērnus, mazāko divas reizes. Žiljens stāvēja nekustēdamies. Viņa ātri aizsoļoja, pat nepaskatījusies uz to.

Kopš tā brīža, kad de Renala kungs atplēsa anonīmo vēstuli, viņa dzīve kļuva briesmīga. Viņš nebija tā uztraucies jau kopš 1816. gada, kad viņam tikko neiznāca divkauja, un jāatzīst, ka saņemt lodi pierē toreiz viņam bija licies patīkamāk nekā patlaban šo vēstuli. Viņš apskatīja to no visām pusēm. «Vai tikai tas nav sievietes rokraksts?» viņš sev vaicāja. «Bet kura to būtu varējusi uzrakstīt?» Viņš uzskaitīja prātā visas Verjeras dāmas, bet ne pie vienas nevarēja apstāties savās aizdomās. «Un, ja nu to nodiktējis kāds vīrietis, — kurš tad?» Atkal viņš šaubījās; viņu apskauda, un vairākums paziņu, bez šaubām, turēja uz viņu ļaunu prātu. «Vajag aprunāties ar sievu,» viņš pa paradumam nodomāja, pieceldamies no krēsla.

Tikko piecēlies, viņš iesita sev pa pieri: — Augstais dievs! — viņš iesaucās. — Taisni no viņas man visvairāk jāvairās; tagad viņa ir mans ienaidnieks. — No dusmām viņam saskrēja asaras acīs.

Taisnīgi gūdams atmaksu par savu dvēseles tukšumu, kas provincē tiek uzskatīts par dzīves gudrību, de Renala kungs patlaban visvairāk baidījās no diviem cilvēkiem, kas bija viņa tuvākie draugi.

— Bez viņiem man salasīsies varbūt vēl kādi desmit paziņas, — un apcerēja tos prātā, kādu līdzjūtību no ikviena varētu sagaidīt. — O, visi! Jt visi, — izsaucās viņš, neganti iekaisis, — visi par manu negodu tikai priecāsies! — Par laimi, viņš bija iedomājies, ka visi to apskauž, un tādām aizdomām bija arī pamats. Bez mājas pilsētā, kuru karalis***, tajā pārnakšņodams, uz mūžiem aplaimoja, de Renala kungam piederēja arī skaistā Voržī pils. Tās fasade bija balti nokrāsota, bet logus greznoja zaļi slēģi. Uz brīdi viņu apmierināja doma par šo greznību. Jo viņa pili taču varēja saredzēt trīs vai četri ljē apkaimē, — par spīti visiem pārējiem īpašniekiem, kuri savus namus arī 'sauca par pilīm, kaut gan tic bija pelēki un laika zoba sagrauzti.

De Renala kungs varēja sagaidīt līdzjūtības asaras tikai no viena sava drauga — draudzes vecākā, bet šis muļķis jau raudāja par visu. Un tomēr uz viņu de Rēnais lika savas vienīgās cerības.

— Kādu nelaimi var salīdzināt ar manējo! — izsaucās viņš negants un bargs. — Kāda vientulība!

«Vai tas jel maz iespējams!» domās sev vaicāja šis cilvēks, kas patiesi pelnīja līdzcietību. «Vai iespējams, ka manā nelaimē nav drauga, kam palūgt padomu? Es zaudēju prātu, es jūtu to! Ak Falkoz! Ak Dikro!» viņš rūgti izsaucās. Sie bija divi bērnības draugi, kurus tas 1814. gadā ar pārmērīgu augstprātību bija atgrūdis no sevis. Viņi nebija dižciltīgi, un nākošais mērs atrada par vajadzīgu mainīt ar viņiem attiecības, kādas bija nodibinājušās jau no bērnības laikiem.

Viens no tiem, Falkozs, gudrs un sirsnīgs cilvēks, kam Verjerā piederēja papīru tirgotava, bija nopircis departamenta galvenajā pilsētā drukātavu un sācis izdot avīzi. Kongregacija bija nolēmusi viņu iznīcināt. Falkoza avīze tika aizliegta, pašam atņemts tipografa patents. Šajos grūtajos laikos viņš bija mēģinājis griezties pie de Renala kunga, pirmo reizi pēc desmit gadiem. Verjeras mērs bija atradis par vajadzīgu atbildēt līdzīgi senam romietim: «Ja karaliskais ministrs parādītu man godu, apvaicādamies pēc padoma, es atbildētu: iznīciniet bez žēlastības visus provinces tipografus un ievediet uz drukātavām tādu pašu monopolu kā uz tabaku!» Šo vēstuli tuvam draugam, kuru savā laikā bija apsveikusi visa Verjera, de Renala kungs tagad atcerējās ar riebumu. «Kas gan to varēja domāt, ka, ņemot vērā manu stāvokli, bagātību, manus ordeņus, es tomēr šos vārdus kādreiz nožēlošu?» Dusmodamies uz sevi un visiem, viņš pārlaida briesmīgu nakti: par laimi, viņam neienāca prātā novērot savu sievu.

«Es esmu pieradis pie Luizes,» de Renala kungs nodomāja, «viņa pārzina visas manas lietas. Ja rīt no jauna man vajadzētu precēties, es nezinu, ko varētu ņemt viņas vietā.» Un viņš sāka pats sevi mierināt, ka sieva esot nevainīga. Šāds viedoklis atbrīvoja viņu no pienākuma parādīt rakstura stingrību un bija visērtākais, — vai mazums redzēts sieviešu, kas tiek aprunātas.

— Tā tik vēl trūka! — pēkšņi viņš izsaucās, sākdams nervozi skraidīt pa istabu. — Vai tiešām es pieļaušu, ka viņa ņirgāsies par mani ar savu mīļāko, it kā es būtu kāds plikadīda? Vai tiešām es pieļaušu, lai visa Verjera sāk smieties par manu mīkstsirdību? Ko gan visu nerunā par Šarmjē (tas bija vīrs, kuru sieva atklāti pievīla)? Vai, viņa vārdu pieminot, visi nesmīn? Viņš ir labs advokāts, bet vai kāds šādā reizē kaut pusvārdā piemin viņa talantu?

«A! Šarmjēl» tā viņi runā. «Tas pats Šarmjē de Bernars,» — visi iesaukuši viņu tā cilvēka vārdā, kurš viņu apkauno!

— Paldies dievam, — sacīja de Renala kungs bridi vēlāk, —- paldies dievam, ka man nav meitas, un sods, ko es uzlikšu mātei, neskars manu bērnu. Es varu pieķert šo zemnieciņu kopā ar manu sievu un abus nogalināt; šādā gadījumā notikuma traģisms aizslēptu komisko pusi. — Šī doma viņam patika; viņš sāka to apsvērt visos sīkumos. «Krimināllikumi ir manā pusē, un, lai notiktu kas notikdams, mūsu kongregacija un mani draugi zvērinātie mani izglābs.» Viņš apskatīja savu medību dunci, kas viņam šķita jo ass, bet domas par asinīm viņu sabaidīja.

«Varu piekaut un padzīt šo bezkaunīgo skolmeistaru. Bet kādu troksni tas sacels Ver jērā un visā departamentā! Pēc Falkoza avīzes aizliegšanas, kad atbildīgais redaktors iznāca no cietuma, es biju piepalīdzīgs, ka šis.kundziņš zaudēja savu vietu, kur bija saņēmis seši simti franku algas. Stāsta, ka šis rakstnieķelis atkal parādījies Bezansonā. Viņš mani var tik veikli noķengāt, ka nebūs ne mazākās iespējas saukt šo vīru pie tiesas. Saukt pie tiesas! ... Šis blēdis sadomās dažādas neģēlības, lai pierādītu, ka runājis taisnību. Cilvēku no labas ģimenes, kas līdzīgi man vēlas uzturēt savu godu, ienīst visi šie plebeji. Es ieraudzīšu savu vārdu riebīgajās Parizes avīzēs. Ak dievs, kāds negods! Redzēt seno, cienījamo de Renalu vārdu izsmieklu purvājā ... Ja es kādreiz došos ceļojumā, man vajadzēs pārmainīt uzvārdu. Kā! Zaudēt šo vārdu, kas patiesībā ir viss mans spēks un slava! Nelaime, kāda šausmīga nelaime!

Ja es savu sievu nenogalināšu, bet tikai ar negodu padzīšu no mājas, tad Bezansonā viņai ir krustmāte, kura atdos tai visu savu bagātību. Mana sieva kopā ar Žiljenu aizbrauks uz Parizi. To dabūs zināt Ver jērā, un es atkal būšu pats sevi izpliķējis.»

Beidzot nabaga cilvēks ieraudzīja, ka jau aust rīts. Viņš izgāja dārzā atspirdzināties. Šajā mirklī viņš gandrīz nolēma necelt skandālu, it sevišķi tāpēc, lai nesagādātu gaviles saviem mīļajiem Verjeras draugiem.

Pastaigāšanās dārzā viņu mazliet izklaidēja. — Nē, — viņš izsaucās, — es neatteikšos no savas sievas! Viņa man ļoti vajadzīga. — Viņš ar šausmām iedomājās, kas notiks 12» mājā bez sievas; viņa vienīgā radiniece marķize R. ... bija veca, ļauna un muļķīga sieviete.

De Renala kungam ienāca prātā laba doma, bet tās izvešanai vajadzēja daudz vairāk rakstura stingrības, nekā tās bija šim nelaimīgajam cilvēkam. «Ja es nepadzīšu sievu,» viņš domāja, «tad — lo es labi zinu — kādā uzbudinājuma brīdī es sākšu viņai pārmest. Viņa ir lepna, un mēs sanaidosimies, bet viss tas notiks, pirms viņa vēl būs saņēmusi mantojumu no krustmātes. Kā gan visi tad smiesies par mani! Sieva mil bērnus, un visu bagātību viņa piešķirs tiem. Bet es kļūšu visā Verjerā par izsmieklu. «Kā!» visi sacīs, «viņš nemācēja pat sievai atriebties!» Vai labāk nepalikt pie savām aizdomām un nemeklēt tālākas skaidrības? Ar to es būšu saistījis pats sev rokas un vēlāk nevarēšu viņai nekā pārmest.»

Mirkli vēlāk jaunā aizvainotas patmīlības uzplūdā de Renala kungs pūlējās atcerēties visus līdzekļus patiesības atklāšanai, kādus bija dzirdējis pie biljarda Verjeras kazino vai muižnieku klubā, kad viens otrs zobgalis, pārtraukdams partiju, bija uzjautrinājis pārējos ar tenkām par kādu apmānītu vīru. Cik nežēlīgi viņam patlaban likās visi agrākie joki!

«Dievs tēvs! Kāpēc mana sieva nav nomirusi! Tad mani vairs neskartu zobgalības. Kāpēc neesmu kļuvis atraitnis! Es pavadītu pusgadu Parizes labākajā sabiedrībā.» Pēc mirklīgā prieka par savu atraitnību viņš atgriezās pie agrākām domām: kā pārliecināties par patiesību? Pēc pusnakts, kad visi būs aizgājuši gulēt, viņš nokaisīs Žiljena istabas durvju priekšā klijas: nākošajā rītā viņš vēros pēdas.

— Bet šāds līdzeklis neder ne velnam! — izsaucās viņš pēkšņās dusmās. — Šī blēde Eliza to tūdaļ ievēros, un drīz visi mājā zinās, ka mani moka greizsirdība.

Kādā nostāstā, kuru viņš bija dzirdējis kazino, vīrs pārliecina! ies par savu nelaimi, aizzieģelēdams sievas un tās pielūdzēja durvis ar sīku matu.

Pēc ilgām šaubu stundām šis līdzeklis de Renala kungam šķita labākais, un viņš sāka jau prātot, kā savu nodomu realizēt, kad alejas līkumā piepeši sastapa savu sievu, kuru vislabāk vēlējās redzēt mirušu.

Viņa atgriezās no ciema, apmeklējusi dievkalpojumu Veržī baznīcā. Pēc nostāstiem, kurus filozofs apšaubītu, bet

kuriem ticēja de Renala kundze, mazā Veržī baznīciņa kādreiz piederējusi Veržī pils īpašniekam. Viena doma nelika viņai mieru visu dievkalpojuma laiku: viņai tā vien šķita, ka vīrs it kā nejauši nošaus Žiljenu, bet vakarā liks viņai apēst mīļotā sirdi.

«Mans liktenis atkarīgs no tā, ko domās vīrs, mani uzklausot. Pēc šī liktenīgā stundas ceturkšņa man varbūt vairs nenāksies runāt ar viņu. Viņš nav gudrs cilvēks, kas visu apsver ar prātu. Tāpēc, ņemot palīgā savu vājo saprašanu, es varētu paredzēt, ko viņš teiks vai darīs. Viņš lems par mūsu kopējo likteni, tas ir viņa varā. Bet šis liktenis atkarīgs no manas veiklības un prasmes vadīt šā neprātuļa domas, kam dusmas liedz saredzēt kaut pusi no visa. Augstais dievs! Man nepieciešama apsvērtība, veiklība — kur lai es to ņemu?»

Bet, iegājusi dārzā un iztālēm ieraudzījusi vīru, de Renala kundze kā uz burvja mājienu nomierinājās. Viņa apģērbs un izpērušie mati liecināja par bezmiega nakti.

Kundze pasniedza viņam atgrieztu, bet atkal salocītu vēstuli. Viņš, pat nepaskatījies uz to. raudzījās sievā kā ārprātīgs.

— Lūk, šo zemisko sūtījumu, — viņa sacīja, man nodeva kāds aizdomīgs cilvēks, sacīdams, ka pazīstot jūs un esot jums pateicību parādā. Tas notika, kad es gāju par notārā dārzu. Es prasu, lai jūs nekavējoties aizraidītu 2il-jenu atpakaļ pie viņa radiem! — De Renala kundze steidzīgi izrunāja šos vārdus, pat ātrāk, nekā tas bija vajadzīgs, un tikai tāpēc, lai atsvabinātos no briesmīgās nepieciešamības tos izrunāt.

Viņa kļuva ārkārtīgi priecīga, redzēdama, ka arī vīrs priecājas par viņas vārdiem. No vīra cieši pievērstā skatiena viņa saprata, ka Žiljens paredzējis pareizi. Un, kur viņai būtu vajadzējis noskumt par acīm redzamo nelaimi, viņa jūsmoja: «Nepiedzīvojušais jauneklis parādījis lielu atjautību, apbrīnojamu taktu! Jā, ko gan viņš nesasniegs nākotnē? Ak! Panākumi liks viņam mani aizmirst.»

Sis sirsnīgais apbrīnošanas prieks palīdzēja de Renala kundzei galīgi uzveikt apmulsumu.

Viņa bija apmierināta ar savu izdomu. «Mans turpinājums nav sliktāks par Žiljena sākumu,» viņa saldā saviļņojumā domāja.

Ne vārda nerunādams, lai neizpaustu savu nemieru, de Renala kungs lasīja otro anonimo vēstuli, kas, ja lasītājs atceras, bija sastādīta no drukātiem vārdiem, uzlīmētiem uz zilgana papīra.

— Atkal par mani zobojas, — sacīja pats sev de Renala kungs pilnīgā gurumā. — Atkal man jālasa jauni apvainojumi, un par to es varu būt pateicīgs tikai sievai! — Viņš tikko neapbēra to visrupjākām lamām, vienīgi Bezansonas mantojuma izredzes viņu atturēja. Sajuzdams mocošu va-. jadzību izgāzt uz kādu savas dusmas, viņš saburzīja anonimo vēstuli un sāka staigāt lieliem soļiem; pēc brīža viņš mazliet nomierinājies atgriezās pie sievas.

— Vajag taču kaut ko darīt, vajaga aizraidīt Žiljenu, — viņa tūdaļ sacīja vīram. — Jo galu galā viņš taču nav nekas vairāk kā vienkārša namdara dēls. Jūs varat viņam atlīdzināt mazliet naudā, turklāt viņš ir pietiekoši mācīts un atradīs sev citu vietu, piemēram, pie Vaino kunga vai suprefekta de Možirona, kuriem arī ir bērni. Tādā kārtā jūs viņam nekā nesariebsiet...

— Jūs runājat kā muļķe! — izsaucās de Renala kungs briesmīgā balsī. — Jā, protams, kādu prātu var sagaidīt no sievietēm? Jūs nekad nevarat izgudrot nekā prātīga. Tiesa, tiesa, ko lai jūs arī zinātu? Jūsu bezrūpība, jūsu slinkums atļauj jums tikai ķert tauriņus, jūs, vājie radījumi, kurus mēs esam spiesti uzņemt savās ģimenēs! ...

De Renala kundze ļāva viņam runāt, un viņš runāja ilgi. Viņš izgāza savas dusmas, — kā šajā apvidū mēdz izteikties.

— Cienījamais draugs, — viņa beidzot piebilda, — es runāju kā sieviete, kas apvainota savās svētākās jūtās.

Visu grūtās sarunas laiku viņa nezaudēja aukstasinību. No šīs sarunas taču bija atkarīga iespēja palikt ar Žiljenu zem viena jumta. Viņa meklēja domas, kas ievirzītu de Renala aklās dusmas vajadzīgajā gultnē. Viņa neievēroja apvainojumus, kas lika mesti, pat neuzklausīja tos, un visur laiku domāja tikai par Žiljenu. «Vai viņš būs apmierināts ar mani?»

— Šis zemnieciņš, kam mēs esam parādījuši tik daudz; laipnības un uzmanības, varbūt ir gluži nevainīgs, — viņa beidzot sacīja, — tomēr viņš ir un paliek manas apvaino- -, šanas vaininieks... Kad es izlasīju šo neķītro vēstuli, es;

svēti apņēmos, ka viņš vai es — viens mēs atstāsim šo māju.

— Jūs gribat sacelt skandālu, lai apkaunotu reizē sevi un mani? Jūs daudziem Verjerā esat sariebusi.

— Tiesa, daudzi apskauž to labklājību, kādu jūs ar savu valdīšanu esat mācējis sagādāt sev, savai ģimenei un pilsētai... Labi! Es došu Žiljenam padomu, lai viņš izlūdzas no jums atvaļinājumu uz vienu mēnesi, kuru viņš var pavadīt pie jaunā koktirgotāja kalnos. Tas ir viņa cienīgs paziņa.

— Lūdzama, atturieties no jebkādas rīcībasI — atbildēja de Renala kungs ar iespaidīgu mieru. — Pirmais, ko es no jums prasu, — nesarunājieties ar viņu! Jūs varat sadusmot viņu, jūs sanaidosiet viņu arī pret mani. Ievērojiet, ka šis kundziņš ir ļoti iedomīgs.

— Šim jauneklim nemaz nav takta, — sacīja de Renala kundze. — Varbūt viņš arī kaut ko zina, jūs par to varat labāk spriest, bet patiesībā tas ir īsts zemnieks. Kas uz mani attiecas, tad es par viņu nedomāju nekā laba jau no tās reizes, kad viņš atteicās precēt Elizu. Un viss tas tikai tāpēc, ka viņa paklusām šad tad apciemo Vaino kungu.

— A! — acis ieplezdams, iesaucās de Renala kungs. — Vai Žiljens jums to sacīja?

— Nē, gluži tā viņš neteica, visvairāk viņš stāstīja par savām tieksmēm uz garīgo amatu, bet, ticiet man, visu šo mazo ļautiņu pirmā vēlēšanās ir maizes kumoss. Viņš tikai izsacījās, ka nojaušot Elizas slepenos apciemojumus.

— Bet es nekā par to nezināju! — izsaucās de Renala kungs, no jauna sadusmots. — Pie manis norit lietas, par kurām es nekā nezinu! Kā?... Vai tas nozīmē, ka starp Elizu un Vaino kas notiek?

— E, tā jau ir veca dziesma, mans draugs, — de Renala kundze smiedamās sacīja, — un varbūt nekas nopietns tur neslēpjas. Tas sākās jau no tā laika, kad jūsu labais draugs Vaino vēlējās, lai Verjerā visi domātu, ka starp viņu un mani pastāv kāda platoniska mīlestība.

— Man tas jau ienāca prātā, — izsaucās de Renala kungs, dusmās sizdams sev pa pieri; viņš taisīja atklājumu pēc atklājuma. — Un jūs man to nesacījāt?

— Vai tiešām mūsu mīļā direktora patmīlības dēļ vajadzēja sanaidot divus draugus? Kura mūsu aprindu dāma gan nesaņem reizēm no viņa asprātīgas un galantas vēstules?

— Arī jums viņš ir rakstījis?

— Viņš raksta ļoti daudz.

— Parādiet man tūdaļ šīs vēstules, es jums pavēlu! — Un de Renala kungs pats savās acīs piepeši izauga sešas pēdas garāks.

— Es to atturēšos darīt, — sekoja pazemīga, gandrīz bezrūpīga atbilde, — es parādīšu citreiz, kad jūs būsiet vairāk nomierinājies.

— Velns lai parauj, tūdaļ! — izsaucās de Renala kungs, apreibis no dusmām, tomēr juzdamies laimīgāks nekā pēdējās divdesmit četrās stundās.

— Apsoliet man, ka nekad nenaidosieties ar direktoru vēstuļu dēļ! — de Renala kundze ļoti nopietni sacīja.

— Jā vai nē, es tomēr varu atņemt viņam atradeņus. Bet, — viņš nikni izsaucās, — es šajā pašā mirklī gribu redzēt šīs vēstules! Kur tās ir?

— Vienā no mana rakstāmgalda atvilktnēm; protams, atslēgas es nedošu.

— Es uzlauzīšu galdu, — viņš sacīja, skriešus dodamies uz sievas istabu.

Un tiešām, ar naglas palīdzību viņš atlauza skaistu sarkankoka galdu, kas bija izsūtīts no Parizes un ko pats bieži apslaucīja ar savu svārku stūri, ja vien šķita uz tā jaušam kādu puteklīti.

De Renala kundze veikli uzskrēja simt divdesmit kāpienu, kas veda uz baložu māju. Viņa piesēja baltu lakatu pie mazā lodziņa dzelzs restēm, un jutās laimīgākā sieviete pasaulē. Asarām acīs tā lūkojās uz pretējo kalnu lielā

meža virzienā. «Protams,» domāja viņa, «zem viena no kuplajiem skābaržiem Žiljens gaida laimīgo signālu.» Ilgi viņa klausījās, sirdīdamās par vienmuļīgo sienāžu čirkstoņu un putnu dziesmām. Nebūtu šī pretīgā trokšņa, viņa taču sadzirdētu Žiljena iegavilēšanos. Kāriem skatieniem viņa urbās tumši zaļo koku lapotņu nogāzē, kas līdzīgi pļavai plētās viņa acu priekšā. «Kā gan viņam neienāk prātā

izdomāt kaut ko tādu, lai dotu zīmi, ka viņa prieks līdzinās manējam?» Viņa nokāpa no baložu mājas tikai tad, kad sāka baiļoties, vai vīrs jau nenāk viņu meklēt.

Viņa sastapa to negantās dusmās. Viņš ātri pārlasīja Vaino kunga nesakarīgās vēstules, kuras nebija domātas tik uztrauktam lasītājam.

Izmantodama mirkli, kad vīra iesaukšanās atļāva arī viņai pacelt savu balsi, de Renala kundze teica:

— Es vienmēr vēl atgriežos pie agrākām domām, ka Žiljenam jādodas mazā ceļojumā. Lai arī viņam būtu diez-kādas zināšanas latiņu valodā, tomēr viņš ir un paliek vienkāršs zemnieciņš, brīžiem pat ļoti rupjš un netaktisks. Ik dienas, gribēdams parādīt savu laipnību, viņš velta man pārspīlētus un diezgan zemu vērtējamus komplimentus, kurus, jādomā, iemācās no kāda romānā.

— Viņš nekad nelasa romānus! — izsaucās de Renala kungs. — Par to esmu pārliecinājies. Vai tiešām jūs domājat, ka es esmu pavisam akls saimnieks un neredzu, kas notiek mājā?

— Nu labi! Ja arī viņš šos komplimentus neiemācās no citiem, tad sacer tos pats, un tas ir vēl sliktāk... Domājams, viņš būs glaimojoši izteicies par mani Verjerā... Un, lai nebūtu jāmeklē tik tālu, — sacīja de Renala kundze, it kā taisīdama jaunu atklājumu, — viņš tā būs runājis ar Elizu, un tas ir tikpat kā ar Vaino kungu.

— Sasodīts! — izsaucās de Renala kungs, dārdinādams galdu ar spēcīgu dūres sitienu, — drukātā anonimā vēstule un Vaino vēstules ir rakstītas uz tā paša papīra!

«Beidzot taču!» nodomāja de Renala kundze. Viņa izlikās pārsteigta par šo atklājumu un, it kā neuzdrošinādamās piebilst ne vārda, aizgāja uz viesistabas attālāko stūri un apsēdās uz dīvānā.

No šī mirkļa kauja bija veikta. Viņai vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai aizkavētu de Renala kungu, kas tūdaļ gribēja doties pie Vaino kunga noskaidrot anonimās vēstules lietu.

— Jums taču jāsaprot, ka darīt nepatikšanas Vaino kungam bez vajadzīgiem pierādījumiem būtu vislielākā kļūda. Jūs visi apskauž, cienījamais draugs, bet kas tur vainīgs? Jūsu talanti, jūsu prasme pārvaldīšanā, būves, kurās jūs ieliekat tik daudz gaumes; pūra nauda, ko es saņēmu līdzi, un it sevišķi mantojums, uz kuru mēs varam cerēt pēc labās krustmātes nāves, — viss tas jūs padara par pirmo personu Verjerā.

— Jūs aizmirstat vēl manas dzimtas slavu un vecumu, — viegli pasmīnot, piebilda de Renala kungs.

— Jūs esat viens no dižciltīgākiem muižniekiem, — steidzīgi turpināja de Renala kundze, — ja karalis būtu brīvs savā rīcībā un gribētu parādīt atzinību jūsu dzimtai, jūs sēdētu peru palatā vai līdzīgā vietā. Un, atrazdamies šajā spožajā stāvoklī, jūs gribat dot ieročus pļāpīgai skaudībai.

Runāt Vaino kungam par anonimo vēstuli nozīmē pasludināt visai Verjerai, ko es saku — visai Bezansonai, visam departamentam, — ka šis aiz neuzmanības Renala ģimenes tuvumā pielaistais nožēlojamais buržuā ir atradis iespēju viņu apvainot. Ja šīs vēstules, kuras jūs patlaban pārlasījāt, norādītu, ka es uz Vaino kunga mīlu esmu atbildējusi ar pretmīlu, tad mani vajadzētu nogalināt, nevis parādīt viņam savas dusmas. Ņemiet vērā, ka visi jūsu kaimiņi tikai to vien gaida, lai varētu atriebt jums jūsu izcilo stāvokli. Atcerieties, ka 1816. gadā jūs veicinājāt dažus arestus. Cilvēks, kas slapstījās uz savas mājas jumta...

— Man liekas, ka jūs pret mani nejūtat ne cieņas, ne draudzības! — izsaucās de Renala kungs ar riigtmi, ko viesa šīs atmiņas.

— Es domāju, mans draugs, — atbildēja de Renala kundze smaidot, — ka es drīz būšu bagātāka par jums, ka jau divpadsmit gadu esmu jūsu laulātā draudzene un tāpēc man ir balsstiesības šajā lietā. Ja jūs dodat priekšroku kaut kādam žiljenam, — viņa piebilda ar vāji maskētām dusmām, — es varu ziemu pavadīt pie savas krustmātes.

šie vārdi bija izteikti vietā. Tajos varēja jaust stingrību, ko pūlējās apslēpt zem laipnības; de Renala kungs beidzot padevās. Bet, sekodams provinces paražai, viņš vēl ilgi runāja, pārcilādams no jauna visus argumentus. Sieva lāva viņam izteikties, jo viņa balsī vēl arvien drebēja uztraukums. Galu galā, divu stundu garā pļāpāšana nogurdināja cilvēku, kas jau visu nakti bija mocījies. Viņš izteica vēl dažus atzinumus, kādas attiecības ieturēt pret Vaino, 2.il-jenu un pat Elizu.

šo divu stundu laikā pāris reižu de Renala kundze bija sajutusi gandrīz simpātijās pret šī cilvēka patiesajām ciešanām, kurš jau divpadsmit gadu bija viņas draugs. Bet īstās kaislības ir egoistiskas. Turklāt ik mirkli viņa sagaidīja de Renala kunga atzīšanos par vakar saņemto anonimo vēstuli, bet velti. Kundze vēlējās zināt, uz kādām domām šī vēstule iespaidojusi cilvēku, no kura atkarīgs viņas liktenis. Jo provincē sabiedrības domu galvenēm kārtām nosaka vīri. jJa vīrs sāk žēloties, viņš kjūst smieklīgs, bet sieva, kurai tas nedod līdzekļus un naudu, noslīgst līdz strādnieces stāvoklim, kura saņem piecpadsmit sū darbadienā.

Seraļa odaliska var no visas sirds mīlēt sultānu; viņš ir visvarens, tai nav ne mazākās cerības izrauti&s no viņa varas, lai arī tā izmantotu visas viltības. Valdoņa atriebība ir šausmīga, asiņaina, bet arī kareivīga un augstsirdīga: asmens dūriens noslēdz visu. XIX gadsimtā vīrs nāvē sievu ar sabiedriskas nicināšanas dūrēm; viņas priekšā aizveras visu salonu durvis.

Nedrošības sajūta no jauna pārņēma de Renala kundzi, tiklīdz viņa atgriezās savā istabā; viņu pārsteidza nekārtība, kāda tur valdīja. Viņas graciozo šķirstiņu slēdzamie bija salauzti un sabojāti, arī daži parketa dēlīši bija izcelti. «Nē, viņš mani nesaudzētu,» viņa nodomāja. «Sabojāt krāsainā koka parketu, kas viņam tā patika! Kad kādam no viņa paša dēliem atgadās pāriet ar mitriem zābakiem pār parketu, tēvs sarkst aiz dusmām. Un nu šis parkets sabojāts uz laikiem!» Negantā postījuma aina izgaisināja viņā pēdējos pašpārmetumus, kādi bija modušies aiz pārāk ātrās uzvaras.

īsi pirms pusdienu zvana Žiljens ar bērniem atgriezās. Pie deserta, kad kalpotāji bija izgājuši, de Renala kundze sacīja viņam ļoti vēsi:

— Jūs izsacījāt vēlēšanos divas nedēļas pavadīt Ver-jerā; de Renala kungs ir ar mieru dot jums atvaļinājumu. Jūs varat aizbraukt, kad tīk. Bet, lai bērni velti nezaudētu laiku, jums ik dienas nosūtīs viņu burtnīcas.

— Protams, varu atlaist jūs tikai uz nedēļu, — īgni piezīmēja de Renala kungs.

Žiljens vēroja mēra sejā nemieru; viņš atgādināja līdz galam izmocītu cilvēku.

— Viņš vēl nav pieņēmis galīgu lēmumu? — vaicāja Žiljens savai draudzenei, kad viņi uz mirkli palika viesistabā vieni.

De Renala kundze īsos vārdos atstāstīja visu, ko bija šodien darījusi.

— Sīkumus atstāšu līdz naktij, — viņa smiedamās piebilda.

«Cik samaitātas ir sievietes!» nodomāja Žiljens. «Kāds prieks vai instinkts pavedina tās uz meliem?!»

— Man liekas, ka mīla jūs dara reizē prātīgu un aklu, — viņš sacīja itin vēsi. — Jūsu šīsdienas rīcība ir brīnišķīga. Bet vai būs apdomīgi mums šodien redzēties? Šī māja pilna naidnieku, atcerieties kaut tikai Elizas naidu pret mani.

— Šis naids ļoti atgādina jūsu dedzīgo vienaldzību pret mani.

— Kaut arī es būtu vienaldzīgs, man tomēr nepieciešami glābt jūs no stāvokļa, kādā e.sat nonākusi manis dēļ. Ja gadījumā de Renala kungs parunātu dažus vārdus ar Elizu, — viņš uzzinātu visu. Kāpēc gan viņš nevar noslēpties ar ieroci rokā manas istabās tuvumā? . ..

— Kā! Un jums trūkst drošsirdības! — sacīja de Renala kundze, un viņas balsī izskanēja augstdzimtīgas dāmas lepnums.

— Es nekad nepazemošos, lai runātu par savu drošsirdību, — sacīja Žiljens. — Tas būtu necienīgi. Lai spriež par mani no maniem darbiem. Bet, — viņš piebilda, satverdams de Renala kundzes roku, — jūs nesaprotat, cik stipri esmu jums pieķēries un kā priecājos par iespēju pirms šīs nežēlīgās šķiršanās atvadīties no jums.

## XXII TĀ RĪKOJAS 1830. GADA


Vārds cilvēkam dots, lai viņš noslēptu savas domas.

Godājamais tēvs Malagrida

Tiklīdz Žiljens bija sasniedzis Verjeru, viņš pārmeta sev, ka bijis netaisns pret de Renala kundzi. «Es viņu nicinātu kā kuru katru tukšu sievieti, ja viņai būtu pietrūcis drosmes tikt galā ar de Renala kungu. Viņa panāk savu kā diplomats, bet es simpatizēju uzvarētājam, kas patiesībā ir mans pretinieks. Es izturos kā sīkumains buržuā; mana patmīlība aizvainota, jo de Renala kungs taču ir vīrietis! Slavenā un plašā brālība, pie kuras arī man tas gods piederēt! Nudien, es esmu vienkārši muļķis.»

Šelana kungs pēc atstādināšanas bija atteicies no visiem dzīvokļiem, kurus viņam cits pēc cita piedāvāja paši ievērojamākie liberāļi. Divas istabas, kuras viņš tagad apdzīvoja, bija piegāztas ar grāmatām. Žiljens, gribēdams paradīt Verjerai, ko nozīmē mācītājs, dabūja no tēva duci egļu dēļu un pats uz savas muguras pārnesa tos pa Lielo ielu. Viņš aizņēmās no kāda sava veca paziņas darba rīkus un drīz vien uztaisīja kaut ko līdzīgu bibliotēkas skapim, kura plauktos salika de Selana kunga grāmatas.

— Es domāju, ka tu jau esi pilnīgi samaitāts no pasaulīgās godkārības, — sacīja viņam večuks, raudādams prieka asaras. — Bet tagad tu esi izpircis bērnišķīgo dižošanos ar goda sarga mundieri, kaut gan tas tev sagādājis tik daudz ienaidnieku.

De Renala kungs bija pavēlējis Žiljenam dzīvot savā mājā. Nevienam ne prātā neienāca, kas bija noticis. Trešajā dienā pēc atbraukšanas Žiljens piepeši ieraudzīja, ka viņa istabā ienāk neviens cits kā suprefekts de Možirona kungs. Un tikai pēc divu stundu ilgas pļāpāšanas par ļaužu nekrietnību, kuri pārvalda sabiedrības īpašumus, par kļūmīgo nākotni, kas sagaida nelaimīgo Franciju utt., Žiljens beidzot saprata apciemojuma iemeslus. Viņi jau bija izgājuši kāpņu laukumiņā, un pusatstādinātais mājskolotājs godbijīgi pavadīja kāda laimīga departamenta nākošo prefektu, kad pēdējam ienāca prātā painteresēties par Žiljena karjeru, uzslavēt viņa mērenību naudas lietās utt., utt. Visbeidzot, tēvišķi viņu apskaudams, de Možirona kungs lika priekšā atstāt de Renala kungu un pārnākt pie kāda augsta valstsvīra, kam bērni esot izglītojami un kas, līdzīgi karalim Filipam, pateicoties dievam ne tik daudz par to, ka dievs viņam dāvājis bērnus, bet gan par to, ka tiem bijusi laime piedzimt tuvu kaimiņos ar Žiljena kungu. Viņu mājskolotājs saņemtu astoņi simti franku atalgojuma un nevis pa mēnešiem, kas esot pavisam necienīgi, bet gan pa ceturkšņiem, turklāt uz priekšu.

Pienāca kārta runāt ari Žiljenam, kas jau pusotras stundas nepacietīgi bija to gaidījis. Viņa atbilde bija pati pilnība un, galvenais, ļoti gara — gluži kā biskapa vēstījums. Tajā bija daždažādi pusjaušami norādījumi, bet nekā noteikta. Tur viena pēc otras sekoja cienības izteikšana de Renala kungam, Verjeras sabiedrībai un pateicība slavenajam suprefektam. Šis suprefekts, pārsteigts, ka uzdūries cilvēkam, kas ir vēl jezuitiskāks par viņu pašu, ar varītēm pūlējās panākt kaut kādu noteiktību. Žiljens aizrautīgi izmantoja gadījumu vingrināties daiļrunībā un atkārtoja savu atbildi, tikai citos vārdos. Nekad vēl pats daiļrunīgākais ministrs, gribēdams miermīlīgi novest sēdi līdz beigām, kad palata jau izrāda tieksmi uz atmošanos, nav izlietojis tik daudz vārdu, lai izteiktu tik maz domu. Tiklīdz de Možirona kungs bija aizgājis, Žiljens sāka smieties kā negudrs. Lai izmantotu savu jezuitisko sajūsmu, viņš uzrakstīja de Renala kungam deviņas lappuses garu vēstuli, kurā sīki atstāstīja piedāvāto priekšlikumu un pazemīgi lūdza no mēra kunga padomu. «Sis blēdis tomēr nenosauca vārdā personu, kura grib mani pieņemt par mājskolotāju. Jādomā, ka tas būs Vaino kungs, kas skatās uz manu izraidīšanu no Veržī kā uz savas anonimās vēstules sekām.»

Nosūtījis savu ziņojumu, priecīgs kā mednieks, kas rudens dienā rīta agrumā dodas medījumu bagātā klajumā, Žiljens steidzās pie Selana kunga pēc padoma. Bet, gribēdamas jaunekli priecīgi pārsteigt, debesis lika viņam ceļā sastapt Vaino kungu, kam viņš nemaz neslēpa savas sirds satraukumu: viņš, nabaga cilvēks, alkstot sekot aicinājumam,*ko debesis runājot uz sirdi, bet aicinājums neesot viss šajā bēdu pasaulē. Lai cienīgi varētu kopt tā kunga vīna dārzu un ar zināmu tiesību nostāties blakus daudziem mācītiem brāļiem, esot jāiegūst izglītība: jāpavadot divi gadi Bezansonas seminārā, kas maksājot ļoti dārgi. Vajadzīgi ietaupījumi, kuras vieglāk sagādāt, ja saņemot astoņsimt franku lielu atalgojumu, nevis sešsimt franku. No otras puses, vai debesis, kas sūtījušas viņu pie Rcnalu ģimenes jaunajām atvasēm, līdz ar to neizrādot, ka šī vieta nebūtu jāatstāj citas labā? . . .

Žiljens sasniedza tādu pilnību šajā daiļrunāšanas veidā, kas bija stājicis Impērijas laiku straujās rīcības vietā, ka beidzot viņam pašam apnika klausīties savu vārdu skaņā.

Pārnācis mājās, viņš sastapa Vaino kunga sulaini parādes livrejā, kurš bija viņu meklējis pa visu pilsētu, lai nodotu uzaicinājumu ierasties uz pusdienām šajā pašā dienā.

Žiljens nekad nebija bijis šī cilvēka mājās; vēl pirms dažām dienām viņš bija prātojis, kā pamielot šo kungu ar spieķi, lai pašam tomēr nebūlu jāstājas tiesas priekšā. Kaut. pusdienas bija noliktas uz pulksten vieniem, Žiljens atzina, ka būs cienīgāk ierasties direktora kabinetā pusvienos. Viņš to sastapa pašapzinīgi sēžam starp dokumentu blāķiem. Vaino kunga biezā, tumšā vaigubārda, viņa kuplie mati, grieķu cepurīte uz pakauša, bezgalgarā pīpe, izšūdinātās mājas kurpes, daudzās zelta ķēdes, kas krustojās pār krūtīm, visi šie provinces finansista atribūti uz Žiljenu neatstāja ne mazāko iespaidu; tieši pretēji, jauneklis jo ciešāk piedomāja par uzpūtīgā kunga pamielošanu ar spieķa sitieniem.

Žiljens lūdza, lai viņam paradot godu un stādot priekšā Vaino kundzei; tā vēl nebija apģērbusies un tāpēc nevarēja pieņemt. Toties Žiljenam laimējās būt klāt pie direktora tualetes. Pēc tam viņi pārgāja Vaino kundzes istabās, kura ar asarām acīs iepazīstināja jaunekli ar saviem bērniem. Šai dāmai, vienai no cienīgākajām visā Verjerā, bija tukla, vīrišķīga seja, kura patlaban bija nosārtināta par godu šīsdienas svinībām. Viņa nekautrējās izpaust visu mātes patosu.

Žiljens domāja'par de Rcnala kundzi. Neuzticēšanās lika viņam atcerēties tikai kontrastējošas atmiņas, bet tad viņš laimīgs ieslīga šo atmiņu varā. Pēc direktora mājas apskatīšanas šī sajūta tikai palielinājās. Viņam šeit parādīja visu. Viss bija krāšņs, jauns, un viņam pateica katras lietas*cenu. Bet Žil jenām šeit viss šķita riebīgs, viss oda pēc zagtas naudas. Ikviens, pat kalpotāji šajā mājā izturējās tā, it kā censtos nodrošināties pret nicināšanu.

Ieradās nodokļu ievācējs, akcizes inspektors, žandarmērijas oficieris un divi trīs ierēdņi ar savām sievām. Pēc viņiem ienāca daži bagāti liberāļi. Tad viesus aicināja pie pusdienām. Žiljenam, kas visu laiku nejutās labā omā, piepeši likās, ka aiz ēdamistabas sienām sēž nabaga ieslodzītie, kuru niecīgās gaļas devas apcirptas, lai sagādātu šo bezgaumīgo bagātību, ar kuru viņu gribēja pārsteigt.

«Varbūt patlaban tie cieš badu,» prātoja Žiljens. Kakls viņam aizžņaudzās, viņš nespēja norīt ne kumosu un gandrīz nevarēja runāt. Pēc ceturtdaļstundas kļuva vēl sliktāk; kaut kur no tālienes atskanēja populārās dziesmiņas motive; jāatzīstas, diezgan nelādzīgs, ko dziedāja viens no ieslodzītajiem. Vaino kungs pameta acis uz kādu no sulaiņiem, kas acumirklī pazuda, — un dziedāšana mitējās. Šajā mirklī sulainis ielēja Žiljenam reinvīnu zaļā pokālā, un Vaino kundze nekavējoties piebilda, ka šis vīns maksājot deviņus frankus pudelē, pērkot uz vietas. Žiljens ar pokālu rokā sacīja Vaino kungam:

— Vairs nedzird šīs neķītrās dziesmas.

— Man arī tā liekas! — svinīgi atbildēja direktors. — Es piespiedu klusēt šo plukatu.

Sis vārds Žiljenam šķita mazliet par stipru; viņš bija ielāgojis savam stāvoklim piemērotās manieres, bet sirds vēl bija jutīga. Neraugoties uz tik bieži praktizēto liekuļošanu, viņš manīja, ka pār vaigu noritēja smaga asara.

Žiljens pūlējās noslēpt savu uztraukumu aiz zaļā pokālā, bet nespēja parādīt pienācīgo godu tā saturam. «Noliegt dziedāt!» domāja Žiljens. «Kungs debesu tēvs, un tu to pieļauj!»

Par laimi, neviens neievēroja viņa nepiedienīgo jūtelību; nodokļu ievācējs uzsāka kādu rojalistu dziesmu. Troksnī, kad dziesmas atkārtojumu uztvēra koris, Žiljens nodomāja: «Tāda ir tā netīrā nākotne, kādu tu sasniegsi un baudīsi līdzīgā sabiedrībā! Varbūt tu saņemsi divdesmit tūkstošu franku algas, bet tajā brīdī, kad taukains laizīsies ap cepeti, tu liegsi dziedāt nabaga ieslodzītajam; tu sarīkosi pusdienas par naudu, ko zaglīgi būsi atrāvis no viņa nabadzīgā «ztura, un pa tavu pusdienu laiku viņš jutīsies divkārt nelaimīgs. O, Napoleon! Cik jauki bija tavā laikā, kad cilvēks sev pašķīra ceļu caur kauju briesmībām! Bet cik neķītri ir palielināt nelaimīgo sāpes!»

Jāatzīstas, ka vājums, ko Žiljens izpauda šajā monologā, liek man viņu tikai nožēlot. Izrādās, ka viņš spējīgs būt par cienīgu līdzgaitnieku tiem sazvērniekiem ar dzelteniem cimdiem rokās, kuri grib grozīt visu lielas valsts iekārtu, bet nevēlas uzņemties uz sirdsapziņas ne mazāko plankumiņu.

Žiljens bija spiests atgriezties savā lomā. Viņš taču bija uzaicināts piedalīties tik izmeklētas sabiedrības pusdienās ne tāpēc, lai šeit nodotos sapņošanai un klusētu.

Agrākais manufaktūras fabrikants Bezansonas un Uzesas akadēmiju korespondējošais loceklis griezās pie viņa ar jautājumu, vai tiešām taisnība, spriežot pēc vispārējām atsauksmēm, ka viņš tik brīnišķi pārvaldot «Jauno derību»?

Iestājās dziļš klusums: kā pēc burvja mājiena «Jaunās derības» latiņu teksts piepeši atradās divu akadēmiju zinātniskā locekļa rokās. Pēc Žiljena atbildes tika nolasīts latiņu frāzes sākums, kāds nu pagadījās. Žiljens no galvas turpināja: atmiņa bija palikusi viņam uzticīga, par brīnišķīgo viesi tika jūsmots jo skaļi, kā jau pienākas pusdienu beigās. Žiljens vēroja dāmu sārtotās sejas: dažas nebija nemaz tik neglītas. Viņš ielāgoja skaļā dziedoņa — nodokļu ievācēja sievu.

— Man tiešām kauns dāmu klātbūtnē tik ilgi runāt lati-niski, — sacīja Žiljens, skatīdamies uz viņu. — Ja Ribinjo kungam, — tas bija divu akadēmiju loceklis, — labpatiktu nolasīt kādas latiņu frāzes sākumu, es mēģināšu to nevis turpināt latīniski, bet uz vietas tulkot franciski. — Šis otrais pārbaudījums uzlika vainagu viņa slavai.

Šeit atradās vairāki bagāti liberāļi, taču šie laimīgie bērnu tēvi, cerēdami saņemt saviem pēcnācējiem stipendijas, bija pēkšņi pārsviedušies valdības piekritēju pusē. Neraugoties uz šo smalko politisko gājienu, de Renala kungs tomēr viņus savā mājā nepieņēma. Šie lāga vīri, kas Žil-jenu pazina pa ausu galam un bija redzējuši viņu vienīgi karaļa iebraukšanas dienā jāšus uz zirga, tagad kļuva par viņa jūsmīgākiem atzinējiem. «Kad gan šiem muļķiem apniks klausīties latiņu bībeles valodu, no kuras tie nekā nesaprot?» Žiljens domāja. Tomēr izrādījās, ka nesaprotamā valoda viņus uzjautrināja, — viņi smējās par to. Beidzot Žiljenam tas apnika.

Viņš svinīgi piecēlās, tiklīdz pulkstenis bija nositis seši, un atvainojās, ka viņam esot jāizmācās vēl nodaļa no Ligo-rio «Jaunās teoloģijas», lai rīt varētu atbildēt Šelana kungam. — Jo mans uzdevums, — piebilda viņš, laipni uzsmaidīdams, — ir likt citiem atbildēt un atbildēt arī pašam.

Visi ļoti smējās un apbrīnoja Žiljenu; tāda veida asprātība Verjerā parasta. Žiljens jau stāvēja kājās, un, neraugoties uz pieklājības normām, cēlās arī citi; tāds ir īsta talanta iespaids. Vaino kundze aizturēja viņu vēl ceturtdaļstundu; viņam nācās noklausīties, kā Vaino bērni atbild katķismu; tie taisīja vissmieklīgākās kļūdas, kuras viņš vienīgais ievēroja. Bet Žiljens nepūlējās bērnus pārtraukt. «Kāda nesajēga pat reliģijas pamatzināšanās!» viņš nodomāja. Beidzot viņš atvadījās un cerēja beidzot tikt vaļā, bet vēl vajadzēja noklausīties Lafontena fabulu.

— Tas ir ļoti netikumīgs rakstnieks, — Žiljens sacīja Vaino kundzei, — pazīstamā fabula par mesiru Žanu Šuaru izsmej pašas cienījamākās lietas. Visi labākie komentatori asi nopeļ šo autoru.

Aiziedams, Žiljens saņēma piecus vai sešus ielūgumus uz pusdienām. — Šis jauneklis dara godu visam apgabalam! — vienā balsī izsaucās ielīksmotie viesi. Viņi aizrunājās tiktāl, ka sāka apspriest, vai nevarētu no sabiedrības līdzekļiem sagādāt jauneklim stipendiju, lai dotu viņam iespēju turpināt izglītību Parizē.

Tajā brīdī, kad šī neapdomīgā ideja ēdamistabā tika pārspriesta, Žiljens steigšus izgāja uz ielas. — Kādi nelieši! Kādi nelieši! — viņš klusītēm izsaucās trīs četras reizes, ar baudu ieelpodams svaigo gaisu.

Šajā mirklī viņš jutās kā īsts aristokrāts, — viņš, kuru tik ilgi bija apvainojis de Renala kunga iedomīgais smaids un augstprātība, ko allaž saskatīja mēra laipnībā. Žiljens nevarēja neizjust milzīgo atšķirību starp abām mājām. «Aizmirsīsim pat,» viņš pa ceļam domāja, «ka šeit iejaukta no nabadziņiem sazagtā nauda, kuriem turklāt aizliedz arī dziedāt! Vai de Renala kungs kādreiz uzdrošinājies paziņot viesiem pudeles cenu? Bet Vaino, kas nepārtraukti nodarbojas ar savu īpašumu uzskaitīšanu, nerunā savas sievas klātbūtnē citādi kā «tavs nams, tava muiža».

Šī dāma, kas acīm redzot rod dziļu baudu īpašnieces sajūtā, pie pusdienu galda neglīti pārmeta sulainim, kas bija saplēsis glāzi un pajaucis vienu no viņas dučiem; uz to sulainis viņai atbildēja ar vislielāko rupjību.

«Jauka ģimene!» nodomāja Žiljens. «Ja viņi man piesolītu pusi no sazagtā, arī tad es nepaliktu pie viņiem dzīvot. Kādā dienā es sevi nodotu. Es nespētu savaldīties, neizteicis nicināšanu, kādu tie man iedveš.»

Tomēr, sekojot de Renala kundzes rīkojumam, viņam nācās piedalīties vairākās šādās pusdienās. Žiljens bija modē; viņam piedeva goda sarga mundieri; pareizāk sakot, galvenokārt šī pārsteidzība sagādāja viņam visus tagadējos panākumus. Drīz Verjerā tikai par to vien runāja, kas uzvarēs un iekaros sev jauno zinību vīru — de Renala kungs vai patversmes direktors. Šie kungi kopā ar Maslonu sastādīja to triumviratu, kas jau daudzus gadus no vietas tiranizēja pilsētu. Mēru apskauda, liberāļiem bija iemesls par viņu žēloties; tomēr galu galā de Renala kungs bija muižnieks un mācēja uzvesties ar cieņu, turpretim Vaino kungam viņa tēvs neatstāja pat seši simti livru rentes. Lēciens no līdzcietības, ko jaunībā bija sajutuši pret viņa zaļajiem svārķeļiem, līdz tagadējai skaudībai par viņa labklājību un Normandijas zirgiem, zelta ķēdēm un Parizē šūtiem uzvalkiem, — šis lēciens bija ļoti liels.

Jaunu seju virpulī Žiljens sastapa tikai vienu godīgu cilvēku, — tas bija matemātiķis Gro kungs, ko uzskatīja par jakobinieti. Žiljenam, kas bija apņēmies nekad nerunāt vaļsirdīgi, vajadzēja mazliet grozīt savus ieskatus attiecībā pret Gro kungu. Žiljens no Veržī saņēma veselus blāķus burtnīcu. Viņam deva padomu bieži apmeklēt savu tēvu, un viņš padevās šai bēdigajai nepieciešamībai. Vārdu sakot, Žiljens sekmīgi darbojās savas reputācijas uzlabošanā, bet kādā rītā viņu piepeši atmodināja divu roku pieskaršanās, kuras aizsedza viņam acis.

Tā bija de Renala kundze, kas, tikko iebraukusi pilsētā, vienā elpas vilcienā bija uzskrējusi pa kāpnēm, lai pirmā sastaptu Žiljenu, kamēr bērni vēl uzkavējās pagalmā ar savu mīluli trusīti. Tas bija burvīgs, bet, diemžēl, ļoti īss mirklis: de Renala kundze nozuda, tiklīdz ieradās bērni ar trusīti, ko viņi gribēja parādīt mājskolotājam. Žiljens priecīgi saņēma viesus, pat trusīti. Viņam likās, ka tas atkal atgriezies savā ģimenē. Viņš juta, ka mīl šos bērnus un ir tik patīkami ar tiem pamēļot! Žiljens apbrīnoja bērnu laipnās balsis, vienkāršās un skaistās manieres. Viņš sajuta vajadzību atsvabināt savu iztēli no vulgārā toņa un nepatīkamajām domām, kas nelika viņam mieru Verjerā. Šeit nepārtraukti baiļojās no nabadzibas, norisinājās cīņa starp greznību un postu. Ļaudis, pie kuriem viņš bija ēdis pusdienas, savā vaļsirdībā par cepešiem kļuva tik maziski, ka pazemoja sevi un bija pretīgi viņos klausīties.

— Jums, muižniekiem, ir ar ko lepoties, — viņš sacīja de Renala kundzei. Un stāstīja viņai par visām pusdienām, kurās piedalījies.

— Tātad jūs esat modē! — un viņa labsirdīgi smējās, iedomādamās Vaino kundzi, kas ikreiz rūpīgi sārtojās, kad gaidīja ierodamies Žiljenu. — Man liekas, ka viņa grib iekarot jūsu sirdi, — de Renala kundze piebilda.

Brokastis pagāja brīnišķīgi. Bērnu klātbūtne, kas no sākuma likās traucējoša, patiesībā tikai sekmēja vispārējo jautrību. Nabaga puisēni nezināja, kā parādīt savu prieku, Žiljenu no jauna sastopot. Apkalpotāji nebija kavējušies pastāstīt, ka mājskolotājam piesolot par Vaino bērnu mācīšanu divi simti franku vairāk.

Brokastu laikā Stanislavs Ksavjē, vēl pavisam bāls no pārciestās slimības, negaidot ievaicājās mātei, cik maksājot viņa sudraba galda piederumi un mazais sudraba kausiņš.

— Kāpēc tu gribi to zināt?

— Es tos gribu pārdot un naudu atdot Žiljena kungam, lai viņš nav muļķis, palikdams pie mums.

Žiljens ar asarām acīs apskāva viņu. Māte ieraudājās, bet Žiljens paņēma Staņislavu uz ceļiem un sāka skaidrot, ka nevajagot lietot vārdu «muļķis», jo šādā nozīmē to lietojot tikai sulaiņi. Ievērojis, ka de Renala kundze viņā klausās ar lielu patiku, Žiljens pūlējās paskaidrot šo vārdu ar veselu viRķni piemēru, kas bērnus ļoti uzjautrināja.

— Es saprotu, — sacīja Stanislavs, — to var teikt par kraukli, kas aiz muļķības izmet siera gabalu, kuru paķēra glaimīgā lapsa.

De Renala kundze, gluži neprātīga aiz prieka, apbēra bērnus skūpstiem, ko viņai bija grūti izdarīt, vienlaikus nepieskaroties ari Žiljenam.

Piepeši durvis atvērās un ienāca de Renala kungs. Viņa neapmierinātais un bargais izskats dīvaini kontrastēja ar priecīgo jūsmu, kas izgaisa, viņam ierodoties. De Renala kundze nobālēja; viņa sajuta, ka neko nespētu šajā mirklī noliegt. Žiljens sāka runāt un skaļā balsī stāstīja mēra kungam par to, ka Stanislavs nodomājis pārdot savu sudraba kausiņu. Viņš bija pārliecināts, ka uz de Renala kungu tas atstās sliktu iespaidu. Vispirms mērs savilka uzacis, kā viņš to parasti darīja, dzirdēdams vārdu «nauda». «Naudas pieminēšana,» viņš mēdza sacīt, «vienmēr ir uzbrukuma sagatavošana manam makam.»

Bet šeit runa bija par kaut ko svarīgāku nekā nauda; viņa aizdomas pastiprinājās. Ģimenes laimīgā jūsma viņa prombūtnē nevarēja priecināt šo patmīlīgo vīru. Sieva sāka slavināt Žiljena jaukos paņēmienus, ar kādiem viņš skolniekiem izskaidrojot jaunus jēdzienus.

— Jā, jā! Es jau zinu, viņš no manis atbaida manus bērnus; būt mīļam ar bērniem viņam simtreiz vieglāk nekā man, kas patiesībā esmu saimnieks. Viss, viss šai gadsimtā pūlas apēnot likumīgo autoritāti. Nelaimīgā Francija!

De Renala kundze nepievērsa uzmanību dīvainajai saņemšanai, kādu viņai parādīja vīrs. Viņa pūlējās atrast iespēju, kā pavadīt ar Žiljenu kopā visu dienu. Viņai bija pilsētā jāizdara daudzi iepirkumi, un tāpēc viņa paziņoja, ka pusdienas ēdīšot restorānā; vīra iebildumi viņu nepārliecināja. Bērni bija sajūsmā jau no vārda «restorāns», kuru ar tādu labpatiku izrunā mūslaiku morālisti.

De Renala kungs atstāja sievu pirmajā modes preču veikalā, lai nepalaistu garām vairākas vizites. Viņjs pārnāca vēl drūmāks nekā no rīta; mērs bija pārliecinājies, ka visa pilsēta runā tikai par Žiljenu un viņu. Tomēr kā par brīnumu neviens nelika manīt, ka šajās valodās slēptos viņam kaut kas apvainojošs. Tas, par ko mēra kungu izvaicāja, attiecās vienīgi uz to, vai Žiljens palikšot pie viņa par sešiem simtiem franku vai pieņemšot patversmes direktora piedāvātos astoņus simtus.

Direktors, saticies ar de Renala kungu sabiedrībā, izturējās pret viņu vēsi. Tāda uzvedība bija smalki aprēķināta. Provincē ļaudis reti rīkojas pārsteidzīgi, sensācijās tur sastopamas tik reti, ka tās tiek apspriestas līdz pamatiem.

Vaino kungs bija tas, ko vairākus simtus Ijē tālu no Parizes sauca par ierāvēju. Tam bija rupjš un nekaunīgs raksturs. Direktora labklājība no 1815. gada tikai nostiprināja viņa dabiskās tieksmes šajā virzienā. Viņš valdīja Verjerā, ja tā var izteikties, zem de Renala kunga varenās rokas. Būdams daudz darbīgāks, caur un cauri nekautrīgs, uzbāzīgs un runīgs, bez mazākās patmīlības un personīgām pretenzijām, viņš galu galā samazināja mēra autoritāti baznīcas vareno acīs. Likās tā, ka Vaino kungs vietējiem tirgoņiem būtu sacījis: «Izmeklējiet man no sava vidus divus lielākos muļķus!» — un tiesas ierēdņiem: «Norādiet man uz diviem vis-neizglītotākiem jūsu vidū!» — un ārstiem: «Nosauciet man divus izcilākos šarlatānus!» Kad viņš bija sapulcinājis katra aroda nekrietnākos priekšstāvjus, tad sacīja tiem: «Valdīsim nu kopā.»

Šo ļaužu rīcība un izturēšanās aizvainoja de Renalu. Vaino kunga bezkaunībai nebija robežu, uz viņu neatstāja iespaidu pat tie atklājumi, kurus abats Maslons publiski izteica pret viņu.

Bet savā labklājībā Vaino kungam nācās cīnīties ar tām patiesībām, kuras, kā pats skaidri zināja, katram bija tiesības viņam izteikt. Viņa rosība palielinājās pēc Apera kunga apmeklējuma. Viņš trīs reizes brauca uz Bezansonu, vairākas vēstules nosūtīja ar katru pastu, izdalīja dažādus ziņojumus aizdomīgām personām, kas viņu apmeklēja tikai pa naktīm. Varbūt, atlaizdams no vietas veco kirē Šelanu, viņš bija kļūdījies, jo šis atriebīgais solis viņam sagādāja ļauna cilvēka reputāciju dažu reliģiozi noskaņotu augstāku vīru acīs. Turklāt šis pakalpojums padarīja viņu atkarīgu no lielvikārā de Frilera kunga, kas tagad viņam uzticēja dažādus dīvainus uzdevumus. Tāda bija viņa politika, kad viņš padevās kārdinājumam uzrakstīt anonimo vēstuli. Un kā beidzamais un lielākais grūtums sekoja viņa sievas paziņojums, ka tā vēloties Žiljenu pie saviem bērniem; viņas patmīļa citādi nevarēja pieļaut.

Šādos apstākļos Vaino kungs paredzēja izšķirošu sadursmi ar savu veco sabiedroto de Renala kungu. Vaino kungam bija vienaldzīgi skarbie vārdi, kādus de Renala kungs izteica, bet viņš varēja aizrakstīt uz Bezansonu un pat uz Parizi. Kāda ministra radagabals piepeši varēja ierasties Verjerā un atņemt Vaino kungam nabagu patversmi. Vaino kungs jau prātoja, vai nederētu nodibināt tuvākus sakarus ar liberāļiem: šādā nolūkā daži no tiem bija uzaicināti uz pusdienām, kurās piedalījās arī Žiljens. Liberāļi varēja dot lielu atbalstu cīņā ar mēru. Bet vēlēšanu gadījumā tomēr viņš nevarētu votēt kopā ar tiem un paturēt arī nabagu apgādāšanas lietu. De Renala kundze, kas ļoti labi saprata šo politiku, iepazīstināja ar to arī Žiljen u, kurš patlaban soļoja ar viņu zem rokas no tirgotavas uz tirgotavu, līdz nonāca pie Uzticības promenades, kur pavadīja dažas stundas tikpat netraucēti kā Veržī dārzā.

Pa to laiku Vaino kungs centās atvirzīt izšķirošo sadursmi ar savu bijušo patronu, pats tomēr lietodams pret viņu izaicinošu toni. Šoreiz tas viņam izdevās, bet mēra garastāvoklis vēl vairāk pasliktinājās. Nekad vēl patmīļa, nonākot sadursmē ar vissīkumaināko, nesātīgāko mantkāri, nebija novedusi cilvēku tik nožēlojamā stāvoklī, kādā atradās de Renala kungs, ieejot restorānā. Un, no otras puses, nekad vēl viņa bērni nebija redzēti tik gavilējoši. Sis pretstats moru galīgi nokaitināja.

— Cik varu spriest, es esmu lieks savā ģimenē, — viņš ienākdams sacīja, pūlēdamies piešķirt balsij svinīgumu.

Atbildes vietā sieva viņu noveda savrup un sāka pierādīt, ka esot nepieciešami aizraidīt Žiljenu. Laimīgās stundas, ko viņa bija pavadījusi ar jaunekli, atdeva tai agrāko noteiktību, kas bija vajadzīga divas nedēļas loloto plānu izvešanai. Nabaga Verjeras mēru mazliet kaitināja tas, ka

pilsētā atklāti zobojās par viņa pieķeršanos naudai. Vaino kungs, devīgs kā visi zagļi, bija izturējies sevišķi cēlsirdīgi pēdējās labprātīgu ziedojumu vākšanās par labu svēta Jāzepa brālībai, Jaunavas Marijas kongregacijai, Svētā sakramenta kongregacijai utt., utt.

Starp Verjeras un apkārtnes muižniekiem, kas veikli bija sarindoti brāļu — ziedojumu vācēju listē pēc ziedoto sumu lieluma, de Renala kunga vārds nereti stāvēja pēdē- jais. Velti viņš pūlējās taisnoties, ka viņam neesot ienākumu. Šādās lietās garīdzniecība jokus nemīl.

## XXIII IERĒDŅA BĒDAS


Ir vērts pamocīties dažas stundas ceturkšņus, lai tad cauru gadu varētu staigāt ar augsti paceltu galvu.

Kasll

Bet atstāsim šo sīko cilvēku ar viņa sīkajām rūpēm. Kāpēc tas pieņēma mājās augstsirdīgu jaunekli, kad tam bija vajadzīga kalpa dvēsele? Kāpēc viņš nemāk izvēlēties cilvēkus? XIX gadsimtā parasti notiek tā, ka varens, dižciltīgs vīrs, sa-stapdamies ar vīrišķīgu cilvēku, nonāvē to, aizdzen trimdā, iemet cietumā vai arī tiktāl to pazemo, ka nelaimīgais nevar nekā prātīgāka sadomāt kā nomirt aiz sarūgtinājuma. Šeit nejauši iznācis tā, ka ciešanas vēl pagaidām neizbauda vīrišķīgais cilvēks. Lielākā nelaime Francijai? mazajās pilsētiņās, tāpat arī parlamentāro valstu pilsētās, kā Ņujorkā, ir tā, ka nevar nerēķināties ar cilvēkiem, kas viscaur līdzīgi de Renala kungam. Pilsētā ar divdesmit tūkstošiem iedzīvotāju šie kungi rada sabiedrisko domu, bet sabiedriskā doma ir briesmīga zemē, kurā ir charta. Cēls, augstsirdīgs cilvēks, kas varētu būt jūsu draugs, spriež par jums simt Ijē attālumā tikai pēc jūsu pilsētas sabiedriskās domas, ko patiesībā izsacījuši muļķi, kurus gadījums padarījis bagātus, ievērojamus un mērenus. Vai tam, kas uzdrīkst būt izcilāks!

Tūdaļ pēc pusdienām visi aizbrauca uz Veržī; bet pēc dienas Žiljens no jauna ieraudzīja visu Renala ģimeni Ver-jerā.

Nebija pagājusi ne stunda, kad izbrīnījies viņš ievēroja, ka de Renala kundze no viņa ko slēpj. Kundze pārtrauca sarunu ar vīru, tiklīdz parādījās Žiljens, un, likās, gandrīz vēlējās, lai viņš aizietu. Žiljens to nelika atkārtot divreiz. Viņš tapa atturīgs un vēss. De Renala kundze redzēja to, bet nevaicāja pēc iemesliem. «Vai tikai viņa nedomā ņemt man vietnieku?» Žiljens nodomāja. «Bet vēl pirms pāris dienām viņa bija pret mani tik laipna ... Jā, tā jau stāsta, ka augstdzimtīgām dāmām tāda paraža. Gluži kā karaļiem, — viņi vislaipnāki ar ministriem tajos gadījumos, kad ministrs, pārnācis mājās, atrod jau priekšā pavēli par atlaišanu.»

Žiljens ievēroja, ka šajās sarunās, kas piepeši tika pārtrauktas, viņam tuvojoties, bieži tika minēta kāda liela, veca māja, kas piederēja Verjeras pilsētai un atradās dzīvā tirgotavu rajonā pretī baznīcai. «Kas gan varētu būt kopējs šai mājai ar jauno mīļāko?» domāja Žiljens. Grūtsirdībā viņš atkārtoja Franciska I iemīļoto dziesmiņu, kura Zilje-nam šķita jauna, jo pirms nepilna mēneša viņš to bija iemācījies no de Renala kundzes. Ak jā! Ar kādiem zvērestiem, kādiem glāstiem toreiz tika apstrīdēta katra šīs dziesmas rinda!

Sieviete vējaina,

Nelga, kas tai tic.

De Renala kungs ar pasta zirgiem aizbrauca uz Bezan-sonu. Sis brauciens tika nolemts divās stundās, un mērs bija ļoti uzbudināts. Atgriezies viņš uzmeta uz galda prāvu pelēkā papīrā ievīstītu saini.

— Te nu ir tā muļķīgā lieta, — viņš sacīja sievai.

Pēc stundas Žiljens redzēja, ka saini aiznesa sludinājumu izlīmētājs; jauneklis tam sekoja. «Pie pirmā stūra es uzzināšu noslēpumu.»

Žiljens nepacietīgi gaidīja, kamēr šis vīrs notriepa ar biezu līmes kārtu sludinājuma otru pusi. Tiklīdz sludinājums parādījās pie sienas, Žiljena ziņkārība tika apmierināta: sludinājums vēstīja, ka lielā māja, ko viņš bieži bija dzirdējis pieminam sarunās, tiek iznomāta vairāksolīšanā.

Izsole bija nolikta rit, pulksten divos pilsētas rātsnama zālē; nomas maksu varēja pārsolīt līdz trešās sveces izdegšanai. Žiljens jutās stipri vīlies. Viņš sprieda, ka līdz iznomāšanai atlicis pārāk maz laika: kā gan par to uzzinās visi tie, kam tas vajadzīgs? Tomēr šis sludinājums, kas bija datēts jau pirms divām nedēļām, un ko Žiljens izlasīja vēl trijās vietās, viņam neko neizskaidroja.

Viņš devās apskatīt iznomājamo māju. Sētnieks, nepamanīdams Žiljena tuvošanos, noslēpumaini sacīja savam kaimiņam:

— Ē! Ё! Velti pūlas. Maslona kungs viņam apsolīja, ka viņš šo māju dabūšot par trīssimt frankiem, bet, kad mērs sāka pretoties, to izsauca uz biskapiju pie lielvikara Fri-lera.

Žiljena pienākšana redzami samulsināja abus draugus, un viņi vairs nerunāja ne vārda.

Žiljens ieradās arī uz ūtrupi. Vāji apgaismotajā zālē drūzmējās milzums ļaužu, bet visi tie dīvainā kārtā samirkšķinājās ar acīm. Viņu skatieni bija vērsti uz alvas šķīvīti, kur dega trīs sveču galiņi. Tiesas ierēdnis sauca: «Trīs simti franku, kungi 1»

— Trīs simti franku! Tas par traku! — sacīja kāds savam kaimiņam. Žiljens stāvēja starp abiem. — Par šo māju var dot vairāk nekā astoņi simti. Es pārsolīšu.

— Kas tev tur par prieku? Ko tu būsi mantojis, uzrīdīdams pret sevi visu šo bandu — Maslonu, Vaino, biskapu un lielvikaru?

— Trīs simti divdesmit, — otrs skaļi sacīja.

— Nejēga, — atcirta viņam kaimiņš. — Tepat, lūk, stāv arī mēra spiegs, — viņš piebilda, rādīdams uz Žiljenu.

Žiljens strauji apgriezās, lai atbildētu, bet abi pilsoņi izlikās, ka viņu nemaz neredz. Abu vīru aukstasinība pārgāja arī uz Žiljenu. Šajā brīdī nodzisa pēdējā svece, un tiesas ierēdnis dziedošā balsī pasludināja, ka māja uz deviņiem gadiem paliek Sen-Ziro kungam, prefektūras kancelejas priekšniekam, par trīs simti trīsdesmit frankiem.

Tiklīdz mērs atstāja zāli, sākās drudžainas pārrunas. — Grožo pārsteidzība sagādāja pilsētas kasei liekus trīsdesmit frankus, — sacīja viens. — Bet Sen-Ziro kungs atriebsies Grožo kungam, — iebilda otrs, — viņš tam liks manīt šos trīsdesmit frankus.

— Kāda bezkaunība, — ieminējās resns kungs pa kreisi no Žiljena, — par māju es maksātu astoņi simti, un tad vēl tas būtu lēti.

— Hē! — atbildēja jauns fabrikants liberālis. — Bet vai tad Sen-Ziro nav kongregacijas loceklis? Vai viņa četri bērni nesaņem stipendiju? Nabadziņš? Verjeras pilsētas valdei tak vajadzēja viņam piesviest pie algas šos piecus simtus, tas ir viss!

— Un, ko domājat, mērs tomēr nespēja šo lietu izjaukt! — ieminējās trešais. — Protams, viņš ir ultraroja-lists, bet viņš nav zaglis.

— Nav zaglis? — atsaucās kāds cits. — Tikai muļķi nezog. Viss tas ieplūst kopējā kasē un gada beigās tiek kristīgi izdalīts. Bet šeitpat stāv jaunais Sorels; iesim.

Žiljens pārnāca pavisam sapīcis; de Renala kundzi viņš sastapa ļoti drūmu.

— Jūs bijāt ūtrupē? — viņa jautāja.

— Jā, kundze, man bija gods dzirdēt, ka es tieku uzskatīts par mēra kunga spiegu.

— Ja viņš mani klausītu, tad jau sen būtu aizbraucis uz kādu laiciņu.

Sājā mirklī ienāca de Renala kungs; viņš likās ārkārtīgi sarūgtināts. Pusdienas pagāja ļoti klusi. De Renala kungs deva rīkojumu 2i 1 jenām braukt ar bērniem uz Veržī. De Renala kundze mierināja vīru.

— Jums gan bija laiks pierast pie tā, mans draugs.

Vakarā visi klusēdami sēdēja pie kamina; liesmojošo

pagaļu sprakstoņa bija vienīgais uzjautrinājums. Tika pārdzīvota tā skumjā grūtsirdība, kas apmeklē pašas saticīgākās ģimenes. Piepeši kāds no puisēniem līksmi iesaucās:

— Zvana! Zvana!

— Velns lai parauj! Ja tas ir de Sen-2iro, kas ierodas, izmantojot iemeslu man pateikties, — izsaucās mērs, — tad es teikšu viņam visu klaji. Galu galā, tas taču ir par daudz! Viņš sapratīs, ka savu pateicību tas parādā Vaino, bet es esmu sakompromitēts. Ko lai dara, ja nolādētās jakobiniešu avīzes izmantos gadījumu, lai pasmietos par mani.

Šajā mirklī sulaiņa pavadībā ienāca kāds ļoti skaists cilvēks ar biezu, melnu vaigubārdu.

— Mēra kungs, es esmu sinjors Džeronimo. Šeit ir vēstule, ko man nodeva Neapoles sūtniecības atašē kavalieris de Bovezī priekš jums. Tas bija pirms deviņām dienām, — piebilda sinjors Džeronimo, jautri vērodams de Renala kundzi. — Sinjors de Bovezī, jūsu brālēns, kundzes un mans paziņa, stāsta, ka jūs pārvaldot itāliešu valodu.

Neapolieša jautrība pārvērta šo drūmo vakaru par ļoti priecīgu. De Renala kundze katrā ziņā vēlējās, lai viesis paliek uz vakariņām. Viņa sacēla kājās visu māju; viņa gribēja iepriecināt Žiljenu, lai tas aizmirstu, ka šodien divas reizes nosaukts par spiegu. Sinjors Džeronimo bija lielisks dziedātājs, labu aprindu cilvēks, turklāt liels jautrības mīļotājs — īpašības, kuras Francijā vairs nav savienojamas. Pēc vakariņām viņš ar de Renala kundzi nodziedāja mazu duetu. Stāstīja apburošas anekdotes. Kad pulksten vienos Žiljens atgādināja bērniem, ka laiks doties pie miera, tie protestēja.

— Mēs paklausīsimies vēl šo stāstu, — sacīja vecākais.

— Tas ir stāsts no manas dzīves, sinjorino, — atbildēja sinjors Džeronimo. — Pirms astoņiem gadiem es biju apmēram jūsu vecumā un mācījos Neapoles konservatorijā: bet man nebija tas gods būt burvīgās Verjeras ievērojamā mēra dēlam. — Pie šiem vārdiem de Renala kungs nopūtās. Viņš paskatījās uz sievu.

— Sinjors Cingarelli, — turpināja jaunais dziedātājs, mazliet pārspīlēdams savu akcentu, kas sagādāja lielu jautrību bērniem, — sinjors Cingarelli bija mans skolotājs un ļoti stingrs skolotājs. Konservatorijā viņu neviens nemīlēja, taču viņš gribēja, lai vismaz izliktos, ka viņu mīl. Es izvairījos no stundām, cik vien iespējams; apmeklēju mazo San-Karlino teātri, kur klausījos dievišķīgu mūziku. Bet — ak dievs! — kā gan tikt pie astoņiem sū, lai nopirktu ieejas biļeti? Milzu suma, — viņš sacīja, skatīdamies uz bērniem, kuri vēl arvien jautri smējās. — Sinjors Džovanino, San-Karlino direktors, kādreiz dzirdēja, kā es dziedu. Man bija trīspadsmit gadu. «Šis bērns,» viņš sacīja, «ir zelta vērts.»

«Vai gribi iestāties pie manis, draudziņ?» viņš vaicāja.

«Bet cik jūs maksāsiet?»

«Četrdesmit dukātu mēnesī.» Kungi, tas ir simt sešdesmit franku. Man šķita, ka man atveras debesis.

«Bet kā gan panāksim, lai bargais Cingarelli mani atlaiž,» es jautāju Džovanini.

«Lascia fare a me.»

— Ļaujiet man to nokārtot! — izsaucās vecākais puisēns.

— Gluži pareizi, mans jaunais sinjor. Sinjors Džovanini sacīja: «Mīļais, vispirms paraksti šo mazo līgumiņu!» Es parakstu: viņš man dod trīs dukātus. Nekad es vēl nebiju redzējis tik pulka naudas. Pēc tam viņš stāsta, kā man rīkoties.

Nākošajā dienā es lūdzu bargo sinjoru Cingarelli pieņemt mani audiencē. Vecais sulainis ieved mani pie viņa.

«Ko tu no manis vēlies, palaidni?» vaicā Cingarelli.

«Maestro,» es saku, «man jānožēlo mani pārkāpumi: nekad es vairs nebēgšu no konservatorijas, nerāpšos pāri sētai. Es būšu divreiz centīgāks.»

«Ja vien es nebītos sabojāt tavu brīnišķīgo basu, es tevi iesēdinātu uz divām nedēļām karcerī, resgali!»

«Maestro,» es saku, «ticiet man, es kļūšu par priekšzīmīgāko audzēkni. Bet izlūdzos tikai vienu: ja kāds atnāk un lūdz, lai man atļauj pilsētā dziedāt, atraidiet to! Esiet tik laipns, sakiet, ka nevarat mani laist!»

«Kāds velns gan iedomās lūgt, lai lāds knauķis pilsētā dziedātu? Vai domā, ka es tev pieļaušu atstāt konservatoriju? Tu, kā redzams, par mani zobojies. Taisies, ka pa-zūdi!» viņš uzkliedza, pūlēdamies man iespert pa dibenu. «Citādi es tevi ietupināšu aiz atslēgas, pie sausas maizes un ūdens!»

Pēc stundas sinjors Džovanini ierodas pie direktora.

«Es atnācu pie jums ar lūgumu, — izlīdziet man, no jums atkarīga mana veiksme,» viņš sacīja, «atlaidiet pie manis Džeronimo! Ja viņš dziedās manā teātrī, es jau šoziem varēšu savu meitu izdot pie vīra.»

«Ko tu domā iesākt ar tādu slaistu!» saka viņam Sin-gareli. «Es to nepieļaušu, es viņu neatlaidīšu; un, ja arī es piekristu, man liekas, pats Džeronimo negribēs atstāt konservatoriju: viņš tikko man to apzvērēja.»

«Ja jums šķiet, ka es rīkojos bez viņa ziņas,» nopietni saka Džovanini, izņemdams no kabatas mūsu līgumu, «tad te būs viņa paraksts.»

Sājā mirklī Cingarelli satrakots metas pie zvana: «Pa-dzeniet Džeronimo no konservatorijas!» kliedz viņš pilnā rīklē. Un mani patiešām padzina, bet es smējos kā negudrs.

Tajā pašā vakarā es dziedāju ariju del Moltiplico. Poliši-nels grib precēties un skaita pie pirkstiem visu, kas nepieciešams saimniecībā, bet ikreiz sajūk rēķinos.

— Cienījamais kungs, esiet tik laipns, nodziediet mums šo ariju! — de Renala kundze lūdza.

Džeronimo nodziedāja, un visi smējās līdz asarām. Tikai pulksten divos sinjors Džeronimo aizgāja pie miera, apbūris visu ģimeni ar savu laipno uzvedību, jautrību un manierēm.

Otrā dienā de Renala kungs un kundze nodeva viņam dažas vēstules, kuras bija vajadzīgas, lai dziedātāju uzņemtu Francijas galmā.

«Tātad visur — tikai viltus,» domāja Žiljens. «Tagad Džeronimo brauc uz Londonu, kur viņu sagaida sešdesmit tūkstoši franku algas. Ja Sen-Karlino direktors nebūtu bijis tik veikls, Džeronimo brīnišķīgā balss kļūtu slavena varbūt tikai pēc desmit gadiem ... Bet, tiesa gan, es labāk gribētu būt Džeronimo nekā de Renala kungs. Kaut arī sabiedrībā dziedonis tā netiek cienīts, toties viņam nav arī nepatikšanu, līdzīgu šīsdienas ūtrupei; viņam dzīve rit patīkami.»

Par vienu lietu Žiljens brīnījās: vientuļās nedēļas, kuras viņš bija pavadījis de Renala kunga mājā Verjerā, viņam šķita jo laimīgas. Drūmums pārņēma viņu tikai pie pusdienām, uz kurām ieradās aicināts; turpretim vientuļajā mājā jauneklis varēja netraucēti lasīt, rakstīt un pārdomāt. Šeit neviens netraucēja viņa krāšņos sapņus, viņam nebija ik mirkli jānovēro sīko cilvēku zemiskā rīcība vai jāliekuļo to priekšā.

«Vai tiešām laime ir man tepat līdzās? Tādai dzīvei nevajag daudz naudas; pēc savas izvēles es varu apprecēt Elizas jaunkundzi vai kļūt par Fukē kompanjonu ... Ceļotājs, kas sasniedzis augstu kalna galu, bauda brīnišķīgu atpūtu. Bet vai viņš būtu laimīgs, ja viņu piespiestu atpūsties visu mūžu?»

De Renala kundzi pārņēma drūmas domas. Neraugoties uz savu apņemšanos, viņa bija izstāstījusi Žiljenam visus sīkumus par ūtrupi. «Tātad viņš piespiedīs mani lauzt visus zvērestus!» domāja kundze.

Viņa bez vilcināšanās upurētu savu dzīvību vīra labā, ja tam draudētu briesmas. De Renala kundze bija cildena, romantiska rakstura sieviete, kas izjustu baigus sirdsapziņas pārmetumus, gluži kā par izdarītu noziegumu, ja, saskatījusi augstsirdīgas rīcības iespēju, viņa to neveiktu. Tomēr arī viņa piedzīvoja dienas, kad nespēja atsvabināties no domām par brīnišķīgo svētlaimi, ja, piepeši kļuvusi atraitne, varētu apprecēties ar Žiljenu.

Jauneklis mīlēja tās bērnus vairāk nekā viņu tēvs; neraugoties uz Žiljena bargo taisnīgumu, bērni viņu dievināja. De Renala kundze zināja, ka, iziedama pie Žiljena, viņa zaudētu skaistos Veržī dārzus,'kurus tā mīlēja. Viņa iedomājās dzīvi Parizē, kur varētu nodoties savu bērnu audzināšanai, dodot viņiem kbu izglītību. Bērni, viņa, Žiljens — visi būtu bezgala laimīgi.

Dīvainas ir kļuvušas laulības XIX gadu simtenī! Precēto ļaužu ikdiena nonāvē ikkuru mīlu, ja vien tā bijusi pirms laulībām. Bet tajā pašā laikā, pēc kāda filozofa izteicieniem, laulātiem draugiem, kas ir pietiekami bagāti, lai tiem nebūtu jāstrādā, drīz vien mierīgie ģimenes prieki apnīkst līdz kaklam. Un tikai pašām aprobežotākām sievietēm laulībā nemostas tieksme pēc īstas mīlestības.

Šī filozofa prātojumi spiež mani atvainot de Renala kundzi, tomēr Verjerā viņu neviens neattaisnoja, un visa pilsēta tenkoja par skandalozo mīlestību, kaut gan pati kundze no tā nekā nejauda. Tāpēc šajā rudenī ļaudis Verjerā daudz mazāk garlaikojās.

Rudens un daļa ziemas pagāja nemanot. Vajadzēja ardievoties no Veržī birzēm. Verjeras pieklājīgā sabiedrība sāka skaisties, ka tās lāsti acīm redzot neatstāja ne mazāko iespaidu uz de Renala kungu. Tad vairākas nopietnas personas pacentās nepilnas nedēļas laikā modināt viņā mokpilnas aizdomas, turklāt izsacīdamās ļoti piesardzīgi. Vaino, kas rīkojās ļoti uzmanīgi, novietoja Elizas jaunkundzi kādā dižciltīgā ģimenē, kurā bija piecas sievietes. Elizas jaunkundze, it kā baidīdamās nedabūt vietu, bija ar mieru saņemt tikai divas trešdaļas no tās algas, ko bija saņēmusi pie mēra kunga. Šai meitenei ienāca prātā lieliska doma — aiziet uz grēksūdzi pie Šelana un vienlaikus arī pie jaunā kirē, lai pastāstītu tiem visus Žiljena mīlas dēkas sīkumus.

Nākošajā dienā pēc mēra ģimenes atgriešanās Verjerā

Šulksten sešos no rīta abats Šelans ataicināja pie sevis iljenu.

— Es jums neko neprasu, — viņš sacīja, — un vajadzības gadījumā pat pavēlu nekā man nestāstīt, bet es stingri vēlos, lai pēc trijām dienām jūs būtu jau Bezansonas seminārā vai pie sava drauga Fukē, kas jums nekad neliegs atbalstu dzīves iekārtošanai. Esmu visu paredzējis, viss ir nokārtots, bet vajag braukt tūdaļ un neatgriezties Verjerā vismaz kādu gadu.

Žiljens nekā neatbildēja, viņš apsvēra, vai apvainoties par Šelana kunga gādīgajām rūpēm. Jo kirē taču galu galā nebija viņa tēvs.

— Rīt šajā pašā stundā es atkal pie jums ieradīšos, — viņš beidzot teica kirē.

Šelana kungs, kas bija iedomājies viegli pievarēt tik jaunu cilvēku, runāja ilgi. Žiljens stāvēja dziļas pazemības pozā un neatvēra muti.

Beidzot viņš aizgāja un steidzās brīdināt de Renala kundzi, ko sastapa gandrīz izmisušu. Vīrs tikko bija runājis ar viņu pavisam vaļsirdīgi. De Renala kunga iedzimtais rakstura vājums un Bezansonas mantojuma izredzes iespaidoja viņu atzīt savu sievu par pilnīgi nevainojamu. Viņš bija tai pastāstījis, kādā dīvainā noskaņojumā atradis Verjeras sabiedrisko domu. «Visi, protams, maldās, skauģi tos piemānījuši. Bet tomēr, ko lai dara?»

De Renala kundze uz bridi ļāvās iedomai, ka Žiljens var pieņemt Vaino kunga priekšlikumu un palikt Verjerā. Bet tagad viņa vairs nebija tā vientiesīgā un kautrā sieviete, kas pagājušajā gadā; liktenīgā kaisle un ciešanas bija viņu dziļi apskaidrojušas. Klausīdamās vīra runas, viņa drīz vien pārliecinājās, ka šķiršanās ir nepieciešama, kaut ari uz neilgu laiku. «Dzīvodams tālu no manis, Žiljens no jauna sāks lolot savus godkāros plānus, kas ir tik dabiski jauneklim, kam nekas nepieder. Bet es, ak dievs! Es esmu tik bagāta un neko nevaru darīt savas laimes labā! Viņš mani aizmirsīs. Viņš ir tik jauks un mīļš, viņu kāda mīlēs, iemīlēs arī viņš pats. Ak es nelaimīgā! ... Bet par ko gan es sūdzos? Dievs ir taisnīgs, man nebija spēka pārtraukt savu apgrēcību, viņš atņēma man prātu. Es varēju nopirkt Elizas klusēšanu, tas bija tik viegli. Bet man ne prātā tas neienāca — nežēlīgā mīla paņēma visu manu laiku. Es esmu pazudusi.»

Žiljenu visvairāk pārsteidza tas, ka, paziņodams de Renala kundzei par savu aizbraukšanu, viņš nesagaidīja no tās ne mazākā egoistiskā iebilduma. Viņa, cik varēja jaust, pūlējās tikai savaldīt asaras.

— Mans draugs, mums nepieciešama stingra apņemšanās. — Viņa nogrieza nelielu matu sprogu. — Es nezinu, kas notiks ar mani, bet, ja es nomiršu, apsoli, ka nekad neaizmirsīsi manus bērnus! Vienalga, dzīvodams tālu vai tuvumā, pūlies no viņiem izaudzināt krietnus cilvēkus. Ja izcelsies jauna revolūcija, visi muižnieki tiks apkauti; manu bērnu tēvam, jādomā, vajadzēs emigrēt zemnieka dēļ, kuru nošāva uz jumta. Neizlaid no acīm bērnus!. . . Sniedz roku! Ardievu, mans draugs! Ir pienākuši pēdējie mirkļi. Pēc šī lielā upura man liekas, ka pietiks spēka padomāt ari par savu sabiedrisko reputāciju'.

Žiljens bija gaidījis izmisuma bridi. Sīs atvadīšanās vienkāršība viņu dziļi aizkustināja.

— Nē, es tā negribu no jums šķirties. Es aizbraukšu, viņi tā vēlas, arī jūs tā vēlaties. Tomēr pēc trim dienām es naktī atgriezīšos, lai ņz brīdi jūs vēl redzētu.

De Renala kundzes domās viss pēkšņi pārvērtās. Tātad Žiljens viņu vēl mīl, ja pašam ienāca prātā satikties! Viņas negantās mokas acumirklī pārvērtās visgaišākā priekā, kādu jebkad bija pārdzīvojusi. Viss piepeši likās tik iespējams. Pārliecība par atkalredzēšanos atņēma pēdējiem brīžiem visu rūgtmi. No šī mirkļa de Renala kundzes seja atkal bija pilna dziļas cieņas.

Drīz atgriezās de Renala kungs; viņš bija ārkārtīgi uzbudināts. Beidzot viņš atzinās, ka pirms diviem mēnešiem saņēmis anonimu vēstuli.

— Es gribu to aiznest uz kazino un parādīt visiem, ko uzrakstījis šis nekauņa Vaino, kuru es izvilku no nabadzības un padarīju par vienu no bagātākiem vīriem visā Verjerā. Es viņu publiski apkaunošu, bet pēc tam izaicināšu uz divkauju. Tas taču ir par daudz!

«Žēlīgais dievs, es varu kļūt atraitne!» nodomāja de Renala kundze. Bet gandrīz tajā pašā mirklī sev sacīja:

«Ja man neizdosies aizkavēt divkauju, es kļūšu vīra slepkava.»

Vēl nekad viņa nebija tā glaimojusi vīra godkārei. Nepilnās divās stundās viņa pierādīja, ka pret Vaino jābūt vēl laipnākam nekā agrāk un pat Eliza jāņem atpakaļ mājā. De Renala kundzei vajadzēja saņemt visus spēkus, lai izteiktu vēlēšanos par šis meitenes atpakaļņemšanu, kura bija visu viņas nelaimju cēlonis. Bet šo domu bija ierosinājis Žiljens.

Beidzot pēc daudzām un dažādām pārdomām de Renala kungs nāca pie atziņas, ka visnepatīkamāk viņam būtu, ja Žiljens pārietu par mājskolotāju pie Vaino, kad vēl visa Verjera bija pilna baumu un pļāpu. Turpretim Žiljenam bija pavisam izdevīgi pieņemt patversmes direktora uzaicinājumu. Bet de Renala kunga labā vārda prestižs, bez šaubām, prasīja, lai Žiljens pavisam atstātu Verjeru un iestātos vai nu Bezansonas, vai Dižonas seminārā. Bet kā lai pārliecina jaunekli aizbraukt, un, galvenais, ar kādiem līdzekļiem, lai viņš tur dzīvo?

Paredzēdams, ka naudas upuris gandrīz neizbēgams, de Renala kungs nonāca vēl lielākā izmisā nekā viņa sieva. Pēc pēdējās sarunas viņa jutās kā dzīves nogurdināts augstsirdīgs cilvēks, kas ieņēmis stramonija devu; tas nedomā vairs neko un rīkojas, tā sakot, pēc inerces. Tādā noskaņojumā mirstošais LudviķisXV sacīja: «Kad es biju karalis.» Pārsteidzoši vārdi I

Nākošajā rītā ļoti agri de Renala kungs saņēma ano-nimu vēstuli. Tā bija rakstīta visapvainojošākā tonī. Ik rindā pašos rupjākos vārdos tika norādīts uz viņa stāvokli. Acīm redzot tas bija kāda sīka skauģa darbs. Šī vēstule no jauna pavedināja de Renala kungu duelēties ar Vaino. Drīz vien viņš tā sadūšojās, ka savu nodomu nekavējoties gribēja realizēt. Viņš izgāja viens no mājas un devās uz ieroču tirgotavu pēc pistolēm, kuras turpat lika pielādēt.

«Patiešām,» viņš nodomāja, «pat ja atgrieztos Napoleona bargais režims, es nevarētu sev pārmest, ka esmu bijis blēdis vai zaglis. Lielākais, pie reizes esmu pievēris acis, bet man galda atvilktnē guļ daudz vēstuļu, kas mani pilnīgi attaisno.»

De Renala kundze izbijās no vīra vēsā niknuma; viņai atkal iešāvās prātā liktenīgā doma par atraitnību, kuru viņa tik ļoti centās atvairīt. Viņa ieslēdzās ar vīru istabā. Vairākas stundas viņa velti pūlējās pārliecināt vīru; pēdējā anonimā vēstule to bija milzīgi nokaitinājusi. Galu galā viņai tomēr izdevās pārvērst vīra drosmīgo apņemšanos iecirst pliķi nelietim Vaino par ne mazāk drosmīgu apņemšanos piedāvāt Žiljenam sešsimt franku, lai viņš varētu paīso vadīt gadu seminārā. Tūkstoškārt nolādēdams dienu, kurā viņam bija ienācis prātā pieņemt mājskolotāju saviem bērniem, de Renala kungs beidzot aizmirsa anonimo vēstuli.

Viņu mazliet mierināja kāda doma, kuru viņš sievai neatklāja: veikli izmantojot jaunekļa romantisko aizrautību, viņš cerēja ar mazākiem izdevumiem atrunāt Žiljenu no Vaino piedāvājuma pieņemšanas.

De Renala kundzei daudz grūtāk bija pārliecināt jaunekli, ka, viņas vīra prestiža labā atsakoties no vietas ar astoņsimt franku lielu atalgojumu, ko bija piedāvājis patversmes direktors, Žiljens bez kādas kautrēšanās varot pieņemt atlīdzību.

— Bet, — Žiljens atkārtoja, — es taču ne brīdi neesmu domājis pieņemt Vaino kunga priekšlikumu. Jūs mani esat pārāk pieradinājusi pie izsmalcinātas dzīves, es nespētu paciest šo cilvēku rupjības.

Tomēr bargā nepieciešamība ar dzelzs ķetnām salieca Žiljena gribu. Lepnums iečukstēja iedomu pieņemt Verjeras mēra piesolīto sumu kā aizdevumu un izrakstīt kvīti, apņemoties atmaksāt aizņēmumu ar procentiem pēc pieciem gadiem.

De Renala kundze vēl arvien glabāja savus pāris tūkstošus franku kalna alā. '

Viņa drebēdama piesolīja tos Žiljenam, baiļodamās no dusmu pilna noraidījuma.

— Vai vēlaties aptumšot atmiņas par mūsu mīlu? — sacīja Žiljens.

Beidzot jauneklis atstāja Verjeru. De Renala kungs jutās ļoti laimīgs: liktenīgajā naudas saņemšanas brīdī šis upuris pārsniedza Žiljena spēkus. Viņš kategoriski atsacījās pieņemt naudu. De Renala kungs asarām acīs metās viņam ap kaklu. Kad Žiljens lūdza no viņa rekomendāciju, mērs nevarēja vien atrast vārdus, lai cienīgi spētu cildināt jaunekļa uzvedību. Mūsu varonim bija pieci zelta gabali paša ietaupījumu; tādu pašu sumu viņš cerēja aizņemties no Fukē.

Jauneklis bija saldi aizgrābts, bet, nogājis vienu ljē no Verjeras, kurā atstāja tik daudz mīlas, viņš domāja vairs tikai par laimi redzēt metropoli, īstu, lielu cietoksni — Bezansonu.

Šo triju dienu laikā līdz jaunai atkalredzei de Renala

kundze grima visnežēlīgākos mīlas maldos. Viņas dzīve bija aptumšojusies, no pārmērīgas nelaimes viņu šķīra vēl pēdējā gaidāmā tikšanās ar Žiljenu. Kundze skaitīja dienas, stundas, minutes, kas vēl atlikās līdz Žiljena apciemojumam. Beidzot naktī pēc trešās dienas viņa izdzirda norunāto signālu. Žiljens ieradās viņas priekšā, pārvarējis tūkstoš grūtību.

Kopš šī brīža viņa domāja tikai vienu: «Es viņu redzu pēdējo reizi.» Nespēdama atbildēt uz sava drauga glāstiem, viņa šķita kā dzīvs mironis. Pūlēdamās parādīt savu mīlu, viņa to darīja tik neveikli, ka gandrīz modināja jauneklī pretējas domas. Nekas nespēja izklaidēt aso sāpi par šķiršanos uz mūžu. Žiljens jau iedomājās, ka viņa paspējusi to aizmirst; uz jaunekļa dzēlīgajiem vārdiem tā atbildēja ar klusām asarām un nervozu rokas spiedienu.

— Bet augstais dievs! Kā gan jūs gribat, lai es jums ticu? — atbildēja Žiljens uz viņas vēsajiem iebildumiem. — Dervila kundzei vai kaut kurai vienkāršai paziņai jūs parādāt simtkārt lielāku pieķeršanos.

De Renala kundze kā sastingusi nezināja, ko atbildēt.

— Nekas nevar būt grūtāk ... Es ceru, ka drīz miršu. .. Jūtu, ka sirds stingst ledū...

Tādas bija visgarākās atbildes, kādas viņam izdevās saņemt.

Kad ausma spieda viņus šķirties, de Renala kundze vairs neraudāja. Tā mēmi skatījās, kā Žiljens piestiprināja pie loga mezglotu virvi, un pat neatbildēja uz viņa skūpstiem. Velti Žiljens viņai teica:

— Tagad mēs esam sasnieguši stāvokli, kuru jūs tā vēlējāties. Tagad jums vairs nebūs nekas jānožēlo. Un, kad bērni mazliet savārgs, viņi jums nebūs tūdaļ jāiedomājas kapā.

— Man ir tik žēl, ka jūs nevarat noskūpstīt Staņislavu, — viņa vēsi sacīja.

Galu galā, Žiljenu dziļi pārsteidza šī dzjvā miroņa aukstie skāvieni; vēl dažu ljē tālumā viņš domāja tikai par to. Viņa dvēsele bija satraukta, un, kamēr vēl redzams bija Verjeras baznīcas tornis, viņš visu laiku skatījās atpakaļ.

## XXIV DEPARTAMENTA GALVASPILSĒTA


Kāds troksnis, cik daudz ļaužu, un katram savas rūpes! Kādi nākotnes plāni nerodas divdesmitgadīga jaunekļa galvā! Un kā tie novērš no mīlestības!

Barnavs

Beidzot viņš ieraudzīja tālu kalnā melnas sienas: tas bija Bezansonas cietoksnis. «Pavisam citādi es justos,» viņš nopūzdamies nodomāja, «ja ierastos šajā diženajā militarpilsētā, lai ieņemtu leitnanta vietu kādā no pulkiem, kuriem uzdots to aizsargāt.»

Bezansona ir ne tikai viena no skaistākām Francijas pilsētām, bet tajā dzīvo ari daudz gudru un augstsirdīgu cilvēku. Taču Žiljenam, šim zemnieku zēnam, nebija iespējams saskarties ar izcilākiem ļaudīm.

No Fukē viņš bija dabūjis civilapģērbu un, ģērbies šajā uzvalkā, pārsoļoja paceļamos tiltus. Kavēdamies 1674. gada aplenkšanas atmiņās, viņš vēlējās apskatīt cietokšņa vaļņus, pirms ieslēdzās seminārā. Divas vai trīs reizes viņu tikko nearestēja sargzaldāti; viņš iemanījās pat tādās vietās, kur publika netika ielaista, lai daži karavīri nezaudētu iespēju pārdot ik gadus par divpadsmit līdz piecpadsmit frankiem sienu.

Vaļņu augstums, grāvju dziļums un lielgabalu bargais

n

163

izskats saistīja Žiljena uzmanību vairākas stundas. Pēc tam viņš tuvojās kādai lielai kafejnīcai uz bulvara. Apstājās sajūsmināts; kaut arī vārds «Kafejnīca» stāvēja uzrakstīts lieliem burtiem virs durvīm, viņš neticēja savām acīm. Žil-jens pārvarēja baiļo kautrību, iegāja iekšā un piepeši atradās zālē, kas bija trīsdesmit vai četrdesmit soļu gara un vismaz divdesmit pēdu augsta. Sājā dienā viņam viss likās apburošs.

Uz diviem biljarda galdiem norisa dedzīga spēle. Marķieri izsauca punktus; ziņkārīgo ielenkti spēlētāji skraidīja ap galdiem; dūmu mutuļi, kas vēlās no visu mutēm, ietina pašus zilā mākonī. Žiljena uzmanību saistīja vīriešu lielais augums, viņu apaļie pleci, smagais solis, milzīgās vaigubārdas, garie svārki. Sie senās Bizontiumas pēcteči runāja tikai kliedzot; viņi uzvedās īsti kareiviski. Žiljens, nekustēdamies no vietas, apbrīnoja tos; viņš domāja par galvaspilsētas Bezansonas varenumu. Tomēr viņš neuzdrošinājās palūgt tasi kafijas no augstprātīgajiem kungiem, kas šeit svinīgi izsauca biljarda punktus.

Bet jaunkundze, kas sēdēja aiz letes, ievēroja jaunā laucinieka piemīlīgo seju, kad tas ar vīstokli padusē apstājās trīs soļus no krāsns un aplūkoja karaļa ģipša bisti. Šī jaunkundze, stalta franškontiete, labi noaugusi un ģērbusies, kā pienākas kafejnīcas prestiža pacelšanai, jau divreiz smalkā balstiņā bija uzrunājusi Žiljenu, pūlēdamās to izdarīt tā, lai dzirdētu tikai viņš: «Kungs, cienījamais kungs!» Žiljens ievēroja uz sevi vērstās gaiši zilās, maigās acis un saprata, ka runā ar viņu.

Viņš strauji devās uz bufeti un glīto meiču gluži kā uzbrukumā. Šajā drudžainajā steigā viņam izkrita vīstoklis.

Cik nožēlojams šķistu mūsu provinciālis Parizes lice-jistiem, kuri jau piecpadsmit gadu vecumā māk iesoļot kafejnīcā ar izlaidīgu bravuru! Bet šie bērni, kas piecpadsmit gados ir tik uzvedīgi, astoņpadsmit gadu vecumā jau kļūst vulgāri. Lielā kautrība, kas piemīt provinciālim, bieži vien pārvēršas stingrā raksturā. Tuvodamies skaistajai meitenei, kas bija viņu pagodinājusi ar uzrunu, Žiljens nolēma, ka ar to būtu jārunā vaļsirdīgi, — uzveicis kautrību, viņš kļuva itin varonīgs.

— Cienījamā jaunkundz, es esmu pirmo reizi Bezansonā; es vēlētos tasi kafijas un baltmaizi, — protams, par maksu.

Meitene viegli pasmaidīja, pēc tam nosarka; viņa baidījās, ka tikai spēlmaņi nesāk piezobot šo mīļo jaunekli. Viņu sabaidīs, un viņš nekad vairs neienāks kafejnīcā.

— Sēdieties šeit man blakus! — viņa sacīja, rādīdama uz marmora galdiņu, ko gandrīz aizsedza augstā sarkankoka lete.

Meiča pārliecās pār leti, tā parādīdama savu daiļo stāvu. Žiljens to ievēroja; viņa domas ņēma citu virzienu. Meitene nolika viņam priekšā tasi, cukuru un mazu maizīti. Viņa vilcinājās pasaukt apkalpotāju,* lai tas ielej kafiju, saprazdama, ka tad viņai nebūs iespējams palikt vienatnē ar Žiljenu.

Žiljens domīgi salīdzināja šo gaišmataino skaistuli ar dažām atmiņām, kas viņu bieži satrauca. Viņa biklums gandrīz pilnīgi izgaisa, kad viņš atcerējās, kādu kaislību bija iedvesis. Daiļajai meičai pietika ar mirkli: viņa saprata Žiljena skatienus.

— Tabakas dūmi, tāpēc jūs kāsējat; atnāciet rīt ap pulksten astoņiem uz brokastīm, tad es parasti esmu viena.

— Kā jūs sauc? — vaicāja Žiljens, laipni smaidīdams.

— Amanda Binē.

— Vai atļausiet man pēc stundas atsūtīt jums nelielu saini, apmēram tādu kā šis?

Daiļā Amanda mirkli pārdomāja.

— Mani šeit uzrauga, es varētu sevi kompromitēt; bet es uzrakstīšu savu adresi uz šīs kartītes, jūs varat to piestiprināt pie saiņa. Sūtiet droši!

— Mani sauc — Žiljens Sorels, — sacīja jauneklis, — man Bezansonā nav ne radu, ne pazīstamu,

— Tā! Tagad es saprotu, jūs gribat iestāties juristu skolā?

— Nē, nē, — atbildēja Žiljens, — mani sūta uz semināru.

Dziļa vilšanās apēnoja Amandas seju, viņa pasauca apkalpotāju: tagad viņa jau to spēja. Apkalpotājs ielēja Žil-jenam kafiju, pat nepaskatīdamies uz viņu.

Amanda saņēma naudu pie letes; Žiljens bija lepns, ka uzdrīkstējies ar viņu runāt; pie kāda biljarda galda sāka strīdēties. Spēlētāju trokšņošana un kliedzieni skaļi atbalsojās plašajā telpā un pārsteidza Žiljenu. Amanda, acis nodūrusi, likās, kaut ko sapņoja.

— Ja jūs atļautu, cienījamā jaunkundz, — piepeši Žiljens apņēmīgi sacīja, — es uzdotos par jūsu brālēnu?

Viņa pašapzinīgais tonis patika Amandai. «Tas nav nekāds balamute,» meiča nodomāja. Pat nepaskatīdamās, viņa ātri atbildēja:

— Es esmu no Žanlisas, Dižonas tuvumā. Sakiet, ka arī jūs esat no Žanlisas, manas mātes brālēns.

— Jā, jā, es atcerēšos.

— Vasarā katru ceturtdienu pulksten piecos semināristi iet garām mūsu kafejnīcai.

— Ja vēl domāsiet par mani, tad turiet vijolīšu pušķīti rokā, kad es iešu garām.

Amanda brīna paskatījās uz viņu; šis skatiens Žiljena varonību pārvērta neprātā; tomēr viņš pietvīka, sacīdams:

— Es jūtu, ka mīlu jūs bezgalīgi.

— Runājiet klusāk! — viņa izbijusies nočukstēja.

Žiljens pūlējās atcerēties dažas frāzes no «Jaunās Eloizas»

pussaplēstā sējuma, ko viņš bija atradis Veržī. Atmiņa nāca palīgā; desmit minušu laikā viņš citēja sajūsminātajai Amandai veseliem teikumiem no «Jaunās Eloizas». Sī varonība iepriecināja viņu pašu, bet pēkšņi skaistā meiča pieņēma pavisam ledainu izskatu. Viens no viņas mīļākajiem bija parādījies kafejnīcas durvīs.

Tas tuvojās bufetei, svilpodams un plecus raustīdams; paskatījās uz Žiljenu. Acumirklī Žiljena pārspīlētā fantazija ierosināja domas par divkauju. Viņš stipri nobāla, atvirzīja kafijas tasi, savilka pašapzinīgu sejas izteiksmi un uzmanīgi vēroja savu pretinieku. Kamēr sāncensis pārliecās pār degvīna glāzi, kuru bramanīgi bija pielējis uz letes, Amanda ar skatienu pavēlēja Žiljenam nodurt acis. Viņš padevās un divas minutes sēdēja nekustēdamies un bāls, domādams vienīgi par to, kas patlaban notiks; šajā brīdī viņš patiešām bija skaists. Viņa pretinieku pārsteidza Žiljena skatiens: vienā malkā norijis degvīna glāzes saturu, viņš kaut ko pačukstēja Amandai, iebāza rokas kabatā un svilpodams aizgāja pie biljarda galdigm, vēl atskatīdamies uz Žiljenu. Mūsu varonis piecēlās sadusmots, bet nezināja tikai, kā parādīt nicināšanu. Viņš nolika savu vīstokli un cik vien spēdams izlaidīgi tuvojās biljarda galdiem.

Velti viņam čukstēja saprāta apdomīgā balss: «Divkauja

tūda| pēc ierašanās Bezansonā sabojās uz laikiem garīdznieka karjeru.»

«Vismaz neviens nevarēs sacīt, ka es nemāku savaldīt nekauņas.»

Amanda redzēja viņa drosmi; tā jauki kontrastēja ar jaunekļa naivajām manierēm. Vienā mirklī meiča dāvāja viņam visas priekšrocības. Meitene piecēlās un, izlikdamās, ka novēro kādu uz ielas, steidzīgi nostājās starp Žiljenu un biljarda galdiem.

— Sargieties skatīties greizi uz šo kungu, tas ir mans brālēns!

— Kas man tur da|as? Arī viņš uz mani skatījās.

— Jūs mani gribat padarīt nelaimīgu? Protams, viņš paskatījās uz jums, un varbūt viņš pat sāks ar jums runāt. Es viņam pateicu, kas jūs esat manas mātes radinieks un atbraucis patlaban no Žanlisas. Viņš ir franškontietis un nekad nav bijis Burgundijā tālāk par Dolū; jūs viņam droši varat stāstīt visu.

Žiljens vēl šaubījās, bet viņa ar bufetes dāmas veiklību meloja joprojām:

— Protams, viņš uz jums skatījās, bet tas notika taisni tajā brīdī, kad viņš vaicāja, kas jūs tāds esat; šis cilvēks izturas rupji pret visiem, viņš negribēja jūs apvainot.

Žiljena skatiens sekoja šķietamajam brālēnam; jauneklis redzēja, ka tas gatavojās spēlēt uz tālākā biljarda galda. Žiljens dzirdēja, kā viņš skaļi un draudoši vairākkārt iesaucās: «To es uzņemos izdarīti» Žiljens ātri devās garām Amandai biljarda galda virzienā. Amanda saķēra viņu aiz rokas:

— Papriekš samaksājiet man rēķinu!

«Pareizi,» nodomāja Žiljens, «viņa baiļojas, ka es varu aiziet nesamaksājis.» Amanda bija tikpat uztraukta kā viņš un stipri nosarkusi. Viņa vilcinājās ar naudas izdošanu, visu laiku čukstēdama:

— Tūliņ atstājiet kafejnīcu, jeb es jūs nemaz vairs nemīlēšu, kaut gan es jūs ļoti mīlu!

Žiljens devās uz durvīm, bet lēni. «Vai mans pienākums nav atgriezties un vēlreiz apskatīt šo nekauņu?» viņš atkārtoja pie sevis. Veselu stundu viņš pavadīja uz bulvara pie kafejnīcas durvīm, nevarēdams izšķirties. Žiljens gaidīja iznākam šo kungu. Bet tas nerādījās, un Žiljens beidzot aizgāja.

Viņš bija pavadījis Bezansona tikai dažas stundas, bet jau nožēloja, ka šeit ieradies. Atvaļinātais chirurgs, neraugoties uz savu podagru, bija viņam pasniedzis dažas paukošanas stundas; tās bija vienīgās zināšanas, kas atradās Žil-jena dusmu rīcībā. Tomēr šis šķērslis viņu neapturētu, ja bez pliķa viņš zinātu vēl kādu citu atklātas nicināšanas izpaušanas veidu, jo dūru cīņā pretinieks, šis milzīgais tēvainis, viņu piekautu, un tas būtu viss.

«Man, nabagam, kam nav ne naudas, ne aizbildņu,» domāja Žiljens, «nav arī liela starpība starp semināru un cietumu; būs jāatstāj pilsētas drānas kādā viesnīcā un jāpārģērbjas melnajā uzvalkā. Ja kādreiz uz dažām stundām izdosies izsprukt no seminārā, es savās pilsētas drānās varēšu netraucēts apciemot Amandu.» Šī pārdomā bija pavisam jauka; bet, soļodams gar pilsētas viesnīcām, Žiljens tomēr neuzdrošinājās nevienā iegriezties.

Beidzot, kad viņš gāja gar «Sūtņu viesnīcu», viņa skatiens sastapās ar kādas tuklas, bet vēl pajaunas, sārtas un priecīgas sievietes acīm. Viņš piegāja tai klāt un izstāstīja savas bēdas.

— Protams, protams, manu mīļo abat, — sacīja viņam «Sūtņu» viesnīcniece. — Es labprāt pieņemšu uzglabāšanā jūsu pilsētas drānas un pat likšu tās reižu reizēm izvēdināt. Vadmalas drēbei taču nevar ļaut ilgi gulēt. — Viņa paņēma atslēgu, ieveda jaunekli istabā un lūdza atzīmēt uz papīra, ko viņš nodomājis tai atstāt.

— Mans dievs! Cik skaists jūs patlaban izskatāties, Sorela kungs, — sacīja resnīte, kad viņš nonāca ķēķī. — Es tūdaļ likšu pasniegt jums pusdienas. — Un piebilda čukstot: — Jums tās maksās tikai divdesmit sū, kaut arī no citiem ņemu piecdesmit; jāpažēlo taču jūsu naudiņa.

— Man ir desmit zelta gabali, — Žiljens lepodamies atbildēja.

— Ak kungs, nerunājiet tik skaļi! — labā saimniece uztraukti sacīja. — Bezansonā nav mazums blēžu, apzags jūs, i nemanīsiet. Izvairieties sevišķi no kafejnīcām, tās ir blēžu pilnas.

— Patiešām? — domīgi ievaicājās Žiljens.

— Apmeklējiet tikai mani, es jums došu labu kafiju.. Lieciet vērā, ka šeit jūs vienmēr atradīsiet draugu un labas pusdienas par divdesmit sū! Ticiet, ko es jums saku! Sēdieties pie galda, es pati jūs apkalpošu.

— Es patlaban nemaz nevaru ēst, — Žiljens viņai sacīja, — esmu ļoti uztraukts, tūdaļ došos uz semināru.

Laipnā sieviete neatlaida viņu, kamēr tam visas kabatas nebija piebāztas ar ēdamo. Beidzot Žiljens aizsoļoja uz briesmīgo vietu; viesnīcniēce, stāvēdama durvīs, rādīja viņam ceļu.

## XXV SEMINARS


Trīssimt trīsdesmit sešas pusdienas par astoņdesmit pieciem santimiem, trīssimt trīsdesmit sešas vakariņas par trīsdesmit astoņiem santimiem un šokolāde, kam tā pienākas; cik daudz te var nopelnīt no piegādes?

Vaino no Bezansonas

Jau iztālēm viņš ieraudzīja apzeltītu dzelzs krustu virs vārtiem; gāja pavisam lēni, gandrīz streipuļodams. «Tad te nu ir tā elle zemes virsū, no kuras man vairs neiziet!» Beidzot viņš uzdrošinājās piezvanīt. Zvans atskanēja kā tuksnesī. Pēc desmit minūtēm bāls vīrietis melnā tērpā atvēra durvis. Žiljens paskatījās uz viņu un tūdaļ nolaida acis. Šim vārtniekam bija dīvaina seja. Acis zaļas un izspiedušās kā kaķim: nekustīgie plaksti vēstīja, ka no šī, cilvēka nav ko gaidīt līdzjūtību; zobi izvirzīti uz priekšu, plānas lūpas pavērtas puslokā. Šajā sejā tomēr nebija nekā noziedzīga, drīzāk tajā varēja lasīt kādu lielu vienaldzību, kas jauniešus atbaida vēl vairāk. Vienīgā īpatnība, ko Žiljena ātrais skatiens uztvēra svētuļa izstieptajā sejā, bija dziļš riebums un nicināšana pret visu, ko ar viņu gribētu runāt, ja vien tas neattiektos uz reliģiskiem jautājumiem.

Žiljens ar pūlēm pacēla acis un aiz satraukuma drebošā balsī paskaidroja, ka vēloties runāt ar seminārā direktoru Pirara kungu. Ne vārda neatbildējis, melnā tērptais vīrs deva zīmi sekot. Viņi uzkāpa pa platām kāpnēm ar koka margām otrajā stāvā; kāpieni ļodzījās, šķita, ka tie turpat zem kājām sabruks. Mazās durvis ar vienkāršu, melnu koka krustu, virs tām smagi atvērās, un vārtnieks ieveda 2i 1 jenu zemā, tumšā istabā, kur pie balti nokrāsotām sienām greznojās divas lielas, aiz vecuma satumsušas gleznas. Tur viņš pameta Žiljenu vienu. Jauneklis jutās nomākts, sirds viņam neganti dauzījās; viņš būtu priecīgs, ja varētu raudāt. Nāves klusums valdīja visā mājā.

Pēc stundas ceturkšņa, kas Žiljenam šķita garš kā diena, drūmais vārtnieks parādījās uz durvju sliekšņa pretējā istabas galā un, nepagodjnādams viņu ne ar pusvārdu, deva zīmi nākt tuvāk. Viņš iegāja istabā, kas bija lielāka par pirmo, bet vēl tumšāka. Sienas tāpat bija ar kaļķiem nobal-sinātas, bet visā telpā neredzēja mēbeļu. Tikai kaktā blakus durvīm Žiljens, garām iedams, ievēroja nekrāsota koka gultu, divus pītus krēslus un nepolsterētu, no egļu dēļiem sasistu atzveltnes krēslu. Istabas otrā galā, pie maza lodziņa ar nodzeltējušām rūtīm un nekoptiem puķu podiem uz palodzes viņš ieraudzīja pie galda sēžam cilvēku apnēsātā sutanā; it kā par kaut ko dusmodamies, tas cilāja mazus papīra četrstūrus, uz kuriem uzrakstīja dažus vārdus un atkal nolika uz galda. Viņš neievēroja Žiljena klātbūtni. Jauneklis nekustēdamies stāvēja istabas vidū, kur viņu, aiziedams un durvis pievērdams, bija atstājis vārtnieks.

Tā pagāja minutes desmit; apdilušajā sutanā ģērbtais cilvēks rakstīja un rakstīja. Žiljena bailes un satraukums bija tik lieli, ka viņš tikko spēja turēties uz kājām. Kāds filozofs, varbūt maldīdamies, būtu teicis: «Tā neglītums ietekmē dvēseli, kas dzimusi mīlēt skaistumu.»

Rakstītājs pacēla galvu. Žiljens to ievēroja tikai pēc minutes un arī tad joprojām stāvēja nekustēdamies, it kā briesmīgais, uz viņu paceltais skatiens sludinātu nāves spriedumu. Žiljena apmiglotās acis tikko ievēroja garenu, sarkaniem plankumiem pārklātu seju; tikai piere atdalījās ar nāves bālumu. Starp sarkanajiem vaigiem un bālo pieri dega divas mazas, melnas acis, kas spēja iedvest bailes vislielākajam drošsirdim. Plato pieri apņēma biezi, gludi, pavisam melni mati.

— Vai jūs domājat nākt tuvāk vai palikt turpat? — nepacietīgi beidzot ievaicājās šis cilvēks.

Žiljens bailīgi pagāja uz priekšu, bāls un uztraukts kā vēl nekad: viņš apstājās trīs soļus no nekrāsotā koka galda, uz kura gulēja papīra četrstūri.

— Tuvāk! — sacīja cilvēks sutanā.

Žiljens virzījās tuvāk, izstiepdams roku, it kā gribētu pie kaut kā pieturēties.

— Jūsu vārds?

— Žiljens Sorels.

— Jūs esat stipri nosebojies, — sacīja cilvēks sutanā, no jauna paceldams dusmīgās acis.

Žiljens neizturēja šo skatienu, roku pēc glābiņa paceldams, viņš nogāzās visā garumā uz grīdas.

Cilvēks pie galda pašķindināja zvaniņu. Žiljens bija zaudējis tikai spēju kustēties un redzēt, bet viņš dzirdēja tuvojošos soļus.

Viņu pacēla un apsēdināja uz nekrāsotā koka krēsla. Pēc tam viņš dzirdēja, ka briesmīgais cilvēks sacīja vārt-niekam:

— Šis puisis acīm redzot slimo ar krītamo kaiti. Tā tik vēl trūka!

Kad Žiljens atvēra acis, cilvēks ar sarkano seju turpināja rakstīšanu; vārtnieka vairs nebija istabā. «Man jāsaņemas,» mūsu varonis sev sacīja, «galvenais, jāapslēpj tas, ko es jūtu.» Viņam bija nelabi. «Ja ar mani kas notiks, tad viņi nodomās diezin ko.» Beidzot cilvēks ar sarkano seju pārtrauca rakstīšanu un, no sāniem vērodams Žiljenu, jautāja:

— Vai esat spējīgs atbildēt?

— Jā, — Žiljens vājā balsī atteica.

— Paldies dievam!

Cilvēks sutanā piecēlās un nepacietīgi sāka meklēt priežu koka galda atvilktnē kādu vēstuli. Beidzot atradis to, lēni apsēdās un, no jauna paceldams acis uz Žiljenu, it kā gribēdams izraut viņam pēdējās dzīvības atliekas, sacīja: — Man jūs rekomendēja Šelana kungs, tas bija labākais kirē visā diocezē, tikumīgs cilvēks, kādu nav daudz, un mans draugs jau trīsdesmit gadu.

— A, tātad man tas gods runāt ar Pirara kungu? — Žiljens tikko dzirdamā balsī jautāja.

— Acīm redzot, — īgni skatīdamies uz Žiljenu, atbildēja seminārā direktors.

Viņa mazo acu spīdums palielinājās un mutes kaktiņi neviļus sadrebēja. Viņš atgādināja tīģeri, kas jau priekšlaikus izbaudīja upura saplosīšanas prieku.

— Selana vēstule ir īsa, — sacīja viņš, it kā pats ar sevi sarunādamies. — Intelligenti pauca.[2] Mūsu laikos nemēdz rakstīt pārāk īsi. — Viņš lasīja balsī:

«Nosūtu jums no savas draudzes Žiljenu Sorelu, ko kristīju pirms divdesmit gadiem. Viņa tēvs ir bagāts namdaris, bet neko neatmet savam dēlam. No Žiljena var iznākt ievērojams darbonis tā kunga vīna dārzā. Viņam ir laba atmiņa, gaišs saprāts, tieksme uz pārdomām. Bet vai viņa aicinājums būs ilgstošs? Vai tas ir patiess?»

— Patiess! — abats Pirars atkārtoja, brīnā vērodams Žiljenu; bet tagad jau abata skatiens vairs nebija tik necilvēcīgs. — Patiess! — viņš vēlreiz atkārtoja jau klusākā balsī un turpināja lasīt':

«Es lūdzu Žiljenam Sorelam stipendiju; viņš attaisnos to, izturēdams vajadzīgos pārbaudījumus. Es viņam esmu mācījis mazliet teoloģiju, veco, īsto Bosiē Arno, Fieri teoloģiju! Ja jums viņš neietīk, sūtiet atpakaļ! Nespējnieku patversmes direktors, kuru jūs labi pazīstat, piesolīja viņam astoņi simti franku par savu bērnu mācīšanu. — Manā dvēselē, paldies dievam, valda miers. Aprodu ar smago triecienu. Vale et me ama.»[2]

Abats Pirars lēni, nopūzdamies izlasīja parakstu «Še-lans».

— Viņa dvēselē ir miers, — direktors sacīja, — un patiešām, viņa tikumi pelnījuši šo atlīdzību. Vai tas kungs piešķirs to arī man, kad pienāks mana stunda? — Viņš paskatījās augšup un pārmeta krustu. Krusta zīmi redzot, Žiljens sajuta, ka mazinās ledainās šausmas, kas viņu bija pārņēmušas kopš ienākšanas šajā namā.

— Šeit man ir trīs simti divdesmit viens pretendents uz pašu svētāko kārtu, — abats Pirars teica stingrā, tomēr ne ļaunā balsī. — Bet tikai septiņus vai astoņus ieteikuši abatam Šelanam līdzīgi cilvēki, tātad starp trīssimt divdesmit vienu jūs būsiet devītais. Bet mana aizbildnība nav

ne labvēlība, ne iecietība; tā prasa divkāršu centību un bardzību cīņā pret netikumu. Ejiet un aizslēdziet durvis!

Žiljens ar pūlēm pārgāja pāri istabai, viņam izdevās noturēties kājās. Līdzās durvīm viņš ievēroja mazu lodziņu. Jauneklis paskatījās pa to un ieraudzīja kokus; tas viņu sadrošināja, it kā būtu ieraudzījis vecus draugus.

— Loquerisne linguam latiņam?[3] — vaicāja abats Pirars, kad jauneklis atgriezās savā vietā.

— Ita, pater optime,[2] — atbildēja Žiljens, pamazām at-gūdamies. Protams, neviens cilvēks pasaulē viņam nelikās tik necienīgs šī vārda kā Pirara kungs kopš pusstundas.

Saruna turpinājās latiniski. Pirara kunga acu izteiksme kļuva maigāka. Žiljens atguva savu aukstasinību. «Cik vājš es esmu, ka ļāvos sevi iebaidīt ar šo šķietamo tikumību! Sis cilvēks, jādomā, ir tāds pats blēdis kā Maslona kungs.» Un Žiljens nopriecājās, ka gandrīz visu savu naudu bija noglabājis zābakos.

Abats Pirars eksaminēja Žiljenu teoloģijā; viņu pārsteidza jaunekļa plašās zināšanas. Abata izbrīns vel palielinājās, kad viņš sāka to izjautāt par svētajiem rakstiem. Bet, kad pienāca kārta baznīcas tēvu mācībām, abats redzēja, ka Žiljens nezina ne Sv, Hieronima, ne Augustiņa, ne Bonaventuras, ne Bazila u. c. vārdu.

«Te nu redzam, kur noved liktenīgā tieksme uz protestantismu,» abats Pirars nodomāja, «vienmēr esmu to pārmetis Šelanam. Sīkas, pārāk sīkas svēto rakstu zināšanas.»

(Žiljens, pat nejautāts, tikko bija viņam stāstījis par Ķēniņu un Mozus grāmatu īsto sarakstīšanas laiku.)

«Kur gan noved šī nebeidzamā prātošana par svētajiem rakstiem,» domāja abats Pirars, «ja ne pie personīgiem iztulkojumiem, proti, pie visbriesmīgākā protestantisma? Un līdzās šīm itin bīstamajām zināšanām — ne vārda no baznīcas tēvu rakstiem, kas varētu līdzsvarot šo neprātīgo tieksmi,»

Bet seminārā direktora izbrīnam nebija robežu, kad uz jautājumu par pāvesta garīgo varu vecās gallikaņu baznīcas nolikumu vietā Žiljens atbildēja viņam visu de Mestra kunga grāmatu.

«Ir gan savādnieks šis vecais Selans,» nodomāja abats Pirars. «Varbūt viņš iedevis šo grāmatu jauneklim, lai tas aptvertu, ka de Mestrs nav ņemams nopietni?»

Velti abats izvaicājās, lai izdabūtu no Žiljena, cik nopietni tas skatās uz šā kunga mācību. Jauneklis atbildēja vienīgi no galvas. No šī mirkļa Žiljens jutās pavisam labi,, apzinādamies, ka spēj valdīt pār sevi. Pēc ļoti ilgas eksa-minēšanas viņam šķita, ka Pirara kunga bardzība pret viņu ir vairs tikai izlikšanās. Patiešām, ja nekristu svarā bargās nopietnības principi, kurus viņš jau piecpadsmit gadu kultivēja savās attiecībās pret audzēkņiem, seminārā direktors labprāt noskūpstītu Žiljenu, — viņa skaidrās, noteiktās un saprātīgās atbildes to sajūsmināja.

«Tas ir drošs un veselīgs prāts,» viņš nodomāja, «tikai miesa — vāja.»

— Vai jūs bieži tā nokrītat? — vaicāja abats franciski, rādīdams uz grīdu.

— Pirmo reizi savā mūžā; vārtnieka vaigs mani pārbiedēja, — piebilda Žiljens, nosarkdams kā bērns.

Abats Pirars gandrīz pasmaidīja.

— Tādi ir pasaulīga spožuma rezultāti; jūs acīm redzot esat pieradis skatīt jautras, bet melīgas sejas. Patiesība ir nopietna, kungs. Bet vai arī mūsu uzdevums šeit nav tikpat nopietns? Vērojiet, lai jūsu apziņa nepadotos šādai vajadzībai: pārmērīgam jutīgumam pret tukšu, ārišķīgu tīksmi.

— Ja jūs nebūtu ieteicis, — turpināja abats, ar jaušamu labpatiku pāriedams uz latiņu valodu, — ja jūs nebūtu ieteicis tāds vīrs kā abats Selans, es ar jums runātu tukšā, pasaulīgā valodā, pie kuras jūs, cik vērojams, esat pieradis. Man jāsaka, ka pilnu stipendiju, kā jūs to vēlaties, ļoti grūti dabūt. Bet abats Selans ar saviem piecdesmitsešgadīgiem apustuļa pūliņiem būtu maz iemantojis, ja viņa noteikšanā nevarētu atstāt vienu no seminārā stipendijām.

Pēc šiem vārdiem abats Pirars deva jauneklim padomu bez viņa ziņas neiestāties nevienā slepenā biedrībā vai kon-gregacijā.

— Dodu jums goda vārdu, — atbildēja Žiljens ar vaļsirdīga cilvēka dedzību.

Seminārā direktors pirmo reizi pasmaidīja.

— Šis vārds te netiek lietots, — viņš sacīja jauneklim, — tas pārāk atgādina pasaulīgo cilvēku maldīgo godu, kas bieži vien noved viņus līdz pārkāpumiem un pat noziedzībām. Jūs esat man padots ar svētā Pija V bullas Unām Ecclesiam septiņpadsmito paragrafu. Esmu jūsu garīgā priekšniecība. Šajā mājā, mans dārgais dēls, dzirdēt nozīmē paklausīt. Cik jums ir naudas?

«Beidzot nu esam klāt,» nodomāja Žiljens, «tāpēc arī viņš mani nosauca par savu dārgo dēlu.»

— Trīsdesmit pieci franki, mans tēvs.

— Pierakstiet rūpīgi savus izdevumus! Jums būs par tiem man jādod norēķins.

Mokpilnā saruna ilga trīs stundas. Tad Žiljens pasauca vārtnieku.

— Aizvediet Žiljenu Sorelu uz simt trešo celli! — abats Pirars viņam sacīja.

Žiljens dabūja atsevišķu istabu. Tas bija sevišķas laipnības pierādījums.

— Aiznesiet turp arī viņa ceļa somu! — direktors piebilda.

Žiljens nodūra acis un ieraudzīja savu somu, uz kuru bija skatījies trīs stundas, to nepazīdams.

Nr. 103 izrādījās maza, astoņu kvadralpēdu istabiņa mājas augšējā stāvā. Žiljens ievēroja, ka logs iziet uz cietokšņa valni un'aiz tā redzams skaistais klajums viņpus Dū.

— Kas par brīnišķīgu ainu! — izsaucās Žiljens: tā runādams, viņš īsti neapjauda šo vārdu nozīmi. Dziļie pārdzīvojumi, ko viņš bija pieredzējis pa īso uzturēšanās laiku Bezansonā, bija galīgi izsmēluši viņa spēkus. Viņš apsēdās loga tuvumā uz vienīgā koka krēsla, kas atradās istabā, un tūdaļ iekrita dziļā miegā. Viņš nedzirdēja vairs zvanu ne uz vakariņām, ne uz vakara lūgšanu; viņu bija aizmirsuši.

Kad otrā rītā pirmie saules stari viņu uzmodināja, viņš gulēja uz grīdas.

## XXVI PASAULE, VAI TAS, KA TRŪKST BAGĀTNIEKAM

Esmu viens zemes virsū, par mani neviens nedomā. Tiem, kurus redzu iedzīvojamies mantā un godā, piemīt nekaunība un cietsirdība, kuras man svešas. Viņi mani ienīst dēļ manas piekāpīgās labsirdības. Ak, es drīz vien miršu, vai nu aiz bada, vai aiz sarūgtinājuma, ka ļaudis izrādījušies tik cietsirdīgi.

Jungs

Žiljens steidzīgi notīrīja drēbes un gāja lejup; viņš bija nokavējies. Skolotāja palīgs izteica viņam stingru rājienu; attaisnošanās vietā Žiljens sakrustoja rokas uz krūtīm:

— Peccavi, pater optime,* — viņš sagrauzti sacīja.

Šādam sākumam bija lielas sekmes. Visveiksmīgākie no semināristiem redzēja, ka viņiem nav darīšana ar muļķi. Kad pienāca brīvstunda, Žiljens redzēja, ka visi viņu ziņkārīgi vēro. Bet viņš palika atturīgs un kluss. Sekodams pats saviem noteikumiem, viņš skatījās uz šiem trīssimt divdesmit biedriem kā uz naidnieku baru, bet visbīstamākais viņam šķita pats abats Pirars.

Pēc dažām dienām Žiljenam vajadzēja izvēlēties biktstēvu. Viņam pasniedza sarakstu.

«Ak kungs, par ko gan viņi mani uzskata,» nodomāja Žiljens. «Vai patiešām viņi domā, ka es nesaprotu, ko nozīmē šī formalitāte.» Un viņš izvēlējās abatu Piraru. 1 [4]

Bet viņam neienāca ne prātā, cik liktenīga bija šī izvēle. Kāds jauns seminarists, arī verjerietis, kas no pirmās dienas bija pasludinājis sevi par Žiljena draugu, sacīja, ka, izvēlēdamies seminārā direktora palīgu Kastaneda tēvu, viņš būtu darījis prātīgāk.

— Abats Kastaneds ir Pirara kunga ienaidnieks, un direktoru visi tur aizdomās par jansenismu, — piebilda seminarists, noliecies Žiljenam pie pašas auss.

Visi mūsu varoņa pirmie soļi bija tikpat neapdomīgi kā biktstēva izvēle, kaut gan pats viņš domāja, ka rīkojas ļoti uzmanīgi. Viņš nodomus uzskatīja par faktiem un sevi par lielu liekuli. Savā neprātā viņš aizgāja pat tik tālu, ka sāka sev pārmest sekmes šajā vājo mākslā.

«Ak vail Tas ir mans vienīgais ierocis! Citā laikā un citā vietā,» viņš sev sacīja, «es pelnītu maizi ar darbiem, kas mācētu iespaidot manus pretiniekus.»

Apmierināts ar savu rīcību, Žiljens lūkojās apkārt; visur viņš redzēja šķietami nevainojamus tikumus.

Astoņi vai desmit semināristi dzīvoja, svētuma oreola apņemti; viņus apmeklēja parādības gluži kā svēto Terezi vai svēto Francisku, kad tas saņēma stigmatus Vernias kalnā Apeninos. Bet tas tika turēts lielā slepenībā, un viņu draugi slēpa to. Nabaga jaunieši parādību jausmās gandrīz visu laiku pavadīja lazaretē. Simt citu personificēja nesatricināmu ticību, apvienotu ar negurstošu cītību. Viņi tā pārstrādājās, ka tikko turējās uz kājām, bet sevišķus panākumus nesasniedza. Divi trīs atšķīrās ar patiesu talantu un vienu no viņiem sauca par Sazeļu; bet Žiljens nejuta tieksmi viņiem tuvoties un tāpat arī viņi Žiljenam.

Pārējie semināristi bija rupji radījumi, kuri tikko saprata dažus latiņu vārdus, kaut gan kala tos augu dienu. Gandrīz visi tie bija zemnieku dēli, kuriem likās, ka nopelnīt dienišķo maizi ir vieglāk, nomurminot dažus vārdus latiņu valodā nekā kaplējot zemi. Nobeidzis šos vērojumus, Žiljens jau pirmajās dienās deva sev solījumu ātri gūt sekmes. «Katrā darbā vajadzīgi gudri cilvēki, jo visur taču ir kas jāveic,» viņš nodomāja. «Pie Napoleona es būtu seržants, šo nākošo kirē vidū es būšu lielvikars.»

«Visi šie nabagi,» piebilda viņš, «pirms iestāšanās seminārā kopš bērnības strādājuši melnu darbu, pārtikuši no rudzu maizes un rūgušpiena. Viņu būdās gāju redz piecas sešas reizes gadā. Līdzīgi Romas kareivjiem, kas karu uzskatīja par atpūtu, šie rupjie zemnieki priecājas par visiem seminārā jaukumiem.»

Nekad Žiljens viņu drūmajos skatienos neredzēja nekā cita kā vien fiziskas apmierinātības sajūtu pēc pusdienām un fiziskas baudas priekšnojautu pirms tām. Tādi bija cilvēki, kuru vidū viņam vajadzēja rādīt sevi pārāku; bet Žiljens nezināja, un neviens viņam to neteica, ka būt pirmajam dažādos priekšmetos, piemēram, baznīcas vēsturē, dogmatikā u. tml. seminārā priekšmetos, viņi uzskata par lepnības grēku. Kopš Voltera laikiem, kopš divpalātu valdīšanas laikiem, kura būtībā nav nekas cits kā neuzticēšanās un personīga spriešana, kas savukārt sēj neuzticēšanos ļaužu prātos, Francijas baznīca sapratusi, ka grāmatas ir tās lielākie ienaidnieki. Baznīcas acīs galvenais ir sirds padevība. Sekmes zinātnēs, kaut arī teoloģiskās, tai šķiet aizdomīgas, un tas nav bez iemesla. Kas var liegt izcilam cilvēkam pāriet pretējā pusē līdzīgi Siesam un Greguaraml Baznīca dreb bailēs un ķeras pie pāvesta kā pie vienīgā glābiņa. Tikai pāvests vēl spēj paralizēt personīgo spriešanu un ar svinīgiem dievkalpojumiem savā galmā darīt iespaidu uz pasaulīgo ļaužu pārsātināto, slimo prātu.

Tiklīdz Žiljens pa pusei bija izpratis šīs dažādās patiesības, kuras tomēr runāja pretim katram seminārā izteiktajam vārdam, viņš ieslīga dziļā grūtsirdībā. Jauneklis daudz strādāja un drīz vien ielāgoja mācītāja amatam ļoti noderīgas, kaut arī, pēc viņa domām, maldīgas zināšanas, par kurām nejuta nekādu interesi. Žiljens uzskatīja, ka viņam nav nekā cita ko darīt.

«Vai tiešām visi pasaulē mani aizmirsuši?» Žiljens skumji domāja. Viņš nezināja, ka Pirara kungs saņēmis dažas vēstules un iemetis tās ugunī. Vēstules bija ar Dižo--nas zīmogu; zem ārēji pieklājīgas formas tajās kvēloja vispatiesākā kaisle. Acīm redzot šo mīlu plosīja smagas nožēlas. «Jo labāk,» domāja abats Pirars, «šis jauneklis vismaz nav mīlējis kādu bezdievīgu sievieti.»

Reiz abats Pirars atplēsa vēstuli, kas līdz pusei bija vilgusi asarās, — tā bija ardievošanās uz mūžiem. «Taču beidzot,» vēstulē bija rakstīts, «debesis dāvājušas man spēku ienīst ja arī ne manas apgrēcības vaininieku, — tas vienmēr paliks man dārgākais radījums pasaulē, — tad tomēr pašu manu grēku. Upuris ir nests, mans draugs. Un ne bez asarām, kā redzat. Uzvarējusi ir griba rūpēties par tiem, kuriem man pienākas ziedoties un kurus jūs tā mīlējāt. Taisnais, bet dusmīgais dievs vairs neatriebs pie viņiem mātes grēkus. Ardievu, Žiljen, esiet taisnīgs pret cilvēkiem!»

Vēstules beigas gandrīz nebija salasāmas. Bija pielikta adrese Dižonā un vienlaikus izteikta cerība, ka Žiljens neatbildēs, vai arī atbildēs vismaz tā, ka sieviete, kas atgriezusies uz tikuma ceļiem, varēs vēstuli izlasīt bez nosarkšanas.

Skumjais garastāvoklis kopā ar trūcīgo barību, — seminārā pusdienas piegādāja kāds uzņēmējs par astoņdesmit trim santimiem porcijā, — sāka jau iespaidot Žiljena veselību, kad piepeši kādā rītā viņa istabā ienāca Fukē.

— Beidzot taču ielaida. Es jau piecas reizes esmu bijis Bezansonā, lai tevi satiktu. Bet pastāvīgi priekšā šis koka purns. Es noliku cilvēku pie seminārā vārtiem. Kāda velna pēc gan tu nekad neiznāc ārā?

— Es gribu izturēt pārbaudījumu, ko pats sev esmu uzlicis.

— Man šķiet, tu esi stipri pārvērties. Beidzot es tevi redzu. Divas piecfranku monētas man nupat pierādīja, ka laikam esmu bijis liels muļķis, ka nepiesolīju tās jau pirmo reizi.

Abi draugi sarunājās bezgala ilgi. Žiljens nosarka, kad Fukē viņam sacīja:

— Jā, vai zini? Tavu skolnieku māte iekritusi lielā dievbijībā.,

Un viņa stāsts atstāja to dīvo iespaidu uz kaislu dvēseli, kad neapzinīgi tiek aizskarts tai visdārgākais.

— Jā, mans draugs, viseksaltētākā dievbijībā. Runā pat, ka viņa braucot svētceļojumos. Bet par lielu kaunu abatam Maslonam, kas tik ilgi vajāja nabaga Šelanu, viņa neizvēlējās jauno vikāru par savu biktstēvu. Grēkus izsūdzēt viņa brauc uz Dižonu vai Bezansonu.

— Viņa brauc uz Bezansonu! — izsaucās Žiljens, no jauna pietvīkdams.

— Diezgan bieži, — atbildēja Fukē jautājoši.

— Vai tev ir līdzi «Konstitucionalists»?

— Ko tu runā? — atsaucās Fukē.

— Es vaicāju, vai tev ir līdzi «Konstitucionalists»? —

Žiljens pavisam mierīgi turpināja. — Šeit pārdod par trīsdesmit sū numurā.

— Kā! Pat seminārā iespiežas liberāļi! — Fukē iesaucās. — Nelaimīgā Francija! — viņš piebilda, atdarinādams abata Maslona saldsājo toni.

Šis apciemojums būtu atstājis uz mūsu varoni lielu iespaidu, ja tūdaļ otrā dienā seminarists no Verjeras, kas viņam šķita tik bērnišķīgs, it kā garām ejot nebūtu izmetis dažus vārdus, kuri noveda Žiljenu pie kāda svarīga atklājuma. Kopš iestāšanās seminārā Žiljena rīcība bija bijusi nepārtraukta kļūdu virkne. Viņš rūgti pavīpsnāja pats par sevi.

īstenībā savas dzīves svarīgākajos gadījumos Žiljens vienmēr bija parādījis daudz gaiša saprāta, bet viņš neraizējās par sīkumiem; turpretim seminārā visvairāk uzmanības pievērsa sīkumiem. Tāpēc arī starp biedriem viņš bija iemantojis brīvdomātāja slavu. Ar daudzām sīkām kļūmēm viņš sevi bija nodevis.

Viņu acīs Žiljens krāja briesmīgu grēku, viņš prātoja, patstāvīgi domāja, kaut gan viņam pienācās akli sekot autoritātei un piemēriem. Abats Pirars nesniedza viņam ne mazāko atbalstu; pat ne reizes netika ar viņu runājis ārpus bikts, kur patiesībā vairāk klausījās nekā runāja. Viss būtu citādi, ja viņš būtu izvēlējies abatu Kastanedu.

Tiklīdz Žiljens ievēroja savu kļūdu, viņš nepameta rokas klēpī. Viņš vēlējās zināt, cik liels ir izdarītais ļaunums, un tāpēc pārtrauca augstprātīgo klusēšanu, ar kuru bija atbaidījis no sevis biedrus. Tagad bija viņu kārta tam atriebties. Žiljena mēģinājumus uzsākt sarunas biedri saņēma ar nicināšanu, kas kāpinājās līdz atklātai izzobošanai. Žiljens uzzināja, ka no tā mirkļa, kad viņš iestājās seminārā, nav pagājusi ne stunda, sevišķi pa starpbrīžiem, kas nebūtu palielinājusi viņa ienaidnieku skaitu vai slepeni dāvājusi viņam kāda patiesi tikumīga vai mazāk rupja semināristā pieķeršanos. Vajadzēja izlabot lielu ļaunumu, uzdevums bija grūts. Kopš šī laika Žiljena uzmanība nesnauda; vajadzēja sev iztēlot gluži jaunu raksturu.

Tā, piemēram, lielas grūtības viņam sagādāja acu izteiksme. Ir taču tam kāds pamats, ka šajā apvidū visi skatās nolaistām acīm. «Cik liela pašpaļāvība man bija Verjerā,»

18t

Žiljens sprieda, «es biju iedomājies, ka dzīvoju, bet es tikai sagatavojos dzīvei, un patlaban esmu nokļuvis dzīvē, kāda tā būs, līdz nospēlēšu savu lomu. Man apkārt naidnieku bars. Cik daudz pūļu prasa šī mūžīgā liekulība,» viņš piebilda, «to priekšā nobāl Herkulesa darbi. Mūsu laiku Her-kuless ir Siksts Piektais, kas piecpadsmit gadu pēc kārtas ar savu pazemību apmānīja četrdesmit kardinālu, kuri jaunībā bija pazinuši viņu lepnu un uzpūtīgu.»

«Tātad zināšanām te nav nekādas vērtības!» viņš rūgti-nodomāja. «Sekmes dogmatikā un bībeles stāstos tiek novērtētas tikai ārēji. Viss, kas tiek runāts sakarā ar to, ir tikai slazdu izlikšana man līdzīgiem. Jā! Vienīgais mans nopelns bijis ātrās sekmēs visu šo blēņu uztveršanā. Vai viņi patiešām tās novērtē tāpat kā es? Un es, muļķis, lepojos! Manas sekmes taču man sagādājušas tikai naidniekus. Sazels, kas zina vairāk par mani, pastāvīgi iepin kādas aplamības savos domrakstos un dabū piecdesmito vietu; ja reizēm dabū pirmo, tad tikai aiz izklaidības. Ak, cik noderīgs man būtu viens vienīgs Pirara kunga vārds!»

Ilgā vingrināšanās askētiskā bijībā, lūgšanu skaitīšana ar rožukroni piecas reizes nedēļā, himnu dziedāšana un viss tamlīdzīgais, kas agrāk viņam bija šķitis bezgalīgi garlaicīgs, patlaban pēc kļūmās vilšanās ieguva interesi Žiljena acīs. Bargi prātodams pats par sevi un pūlēdamies nepārvērtēt savas spējas, Žiljens necentās uzreiz pielīdzināties tiem semināristiem, kuri noderēja citiem par paraugu, un uzrādīt ik mirkli svarīgus darbus, kas apliecinātu viņa pilnību kristiānismā. Seminārā pat mīksti novārītu olu ēd tā, lai parādītu sekmes dievbijībā.

Lasītājs, kas varbūt savelk lūpas smīnā, lai atceras abata Delila nevīžību, ko viņš bija pieļāvis, ēdot olu pie kādas augstdzimtīgas dāmas Ludviķa XVI galmā.

Žiljens vispirms pūlējās sasniegt non culpa\ proti, tādu stāvokli, kad visā semināristā uzvedībā, roku, acu u. tml. kustībās nav vairs nekā pasaulīga, kaut arī šīs zemes niecību nav vēl pārvarējusi doma par kādu citu dzīvi.

Žiljens pastāvīgi redzēja uz koridora sienām ar ogli uzrakstītas frāzes, līdzīgas šai: «Ko gan nozīmē sešdesmit gadu pārbaudījumi pret mūžīgu svētlaimi vai mūžīgām [5] elles mokāmi» Žiljens vairs nenicināja šos uzrakstus: viņš zināja, ka pastāvīgi viņa acīm būs jālasa kaut kas radniecīgs. «Kā noritēs mana dzīve?» viņš domāja. «Es pārdošu ticīgajiem vietas debesīs. Bet kā gan viņi pārliecināsies, ka šīs vietas tur patiešām ir? Pēc mana ārējā izskata. Man jāatšķiras no pasaulīgajiem!»

Pēc vairāku mēnešu nopūlēm Zil jenām joprojām piemita domājoša cilvēka izskats! Viņa paņēmieni vērot un kustināt lūpas neatgādināja aklu ticibu, kas spējīga uz visu, pat uz moceklību. Žiljens ar dusmām redzēja, ka šajā mākslā viņu pārspēj pat visrupjākie zemnieki. Tiem bija pietiekoši daudz iemeslu, lai viņi neatgādinātu domājošu cilvēku.

Un tomēr, cik daudz pūļu pielika Žiljens, lai savai sejai piešķirtu aklas un dedzīgas ticības izteiksmi, kādu jo bieži redzam Itālijas klosteros un kuras cildenus paraugus mums atstājis Guerčino savās baznīcu gleznās.[5]

Lielākos svētkos semināristus pacienāja ar desiņām un kāpostiem. Žiljena galda kaimiņi ievēroja, ka viņš ir pavisam vienaldzīgs pret šo gardo maltīti; tas bija viens no viņa pirmajiem pārkāpumiem. Biedri te saskatīja pavisam neglītu liekulību; nekas viņam nesagādāja tik daudz naidnieku. «Paraugieties uz šo augstprātīgo buržuā!» viņi sacīja. «Izliekas, ka nicinātu visjaukāko pacienājumu — desiņas ar kāpostieml Vīzdegunisl Nolādēts lielībnieks!»

«Patiešām! Izglītības trūkums un rupjums maniem biedriem nāk tikai par labu!» izsaucās Žiljens izmisuma brīžos. «Pēc viņu iestāšanās seminārā audzinātājam nav jānopūlas ar pasaulīgu domu izskaušanu no viņu galvām, turpretim manā sejā šīs domas skaidri redzamas, lai ari kā es cenšos tās noslēpt.»

Ar uzmanību, kas draudēja pāriet skaudībā, Žiljens vēroja vislempīgākos zemnieku puišus, kuri ieradās seminārā. Kad pēc iestāšanās seminārā tie bija pārmijuši kamzoļus pret melno tērpu, visa viņu izglītība ietilpa naudas pielūgšanā, vai, kā Franškontē mēdz runāt, — skaidras naudas dievināšanā.

Līdzīgi Voltera romānu varoņiem lielāko laimi šiem [6] semināristiem sniedza labas pusdienas. Žiljens ievēroja gandrīz pie katra, ka viņiem bija iedzimta cienība pret cilvēku, kas valkāja smalkas vadmalas uzvalku. Sī izjūta norāda, kā tiek vērtēts taisnīgums šīs zemes mantu sadalījumā, kādu aizstāv mūsu likumdevēji. «Ko tu panāksi,» viņi nereti spriedelēja savā starpā, «ja iesi tiesāties ar resnvēderi?»

Juras ielejā ar šo vārdu apzīmē katru bagātnieku. Tāpēc varam iedomāties viņu cienību pret pašu bagātāko: pret valdību!

Nepasmaidīt, prefekta kunga vārdu vien dzirdot pieminam, ir liela neuzmanībā Franškontē zemnieku acīs; bet nabaga cilvēka neuzmanība atņem viņam pēdējo maizes kumosu.

Sākumā Žiljens tikko nenosmaka aiz nicināšanas, ko sajuta pret biedriem; vēlāk viņam kļuva to žēl: cik bieži viņu tēvi atgriežas ziemas vakaros savās būdās, kur viņus nesagaida ne maizes rieciens, ne kastaņi, pat ne tupeņi. «Tālab nav ko brīnīties,» Žiljens sev sacīja, «ja, pēc viņu domām, laimīgs ir tas, kas ieturējis labas pusdienas un, protams, kam mugurā labas drēbes! Tālab arī spēcīgs ir aicinājums, ko sajūt mani biedri, — garīgā amatā viņi redz šīs laimes mūžīgu turpinājumu: labi paēst un ziemā silti ģērbties.»

Kādreiz Žiljenam gadījās dzirdēt ar iztēli apveltīta semināristā vārdus:

— Kāpēc gan es nevarētu kļūt par pāvestu kā Siksts Piektais, kas bija ganījis cūkas?

— Pāvesti mēdz būt tikai itālieši, — atbildēja viņa biedrs. — Bet no mūsu vidus droši vien kādam laimēsies kļūt par lielvikaru, kanoniķi un varbūt pat par biskapu. Šalonas biskaps P... kungs ir mucenieka dēls, un arī mans tēvs ir mucenieks.

Kādreiz dogmatikas stundas laikā abats Pirars atsūtīja pēc Žiljena. Nabadziņš bija laimīgs kaut uz mirkli izrauties no fiziskajiem un morālajiem žņaugiem, kādus juta visapkārt.

Abats viņu saņēma tikpat nelaipni kā pirmajā dienā.

— Paskaidrojiet man, kas uzrakstīts uz šīs spēļu kartes? — vaicāja direktors, vērodams viņu tik cieši, ka Žiljens labprāt iegrimtu zemē.

Žiljens izlasīja:

«Amanda Binē, «Žirafes» kafejnīcā, līdz pulksten astoņiem. Sacīt, ka ir no Žanlisas un manas mātes brālēns.»

Žiljens saprata stāvokļa nopietnību; abata Kastaneda spiegi bija nozaguši šo adresi.

— Manā iestāšanās dienā es drebēju aiz bailēm, — atbildēja Žiljens, skatīdamies Pirara kungam pierē, jo nespēja panest viņa skatienu. — Šelana kungs bija aizrādījis, ka šeit man būšot jāpieredz nodevība un dažādas nepatikšanas; spiegošana un apmelošana starp biedriem tiekot sekmīgi veicināta. Debesīm ir patīkami, ka jaunajiem mācītājiem tiek rādīts, kāda ir dzīve, lai iedvestu riebumu pret pasauli un tās blēņu niekiem.

— Un jūs uzdrošināties man to stāstīt! — nikni izsaucās abats Pirars. — Nelietis!

— Verjerā brāļi dauzīja mani, — Žiljens vēsi atbildēja, — kad bija iemesls mani apskaust...

— Pie lietas! Pie lietas! — sauca Pirara kungs, tikko savaldīdamies.

Neuztraukdamies Žiljens turpināja savu stāstu:

— Kad pirmo reizi ierados Bezansonā, ap pusdienas laiku man iegribējās ēst un es iegāju kafejnīcā. Sirds juta riebumu pret tādu neķītru vietu, bet es domāju, ka paēdīšu šeit lētāk nekā viesnīcā. Kāda dāma, acīm redzot kafejnīcas īpašniece, apžēlojās par nepiedzīvojušu jaunekli. «Bezan-sona ir pilna blēžu,» viņa sacīja, «es bīstos par jums. Ja ar jums notiek kas ļauns, griezieties pie manis, sūtiet pie manis līdz pulksten astoņiem. Ja seminārā vārtnieks atsakās izpildīt jūsu lūgumu, sakiet, ka esat mans brālēns no Žanlisas ...»

— Šī muldēšana tiks pārbaudīta, — izsaucās abats Pirars, skraidīdams pa istabu, jo nespēja vairs nostāvēt uz vietas.

— Ejiet uz savu celli!

Abats sekoja Žiljenam un ieslēdza to. Žiljens tūdaļ pārbaudīja savu ceļa somu, kuras dibenā bija noglabāta nelaimīgā spēļu karte. No kurvja nekas nebija zudis, bet mantas atradās nekārtībā; un tomēr — soma taču vienmēr stāvēja aizslēgta. «Kāda laime,» Žiljens nodomāja, «ka es nekad neesmu izmantojis Kastaneda kunga laipni piedāvāto atļauju aiziet uz pilsētu, — tagad es saprotu, cik šī laipnība vērta. Ja man būtu ienācis prātā pārģērbties un apciemot Amandu, es būtu sevi pazudinājis. Kad gaisa cerības pieķert mani šādā veidā, viņi izvēlējušies nodevību.»

Pēc divām stundām direktors viņu atkal aicināja pie sevis.

— Jūs neesat melojis, — sacīja viņš mazliet laipnāk, — bet uzglabāt šādu adresi ir neapdomība, ko nespējat pat novērtēt. Nelaimīgais bērns! Varbūt pat pēc desmit gadiem jūs to vēl sajutīsiet.

## XXVII PIRMĀ DZĪVES PIEREDZE


Mūsu laikmets, — ak taisnīgais dievs! — tas ir kā tā kunga bauslības galdiņi. Vai tam, kurš pie tā pieskarasl

Dldro

Lasītājs neņems ļaunā, ka sniedzam ļoti maz skaidru un precizu faktu no Žiljena dzīves šajā periodā. Tas nenozīmē, ka faktu būtu trūkums, nē, gluži otrādi; bet varbūt Žiljena vērojumi seminārā ir pārāk drūmi un nepieskan koloritam, kādu esam pūlējušies ieturēt šajās lappusēs. Laikabiedri, kam zināmas parādības sagādā ciešanas, nevar atcerēties tās bez šausmām, kuras sagandē viņiem jebkuru patikšanu, pat patikšanu lasīt pasaku.

Žiljenam neveicās žestu liekuļošanā, brīžiem viņš krita galīgā izmisumā. Pat tik pretīgā amatā viņam negribēja sekmēties. Vismazākā palīdzība no ārienes viņu iedrošinātu, jo grūtības, kuras nācās pārvarēt, nebija nemaz tik lielas; bet viņš bija viens kā okeānā vidū ienesta laiva. «Un, ja arī es gūtu sekmes,» viņš domāja, «tad tomēr visu mūžu man nāktos dzīvot šajā riebīgajā kompānijā! Rīmas, kas sapņo tikai par olām un speķi, vai abati Kastanedi, kuriem nekāds noziegums nav par smagu! Jā, viņi tiks pie varas; bet kādā ceļā, ak kungs!»

«Cilvēka griba ir visvarena, to es lasu visur; bet vai tās pietiks, lai nomāktu tādu riebumu? Izciliem cilvēkiem bija viegli veikt varoņdarbus; lai kādas draudēja briesmas, viņiem tās šķita skaistas. Bet kas gan vēl bez manis saprot to nejēdzību, kas apņem mani no visām pusēm?»

Tas bija visšausmīgākais laiks Žiljena dzīvē. Tik viegli viņam bija iestāties kādā no vietējiem karapulkiem! Viņš varēja arī kļūt par latiņu valodas skolotāju. Tik maz viņam vajadzēja no dzīves! Bet tad, ardievu karjera, ardievu nākotnes sapņi! Tas līdzinātos nāvei. Sniegsim kādas viņa skumjās dienas aprakstu.

«Savā pašpaļāvībā esmu bieži priecājies, ka man tik maz līdzības ar citiem jauniem zemniekiem! Un, lūk, nu es esmu pietiekami ilgi dzīvojis pasaulē, lai pārliecinātos, ka atšķirība rada naida,» viņš kādu rītu domāja. Šī lielā patiesība uzausa viņam vienā no sāpīgākām neveiksmēm. Veselu nedēļu viņš bija nopūlējies izpatikt kādam no svētuļu bara. Viņš pastaigājās ar to pa pagalmu, pacietīgi noklausīdamies vislielākās muļķības. Piepeši uznāca negaiss, un svētulis, rupji viņu atgrūzdams, izsaucās:

— Klausieties, katrs gādā par sevi šajā pasaulē! Es nevēlos, ka mani nosper zibens: dievs var piemeklēt jūs kā ķeceri un volterianieti!

Dusmās zobus sakozdams un paceldams acis pret zibeņotajām debesīm, Žiljens izsaucās: — Es būtu pelnījis, ka mani nosper zibens, tāpēc ka aizsnaudos negaisā! Mēģināsim iekarot citu svētuli.

Šajā mirklī atskanēja zvans uz bībeles stundu, ko pasniedza abats Kastaneds.

Šoreiz Kastaneds skaidroja zemnieku jaunekļiem, ka valdībai, no kuras tie baidījās visuvairāk, vara dota tikai no dieva vietnieka zemes virsū.

— Esiet cienīgi pāvesta žēlastības, esiet svēti dzīvē, esiet paklausīgi, topiet zizlis viņa rokās, — viņš piebilda, — un jūs iemantosiet skaistu vietu, vietu, kur valdīsiet vieni, bez kādas kontroles; vietu uz visu mūžu, kurā trešo daļu algas saņemsiet no valdības, bet ticīgie rūpēsies par pārējām divām dalām.

Iziedams no klases, Kastaneda kungs apstājās pagalmā.

— Par mācītāju patiesi var sacīt: kāds gans, tāds ganāmpulks, — teica viņš semināristiem, kas bija sastājušies

lfi8

ap viņu. — Es pats esmu redzējis draudzes kalnos, kur ienākumi bija lielāki nekā pilsētas mācītājiem. Naudas viņiem bija kā spaļu, nemaz nerunājot par trekniem gaiļiem, olām, svaigu sviestu un tūkstoš labām lietām. Mācītājs tur ir pirmais cilvēks: neviena pusdienu maltīte neliek noturēta, kad viņu neieaicinātu un negodinātu un tā tālāk.

Tikko Kastaneda kungs bija aizgājis, audzēkņi sadalījās grupās. Žiljens neietilpa nevienā, no viņa vairījās kā no kašķīgas avs. Viņš skatījās, kā visās grupās audzēkņi cits pēc cita svieda naudu gaisā, un, kas uzminēja, — raksts vai ērglis, — tam, visi apgalvoja, paredzama bagāta draudze.

Pēc tam ņēmās stāstīt dažādas blēņas. Jauns mācītājs pēc pirmā nokalpotā gada iedāvājis nobarotu trusi veca kirē ķēkšai; tā viņš ticis par vikāru pie vecā kirē, bet drīz vien — jo vecais nomiris — ieņēmis viņa vietu ienesīgā draudzē. Kāds cits mantojis triekas ķerta, veca kirē bagāto draudzi, pakalpodams kroplim pie pusdienām un allaž graciozi sagriezdams cāļa cepeti,

Līdzīgi visiem jauniešiem dažnedažādās dzīves gaitās semināristi pārspīlēja šo sīkumu efektus, jo tie ar savu neikdienību pārsteidza viņu nabadzīgo fantāziju.

«Man jāpiemērojas viņu sarunām,» Žiljens sev sacīja. Ja runa nebija par desiņām un kāpostiem, tad tika spriedelēts par ienesīgām draudzēm vai arī garīgo doktrinu pasaulīgajām attieksmēm, par nesaskaņām starp biskapiem un prefektiem, meriem un kirē. Žiljens redzēja rodamies otra dieva ideju, vēl varenāka un nežēlīgāka dieva; šis dievs bija pāvests. Pārliecinājušies, ka viņus nedzird Pirara kungs, tie sačukstējās, ka pāvests tikai tāpēc neieceļot visus prefektus un mērus Francijā, ka viņš šo uzdevumu uzticējis franču karalim, nosaukdams to par baznīcas vecāko dēlu.

Žiljenam ienāca prātā, ka viņš var izmantot de Mestra kunga grāmatu par pāvestu, lai iedvestu biedriem cienību pret sevi. Patiesību sakot, viņš pārsteidza savus biedrus; bet tā bija tikai jauna nelaime. Nevienam nepatika, ka Žiljens labāk prata izteikt viņu pašu domas un ieskatus. Izrādījās, ka Šelana kungs bijis tikpat neuzmanīgs pret Žiljenu kā pret sevi. Pieradinājis viņu lietišķi spriest un nicināt tukšus vārdus, viņš bija piemirsis tam aizrādīt, ka neievērojami cilvēki šo īpašību uzskata par noziegumu, jo katrs patiess spriedums pats par sevi ir apvainojošs.

Tā galu galā Žiljena daiļrunība tika uzskatīta par jaunu noziegumu. Viņa biedri beidzot atrada vārdu, kurā ietilpināja visas Žiljena iedvestās šausmas: viņi iesauca to par Mārtiņu Luteru. «It sevišķi,» viņi mēdza teikt, «viņš atgādina Luteru ar savu ellišķīgo loģiku, kas viņu dara tik iedomīgu.»

Dažiem jaunajiem semināristiem bija svaigāka sejas krāsa, un viņi varēja likties skaistāki par Žiljenu; bet Žil-jenam bija baltas rokas, un viņš nespēja noslēpt pieradumu pie tīrības. Tomēr tas viņam nedeva nekādas priekšrocības šajā drūmajā namā, kur liktenis viņu bija novedis. Netīrie zemnieku puiši atklāti sacīja, ka viņš esot samaitāts cilvēks. Mēs bīstamies nogurdināt lasītāju ar mūsu varoņa tūkstoš neveiksmju aprakstīšanu. Tā, piemēram, daži stiprākie biedri iedomājās viņu šad tad piekaut; tālab Žiljenam nācās apbruņoties ar cirkuli un paziņot, protams, ar zīmēm, ka viņš laidīs to darbā. Jo spiegu ziņojumā zīmes nevar figurēt par tik svarīgu pierādījumu kā izteikti vārdi.

## XXVIII PROCESIJA


Visu sirdis bija aizkustinātas. Šķita, ka pats dievs nokāpis šajās gotiskajās ieliņās, kuras ticīgie bija rūpīgi uzposuši un nokaisījuši ar smilti.

Jungs

Lai ari kā Žiljens centās izlikties par sīku muļķīti, biedriem viņš nevarēja patikt — par daudz viņš atšķīrās no citiem. «Kā gan visi mūsu audzinātāji, gudri cilvēki,» viņš prātoja, «neizprot manu pazemību?» Tikai vienu no tiem, kā likās, pievīla viņa liekuļotā vientiesība. Tas bija abats Sabemars, ceremoniju vadītājs katedrālē, kur jau piecpadsmit gadu viņam solīja kanoniķa vietu: gaidīdams uz šo paaugstinājumu, viņš mācīja seminārā baznīcas daiļrunu. Sākumā Ziljens bija viens no pirmajiem šajā priekšmetā. Ar to arī sākās abata Sabernara labvēlība pret Žiljenu, viņš bieži pēc stundām paņēma jaunekli zem rokas un pastaigājās ar viņu pa seminārā dārzu.

«Ko viņš no manis grib?» domāja Ziljens. Jauneklis brīnīdamies redzēja, ka abats stundām stāstīja viņam par doma baznīcas greznumiem. Tur esot septiņpadsmit zeltotu priestera ornatu, nepieskaitot sēru tērpus. Lielas cerības lika uz sirmo prezidenti de Ribamprē kundzi. Sī deviņdesmit gadu vecā dāma glabāja jau vismaz septiņdesmit gadu savas

kāzu drānas, šūtas no brīnišķīgiem, zelta caurvērptiem Lionas audumiem.

— Iedomājieties, mans draugs, — stāstīja abats Šaber-nars, piepeši apstādamies un acis bolīdams, — šīs drēbes ir gluži stīvas, tik daudz tajās ir zelta. Bezansonā visi pārliecināti, ka pēc prezidentes nāves katedrāles mantu kambaris kļūs bagātāks vismaz par desmit ornatiem,- nemaz nerunājot par četrām piecām priesteru mantijām svētku dienām. Es eju vēl tālāk, — abats piebilda klusākā balsī, — ir pamats domāt, ka prezidente atstās mums astoņus zeltīta sudraba lukturus, kurus ieguvis Itālijā Burgundijas hercogs Kārlis Drošais, pie kā savā laikā par iemīļotu ministru bijis kāds viņas sencis.

«Bet ko šis cilvēks īsti domā, stāstīdams man par veciem krāmiem,» Žiljens brīnījās. «Šim veiklajam ievadam nav sagaidāmas beigas, es nesaprotu, ko tas nozīmē. Laikam gan viņš man neuzticas. Viņš ir viltīgāks nekā visi citi, no tiem pāris nedēļu laikā var izdibināt, kādi tiem mērķi un nolūki. Es saprotu — viņa godkāre cieš jau piecpadsmit gadu!»

Kādā vakarā paukošanas stundas laikā Žiljenu aicināja pie Pirara kunga. Direktors viņam sacīja:

— Rīt ir Svētā sakramenta diena. Jūs palīdzēsiet abatam Šabernaram izgreznot baznīcu. Ejiet un klausiet viņam! — Abats Pirars vēl līdzjūtīgi piemetināja: — Jums pašam jāredz, vai izmantosiet šo gadījumu, lai pastaigātos pa pilsētu.

— Incedo per ignes', — atbildēja Žiljens.

Nākošajā rītā ļoti agri Žiljens, acis nodūris, devās uz katedrāli. Iela un mostošās pilsētas skati viņu ļoti valdzināja. Visur tika izgreznotas māju fasades gaidāmajai procesijai par godu. Žiljenam likās, ka seminārā viņš pavadījis tikai mirkli. Viņa domas kavējās pie Veržī un pie skaistās Amandas Binē, kuru viņš varēja sastapt, jo kafejnīca nebija necik tālu. Jau pa gabalu viņš ieraudzīja abatu Šaber-naru savas iemīļotās katedrāles durvīs; tas bija padrukns vīrietis jautru un vientiesīgu seju. Šajā dienā viņš izturējās pavisam svinīgi: [7]

— Es jūs gaidīju, mans dārgais dēlsl — viņš izsaucās, tikko bija pamanījis Žiljenu. — Esiet sveicinātsl Mums priekšā grūta darba diena, ieturēsim mazu maltīti; otrās brokastis mums dos pulksten desmitos pa dievvārdu laiku.

— Cienījamais kungs, — Žiljens viņam nopietni sacīja, — es vēlētos ne mirkli nepalikt viens; esiet tik laipns un ievērojiet, — viņš piebilda, rādīdams uz pulksteni virs galvas,ka es atnācu pulksten piecos bez vienas minutes.

— A! Jūs baidāties no saviem ļaunajiem biedriem! Nieki, nedomājiet par viņiem! — sacīja abats. — Vai ceļš tāpēc mazāk skaists, ja kuplajos apstādījumos, kas stiepjas gar malām, slēpjas ērkšķi? Ceļinieks iet savu ceļu, atstājot ērkšķus, lai tie vīst, kur dzimuši. Tomēr, mans draugs, ir laiks ķerties pie darba.

Abatam Šabernaram bija taisnība: darbs izrādījās ļoti grūts. Dienu iepriekš katedrālē bija notikusi lepna bēru ceremonija, tāpēc nekā vēl nebija varējuši piekopt un sakārtot. Nu vienā rītā nācās apvīt ar sarkaniem drapējumiem visus gotiskos pitonus trīsdesmit pēdu augstumā. Biskapa kungs bija uzaicinājis no Parizes četrus tapsētājus, samaksājot viņiem braucienu pasta karietē, bet tie izrādījās kūtri strādnieki; viņiem ne prātā nenāca paskubināt savus nemākulīgos Bezansonas biedrus, viņi vēl pūlējās tos pazobot.

Žiljens redzēja, ka būs pašam jākāpj augšā, un te nu viņa izveicība ļoti noderēja. Viņš uzņēmās vadīt šejienes tapsētājus. Abats Sabernars ar sajūsmu vēroja, kā Žiljens burtiski lidoja no vienām kāpnēm uz otrām. Kad visi piloni bija apvīti ar sarkanu zīdu, sāka prātot, kā novietot piecas lielas spalvu buķetes uz baldachina virs galvenā altara. Krāšņo, apzeltīto koka kroni atbalstīja astoņas Itālijas marmora kolonas. Bet, lai nokļūtu baldachina vidū tieši virs hostiju trauka, vajadzēja rāpties četrdesmit pēdu augstumā pa vecu koka fcarnizi, ko ķirmji, jādomā, bija krietni vien sagrauzuši.

Sī bīstamā ceļojuma perspektiva Parizes tapsētāju jautrību pavisam apklusināja; viņi no apakšas vēroja karnizi, ilgi strīdējās, bet neviens neuzdrošinājās spert pirmo soli. Žiljens paķēra krāšņās putnu spalvu buķetes un skriešus uzskrēja pa kāpnēm. Viņš ļoti skaisti novietoja buķetes

baldachina vidū uz apzeltītā kroņa. Kad Žiljens nokāpa lejā, abats Sabernars ieslēdza viņu savos apkampienos:

— Optime, — izsaucās labais mācītājs, — es ziņošu par to monsinjoram!

Brokastis pulksten desmitos pagāja ļoti jautri. Abats vēl nekad nebija redzējis savu baznīcu tik skaisti izgreznotu.

— Mīļais dēls, — sacīja viņš Žiljenam, — mana māte iznomāja krēslus šajā cienījamā dievnamā, tā ka es gandrīz esmu uzaudzis šajā krāšņajā celtnē. Robespjera terors mūs izputināja, bet es — toreiz man bija astoņi gadi — jau piedalījos mājas dievkalpojumos un tajās dienās tiku paēdināts. Neviens labāk par mani nemācēja salocīt ornatus, es nekad netiku sabojājis nevienu zelta pušķi. Kopš Napoleona laikiem, kad atjaunoja dievkalpojumus, man ir piešķirta šī svētā nama pārzināšana. Piecas reizes gadā manas acis priecājas par tā daiļo izgreznojumu. Bet nekad vēl tas nav bijis tik krāšņs, nekad vēl sarkanais zīds nav tik cieši apvijis kolonas.

«Beidzot taču viņš man atklās savu noslēpumu,» nodomāja Žiljens. «Nu jau viņš sācis runāt par sevi.» Bet šis cilvēks, kas acīm redzot bija satraukts, neriskēja ne ar vienu neapdomīgu vārdu. «Un tomēr viņš ir dūšīgi strādājis. Un viņš tā priecājas — nežēloja pat sarkanā vīna. Kas par cilvēku! Kāds lielisks piemērs man! Viņam priekšroka.» (Šo izteicienu viņš bija piesavinājies no atvaļinātā chi-rurga.)

Kad iezvanīja vēlīno Sarietus, Žiljens gribēja uzģērbt albu, lai sekotu biskapam svinīgajā gājienā.

— Bet zagļi, mans draugs, zagļi! — iesaucās abats Sabernars. — Jūs par viņiem nemaz neesat padomājis. Procesija tūdaļ iesāksies, bet mums jāpaliek sargu vietās. Varēsim būt laimīgi, ja vakarā izrādīsies, ka trūkst tikai dažas olektis no treses, kas apvij kolonu pakājes. Arī tās dāvājusi de Ribamprē kundze; tās piederējušas slavenajam grafam, viņas sencim. Tās ir no tīra zelta, mans mīļais draugs, — abats sajūsmināti čukstēja Žiljenam pie auss, — bez kāda piemaisījuma! Jūsu uzraudzīšanā nododu ziemeļu jomu, neaizejiet no turienes! Bs uzraudzīšu dienvidu un vidusdaļu. Uzmaniet biktskrēslus; no tiem uzglūn zagļu spiegi, izmantodami mirkļus, kad mēs pagriežam muguru.

Tikko abats beidza runāt, pulkstenis nosita ceturksni pirms divpadsmitiem: tūdaļ iedunējās lielais zvans. Tikai zvanīts no visa spēka. Svinīgās skaņas satrauca Žiljenu. Viņa domas aizlidoja tālu no zemes.

Smaržoja vīraks un rožu ziedlapiņas, kuras altara priekšā izkaisīja bērni, pārģērbti, atdarinot Jāņa Kristītāja drānas. Viss tas Žiljenu sajūsmināja līdz aizgrābtībai.

Zvana svinīgajām skaņām vajadzēja Žiljenā ierosināt domas par divdesmit zvaniķiem, kas, darbā varbūt pāris desmit ticīgo atbalstīti, saņēma piecdesmit santimu algas. Viņam vajadzētu atcerēties, ka virves ir nolietotas, tāpat arī sastatnes un zvans ir bīstams, j.o ik pa diviem gadsimtiem tas nokrīt no saviem balstiem; viņam derētu apsvērt, kā samazināt zvaniķiem algu vai arī atlīdzināt tiem ar mīlestības dāvanām, lai baznīcas kase netukšotos.

Bet šādas gudras pārdomas viņam neienāca ne prātā; varonīgo skaņu celta, Žiljena dvēsele lidoja iedomu augstumos. Patiešām, nekad no viņa neiznāks ne labs mācītājs, ne labs priekšnieks! Dvēseles, kas spējīgas uz tādu aizrautību, var vairot tikai mākslinieku skaitu. Šeit visā pilnībā atklājās Žiljena pašapziņa. Vairums viņa biedru semināristu, katedrāles zvanam atskanot, domātu tikai par zvaniķu algām. Ar Barema ģeniālo precizitāti viņi izpētītu, vai pūļa sajūsmas pakāpe atbilst zvaniķu algas apmēram.

Kamēr procesija šajā skaistajā dienā lēni virzījās pa Be-zansonas ielām, apstādamās pie grezniem ielu altāriem, kurus bija cēluši pilsētas varasvīri, baznīcā valdīja dziļš klusums. Telpas pildīja krēslaina gaisma un patīkams vēsums; gaisā smaržoja rozes un vīraks.

Klusums, dziļā vientulība, vēsums plašajos baznīcas spārnos jo vairāk saldināja Žiljena sapņainās pārdomas. Jauneklis vairs nebaidījās, ka abats Sabernars varētu viņu traucēt: mācītājs bija aizņemts citā baznīcas jomā. Likās, ka Žiljena dvēsele būtu atstājusi savu zemes čaulu, kas lēni pastaigājās pa tās uzraudzībai uzticēto baznīcas ziemeļu jomu. Žiljens jo vairāk nomierinājās, kad bija pārliecinājies, ka biktskrēslu nojumos kavējās tikai dažas dievbijīgas sievietes; viņa skatiens bija izklaidīgs un neapstājās ne pie viena.

Tomēr pēc brīža viņa uzmanību saistīja divas ļoti labi ģērbušās, ceļos noslīgušas dāmas. Viena no tām atradās biktskrēslā, otra turpat līdzās uz zema lūgšanu soliņa. ŽilT jens skatījās, nekā neredzēdams; bet tad vai nu sava pienākuma pusapjausta apziņa, vai šo dāmu cildeni vienkāršais, atturīgais apģērbs tomēr pamudināja Žiljenu ievērot, ka biktstelpā pašreiz nav mācītāja. «Dīvaini,» viņš nodomāja, «ja šīs skaistās dāmas ir dievbijīgas, kāpēc tad viņas neloka ceļus kāda ielas altara priekšā vai arī, ja tās pieder pie augstākām aprindām, nenovietojas kāda balkona pirmajā rindā? Cik daiļi pieguļ tas tērpis! Kāda grācijā!» Zil-jens sāka soļot lēnāk, lai varētu tās labāk saredzēt.

Dāma, kas, ceļos noslīgusi, kavējās biktskrēslā, dzirdēdama Žiljena soļus, viegli pagrieza galvu. Piepeši viņa skaļi iekliedzās un zaudēja samaņu.

Viņas draudzene metās tai palīgā. Tajā pašā mirklī Žiljens ievēroja krītošās dāmas kaklu. Viņu pārsteidza pērļu rota: viņš to pazina. Kas gan notika ar jaunekli, kad viņš ieraudzīja de Renala kundzes matu savijumu! Tā bija viņa. Dāma, kas atbalstīja viņas galvu, lai draudzene nenokristu visā garumā uz grīdas, bija Dervila kundze. Žiljens aizmirsdamies metās viņām klāt; de Renala kundze būtu novilkusi līdzi arī draudzeni, ja Žiljens laikā nepieturētu viņas abas. Viņš redzēja de Renala kundzes atpakaļ atmesto galvu uz sava pleca, tās bālo, nedzīvo seju. Jauneklis palīdzēja Dervila kundzei atsliet šo brīnišķīgo galviņu pret pīta krēsla atzveltni; pats viņš bija nometies ceļos.

Dervila kundze atskatījās un pazina Žiljenu.

— Ejiet, kungs, ejiet! — viņa negantās dusmās iesaucās. — Pielūkojiet, lai viņa jūs neierauga. Jūs viņā varat modināt vienīgi šausmas, viņa bija tik laimīga, kamēr nepazina jūs! Jūsu rīcība ir nekrietna. Ejiet, pazūdiet, ja jums ir kaut mazumiņš kauna!

Tas tika izteikts tik pavēloši, un Žiljens jutās tik nespēcīgs šajā mirklī, ka piecēlās un aizgāja. «Viņa mani vienmēr nīdusi,» viņš sev sacīja, domādams par Dervila kundzi.

Tajā pašā mirklī atskanēja gājiena pirmajās rindās ejošo garīdznieku nazalā dziedāšana — procesija atgriezās baznīcā. Abats Šabernars vairākkārt sauca Žiljenu, bet tas no sākuma viņu nedzirdēja; beidzot abats piegāja pie Žiljen a, kas bija gandrīz nemaņā aizslēpies aiz kolonas, un saņēma viņu aiz rokas. Šabernans gribēja viņu stādīt priekšā biskapam.

— Jūs nejūtaties labi, mans dēls, — sacīja abats, redzēm dams, ka viņš ir ļoti bāls un tikko spēj paiet, — jūs esat par daudz strādājis. — Abats satvēra Žiljenu zem rokas.

— Nāciet, apsēdieties uz šī soliņa man aiz muguras, es jūs aizsegšu. — Šajā mirklī viņi atradās pie galvenās ieejas.

— Nomierinieties, biskaps ieradīsies tikai pēc minūtēm divdesmit. Līdz tam laikam centieties atgūt spēkus; kad viņš ies garām, es palīdzēšu jums piecelties; esmu vēl diezgan spēcīgs, kaut arī vecs.

Bet, kad ieradās biskaps, Žiljens vēl nespēja nostāvēt uz kājām, un abats Šabernars atsacījās no sava nodoma viņu stādīt priekšā biskapam.

— Neskumstiet daudz, — viņš sacīja, — es atradīšu citu, izdevīgāku reizi.

Vakarā abats pavēlēja aiznest uz seminārā kapelu desmit mārciņu sveču, kas, kā viņš teica., ietaupītas ar Žiljena gādību un veiklo nodzēšanu. Tomēr tā tas nebija. Nabaga jauneklis, likās, bija nodzisis pats. Viņš vairs neko nedomāja kopš tā brīža, kad bija ieraudzījis de Renala kundzi.

## XXIX PIRMAIS PAAUGSTINĀJUMS


Viņš labi pazina savu gadsimtu, pazina savu apgabalu un kļuva bagāts.

«Priekšvēstnesis»

Žiljens vēl nebija atjēdzies no notikuma baznīcā, kad kādā rītā bargais abats Pi-rars pavēlēja saukt viņu pie sevis.

— Abats Šabernars dod par jums ļoti labu atsauksmi. Visā visumā es jūtos gandrīz apmierināts ar jūsu izturēšanos. Jūs esat ļoti neuzmanīgs un aizrautīgs, kaut ari tas nav redzams, bet līdz pat pēdējam laikam sirds jums ir laba, pat augstsirdīga un prāts ļoti ass. Es nešaubos, ka jūs slēpjat sevī dievišķīgu dzirksteli, kas nav jāpamet novārtā.

Pēc piecpadsmit gadu ilga darba man nāksies atstāt šo iestādi: mans noziegums ir tas, ka es semināristos neesmu iznīcinājis brīvu gribu, neesmu sekmējis, kaut ari neesmu apkarojis, to slepeno biedrību, par kuru jūs runājāt man pie bikts. Pirms aizbraukšanas es gribētu darīt kaut ko jūsu labā. Es būtu darījis to jau pirms pāris mēnešiem, jo jūs to esat pelnījis, ja vien nebūtu ienākusi šī sūdzība sakarā ar Amandas Binē adresi, kuru atrada pie jums. Es ieceļu jūs par «Jaunās un Vecās derības» repetitoru.

Pateicības mulsā Žiljens gribēja krist ceļos un pateik-ties dievam, bet sirsnība ņēma virsroku. Viņš piegāja pie abata Pirara, satvēra viņa roku un pielika sev pie lūpām.

— Ko tas nozīmē? — dusmīgi izsaucās direktors, bet Žiljena acis izteica vairāk nekā viņa skūpsts.

Abats Pirars brīnā skatījās uz Žiljenu: viņš sen jau bija atradinājies no smalkiem dvēseles pārdzīvojumiem. Ar savu skatienu viņš nodeva sevi, viņa balss sadrebēja.

— Nu, protams, mans dēls! Tā ir. Es esmu tev pieķēries. Dievs redz, es pats to neesmu gribējis. Man jābūt vienlīdz taisnīgam pret visiem, nevienu nedrīkstu ne mīlēt, ne nīst. Tev priekšā grūts ceļš. Es vēroju tevī kaut ko tādu, kas aizvaino zemiskus cilvēkus. Naids un skaudība mīs tev uz papēžiem. Lai kur tu iesi, dievības sūtīts, tevi visur ienīdīs; bet, ja izliksies, ka mīl, tad tikai tāpēc, lai jo labāk varētu tevi nodot. Pret to ir tikai viens līdzeklis: piesauc dievu to kungu, kas tevi atdevis svešu naidam, lai sodītu tavu pašpaļāvīgo dvēseli! Esi nevainojams savā rīcībā, tur es saskatu tavu vienīgo glābiņu. Ja tava ticība būs stipra, agri vai vēlu tavi ienaidnieki izklīdīs.

Tik sen Žiljens nebija dzirdējis draudzīgu balsi, ka nespēja savaldīt asaru: ir jāpiedod viņam šī vājība. Abats Pirars ieslēdza viņu savos apkampienos, un šis mirklis bija salds abiem.

Žiljens apmulsa aiz prieka; šis paaugstinājums viņam bija pirmais; ar to savienotās priekšrocības bija milzīgas. Tās novērtēt spēj tikai cilvēks, kam mēneši bez vientuļa brīža bijuši jāpavada starp biedriem, kas bezgala apnicīgi, bieži vien pat neizturami. Viņu klaigu pietika, lai nomāktu jūtīgas dabas cilvēku. So labi pabaroto un labi apģērbto zemnieku trokšņainais prieks tikai tad kļuva pilnīgs, kad tie kliedza pilnā kaklā.

Tagad Žiljens ēda pusdienas viens vai gandrīz viens stundu vēlāk nekā pārējie semināristi. Viņam bija dārza vārtu atslēga, un viņš varēja tur pastaigāties, kad vēlējās.

Kā par brīnumu jauneklis ievēroja, ka viņš tika mazāk ienīsts, kaut gan bija gaidījis gluži pretējo. Tā apslēptā vēlēšanās, lai biedri ar viņu neuzsāktu sarunas, to acīs vairs nešķita augstprātības zīme. Rupjie radījumi šo vēlēšanos saprata kā cieņas apziņu. Ienaids bija jūtami mazinājies, it īpaši starp jaunākajiem semināristiem, kuri tagad kļuva viņa skolnieki un pret kuriem viņš izturējās ļoti laipni. Pamazām viņš iemantoja pat piekritējus, un saukt viņu par Mārtiņu Luteru jau uzskatīja par nepieklājību.

Bet, galu galā, kāpēc gan runāt par Žiljena draugiem vai naidniekiem? Viss tas ir nejauki, un, jo patiesāk mēs to attēlojam, jo nejaukāks tas kļūst. Tomēr viņi ir vienīgie tautas tikumības audzinātāji, un ko gan iesāktu tauta bez tiem? Vai izdosies kādreiz avīzei izpildīt mācītāja vietu?

Kopš Žiljens bija saņēmis paaugstinājumu, seminārā direktors izvairījās sarunāties ar viņu vienatnē. Tā bija zināma uzmanība tiklab pret sevi, kā pret savu audzēkni, bet galvenais, viņš gribēja Žiljenu pārbaudīt. Pirars, šis bargais jansenists, ievēroja šādu principu: ja kāds, pēc tavām domām, ir patiesi spējīgs un apdāvināts, tad liec šķēršļus viņa gribai un pasākumiem. Ja viņa spējas izrādīsies īstas un patiesas, tad viņš atradīs līdzekļus pārvarēt vai apiet visas grūtības.

Bija medību sezona. Fukē iedomājās atsūtīt uz semināru briedi un mežacūku, uzdodams, ka tos sūta Žiljena vecāki. Nošautos dzīvniekus novietoja koridorā starp ķēķi un ēdamistabu. Šeit visi semināristi, iedami uz pusdienām, redzēja tos. Viņu izbrīnam nebija robežu. Mežacūka, kaut arī beigta, jaunākajiem semināristiem iedvesa bailes; viņi nedroši pieskārās tās ilkņiem. Veselu nedēļu seminārā par to vien runāja.

Šī dāvana, kas pacēla Žiljena ģimeni tajos sabiedrības slāņos, pret kuriem jāizturas ar cieņu, līdz ar to deva nāvīgu triecienu skaudības pilnajam ienaidam. Viņa pārākumu tagad attaisnoja bagātība. Sazels un citi ievērojamākie semināristi sāka pielabināties Žiljenam un gandrīz jau pārmeta, ka, noklusēdams par savu vecāku bagātību, viņš piespiedis tos izturēties nicinoši pret naudu.

Šajā laikā tika iesaukti jauni rekrūši. Žiljenam kā semināristam nebija jāierodas. Tas viņu dziļi satrauca. «Nu pagājis uz visiem laikiem mirklis, kurā pirms gadiem divdesmit man būtu sākusies jauna, varonīga dzīve.»

Pastaigādamies seminārā dārzā, viņš dzirdēja divu mūrnieku sarunu, kuri laboja žogu:

— Re, puis! Izsludināta rekrušu iesaukšana. Jāiet!

— Jā, toreiz, kad bija viņš, — ar lielāko prieku!

— Vai mazums bija gadījumu, kad mūrnieks uzdienēja par oficieri, pat par ģenerāli.

— Ko nu tagad! Zaldātos iet tikai ubagi, bet, kam ir skanošais, tie nekust no vietas.

— Kas nabags piedzimst, nabags arī nomirst, un beigas.

— Jā, bet vai taisnība, ka viņš esot miris, — ievaicājās trešais mūrnieks.

— Nu, to tikai bagātnieki melš! Viņš tiem lika trūkties.

— Viņa laikā i darbs labāk padevās. Un ko tu teiksi, paša maršali viņu esot nodevuši! Kādi nelieši!

Sī saruna Žiljenu mazliet nomierināja. Aiziedams viņš ar nopūtu noteica:

Vienīgais valdnieks, ko atceras tauta!

Pienāca eksāmenu laiks. Žiljens atbildēja spīdoši, viņš redzēja, ka pat Sazels cenšas parādīt visas savas zināšanas.

Pirmajā dienā visiem lielvikara de Frilera ieceltajiem eksaminētājiem lielu nepatiku sagādāja tas, ka viņiem savos sarakstos pirmajā vai sliktākajā gadījumā otrajā vietā allaž vajadzēja ievest šo Žiljenu Sorelu, kaut gan de Frilers nepārprotami bija aizrādījis, ka tas esot Pirara mīlulis. Seminārā tika noslēgtas derības, ka arī galvenajā eksaminācijas sarakstā Žiljens būšot pirmais, tātad viņam piekritīšot godpilnās tiesības ēst pusdienas pie monsinjora biskapa. Bet pēdējā eksāmenā, kad Žiljens atbildēja par baznīcas tēviem, kāds veikls eksaminētājs ievaicājās viņam par svēto Hiero-nimu un tā aizraušanos ar Ciceronu, par I-Ioraciju, Vergi-liju un citiem pasaulīgiem autoriem. Žiljens vienatnē bija iemācījies daudz fragmentu no šo autoru darbiem. Aizrāvies ar savām sekmēm, viņš aizmirsa, kur atrodas, un uz. eksaminētāja atkārtoti izteiktu vēlēšanos, dedzīgi noskaitīja vairākas Horacija odas, sniegdams arī attiecīgus komentārus. Kad Žiljens veselas divdesmit minutes bija pēris pats sevi, eksaminētājs piepeši mainīja sejas izteiksmi im bargi sāka pārmest Žiljenam par nelietīgi izšķiesto laiku, kurā tas piesavinājies šīs nevajadzīgās un pat noziedzīgās idejas.

— Es, cienījamais kungs, esmu vienkārši mujķis, un jums ir taisnība, — Žiljens godbijīgi sacīja, saprazdams, kādās cilpās ļāvis saistīties.

Eksaminētāja ļaunprātīgais viltus pat semināristiem šķita riebīgs, tomēr tas nekavēja abatu de Frileru, šo veiklo intrigantu, kas ar kongregacijas tīklu bija pārklājis visu Bezansonu un ar saviem ziņojumiem Parizē lika drebēt bailēs tiesnešiem, prefektiem un pat ģenerāļiem, ar visspēcīgo roku atzīmēt pret Žiljena vārdu Nr. 198. Un viņš sajuta lielu prieku, ka vismaz šādā veidā var atriebties savam ienaidniekam jansenistam Piraram.

Jau pirms desmit gadiem viņš bija uzsācis karagājienu pret seminārā direktoru, lai tām atņemtu šo amatu. Bet abats Pirars savā dzīvē sekoja rīcības plānam, uz ko bija norādījis arī Žiljenam: viņš bija patiess, godprātīgs, vairījās no intrigām, stingri pildīja savus pienākumus. Bet tas kungs savās dusmās bija viņu apveltījis ar žultainu temperamentu, un tāda rakstura cilvēki dziļi izjūt netaisnību un naidu. Neviens apvainojums nepagāja secen, neskāris viņa dedzīgo dvēseli. Simtiem reižu viņš jau būtu atstājis semināru, bet atzina, ka savā tagadējā postenī, kurā dievs viņu nolicis, viņš dara lielu un svētīgu darbu. «Es apkaroju jezuitismu un elkadievību,» viņš sev sacīja.

Kad sākās eksāmeni, viņš jau gandrīz divus mēnešus nebija runājis ar Žiljenu, bet savārga un veselu nedēļu nogulēja slims, kad saņēma oficiālo paziņojumu par eksāmenu iznākumiem un ieraudzīja Nr. 198 pret tā skolnieka vārdu, kuru uzskatīja par seminārā lepnumu. Vienīgo mierinājumu viņš smēlās Žiljena novērošanā. Ar gandarījumu viņš redzēja, ka eksāmenu neveiksmes nebija modinājušas jauneklī ne dusmu, ne atriebības, ne izmisas.

Pēc dažām nedēļām Žiljens aiz prieka nodrebēja, saņemdams vēstuli ar Parizes zīmogu. «Beidzot tomēr de Renala kundze atminējusies savu solījumu!» Kāds kungs, parakstījies «Pols Sorels», uzdodamies par Žiljena radinieku, sūtīja Žiljenam čeku par piecsimt frankiem. Un piebilda, ja Žiljens sekmīgi turpināšot daiļo latiņu autoru mācīšanos, tad tāda pati suma tikšot viņam izsūtīta katru gadu.

«Tā ir viņa, es pazīstu viņas labsirdību!» Žiljens aizkustināts domāja. «Viņa grib mani pēc neveiksmēm iepriecināt. Bet kāpēc gan es neizlasu neviena draudzīga vārda?»

Tomēr attiecībā uz šo vēstuli Žiljens maldījās. Dervila kundzes ietekmē de Renala kundze bija ieslīgusi dziļā nožēlošanā. Kaut gan viņa neviļus bieži vēl domāja par dīvaino cilvēku, kas bija pārvērtis visu viņas dzīvi, tomēr ar lielu stingrību izvairījās tam rakstīt.

Ja gribētu runāt seminārā valodā, šo piecsimt franku piesūtīšana Žiljenam būtu jānosauc par brīnumu un jāteic, ka debesis izvēlējušās par ieroci pašu de Frilera kungu, lai šo dāvanu nodotu jauneklim.

Pirms divpadsmit gadiem abats de Frilera kungs ieradās Bezansonā ar mazu ceļa somu rokā, kurā, ja ticēt baumām, ietilpusi visa viņa mantība. Tagad viņš bija viens no bagātākiem muižniekiem visā apgabalā. Kļūdams bagāts, viņš bija nopircis pusi no kāda zemes gabala, kura otru pusi saņēma mantojumā de la Mola kungs. Uz šī pamata sākās trokšņaina prāvošanās starp abiem īpašniekiem.

Neraugoties uz spožo stāvokli, kādu de la Mola kungs ieņēma galmā, viņš tomēr sajuta, cik bīstami prāvoties ar Bezansonas lielvikaru, par kuru ļaudis runāja, ka tas atlaižot un ieceļot pat prefektus. Kaut gan marķizs šo nieka piecdesmit tūkstoš franku dēļ ļoti viegli varēja piekāpties de Frilera priekšā un izdabūt sev kā gandarījumu citus piecdesmit tūkstošus, aizmaskējot tos kaut kādi budžetā, marķizs tomēr nepiekāpās. Viņš ticēja, ka taisnība ir viņa pusē, — kāds arguments: taisnība!

Bet, ja atļauts vaicāt: kur ir tas tiesnesis, kas negribētu pašķirt ceļu savam dēlam vai vismaz brālēnam?

Tiem, kas to vēl nezina, jāpastāsta, ka tūdaļ pēc savas uzvaras pirmajā prāvā abats de Frilera kungs iesēdās viņa svētības biskap'a karietē un pats personīgi aizveda Goda Leģiona krustu savam advokatam. Mazliet pārsteigts par sava pretinieka enerģisko rīcību, marķizs de la Mols lūdza padomu abatam Selanam, un tas viņu iepazīstināja ar Pirara kungu.

Laikā, kad norisinājās šeit atstāstītie notikumi, viņu pazīšanās bija ilgusi jau vairākus gadus. Abats Pirars nodevās šai lietai ar visu sava rakstura dedzīgumu. Pastāvīgi

satikdamies ar marķīza advokātiem, abats bija iepazinis visus lietas sīkumus un, guvis pārliecību, ka taisnība ir mar-ķiza pusē, kļuva par viņa lietas atklātu aizstāvi. De Frilera kungs, protams, jutās ļoti apvainots par tādu pārdrošību, un vēl no kā? No niecīga jansenista!

— Paraugieties uz šiem galma muižniekiem, kas iedomājušies sevi tik varenus! — sacīja saviem draugiem abats de Frilers. — De la Mola kungs savam Bezansonas aģentam nav aizsūtījis ne nieka krustiņu un ar vieglu sirdi pieļaus, ka viņu padzen. Bet tajā pašā laikā, kā man raksta, šis augstdzimtīgais pērs ik nedēļas"lepojoties ar savu debeszilo lentu pie tieslietu ministra.

Neraugoties uz abata Pirara enerģiju un de la Mola kunga vislabākajām attiecībām ar tieslietu ministru un it sevišķi ar viņa kanceleju, viss, ko sešu gadu laikā marķizs panāca, bija tas, ka prāvu vēl nebija galīgi zaudējis.

Pastāvīgi sarakstīdamies ar abatu Piraru sava procesa lietā, kuram abi kaislīgi sekoja, marķizs beidzot iecienīja abata saprātu. Galu galā, neraugoties uz dažādo sabiedrisko stāvokli, viņu sarakstīšanās pieņēma draudzīgu toni. Abats Pirars ziņoja marķizam, ka ar dažādiem spaidiem gribot panākt viņa aiziešanu no seminārā. Sašutis par negodīgo izturēšanos pret Žiljenu, viņš izstāstīja marķizam arī to.

Kaut arī de la Mola kungs bija ļoti bagāts, viņš tomēr nebija skops. Taču nekad viņam nebija izdevies piedabūt abatu Piraru, lai tas pieņemtu kādu naudas sumu kaut vai pasta izdevumu segšanai, kuri radās sakarā ar prāvu. Tagad de la Mola kungam bija ienācis prātā aizsūtīt piecsimt franku abata mīļākajam skolniekam.

Sūtījuma vēstuli uzrakstīja de la Mola kungs personīgi. Tas savukārt viņam lika padomāt arī par pašu Piraru.

Kādā jaukā dienā seminārā direktors saņēma uzaicinājumu ierasties vienā no Bezansonas priekšpilsētas viesnīcām, lai nokārtotu kādu neatliekamu jautājumu. Tur viņš sastapa de la Mola īpašumu pārvaldnieku.

— Marķiza kungs man uzdeva atstāt jūsu rīcībā šo karieti, — pārvaldnieks sacīja. — Viņš cer, ka, šo vēstuli izlasījis, jūs varbūt vēlēšoties pēc dienām četrām piecām braukt uz Parizi. Laiku, kuru jums labpatiks man noteikt, eg izmantošu, apbraukādams marķiza kunga zemes īpašumus Franškontē. Pēc tam noliktajā dienā dosimies uz Parizi.

Vēstule bija īsa:

«Mīļais abata kungs, pārvelciet krustu visiem provinces niekiem un brauciet ieelpot Parizes mierīgo gaisu! Nosūtu jums savu karieti, esmu pavēlējis gaidīt jūsu lēmumu četras dienas. Es pats gaidīšu jūs Parizē līdz otrdienai. Vajadzīga tikai jūsu piekrišana, lai nodrošinātu jums vienu no labākajām draudzēm Parizes tuvumā. Pats bagātākais no jūsu nākošajiem draudzes locekļiem, kaut gan nav personīgi jūs redzējis, tomēr pieder jums ar visu sirdi; tas ir marķizs de la Mols.»

Pats to nejauzdams, bargais abats Pirars bija iemīlējis naidniekiem pārpildīto semināru, kam jau piecpadsmit gadu ziedoja visas savas domas. De la Mola kunga vēstule pienāca kā chirurgs, kam jāveic grūta, bet nepieciešama operācijā. Ka viņu atlaidīs no vietas, par to nebija ne mazāko šaubu. Viņš noteica marķiza pārvaldniekam ierasties pēc trim dienām.

Nākošās divas dienas abats Pirars pavadīja drudžainā neziņā. Beidzot viņš uzrakstīja vēstuli de la Mola kungam un sacerēja ziņojumu monsinjoram biskapam, īstu eklezias-tiskā stila šedevru, bet mazliet stieptu. Grūti būtu iedomāties teikumus, kas uzrādītu vairāk nevainojama takta un goddevības. Bet šajā ziņojumā, kas bija rakstīts ar nolūku sagādāt dažus nepatīkamus mirkļus abatam de Frileram sava patrona priekšā, blakus nopietniem pārmetumiem un sūdzībām bija uzskaitīti pat vissīkākie nieki, kurus abats Pirars bez kurnēšanas pacietis veselus sešus gadus, bet kuri galu galā piespiežot viņu atstāt diocezi.

No šķūņa esot vairākkārt zagta malka, noindēts viņa suns un tā tālāk, un tā tālāk.

Nobeidzis ziņojumu, viņš pavēlēja uzmodināt Žiljenu, kas reizē ar citiem semināristiem jau pulksten astoņos gāja pie miera.

— Vai zināt, kur atrodas biskapa māja? — viņš vaicāja Žiljenam nevainojamā latiņu valodā. — Aiznesiet šo vēstuli monsinjoram! Neslēpšu, ka es sūtu jūs vilku barā. Esiet modrs! Ne melīguma ēnas nedrīkst būt jūsu atbildēs: bet neaizmirstiet, ka tas, kas jūs izvaicās, būs priecīgs, ja varēs jums sariebt. Man ļoti patīkami, ka spēju jums uzlikt šo pārbaudījumu pirms aizbraukšanas, jo negribu slēpt, ka šajā vēstulē es paziņoju par sava amata nolikšanu.

Žiljens nekustējās no vietas. Viņš mīlēja abatu Piraru un nespēja domāt par sevi, kaut gan uzmanība čukstēja:

«Pēc šī godīgā cilvēka aiziešanas naidnieki man atņems uzticētos pienākumus un varbūt pat padzīs no seminārā.»

Patlaban viņam sagādāja grūtības kāda frāze, ko viņš gribēja izteikt, cik iespējams, pieklājīgāk, bet nejutās pietiekami veikls.

— Mans draugs, ko jūs vēl kavējaties?

— Lieta ir tāda, — Žiljens kaunīgi iesāka, — esmu dzirdējis, ka pa visu seminārā vadības laiku jūs neesot neko ietaupījis. Man ir seši simti franku ...

Asaras liedza viņam runāt tālāk.

— Ari tas netiks aizmirsts, — vēsi atbildēja seminārā bijušais direktors. — Steidzieties pie biskapa, ir jau vēls.

Sagadījās tā, ka biskapa pieņemamā istabā tovakar dežurēja abats de Frilera kungs. Monsinjors vēl nebija atgriezies no pusdienām pie prefekta, tālab vēstuli Žiljens nodeva pašam de Frilera kungam, ko nepazina vaigā.

Žiljens pārsteigts skatījās, kā abats pārdroši atplēsa vēstuli, kas bija adresēta biskapam. Drīz vien lielvikara skaistajā sejā parādījās priecīgs izbrīns, pēc tam neparasts svinīgums. Kamēr abats lasīja, Žiljens, viņa skaistās ārienes pārsteigts, paspēja viņu labi novērot. Viņa seja būtu daudz iespaidīgāka, ja tās vaibstos neizpaustos viltība, kas pat varētu atklāt divkosību, ja vien šīs daiļās sejas īpašnieks kaut uz mirkli aizmirstos. Stipri izceltais deguns bija veidots nevainojami taisni, bet, diemžēl, tas piešķīra skaistajam profilam līdzību ar lapsu. Turklāt šis abats, kas acīm redzot ļoti interesējās par Pirara kunga aiziešanu, bija ģērbies elegantāk par visiem garīdzniekiem, kādus Žiljens līdz šim bija sastapis.

Žiljens tikai vēlāk uzzināja, kāds bija abata de Frilera galvenais talants. Proti, viņš reti labi mācēja uzjautrināt veco, laipno biskapu, kas bija pieradis dzīvot Parizē un Bezansonu uzskatīja par trimdu. Biskapam bija vāja redze, bet viņam ļoti garšoja zivis. Abats de Frilers izlasīja asakas no zivs, ko pasniedza monsinjoram.

Žiljens klusēdams vēroja abatu, kas vēl joprojām lasīja Pirara ziņojumu, kad piepeši durvis ar troksni atvērās. Iesteidzās lepni ģērbies sulainis. Žiljens tikko paspēja pievērsties durvīm: viņš ieraudzīja sīku vecīti ar krustu uz krūtīm. Žiljens nometās ceļos un pieskārās ar pieri pie grīdas: biskaps laipni pasmaidīja un aizgāja garām. Skaistais abats viņam sekoja., un Žiljens, palicis viens, varēja netraucēti apbrīnot pieņemamās istabas krāšņumu.

Bezansonas biskaps, cilvēks ar norīīdītu, tomēr ilgās emigrācijās grūtumiem nenotrulinātu prātu, nāca jau pāri septiņdesmit pieciem gadiem un ārkārtīgi maz rūpējās par to, kas būs pēc desmit gadiem.

— Kas tas par semināristu ar tik gudru seju, kuru es nule pamanīju ienākdams? — vaicāja biskaps. — Vai viņiem pēc mana nolikuma šajā laikā nav jau jāguļ?

— Nu, tam puisim ne prātā nenāk gulēšana, to es varu zvērēt, monsinjor; viņš atnesis svarīgas ziņas — pēdējais jansenists jūsu diocezē atlūdzas no amata. Neciešamais abats Pirars beidzot taču sapratis, ko no viņa grib.

— Ak tā! — biskaps smiedamies sacīja. — Bet es apšaubu, vai jums izdosies atrast viņam cienīgu pēcteci. Lai jums parādītu šā vīra vērtību, es rīt to uzlūgšu uz pusdienām.

Lielvikars gribēja kaut ko iebilst attiecībā uz pēcteci. Taču prelats, vairīdamies no nopietnām sarunām, pārtrauca:

— Pirms ļaujam nākt citam, uzzināsim, kāpēc aiziet šitais. Iesauciet pie manis semināristu, — ar bērna lūpām runā patiesība.

Iesauca Žiljenu. «Es tūdaļ atradīšos starp diviem ink vizi -toriem,» viņš nodomāja. Nekad viņš nebija juties tik drošsirdīgs.

Kad jauneklis iegāja, divi kambarsulaiņi, kas bija tērpušies labāk par pašu Vaino kungu, biskapu atģērba. Pirms iesāka runāt par Piraru, prelats izvaicāja Žiljenu par skolas mācībām. Viņš tam uzdeva dažus jautājumus dogmatikā un bija pārsteigts par atbildēm. Pēc tam pārgāja uz klasisko literatūru, uz Vergiliju, Horaciju, Ciceronu. «Šo rakstnieku dēļ es dabūju savu 198. numuru,» nodomāja Žiljens. «Man nav ko zaudēt, mēģināšu šoreiz paspīdēt!» Panākumi bija lieli. Prelats, pats labs literatūras pazinējs, jutās aizgrābts.

Pusdienās pie prefekta kāda jauna, bet jau pazīstama autore bija nolasījusi poēmu par Magdalēnu. Biskaps vēlējās parunāt par literatūru, un viņš ļoti ātri aizmirsa i abatu Piraru, i savus darbus, strīdēdamies ar semināristu — vai Horacijs bijis bagāts vai nabags. Viņš noskaitīja no galvas dažas odas, bet, kad brīžiem atmiņa negribēja klausīt, Žiljen s pazemīgi turpināja odu līdz galam. Biskapu pārsteidza tas, ka Žiljens neatkāpās no parastā sarunu toņa un noskaitīja divdesmit vai trīsdesmit latiņu pantu gluži tāpat, kā stāstītu par seminārā dzīvi. Viņi vēl ilgi runāja par Vergiliju un Ciceronu. Beidzot prelats nevarēja atturēties, neuzslavējis jauno semināristu:

— Gūt mācībās labākus panākumus kā jums nav iespējams.

— Monsinjor, — atbildēja Žiljens, — jūsu seminars var stādīt priekšā simt deviņdesmit septiņus audzēkņus, kuri cienīgāki jūsu uzslavas.

— Kā tas saprotams? — vaicāja prelats, brīnīdamies par šo skaitli.

— Jūsu svētība, savu vārdu patiesību es varu pierādīt ar oficiāliem dokumentiem. Gada noslēguma eksāmenos, atbildēdams šajos pašos priekšmetos, kas patlaban man sagādāja jūsu uzslavu,'es dabūju simt deviņdesmit astoto numuru.

— A! Tas laikam būs abata Pirara mīlulis! — izsaucās bīskaps smiedamies un paskatījās uz de Frilera kungu. — To mēs varējām sagaidīt, tas taču saskan ar kaujas likumiem! Vai ne, mans draugs, — griezās viņš pie Žiljena, — jūs piecēla no miega, lai sūtītu šurp?

— Jā, monsinjor. No seminārā esmu izgājis viens tikai vienīgu reizi, lai palīdzētu abatam Sabernaram izrotāt katedrāli Svētā sakramenta dienā.

— Optime, — sacīja biskaps. — Tātad jūs bijāt tas drošsirdis, kas novietoja buķetes uz baldachina? Ik gadus es baiļojos, ka šis darbs var maksāt kādam dzīvību. Jūs iesiet tālu, mans draugs, bet man nenāk ne prātā pārtraukt jūsu karjeru, nomērdējot jūs badā.

Biskaps pavēlēja atnest biskvitus un pudeli malagas. Žiljens parādīja mielastam pienācīgo godu, bet jo vairāk to darīja abats de Fillers, zinādams, ka biskapam patīk skatīties, ja ēd ar līksmu prātu.

Prelats jutās aizvien apmierinātāks par patīkamo vakaru; viņš uzsāka runāt par baznīcas vēsturi, bet, redzēdams, ka Žiljens no tās nekā nesajēdz, pārgāja uz Romas ķeizarvalsts tikumiem Konstantīna laikā. Pagānisma beigu cēlienu pavadīja tas pats šaubu nemiers, kas nomāc daudzus skumjus, garlaikotus prātus XIX gadu simtenī. Mon-sinjors ievēroja, ka Žiljens gandrīz nepazina Tacitu.

Kad prelats izteica izbrīnu, Žiljens vientiesīgi paskaidroja, ka šo autoru viņš neesot atradis seminārā bibliotēkā.

— Taisnību sakot, es par to ļoti priecājos, — biskaps jautri sacīja. — Lūk, jau desmit minutes es prātoju, kā vislabāk pateikties jums par šo patīkamo vakaru, kuru jūs tik negaidīti man sagādājāt. Es nedomāju, ka mūsu seminārā audzēknī sastapšu mācītu vīru. Man gribētos jums uzdāvāt Tacitu, kaut gan šī dāvana nav diezin cik kanoniska.

Prelats pavēlēja atnest astoņus brīnišķīgus sējumus, un viņam labpatika uz pirmā sējuma titullapas ierakstīt latiņu valodā Žiljenam Sorelam uzslavu. Beidzot viņš sacīja ļoti nopietnā balsī, kas asi kontrastēja ar visu agrāko:

— Jaunekli, ja būsiet prātīgs, tad ar laiku jūs dabūsiet labāko draudzi manā diocezē, kaut kur manas biskapa pils tuvumā; bet ar vienu noteikumu — ja būsiet prātīgs.

Nosita pusnakti, kad, apkrāvies ar saviem astoņiem sējumiem, Žiljens brīnīdamies izgāja no biskapa pils.

Monsinjors nebija viņam teicis ne vārda par abatu Pi-raru. Bet jo sevišķi jaunekli pārsteidza biskapa laipnība. Žiljenam nebija ne jēgas par šo ārējo pazemību, kas tomēr apvienojās ar dabisku cieņu. Kontrasts iezīmējās jo asi, kad viņš no jauna ieraudzīja drūmo abatu Piraru, kas to ar nepacietību gaidīja.

— Quid libi dixerunt?' — skaļi iesaucās abats Pirars, tiklīdz iztālēm ieraudzīja Žiljenu.

Jauneklis mazliet stomījās, atstāstīdams latīniski biskapa runas.

— Runājiet franciski un atkārtojiet burtiski monsinjora vārdus, neko ne pielikdams, ne atņemdams! — sacīja bijušais seminārā direktors savā parastajā skarbajā tonī.

— Kas par dīvainu dāvanu jaunam semināristam? — viņš runāja, pāršķirstīdams krāšņo Tacita izdevumu, kura zeltītās malas, kā likās, iedvesa viņam bailes.

Pulkstenis nosita divi, kad pēc sīka atstāstījuma viņš atļāva savam mīļajam audzēknim doties pie miera.

— Atstājiet pie manis Tacita pirmo sējumu, to, kurā biskaps ierakstījis savu veltījumu, — abats viņam sacīja. — Pēc manas aizbraukšanas šī latiņu rindiņa noderēs jums par zibeņnovadu. Erit tibi, fili mi, successor meus lanquam leo quoerens quem devoret.»[8][9]

Otrā rītā Žiljens ievēroja kaut ko neparastu biedru vēlībā, kad tie ar viņu runāja. Tad Žiljens vēl vairāk ieslēdzās sevī. «Te jau izpaužas Pirara kunga aiziešanas sekas, — viņš nodomāja. «Visa māja jau zina to, un es tieku uzskatīts par viņa mīluli.» Biedru uzvedībā vajadzēja būt kaut kam apvainojošam, bet viņš nevarēja nekā saskatīt. Gluži otrādi, visu to semināristu acīs, kurus viņš sastapa seminārā guļamtelpās, nevarēja izlasīt ne mazākā ienaida. «Ko tas nozīmē? Protams, man gatavo jaunus slazdus; vajag būt nomodā.» Beidzot mazais seminarists no Verjeras smiedamies sacīja viņam: «Cornelii Taciti opera omnia».x

Pie šiem vārdiem visi, kas tos dzirdēja, apsveica Žiljenu ne tik daudz par'dāvanas saņemšanu, cik par pagodinājumu, ko parādījis viņam biskaps, divas stundas ar to sarunādamies. Viņiem jau bija zināmi visi sīkumi. Kopš šī mirkļa tie nesajuta vairs skaudību, bet neslēpti sāka Žiljenam pielabināties; pat abats Kastaneds, kas vēl vakar vakarā bija pret jaunekli izturējies ļoti augstprātīgi, tagad paņēma viņu zem rokas un uzaicināja uz brokastīm.

So rupjo radījumu bezkaunība bija sagādājusi Žiljenam dziļas ciešanas, bet viņu zemiskums modināja tikai nicināšanu un ne mazākās patikšanas.

Ap pusdienas laiku abats Pirars ardievojās no saviem skolniekiem, nepalaizdams garām izdevību griezties pie viņiem ar stingru pamācību. «Ko jūs gribat sasniegt?» viņš tiem sacīja. «Pasaulīgus pagodinājumus, priekšrocības sabiedrībā, prieku valdīt, lai varētu nicināt likumus un būt neatbildīgi par rupjām pārdrošībām? Jeb mūžīgu dzīvošanu? Visneattīstītākiem no jums vajag tikai atvērt acis, lai redzētu atšķirību starp šiem diviem ceļiem.»

Tikko viņš bija aizgājis, svētuļi steidzās uz lūgšanu namu, lai dziedātu Te Deum. Neviens visā seminārā neuzņēma nopietni bijušā direktora runu. «Viņš ir ļoti apbēdināts par padzīšanu,» tā sacīja visi. Neviens no semināristiem nebija tik naivs, lai ticētu, ka abats brīvprātīgi atstājis vietu, kurā viņam bijusi iespēja sadarboties ar dažādiem piegādātājiem.

Abats Pirars apmetās vislabākajā Bezansonas viesnīcā. Aizbildinādamies ar dažādām darīšanām, kādu viņam nemaz nebija, viņš gribēja tur pavadīt dažas dienas.

Biskaps uzaicināja viņu pusdienās un, gribēdams mazliet pakaitināt savu lielvikaru de Frileru, centās sagādāt [10] abatam Piraram iespēju sarunās spīdēt. Kad nosēdās pie deserta, no Parizes pienāca dīvaina ziņa par abata Pirara iecelšanu brīnišķīgajā N... draudzē četrus Ijē no galvaspilsētas. Labsirdīgais prelats no sirds viņu apsveica. Visā šajā lietā biskaps saskatīja veiklu spēli, kas viņam sagādāja patīkamu garastāvokli un modināja vislabākās domas par abata talantiem. Viņš izsniedza tam lielisku liecību latiņu valodā un piespieda apklust abatu de Frileru, kas uzdrošinājās viņu brīdināt.

Vakarā monsirijors devās pie Ribamprē kundzes, lai dalītos savā līksmajā labsajūtā. Pirara aiziešana bija liels notikums Bezansonas augstākajām aprindām; visi gudroja un nevarēja tikt skaidrībā par tik negaidītu labvēlību. Abatu Piraru jau redzēja gluži vai kā biskapu. Visattapīgākie iedomājās, ka de la Mola kungs iecelts par ministru, un uzdrošinājās šajā dienā pavīpsnāt par abata de Frilera kunga augstprātīgo izskatu, kādā tas mēdza parādīties sabiedrībā.

Nākošajā rītā abatam Piraram gandrīz sekoja ļaudis pa ielām, tirgotāji iznāca uz veikalu sliekšņiem. Ierodoties tiesā sakarā ar marķiza prāvu, viņš pirmo reizi tika saņemts laipni. Bargais jansenists, sašutis par visu pieredzēto, ilgi apspriedās ar advokātiem, kurus bija izvēlējies marķiza de la Mola lietā, un tad devās uz Parizi. Diviem trim bērnības draugiem, kas pavadīja to līdz vapeņiem greznotajai karietei, viņš aiz mazas vājības atzinās, ka pēc piecpadsmit gadu ilgas seminārā pārvaldīšanas atstāj Bezansonu ar piecsimt divdesmit frankiem kabatā. Draugi asarām acīs viņu apskāva, bet pēc tam sacīja cits citam: «Labais abats gan varēja atturēties no tādiem meliem. Tas ir vienkārši smieklīgi.»

Bezgoži, kurus mantkārība padarījusi aklus, nespēja saprast, ka tikai savā patiesības mīlā abats Pirars smēlās spēkus, kas viņam bija nepieciešami, lai sešus gadus cīnītos pret Alakokas Mariju, pret Jēzus svēto sirdi, pret jezuitiem un savu biskapu.

14*

## XXX GODKĀRIS


Ir tikai viens patiesi dižciltīgs tituls — hercogs; «marķizs» ir smieklīgs; kad izrunā vārdu «hercogs», visi neviļus pagriež galvas.

«Ečlinbuigas apskata»

Marķizs de la Mols pieņēma abatu Piraru bez augstākajā sabiedrībā parastajām ceremonijām, kuras vienlaikus ir jo izsmalcinātas, bet ari apvainojošas tam, kas tās saprot. Tā būtu veltīga laika izšķiešana, bet marķizam bija pārāk daudz neatliekamu darbu, lai veltīgi izšķiestu laiku.

Jau sešus mēnešus viņš intriģēja, lai piespiestu karali un tautu atzīt zināmu kabineta sastāvu, kas bija solījies aiz pateicības padarīt viņu par hercogu.

Marķizs jau vairākus gadus veltīgi pieprasīja no sava Bezansonas advokata skaidras un noteiktas ziņas par prāvošanos Franškontē. Bet kā gan slavenais advokāts varētu tās sniegt, ja pats tur nekā nesaprata?

Mazs papīra gabaliņš, ko abats pasniedza marķizam, izskaidroja visu.

— Mīļo abat, — sacīja viņam marķizs, kad nepilnās piecās minūtēs bija ticis galā ar pieņemšanas formālo pusi un izvaicājumiem par abata personīgo dzīvi, — mīļo abat, pie visas manas šķietamās labklājības man tomēr nav vajadzīgā laika, lai nopietni nodotos divām ikdienišķām lietām, kurām tomēr ir sava nozīme, proti, ģimenei un darījumiem. Visā visumā man jāsaka, ka es rūpējos par sava nama prestižu un ceru to pacelt augsti. Es rūpējos par savām izpriecām, un tām jābūt pirmajā vietā, vismaz manās acīs, — piebilda marķizs, ievērojis abata Pirara izbrīnīšanos.

Kaut arī abats bija prāta cilvēks, viņu tomēr pārsteidza vecā vīra vaļsirdīgā izteikšanās par savām izpriecām.

— Protams, Parizē ir arī cilvēki, kas strādā, tikai visi viņi dzīvo piektajos stāvos. Bet, tiklīdz es pieņemu kādu no tiem, viņš tūlīt noīrē dzīvokli otrajā stāvā, viņa sieva nosaka viesu pieņemšanas dienu. Un, lūk, viss viņa darba spars apsīkst, visi pūliņi veltīti tam, lai iemanītos smalkās manierēs. Tā paliek viņa vienīgā nodarbošanās, kad maizes kumoss nodrošināts.

Man visām tiesas prāvām ir advokāti un, taisnību sakot, pat katrai vairāki, kas strādā vaiga sviedros; vēl pirms pāris dienām kāds no tiem nomira ar diloni. Bet vai jūs ticēsiet, cienījamais kungs, ka jau pagājuši trīs gadi, kopš man nav vairs cerības atrast cilvēku, kas, pārvaldīdams manas lietas, arī kaut cik domātu par to, ko viņš dara? Starp citu, tas bija tikai ievads.

Es jūs cienu un, neraugoties uz to, ka redzamies pirmo reizi, uzdrošinos sacīt: ne tikai cienu, es jūs mīlu. Vai vēlaties kļūt par manu sekretāru ar astoņi tūkstoši franku atalgojumu vai arī divreiz vairāk? Zvēru jums, ka arī tad es būšu tikai pelnījis; un es apņemos saglabāt priekš jums jūsu skaisto draudzi, ja mums kādreiz ienāktu prātā izšķirties.

Abats atteicās, bet sarunas beigās, redzēdams marķiza patiesi neapskaužamo stāvokli, viņš kaut ko iedomājās.

— Es pametu seminārā kādu nabaga jaunekli, kuru, ja nemaldos, nežēlīgi vajās. Būtu viņš bijis vienkāršs mūks, jau sen tas atrastos in pace[11]. Patlaban viņš prot tikai latiņu valodu un svētos rakstus, bet var notikt, ka vienā jaukā dienā viņā piepeši mostas liels talants uz sludināšanu vai dvēseļu gana darbu. Es nezinu, kādi būs viņa ceļi, bet katrā ziņā viņš tiks tālu. Es cerēju stādīt priekšā šo jaunekli mūsu biskapam, ja liktenis kādreiz būtu mums sūtījis tādu, kas skatās uz cilvēkiem un lietām no jūsu viedokļa.

— Kas ir šis jauneklis? — vaicāja marķizs.

— Stāsta, viņš esot namdara dēls no mūsu kalnājiem, bet man personīgi šķiet, ka drīzāk viņš ir kāda bagātnieka ārlaulības dēls. Es redzēju, viņš saņēma anonimu vai ar pseidonimu parakstītu vēstuli ar čeku uz pieci simti frankiem.

— A! Tad tas ir Žiljens Sorels, — marķizs sacīja.

— Kā tad jūs zināt viņa vārdu? — brīnījās abats un nosarka par savu jautājumu.

— To es jums neteikšu, — atbildēja marķizs.

— Tātad, — abats turpināja, — jūs varbūt varētu uz-f aicināt viņu par savu sekretāru, viņš ir enerģisks un saprātīgs. Ar vienu vārdu sakot, būtu vērts mēģināt.

— Kāpēc ne? — marķizs atteica. — Bet vai šo cilvēku neiekārdinās prefekta vai kāda cita piedāvātie kukuļi, un vai viņš nesāks mani izspiegot?

Pēc abata Pirara labvēlīgajiem pārliecinājumiem marķizs izņēma tūkstošfranku naudaszīmi:

— Nododiet to Žiljenam Sorelam kā ceļa naudu un atsūtiet viņu pie manisl

— Tūdaļ var redzēt, ka jūs dzīvojat Parizē, — noteica abats Pirars. — Bet jums nav ne jausmas par to tirāniju, kas liec pie zemes mūs, nabaga provinciāļus, un sevišķi tos mācītājus, kuri nedraudzējas ar jezuitiem. Žiljenu Sorelu neatlaidīs, izgudros visveiklāko aizbildināšanos, atbildēs, ka viņš saslimis, ka vēstule nozudusi pastā un tā tālāk.

— Sajās pašās dienās es dabūšu ministra pavēli arķibis-kapam, — sacīja marķizs.

— Es piemirsu jums aizrādīt, — abats piebilda — ka šis jauneklis, kaut arī cēlies no zemas kārtas, tomēr ir tāds augstsirdis, ka izrādīsies nekur nederīgs, ja ievainosiet viņa lepnumu: viņš kļūs vienkārši truls.

— Tas man patīk, — atbildēja marķizs, — viņš kļūs mana dēla biedrs. Vai ar to pietiks?

Pēc neilga laika Žiljens saņēma vēstuli ar Salonas zīmogu, kurā atrada naudas pārvedumu uz kāda Bezansonas tirgotāja vārda un uzaicinājumu nekavējoties ierasties Parizē. Vēstule bija parakstīta ar izdomātu vāfdu, bet, uzplēsdams to, Žiljens nodrebēja: viņam pie kājām nokrita koka lapa. Tā bija ar abatu Piraru norunātā zīme.

Nepagāja ne stunda, kad Žiljenu izsauca pie biskapa,

kur viņu uzņēma ar tēvišķīgu laipnību. Rotādams savu runu ar citātiem no Horacija, monsinjors izteica Zil jenām daudz komplimentu par gaidāmo augsto stāvokli Parizē un kā gandarījumu vēlējās dažus paskaidrojumus. Bet Žiljens neko nevarēja paskaidrot vispirms jau tāpēc, ka pats nekā nezināja, un monsinjors uzlūkoja viņu ar sevišķu cieņu. Kāds no jaunākiem garīdzniekiem pasteidzās uzrakstīt vēstuli pilsētas mēram, un pēdējais pats ieradās ar parakstītu ceļa zīmi, kurā vēl vajadzēja atzīmēt tikai braucēja vārdu.

īsi pirms pusnakts Žiljens ieradās pie Fukē; drauga gudrā galva ne tik daudz priecājās, cik apmulsa par Žiljena nākotni.

— Tā lieta beigsies ar kādu kroņa vietu, kas savukārt iespaidos tevi uz tādiem darbiem, par kuriem tevi lamās visas avīzes, — sacīja šis liberāļu piekritējs. — Un, tikai pateicoties tavam negodam, ziņas par tevi sasniegs arī manu kalnu. Ņem vērā, ka pat no tīri finansiālā viedokļa ir labāk nopelnīt simt luidoru, godīgi tirgojoties ar kokiem, nekā saņemt četrus tūkstošus franku no valdības, kaut arī tā būtu pati Zalamana valdība.

Protams, šādās domās Žiljens saskatīja tikai lauku bur-žuā sīkumaino aprobežotību. Beidzot taču viņam atvērsies iespēja veikt lielākus darbus! Brauciens uz Parizi aptumšoja visu pārējo, — uz pilsētu, kurā dzīvo, kā viņam likās, gudri, intriģējoši un liekulīgi cilvēki, bet tikpat laipni kā Bezansonas vai Agdas biskaps. Draugam viņš paskaidroja, ka rīkošoties nevis pēc sava ieskata, bet paklausīšot abatam Piraram.

Juzdamies laimīgākais cilvēks pasaulē, Žiljens otrā dienā ap pusdienas laiku iebrauca Ver jērā: viņš cerēja sastapt de Renala kundzi. Vispirms viņš devās pie sava labvēļa abata Selana, kas viņu saņēma ļoti bargi.

— Vai jums šķiet, ka esat man mazliet pateicības parādā? — jautāja Šelana kungs, neatbildēdams uz sveicienu. — Jūs paliksiet pie manis uz brokastīm, bet pa to laiku tiks sarunāts otrs zirgs, un jūs aizbrauksiet no Verjeras, ne ar viena neredzējies.

— Dzirdēt nozīmē paklausīt, — atbildēja Žiljens ar skābu semināristā sejas izteiksmi; tālāk viņi sarunājās tikai par teoloģiju un latiņu literatūru.

Jauneklis uzkāpa zirgā un, nojājis kādu ljē, sasniedza mežmalu; paskatījies apkārt un redzēdams, ka te neviena nav, viņš devās mežā iekšā. Ap saules rietu viņš aizsūtīja zirgu atpakaļ ar pirmo puisi, ko sastapa ceļā. Tad viņš iegriezās pie kāda zemnieka, kas bija ar mieru pārdot viņam kāpnes un aiznest tās lidz birstalai, kas auga pie Uzticības promenades Verjerā.

— Esmu nabaga izbēdzis rekrūtis... vai kontrabandists, — sacīja zemnieks, atvadīdamies no Žiljena. — Nu ko tur daudz! Par kāpnēm esmu saņēmis labu naudu, un prasi, vai es savā dzīvē neesmu pārdzīvojis diezgan uztraucošus mirkļus?

Nakts bija ļoti tumša. Pulkstenis varēja būt viens, kad Žiljens ar kāpnēm pār plecu iesoļoja Verjerā. Viņš steigšus nolaidās strauta gultnē, kurš šķērso; krāšņo de Renala kunga dārzu, plūzdams starp divām desmitpēdu augstām sienām. Žiljens pa kāpnēm viegli uzkāpa uz sienas. «Kā gan suņi mani saņems?» viņš domāja. «Tas ir galvenais.» Suņi ierējās un metās virsū Žiljenam. Viņš iesvilpās, tie uzreiz apklusa un sāka luncināties.

Kaut gan visi vārti bija noslēgti, tomēr Žiljens, kāpelēdams no terases uz terasi, galu galā bez kādām grūtībām sasniedza de Renala kundzes logu, kas pacēlās tikai pēdas astoņas vai desmit no zemes.

Slēģos bija neliels caurums sirds veidā, kuru Žiljens labi pazina. Bet, par nelaimi, istabu neapgaismoja nakts-lampiņa.

«Dievs augstais!» viņš nodomāja. «Vai tiešām de Renala kundze šonakt neguļ savā istabā? Visa ģimene ir Verjerā, jo ari suņi ir tepat, tomēr šajā istabā bez naktslampiņas es varu satikt pašu de Renala kungu vai kādu citu, un kas tad izceltos par traci!» Visprātīgāk būtu iet tūdaļ projām, bet līdzīga atziņa Žiljenam iedvesa šausmas. «Ja sastapšu svešu, laidīšos pa galvu pa kaklu projām un kāpnes pametīšu, ja būs viņa — kāda saņemšana mani sagaida? Es nešaubos, ka savā lielajā dievbijībā viņa visu smagi nožēlo; tomēr galīgi viņa nav mani aizmirsusi, jo vēl nesen man rakstīja.» Pēdējā doma bija izšķirošā.

Ar drebošu sirdi, bet stingri apņēmies iet bojā vai panākt redzēšanos, Žiljens sāka mest pa slēģiem mazus akmentiņus: nekādas atbildes. Viņš pielika kāpnes pie loga un sāka klauvēt pa slēģiem, sākumā klusi, pēc tam aizvien skaļāk. «Lai arī ir cik tumšs, tomēr mani var sašaut,» Žiljenam ienāca prātā. Šī doma neprātīgo nodomu pārvērta jautājumā par varonību.

«Vai nu šajā istabā šonakt nav neviena,» viņš apsvēra, «vai arī nezināmais iemītnieks katrā ziņā jau ir uzmodināts. Tātad tālāka prātošana ir lieka, jāizvairās vienīgi, lai mani nedzirdētu blakus istabās.»

Viņš nokāpa zemē, pieslēja kāpnes pret vienu no slēģiem, tad atkal uzkāpa un, iebāzis roku sirdsveidīgajā caurumā, diezgan ātri sataustīja stiepli, ar kuru pieslēdza slēģus, aizmetot to aiz āķa. Viņš pavilka aiz stieples un priecīgs ievēroja, ka slēģis vairs nebija pieslēgts, bet padevās viņa spiedienam.

«Jāatver lēnītēm un jāļauj, lai viņa pazīst mani no balss.»

Viņš atvēra slēģi tiktāl, lai varētu iebāzt galvu, un visu laiku čukstoši atkārtoja: «Draugs, šeit ir draugs.»

Uzmanīgi ieklausīdamies, viņš pārliecinājās, ka nekas netraucēja istabas dziļo klusumu. Bet tiesa gan, tajā nebija pat pusapdzisušas naktslampiņas. Tas nenozīmēja neko labu.

«Sargies no šāviena!» Viņš mazliet padomāja, tad uzdrošinājās ar pirkstu piedauzīt pa rūti: atbildes nebija; viņš piedauzīja stiprāk. «Šī lieta taču jānoved galā, kaut arī visi stikli izbirtu!» Viņš dauzīja jau ļoti stipri, un pēkšņi viņam likās, ka balta ēna būtu tumsā pārgājusi pāri istabai. Beidzot viņš nemaldīgi redzēja, ka ēna lēni tuvojās logam; pēc tam piepeši aiz stikla parādījās vaigs.

Viņš sarāvās un mazliet novērsās. Bet nakts bija tik tumša, ka pat šādā tuvumā nevarēja izšķirt, vai tā bija de Renala kundze. Viņš baidījās no pirmā izbaiļu kliedziena; suņi rūkdami skraidīja lejā ap kāpnēm. — Tas esmu es,, jūsu draugs, — atkārtoja viņš diezgan skaļi. Atbildes nebija; baltais rēgs pazuda. — Dieva dēļ, atveriet., man jums kas jāsaka! — un viņš tā bungoja pa loga rūti, it kā patiešām gribētu to izdauzīt.

Atskanēja īss, sauss troksnis; loga bulta atsprāga: viņš. atvēra logu un ielēca istabā.

Baltā ēna attālinājās; viņš satvēra to aiz rokas; tā bija sieviete. Visas viņa domas par varonību sašķīda putekļos. «Ja tā ir viņa, ko gan viņa teiks?» No klusas iekliegšanās Žiljens pazina de Renala kundzi.

Viņš sažņaudza to ilgā skāvienā: viņa drebēja un pūlējās atsvabināties.

— Nelaimīgais! Ko jūs darāt?

Viņas nomāktā balss tikko spēja izrunāt šos vārdus. Balsi izskanēja neviltotas dusmas.

— Pēc četrpadsmit mēnešiem es esmu atnācis, lai jūs redzētu.

— Ejiet, ejiet! Pazūdiet tūdaļ! Ak, kāpēc gan Šelana kungs aizliedza man jums rakgtīt? Es nebūtu pieļāvusi šis briesmas, — viņa ar neparastu spēku atgrūda Žiljenu. — Es esmu nožēlojusi savu pārkāpumu, debesis man atkal dāvāja savu skaidrību. Ejiet!

— Pēc četrpadsmit mēnešu ilgām ciešanām es, protams, neaiziešu, pirms nebūšu ar jums runājis. Es gribu zināt visu, ko esat darījusi pa šo laiku. Ak, es tomēr esmu jūs tik dziļi mīlējis, ka drīkstu būt cienīgs jūsu uzticības... es gribu zināt visu ...

Valdonīgais tonis neviļus atstāja iespaidu.

Žiljens, kas līdz šim mirklim bija viņu turējis kaislīgi apskautu, atlaida to vaļā. Tas mazliet nomierināja de Re-nala kundzi.

— Es ievilkšu iekšā kāpnes, — viņš sacīja, — lai tās mūs nenodotu, ja gadījumā kāds no kalpotājiem būtu iztraucēts no miega un iedomātos apstaigāt māju.

— Ak, ejiet, ejiet taču! — sauca viņa apbrīnojamās dusmās. — Kas man daļas gar kalpotājiem? Dievs to redz, ko jūs ar mani darāt, un viņa sods man neies secen. Jūs zemsirdīgi izmantojat tās jūtas, kuras man bija pret jums, bet kuru vairs nav. Vai dzirdat to, Žiljena kungs?

Viņš lēni ievilka kāpnes, lai nesaceltu troksni.

— Tavs vīrs ir pilsētā? — vaicāja Žiljens pa vecai paražai, nebūt negribēdams viņu apvainot.

— Es lūdzu nerunāt ar mani tā, jeb es saukšu vīru. Es nožēloju, ka nepadzinu jūs pirmajā acumirklī. Man kauns par jums, — piebilda viņa, pūlēdamās aizvainot Žiljena patmīlību.

Atsacīšanās runāt uz «tu», šī nežēlīgā maigo saišu saraušana, uz kurām viņš vēl arvien bija cerējis, noveda Žiljen a kaisli līdz neprātam.

— Vai iespējams, ka jūs mani vairs nemīlētu! — viņš sacīja tik izmisīgi, ka grūti bija tai palikt vienaldzīgai.

Viņa neatbildēja; jauneklis sāka rūgti raudāt.

Patiešām, viņam nebija vairs spēka runāt.

— Tātad es esmu galīgi aizmirstsl Kam man vairs dzīvot? — Drosme bija pametusi viņu, tiklīdz tas pārliecinājās, ka vairs nedraud sastapšanās ar kādu citu; no viņa sirds izgaisa viss, izņemot mīlu.

Žiljens ilgi klusu raudāja. Pēc tam satvēra de Renala kundzes roku. Viņa gribēja to atraut, bet pēc vairākām gandrīz krampjainām kustībām tomēr atstāja. Bija pilnīgi tumšs; abi sēdēja uz de Renala kundzes gultas.

«Kāda starpība ar to, kas bija pirms četrpadsmit mēnešiem!» domāja Žiljens, un asaras sāka plūst vēl straujāk. «Tātad šķirtība nonāvē visas jūtas.»

— Esiet tik laba, sakiet taču man, — kas ar jums noticis? — asaru aizžņaugtā balsī vaicāja beidzot Žiljens, uztraukdamies par, viņas klusēšanu.

— Pēc jūsu aizbraukšanas mani maldu ceļi, protams, kļuva zināmi visā pilsētā, — atbildēja de Renala kundze cieti un vēsi; viņas balsī izskanēja pārmetums Žiljenam. — Tik daudz neapdomības bija visā jūsu rīcībā! Pēc kāda laika, kad es atrados galīgā izmisa, mani apmeklēja Šelana kungs. Viņš ilgi un veltīgi nopūlējās izdabūt no manis atzīšanos. Beidzot viņam ienāca prātā aizvest mani uz Dižo-nas baznīcu, kur es pirmo reizi biju pie dievgalda. Tur viņš iesāka pirmais runāt... — Asaras traucēja de Renala kundzei turpināt. — Kāds apkaunojošs brīdis! Es atzinos visā. Šis labais cilvēks tomēr nenomāca mani ar savām dusmām, viņš skuma kopā ar mani. Tolaik es katru dienu rakstīju jums vēstules, kuras tomēr neuzdrošinājos nosūtīt. Es rūpīgi noglabāju tās, un, kad jutos pārāk nelaimīga, ieslēgusies savā istabā, es tās pārlasīju. Beidzot Šelana kungs panāca to, ka es šīs vēstules nodevu viņam . . . Dažas no atturīgākām tika nosūtītas jums; jūs man neatbildējāt.

— Zvēru, ka seminārā neesmu saņēmis no tevis nevienas vēstules.

— Dievs augstais! Kas gan tās varēja aizturēt?

— Iedomājies manas skumjas: es taču nezināju, vai tu maz esi dzīva, līdz ieraudzīju tevi katedrālē.

— Dievs tas kungs apžēlojās par mani, — turpināja de Renala kundze, — un palīdzēja saprast, cik liels ir bijis mans grēks pret viņu, pret viru, kas, kā es toreiz domāju, nekad nebija mani iemīlējis tā, kā mīlējāt jūs . ..

Žiljens neprātīgi apskāva viņu, aizmirsdams visu pasaulē, bet de Renala kundze viegli atgrūda to un noteikti turpināja:

— Mans augsti cienījamais draugs Selana kungs paskaidroja, ka, iziedama pie de Renala, es esmu solījusies veltīt viņam visas savas jūtas, pat tās, kuras man nebija pazīstamas un kuras pirmo «teizi es liktenīgi iepazinu ar jums. Pēc tam kad es upurēju šīs dārgās vēstules, mana dzīve kļuva ja arī ne laimīga, tomēr samērā mierīga. Nemulsiniet mani vairs, esiet mans draugs... labākais no maniem draugiem.

Žiljens apbēra skūpstiem viņas roku; viņa juta, ka jauneklis vēl joprojām raudāja.

— Neraudiet, tas mani sarūgtina... Pastāstiet savukārt, ko laba esat darījis! — Žiljens nespēja runāt. — Es vēlos .zināt, kā jūs dzīvojāt seminārā, — atkārtoja viņa, — bet pēc tam tūdaļ šķirsimies.

Nedomādams neko, Žiljens stāstīja viņai par neskaitāmajām intrigām un skaudību, kas viņu no sākuma bija ielenkušas seminārā, neaizmirsdams arī seminārā dzīves pēdējo, mierīgāko cēlienu, kad bija iecelts par repetitoru.

— Un tad, — turpināja Žiljens, — pēc ilgas klusēšanas, ar kuru, kā tagad redzu, jūs gribējāt rādīt, ka mani vairs nemīlat un esmu kļuvis jums vienaldzīgs... — De Renala kundze saspieda viņa roku. — Tad jūs atsūtījāt šos pieci simti frankus.

— Nekad! — izsaucās de Renala kundze.

— Uz vēstules bija Parizes zīmogs; lai novērstu visas aizdomas, to bija parakstījis kāds Pols Sorels.

Un starp viņiem iesākās mazs strīds par šīs vēstules izcelšanos. Viņu dvēseles noskaņojumi mainījās. Pašiem nemanot, tie bija atmetuši svinīgo toni, pāriedami uz maigām draudzības balsīm. Bija tik tumšs, ka viņi viens otru neredzēja, bet balsis izteica visu. Žiljens apskāva draudzeni ap vidukli, — šis žests bija diezgan riskants. Viņa centās atgrūst Žiljena roku, bet šajā mirklī tas saistīja viņas uzmanību ar kādu sīkumu savā stāstā. Jaunekļa roka tika it kā aizmirsta un palika agrākajā stāvoklī.

Pēc daudziem un dažādiem variantiem par vēstules izcelšanos Žiljens atgriezās pie sava stāsta. Viņš pamazām atguvās, stāstīdams par savu pagājušo dzīvi, kura viņu interesēja pavisam maz, salīdzinot ar to, kas patlaban norisa. Visa viņa uzmanība pievērsās domām, kā beigsies šī satikšanās. «Jums tūdaļ jāiet,» vēl arvien atkārtoja kaistošās lūpas.

«Kāds negods, ja mani padzīs! Tas saindēs visu manu dzīvi,» Žiljens domāja. «Nekad viņa man nerakstīs. Un diezin kad es šeit atgriezīšos!» Kopš šī mirkļa saldā tīksme par šo tuvību izgaisa. Sēdēdams blakus dievinātajai sievietei, turēdams viņu savos skāvienos tajā pašā istabā, kurā kādreiz bija juties tik laimīgs, jauzdams tumsā viņas asaras un, spriežot pēc trauksmainās krūšu cilāšanās, pat mulsas elsas, — viņš sev par nelaimi pārvērtās par vēsu, apdomīgu politiķi, gandrīz tikpat saltu, kāds bija seminārā starp saviem ironizējošajiem un spēcīgajiem biedriem. Žiljens tīši ildzināja savu stāstu par skumjo dzīvi, kāda viņu piemeklējusi pēc aizbraukšanas no Verjeras. «Tātad,» domāja de Renala kundze, «veselu garu gadu, kurā es neesmu viņam ne vārda bildusi, pamazām cenzdamās visu aizmirst, viņš tomēr vēl arvien dzīvojis Veržī birzes burvīgajā šalkoņā.» Asaras viņai ritēja aizvien straujāk. Žiljens vēroja sava stāstījuma panākumus un saprata, ka pienācis laiks izmantot pēdējo līdzekli: viņš nekavējoties ierunājās par vēstuli no yParizes.

— Es atvadījos no monsinjora.

— Kā, vai tad jūs vairs neatgriezīsieties uz Bezansonu? Jūs to atstājat uz visiem laikiem?

— Jā, — noteikti atbildēja Žiljens, — es atstāju zemi, kur esmu aizmirsts pat no tiem, ko visvairāk dzīvē esmu mīlējis; es atstāju to uz laikiem. Es braucu uz Parizi...

— Tu brauc uz Parizi! — de Renala kundze izsaucās diezgan skaļi.

Viņa elsoja un vairs necentās slēpt savu apmulsumu. Žiljenam bija vajadzīgs šis uzmudinājums. Viņš visu laiku bija neziņā par savām sekmēm, bet spējā un neviļā izsaukšanās izskaidroja daudz. Tagad viņš vairs nešaubījās; apņēmība atgriezās, pieceldamies viņš vēsi piebilda:

— Jā, kundze, es atstāju jūs uz visiem laikiem, dzīvojiet laimīga, ardievu!

Viņš spēra dažus soļus loga virzienā. De Renala kundze metās viņam pakaļ un ieslīga viņa skāvienos.

Tā pēc trīs stundu ilgas sarunas Žiljens sasniedza to, ko tik karsti bija vēlējies divās pirmajās. Ja tas būtu noticis agrāk, de Renala kendzes maigums un aizmirstība viņam būtu sniegusi svētlaimi, bet, kad to bija panākusi viņa veiklība, viņš sajuta vairs tikai prieku. Neraugoties uz iemīļotās dedzīgo pretošanos, viņš katrā ziņā gribēja aizdegt naktslampiņu.

— Vai tu tiešām vēlies, lai man nepaliktu pat atmiņa, ka esmu skatījis tevi vaigu vaigā? — viņš sacīja. — Vai tiešām ir jāzūd mīlai, kas atstaro tavās acīs? Un es neredzēšu maigo roku baltumu? Jo iedomā taču, ka varbūt es šķiros uz ilgiem laikieml

Pēc tam de Renala kundze vairs nespēja nekam pretoties. Bet rītausmā jau sāka iežīmēties tumšās egles uz kalna, kas atradās Veneras austrumos. Bija laiks ardievoties; bet baudas skurbā Žiljens piepeši sāka lūgt, lai viņam atļauj palikt šeit slepus visu dienu un aizbraukt tikai nākošajā naktī.

— Kāpēc gan ne? — atbildēja viņa, piespiezdama jaunekli pie krūtīm. — Sī liktenīgā apgrēcība no jauna atņem man pašcieņu un galīgi pazudina mani. Mans vīrs ir pārvērties, viņam modušās aizdomas; viņam šķiet, ka esmu to pievīlusi, un tāpēc ir grīns pret mani. Ja vien viņš uzdzirdēs kaut mazāko troksni — es esmu pazudusi; viņš padzīs jnani kā pēdējo netikli, kāda patiesībā ari esmu.

— Ā! Tā nu ir viena no Selana kunga frāzēm, — sacīja Žiljens. — Tu nekad nebūtu to sacījusi pirms manas aizbraukšanas uz semināru. Tad tu mani vēl mīlēji!

Viņš tika bagātīgi atlīdzināts par šiem aukstasinīgi izteiktajiem vārdiem. Jauneklis redzēja, ka draudzene acumirklī aizmirsa baiļošanos par briesmām, kas draudēja no vīra, un baiļojās tikai par to, ka Žiljens varētu apšaubīt viņas mīlestību. Gaisma ātri saausa un gaiši pielēja istabu. Žiljens no jauna izbaudīja dīvainu lepnuma prieku, kad pie savām kājām atkal redzēja brīnišķīgo, vienīgi mīlamo sievieti, kura vēl pirms pāris stundām mulsa bailēs no bargā dieva un domāja tikai par saviem pienākumiem. Veselu gadu neatlaidīgi stiprinātā apņemšanās nespēja izturēt Zil-jena drosmes priekšā.

Drīz vien mājā visi atmodās, un de Renala kundzi piepeši mulsināja doma, kas agrāk nebija ienākusi prātā.

— Ļaunprātīgā Eliza ienāks manā istabā. Kur liksim šīs lielās kāpnes? — viņa jautāja iemīļotajam. — Kur tās noslēpsim? Es uznesīšu tās bēniņos! — viņa izsaucās pēkšņā priekā.

— Bet tādā gadījumā vajadzēs iet cauri ļaužu istabai, — Žiljens brīnīdamies atbildēja.

— Atstāšu kāpnes koridorā, pasaukšu sulaini un aizsūtīšu viņu kādā uzdevumā.

— Sagatavo tomēr kādu izskaidrojumu, ja sulainis, garām iedams, ievērotu kāpnes.

— Labi, mans eņģei, — atbildēja de Renala kundze, skūpstīdama viņu. — Bet tu jau pie laika noslēpies, ja Eliza pa manu prombūtni ienāktu istabā.

Žiljenu pārsteidza de Renala kundzes negaidītā jautrība. «Tātad,» jauneklis nodomāja, «īstu briesmu tuvums nevis mulsina viņu, bet atdod tai agrāko jautrību. Patiešām, apbrīnojama sievietei Lūk, sirds, kurā valdīt ir svētlaime!» Žiljens jutās aizgrābts.

De Renala kundze satvēra kāpnes, kas acīm redzot bija viņai par smagām. Žiljens devās palīdzēt; viņš apbrīnoja tās daiļo stāvu, kurā nebūt neizpaudās spēks, kad piepeši viņa bez kādas palīdzības pacēla kāpnes kā nieka krēslu. Izveicīgi viņa uznesa tās trešā stāva koridorā un nolika gar sienu. Pēc tam pasauca sulaini un pati, lai dotu viņam laiku apģērbties, uzkāpa pie baložu būdas. Kad pēc piecām minūtēm viņa atgriezās koridorā, kāpņu tur vairs nebija. Kur tās varēja palikt? Ja Žiljens neatrastos šeit, tad par notikušo būtu maza bēda. Bet tagad! Ja vīrs ieraudzītu kāpnes? Tas būtu briesmīgi. De Renala kundze skraidīja pa visu māju un beidzot atrada kāpnes zem paša jumta, kur sulainis tās bija uzstiepis un pat cītīgi noslēpis. Tas bija neparasts notikums, kas agrāk būtu ļoti uztraucis de Renala kundzi.

Bet tagad viņa domāja:

«Kāda daļa man gar to, kas var notikt pēc divdesmit četrām stundām, kad Žiljens būs aizbraucis? Tad jau viss man pārvērtīsies šausmās un sirdsapziņas pārmetumos.»

Neviļus viņai ienāca prātā neskaidra doma, ka būtu labi nomirt, — bet vai nav vienalga? Žiljens ir atgriezies pēc garas šķirtības, — viņa no jauna to sastapusi, bet tas, ko-*

jauneklim vajadzēja pārciest, lai šeit nokļūtu, pierāda patiesu mīlu!

Viņa izstāstīja Žiljenam atgadījumu ar kāpnēm.

— Ko teikšu vīram, — viņa sacīja, — ja sulainis izpaudīs, ka atradis kāpnes? — Kundze brīdi padomāja. — Lai atrastu zemnieku, kas tās tev pārdeva, viņiem vajadzēs veselu dienu. Ak, cik labi būtu tā mirt! — viņa izsaucās, krizdama Žiljena skāvienos, drudžaini to skaudama un skūpstīdama, un piebilda smiedamās: — Bet tu nedrīksti nomirt badā.

— Iesim, vispirms es tevi noslēpšu Dervila kundzes istabā, tā pastāvīgi stāv aizslēgta. — Un kundze izgāja izlūkos uz koridora galu, kamēr Žiljens pārskrēja otrā istabā.

— Pielūko, k£ neatdari durvis, ja kāds klaudzina! — viņa piekodināja, aizslēgdama tās. — Protams, šeit var klaudzināt tikai bērni rotaļādamies.

— Atved viņus dārzā zem loga, — palūdza Žiljens,

— ierosini viņus uz sarunām, es gribētu tos redzēt.

— Labi, labi! — Izsaucās de Renala kundze aiziedama.

Drīz viņa atgriezās ar apelsiniem, cepumiem un pudeli

malagas, maizi viņai nebija izdevies ievilkt.

— Ko dara tavs vīrs? — ievaicājās Žiljens.

— Raksta līguma projektus ar zemniekiem.

Pulkstenis jau nosita astoņi, un mājā bija dzirdama liela

kustība. Ja de Renala kundze iztrūktu, viņu sāktu meklēt; tāpēc viņai vajadzēja atstāt Žiljenu. Drīz vien, nerēķinādamās ne ar kādiem traucējumiem, viņa atgriezās ar kafijas tasi, jo baiļojās, ka Žiljens varētu nomirt badā. Pēc brokastīm viņai izdevās aizvest bērnus zem Dervila kundzes loga. Žiljenam likās, ka tie stipri izauguši, kļuvuši mazliet rupjāki, jeb varbūt viņam bija mainījusies gaume? De Renala kundze uzsāka sarunu par Žiljenu. Vecākais atminējās viņu ar draudzīgu nožēlošanu, bet jaunākie bija gandrīz aizmirsuši.

Sājā rītā de Renala kungs neizgāja no mājas, viņš nepārtraukti staigāja augšā un lejā, slēgdams darījumus ar zemniekiem, kuriem pārdeva kartupeļus. Līdz pat pusdienai de Renala kundze nevarēja veltīt ne minutes savam gūsteknim. Kad atskanēja pusdienu zvans, viņai ienāca prātā aiznest Žiljenam šķīvi karstas zupas. Klusu zagdamās uz Dervila kundzes istabas durvīm, viņa vaigu vaigā sastapa sulaini, kas no rīta bija noslēpis kāpnes. Arī sulainis tikpat klusi slīdēja pa koridoru, it kā ko klausīdamies. Jādomā, Žiljens bija pārāk neuzmanīgi staigājis pa savu istabu, Sulainis mazliet apjucis pazuda. De Renala kundze droši iegāja pie Žiljena; šī sastapšanās ar sulaini jaunekli stipri uztrauca.

— Tu baiļojiesl — viņa sacīja. — Bet es pasmejos par visām pasaules briesmām! Tikai viena es bīstos — es bīstos tā mirkļa, kad pēc tavas aizbraukšanas pēkšņi palikšu viena.

Pie šiem vārdiem viņa aizskrēja.

«O, sirdsapziņas pārmetumi ir vienīgās briesmas, kas biedē šo cildeno dvēseli!» Žiljens aizgrābtībā nodomāja.

Beidzot pienāca vakars. De Renala kungs aizgāja uz kazino.

Sieva bija paziņojusi, ka viņai stipri sāpot galva; viņa iegāja savā istabā, atlaida Elizu un tūdaļ piecēlās, lai steigtos atvērt durvis Žiljenam.

Izrādījās, ka viņš patiešām mira badā. De Renala kundze deVās uz bufetes istabu pēc maizes. Žiljens izdzirda skaļu kliedzienu. Atgriezusies viņa izstāstīja, ka, ieiedama tumšajā bufetes istabā, atdūrusies pret kādas sievietes roku. Tā bijusi Eliza, kuras kliedzienu dzirdējis Žiljens.

— Ko viņa tur darīja?

— Vai nu zaga konfektes, vai izspiegoja mūs, — atbildēja de Renala kundze pavisam vienaldzīgi. — Par laimi, es atradu cepumus un gabalu maizes.

— Bet kas ir tur? — vaicāja Žiljens, rādīdams uz viņas priekšauta kabatām.

Tikai tagad de Renala kundze atcerējās, ka pie pusdienu galda bija piepildījusi kabatas ar maizi.

Žiljens kaisli apskāva viņu: vēl nekad jauneklim viņa nebija likusies tik skaista. «Pat Parizē,» viņam ienāca prātā, «es neatradīšu nekā cēlāka.» Varēja jaust, ka viņa nebija pieradusi pie šādām rūpēm, bet drosme viņu neatstāja ne uz mirkli.

Kamēr Žiljens ar lielu apetiti ēda vakariņas un viņa mīļi zobojās par sava drauga nabadzīgajām dzīrēm, jo nevēlējās runāt nekā nopietna, piepeši kāds spēcīgi paraustīja durvis. Tas bija de Renala kungs.

— Kāpēc tu esi ieslēgusies? — sauca viņš sievai.

Žiljens tikko paguva palīst zem dīvānā.

— Ko tas nozīmē? — de Renala kungs ienākdams sacīja.

— Jūs vēl esat apģērbusies, ēdat vakariņas aiz slēgtām durvīm?

Katrā citā laikā šis laulātā drauga vēsais jautājums būtu de Renala kundzi galīgi samulsinājis, bet tagad viņa juta tikai to, ka vīram vajag mazliet pieliekties, lai ieraudzītu Žiljenu; jo ienākdams viņš tūdaļ atzvēlās krēslā, kas atradās pretim dīvanam un uz kā tikko bija sēdējis Žiljens.

Galvas sāpes noderēja visam par izskaidrojumu. Kamēr vīrs sīki atstāstīja, kā kazino vinnējis partiju biljarda — par deviņpadsmit frankiem, goda vārds! — viņš piebilda, sieva pēkšņi ievēroja, ka trīs soļus atstatu no krēsla guļ Žiljena cepure. Viņas aukstasinība divkāršojās, viņa sāka izģērbties un izdevīgā mirklī, ātri aiziedama vīram gar muguru, uzmeta kleitu uz cepures.

Beidzot de Ren'ala kungs aizgāja. Viņa lūdza Žiljenu atkārtot stāstu par dzīvi seminārā: — Vakar es tevi nedzirdēju. Kamēr tu runāji, es visu laiku domāju, kā saņemties un aizdzīt tevi.

Viņa aizmirsa katru piesardzību. Sarunas risa ļoti skaļi. Pulkstenis varēja būt divi, kad neganta dauzīšanās no jauna sadrebināja durvis. Tur atkal nāca de Renala kungs.

— Slēdziet ātrāk vaļā, mums mājā ir zagļi! — viņš sacīja.

— Šorīt no rīta Sen-Zans uzgājis kāpnes.

— Tagad visam beigas! — iesaucās de Renala kundze, mezdamās Žiljena skāvienos. — Viņš nogalinās mūs abus, jo zagļiem viņš netic; es miršu tavās rokās laimīgāka, nekā jebkad dzīvē esmu bijusi. — Un, neatbildēdama ne ar pusvārdu dusmās kaistošajam vīram, viņa joprojām apbēra Žiljenu skūpstiem.

— Saudzi Stanislava māti! — un Žiljens paskatijas viņā pavēloši. — Es izlēkšu pa tavu tualetes istabas logu pagalmā un noslēpšos dārzā, suņi mani pazīst. Sasien manas drēbes paunā un, tiklīdz iespējams, izsvied dārzā. Bet pagaidām — lai pūlas izlauzt durvis. Galvenais — neatzīsties! Es tev to aizliedzu! Lai labāk viņš paliek ar aizdomām nekā gūst noteiktu pārliecību.

— Tu nositīsies lēkdams! — tā bija vienīgā atbilde un vienīgā baiļošanās.

Viņa pavadīja to līdz tualetes istabas logam, pēc tam noslēpa drēbes un atvēra durvis satrakotajam vīram. Viņš apskatīja istabu, tualeti un, nesacījis ne vārda, pazuda. Zil-jenām tika izmestas drēbes; viņš satvēra tās un aizsteidzās uz dārza apakšējo terasi Dū virzienā.

Skriedams viņš dzirdēja lodes svilpšanu un tūlīt pēc tam šāviena troksni.

«Tas nav de Renala kungs,» nodomāja Žiljens, «viņš šauj daudz sliktāk.» Suņi klusēdami skrēja blakus. Otrs šāviens acīm redzot sadragāja sunim ķepu, jo nabadziņš žēli iesmilkstējās. Žiljens pārlēca pār žogu, noskrēja tā aizsegā soļu piecdesmit un tad metās skriet pretējā virzienā. Viņš dzirdēja sasaukšanos, skaidri redzēja, kā sulainis, viņa ienaidnieks, izšāva ar šauteni; šāva arī fermeris no dārza otra gala, bet Žiljens jau bija aizsniedzis Dū krastu un sāka apģērbties.

Stundu vēlāk viņš jau atradās jūdzi tālu no Verjeras, uz Zenevas ceļa. «Ja viņiem radīsies kādas aizdomas,» Žiljens apsvēra, «tie vispirms meklēs mani ceļā uz Parizi.»

## XXXI LAUKU IZPRIECAS


Ak lauki, kad es jūs ieraudzīšu!

Horacijs

JūS, kungs, kā liekas, gaidāt pasta zirgus, uz Parizi? — ievaicājās viesnīcnieks, pie kura bija apmeties Žiljens.

— Ja šodien netikšu, braukšu rit, man vienalga, — atbildēja Žiljens.

Kamēr viņš tēloja vienaldzīgo, piebrauca pasta kariete. Tajā vēl bija divas brīvas vietas.

— Kā! Tas esi tu, mans nabaga Fal-koz! — uzsauca ceļotājs, kas brauca no Ženevas, kādam kungam, kurš reizē ar Žiljenu iekāpa karietē.

— Es domāju, ka tu uz laikiem esi apmeties Lionas apkārtnē, — sacīja Falkozs, — kādā brīnišķīgā ielejā pie Ronas.

— Uz laikiem? Nē, es patlaban bēgu.

Falkozs jautri iesmējās. — Kā! Tu bēdz? Tu — Sen-2iro! Vai tiešām, neraugoties uz savu augsti tikumīgo izskatu, tu tomēr būsi pastrādājis kādu noziegumu? — Falkozs smiedamies jautāja.

— Nebūtu nemaz slikti. Bet patlaban es bēgu no nejēdzīgās provinces dzīves. Tu zini, ka es mīlu lauku klusumu un mežu vēsumu; pats vairākkārt man esi pārmetis romantismu. Nekad ne vārda neesmu gribējis dzirdēt par politiku, un nu politika ir tā, kas patlaban mani nežēlīgi vajā.

— Pie kādas partijas tu piederi?

— Ne pie kādas, un tas mani pazudinājis. Mana politika ir šāda: es mīlu mūziku, glezniecību; laba grāmata man ir notikums. Drīz man būs četrdesmit četri gadi. Cik vēl atliek dzīvot? Gadu piecpadsmit, divdesmit, pats lielākais — trīsdesmit. Nu, un proties tad! Es esmu pārliecināts, ka pēc gadiem trīsdesmit ministri būs tādi paši goda vīri kā patlaban, tikai varbūt mazliet veiklāki. Anglijas vēsture mums noder par nākotnes spoguli. Aizvien atradīsies kāds karalis, kas gribēs paplašināt savas prerogatives; vēlēšanās iekļūt deputātos, Mirabo slava un simtiem tūkstošu franku, kurus tas sarausis, joprojām laupīs miegu bagātiem provinciāļiem; viņi to sauks par liberālismu un tautas mīlestību. Vēlēšanās iekļūt peros vai kambarjunkuros vienmēr tirdīs ultraroja-Iistus. Uz valdības kuģa visi vēlēsies būt par stūrmaņiem, jo tas atmaksājas. Vai tad patiešām uz tā nekad neatliks vietas vienkāršam pasažierim?

— Pie lietas, pie lietas! Ņemot vērā tavu nopietno raksturu, ir jābūt kaut kam ļoti interesantam. Vai tevi no provinces aizdzen nesenās vēlēšanas?

— Nē, mana nelaime sākās daudz agrāk. Pirms četriem gadiem man bija pieci simti tūkstošu franku; šodien esmu četrus gadus vecāks un būšu par tūkstošiem piecdesmit nabagāks; es pazaudēšu tos, pārdodams Monflerī pili Ronas brīnišķīgajos krastos.

Parizē man bija apnikusi šī nebeidzamā komēdija, kuru jūs saucat par XIX gadu simteņa civilizāciju. Es alku labsirdības un vienkāršības. Es nopirku kalnos pie Ronas muižu, par kuru nav nekā skaistāka visā pasaulē.

Pirmo pusgadu ciema vikārs un vietējie muižnieciņi centās man pielabināties. Es sarīkoju viņiem pusdienas. «Esmu pametis Parizi,» sacīju tiem, «lai vairs nekad dzīvē nedzirdētu ne vārda par politiku. Kā redzat, es nepasūtu nevienas avīzes. Jo retāk man pastnieks atnes vēstules, jo labāk es jūtos.»

Bet tas nesaskanēja ar vikārā plāniem; drīz vien mani sāka ielenkt ar tūkstoš muļķīgām pretenzijām un pļāpām.

Es gribēju dot divi līdz trīs simti franku gadā nabagiem, bet no manis sāka pieprasīt dāvanas Svētās Marijas, Svētā Jāzepa brālībām un tā tālāk! Es atsacījos; tad pār mani * bira simtiem apvainojumu. Un es, muļķis, sāku tos ņemt pie sirds. Es nespēju vairs rītos iziet dabā un kalnu brīnumos, lai nepatikšanas nepārtrauktu manus sapņus un neatgādinātu par ļaužu nekrietnību. Piemēram, aizlūguma krusta gājienā, kura dziesma man ļoti patīk (jādomā, tā ir kāda grieķu melodija), mācītājs vairs nepaceļ svētošās rokas pār maniem laukiem, jo, — viņš saka, — tie piederot bezdievim. Kādai svētulei zemniecei nosprāgst govs; viņa pasludina, ka tas noticis tāpēc, ka govs ganījusies netālu no dīķa, kas pieder man, bezdievim, Parizes filozofam, un pēc nedēļas es atrodu zivis savā dīķī ar vēderiem uz augšu — viņas ir noindētas. Daždažādas neķītrības bez žēlastības ielenc mani. Miertiesnesis ir goda vīrs, bet, baidīdamies pazaudēt vietu, nekad neizspriež prāvas manā labā. Lauku miers man pārvērtās ellē. Tiklīdz ievēroja, ka no manis novērsies vikārs, sādžas kongregacijas dvēsele, un ka mani vairs neaizstāv atvaļinātais kapteinis, mūsu liberāļu galva, — man sāka uzbrukt visi, pat mūrnieks, kam es devu maizi veselu gadu, pat ratnieks, kas gribēja mani piešmaukt, arklus labojot.

Tad, lai kaut cik iemantotu atbalstu un nepazaudētu visas savas prāvas, es kļūstu par liberāli; bet, kā jau tu pats teici, pienāk šīs nolādētās vēlēšanas, un no manis pieprasa nodot balsi . . .

— Protams, par tev nepazīstamu kandidātu?

— Nekā tamlīdzīga... Par pārāk labi pazīstamu cilvēku. Es atsakos — kāda pārsteidzība! — un no šī mirkļa arī liberāļi sāk man uzbrukt, mans stāvoklis kļūst nepanesams. Esmu pārliecināts, ja vikārām ienāktu prātā apvainot mani savas kalpones noslepkavošanā, tad no abām partijām salasītos vismaz divdesmit liecinieku, kas zvērētu, ka paši savām acīm redzējuši, kā cs izdaru šo noziegumu.

— Tu gribi dzīvot uz laukiem, neiztapdams savu kaimiņu kaislībām un pat neuzklausīdamies viņu tenkas. Kāda neapdomība!...

— Bet tagad tā izlabota. Monflerī tiek pārdota. Ja citādi nevarēs, es zaudēšu piecdesmit tūkstošu franku, bet es esmu priecīgs, ka atstāju šo liekulības un tenku elli. Es

dodos meklēt vientulību un lauku mieru vienīgajā vietā, kur Francijā tas vēl atrodams, proti — ceturtā stāva dzīvoklī ar logiem uz Elizejas laukiem. Bet ir tad es vēl domāju, vai nenodrošināt man savu politisko reputāciju Rula kvartālā ar svētītās maizes izdalīšanu mūsu draudzē.

— Bonaparta laikā tas nebūtu ar tevi noticis, — sacīja Falkozs, un viņa acīs zibsnīja dusmas un līdzjūtība.

— Tā tik vēl trūka! Bet saki man, — kāpēc viņš spraucās, kur nevajadzēja, tas tavs Bonaparts? Viss, ko man tagad nākas ciest, ir viņa roku darbs.

Pie šiem vārdiem Žiljena uzmanība divkāršojās. No paša sākuma viņš bija sapratis, ka bonapartists Falkozs ir de Renala kunga senais bērnības draugs, no kura tas bija atteicies 1816. gadā, bet filozofs Sen-Žiro acīm redzot nav neviens cits kā N. prefektūras kancelejas priekšnieka brālis, kurš, savu stāvokli izmantodams, prata izsolēs par lētu maksu dabūt savās rokās sabiedriskās ēkas.

— Un visu to pastrādājis tavs Bonaparts, — turpināja Sen-Žiro, — godīgs cilvēks četrdesmit gadu vecumā ar pieci simti tūkstošiem franku nevar apmesties uz dzīvi provincē, lai rastu tur mieru; garīdznieki un muižnieki padzen viņu no turienes.

— O, nerunā par viņu slikti! — uzsauca Falkozs. — Vēl nekad Francija nebija stāvējusi tik augsti citu tautu acīs kā to trīspadsmit gadu laikā, kad viņš valdīja. Visos toreizējos notikumos atspulgst viņa varenība un diženums.

— Velns lai rauj tavu ķeizaru! — atbildēja četrdesmit četrus gadus vecais kungs. — Liels viņš bija tikai kaujas laukā un ari 1802. gadā, kad nostiprināja Francijas finanses. Bet ko nozīmē visa viņa tālākā rīcība? Ar saviem kambarkungiem, greznību un izpriecām Tiljerijās viņš tikai sniedza otrā izdevumā visas monarehistiskās muļķības. Taisnība, šis izlaidums bija mazliet pārlabots un varēja palikt apgrozībā vienu vai divus gadu simteņus. Tomēr garīdznieki un muižnieki vēlējās labāk atgriezties pie vecā izdevuma, tikai viņiem trūkst tās dzelzs rokas, kas nepieciešamas, lai izdalītu to plašai publikai.

— Lūk, tūdaļ redzams, ka runā bijušais tipografs.

Bet sadusmotais tipografs turpināja:

— Kas padzen mani no manas zemes? Garīdznieki, kurus Napoleons ar savu konkordatu atzina, kaut gan valstij pret viņiem būtu vajadzējis nostāties tāpat kā pret ārstiem, advokātiem, astronomiem, uzskatot viņus par parastiem pilsoņiem un nerūpējoties, ar kādu arodu katrs sev pelna maizi. Vai tagad vēl būtu nekaunīgie muižnieki, ja tavs Bonaparts nebūtu tos pataisījis par baroniem un grafiem? Nē, tie savu laiku ir pārdzīvojuši. Līdzās garīdzniekiem tieši šie sīkie lauku muižnieķeļi man visvairāk ēda mūžu un spieda mani kļūt par liberāli.

Saruna vilkās garumā, un tās saturs saistīs Francijas uzmanību vēl pusgadsimtu. Tā kā Sen-Žiro vairākkārt apliecināja, ka esot neiespējami dzīvot provincē, Žiljens nedroši norādīja kā piemēru de Renala kungu.

— Velns lai parauj, jaunekli, ko gan jūs iedomājaties 1 — izsaucās Falkozs. — Lai nebūtu jāpaliek par laktu, viņš kļuva par āmuru — un kādu vēl! Bet es jūtu, ka Vaino viņu nogremdēs. Vai jūs pazīstat šo blēdi? Ko sacīs jūsu de Renala kungs, kad kādā skaistā rītā ieraudzīs sevi atstādinātu, bet Vaino iesēdušos viņa vietā?

— Viņš palika aci pret aci ar saviem noziegumiem, — atbildēja Sēn-2iro. — Jūs, jaunieti, tātad pazīstat Verjeru? Lūk, kā! Bonaparts — lai viņš nolādēts ar visām savām monarchistiskām blēdībām! — deva iespēju valdīt Renaliem un Selaniem, kuri pēc tam nodeva varu Vaino un Maslo-niem.

Sī drūmā politiskā saruna pārsteidza Žiljenu un traucēja viņa saldkaislos sapņus.

Pirmie iespaidi no Parizes, kuru jau saskatīja tālumā, atstāja viņu diezgan vienaldzīgu. Nākošo likteņu gaisa pilis vēl neatlaidīgi cīnījās ar atmiņām par Ver jērā pavadīto dienu. Viņš deva sev zvērestu nekad neatstāt savas iemīļotās bērnus, pamest visu, lai tos aizsargātu, ja garīdznieku pārmērības atkal novestu pie republikas un muižnieku vajāšanām.

Kas būtu noticis tajā naktī, kad viņš ieradās Verjerā, ja mirklī, kurā atslēja kāpnes pie de Renala kundzes loga, istabā atrastos kāds svešinieks vai pats de Rēnais?

Un tomēr, cik brīnišķīgas bija šīs divas stundas, kad iemīļotā tik sirsnīgi vēlējās viņu aizdzīt, bet viņš, tumsā blakus sēdēdams, lūdza apžēloties. Cilvēki ar Žiljena dvēseli līdzīgas atmiņas nespēj aizmirst visu mūžu. Pārējais satikšanās laiks atmiņā saplūda kopā ar viņu mīlas pirmo laikmetu pirms četrpadsmit mēnešiem.

Kariete apstājās, un Žiljens atguvās no savām domām. Viņi bija iebraukuši pasta stacijas sētā Žana Zaķa Ruso ielā.

— Gribu braukt uz Malmezonu, — viņš sacīja, ieraudzījis piestājušu kabrioletu.

— Tādā stundā, kungs, — kāpēc? — kučieris brīnījās.

— Kāda jums darīšana! Brauciet!

Katra īsta kaisle aizņemta tikai ar sevi. Tāpēc, man šķiet, Parizē kaislības ir smieklīgas, jo ikvienam liekas, ka par viņu daudzi domā. Es nestāstīšu par Žiljena sajūsmu Mal-mezonā. Viņš raudāja. «Kā!» sacīsiet jūs. «Viņš raudāja? Kaut arī šogad tur saceltas šīs pretīgās baltās sienas, kas sašķel parku gabalos?» Jā, cienījamais kungs! Jo Žiljenam un pēctečiem nebija nekā starp Arkolu, Svētās Helenas salu un Malmezonu.

Tajā pašā vakarā Žiljens ilgi šaubījās, pirms iegāja teātrī, jo viņam bija dīvains jēdziens par šo samaitājošo vietu.

Dziļa neuzticēšanās liedza priecāties par dzīvo Parizi, un vienīgi pieminekļi, ko bija atstājis viņa varonis, valdzināja Žiljenu.

«Beidzot nu esmu nokļuvis šajā intrigu un liekulības centrā! Te valda abata de Frilera aizbildņi.»

Trešās dienas vakarā ziņkārība guva virsroku pār tieksmi vispirms apskatīt pilsētu, un viņš ieradās pie abata Pirara. Vēsā tonī tas paskaidroja, kāda dzīve jaunekli sagaida pie de la Mola kunga.

— Ja pēc pāris mēnešiem izrādīsies, ka neesat derīgs šajā vietā, jūs atgriezīsieties seminārā. Tagad jūs dzīvosiet pie marķiza, kas ir viens no ievērojamākiem Francijas augstmaņiem. Jūs valkāsiet melnu uzvalku, tomēr ne tādu, kādu valkā garīdznieki, bet vienkārši kā cilvēks sērās. Es pieprasu, lai trīs reizes nedēļā jūs apmeklētu dievvārdu lekcijas seminārā, kur es jūs stādīšu priekšā. Ik dienas pulksten divpadsmitos jūs ieradīsieties marķiza bibliotēkā, kur sastādīsiet vēstules viņa tieslietās un citas. Uz katras saņemtās vēstules malas viņš pāris vārdos atzīmē, kādai jābūt atbildei. Es vēlētos, lai pēc trijiem mēnešiem jūs mācētu tā sastādīt šīs atbildes, ka no divpadsmit parakstīšanai nodotām vēstulēm marķizs varētu parakstīt vismaz astoņas vai deviņas. Pulksten astoņos vakarā jūs sakārtojat viņa rakstāmgaldu, un pulksten desmitos esat brīvs.

— Var gadīties, — turpināja abats, — ka daža vecīga dāma vai daiļrunīgs kungs jums piedāvā labas izredzes vai gluži vienkārši piesola naudu, lai jūs parādītu viņiem mar-ķiza vēstules...

— Ak cienījamais kungs! — Žiljens dziļi pietvīkdams iesaucās.

— Brīnums, — noteica abats ar rūgtu ironiju, — ka, neraugoties uz jūsu nabadzību un seminārā pavadīto gadu, jūs vēl esat spējīgs uz tik neliekuļotu sašutumu. Jūs acīm redzot esat bijis gluži akls.

— Jeb vai tā būtu asiņu balss? — noteica abats klusi, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Dīvaini ir tas, — viņš piebilda, skatīdamies uz Žiljenu, — ka marķizs jūs pazīst... Nezinu, kā tas nācies. Sākumā viņš dod jums simt luidoru algas. Šā cilvēka rīcību vienumēr ietekmē kaprize — tas ir viņa galvenais trūkums; bēmišķībās jūs nebūsiet par viņu pārāks. Ja viņš būs ar jums apmierināts, jūsu alga var pieaugt līdz astoņiem tūkstošiem franku.

— Bet jūs, protams, saprotat, — abats ironiski piebilda, — ka tādu naudu viņš nedos par jūsu skaistajām acīm. Jums jābūt derīgam. Jūsu vietā es runātu ļoti maz un it īpaši nerunātu par to, ko nezinu.

— Jā, — viņš turpināja, — es ievācu jums vajadzīgās ziņas, bet piemirsu pateikt pāris vārdu par marķiza de la Mola ģimeni. Viņam ir divi bērni — meita un dēls, deviņpadsmitgadīgs elegants jauneklis, mazliet ārprātīgs, kas nekad nezina pulksten divpadsmitos, ko viņš darīs pulksten divos. Viņš ir gudrs, varonīgs un piedalījies Spānijas karā. Nezinu, kāpēc marķizs cer, ka jūs iedraudzēšoties ar jauno grafu Norberu. Eis viņam sacīju, ka jūs iemācīsiet viņa dēlam dažas gatavas frāzes par Ciceronu un Ver-giliju.

Jūsu vietā es nekad nejautu šim skaistajam jauneklim sevi izjokot, un pirms atbildēt uz viņa izsmalcinātām, bet ironijas saindētajām laipnībām, es liktu tās sev vairākkārt atkārtot.

Negribu slēpt, ka jaunajam grafam de la Molam ir tiesības nicināt jūs jau tāpēc vien, ka jūs esat tikai sīks bur-žuā. Viņa sencis bija galminieks un piedzīvoja to godu, ka divdesmit sestajā aprilī tūkstoš pieci simti septiņdesmit ceturtajā gadā tika sodīts ar nāvi par politisku intrigu.

Jūs turpretim esat tikai namdara dēls un stāvat sava tēva aizbildniecībā. Apsveriet labi šo starpību un izstudējiet šī nama vēsturi pēc Moreri grāmatas! Visi glaimotāji, kas laiku pa laikam ierodas pie viņiem uz pusdienām, neaizmirst smalkā kārtā uz to norādīt.

Apsveriet labi, kad atbildēsiet uz jokiem, kurus izteiks grafs Norbers de la Mols, huzaru eskadrona komandieris un nākošais Francijas pērs, lai pēc tam jums nebūtu jānāk pie manis žēloties.

— Es domāju, — Žiljens dziļi pietvīkdams teica, — ka man nemaz nav jāatbild cilvēkam, kas mani nicina.

— Par viņu nicināšanu jums nav ne jēgas, tā izpaudīsies tikai pārspīlētā laipnībā. Ja jūs būtu muļķis, tad šeit jūs viegli varētu apvest ap stūri, un, ja jūs gribētu taisīt karjeru, tad jums vajadzētu ļaut sevi apvest ap stūri.

— Un ja man tas viss kādā jaukā dienā vairs nebūs pa prātam, — Žiljens teica, — vai tad mani uzskatīs par nepateicīgu, ja es atgriezīšos uz celli Nr. 108?

— Protams, visi šā nama liekēži jūs apmelos, bet tad uz skatuves nākšu es. Adsum qui feci.' Es teikšu, ka šis lēmums nāk no manis.

Žiljenu sarūgtināja Pirara kunga drūmais, gandrīz ļaunais tonis; tas pilnīgi samaitāja viņa pēdējo vārdu iespaidu.

Patiešām, abats izjuta pašpārmetumus par pieķeršanos Žiljenam un it kā ar neizprotamām reliģiskām šausmām ņēma dalibu otra cilvēka liktenī.

— Jūs redzēsiet, — viņš turpināja tikpat nelaipni, it kā izpildīdams kādu nepatīkamu pienākumu, — jūs redzēsiet arī marķizi de la Molu. Tā ir gara auguma gaišmataina dāma, dievbijīga un lepna, izsmalcināti laipna, bet visā visumā tukšs radījums. Viņas tēvs ir vecais hercogs de Sons, kas plaši pazīstams ar saviem muižnieku aizspriedumiem. Sājā augstākās sabiedrības dāmā, tā sakot, reljefi rezumēts viss tas, kas raksturo šo aprindu sieviešu būtību. Viņa pat neslēpj, ka viņas senču piedalīšanās krusta karos ir vienīgā un augstākā priekšrocība, ko šī dāma ciena. Bagātībai viņas acīs daudz mazāka nozīme. Vai jūs par to brīnāties? Mēs taču neesam vairs provincē, mans draugs.

1 Es, kas to esmu darījis. (Latin.)

Viņas salonā jūs sastapsiet vairākus augstmaņus, kas ar zināmu vieglprātību izteiksies par mūsu prinčiem. Kas attiecas uz pašu de la Mola kundzi, viņa katru reizi aiz cienības ierunājas klusāk, pieminēdama kādu no prinčiem un sevišķi princesēm. Es neieteicu jums viņas klātbūtnē runāt, ka Filips II vai Indriķis VIII bijuši nelieši. Viņi ir bijuši karaļi, un tas viņiem piešķir neatņemamas tiesības prasīt cienību no tādiem ļaudīm kā mēs. Tomēr, — piebilda abats, — mēs abi esam garīdznieki, jo arī jūs viņa uzskatīs par tādu; bet mācītāji viņai ir zināmas kategorijas sulaiņi, kas nepieciešami dvēseles glābšanai.

— Man liekas, — noteica Žiljens, — es ilgi nenodzīvošu Parizē.

— Un jauki! Tomēr neaizmirstiet, ka mūsu kārtas cilvēks var taisīt karjeru tikai ar augstmaņu protekciju. Jūsu raksturā ir kaut kas tāds, ko es nespēju definēt, bet tieši šīs īpašības dēļ jūs tiksiet vajāts, ja nesasniegsiet augstu stāvokli. Jūsos nav viduvējības. Neapmāniet sevil Ļaudis redz, ka, uzsākot sarunu ar jums, viņi nesagādā jums patiku. Ja neiemantosiet cieņu, tad šādā sabiedriskā zemē kā mūsējā jūs esat nolemts ciešanām.

Kas gan notiktu ar jums Bezansonā, ja de la Molam nebūtu uznākusi šī kaprize? Kādreiz sapratīsiet, ko viņš darījis jūsu labā, un, ja vien neesat nejutīgs briesmonis, tad būsiet uz laikiem pateicīgs viņam un viņa ģimenei. Cik daudz nabaga abatu, kas vēl izglītotāki par jums, gadiem ilgi dzīvo Parizē un saņem nieka grašus par mesām vai disputu Sorbonā! .. . Atcerieties, ko es jums stāstīju pagājušajā ziemā par nelieša kardinala Dibuā dzīvi pirmajos gados. Vai arī jūs savā lepnībā domājat, ka esat apdāvinātāks par viņu?

Es, piemēram, esmu ļoti viduvējs un mierīgs cilvēks, kas bija domājis palikt savā seminārā līdz mūža vakaram. Un, lūk! Mani dzīrās atstādināt, kad es pats iesniedzu atteikšanos. Jūs zināt, kāda bija mana mantība? Pieci simti divdesmit franku — ne vairāk, ne mazāk. No šī grūtā stāvokļa mani izglāba de la Mola kungs, kuru es nekad nebiju redzējis. Viņam vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu, un man jau piedāvāja draudzi, kurā es saņemu algu, kas mani sāk apgrūtināt, — tik ļoti atlīdzinājums pārsniedz manu darbu. Es stāstu to visu tik sīki, lai vestu jūs mazliet pie prāta.

Vēl vienu vārdu: es esmu ātras dabas, tā ir mana nelaime; iespējams, ka mēs pārtraucam satikties.

Ja marķizes augstprātība vai viņas dēla ļaunie joki padarītu jums dzīvi šajā mājā gluži neiespējamu, es dodu jums padomu nobeigt mācības kādā seminārā ljē trīsdesmit no Parizes — un labāk uz ziemeļiem nekā dienvidiem. Ziemeļi ir daudz kulturālāki un, — piebilda viņš klusākā balsī, — man jāatzīstas, Parizes avīžu tuvums savalda sīkos tirānus.

Turpretim, ja mums patiks redzēties arī turpmāk, bet marķiza nams neietiks jūsu gaumei, es piedāvāju jums vikārā vietu pie sevis un pusi no visa, ko ienes draudze. Esmu jums parādā vēl vairāk, — piebilda viņš, atvairīdams Žiljena pateicību, — par to neparasto piedāvājumu, ar kuru jūs gribējāt man izlīdzēt Bezansonā. Ja pieci simti divdesmit franku vietā man nebūtu bijis nekā, jūs mani būtu izglābis.

Abata balss bija zaudējusi asi vēso toni. Žiljens kaunēdamies sajuta, ka acīs kāpj asaras. Viņš dega tieksmē krist savam draugam ap kaklu un nespēja noturēties, nepateikdams viņam, cik iespējams, vīrišķīgi:

— Tēvs mani neieredzēja jau no šūpuļa. Tā bija viena no manām lielākajām nelaimēm; bet es vairs nesūdzēšos par likteni, jo jūsos esmu atradis tēvu.

— Nu labi, — abats apmulsis noteica un tūdaļ atgriezās savā seminārā direktora lomā. — Nekad, mans bērns, nevajag teikt «liktenis», vienmēr sakiet «providence».

Kariete apstājās. Kučieris pacēla bronzas āmurīti pie milzīgiem vārtiem. Tā bija de la Mola pils, un, lai garāmgājējiem par to nebūtu nekādu šaubu, šie vārdi stāvēja uz melnas marmora tāfeles virs vārtiem.

Tāds pārspīlēts svinīgums Žiljenam nepatika. Viņi taču baiļojas no jakobiņiem! Aiz katras sētas tiem spokojas Ro-bespjers un viņa rati; reizēm tas kļūst gluži smieklīgi, bet tajā pašā laikā uz mājas sienām tie raksta savus vārdus, lai dumpja laikā pūlis tos uzreiz atrastu un mājas izlaupītu! Viņš pastāstīja savu domu abatam Piraram.

— Ak nabaga bērns, jūs drīz vien būsiet mans vikārs. Kādas šausmīgas domas jums nāk prātā!-

— Man liekas, ka nav nekā vienkāršāka, — atbildēja Žiljens.

Jauneklis bija sajūsmināts par cienīgo vārtnieku un sētas spodro tīrību. Saule spīdēja spoži.

— Kāda brīnišķīga architektural — piebilda viņš savam draugam.

Tā bija viena no tām bezgaumīgajām savrupmājām, kādas cēla Sen-Žermenas priekšpilsētā Voltera mūža pēdējos gados. Vēl nekad mode un skaistums nebija stāvējuši tik tālu viens no otra.

## ХХХII IEIEŠANA AUGSTĀKAJĀS APRINDĀS

Jocīgās, aizkustinošās atmiņas: pirmā viesistaba, kurā astoņpadsmitgadīgs jauneklis ienāca viens, bez atbalsta! Vienīga sievietes skatiena pietika, lai padarītu mani biklu. Jo vairāk centos patikt, jo kļuvu neveiklāks. Par it visu man radās maldīgi ieskati: te es nepamatoti kādam sirsnīgi pieķēros, te sāku uzskatīt par ienaidnieku cilvēku, kas nopietni paskatījās uz mani. Un tomēr, kaut ari mana kautrība sagādāja man šausmīgas mokas, cik skaista bija skaidra, saulaina diena!

Kants

Žiljens brīnīdamies apstājās sētas vidū.

— Izturieties taču saprātīgi! — sacīja viņam abats Pirars. — Jums ienāk prātā tik šausmīgas domas, bet visā visumā jūs esat tīrais bērns. Kur tad paliek Horacija nil mirari?' Saprotiet taču, ja šie sulaiņu bari jūs ieraudzīs ar atplestu muti, viņi neganti zobosies par jums; tie iedomāsies jūs sev līdzīgu, bet netaisni paceltu pāri viņiem. Izlikdamies, ka grib jums dot labu padomu vai palīdzību, viņi pavedinās jūs uz lielām muļķībām.

— Lai tikai pamēģina, Žiljens, lūpu iekodis, atteica, un agrākā neuzticēšanās atgriezās dvēselē.

Pirmā stāva saloni, neraugoties uz visu krāšņumu, liktos jums, lasītāj, drūmi un garlaicīgi. Jūs atsacītos tajos dzīvot, ja arī jums uzdāvātu tos viņu tagadējā izskatā; tā ir žāvu un pārgudras prātošanas dzimtene. Bet Žiljens, tos ieraudzīdams, sajūsminājās aizvien vairāk. «Kā gan cilvēks var būt nelaimīgs, dzīvojot šādā krāšņumā!» viņš nodomāja.

Beidzot viņi iesoļoja greznās savrupmājas nelādzīgākajā istabā, kas bija gandrīz pavisam tumša. Tur bija kāds sīks,

1 Ne par ko nebrīnīties. (Latin.) kalsnējs kungs spriganām acīm un gaišu parūku galvā. Abats stādīja priekšā Žiljenu — tas bija marķizs de la Mols. Žiljens ar grūtībām pazina to, — tik laipns tas izskatījās un tik maz līdzīgs augstprātīgajam kungam, ko bija kādreiz redzējis Breileo abatijā. Žiljenam šķita, ka marķiza parūkā ir pārāk daudz matu. Iegrimis novērojumos, Žiljens piemirsa biklumu. Vispirms viņam likās, ka Indriķa III drauga pēctecim ir diezgan nenozīmīgs izskats. Marķizs bija ārkārtīgi kalsns un loti kustīgs. Drīz Žiljens ievēroja, ka marķiza laipnība sagādāja vairāk prieka nekā Bezansonas biskapa laipnā valoda. Audience ilga tikai trīs minutes. Izejot abats piezīmēja Žiljenam:

— Jūs uzlūkojāt marķizu, kā mēdz uzlūkot gleznu. Es ļoti maz saprotu no tā, ko šie kungi sauc par pieklājību, un drīz jūs to ielāgosiet labāk par mani, bet jūsu pārdrošais skatiens man likās ne visai pieklājīgs.

Viņi atkal iesēdās karietē; uz bulvara tie izkāpa. Abats ieveda Žiljenu kādā namā; viņi gāja cauri daudzām tukšām zālēm. Žiljens ievēroja, ka tajās nemaz nav mēbeļu. Kamēr Žiljens apbrīnoja kādu krāšņu, apzeltītu sienas pulksteni, kas, pēc viņa domām, attēloja kaut ko visai nepieklājīgu, kāds ļoti eleganti ģērbies jautrs kungs pienāca pie viņa. Žiljens viegli paklanījās.

Svešais kungs pasmaidīja un uzlika viņam roku uz pleca. Žiljens sadusmots atlēca atpakaļ, bet nopietni bargais abats Pirars iesmējās pilnā kaklā. Izrādījās, ka pienākušais kungs bija drēbnieks.

— Es atlaižu jūs uz veselām divām dienām, — izejot

sacīja viņam abats, — tikai pēc tam jūs varēs stādīt priekšā de la Mola kundzei. Cits manā vietā pūlētos jūs sargāt kā jaunu meiteni, kas pirmo reizi iekļuvusi šajā Bābelē. Bet, ja jums nolemts pazust, tad pazūdiet tūdaļ, vismaz man nebūs par jums vairs jādomā. Parīt šis drēbnieks atnesīs jums divas kārtas drēbju; jūs iedosiet piecus frankus piemērītājam. Centieties, lai šie parizieši nedzirdētu pat jūsu balsil Ja izrunāsiet kaut vienu vārdu, viņi atradīs iemeslu, lai par jums pasmietos, — tāda ir viņu daba. Parīt pulksten divpadsmitos ierodieties pie manis! Bet tagad ejiet un, manis dēļ, lauziet kaut kaklu! . .. Tikko nepiemirsu: ņemiet šīs adreses un aizejiet pasūtīt sev kurpes, kreklus un cepuri! *

Žiljens vēroja adrešu rokrakstu.

— To rakstījis pats marķizs, — abats paskaidroja, —-viņš ir darbīgs cilvēks, kas visu paredz jau iepriekš un labāk mīl darīt pats nekā otram pavēlēt. Jūs viņš pieņem darbā tāpēc, lai atsvabinātos no šādām raizēm. Nākotne rādīs, vai jums būs tik daudz prāta, lai no pusvārda jaustu, ko vēlas šis straujais, kustīgais cilvēks: pielūkojiet!

Žiljens klusēdams apstaigāja adresēs atzīmētos meistarus. Jauneklis ievēroja, ka visur to uzņēma ar dziju cieņu, bet kurpnieks, atzīmēdams viņa vārdu grāmatā, ierakstīja: «Žiljens de Sorels.»

Per-Lašeza kapsētā kāds ļoti laipns un savās runās pārāk liberals kungs piedāvājās viņam parādīt maršala Neija kapu, uz kura politisku iemeslu dēļ nebija kapa uzraksta. Atvadījies no šī liberāļa, kas ar asarām acīs gribēja viņu vai nožņaugt savos apkampienos, Žiljens pamanīja, ka pazudis viņa pulkstenis. Kļuvis par vienu piedzīvojumu bagātāks, Žiljens noteiktā laikā ieradās pie abata Pirara, kas viņu pētoši uzlūkoja.

— Varbūt jūs kļūsiet par īstu dendiju, — stingri piezīmēja Pirars. Žiljens izskatījās kā jauneklis dziļās sērās. Viņš patiešām bija ļoti skaists, bet labsirdīgais abats, pats būdams provinciālis, neievēroja, ka Žiljena manierēs vēl viscaur izpaudās tīri provinciālā elegance un cieņa. Marķizs pie nākošās satikšanās pavisam citādi novērtēja Žiljena manieres.

— Vai jums nebūtu nekas pretī, — viņš jautāja abatam, — ja Žiljena kungs mācītos dejot?

Abats galīgi apjuka.

— Nē, nekas — viņš beidzot atbildēja, — Žiljens taču nav garīdznieks.

Kāpdams pa šaurām, slepenām kāpnēm, marķizs pats uzveda Žiljenu glītā jumtistabā ar logiem uz milzīgo savrupmājas parku. Viņš apvaicājās, cik kreklu jauneklis paņēmis pie šuvējas.

— Divus, — atbildēja Žiljens mazliet apmulsis, ka tik ievērojams kungs interesējas par tādiem sīkumiem.

— Labi, — sacīja marķizs aprautā, bet pavēlošā tonī, kas pārsteidza Žiljenu. — Ļoti labi! Paņemiet vēl divdesmit divus! Te būs jūsu alga par pirmo ceturksni.

Kāpdams lejā, marķizs pieaicināja kādu pavecu vīrieti: — Arsen, — viņš teica, — jūs apkalposiet Sorela kungu!

Pēc dažām minūtēm Žiljens jau atradās bibliotēkas istabā. Viņš palika viens. Tie bija brīnišķīgi mirkļi. Noslēpies tumšā kaktā, lai neviens nevarētu viņu pārsteigt, viņš ar aizrautību vēroja daudzo grāmatu mirdzošās muguras. «Un visu to es varēšu lasīt!» viņš domāja. «Kā gan man varētu šeit nepatikt? De Renala kungs justos uz mūžu apkaunots, ja būtu izdarījis manā labā kaut simto daļu no tā, ko izdarījis marķizs de la Mols. Bet nu paskatīsimies, kas man jāpārraksta.»

Pabeidzis darbu, Žiljens uzdrošinājās pieiet pie grāmatām; viņš gandrīz prātu zaudēja aiz prieka, kad atvēra kādu no Voltera sējumiem. Viņš tūdaļ piesteidzās pie durvīm un atvēra tās, lai neviens viņu nepārsteigtu. Pēc tam viņš atļāvās prieku atšķirt katru no astoņdesmit sējumiem, kuru krāšņais iesējums bija labākā Londonas meistara šedevrs.

Pēc stundas ienāca marķizs, apskatīja pārrakstījumus un brīnīdamies ievēroja, ka vārdu «tas» Žiljens rakstīja ar diviem «s» — tāss. «Vai tikai viss, ko abats man stāstīja par viņa zināšanām, nav pasakas?» Marķizs stipri vīlies laipni ievaicājās:

— Jūs laikam vēl nepārvaldāt pareizrakstību?

— Nē, — atbildēja Žiljens, neapjauzdams, ka sariebj pats sev ar tādu atbildi; viņu aizkustināja marķiza labsirdība, tā neviļus modināja atmiņā de Renala kunga uzpūtību.

«Veltīga laika izšķiešana vien būs šis mēģinājums ar Franškontē abatiņu,» marķizs nodomāja, «bet man tik ļoti vajadzīgs cilvēks, kam varētu uzticēties.»

— Vārdu «tas» raksta ar vienu «s», — viņš sacīja Zil-jenam. — Kad esat pabeidzis pārrakstīšanu, pārbaudiet vārdnīcā vārdus, ktlru pareizrakstība jums rada šaubas!

Pulksten sešos marķizs lika ataicināt Žiljenu un ar jaušamu nepatiku paskatījās uz viņa zābakiem: — Es pats esmu vainīgs, ka netiku aizrādījis: katru dienu pussešos jums jāpārģērbjas!

Žiljens paskatījās uz viņu nesaprašanā.

— Es gribēju teikt, ka jāuzvelk garās zeķes. Arsens jums to atgādinās, bet šodien es atvainošos jūsu vietā.

Ar šiem vārdiem marķizs atvēra durvis uz apzeltījumos starojošu salonu un ielaida Žiljenu pa priekšu. De Renala-kungs šādās reizēs aizvien bija paātrinājis soļus, lai pirmais ieietu pa durvīm. Agrākā patrona sīkumainā augstprātība tagad noveda Žiljenu pie tā, ka viņš uzmina mar-ķizam uz kājas un turklāt ļoti sāpīgi, jo marķizs slimoja ar podagru. «O, turklāt viņš ir arī lempis,» nodomāja de la Mola kungs. Viņš stādīja priekšā jaunekli garai, iespaidīga izskata dāmai. Tā bija marķize. Žiljenam likās, ka ar savu augstprātīgi izaicinošo izturēšanos viņa atgādina Ver-jeras suprefekta de Možirona kundzi, kad tā piedalījās svinīgās pusdienās Sen-Sarlā. Salona krāšņuma mulsināts, viņš nedzirdēja, ko runāja de la Mola kundze. Mar-, ķize tikko pagodināja viņu ar skatienu. Šeit bija daži vīrieši, starp kuriem Žiljens ar lielu prieku ieraudzīja jauno-Agdas biskapu, kas bija tik laipni izturējies pret viņu Brei-leo abatijā. Protams, jaunais prelats mazliet satrūkās no: maigajiem skatieniem, kurus viņam mulsā cerībā raidīja Žiljens; biskaps pat nedomāja pazīt šo provinciāli.

Žiljenam likās, ka visi šī salona viesi bija ļoti drūmi un jutās it kā apspiesti; Parizē cilvēki sarunājas klusi un nepārspīlē sīkumu nozīmi.

Ap pulksten pusseptiņiem ienāca skaists jauneklis ar mazām Ūsiņām, ļoti bāls un ļoti slaiks; viņam bija nesamērīgi maza galva.

— Jūs vienmēr liekat uz sevi gaidīt, — noteica marķize, kad jauneklis skūpstīja viņai roku.

Žiljens saprata, ka tas bija grafs de la Mols. Tas viņam patika no pirmā acumirkļa.

«Vai iespējams,» domāja Žiljens, «ka tas ir tas pats cilvēks, kura ļaunie joki varētu padzīt mani no šīs mājas?»

Uzmanīgi vērodams grafu de la Molu, Žiljens ieraudzīja, ka grafam kājās bija zābaki ar piešiem. «Bet man, acīm redzot kā zemākas kārtas cilvēkam, ļauts ierasties tikai ar; kurpēm kājās.» Visi nosēdās pie galda. Žiljens dzirdēja, ka marķize, balsi paceldama, izteica kādam piezīmi. Gandrīz tajā pašā mirklī viņš ieraudzīja gaišmatainu, labi noaugušu meiteni, kas nosēdās viņam iepretim. Žiljenam tā nemaz nepatika; uzmanīgi to vērodams, viņš nodomāja, ka nekad nav redzējis tik daiļu acu, bet tās liecināja par aukstu dvēseli. Brīdi vēlāk Žiljens ievēroja šajās acīs garlaicības izteiksmi; šīs acis vēroja, bet ne mirkli neaizmirsdamas pienākumu iedvest pret sevi cieņu. «De Renala kundzei arī bija skaistas acis,» domāja jauneklis, «viņa bieži saņēma par tām komplimentus, bet šīs acis ir pavisam citādas.» Žiljens nebija vēl tik piedzīvojis, lai saprastu, ka Matildes jaunkundzes, — viņš dzirdēja meiteni tā saucam, — ka viņas acīs brīžiem uzliesmoja ironizējošas dzirkstis, turpretim. de Renala kundzes acīs ikreiz iedegās kaisle vai svētas dusmas, kad viņai gadījās dzirdēt par cilvēku netaisnu rīcību.

Uz pusdienas beigām Žiljens jau bija atradis apzīmējumu de la Mola jaunkundzes acīm. «Tās margo,» viņš nodomāja. Galu galā meitene tomēr ļoti atgādināja savu māti, kura jauneklim aizvien vairāk nepatika, un viņš vairs uz to neskatījās. Toties grafs Norbers viņam likās apburošs caur un cauri. Žiljens bija tā savaldzināts, ka viņam neienāca pat prātā apskaust vai nīst to tāpēc, ka tas bija bagātāks un dižciltīgāks par viņu.

Žiljenam likās, ka marķizs garlaikojas.

Pie otrā ēdiena viņš sacīja dēlam: — Norber, es lūdzu tevi izturēties draudzīgi pret Žiljenu Sorela kungu, ko esmu uzņēmis savā štābā un ceru pataisīt par cilvēku, ja vien tāss būs iespējams.

— Tas ir mans sekretārs, — marķizs čukstēja savam kaimiņam, — bet «tas» viņš raksta ar diviem «s».

Visi paskatījās uz Žiljenu. Jauneklis jo zemu paklanījās, it īpaši pret Norberu, un visi bija ar viņu diezgan apmierināti.

Domājams, marķizs jau bija runājis par viņa izglītību, jo kāds no viesiem uzsāka ar jaunekli sarunu par Hora-ciju. «Sis taču ir tas pats autors, ar kuru es guvu sekmes pie Bezansonas biskapa,» nodomāja Žiljens, «acīm redzot šie kungi nepazīst cita autora.» Kopš šī mirkļa viņš pilnīgi atguvās. Tas bija noticis bez pūlēm, tāpēc ka viņš nupat bija nolēmis, ka de la Mola jaunkundze viņa acīs nekad nebūs sieviete. Pēc dzīves seminārā Žiljens vīriešus nicināja un reti kad drebēja viņu priekšā. Arī tagad viņš būtu pilnīgi aukstasinīgs, ja ēdamistaba nebūtu iekārtota tik krāšņi. Sevišķi viņam imponēja divi spoguļi astoņu pēdu augstumā, kuros viņš laiku pa laikam vēroja savu sarunu biedru, kas vēl arvien runāja par Horaciju. Ņemot vērā Žiljena provinciālo pagātni, viņa domas nebūt neievērpās pārāk garos teikumos. Jaunekļa skaistajās acīs gailēja kautrība, kas atmirdza reizēm bikla, reizēm, pēc veiksmīgas atbildes, priecīga. Viņu atzina par ļoti patīkamu jaunekli. Šis mazais eksāmens piešķīra svinīgumu ikdienišķajām pusdienām. Marķizs ar mājieniem skubināja sarunu biedru, lai tas jo vairāk paķircinātu nabaga jaunekli. «Vai iespējams, ka viņš kaut ko zinātu?» domāja marķizs de la Mols.

Žiljens jau bija tiktāl uzveicis savu kautrību, ka parādīja sarunās ja arī ne prātu, — tas ir neiespējami cilvēkam, kas nepazīst Parizes sarunu valodu, — tad tomēr pilnīgi patstāvīgas, kaut arī brīžiem ne visai veikli formulētas domas; turklāt bija skaidri redzams, ka latiņu valodu viņš pārvalda visā pilnībā.

Žiljena oponents bija Uzrakstu akadēmijas loceklis, kas nejauši prata latiņu valodu. Viņš redzēja, ka Žiljens ir labs klasiskās literatūras pazinējs, un viņam nebija jābaidās to samulsināt, tādēļ viņš šalca tīši uzdot tam sarežģītus jautājumus. Strīda karstumā Žiljens aizmirsa pat ēdamistabas krāšņo iekārtu un uzdrošinājās par latiņu autoriem izteikt tādus spriedumus, kādus viņa pretinieks nekur nebija lasījis. Būdams laipns un pieklājīgs cilvēks, akadēmiķis neliedza jaunajam sekretāram savu atzinību. Beidzot strīds iedegās par to, vai Horacijs bijis bagāts vai nabags, vai bijis viņš kaisls un bezrūpīgs cilvēks, kas dzejojis jautrības labad kā Mol jēra un Lafontena draugs Sapels, vai arī nabadzīgs galma dzejnieks, kas visur sekojis savam pavēlniekam un sacerējis odas uz karaļa dzimšanas dienu, kā Souti, lorda Bairona ienaidnieks. Tika runāts ari par sabiedrības stāvokli Augusta un Georga IV laikos. Kā pie viena, tā pie otra aristokrātija bija visvarena, bet Romā varu tai izrāva no rokām Mecenāts, kas bija vienkāršs bruņinieks, turpretim Anglijā aristokrātija nospieda Georgu IV gandrīz līdz Venēcijas dodža stāvoklim. Šis strīds, kā likās, izvīla marķizu no garlaicības un stinguma, kādā viņš bija iegrimis pusdienu sākumā.

Pirmo reizi Žiljens dzirdēja šos laikabiedru vārdus — Souti, lords Bairons, Georgs IV — un, protams, nekā par tiem nezināja. Bet nevienam nepalika noslēpums, ka Žiljens guva neapstrīdamu pārākumu, tiklīdz tika runāts par senās Romas notikumiem, kurus varēja iepazīt Horacija, Mar-ciala, Tacita un citu darbos. Žiljens bez liekas kautrēšanās izmantoja dažas domas, ko bija dzirdējis no Bezansonas biskapa viņu neaizmirstamās sarunas vakarā, un šīs domas guva visai lielus panākumus.

Kad visi jau bija diezgan pārrunājuši par dzeju un dzejniekiem, tad ari marķize pagodināja Žiljenu ar skatienu, jo savos pienākumos viņa ietilpināja sajūsmināšanos par visu to, kas iejūsmoja viņas vīru. — Jā, varbūt tiešām zem šī jaunā abata neveiklajām manierēm slēpjas izglītots cilvēks, — marķizei sacīja blakus sēdošais akadēmiķis. Daļa no šīs frāzes atlidoja līdz Žiljena ausīm. Mājasmātei bija paraža izlīdzēties ar gataviem spriedumiem. Viņa ielāgoja visu, kas tika teikts par Žiljenu, un galu galā jutās ļoti apmierināta, ka bija uzaicinājusi akadēmiķi uz pusdienām. «Viņš vismaz uzjautrināja marķizu,» nodomāja šī augst-dzimtīgā kundze.

## XXXIII Pirmie soļi

Milzīgā, spožu uguņu pielietā Ieleja un nepārredzamais laužu pūlis apžilbina man acis. Neviens mani šeit nepazīst, visi skatās uz mani no augšas uz leju, un mulst prāti.

Reina

Otrā dienā agri no rīta Žiljens pārrakstīja vēstules, kad pēkšņi pa mazām, slepenām durvīm, kas bija nomaskētas ar grāmatu mugurām, bibliotēkā ienāca Matildes jaunkundze. Žiljens priecīgs apbrīnoja šo izgudrojumu, turpretim Matildes jaunkundze likās nepatīkami pārsteigta, ieraudzījusi viņu šeit. Matildes jaunkundzei matos bija saliktas papiljotes, un Žiljens nāca pie slēdziena, ka šai jaunavai ir bargs, iedomīgi lepns un gandrīz vīrišķīgs izskats. De la Mola jaunkundze elepus čiepa grāmatas no tēva bibliotēkas, un neviens to nenojauta. Šorīt viņas nāciens izrādījās veltīgs Žiljena klātbūtnes dēj, un viņa par to sašuta jo vairāk tāpēc, ka bija nākusi pēc Voltera «Bābeles princeses» otrā sējuma — pēc grāmatas, kas cienīgi varētu papildināt viņas reliģiozo un monarchistisko audzināšanu, kādu sniedz Jēzus Sirds klosteris. Nabaga meitene jau deviņpadsmit gadu vecumā nespēja interesēties par romānu, kurā nebija pikantu asprātību.

Ap pulksten trijiem bibliotēkā ieradās grafs Norbers.

Viņš nāca pārlasīt avīzi, lai vakarā varētu runāt par politiku, un priecājās, sastapdams Žiljenu, par kura atrašanos šeit jau bija galīgi aizmirsis. Grafs izturējās pret Žiljenu sevišķi laipni un uzaicināja viņu izjāt.

— Tēvs atlaiž mūs līdz pusdienām.

Žiljens saprata šo mūs un jutās patīkami glaimots.

— Mans dievs, grafa kungs! — izsaucās Žiljens. — Ja jūs teiktu, ka jānocērt astoņdesmit pēdu augsts koks, jā-aptēš un jāsazāģē dējos, tad es uzdrīkstos domāt, ka tiktu ar to galā, bet jājis esmu līdz šim tikai sešas reizes.

— Nu ko tur daudz, šī būs septītā, — sacīja Norbers.

Sirds dziļumos Žiljens atcerējās karaļa... iebraukšanu

Verjerā un iedomājās, ka jāt prot gluži labi. Bet, atgriežoties no Buloņas meža un dodot ceļu kādai karietei, viņš novēlās no zirga un samērcējās dubļos Baķa ielas pašā vidū. Labi vēl, ka viņam bija divas kārtas drēbju. Pie pusdienām sarunas labad marķizs ievaicājās, kā izdevusies iz-jāšana. Norbers pasteidzās atbildēt dažos vispārīgos vārdos.

— Grafs pret mani ir ļoti augstsirdīgs, — atbildēja savukārt Žiljens, — un es dziļi pateicos par viņa laipnību. Viņš pavēlēja dot man pašu mierīgāko zirgu. Tomēr grafs mani nepiesēja uz tā, un es, protams, novēlos.

Matildes jaunkundze velti pūlējās noslēpt smieklus; Zil-jenu sīki izvaicāja par nokrišanu no zirga, un viņš atstāstīja visu ar lielāko vaļsirdību. Jauneklis, pats to neapjauzdams, bija ļoti mīļš.

— Sis mazais mācītājs man patīk, — marķizs sacīja akadēmiķim. — Provinciālis, kas izturas tik vienkārši šādos apstākļos! Tas ir kas neredzēts! Turklāt viņš stāsta par savu neveiksmi dāmu klātbūtnē.

Klausītāji uzņēma Žiljena stāstījumu par savu likstu tik silti, ka uz pusdienu beigām, kad sarunas bija novirzījušās uz citu tematu, Matildes jaunkundze vēl ievaicājās brālim par nelaimīgā gadījuma sīkumiem. Jautājums sekoja jautājumam. Kaut arī tie nebija adresēti Žiljenam, tomēr, vairākkārt sastapis viņas skatienu, jauneklis uzdrošinājās atbildēt pats, un galu galā visi trīs smējās tik jautri, kā var smieties tikai trīs jauni zemnieki nomaļā ciemā.

Otrā dienā Žiljens noklausījās divas lekcijas teoloģijā un tad atgriezās mājās, lai pārrakstītu kādas divdesmit vēstules. Viņš sastapa bibliotēkā kādu jaunekli, kas bija ļoti rūpīgi ģērbies, tomēr izskatījās diezgan nožēlojams; tā seja pauda skaudību.

Ienāca marķizs. — Ko jūs šeit darāt, Tanbo? — viņš stingrā balsī jautāja.

— Es domāju... — iesāka jauneklis, verdziski smaidīdams.

— Nē, kungs, jūs nedomājāt. Jūs mēģinājāt, bet neveiksmīgi.

Jaunais Tanbo pietrūkās kājās kā dzelts un pazuda. Tas bija akadēmiķa māsasdēls, de la Mola kundzes labs paziņa; viņš gatavojās literātā karjerai. Akadēmiķis no marķiza bija izkaulējis solījumu, ka tas pieņems šo māsasdēlu par savu sekretāru. Tanbo strādāja kādā attālākā istabā, bet, uzzinājis par priekšrocību, kādu bauda Žiljens, arī vēlējās pārnākt uz bibliotēkas istabu un jau no rīta bija pārnesis šurp savus papīrus.

Pulksten četros pēc neilgas šaubīšanās Žiljens ieradās pie grafa Norbera. Grafs patlaban bija saposies uz kārtējo izjādi un, būdams laipns cilvēks, nezināja, ko nu iesākt.

— Ceru, — viņš sacīja Žiljenam, — ka drīz vien jūs apmeklēsiet manēžu, un pēc dažām nedējām ar lielāko prieku mēs atkal izjāsim kopā.

— Es vēlos, lai jūs atjautu man pateikties par parādīto uzmanību. Ticiet man, grafa kungs, — piebilda Žiljens nopietni, — es jūtu, ko esmu jums parādā. Ja jūsu zirgs nav sadauzījies no vakardienas kritiena un ja viņš ir brīvs, es vēlētos šodien izjāt uz viņa.

— Kā zināt, dārgais Sorel, dariet to uz savu atbildību! Iedomājieties, ka esmu jums noskaitījis visus prātīgos iebildumus. Bet pulkstenis jau ir četri, un mēs nevaram kavēties.

— Kas jādara, lai nenokristu? — Žiljens jautāja, kad abi jau bija zirgos.

— Ļoti daudz, — atbildēja Norbers, smiedamies pilnā kaklā. — Piemēram, ķermeni vajag turēt atpakaj.

Žiljens sāka jāt straujos rikšos. Viņi jau atradās uz Lud-viķa XVI laukuma.

— O, jaunais pārdrošniek, — sacīja Norbers, — te ir pārāk daudz ekipāžu, kuras vada vieglprātīgas rokas! Ja vien jūs novelsieties, ekipāžās pārbrauks jums pāri, jo neviens neriskēs saraut jēlu sava kumeļa muti, lai viņu strauji apturētu.

Reižu divdesmit Norbers redzēja, ka Žiljens nebija tālu no krišanas; tomēr izjāde beidzās bez starpgadījuma. Kad viņi atgriezās mājās, jaunais grafs sacīja māsai:

— Atļaujiet stādīt priekšā varenu jātnieku!

Pie pusdienām, sarunādamies ar tēvu pāri visam galdam, viņš uzslavēja Žiljena drosmi, bet tas arī bija viss, ko varēja atzīt tā jāšanas manierē. Jaunais grafs bija no rīta dzirdējis, ka zirgu puiši, pagalmā zirgus tīrīdami, apvainojoši zobojās par Žiljena kritienu.

Neraugoties uz lielo laipnību, ar kādu pret viņu izturējās, Žiljens drīz vien jutās dziļi vientuļš šajā ģimenē. Visas viņu paražas tam likās bezgala dīvainas. Jauneklis nemācēja izvairīties no kļūdām un neveiklībām, kas sagādāja lielu jautrību sulaiņiem.

Abats Pirars bija aizbraucis uz savu draudzi. «Ja Žiljens ir vājš kā niedre, lai viņš iet bojā,» abats nodomāja, «bet, ja tas ir drosmīgs vīrs, lai tiek galā pats.»

## XXXIV DE LA MOLA NAMS

Ko viņš šeit dara? Vai viņam te patīk? Vai ari viņš iedomājies šeit iepatikties?

Ronsara

Viss, ko Žiljens vēroja de la Mola nama svinīgajā salonā, viņam likās jo neparasts, bet arī pats Žiljens, arvien bāls, melnā tērpā, šķita ne mazāk dīvains visiem, kas šeit viņu pagodināja ar savu ievērību. De la Mola kundze ieteica vīram aizsūtīt Žiljenu kādā uzdevumā, ja uz pusdienām bija uzaicinātas zināmas personas.

— Uzsākto eksperimentu gribu novest līdz galam, — atbildēja marķizs. — Abats Pirars uzskata, ka mēs nedrīkstam šaust to cilvēku patmīļu, kurus sev tuvinām. Jo atbalstīties var tikai uz tiem, kas turas pretim, un tā tālāk. Šis jauneklis šķiet nepiedienīgs tikai ar to, ka ir neievērojams, bet tajā pašā laikā viņš taču uzvedas kā kurlmēms.

«Lai labāk varētu apsvērt šos cilvēkus,» Žiljens nodomāja, «jāpieraksta viņu vārdi un jāatzīmē pāris rindiņu par katru, ko sastapšu šajā namā.»

Vispirms viņš pierakstīja piecus vai sešus mājas draugus, kuri katram gadījumam izrādīja Žiljenam cienību, lai gan bija pārliecināti, ka tikai marķiza kaprize jauneklim pašķir ceļu. Tie bija vairāk vai mazāk pakalpīgi nemantīgi ļaudis, kādi aizvien sastopami aristokrātiskās viesistabās; bet viņiem par godu jāsaka, ka tiem nenāca nc prātā izpatikt visiem bez izšķirības. Dažs labprāt pacieta marķiza rupjības, bet sašuta, ja de la Mola kundze izteica kādu skarbu vārdu.

Šīs mājas saimnieku raksturos slēpās pārāk daudz lepnuma un garlaicības; pieraduši izklaidēšanās dē] pazemot cilvēkus, viņi nevarēja cerēt uz īstiem draugiem. Jāatzīst tomēr, ka de la Mols un viņa kundze izturējās ļoti laipni, izņemot lietainas dienas un nežēlīgas garlaicības brīžus, kas tomēr neuznāca pārāk bieži.

Ja šie pieci seši izdabātāji, kas pret Žiljenu izturējās ar tēvišķīgu draudzību, neapmeklētu vairs de la Mola savrupmāju, marķize būtu nolemta ilgām vientulības stundām, bet tieši šo aprindu sievietes acīs vientulība ir briesmīga: tā ir izstumtības simbols.

Marķizam šajā ziņā neko nevarēja pārmest; viņš pastāvīgi rūpējās, lai salons nebūtu tukšs. Vienīgi perus viņš izvairījās uzaicināt, jo uzskatīja, ka šie jaunie kolēģi nav pietiekami dižciltīgi, lai ar tiem uzturētu draudzīgas attiecības, un ir pārāk neinteresanti, lai tos uzņemtu salonā kā zemāku slāņu cilvēkus.

Žiljens tikai krietni vēlāk izprata šos noslēpumus. Sarunas par politiku, kuras nepārtraukti kultivē buržuāziskās mājās, augstāko aprindu salonos pieļāva vienīgi svarīgu notikumu brīžos.

Šajā garlaicības gadsimtā slāpes pēc izpriecām bija tik spēcīgas, ka viesību dienās, tiklīdz marķizs atstāja viesistabu, visi izklīda kur kurais. Tērzēt tur varēja par visu, ja vien nezaimoja dievu, nezobojās par garīdzniecību, karali un viņa tuvākajiem augstmaņiem, par artistiem, kurus protežēja galms, un visu, kas skaitījās iedibināts uz laikiem; tāpat arī nedrīkstēja slavināt Beranžē, opozicijas presi, Vol-teru, Ruso un visu, kas elpoja kaut cik brīvi; bet vismazāk tika ciestas sarunas par politiku.

Cīņā pret šo nepārvaramo likumu bezspēcīgs bija pat simtiem tūkstošu liels ienākums un ordeņa zilā lenta. Katra dzīvāka doma šeit likās pārdroša un nekaunīga. Neraugoties uz labo toni un laipnību, uz vēlēšanos izpatikt, visu sejās bija lasāma vienīgi garlaicība. Jaunieši, ierazdamies ar viziti, baiļojās runāt par lietām, kas varētu pavedināt apjaust viņos prātu vai aizliegtu grāmatu lasīšanu, un tāpēc, izsacījuši dažas graciozas frāzes par Rosini un tā laikmetu, apklusa.

Žiljens ievēroja, ka parasti sarunas uzturēja divi vikonti im pieci baroni, kurus marķizs de la Mols pazina jau no emigrācijās laikiem. Šo kungu gada ienākumi sniedzās no sešiem līdz astoņiem tūkstošiem livru; četri no viņiem aizstāvēja «Dienas Lapu», bet trīs — «Franču Avīzi». Viens no viņiem ik dienas atnesa kādu jaunu galma anekdoti, kurā vārds «brīnišķīgi» netika taupīts. Žiljens redzēja, ka viņam bija pieci ordeņi, turpretim pārējiem tikai kādi trīs.

Toties priekšistabā drūzmējās desmit sulaiņi livrejās. Visu vakaru viesi tika pacienāti ar saldējumu vai tēju, bet ap pusnakti pasniedza vakariņas ar šampanieti.

šāda kārtība Žiljenu dažreiz piespieda palikt līdz beigām, tomēr viņš nesaprata, kā var ņemt nopietni šīs sarunas, kas risinājās izzeltītajā salonā. Brīžiem viņš vēroja runātājus, pūlēdamies apjēgt, vai tikai tie nesmejas paši par visu, ko runā. «Mans de Mestrs,» Žiljens domāja, «mans de Mestrs pļāpā simtreiz labāk, un arī tad viņš ir garlaicīgs.»

Bet ne tikai Žiljens viens nomanīja šo nomācošo gara kūtrību. Daži no viesiem sevi mierināja, nepārtraukti mielodamies ar saldējumiem, citi — jau iepriekš izjuzdami baudījumu, ka vēlāk varēs visiem teikt: «Es tikko nāku no de la Mola pils, kur dzirdēju, ka Krievija ...» un tā tālāk.

No viena mājas drauga Žiljens dabūja zināt, ka priekš pusgada de la Mola kundze, atlīdzinādama par vairāk nekā divdesmitgadīgu sava salona cītīgu apmeklēšanu, paaugstinājusi par prefektu nabaga baronu le Burginjonu, kas jau no Restaurācijas laiku sākuma bija kalpojis par prefekta palīgu.

Šis lielais notikums visiem šejienes kungiem iekvēlināja centību. Agrāk tie bija apskaitušies par katru nieku, tagad viņus neuztrauca vairs nekas. Taisnība, reti kad viņiem parādīja atklātu necieņu, tomēr dažas marķiza un viņa kundzes frāzes, ko Žiljens pie galda dzirdēja, bija pavisam nežēlīgas. Šīs dižciltīgās personas neslēpa savu nicināšanu pret katru, kura senči nebija braukuši karaļa karietē. Žiljens ievēroja, ka vienīgi, ja kāds pieminēja krusta karus, viņu sejās iegūla nopietnības un dziļas cieņas izteiksme. Parasti šo cilvēku cieņa pret paziņām izpaudās mazliet nevērīgā laipnībā.

Visā šajā krāšņumā un garlaicībā Žiljenu interesēja tikai de la Mola kungs. Ar gandarījumu viņš kādu dienu dzirdēja marķizu sakām, ka pie nabaga le Burginjona paaugstināšanas tam neesot bijuši nekādi nopelni. Protams, ar to de la Mola kungs gribēja būt laipns pret marķizi; Žiljens zināja patiesos apstākļus no abata Pirara.

Kādā rītā abats strādāja kopā ar Žiljenu marķiza bibliotēkā, kavēdamies pie tā nebeidzamām prāvām ar Frilera kungu.

— Kā jūs domājat, — pēkšņi ievaicājās Žiljens, — vai manos pienākumos ietilpst ēst pusdienas kopā ar marķizi, jeb tā ir man sevišķas laipnības parādīšana?

— Tas ir liels godsl — abats sadusmots izsaucās. — Akadēmiķis N. kungs piecpadsmit gadu tīko pēc šī goda, un tomēr viņš nav dabūjis uzaicinājumu uz pusdienām savam māsasdēlam Tanbo kungam.

— Man tas ir grūtākais no visiem amata pienākumiem. Seminārā es garlaikojos mazāk. Dažreiz es redzu, kā žāvājas de la Mola jaunkundze, bet viņai taču vajadzēja pierast pie savu mājas draugu laipnībām. Man bail, ka es kādreiz neaizmiegu pie pusdienām. Esiet tik laipns, izlūdziet atļauju, lai es varētu iekost pusdienas par četrdesmit sū kādā vienkāršā traktierī!

Abats kā īsts parvenijs augsti vērtēja godu ēst pie augstmaņu galda. Tajā laikā, kad viņš pūlējās iedvest šo sajūtu arī Žiljenam, mazs troksnītis piespieda viņu atskatīties. Žiljen s, ieraudzījis de la Mola jaunkundzi, stipri nosarka. Viņa bija ienākusi pēc kādas grāmatas, noklausījusies sarunā un neviļus iemantojusi zināmu cieņu pret Žiljenu. «Tas nav dzimis par rāpuli kā šis vecais abats,» viņa nodomāja. «Ak dievs, cik tas neglīts!»

Pie pusdienu galda Žiljens vairs neuzdrošinājās pacelt acu uz de la Mola jaunkundzi, bet viņa pati izsacīja dažus laipnus vārdus. Sājā dienā gaidīja ierodamies daudz viesu, un de la Mola jaunkundze aicināja viņu palikt uz vakaru. Jaunām parizietēm ne visai patīk vecīgi vīrieši, it īpaši, ja tie nekārtīgi ģērbušies. Žiljens bez sevišķām pūlēm jau agrāk bija ievērojis, ka viesistabā palikušos le Burginjona kunga kolēģus de la Mola jaunkundze allaž asi izzoboja.

Ar nolūku vai nejauši, bet šajā vakarā viņa bija gluži nežēlīga pret šiem garlaicīgajiem kungiem.

De la Mola jaunkundze bija nelielā pulciņa centrs, kurš gandrīz katru vakaru sanāca aiz marķizes milzīgā atzveltnes krēsla. Tur bija marķizs de Kruaznuā, grafs de Kailiss, vikonts de Lizs un divi trīs jauni oficieri, Norbera vai viņa māsas draugi. Visi tie parasti nosēdās uz liela, gaišzila dīvānā. Žiljens klusēdams ieņēma vietu uz zema salmu pinuma krēsla tieši pretim greznajai Matildei. So nomaļo vietu apskauda visi kavalieri, bet Norbers delikāti noturēja to sava tēva jaunajam sekretāram, vairākkārt uzrunādams un pāris reižu pieminēdams viņu. De la Mola jaunkundze viņam apvaicājās, cik augsts esot kalns, uz kura celts Be-zansonas cietoksnis. Žiljens nemācēja tai pateikt, vai šis kalns ir augstāks par Monmartru. Bieži viņš no visas sirds smējās par sarunām, kas norisinājās šajā šaurajā pulciņā, bet piemējot kaut ko piedienīgu nespēja. Visi tie runāja gluži kā svešā valodā, kuru viņš saprata, bet kurā savas domas izteikt nemācēja.

šajā vakarā Matildes draugi katru jaunu ienācēju salonā saņēma sevišķi naidīgi. Mājas draugi kā vairāk pazīstami tika aplaimoti ar dzēlībām. Žiljens uzmanīgi sekoja visām zobgalībām, to apslēptajai jēgai un izpausmes veidam.

— A-а! Dekulī kungs arī ieradies, — sacīja Matilde. — Viņam nav vairs parūkas. Vai tikai viņš ar savu ģenialitāti necer kļūt par prefektu? Un tālab izstāda šeit savu pliko pakausi, kas, pēc viņa vārdiem, esot pildīts ar cildenām domām.

— Sis cilvēks pazīst visu pasauli, — sacīja marķizs de Kruaznuā. — Viņš apmeklē arī manu krusttēvu kardinālu. Viņš ir sevišķi apdāvināts savu draugu aprunāšanā, un draugu tam ir kādi divi trīs simti. Viņš tomēr māk uzturēt draudzību, tur viņam ir talants.

Tādu, kādu jūs viņu šeit redzat, ziemā varat sastapt jau pulksten septiņos no rīta pie viena vai otra paziņas durvīm.

Brīžiem viņš sanaidojas ar kādu un uzraksta septiņas astoņas naidīgas vēstules. Pēc tam seko salabšana, un viņš sūta tikpat daudz vēstuļu ar draudzības apliecinājumiem. Tomēr vislabāk viņam izdodas sirsnīgi goda vīra jūtu izplūdumi. Šo paņēmienu tas izmanto, kad viņam nepieciešams kāds pakalpojums. Viens no mana krusttēva lielvika-riem māk nepārspējami stāstīt par Dekulī kunga dzīvi pēc Restaurācijas. Es viņu atvedīšu pie jums.

— Ak! Es neticu visiem šiem stāstiem: tā ir sīku cilvēciņu saccntība kopīgā darbā, — sacīja grafs de Kailiss.

— Dekulī kungs ieies vēsturē, — iebilda marķizs,—viņš kopā ar abatu de Pradlu, Taleiranu un Pocco di Borgo nodibināja Restaurāciju.

— Šī cilvēka rokās ir bijuši miljoni, — Norbers teica, — un es nesaprotu, kā gan viņš var nākt šurp, lai klausītos mana tēva nejaukajās zobgalībās. Nesen mans tēvs viņam uzsauca pāri visam galdam: «Mans mīļais Dekulī, cik reižu jūs esat nodevis savus draugus?»

— Bet vai taisnība, ka viņš nodevis? — ievaicājās de la Mola jaunkundze. — Jā, kas gan tagad var lepoties ar uzticību?

— Kā-a? — grafs Kailiss teica Norberam. — Jūs uzņemat pie sevis Senklera kungu, šo pazīstamo liberāli? Kāds velns viņu šurp dzen? Būs jāpieiet pie viņa un jāuzsāk saruna, lai viņš varētu izteikties; stāsta, viņš esot liels gudrinieks.

— Kā gan tava māte viņu pieņem? — de Kruaznuā kungs brīnījās. — Viņam ir tik neparastas, tik pārdrošas, tik neatkarīgas idejas ...

— Redziet, redziet, — sacīja de la Mola jaunkundze, — šis neatkarīgais cilvēks noliecas gandrīz līdz zemei Dekulī kunga priekšā un spiež viņam roku. Es gandrīz nodomāju, ka viņš vēlas to noskūpstīt.

— No tā mēs varam spriest, ka Dekulī stāv tuvāk valdības vīriem, nekā mēs parasti domājam, — atbildēja de Kruaznuā kungs.

— Senklera apciemojuma vienīgais izskaidrojums ir vēlēšanās iekļūt Akadēmijā, — sacīja Norbers. — Paskatieties, Kruaznuā, kā viņš klanās baronam L.

— Viņš neizskatītos zemāks, ja nokristu uz ceļiem, — piezīmēja de Lizs.

— Manu mīļo Sorel, — sacīja Norbers, — jūs esat gudrs un, kaut arī tikko vēl ieradies no saviem kalnājiem, tomēr pat dieva tēva priekšā noklanāties tā, kā to dara šis lielais dzejnieks.

— Redziet, te jums būs cilvēks ar gaišu prātu — barons 25'f?

Milns, — sacīja de la Mola jaunkundze, mazliet atdarinādama sulaiņa balsi, kas tikko bija pieteicis baronu.

— Man liekas, pat jūsu apkalpotāji par viņu smejas. Kas par uzvārdu — barons Milns! — sacīja de Kailisa kungs.

— «Ko nozīmē uzvārds?» reiz teica šis barons, — de la Mola jaunkundze turpināja. — «Iedomājieties, ka jums pirmo reizi stāda priekšā Buljonas hercogu. Pēc manām domām, sabiedrība vienkārši vēl nav pieradusi...»

Žiljens atstāja savu vietu pie dīvānā. Viņš vēl nespēja izjust vieglas zobgalības izsmalcinātību un domāja, ka smieties par kādu joku var tikai tad, ja tas ir pamatots! So jauno ļaužu tērzēšanā viņš saredzēja vienīgi nesmalkjūtīgu ņirgāšanos par it visu, un tas viņu aizvainoja. Savā provinciālajā, gandrīz angliskajā klīrībā jauneklis bija gatavs šeit saskatīt pat skaudību; protams, viņš maldījās.

«Esmu redzējis,» viņš sev sacīja, «kā grafs Norbers uzrakstīja trīs uzmetumus, līdz sacerēja divdesmit rindu garu vēstuli savam pulkvedim. Skaidrs, ka viņš būtu laimīgs, ja varētu uzrakstīt savā mūžā kaut vienu tādu lappusi, kādas raksta Senklera kungs.»

Izmantodams savu nesvarīgo stāvokli un nepievērsdams sev ne mazākās uzmanības, Žiljens staigāja no vienas viesu grupas pie otras. Viņš iztālēm vēroja baronu Milnu, gribēdams saklausīt dažus viņa vārdus. Sis cilvēks, kas bija plaši pazīstams ar savu gaišo prātu, likās gauži noraizējies; tikai pēc tam, kad bija atradis trīs vai četras asprātīgas frāzes, viņš beidzot atguvās. Žiljens domāja, ka šāda gara cilvēkam nepieciešami vajadzīgs vairāk brīves, kur izplest spārnus.

Barons nemācēja runāt paradoksos. Lai paspīdētu, viņam vajadzēja izteikt vismaz četras frāzes, katru sešas rindas garu.

— šis cilvēks prāto, nevis sarunājas, — sacīja kāds Zil-jenam aiz muguras. Viņš atgriezās un nosarka no prieka, izdzirdis, ka tuvumā tika nosaukts grafa Salvē vārds; tas bija pats asprātīgākais sava laika cilvēks. Žiljens bieži bija sastapis viņa vārdu «Sv. Helenas salas memuāros» un dažos vēsturiskos skicējumos, ko bija diktējis Napoleons. Grafs Salvē runāja īsi; viņa atjautība bija mirdzoša, taisnīga, trāpīga un dziļa prāta pilna. Ikviena saruna, ko tas uzsāka, tūdaļ virzījās uz priekšu. Viņš allaž minēja faktus, viņā varēja klausīties ar lielu baudu. Tomēr politikā viņš bija neganti cinisks.

— Es esmu neatkarīgs cilvēks, — viņš sacīja kādam kungam ar trim zvaigznēm. — Kāpēc gan īsti no manis grib, lai es šodien domātu tāpat kā pirms sešām nedēļām? Tādā gadījumā mani spriedumi kļūtu par maniem tirāniem.

Četri tuvāk stāvošie jaunekļi saviebās; šiem kungiem nepatika ironisks tonis. Grafs redzēja, ka aizgājis pārāk tālu. Par laimi, viņš ieraudzīja goda vīru Balanu — īstu tikuma tartifu. Grafs uzsāka sarunu ar viņu; citi saradās apkārt, saprazdami, ka nabaga Balans tiks tūdaļ uzsperts gaisā. Pēc pirmās debijas sabiedrībā, kas diezgan grūti atstāstāma, Balans ar morales un liekulības palīdzību, būdams ļoti neglīts cilvēks, apprecēja kādu bagātu dāmu, kas drīz nomira; pēc tam viņš apprecēja bagātnieci, kura nekad nerādījās sabiedrībā. Tagad viņš pazemīgi izmantoja sešdesmit tūkstošu livru rentes, un, protams, arī ap viņu jau saradušies glaimotāji. Grafs Šalvē bez žēlastības sacīja viņam to acīs. Drīz ap viņiem sapulcējās cilvēku trīsdesmit. Visi smīnēja, pat nopietnie jaunekļi — sava gadsimta lepnums un cerība.

«Kāpēc gan viņš ierodas de la Mola kunga namā, kur visi par viņu tikai ņirgājas?» domāja Žiljens. Viņš devās pie abata Pirara, lai dabūtu paskaidrojumu.

Pa to laiku Balana kungs pasteidzās atvadīties.

— Vareni, — sacīja Norbers,—viens no mana tēva spiegiem aizbrauca, palicis tikai mazais klibiķis Napjē.

«Vai tikai šeit neslēpjas atrisinājums?» Žiljens nodomāja. «Bet kāpēc tad marķizs uzņem Balana kungu savā mājā?»

Bargais abats Pirars sēdēja saviebies viesistabas kaktā un klausījās uzvārdos, kurus izsauca sulaiņi.

— Galu galā te ir īsta salašņu bedre, — viņš sacīja, — starp klātesošajiem redzu tikai visšaubīgākās reputācijas cilvēkus.

Bargais abats vienkārši nezināja, kas ir augstāko aprindu sabiedrība. No saviem draugiem jansenistiem viņš bija uzzinājis visu par šiem kungiem, kuri iespraucās salonos vai nu ar savu sulainisko pakalpību visām partijām, vai arī pateicoties savai šaubīgā ceļā saraustajai bagātībai. Sājā vakarā kādu brīdi viņš ar lielāko vaļsirdību atbildēja uz Žiljena neatlaidīgajiem jautājumiem, bet tad piepeši aprāvās, pārmezdams sev, ka runājis par cilvēkiem tikai sliktu, un, piedēvēdams to sev par grēku, šis žultainais jan-senists, kas kristīgo žēlsirdību turēja par cilvēka augstāko pienākumu, pasaulīgajā dzīvē nevarēja paspert ne soli bez grūtas iekšējas cīņas.

— Mans dievs, kāda seja šim abatam Piraram! — izsaucās de la Mola jaunkundze, kad Žiljens atgriezās pie dīvānā.

Žiljens dusmojās par tādu atsauksmi, kaut gan Matildes jaunkundzei bija taisnība. Bez šaubām, Pirars bija godīgākais cilvēks šajā viesistabā, bet abata sarkanā, plankumainā un sirdsapziņas pārmetumu sagrauztā seja šajā mirklī tiešām izskatījās pretīga: «Spriediet nu pēc visa tā par cilvēku no viņa sejas,» nodomāja Žiljens. «Tieši tajā brīdī, kad sirdsskaidrības slāpēs šis cilvēks pārmet sev kādu nieka pārkāpumu, viņš izskatās tik nejauks. Turpretī pazīstamā spiega Napjē sejā var lasīt skaidru, neaptumšotu prieku.» Turklāt abats Pirars savas partijas interesēs bija nesis lielu upuri: pieņēmis sulaini un sācis labi ģērbties.

Žiljens ievēroja viesistabā kaut ko neparastu: visas acis pievērsās durvīm, un iestājās klusums. Sulainis izsauca slavenā barona de ToIIī vārdu, kurš pēdējās vēlēšanās bija iemantojis vispārēju uzmanību. Žiljens piegāja tuvāk, lai labāk varētu viņu apskatīt. Barons prezidēja kādā vēlēšanu kolēģijā; viņam bija ienākusi prātā laimīga doma: pievākt biļetenus ar kādas partijas kandidātu vārdiem un iztrūkumu aizpildīt ar sev patīkamāku cilvēku vārdiem. Šo pārdrošo soli bija ievērojuši daži vēlētāji un steigušies apsveikt baronu de Tollī. Večuks vēl nejutās atlabis no šī nepatīkamā notikuma. Ļaunas mēles nebeidza melst pat par katorgu. Marķizs de la Mols saņēma viņu vēsi. Barons nekavējās atvadīties.

— Viņš atstāja mūs tik ātri, lai dotos pie Komta[12]kunga, — sacīja grafs Šalvē. Visi iesmējās pilnā kaklā.

Sājā vakarā de la Mola kungu, ko minēja starp kandidātiem uz ministra posteni, apmeklēja gan augstas personas, gan arī vesels bars dažādu intrigantu ar šaubīgu reputāciju, no kuriem vairums neapšaubāmi bija gudri cilvēki. Starp viņiem pirmo reizi ielavījās mazais sekretārs Tanbo. Ja ari viņa spriedumos nebija dziļuma, tad šo trūkumu, kā tūdaļ redzēsim, aizstāja viņa valodas dedzīgums un enerģija.

— Kāpēc gan šim cilvēkam nepiespriež desmit gadu cietuma? — runāja Tanbo tajā brīdī, kad Žiljens tuvojās viņa grupai. — Sos rāpuļus vajadzētu iemest visdziļākajos apakšzemes pagrabos, dzīvus aprakt negantā tumsā, citādi viņu dusmas aug augumā un top aizvien bīstamākas. Kāda jēga piespriest viņam tūkstoš ekiju soda naudas? Pieņemsim, ka viņš ir nabags, un tas būtu ļoti labi, bet šo sumu aizmaksās viņa partija. Tāpēc šādam nelietim vajadzētu piespriest piecsimt franku soda naudas un desmit gadu apakšzemes cietuma.

«Žēlīgais dievs! Kas tad tas par briesmoni, ko patlaban šeit tiesā?» Žiljens domāja, apbrīnodams sava kolēģa stipros izteicienus un drudžaino žestikulāciju. Akadēmiķa māsasdēla sīkā, šaurā un vājā seja šajā mirklī izskatījās pavisam riebīga. Žiljens drīz saprata, ka runa zīmējas uz šī laika lielāko dzejnieku.

«Kāds neģēlis!» izsaucās Žiljens gandrīz balsī, acīs velgmi jauzdams. «Pagaidi vien, nelieti, es tev to atmaksāšu!»

«Tad tādi ir šīs partijas pazudušie dēli, kuras rindās skaitās arī marķizs,» domāja Žiljens. «Cik ordeņu un mantas nesaņemtu šis ievērojamais vīrs, kuru te apgāna, ja viņš pārdotos, es nesaku, de Nervala zemsirdīgajai ministrijai, bet vienam otram godīgākam ministram, kas tepat mūsu acu priekšā nomainījuši cits citu.»

Kad marķizs kaut ko pasacīja abatam Piraram, pēdējais iztālēm pamāja Žiljenam. Žiljens patlaban, acis nodūris, uzklausījās kāda biskapa žēlošanos, un, kad beidzot tika no tā vaļā, viņš redzēja, ka Piraru bija apsēdis nelietīgais Tanbo. Šis izdzimums neieredzēja abatu, domādams, ka tas ir marķiza labvēlības cēlonis pret Žiljenu, un tieši tāpēc tagad luncinājās ap Piraru.

— Kad gan nāve mūs atpestīs no šī sprāgoņa? — tik enerģiski, ar bībelisku kvēli patlaban runāja šis nožēlojamais rakstnieķelis par cienījamo lordu Holandu. Taisnību sakot, Tanbo labi pārzināja sava laika ievērojamāko vīru biogrāfijās, un viņš tikko bija raksturojis visus tos, kuriem varētu būt izredzes gūt zināmu ietekmi Anglijas jaunā karaļa valdīšanas laikā.

Abats Pirars iegāja blakus istabā, kurp viņam sekoja Žiljens.

— Brīdinu jūs: marķizs necieš rakstnieķeļus. Tā ir viņa vienīgā antipātija. Jūs varat prast grieķu un latiņu valodas, ja iespējams — arī ēģiptiešu, persiešu vēsturi un tā tālāk, un marķizs jūs cienīs kā zinību vīru. Bet, dieva dēļ, nekad nerakstiet franciski un it sevišķi par lietām, kas neatbilst jūsu sabiedriskajam stāvoklim, citādi viņš nosauks jūs par papīra smērētāju un jūs sagaidīs pilnīgs fiasko. Dzīvojot augstmaņu mājā, jums jāzina, ko sacījis hercogs de Kastri par dAlamberu un Ruso: «Iedomājušies spriest par visu, kas tikai nāk prātā, bet pašiem nav ne tūkstoš ekiju rentes.»

«Tātad te jau viss ir zināms,» nodomāja Žiljens, «gluži kā pie mums seminarāl» Viņš bija sacerējis nelielu rakstiņu, kaut ko līdzīgu suminājumam, turklāt ļoti pacilātā stilā — ne vairāk kā astoņas vai desmit lappuses; veltījis to viņš bija atvaļinātajam chirurgam, kas, pēc Žiljena vārdiem, pataisījis viņu par cilvēku. «Bet šī burtnīciņa taču vienmēr glabājusies ieslēgta!» Žiljens brīnījās. Viņš tūdaļ devās augšā uz savu istabu, sadedzināja rokrakstu un atgriezās viesistabā. Galantie blēži jau bija aizgājuši, palikuši vienīgi kungi ar ordeņiem un zvaigznēm.

Ap galdu, ko apkalpotāji bija ienesuši pilnīgi klātu, sēdēja septiņas astoņas visievērojamākās, visdievbijīgākās un iedomīgākās dāmas; visām viņām bija gadu trīsdesmit līdz trīsdesmit pieci. Pusnakts jau bija pāri, kad, atvainodamās par nosebošanos, ienāca maršala de Fervaka elegantā kundze; viņa nosēdās blakus marķizei. Žiljens dziļi samulsa: viņas acis un skatiens atgādināja de Renala kundzi.

De la Mola jaunkundzes pulciņš bija vēl agrākajā kuplumā. Viņa un viņas draugi patlaban nodarbojās ar nelaimīgā grafa de Talera izsmiešanu. Tas bija vienīgais pazīstamā ebreja pēcnācējs, kurš kļuva slavens ar savu milzīgo bagātību, ko bija sarausis, aizdodams karaļiem naudu cīņai ar savām tautām. Ebrejs nesen bija nomiris, atstādams dēlam simttūkstoš ekiju mēneša rentes un savu, diemžēl pārāk pazīstamo, vārdu. Šādā neparastā stāvoklī cilvēkam nepieciešama īsta vientiesība vai stingrs raksturs un liels gribas spēks.

Par nelaimi, grafs bija tikai lāga cilvēciņš ar daudz un dažādām pretenzijām, kuras viņā bija modinājuši ap viņu ložņājošie glaimotāji.

De Kailisa kungs apgalvoja, ka grafu esot pierunājuši lūgt de la Mola jaunkundzes roku, kurai toreiz vislielāko uzmanību pievērsa marķizs Kruaznuā — nākošais hercogs un simttūkstoš livru lielas rentes īpašnieks.

— Dieva dēļ, neaprunājiet šo cilvēku, ka viņam varētu būt kāda vēlēšanās! — žēlā balsī sacīja Norbers.

Patiešām, nabaga grafam de Taleram vairāk par visu trūka spējas kaut ko vēlēties. Ar šo rakstura īpašību viņš būtu cienīgs ieņemt karaļa vietu. Pastāvīgi izlūgdamies no citiem padomus, grafs tomēr nevienam padomam nespēja sekot līdz galam.

— Viņa vaigs vien noder man par labāko uzjautrinājumu, — sacīja de la Mola jaunkundze. Grafs bija dīvains nemiera un vilšanās sajaukums, bet brīžiem viņā yarēja jaust arī lieluma māniju un skaudru iedomību, kas tik piedienīga Francijas bagātākajam cilvēkam, it sevišķi, ja viņš izskatās samērā labi un ir jaunāks par trīsdesmit sešiem gadiem. «Viņš ir kautrīgi bezkaunīgs,» par grafu de Taleru teica Kruaznuā. Grafs de Kailiss, Norbers un divi trīs ūsaini jaunekļi izsmēja viņu līdz apnikumam, turklāt pats grafs to nemaz neapjauta; beidzot ap pulksten vieniem naktī viņi to izvadīja pa durvīm.

— Vai tiešām arī šādā slapjdraņķī slavenie arabu rikšotāji jūs gaida pie vārtiem? — vaicāja Norbers.

— Nē, šodien man jauns pāris, daudz nevērtīgāks, — atbildēja de Talers. — Kreisais kumeļš maksāja pieci tūkstoši franku, labais — tikai simt luidoru. Bet, ticiet man, šo pāri aizjūdz tikai naktī un arī vienīgi tāpēc, ka gaitā tas atgādina arabiešus.»

Norbera piezīme ierosināja grafu uz domām, ka cilvēkam viņa stāvoklī patiešām piedien tieksme uz skaistiem zirgiem, bet pamest viņus lietū tomēr nav nekādas vajadzības. Viņš aizbrauca, bet brīdi vēlāk šķīrās arī pārējie viesi, vēl arvien zobodamies par grafu.

«Un tā nu,» domāja Žiljens, dzirdēdams viņu smieklus uz kāpnēm, «šodien man bija iespēja redzēt cilvēku, kas pēc sava stāvokļa ir man pilnīgi pretstats! Man nav divdesmit luidoru gada rentes, es atrados blakus cilvēkam, kas saņem šādu sumu ik stundas, un visi par viņu zobojās... Tāds skats patiešām var izdziedināt no skaudības.»

## XXXV SENTIMENTALITĀTE UN DIEVBIJĪGĀ DĀMA


Kaut cik spraiga doma tur šķiet rupja, tik ļoti visi pieraduši pie salkaniem, banāliem vārdiem. Posts tam, kas sarunā ir asprātīgs.

Foblā

Pēc vairākiem pārbaudes mēnešiem, kad mājas pārvaldnieks nodeva Žiljenam algu par trešo gada ceturksni, viņa stāvoklis bija šāds: marķizs de la Mols uzticēja jauneklim savu Bretaņas un Normandijas zemju pārraudzību. 2il jenām nācās jo bieži braukt uz turieni. Viņa pienākumos ietilpa arī sarakstīšanās sakarā ar jau zināmo tiesāšanos ar abatu Frileru. Abats Pirars bija viņu iepazīstinājis ar šo lietu.

Pēc īsām marķiza piezīmēm, kuras tas uzšņāpa uz ienākušo vēstuļu malām, Žiljens sastādīja atbildes, kas gandrīz visas izrādījās de la Mola kunga paraksta cienīgas.

Seminārā profesori Žiljenam pārmeta uzcītības trūkumu, tomēr atzina viņu par vienu no labākajiem skolniekiem. Daudzie un dažādie darbi, pie kuriem viņš ķērās ar aizvainotu patmīļu, drīz vien viņa sejā izdzēsa visas svaigās krāsas, kuras jauneklis bija atnesis līdzi no provinces. Viņa bālums jaunā seminārā biedru acīs ieguva tikai cieņu. Žiljens ievēroja, ka tagadējie kolēģi nebija tik ļauni un naudas kārlgi kā Bezansonas semināristi; viņi savukārt turēja Žiljenu par diloņslimu.

Marķizs uzdāvināja Žiljenam zirgu. Baiļodamies, ka viņu kāds no semināristiem var kādreiz ieraudzīt zirga mugurā, Žiljens stāstīja visiem, ka ārsts tam parakstījis šādu vingrināšanos. Abats Pirars ieveda viņu daudzās jansenistu sabiedrībās. Žiljens jutās pārsteigts; viņa domās reliģija neatvairāmi saistījās ar liekulību un naudas aprēķiniem, tāpēc jauneklis ārkārtīgi brīnījās, sastapdams šeit stingri dievbijīgus un nesavtīgus cilvēkus. Daudzi jansenisti neliedza viņam savu draudzību un padomus. Jauna pasaule atvērās viņa acīm. Pie jansenistiem Žiljens iepazinās ar grafu Altamiru, īstu milzi, dievbijīgu cilvēku, liberāli, kas savā tēvijā bija notiesāts uz nāvi. Žiljenu pārsteidza dīvainais kontrasts starp dievbijību un slāpēm pēc brīvības.

Pavisam vēsas bija Žiljena attiecības ar jauno grafu, kam likās, ka jauneklis pārāk strupi atbild uz dažu viņa draugu jokiem. Sagrēkojis pāris reižu pret labā toņa priekšrakstiem, Žiljens apņēmās neuzsākt sarunas ar Matildes jaunkundzi. Visi kā agrāk de la Mola kunga namā izturējās pret Žiljenu jo laipni, tomēr viņš juta, ka ir zaudējis interesi to acīs. Provinciāļa veselais saprāts izskaidroja šo pārmaiņu ar parunu: viss ir labs, kas ļauns.

Varbūt jauneklis bija kļuvis dziļāks novērotājs nekā pirmajās dienās, iespējams arī, ka viņu vairs tik ļoti neapbūra pariziešu izsmalcinātās manieres, par kurām sākumā bija jūsmojis.

Tiklīdz Žiljens pārtrauca darbu, viņu pārņēma nāvīga garlaicība. Tā iedarbojās apbrīnojamā augstāko aprindu laipnība, kas ir tik stingri aprēķināta atbilstoši katra cilvēka stāvoklim sabiedrībā. Jūtīgākas dvēseles redz šeit tikai maskētu izlikšanos.

Protams, provinciāļiem var pārmest viņu parupjo, ne visai laipno toni, bet viņi mazliet iejūsmojas, atbildēdami uz jūsu jautājumiem. Dc la Mola kunga savrupmājā nekad netika ievainota Žiljena patmīļa, tomēr bieži viņš uz vakara pusi bija tuvu raudām. Ja, ieejot provinces kafejnīcā, ar jums notiks kāda ķibele, apkalpotājs uzreiz izpaudīs jums savu līdzjūtību; un, ja notikums būs sevišķi aizskāris jūsu patmīlu, viņš, cenzdamies mierināt, reižu desmit atkārtos tieši to vārdu, kas jūs visvairāk sāpinās. Parīzē šī uzmanība ir tiktāl progresējusi, ka par jums smiesies visā klusībā, bet jūs vienmēr paliksiet visiem svešs.

Mēs noklusējam daudz sīku atgadījumu, kas būtu varējuši padarīt Žiljenu smieklīgu, ja vien viņš pēc sava stāvokļa zināmā mērā neskaitītos izsmiešanas necienīgs. Viņa neprātīgā jūtelība pavedināja viņu uz tūkstoš neveiklībām. Pat visas viņa izpriecas izrietēja no vienkāršas piesardzības: ik dienas viņš vingrinājās šaušanā no pistoles un bija viens no labākajiem kāda ievērojama paukošanas skolotāja skolniekiem. Savu brīvo laiku viņš neizmantoja kā agrāk lasīšanai, bet skrēja uz manēžu un pieprasīja visstūrgalvīgākos zirgus. Jādams kopā ar jāšanas skolotāju, viņš gandrīz ik dienas nolidoja no zirga.

Apsverot Žiljena prātu, nerunību un centību darbā, mar-ķizs nāca pie slēdziena, ka jauneklis viņam ir ļoti piemērots un pamazām uzticēja tam visu savu diezgan sarežģīto lietu vadību. Kad godkārīgie centieni, kas nodarbināja marķizu, reizēm ļāva viņam atvilkt elpu, viņš ļoti saprātīgi kārtoja savus darījumus; tā kā viņam bija iespējams saņemt visas jaunākās ziņas, tad viņš ar panākumiem spēlēja biržā. Marķizs uzpirka mājas un mežus, tomēr katrs nieks spēja sabojāt viņa garastāvokli. Viņš svaidījās ar simtiem luidoru, bet tiesājās simt franku dēļ. Bagātnieks ar plašu raksturu bieži vien darbā meklē vairāk izpriecu nekā rezultātu. Marķizam bija nepieciešams it kā štaba priekšnieks, kas savestu labi pārskatāmā kārtībā viņa naudas lietas.

De la Mola kundze, neraugoties uz savu apvaldīto raksturu, reizēm zobojās par Žiljenu. Viss neparedzētais, ko rada juteklība, līdz šausmām uztrauc augstmaņu dāmas, jo tas runā pretim pieklājības normām. Divas trīs reizes marķizs ņēma Žiljenu savā aizbildnībā: «Ja viņš jums liekas smieklīgs jūsu viesistabā, toties nepārspējams viņš ir pie savas rakstāmpults.» Žiljenam savukārt šķita, ka viņš ir uzminējis marķīzes noslēpumu. Šī dāma kļuva labvēlīga un izpauda interesi par it visu, tikko sulainis pieteica baronu de la Zumatu. Tas bija kāds gluži sastindzis radījums ar vēsu, bezkaislīgu seju. Garš, tievs, neglīts, lepni ģērbts, viņš pavadīja savas dienas galmā un parasti ne par ko nerunāja. Tāds bija viņa domāšanas veids. De la Mola kundze būtu pirmo reizi savā mūžā laimīga, ja viņai izdotos to padarīt par savu znotu.

## XXXVI IZRUNAS NOSKAŅA

Ja var piedot augstprātību, tad tikai ļoti jaunam cilvēkam, jo tad tā ir kādas tīkamas īpašības pārspīlējums. Augstprātībai piedien mīlas laime, līksme, bezrūpība. Bet savienota ar pašapzinību! Augstprātība, savienota ar svinīgu pašapmierinātību! Sl pārmērīgā aprobežotība piemita XIX gadu simtenim. Un tādi ļaudis grib savaldīt revolūciju hidru!

Johannisberga pamīlēts

Parizi nepazīdams un savā lepnībā nevienam nekā nevaicādams, Žiljens tomēr nebija izdarījis pārāk lielas muļķības. Kādreiz, milzīgas lietus gāzmas pārsteigts, viņš iegāja kafejnīcā Sent-Onorē ielā; kāds prāva auguma cilvēks ar bieziem vadmalas svārkiem mugurā, pārsteigts par Žiljena drūmo skatienu, nolūkojās uz viņu gluži tāpat kā savulaik Amandas jaunkundzes mīļākais Bezansonā.

Žiljens vairākkārt bija sev pārmetis, ka atstājis nesodītu pirmo nejauko apvainojumu Bezansonā. Tālab tagad vairs nevarēja paciest šādu skatienu. Viņš prasīja paskaidrojumu. Vīrietis vadmalas svārkos atbildēja ar visrupjākām lamām; visi klātesošie apstāja tos, garāmgājēji sāka uzkavēties pie durvīm. Provinciālai ieražai sekodams, Žiljens aizvien nēsāja pie sevis pistoli; roka krampjaini sažņaudza ieroci kabatā. Žiljens tomēr nezaudēja aukstasinību un aprobežojās ar to, ka ik mirkli atkārtoja svešiniekam: «Jūsu adrese, kungs? Es jūs nicinu!»

Neatlaidība, ar kādu viņš atkārtoja šos sešus vārdus, beidzot pārliecināja pūli.

Nu, protamsl Lai tas, kas lamājas, uzdod savu adresi. Vīrietis vadmalas svārkos, vairākkārt dzirdēdams neatlaidīgo uzaicinājumu, nometa Žiljenam deguna priekšā piecas sešas vizitkartes. Par laimi, neviena no tām neskāra Žiljena seju, jo viņš bija apņēmies laist pistoli darbā tikai tad, ja viņam pieskartos. Vairākas reizes atskatīdamies, lai padraudētu ar dūri un vēl izlamātos, svešinieks atstāja kafejnīcu.

Žiljens bija vienos sviedros. «Katrs nelietis var mani tik nejauki uztraukt!» viņš sacīja sev neganti noskaities. «Kā izskaust sevi šo pārmērīgo juteklību?»

Kur ņemt sekundantu? Viņam nebija draugu. Viņš bija iepazinies ar daudziem, bet visi pēc dažām nedēļām atkal attālinājās no viņa. «Esmu pārāk nesabiedrisks,» viņš domāja, «un tagad par to tieku briesmīgi sodīts.» Galu galā viņam ienāca prātā uzmeklēt atvaļināto 96. pulka leitnantu, vārdā Ljevenu; tas bija nabaga vīrs, ar kuru viņš reizēm vingrinājās paukošanas stundās. Žiljens ar viņu izrunājās vaļsirdīgi.

— Man nav nekas pretim būt par jūsu sekundantu, — sacīja Ljevens, — tikai ar vienu noteikumu: ja jūs šo kungu neievainosiet, jums tūdaļ jāduelējas ar mani.

— Labprāt, — atbildēja Žiljens jūsmīgi. Un viņi devās uzmeklēt de Bovuazī kungu Sen-Zermenas priekšpilsētā; adrese bija atzīmēta uz vizitkartes.

Pulkstenis rādīja septiņi no rīta. Kad Žiljens bija licis sevi pieteikt, viņam pēkšņi ienāca prātā, ka šis kungs varēja būt de Renala kundzes jaunais radinieks, kas kādreiz bija kalpojis Romas vai Neapoles sūtniecībā un izsniedzis ieteikuma vēstuli dziedātājam Džeronimo.

Žiljens nodeva staltam kambarsulainim vienu no vakar nosviestajām vizitkartēm, pielikdams klāt arī savējo.

Jauneklis ar savu sekundantu dabūja gaidīt vismaz trīs-ceturtdaļstundas; beidzot viņus ieveda sevišķi lepnā istabā, kur tie ieraudzīja garu, jaunu cilvēku, kas bija apģērbies kā lelle. Viņa sejas vaibsti pauda īsti grieķiska daiļuma pilnību un neizteiksmību. Neparasti šauro galvu rotāja gaiši jo gaiši mati. Tie bija sasukāti tik rūpīgi, ka neviens no tiem neatdalījās savrup no citiem. «Tikai tāpēc, lai sasukātos, šis āksts lika mums gaidīt tik ilgi,» nodomāja 96. pulka leitnants. Raibie rīta svārki un bikses, it viss līdz pat izšūdinātajām mājas kurpēm bija nevainojams, rūpīgi izmeklēts. Viņa dižciltīgā, bet tukšā seja liecināja par pieklājīgām, tomēr ļoti nabadzīgām domām. Tas bija diplomātā ideals pēc Maternicha parauga. Arī Napoleonam nebija paticis, ka starp viņa tuvākajiem oficieriem atrastos domājoši ļaudis.

Leitnants tikko bija paskaidrojis Žiljenam, ka likt gaidīt tik ilgi pēc visa tā, kas noticis vakar, patiesībā esot jauns apvainojums; tāpēc jauneklis iegāja de Bovuazī kunga istabā ļoti apņēmīgi. Viņš bija nolēmis izturēties izaicinoši, protams, vienlaikus arī nepārkāpjot pieklājības robežas.

Žiljenu tā pārsteidza de Bovuazī kunga laipnās manieres, viņa izturētība, pašapzinīgais izskats un telpu elegantā iekārta, ka jauneklis vienā mirklī zaudēja nodomu uzvesties izaicinoši. Izrādījās, ka tas nemaz nebija tas kungs, kas viņu vakar bija apvainojis. Žiljenu pārsteidza šīs elegantās personas sastapšana vakardienas rupjā tēviņa vietā, kuru viņš patlaban meklēja; aiz pārsteiguma jauneklis nevarēja pateikt ne vārda. Viņš klusēdams pasniedza vienu no vizītkartēm, kuras viņam vakar bija nomestas.

— Tas ir mans vārds, — sacīja jaunais diplomats, kam ne visai imponēja Žiljena melnais uzvalks tik agri no rīta. — Bet, goda vārds, es nesaprotu...

īpatnējā noskaņa, kādā viņš izrunāja pēdējos vārdus, iededza Žiljenā agrāko apņemšanos. — Es atnācu, lai duelētos ar jums, cienījamais kungs, — un pāris vārdos paskaidroja notikušo.

Pēc nopietnas pārdomas Saris de Bovuazī kungs palika apmierināts ar Žiljena melnā uzvalka piegriezumu. «Tas katrā ziņā ir Stauba,» viņš domāja, klausīdamies Žiljenā. «Arī veste izvēlēta ar gaumi un kurpes tāpat; bet, no otras puses, melns uzvalks tik agri no rīta! ... Tas, jādomā, tāpēc, lai labāk izvairītos no lodes,» beidzot izprātoja kavalieris de Bovuazī.

Apmierinājies ar šādu izskaidrojumu, viņš no jauna kļuva augstākā mērā laipns un izturējās pret Žiljenu gandrīz kā pret līdzīgu. Saruna iznāca diezgan gara, jautājums bija visai nelāgs, bet galu galā Žiljens nevarēja noliegt nenoliedzamo faktu: šis laipnais, jaunais kungs ne mazākā mērā neatgādināja rupju subjektu, kas viņu vakar bija apvainojis.

Žiljens nevēlējās aiziet tukšā, vilcināja izskaidrošanos un vēroja pašapzinīgo kavalieri de Bovuazī, kā tas pats sevi bija nosaucis, aizvainots par to, ka Žiljens viņu uzrunāja vienkārši par «kungu».

Žiljens apbrīnoja tā cienīgo izskatu, kam mazliet, bet neatvairāmi pievienojās viegla ākstīguma nokrāsa. Viņš jutās pārsteigts par kavaliera paražu kustināt mēli, izrunājot vārdus. Tomēr visā šajā lietā nebija ne mazākā iemesla, lai ar kavalieri naidotos.

Jaunais diplomats ar lielāko pretimnākšanu izpauda gatavību duelēties, bet 96. pulka atvaļinātais leitnants, kas jau vairāk nekā stundu bija sēdējis, kājas ieplētis, rokas atspiedis pret gurniem un elkoņus izriezis, beidzot piezīmēja, ka viņa draugam Sorela kungam nenākot ne prātā meklēt tukšu naidošanos ar cilvēku tikai tāpēc, ka tam kāds nozadzis vizitkartes.

Žiljens izgāja no kavaliera de Bovuazī mājas visnelāgākā garastāvoklī. Kavaliera kariete gaidīja to pie parādes durvīm. Nejauši Žiljens pacēla acis un ieraudzīja kučieri to cilvēku, kas viņu vakar bija apvainojis.

Ieraudzīt, noraut to aiz livrejas no bukas un samizot ar vicu bija viena acumirkļa darbs. Divi sulaiņi gribēja aizstāvēt savu biedru, bet Žiljens, saņēmis sitienu ar dūri, strauji izrāva pistoli un izšāva uz tiem, sulaiņi metās bēgt. Viss tas norisa minutes laikā.

Kavalieris de Bovuazī ar ļoti jocīgu svinīguma izteiksmi sejā kāpa lejup pa kāpnēm un atkārtoja svarīgas personas tonī: «Kas te notiek? Kas te notiek?» Acīm redzot viņš bija ļoti ieinteresēts, bet diplomātā svarīgums neatjāva viņam parādīt ziņkārību. Kad viņš izdzirda, kas atgadījies, sejā apzinīgajai nopietnībai pievienojās jautra aukstasinība, kas nekad nedrīkst atstāt diplomātā vaigu.

Sapratis, ka de Bovuazī kungs grib duelēties, 96. pulka leitnants vēlējās diplomātiskā ceļā noturēt iniciativu sava drauga rokās.

— Jā, — izsaucās atvaļinātais leitnants — te jau nu ir iemesls duelim!

— Es domāju, vairāk nekā pietiekošs, — atbildēja diplomats.

— Es padzenu šo nelieti! — sacīja de Bovuazī saviem sulaiņiem. — Lai sēžas kāds cits viņa vietā!

Atvēra karietes durvis; kavalieris katrā ziņā gribēja, lai Žiljens ar savu sekundantu iesēžas karietē pirmie. Viņi aizbrauca pie kāda de Bovuazī kunga drauga, kas norādīja izdevīgu vietu divkaujai. Saruna braukšanas laikā risinājās itin dzīvi. Neparasts likās tikai diplomats rīta svārkos.

«Kaut arī šie kungi ir no ļoti augstas kārtas,» domāja Žiljens, «tomēr viņi nav tik garlaicīgi kā personas, kas ierodas uz pusdienām pie de la Mola kunga; un es saprotu, kāpēc,» Žiljens mirkli vēlāk turpināja pārdomas, «viķi uzdrīkstas būt arī nepieklājīgi.» Viņi sarunājās par dejotājām, kuras bija saistījušas publikas uzmanību vakar vakarā uzvestajā baletā. Kungi vieglītēm aizķēra arī pikantas anekdotes, kuras ne Žiljens, ne viņa sekundants nezināja. Žiljens bija tik prātīgs, ka neslēpa savu nezināšanu un, laipni smaidīdams, atzinās, ka šīs anekdotes nav dzirdējis. Šāda vaļsirdība patika kavaliera draugam; viņš atstāstīja anekdotes visā pilnībā un ļoti amizanti.

Kaut kas Žiljenu ļoti pārsteidza. Kādā ielā viņu karieti uz mirkli aizturēja, tāpēc ka pašā ielas vidū tika celts altaris svētā sakramenta dienai par godu. Žiljena pavadoņi sakarā ar to izteica dažus dzēlīgus jokus; šejienes kirē, pēc viņu vārdiem, esot kāda arķibiskapa dēls. Nekad līdzīgus vārdus nedrīkstēja izrunāt marķiza de la Mola namā, kurš tiecās kļūt par hercogu.

Divkauja beidzās vienā mirklī: lode ķēra Žiljenu rokā. To pārsēja ar degvīnā samērcētiem mutautiem, un kavalieris de Bovuazī laipni lūdza atļauju aizvest Žiljenu mājup tajā pašā karietē, kurā bija atgādājis viņu šurp. Kad Žiljens nosauca de la Mola savrupmāju, jaunais diplomats un viņa draugs saskatījās. Žiljena fiakrs stāvēja turpat, bet jauno kungu saruna viņam šķita daudz interesantāka nekā mēļošana ar lādzīgo 96, pulka leitnantu.

«Mans dievs! Vai divkauja patiešām ir tāds nieks!» domāja Žiljens. «Cik es esmu laimīgs, ka atradu šo kučieri! Būtu pavisam aplam, ja man nāktos pārciest arī šo apvainojumu!» Spraigā saruna turpinājās. Žiljens saprata, ka diplomātiskā izlikšanās spēle dažreiz ir pavisam vietā.

«Izrādās, ka ne ikreiz garlaicība ir augstāko aprindu sabiedrības sarunu pavadone. Piemēram, šie paši ļaudis smejas par ielas procesiju svētā sakramenta dienā, stāsta pārdrošas anekdotes, neaizmirsdami visgleznainākos sīkumus. Viņiem trūkst vienīgi spriedumu par politiskiem tematiem, bet arī šo trūkumu vairāk nekā atsver viņu vieglais tonis un apbrīnojamā attapība izteiksmē.» Žiljens sajuta pret viņiem neliekuļotu sirsnību. «Kāds prieks būtu redzēties ar viņiem biežāki»

Tiklīdz viņi šķīrās, kavalieris de Bovuazī nekavējās ievākt vajadzīgo izziņu, kas izrādījās ne visai glaimojoša.

Viņam bija ļoti svarīgi uzzināt par savu pretinieku: vai pieklājīgi ierasties pie tā ar viziti. Nedaudzās ziņas, ko viņš saņēma, nepauda neko labu.

— Briesmīga lieta, — viņš sacīja savam sekundantam, — grūti atzīties, ka esmu duelējies ar vienkāršu de la Mola kunga sekretāru un turklāt tikai tāpēc, ka mans kučieris nozadzis manas vizitkartes.

— Acīm redzot šo incidentu var izmantot nejaukām zobgalībām.

Tajā pašā vakarā kavalieris de Bovuazī un viņa draugs pauda skaļi uz visām pusēm, ka Sorela kungs, šis ļoti patīkamais jauneklis, esot de la Mola drauga ārlaulības dēls. Šīm baumām neradās nekādu šķēršļu. Un, kad viņu sekmes bija kaut cik nostiprinātas, jaunais diplomats ar savu draugu vairākkārt apmeklēja Žiljenu nākošo divu nedēļu laikā, kuras jauneklis pavadīja savā istabā. Žiljens viņiem atzinās, ka operā bijis tikai reizi mūžā.

— Tas ir neticami, — atteica diplomats, — tikai turp, vienīgi turp ir vērts iet! Katrā ziņā jūsu pirmai iziešanai no mājām jānotiek uz «Grafu Orī».

Operā kavalieris de Bovuazī stādīja priekšā Žiljenu dziedātājam Džeronimo, kas patlaban uzstājās ar vislielākajiem panākumiem.

Žiljens bija sajūsmināts par kavalieri; viņu valdzināja šis noslēpumainas pašapziņas un ākstīguma sajaukums. Piemēram, kavalieris tikai tāpēc mazliet raustīja valodu, ka viņam bija gods bieži satikties ar kādu augstmani, kam arī piemita līdzīgs trūkums. Patiešām, Žiljens vēl nekad nebija sastapis cilvēku, kurā būtu apvienojušās tik daudz smieklī-gas dīvainības ar tādu pilnību manierēs, kuras nabaga provinciālis var tikai censties atdarināt.

Žiljenu redzēja operā kopā ar kavalieri de Bovuazī; šī draudzība ierosināja minēt viņa vārdu.

— Un tātad, — sacīja viņam reiz de la Mola kungs, — izrādās, ka jūs esat kāds mana tuva drauga — Franškontē bagāta muižnieka ārlaulības dēls?

Marķizs pārtrauca Žiljenu, kas par varītēm centās paskaidrot, ka neņemot ne mazākās dalības šo baumu izplatīšanā.

— De Bovuazī kungs taču negribēja atzīties, ka duelējies ar vienkāršu namdara dēlu.

— Es to zinu, es to Joti labi zinu, — sacīja marķizs de la Mols. — Man atliek tikai apstiprināt šīs baumas, jo tās man ir ļoti izdevīgas. Bet es lūgšu jūs izrādīt man vienu laipnību, tā neatņems jums vairāk kā pusstundu laika: visās operas izrāžu dienās pulksten pusdivpadsmitos uzturieties operas vestibilā, kad šķiras augstāko aprindu sabiedrība. Es dažbrīd novēroju, ka jums ir provinciālās manieres, no kurām vajadzētu tikt vaļā; turklāt nemaz nebūtu slikti, ja jūs iepazītu, kaut vai pēc izskata, vienu otru no mūsu izcilajām personām, pie kurām man varbūt kādreiz vajadzēs jūs sūtīt ar kādu uzdevumu. Iegriezieties teatra kasē, lai jūs tur pazītu; turpat jums izsniegs arī ieejas karti.

## XXXVII PODAGRAS LĒKME

Un es tiku paaugstināts nevis tāpēc, ka būtu to pelnījis, bet tāpēc, ka mans saimnieks slimoja ar podagru.

Bertoloti

Lasītājs varbūt brīnīsies par šo brīvo un gandrīz draudzīgo toni; mēs piemirsām aizrādīt, ka marķizs jau sešas nedēļas neatstāja māju savas podagras dēļ.

De la Mola jaunkundze un viņas māte šo laiku pavadīja Hieru salās pie marķīzes mātes. Grafs Norbers ar savu tēvu tikās tikai mirkļiem; viņiem bija ļoti labas attiecības, tomēr ko runāt tiem nebija. Marķīzu, kas ierobežojās ar Žiljena sabiedrību, pārsteidza šī jaunekļa domu bagātība. De la Mola kungs lika, lai 2il-jens lasa viņam priekšā avīzes. Drīz jaunais sekretārs patstāvīgi mācēja atrast interesantākās vietas. Iznāca kāda jauna avīze, ko marķizs nevarēja ciest; viņš bija nozvērējies nekad to nelasīt un katru dienu runāja par to. Žiljenu tas smīdināja. Sašutis par sava laika presi, marķizs pavēlēja lasīt Titu Līviju; viņam patika latiņu teksta improvizētā tulkošana.

Kādu dienu marķizs griezās pie Žiljena ar to pārmērīgo laipnību, kas jaunekli nereti kaitināja.

— Atļaujiet, dārgais Sorel, ka es jums uzdāvāju zilu

fraku: kad jums labpatiks to uzģērbt un ierasties pie manis, jūs manās acīs būsiet grafa Šolna jaunākais brālis, citiem vārdiem, mana drauga, vecā hercoga, dēls.

Žiljens vēl skaidri nesaprata, ko tas nozīmē, bet tajā pašā vakarā viņš ieradās pie marķiza, uzvilcis mugurā zilo fraku. Marķizs izturējās pret viņu kā pret sev līdzīgu. Žiljens spēja novērtēt īstu laipnību, turpretim tās nianses viņš neuztvēra. Pirms šīs pēdējās marķiza iedomas Žiljens bija ar mieru apgalvot, ka viņam jau parādīta vislabākā uzņemšana. «Kāds apbrīnojams talants!» Žiljens nodomāja. Kad jauneklis piecēlās uz aiziešanu, marķizs atvainojās, ka savas podagras dēļ nespējot viņu pavadīt.

Šī neparastā izturēšanās Žiljenu pārsteidza. «Vai tikai viņš nezobojas par mani?» jauneklis domāja. Viņš devās pie abata Pirara pēc padoma, bet tas, nebūdams tik laipns kā de la Mola kungs, atbildes vietā tikai iesvilpās un novirzīja sarunu uz ko citu. Nākošajā rītā Žiljens ieradās pie marķiza, ģērbies melnajā uzvalkā, ar portfeli un parakstāmām vēstulēm. Viņu uzņēma pa vecam. Kad uz vakara pusi Žiljens ieradās zilajā frakā, tonis pret viņu bija pavisam cits un katrā ziņā tikpat laipns kā iepriekšējo reizi.

— Ja tikai jums nav garlaicīgi, aiz savas labsirdības apciemojot nabaga večuku, — sacīja marķizs, — tad jūs gan varētu man pastāstīt par dažādiem notikumiem, kaut vai vis-sīkākiem, kas atgadās jūsu dzīvē. Runājiet pilnīgi vaļsirdīgi, domājot vienīgi par skaidru un jautru izteiksmi! Jo vajag izklaidēties, — turpināja marķizs, — tas dzīvē ir svarīgākais. Cilvēks nevar katru dienu glābt man dzīvību kaujas laukā vai uzdāvāt pa miljonam, bet, ja šeit pie manas kušetes būtu Rivarols, viņš ik dienas izsargātu mani vismaz uz stundu no ciešanām un garlaicības. Es bieži ar viņu redzējos Hamburgā pa emigrācijās laiku.

Uii marķizs atstāstīja Rivarola piedzīvojumus starp ham-burdziešiem, kuri bieži vien likuši pa četrām galvām kopā, lai saprastu vienu viņa asprātību.

Marķizs de la Mols, kas bija spiests pavadīt laiku mazā abata sabiedrībā, pūlējās viņu uzpurināt. Lai to panāktu, marķizs mēģināja aizskart Žiljena lepnumu. Tā kā no jaunekļa prasīja vaļsirdību, viņš nolēma runāt par visu, noklusējot tikai divas lietas: savu fanātisko Napoleona dievināšanu, kura vārdu marķizs nevarēja ciest, un savu absolūto neticību, kas diez cik nepieskanēja viņa nākošajai mācītāja lomai. Viņa mazais piedzīvojums ar kavalieri de Bovuazī te bija pašā laikā. Marķizs smējās līdz asarām par atgadījumu ar kučieri Sent-Onorē ielas kafejnīcā. Tas bija neviltotas sirsnības laiks patrona un viņa protežētā sekretārā attiecībās.

Marķīzu de la Molu ieinteresēja jaunekļa neparastais raksturs. No sākuma viņš pabalstīja Žiljena ekstravagances, jo tas viņam sagādāja izklaidēšanos; taču drīz vien marķi-zam sāka likties interesantāk labot jaunekļa maldīgos ieskatus. «Citi provinciāļi, Parīzē iebraukuši, māk tikai visu apbrīnot,» domāja marķizs, «turpretim šis visu nīst. Tiem sajūsmas ir par daudz, šim — pārāk maz; tāpēc arī nejēgas jaunekli uzskata par muļķi.»

Ziemas bargais sals paildzināja podagras lēkmi, un tā turpinājās vairākus mēnešus.

«Iemīl taču arī skaistu klēpja sunīti,» marķizs sev sacīja, «kāpēc gan man kautrēties, ja es pieķeros jaunajam abatam? Viņš ir īpatnējs. Es izturos pret viņu kā pret dēlu, vai tur kas nepiedienīgs? Ja mana iedoma turpināsies, tā man izmaksās briljantu pieci simti luidoru vērtībā, kuru novēlēšu jauneklim savā testamentā.»

Kad marķizs bija iepazinis Žiljena stingro raksturu, viņš ik dienas uzticēja jauneklim kādu jaunu uzdevumu.

Žiljens ar šausmām ievēroja, ka ievērojamais augstmanis reizēm izsaka pilnīgi pretrunīgus spriedumus par vienu un to pašu lietu.

Jauzdams, ka tas var viņu stipri sakompromitēt, Žiljens, ierazdamies darbā, ņēma līdzi grāmatu, kurā atzīmēja visus rīkojumus, un marķizs tos parakstīja ar saviem iniciāļiem. Pēc tam jauneklis pieņēma rakstvedi, kas atsevišķā grāmatā ierakstīja visus šos lēmumus un arī vēstuļu kopijas.

Sākumā šāda sistēma marķizam likās smieklīga un garlaicīga, bet nebija pagājuši ne divi mēneši, kad viņš saprata tās priekšrocības. Žiljens ieteica pieņemt no kādas bankas rēķinvedi, kas veiktu dubultgrāmatvedības darbus par visiem Žiljena pārziņā nodotajiem īpašumiem.

Šie jaunie paņēmieni tiktāl noskaidroja marķiza naudas lietas, ka viņš atzina par iespējamu piedalīties divās trijās jaunās spekulācijās bez vidutāja, kas viņu allaž apzaga.

— Ņemiet sev trīs tūkstošus franku! — viņš kādreiz sacīja savam jaunajam palīgam.

— Cienītais kungs, manu rīcību kāds varētu nomelnot.

— Ko tad jūs īsti vēlaties? — marķizs sapīcis jautāja.

— Lai jums labpatiktu šo lēmumu ar paša roku atzīmēt grāmatā; tad es šos trīs tūkstošus varēšu saņemt.

Padomu par stingru rēķinu vešanu Žiljenam, starp citu, bija devis abats Pirars. De la Mola kungs ar garlaikotā marķiza de Monkada sejas izteiksmi, kurš uzklausa sava pārvaldnieka de Puasona kunga pārskatus, ierakstīja grāmatā savu lēmumu.

Vakarā, kad Žiljens ieradās pie viņa zilajā, frakā, šie jautājumi vairs netika cilāti. Marķiza bezgalīgā labvēlība tā glaimoja mūsu varoņa izslāpušajai patmīlai, ka drīz vien viņš neviļus sāka just stipras simpātijās pret laipno vecīti. To nevarēja izskaidrot ar jūtelību, kā šo vārdu izprot Pa-rizē; gluži vienkārši Žiljens nebija nekāds necilvēks, un kopš vecā kara ārsta nāves vairs neviens nebija sarunājies ar viņu tik laipni. Viņš pārsteigts ievēroja, ka savā laipnībā marķizs vairāk saudzēja Žiljena patmīļu, nekā to bija darījis atvaļinātais kara ārsts. No tā viņš secināja, ka vecais chirurgs vairāk lepojies ar savu ordeni nekā marķizs ar savu zilo lentu. Marķiza tēvs bija ievērojams augstmanis.

Kādreiz uz lietišķās rīta audiences beigām, uz kuru Zil-jens bija ieradies melnajā uzvalkā, viņš prata ar kaut ko uzjautrināt marķizu. Marķizs viņu noturēja pie sevis vairāk nekā divas stundas un gribēja par varītēm iedot viņam dažas bankas zīmes, kuras tikko bija atnesis biržas aģents.

— Es ceru, marķiza kungs, ka nepārkāpšu dziļas cienības robežas, ja lūgšu atļauju pateikt pāris vārdu.

— Runājiet, mans draugs!

— Atļaujiet, marķiza kungs, atteikties no šīs dāvanas. Tā netiek piešķirta cilvēkam melnajā frakā, kālab var tikai sabojāt tās attiecības, kādas jūs tik augstsirdīgi ieturat pret cilvēku zilajā frakā.

Viņš palocījās ar dziļu cieņu un neatskatīdamies izgāja no istabas.

Šāda rīcība marķizam patika. Vakarā viņš to atstāstīja abatam Piraram.

— Beidzot man jums jāatzīstas kādā lietā, manu dārgo abat. Es zinu Žiljena radurakstus un atjauju jums neturēt šo paziņojumu slepenībā.

«Viņa sarīta izturēšanās bija cildena,» domāja marķizs, «un es savukārt došu viņam cildenu izcelšanos.»

Pēc kāda laika marķizs beidzot varēja iziet no mājas.

— Brauciet, padzīvojiet pāris mēnešu Londonā! — viņš sacīja Žiljenam. — Kurjeri un specialziņotāji nogādās jums vēstules ar manām atzīmēm. Jūs savukārt sagatavojiet atbildes, pievienojiet tās katru attiecīgajai vēstulei un sūtiet man atpakaļ! Esmu aprēķinājis, ka nokavēšanās nepārsniegs piecas dienas.

Braukdams pasta karietē uz Kalē, Žiljens brīnījās par to fiktivo uzdevumu niecību, kuru dēļ marķizs viņu sūtīja.

Nerunāsim, ar kādu ienaidu un gandrīz šausmām Žiljens izkāpa angļu teritorijā. Lasītājam jau zināms, kā jauneklis dievināja Bonapartu. Katrā oficierī viņš saskatīja seru Gud-sonu Lou, katrā augstmanī — lordu Betcherstu, kas tik neģēlīgi bija rīkojies Sv. Helenas salā un par to uz desmit gadiem iemantojis ministra portfeli.

Londonā Žiljens iepazina izsmalcinātas uzvedības un ārēja spīduma augstākos sasniegumus. Viņš iedraudzējās ar jauniem krievu augstmaņiem, kuri tam neliedza savus padomus.

— Jūs, mīļo Sorel, esat paša likteņa apzīmogots, — tie viņam teica. — Daba jūs apveltījusi ar vēsu sejas izteiksmi, kas tūkstošiem ljē šķirta no jūsu patiesās izjūtas un ko mēs tik neatlaidīgi pūlamies iemantot.

— Jūs neesat izpratis savu gadsimtu, — sacīja viņam kņazs Korazovs. — Dariet vienumēr pretējo tam, ko no jums gaidal Goda vārds, tas ir mūsu laikmeta vienīgais likums. Neesiet neprātīgs, nedz arī liekulis, jo tādā gadījumā no jums gaidīs neprātu un liekulību, un priekšraksts līdz ar to būs pārkāpts.

Žiljens ieguva īstu slavu hercoga Fic-Folkes salonā, kur tika ielūgts kopā ar kņazu Korazovu. Uz pusdienām gaidīja gandrīz veselu stundu. Zil jena izturēšanos starp pāris desmit ielūgtajām personām vēl tagad nav aizmirsuši Londonas sūtniecības jaunie sekretāri. Viņa sejas izteiksme bija neaprakstāma.

Neraugoties uz draugu dendiju iebildumiem, Žiljens vēlējās apmeklēt slaveno Filipu Vēnu, vienīgo Anglijas filozofu pēc Loka. Viņš atrada to cietumā, kur tas sēdēja jau septiņus gadus. «Var redzēt, ka šajā zemē aristokrātija nejoko,» domāja Žiljens, «ar to nepietiek, ka cilvēks smok cietumā, nē, — viņš ir ari apkaunots un pazemots.»

Žiljens sastapa Vēnu līksmu; aristokrātijas dusmas sagādāja viņam tikai jautrību.

«Viņš ir vienīgais priecīgais cilvēks, ko sastapu Anglijā,» nodomāja Žiljens, iziedams no cietuma.

«Pati noderīgākā ideja tirāniem ir ideja par dievu,» bija sacījis viņam Vens.

Pārējo filozofa sistēmu noklusēsim, jo tā ir ciniska.

Kad Žiljens atgriezās mājās, marķizs de la Mols jautāja: — Kādu jautru un jokainu iespaidu jūs atvedāt no Anglijas? ... — Žiljens klusēja. — Kādu iespaidu tad, vienalga, jautru vai ne, jūs atvedāt? — marķizs nepacietīgi iejautājās.

— Pirmkārt, — sacīja Žiljens, — pats saprātīgākais anglis ik dienas uz vienu stundu kļūst traks; viņu apmeklē pašnāvības demons, viņa zemes dievs.

Otrkārt, izkāpjot Anglijas krastā, prāts un ģēnijs zaudē divdesmit piecus procentus no savas vērtības.

Treškārt, nav pasaulē nekā skaistāka, apbrīnojamāka un aizraujošāka par Anglijas ainavu.

— Tagad mana kārta, — sacīja marķizs. — Pirmkārt, kāpēc jūs sacījāt ballē pie krievu sūtņa, ka Francijā ir trīssimt tūkstoš jaunekļu, kas kaislīgi vēlas karu? Vai domājat, ka tas valdniekiem ir glaimojoši?

— Es nevaru tikt gudrs, kā galu galā jārunā ar mūsu lielajiem diplomātiem, — Žiljens atteica. — Viņu mānijā ir uzsākt nopietnus strīdus! Ja tu ierobežosies ar nodrāztām avīžu domām, tūdaļ izdaudzinās tevi par muļķi; ja pateiksi kaut ko patiesu un jaunu, visi būs pārsteigti un nezinās, ko atbildēt, bet otrā dienā pulksten septiņos no rīta caur sūtniecības pirmo sekretāru tev paziņos, ka esi bijis nepieklājīgs.

— Tas nav slikti pateikts, — marķizs smējās. — Tomer es varu derēt, ka jūs, dziļdomīgais jaunekli, vēl tagad nezināt, kāpēc braucāt uz Angliju.

— Atvainojiet, — atbildēja Žiljens, — es ierados tur, lai reizi nedēļā ēstu pusdienas pie mūsu karaliskā sūtņa, kas ir pats laipnākais cilvēks pasaulē.

— Jūs braucāt turp pēc šī ordeņa, — sacīja viņam marķizs.'— Nav manā varā piespiest jūs nomest melno fraku, bet es esmu pieradis pie elegantām sarunām ar cilvēku zilajā frakā. Turpmāk, līdz jaunām pārgrozībām, lūdzu ievērot sekojošo: kad es redzēšu jūs ar šo ordeni, jūs man būsiet mana drauga hercoga de Šolna jaunākais dēls, kas, pats to nezinādams, jau sesto mēnesi veic diplomātiskus uzdevumus. Ievērojiet, — marķizs nopietnā balsī piebilda, — man nenāk ne prātā izcelt jūs pāri jūsu stāvoklim. Tā ir parastā kļūda un nelaime attiecībā uz aizbildni un aizbildināmo. Kad manas prāvas jums apniks vai arī jūs man vairs nebūsiet piemērots, es izgādāšu jums labu draudzi, līdzīgu mūsu drauga abata Pirara draudzei; bet ne vairāk, — marķizs sausi piebilda.

Ordenis apmierināja Žiljena patmīļu; viņš kļuva runīgāks, mazāk apvainojās un retāk ņēma uz sava rēķina tās reizēm visai aizskarošās divdomības, kuras dedzīgā sarunā var izrauties ikvienam.

Sis pats ordenis viņam sagādāja arī barona de Vaino apciemojumu, kas bija iebraucis Parizē, lai pateiktos ministram par saņemto titulu un vienotos ar viņu kādos jautājumos. Drīzumā baronu sagaidīja iecelšana par Verjeras mēru de Renala kunga vietā.

Žiljens klusībā ilgi smējās, kad Vaino kungs viņam papauda jauno vēsti, ka uz de Renala kungu krītot aizdomas par jakobinismu. Fakts bija tāds, ka gaidāmajās vēlēšanās jaunais barons skaitījās par ministrijas kandidātu, bet departamenta galvenajā vēlēšanu kolēģijā, kas, patiesību sakot, bija ultrarojalistiska, de Renala kungu izvirzīja liberāļi.

Gluži tukšā izbeidzās Žiljena mēģinājums uzzināt kaut ko par de Renala kundzi; barons acīm redzot atcerējās viņu agrāko sāncensību un bija neizdibināms. Viņš beidza ar lūgumu parūpēties par Sorela tēva balsi vēlēšanās, kurām bija jānotiek tuvākajās dienās. Žiljens solīja aizrakstīt.

— Jums gan nāktos, kavaliera kungs, stādīt mani priekšā marķizam de la Mola kungam.

«Patiešām, nāktos gan,» nodomāja Žiljens, «bet Vaino ir tāds blēdis! ...»

— Taisnību sakot, es esmu pārāk nenozīmīga persona de la Mola kunga mājā, lai varētu viņam kādu stādīt priekšā.

Žiljens visu atklāja marķizam: vakarā jauneklis pastāstīja par Vaino kunga pretenzijām un arī par visām viņa blēdībām kopš 1814. gada.

— Ne vien jūs viņu stādīsiet man rit priekšā, bet es to ari ielūgšu parīt uz pusdienām, — nopietni atbildēja marķizs de la Mols. — Viņš būs viens no mūsu nākošajiem prefektiem.

— Tādā gadījumā, — vēsi piebilda Žiljens, — es savam tēvam izlūdzos nabagu patversmes direktora vietu.

— Lieliski, — atbildēja marķizs, atgūdams atkal jautru toni, — es to apsolu. Biju gaidījis no jums tikumisku prātošanu. Jūs progresējat.

Uzzinājis no Vaino kunga, ka Verjeras loterijas biroja pārzinis nesen miris, Žiljens izspēlēja mazu joku: viņš izgādāja šo vietu vecajam muļķim de Solenam, kura lūgumrakstu uz de la Mola kunga vārda reiz bija atradis Verjerā savā istabā uz grīdas. Marķizs smējās no visas sirds, kad Žiljens viņam noskaitīja no galvas šo lūgumrakstu, atnesdams uz parakstu vēstuli finansu ministram par Šolena iecelšanu.

Tiklīdz de Solena kungs bija iecelts, Žiljens uzzināja, ka šo vietu departamenta deputacija pieprasījusi Gro kungam, pazīstamajam ģeometram: šim augstsirdīgajam cilvēkam bija tikai tūkstoš četri simti franku rentes un sešus simtus no tiem viņš ik gadus atdevis tikko mirušajam biroja pārzinim, lai tam palīdzētu uzturēt ģimeni.

Žiljens bija nepatīkami pārsteigts par savu darbu. «Nu, nekas,» viņš sev sacīja, «ja es gribēšu izsisties uz augšu, tad vajadzēs nodarīt vēl daudzas citas netaisnības un apslēpt tās ar skaistām, sentimentālām frāzēm. Nabaga Gro kungs! Viņš ir pelnījis ordeni, bet to saņēmu es, un man jāpūlas tās valdības labā, kas man šo ordeni piešķīrusi.»

— Tavs ūdens mani neveldzē, — sacīja izslāpušais džins.

## XXXVIII GODA ZĪME KAS CILVĒKU IZCEĻ

- Tavs ūdens mani veldzē - sacīja izslāpušais džins

— Un tomēr šī ir pati vēsākā aka visā Diar-Bekirā.

Peliko

Kādreiz Žiljens atgriezās no skaistās Vilekjē muižas, kas atradās Senas krastā. So muižu marķizs de la Mola kungs sevišķi mīlēja, jo no visiem viņa īpašumiem tikai šī muiža piederējusi viņa slavenajam sencim Bonifacijam de la Molam. Mājās Žiljens sastapa tikko no Hieru salām pārbraukušo marķīzi ar meitu.

Žiljens tagad bija īsts dendijs, kas pilnām piesavinājies Parizes dzīves māksla. Viņš izturējās pret de la Mola jaunkundzi ļoti vēsi. Likās, viņam nebija ne mazāko atmiņu no tā laika, kad šī jaunkundze smiedamās bija izvaicājusi visus sīkumus par to, kā Žiljens novēlies no kurnēja.

Do la Mola jaunkundze atzina, ka Žiljens pa šo laiku pieaudzis un kļuvis ļoti bāls. Jaunekļa augumā un stājā vairs nebija nekā provinciālā, toties viņa runā vēl varēja novērot pārāk daudz nopietnības un stūrainības. Tomēr, neraugoties uz šīm saprātīgajām īpašībām un pateicoties Žiljena lepnumam, viņa valodā neizpaudās padevības gars; varēja just vienīgi to, ka viņš vēl pārāk daudzas lietas uz skata par svarīgām. Taču uzreiz bija redzams, ka viņš ir vīrs, kas neatkāpsies no tā, ko sacījis.

— Viņam trūkst viegluma, nevis prāta, — sacīja de la Mola jaunkundze tēvam, kopā ar viņu smiedamās par ordeni, ko tas bija sarūpējis Žiljenam. — Mans brālis jums lūdza šo ordeni pusotra gada, un viņš taču ir de la Mols! .. .

— Jā, bet Žiljens ir atjautīgs. Tieši šīs īpašības trūkst de la Molam, par kuru jūs runājat.

Pieteica hercogu de Rēca kungu.

Matilde juta, ka viņai neatvairāmi sāk uzmākties žāvas; viņa atkal redzēja savā priekšā tēva salona senatnīgos zeltījumus un nemainīgos apmeklētājus. Viņa ļoti spilgti iedomājās to garlaicīgo dzīvi, kas atkal sāksies Parizē. Turpretim Hieru salās viņu bija mocījušas ilgas pēc Parizes.

«Un man taču tikai deviņpadsmit gadu!» viņa domāja. «Laimes gadi, kā teikts šajos nejēgu penterējumos ar zelta malām.» Viņa pāršķirstīja septiņus astoņus jaunākos dzejoļu krājumus, kas pa Provansas brauciena laiku bija sakrājušies viesistabā uz galdiņa. Diemžēl, viņa bija gudrāka -par visiem Kruaznuā, de Kailisa, de Liza kungiem un saviem pārējiem draugiem. Viņa skaidri iztēlojās, ko tie runās par Provansas skaistajām debesīm, par poēziju, par dienvidiem un tā tālāk.

Viņas daiļās acis, kurās atspoguļojās dziļākā garlaicība un — kas vēl Jaunāk — pilnīgs cerību trūkums uzrast šeit kaut ko valdzinošu, beidzot apstājās pie Žiljena. Vismaz viņš ne mazākā mērā neatgādināja citus.

— Sorela kungs, — viņa ierunājās straujā, aprautā toni, kādā runā augstāko aprindu jaunās sievietes un kurā nav itin nekā sievišķīga, — Sorela kungs, vai jūs šovakar būsiet ballē pie de Rēca kunga?

— Cienījamā jaunkundze, man nav tas gods personīgi pazīt hercogu (varēja domāt, ka šie vārdi un tituls grib aizspriesties lepnā provinciāļa kaklā).

— Viņš uzdevis manam brālim aizvest jūs pie viņa. Redziet, ja jūs tur būtu, jūs izstāstītu man visus sīkumus par Vilekjē muižu. Mēs pārspriežam jautājumu, vai nebraukt pavasarī uz turieni. Es gribētu zināt, cik piemērota dzīvei turienes pils un vai apkārtne patiešām tik skaista, kā tiek runāts. Pastāv taču tik daudz nepelnītu reputāciju.

Žiljens neko neatbildēja.

— Ierodieties ballē ar manu brāli! — piebilda viņa diezgan vēsi.

Žiljens cienīgi paklanījās. «Tātad pat ballē man jādod pārskati šīs ģimenes locekļiem! Bet vai es nesaņemu algu par pārvaldīšanas darbu?» Viņa sliktais garastāvoklis vēl piebilda: «Diezin vai tas, ko teikšu meitai, nebūs pretrunā ar to, ko gribētu dzirdēt tēvs, māte, brālis? Te ir īsts valdonīgu prinču galms. Te jākļūst par pilnīgu niecību un tajā pašā laikā jāvēro, lai visi ar tevi būtu apmierināti.»

«Nepatīk man šī čiepste!» viņš domāja, vērodams aizejošo de la Mola jaunkundzi, kuru bija pasaukusi māte, lai stādītu priekšā dažām savām paziņām. «Kā viņa pārspīlē visas modes: ģērbs viņai veļas no pleciem ... un viņa man šķiet vēl bālāka nekā pirms braukšanas uz Provansu... Kādi bezkrāsaini mati, tos nevar nosaukt pat par gaišiem, drīzāk tie ir caurspīdīgi! ... Cik daudz augstprātības sasveicinoties, kādi valdonīgi žesti!» De la Mola jaunkundze piesauca brāli, kad tas patlaban gribēja atstāt viesistabu.

Grafs Norbers piegāja pie Žiljena:

— Manu mīļo Sorel, — viņš sacīja, — kur es varētu jūs atrast pēc pusnakts, lai mēs kopā brauktu pie Rēca kunga už balli? Viņš man uzdeva katrā ziņā aizvest jūs turp.

— Es ļoti labi zinu, kam man jāpateicas par šo uzmanību, — atbildēja Žiljens, palocīdamies gandrīz līdz zemei.

Norbera laipnais, pat ieinteresētais tonis nedeva iemeslu piesieties, un Žiljens sliktajā garastāvoklī sāka pieķerties pats savai atbildei uz laipno uzaicinājumu. Viņš tajā saskatīja zemiskuma piekrāsu.

Ieradies vakarā uz balli, Žiljens jutās pārsteigts, redzēdams Rēca nama krāšņumu. Laukums, kurā iebrauca karietes, bija kā milzīga telts, tam pāri plētās spilgti sarkans audums, izraibots daudzām zelta zvaigznēm, kas izskatījās ļoti grezni. Viss laukums zem telts atgādināja ziedošu apel-sinu koku un oleandru birzi. Veikls maskējums neļāva saskatīt koku podus, un likās, ka tie augtu no zemes. Ceļš, pa kuru piebrauca karietes, bija grantēts.

Uz mūsu provinciāli tas viss atstāja ārkārtīgi neparastu iespaidu. Viņam nebija ne jēgas par šādu krāšņumu; viņa satrauktā fantazija aizlidoja tūkstošiem ljē no drūmuma, ko vēl nupat bija sajutis. Uz balli braucot, Norbers likās sevišķi laimīgs, bet Žiljens — grūtsirdīgs; tiklīdz viņi iebrauca pagalmā, lomas mainījās.

Norbers ievēroja tikai dažus sīkumus, kurus vispārējā spožumā varēja arī neredzēt. Viņš apsvēra katras lietas vērtību, un samērīgi ar kopsumas pieaugšanu Žiljens viņa sejā jauda gandrīz vai skaudību.

Ielīksmots, savaldzināts un gandrīz vai kļuvis bikls aiz saviļņojuma, Žiljens iegāja pirmajā zālē, kur patlaban dejoja. Pie otrās zāles durvīm stāvēja vesels pūlis; cauri tikt nebija iespējams. Sī otrā zāle bija iekārtota Grenadas Al-hambras stilā.

— Viņa ir balles karaliene, tas jāatzīst, — teica kāds jauneklis ar melnām Ūsiņām, kura plecs dūrās Žiljenam krūtīs.

— Furmona jaunkundze, kas visu ziemu skaitījās par pirmo skaistuli, — atbildēja viņa kaimiņš, — jūt, ka tai jāatkāpjas uz otro vietu. Redzi, kāds viņai dīvains izskats!

— Tiesa, viņa izmanto visus līdzekļus, lai patiktu. Novēro graciozo smaidu, kad viņa dejo solo kadriļā. Nudien, tas ir kas neredzēts!

— De la Mola jaunkundze izliekas, ka būtu pilnīgi vienaldzīga par savu uzvaru, kuru ļoti labi apzinās. No malas noraugoties, jāsaka, ka viņa it kā baidītos patikt tiem, ar kuriem runā.

— Debešķīgi! Tā ir īsta māksla valdzināt!

Velti Žiljens pūlējās ieraudzīt šo valdzinošo skaistuli; septiņi astoņi cilvēki, kas bija par viņu garāki, liedza to saredzēt.

— Nav mazums koķetības šajā apburošajā pazemībā, — sacīja ūsainais jauneklis.

— Un lielās, zilās acis, kas lēni nolaižas tieši tajā brīdī, kad pašlaik gatavas sevi nodot, — piebilda kaimiņš. — Goda vārds, nevar būt nekā meistariskāka!

— Paraug, cik viduvēja liekas skaistule Furmona viņai blakus! — noteica trešais.

— Šis pazemīgais skatiens it kā sacītu: cik daudz prieka es dotu, ja vien jūs būtu manis cienīgi!

— Kas gan var būt dievišķās Matildes cienīgs? — vaicāja pirmais. — Varbūt tikai kāds gudrs, skaists, slaiki noaudzis princis, kauju varonis un turklāt ne vecāks par divdesmit gadiem.

— Krievu ķeizara ārlaulības dēls... kuru ar šīm precībām ieceltu kņazu kārtā; vai ari vienkārši grafs de Talers, kas izskatās kā svētku drēbēs ieģērbts zemnieciņš .. .

Ieeja zālē atbrīvojās, un Žiljens varēja soļot tālāk.

«Ja viņa tik ievērojama šo manekenu acis, ir vērts viņu nopietnāk papētīt,» domāja Žiljens. «Tad es sapratīšu, ko šie ļaudis sauc par pilnību.»

Kamēr jauneklis ar acīm meklēja de la Mola jaunkundzi, viņa to jau bija ieraudzījusi. «Mani pienākumi mani sauc,» Žiljens sev sacīja; bet viņš vairs nejuta agrākā sašutuma. Ziņkārība vedināja Žiljenu soļot tuvāk, turklāt, ieraugot Matildes kailos piecas, viņa tīksme tikai pieauga; šī sajūta nerunāja par labu Žiljenam. «Viņas skaistumā daudz jaunības svaiguma,» nodomāja Žiljens. Pieci seši jaunekļi, kuros viņš pazina durvīs stāvētājus, šķīra viņu no tās.

— Jūs esat pavadījis šeit it visu ziemu, — viņa sacīja Žiljenam, — vai nav tiesa, ka šī ir skaistākā balle sezonā?

Viņš neatbildēja.

— Kulona kadriļa man liekas apburoša, un visas damas to skaisti dejo.

Jaunieši atskatījās, lai redzētu laimīgo, no kura tik neatlaidīgi vēlējās dabūt atbildi. Bet atbilde nebija glaimojoša:

— Šajās lietās, cienījamā jaunkundze, es neesmu nekāds tiesnesis; man laiks paiet pie papīriem, un šī ir pirmā spožā balle, kuru man nācies redzēt.

Ūsainie jaunekļi sašuta.

— Sorela kungs, jūs taču esat īsts prātnieks, — viņa atbildēja ar jaušamu interesi, — jūs skatāties uz šādām ballēm un izpriecām kā filozofs, kā Zans Žaks Ruso. Šis neprāts jūs pārsteidz, bet nevaldzina.

Viens vārds aizskāra Žiljenu un dzēsa visu burvību. Viņa mute savilkās varbūt mazliet pārspīlētā nicināšanā.

— Zans Žaks Ruso manās acīs nav nekas vairāk kā muļķis, — viņš atbildēja, — kad uzdrīkstējās spriest par augstāko aprindu sabiedrību. Ruso neizprata šos ļaudis un ar sulaiņa dvēseli vēroja viņus.

— Tomēr Ruso uzrakstījis «Sabiedrisko līgumu», — Matilde ar dziļu godbijību sacīja.

— Sludinādams republiku un monarchistiskās kārtības gāšanu, šis vīzdegunis reiba aiz laimes, ja kāds hercogs mainīja savas pēcpusdienas pastaigāšanās virzienu, lai pavadītu kādu no saviem draugiem.

— О jā, Luksemburgas hercogs pavadīja Kuandē kungu ceļā uz Parizi, — sacīja de la Mola jaunkundze ar apmierināta pedantisma sajūtu. Viņai reibināja galvu savas zināšanas gluži kā kādam akadēmiķim, kas atklājis karaļa Fe-retrija dzīvi un valdīšanu. Žiljena skatiens arvien bija ass un bargs. Matildi uz mirkli aizrāva sajūsmas vilnis, sarunas biedra vēsums viņu dziji mulsināja. Jo vairāk tas pārsteidza jaunavu tāpēc, ka viņa pati bija pieradusi citus šādā apjukumā novest.

Šajā mirklī pie de la Mola jaunkundzes steidzīgi pienāca marķizs Kruaznuā. Soļus trīs no viņas marķizs smaidīdams apstājās, jo tālāk vairs nevarēja pārvarēt cilvēku drūzmu. Marķizam blakus stāvēja Matildes māsīca, jaunā marķize de Ruvrē, ar savu vīru, kuri tikai pirms divām nedēļām bija nosvinējuši kāzas. Marķizs Ruvrē, arī ļoti jauns cilvēks, vēroja savu sievu ar to mīlas apgaroto pateicību, kādu izjūt tikai tie, kas, devušies notāru saskaņotā laulībā vienīgi aiz aprēķina, piepeši ierauga savā sievā apburoši skaistu sievieti. Pēc sava pārmērīgi vecā tēvoča nāves Ruvrē kungu gaidīja hercoga tituls.

Marķizs Kruaznuā vēl arvien nevarēja izkļūt cauri pūlim un smaidīdams skatījās uz Matildi; viņa savukārt pacēla debeszilās acis uz Kruaznuā un apkārtējo drūzmu. «Vai var būt kaut kas nejēdzīgāks par šo grupu?» viņa nodomāja. «Tur stāv Kruaznuā, kas domā mani iegūt par sievu; viņš ir maigs, laipns, viņam ir skaistas manieres, gluži kā Ruvrē kungam. Ja neievērotu garlaicību, ko šie kungi iedveš, viņi būtu pavisam mīļi. Kruaznuā ar savu aprobežoto un pieticīgo skatienu pavadītu mani ballēs uz mata tāpat kā Ruvrē kungs savu kundzi. Pēc gada manas ekipāžās, zirgi, tērpi, mana pils divdesmit ljē no Pari-zes — viss tas būtu tik skaists, ka dažs labs parvenijs aiz skaudības vai nomirtu, piemēram, kaut grāfiene Ruavila. Bet pēc tam? ...»

Matilde ar skumjām domāja par nākotni. Šajā brīdī Kruaznuā kungam izdevās izkļūt cauri drūzmai. Viņš sāka kaut ko runāt, bet Matilde neklausīdamās turpināja savas sapņainās pārdomas. Viņa vārdi saplūda ar balles čalu. De la Mola jaunkundze neviļus sekoja ar acīm cienīgi aizejošajam Žiljenam, kas bija jo lepns un neapmierināts. Attālā zāles kaktā projām no plūstošās drūzmas viņa ieraudzīja grafu Altamiru, kas savā dzimtenē bija notiesāts uz nāvi un ko lasītājs jau pazīst. Ludviķa XIV valdīšanas laikā kādu viņa radinieci bija apprecējis princis de Konti; atmiņas par šo notikumu viņu mazliet pasargāja no kon-gregacijas policijas.

«Es redzu, ka tikai nāves spriedums piešķir cilvēkam izcilu stāvokli,» domāja Matilde, «tas ir vienīgais, ko nevar nopirkt.»

«Bet tā taču ir asprātīga doma! Žēl, ka tā man neienāca prātā tādā mirklī, kad varētu ar to paspīdēt.» Matildei bija par daudz gaumes, lai sarunā izmantotu iepriekš izdomātas asprātības, bet vienlaikus viņa bija arī pārāk godkārīga, lai nesajūsminātos par sevi. Prieks, kas iestarojās viņas sejā, padzina garlaicības izteiksmi. Marķizs Kruaznuā, kas vēl arvien 'runāja, uztvēra to kā personīgu panākumu un daiļrunību divkāršoja.

«Ko gan varētu iebilst pret manu domu kāds nekāds tiepša?» Matilde sev vaicāja. «Šim kritiķim es atbildētu: «Barona un vikonta titulus var nopirkt; ordeņi tiek piešķirti; mans brālis nesen dabūja ordeni, bet ko viņš ir veicis? Kādi viņam nopelni? Dienesta pakāpi var dabūt — pietiek desmit gadus nodienēt garnizonā vai būt rados ar kara ministru, un — jūs ieceļ par eskadrona komandieri, kā manu Norberu. Liela bagātība! ... Nu, tas ir kaut kas grūtāk sasniedzams, tāpēc arī cienījamāks. Galu galā tomēr smieklīgi! Iznāk tieši pretēji tam, ko raksta grāmatās... Lai kļūtu bagāts — jāapprec Rotšilda meita.»

Patiešām, manā asprātībā ir dziļa doma. Nāves spriedums ir vienīgais, pēc kā nevienam nav ienācis prātā dzīties.»

— Vai jūs pazīstat grafu Altamiru? — viņa jautāja Kruaznuā.

Acīm redzot jautājumam nebija ne mazākā sakara ar to, ko veselas piecas minutes stāstīja Kruaznuā, kālab savā labsajūtā viņš piepeši dziļi apmulsa. Tomēr marķizs bija gudrs un saprātīgs cilvēks, to neviens nenoliedza.

«Matildei piemīt dažas dīvainības,» viņš domāja, «pie reizes tas var būt visai neērti, bet jāņem taču vērā, kādu sabiedrisku stāvokli viņa sagādās savam vīram! Es nesaprotu, kā marķizs de la Mols to panāk, bet viņam ir pašas labākās attiecības ar visu partiju izcilākajiem cilvēkiem. Iespējams, ka Matildes dīvainības var beidzot tikt atzītas par oriģinalitāti. Pie augsta stāvokļa un lieliem naudas līdzekļiem oriģinalitāte nebūt nav smieklīga, gluži otrādi — tā padara cilvēku tikai ievērojamāku! Turklāt, kad vien viņa to vēlas, ar savu prāta, rakstura un atjautības krāšņo uguņošanu viņa spēj cilvēku pagalam apburt...»

Tā kā ir grūti labi veikt divas lietas uzreiz, marķizs izklaidīgi atbildēja kā no galvas iekaltu uzdevumu:

— Kas gan nepazīst nabaga Altamiru? — Un viņš atstāstīja par Altamiras neizdevušos, smieklīgo, nejēdzīgo sazvērestību.

— Patiesi nejēdzīgi! — noteica Matilde it kā pati sev. — Bet viņš tomēr kaut ko darīja! Es vēlos redzēt īstu cilvēku, atvediet viņu pie manis! — Matilde sacīja neganti aizvainotajam marķizam.

Grafs Altamira bija viens no atklātiem lepnās, gandrīz augstprātīgās de la Mola jaunkundzes cienītājiem; pēc viņa domām, tā bija viena no Parizes daiļākajām sievietēm.

— Cik skaista viņa būtu uz troņa! — viņš sacīja de Kruaznuā kungam un labprāt tam sekoja.

Atradīsies cilvēki, kas ņemsies pierādīt, ka nekas XIX gadu simtenī nav tik piedauzīgs kā sazvērestība; tas ož pēc jakobinisma. Bet vai var būt kaut kas nožēlojamāks par uzvarētu jakobini?

Matilde, pārmijusi skatienu ar Kruaznuā, mazliet pavīpsnāja par Altamiru, tomēr uzklausīja to ar sevišķu labpatiku.

«Sazvērnieks ballē,» viņa domāja, «kontrasts nav slikts!» Ar savām melnajām ūsām viņš izskatījās kā lauva atpūtā. Bet drīzi vien de la Mola jaunkundze nojauda, ka viņam prātā tikai viens: derīgums, visa derīgā dievināšana.

Jaunajam grafam nekas nelikās uzmanības vērts, izņemot to, kas viņa dzimtenei varētu dot divpalātu valdību. Tiklīdz grafs ieraudzīja zālē ienākam Peru ģenerāli, viņš nekautrējās pamest Matildi, skaistāko sievieti ballē. Nelikdams nekādas cerības uz Meternicha sažņaugto Eiropu, nabaga Altamira loloja cerības, ka, tiklīdz Dienvidamerikas valstis atplauks spēkā un varenībā, tās spēs Eiropai atdot brīvību, ko tai reiz dāvāja Mirabo.

Osaino jauniešu grupa tuvojās Matildei. Ļoti labi apzinādamās, ka nav savaldzinājusi Altamiru, viņa apvainojās par grafa aiziešanu. Matilde vēroja, ka sazvērnieka acis mirdzēja, sarunājoties ar Peru ģenerāli. Uz jaunajiem fran-čiem viņa skatījās ar tādu nopietnību, ko nespēja atdarināt neviena līdzcense. «Kurš no viņiem būtu spējīgs riskēt saņemt nāves spriedumu, kaut arī cerēdams uz vislabāko iznākumu?»

Viņas dīvais skatiens glaimoja tiem, kas bija muļķāki, bet uztrauca citus, kuri baidījās kā uguns viņas asprātību, uz kurām nemācētu atbildēt.

«Dižciltība apvelta ar simt īpašībām, bez kurām es nespētu elpot; to es mācos no Žiljena piemēra,» domāja de la Mola jaunkundze. «Bet vienlaikus tā vājina tās dvēseles īpašības, kas cilvēkam pašķir ceļu uz nāves spriedumu.»

Sājā mirklī kāds viņai blakus teica: «Grafs Altamira ir prinča San-Nazaro-Pimentela otrais dēls; viņu sencis Pimentels centās glābt Konradino, kam nocirta galvu 1268. gadā. Tā ir viena no dižciltīgākām Neapoles ģimenēm.»

«Lūk,» Matilde sev sacīja, «tas ir pārliecinošs iebildums pret manu teoriju, ka dižciltība vājina rakstura spēku, bez kura nevar dabūt nāves spriedumu! Nē, šajā vakarā acīm redzot man nolemts domāt tikai muļķības, bet, tā kā es esmu tāda pati sieviete kā visas, tad labāk iesim dejot.» Viņa piekāpās pret marķizu, kas jau vairāk nekā stundu lūdza viņu uz galopu. Lai gandarītu savas neveiksmes filozofijā, Matilde apņēmās būt apburoša... un Kruaznuā kungs jutās kā septītajās debesīs.

Tomēr ne deja, ne vēlēšanās savaldzināt vienu no vis-skaistākiem galminiekiem, — nekas nespēja ielīksmot Matildi. Viņa guva neiedomājamus panākumus. Viņa bija balles karaliene, viņa to apzinājās, bet palika vienaldzīga un vēsa.

«Kādu nožēlojamu dzīvi es dzīvošu ar šo apnicīgo radījumu Kruaznuā!» Matilde sev sacīja, kad pēc stundas viņš veda to atpakaļ uz sēdekli. «Kur lai es rastu prieku,» viņa domās skumji piebilda, «ja nerodu to pat šaiā ballē, kurā skaudīgi ilgo nokļūt visas Parizes sievietes? Šeit mani aplido izmeklētas sabiedrības cilvēki; no buržuā vidus šeit ir tikai daži peri un varbūt viens vai divi līdzīgi 2il jenām.

Turklāt,» viņa prātoja, kļūdāmā aizvien skumjāka, «kādas priekšrocības man piešķīris liktenis! Stāvoklis, bagātība, jaunība — viss, viss, izņemot laimi.»

«Visapšaubāmākās no manām priekšrocībām ir tās, par kurām viņi man te runā visu vakaru. Prāts, piemēram, es tam ticu, jo visus esmu piespiedusi bīties no manis. Un, ja viņi arī uzdrīkst aizskart kādu nopietnāku tematu, tad pēc piecu minušu sarunas viņi jau ir bez elpas un kā lielu atklājumu pasaka domu, ko esmu veselu stundu viņiem atkārtojusi. Es esmu skaista, — tā ir priekšrocība, par kuru de Stala kundze atdotu visu, — un tomēr es nezinu, kā glābties no garlaicības. Vai ir kāds pamats domām, ka, pārmainīdama savu vārdu pret Kruaznuā vārdu, es garlaikošos mazāk?»

«Bet kungs dievs!» piebilda viņa gandrīz raudot, «Vai tad viņš nav lielisks cilvēks? Viņš ir mūsu gadsimta labas uzvedības paraugs. Tikko uz viņu paskatās, viņš tūlīt pasaka kaut ko laipnu, pat atjautīgu; viņš ir drošsirdīgs... Bet šis Sorels tomēr ir negants savādnieks,» viņa nodomāja, un viņas acīs domīguma izteiksmi nomainīja pēkšņas bardzības izteiksme. «Es taču skaidri pateicu, ka vēlos ar viņu runāt, bet viņš pat neatrod par vajadzīgu parādīties!»

## XXXIX BALLE

Grezni tērpi, sveču spožums, smaržas! Tik daudz daiļu roku, valdzinošu plecu! Un puķu pušķi, aizraujošas Rosini arijas, Siserī gleznas! Man patiesi aizraujas elpa!

«Izeia ceļojumā»

jums ir slikts garastāvoklis, — sacīja viņai marķize de la Mola, — brīdinu, ka ballē tas nav pieklājīgi.

— Man sāp galva, — Matilde nevērīgi atbildēja, — šeit ir ļoti karsti.

Šajā brīdī, gandrīz vai apliecinādams viņas vārdu pareizību, iekrita ģībonī vecais barons de Tollī; viņu nācās uz rokām iznest ārā. Dažs ierunājās par trieku; notikums bija ļoti nepatīkams.

Bet Matilde to pat neievēroja. Viņa allaž izvairījās skatīties uz večiem un klausīties drūmas valodas.

Viņa dejoja, lai izvairītos no sarunām par trieku, kuras patiesībā nemaz nebija, jo jau pēc vienas dienas vecais barons atkal parādījās sabiedrībā.

«Bet Sorcla kungs nerādās,» viņa pēc dažām dejām no: domāja. Viņa gandrīz meklēja to ar acīm un pēkšņi ieraudzīja citā zālē. Par brīnumu, viņš, kā likās, bija zaudējis mierīgo toni un vairs neizskatījās kā vēss anglis.

«Viņš sarunājas ar grafu Altamiru, ar manu uz nāvi notiesāto!» Matilde domās iesaucās. «Viņa acis šķiež drūmas

ugunis; viņš atgādina pārģērbtu princi; viņa skatiens kļuvis vēl lepnāks.»

Žiljens tuvojās Matildei, vēl aizvien sarunādamies ar Altamiru; viņa cieši vēroja to, pētīdama sejas vaibstus un meklēdama tajos tās augstās īpašības, kuras cilvēkam var sagādāt neatsveramo godu — tapt notiesātam uz nāvi.

Iedams viņai garām, Žiljens sacīja grafam Altamiram:

— Jā, Dantons bija liels cilvēksl

«Ak dievs, vai tikai viņš nav Dantons?» Matilde nodomāja. «Bet viņam ir tik cēla seja, turpretim Dantons bija īsts riebeklis, īsts miesnieks, kā zinātāji stāsta.» Žiljens vēl atradās tuvumā, un viņa bez kādas šaubīšanās pasauca to. Pašapzinīgi un pat ar lepnumu viņa izmeta jautājumu, kas skanēja diezgan neparasti no jaunas meitenes lūpām:

— Vai Dantons nebija īsts miesnieks?

— Jā, dažu personu acīs, — atbildēja Žiljens ar vāji maskētu nicināšanu un kvēlojošām acīm, kas bija aizdegušās sarunā ar Altamiru. — Bet, diemžēl, augstdzimušu ļaužu acīs viņš bija advokāts no Mērī pie Senas. Citiem vārdiem, cienījamā jaunkundz, — Žiljens ļauni piebilda, — Dantons uzsāka karjeru tāpat kā vairums peru, kurus es šovakar te redzu. Tiesa, viņam piemita liels trūkums no estētiskā viedokļa — viņš bija ļoti neglīts.

Šie pēdējie vārdi tika izrunāti ātri, neparastā un pat visai nelaipnā tonī.

Viegli pieliecis ķermeņa augšdaļu, Žiljens lepnā padevībā brīdi nogaidīja. Varēja domāt, ka viņš runātu: «Man maksā, lai es jums atbildētu, un es dzīvoju no šīs maksas.» Viņš nepagodināja Matildi ar skatienu. Turpretim viņa, plaši ieplestām acīm neatlaidīgi lūkodamās uz Žiljenu, izskatījās kā tā verdzene. Klusēdams jauneklis beidzot paskatījās uz Matildi, kā skatās sulainis uz kungu, pavēles gaidīdams. Uztvēris viņas dīvaino skatienu, Žiljens, manāmi steigdamies, aizgāja.

«Pats viņš patiesi ir skaists,» — Matilde kā atmozdamās nodomāja, «bet slavina kroplību. Nemūžam nepadomā par sevi! Viņš nav tāds kā Kailiss vai Kruaznuā. Viņš mazliet atgādina manu tēvu, kad tas ballē atdarina Napoleonu.» Matilde jau bija aizmirsusi Dantonu. «Nē, šovakar man ir pavisam garlaicīgi.» Viņa paņēma brāli zem rokas un tam par lielu nepatikšanu pastaigājās pa zālēm. Viņai ienāca

prātā paklausīties, ko runā Žiljens ar šo cilvēku, kas bija notiesāts uz nāvi. _ »

Drūzmēšanās bija milzīga; tomēr viņai izdevās panākt Žiljenu, kad grafs Altamira divus soļus no viņas sniedzās pēc saldējumiem, kurus pasniedza uz paplātes. Pa pusei pagriezies, viņš sarunājās ar Žiljenu. Un pēkšņi viņš ieraudzīja kādu zeitā izšūdinātu piedurkni, kura arī sniedzās pēc saldējuma trauciņa, Altamira pagriezās pavisam, lai labāk redzētu, kam pieder šī piedurkne, kuras izšuvumi bija saistījuši viņa uzmanību. Grafa labsirdīgās acis acumirklī satumsa nicināšanā.

— Vai redzat šo cilvēku? — viņš paklusi sacīja Zilje-nam. — Tas ir princis Aračeli, ... sūtnis. Šorīt viņš pieprasījis jūsu ārlietu ministram Nervala kungam manu izdošanu. Redzat, patlaban tas spēlē vistu. Nervala kungs acīm redzot domā par izdošanu, jo 1816. gadā mēs izdevām jums divus trīs sazvērniekus. Ja mani atdos manam karalim, pēc divdesmit četrām stundām es būšu pakārts. Un viens vai otrs no šiem ūsainajiem kundziņiem mani arestēs.

— Nelieši! — pusbalsī izsaucās Žiljens.

Matilde dzirdēja katru šīs sarunas vārdu. Viņas garlaicība bija kā ar roku atņemta.

— Nevar teikt, ka nelieši, — atbildēja grafs Altamira. — Es jums stāstīju par sevi, lai rādītu spilgtāku piemēru. Paraugieties uz princi Aračeli, pēc katrām piecām minūtēm viņš paskatās uz savu Zeltauna ordeni; viņš nevar atjēgties no priekiem, vērodams uz krūtīm šo nieku. Patiesību sakot, šis nabaga cilvēks nav nekas vairāk kā anachronisms. Pirms simt gadiem Zeltauna ordenis bija augstākā goda zīme, bet tajos laikos tas būtu aizgājis šim nabagam garām, Turpretim mūsu dienās patiesi vajaga būt Aračeli kungam, lai jūsminātos ar šo ordeni. Viņš apņemtos pakārt veselu pilsētu, lai tikai to dabūtu.

— Varbūt šādā ceļā viņš to arī dabūjis? — grūtsirdīgi ievaicājās Žiljens.

— Tā gluži nav, — vēsi atbildēja Altamira. — Man šķiet, savulaik viņš devis rīkojumu iemest upē kādus trīsdesmit bagātus muižniekus, kuri tika uzskatīti par liberāļiem.

— Briesmonis! — izsaucās Žiljens.

De la Mola jaunkundze ar dziļāko interesi klausījās sarunā. Galvu viņa bija pieliekusi tik tuvu, ka viņas skaistie mati gandrīz skāra Žiljena plecu.

— Jūs vēl esat ļoti jauns! — atbildēja Altamira. — Es jums stāstīju, ka māsa man izprecēta Provansā; viņa vēl ir diezgan daiļa, mīļa un laipna. Viņa ir jauka ģimenes māte, uzticīga saviem pienākumiem, dievbijīga un nav liekule.

«Ko tas nozīmē? Kāpēc viņš tā runā?» brīnījās de la Mola jaunkundze.

— Viņa ir laimīga, — turpināja grafs Altamira, — viņa bija laimīga arī 1815. gadā. Toreiz es slēpos pie viņas An-tibu tuvumā, un, lūk, tajā brīdī, kad šī sieviete uzzināja par maršala Neijī notiesāšanu uz nāvi, viņa sāka diet.

— Vai tas iespējams? — pārsteigti iebilda Žiljens.

— Tā izpaužas padevība savai partijai, — atbildēja Altamira. — XIX gadu simtenis nepazīst īstu kaislību, tāpēc cilvēki tā garlaikojas Francijā. Bez kādas nežēlības dara vislielākās nežēlības.

— Jo ļaunāk! — sacīja Žiljens. — Ja jau izdara noziegumus, tad tie jāizdara ar baudu: cita labuma tajos nav.

De la Mola jaunkundze, nevērodama vairs savu cieņu, gandrīz spraukšus iespraucās starp Žiljenu un Altamiru. Viņas brālis, pieradis padoties māsas gribai, stāvēja blakus un skatījās apkārt, pieklājības pēc izlikdamies, ka viņus apturējusi drūzma.

— Jums taisnība, — teica Altamira, — tagad visu dara bez prieka, pat noziedzības. Es varētu šajā ballē parādīt vismaz cilvēku desmit, kuri viņpasaulē tiks nolādēti kā slepkavas. Paši viņi par to aizmirsuši un arī sabiedrība[13].

Turklāt vairums no tiem nonāk līdz asarām, ja viņu šunelis pārlauž ķepu. Ja tomēr ar visu prinča Aračeli centību es netikšu pakārts un varēšu kādreiz brīvi pārvaldīt savu mantību Parizē, es uzlūgšu jūs uz pusdienām kopā ar kādiem astoņiem vai desmit slepkavām, kuri bauda vispārēju cieņu un nepazīst sirdsapziņas pārmetumu. Vienīgi jūs un es šajās pusdienās būsim tīri no citu asinīm. Tomēr viņi mani nicinās un gandrīz ienīdīs kā kādu neģēli un jakobini, jūs vienkārši nicinās kā cilvēku no tautas, kas gadījuma dēļ iespraucies labā sabiedrībā.

— Tas ir vairāk nekā pareizi, — sacīja de la Mola jaunkundze.

Altamira pārsteigts paskatījās uz viņu; Žiljens nepacēla ne acu.

— Ievērojiet, — turpināja Altamira, — revolūcija, kuras priekšgalā liktenis mani bija nostādījis, neizdevās tikai tāpēc, ka es negribēju likt nocirst trīs galvas un izdalīt starp mūsu piekritējiem septiņus astoņus miljonus, kas atradās kasē, kuras atslēga glabājās pie manis. Mans karalis, kas patlaban negantā priekā mani pakārtu, bet kas pirms šīs sacelšanās bija ar mani uz «tu», būtu piešķīris man savu augstāko ordeni, ja es būtu nocirtis šīs trīs galvas un izdalījis naudu no valsts kases, jo tādā gadījumā man būtu nodrošināta vismaz puse no panākumiem un mana dzimtene iegūtu kaut jel kādu chartu... Tā tas notiek pasaulē; viss ir tikai šacha spēle.

— Toreiz, — atbildēja Žiljens un acis viņam iekvēlojās,

— jūs nezinājāt šīs spēles, bet tagad ...

— Jūs gribat sacīt, ka tagad es nocirstu šīs galvas un nevēlētos būt žirondists, kā jūs mani vēl nesen nosaucāt? Uz to es jums atbildēšu, — sacīja Altamira ar sēru skatienu, — ja jūs nogalināsiet cilvēku divkaujā, tas tomēr nebūs tik nejēdzīgi kā atdot cilvēku bendēm.

— Patiesi, mērķis attaisno līdzekļus, — sacīja Žiljens.

— Ja es nebūtu šis niecīgais atoms, kas esmu, bet cilvēks ar varu, es pakārtu trīs, lai glābtu dzīvību četriem.

Žiljena acis izstaroja nicināšanu par cilvēku tukšajiem spriedumiem. Viņa skatiens sastapās ar de la Mola jaunkundzes acīm, un nicinošā kvēle, kurai būtu jāpārgaismo-jas maigā liesmā, kļuva jo skaudrāka.

De la Mola jaunkundze jutās apvainota, bet aizmirst Žiljenu viņa vairs nespēja. Vilkdama brāli līdzi, viņa sadusmota aizgāja.

«Man jāiedzer punšs un vairāk jādejo,» viņa sev sacīja, «es gribu izvēlēties labāko kavalieri un atstāt uz viņu neatvairāmu iespaidu. Lūk, tepat ir pazīstamais nekauņa grafs de Fervaks.» Viņa pieņēma grafa uzaicinājumu un aizgāja dejot. «Tūdaļ redzēsim, kurš no mums diviem būs nekaunīgāks; bet, lai varētu viņu labāk izzobot, jāpanāk, lai grafs sāktu runāt.» Drīz vien visi pārējie kadriļas pāri dejoja tikai pieklājības pēc. Neviens nevēlējās palaist

garām kaut vienu Matildes dzēlīgo asprātību. De Fervaka kungs mulsdams mulsa un domu vietā vaibstīdamies virknēja graciozas frāzes. Matilde bija nežēlīga un iemantoja grafā niknu naidnieku. Viņa dejoja līdz rītam un aiz-, brauca uz māju neganti nogurusi. Bet karietē spēka pārpalikums pārvērtās skumjās un īgnumā. No Žiljena viņa bija saņēmusi tikai nicināšanu, taču pati nespēja atbildēt ar nicināšanu.

Žiljens laimē gavilēja. Mūzika, puķes, skaistas sievietes un visvairāk paša fantazija, kas iztēlojās jau visus brīvus un sevi slavas vainagotu, pildīja viņu ar neizprotamu līksmi.

— Kas par lielisku balli, — viņš sacīja grafam, — te netrūkst nekā!

— Trūkst domu, — atbildēja Altamira.

Viņa sejā uzzibsnīja nicināšana. Tikai pieklājība piespieda to apslēpt.

— Jūs pats esat doma, grāf. Vai nav tiesa, un turklāt jo dumpīga?

— Es atrodos šeit tikai sava vārda labad. Bet visā visumā jūsu saloni domu neieredz. Prasa, lai tā nepaceltos augstāk par vodeviļas kupleju, — tikai tad to nemet ārā pa durvīm. Bet domājošu cilvēku, kas savās tieksmēs uzrāda kaut ko enerģisku un jaunu, jūs saucat par ciniķi. Vai tā kāds no jūsu tiesnešiem nenosauca Kurjē? Jūs viņu iemetāt cietumā tāpat kā Beranžē. Katru, kura galva ir kaut ko vērts, jūs atdodat kongregacijas policijai, bet tā sauktā labā sabiedrība sit plaukstas.

Jūsu izkurtējusī sabiedrība pirmām kārtām ciena pieklājību ... Jūs nekad nepacelsieties augstāk par kara varonību; jums būs Murati, bet nebūs Vašingtona. Francijā es redzu tikai godkārību. Cilvēks, kas nerunā iepriekš sagudrotos teikumos, viegli var izteikt kādu pārdrošu asprātību, un mājas saimnieks uzreiz jutīsies apkaunots uz laiku laikiem.

Pie šiem vārdiem grafa kariete, kas Žiljenu vizināja mājup, apstājās pie de la Mola savrupmājas. Žiljens bija iemīlējies savā sazvērniekā. Altamira jaunekli pagodināja ar komplimentu, kas acīm redzot izrietēja no pašiem sirds dziļumiem: — Jums nepiemīt franču paviršība, jūs saprotat derīguma principu, — viņš sacīja.

Gadījās tā, ka pirms trim dienām Žiljens bija redzējis Kazimira Delaviņa traģēdiju «Marino Faljero».

«Vai Izraelam Bertučio nebija vairāk rakstura stingrības nekā visiem augstdzimtīgajiem veneciešiem?» vaicāja sev mūsu sakaitinātais plebejs. «Un tie visi bija dižciltīgie, kuri savu ciltsgrāmatu rakstījuši jau no septiņsimtā gada, tātad veselu gadsimtu pirms Kārļa Lielā, kur-pretī tā dižciltība, kas šovakar dižojās de Rēca kunga ballē, iesniedzas labi ja līdz XIII gadu simtenim. Un, lūk, no visiem dižciltīgajiem veneciešiem atmiņā palicis vienīgi Izraels Bertučio.

Dumpis iznīcina visus titulus, ko radījusi zināmas sabiedriskas iekārtas iegriba. Te katrs uzreiz ieņem to vietu, kas viņam piederas, saskaņā ar spējām skatīties nāvei acis. Pat prāts zaudē savu varu ...

Kas būtu Dantons tagad, Vaino un Renalu gadsimtā? Augstākais, ja karaliskā prokurora biedrs.

Bet ko es runāju? Viņš pārdotos kongregacijai: viņš kļūtu ministrs, jo galu galā pat lielais Dantons zaga. Un Mirabo pārdevās. Napoleons Itālijā laupīja miljonus, citādi viņš nespētu spert ne soli aiz nabadzības, tāpat kā Pišegrī. Vienīgi Lafaijets nezaga nekad. Tātad — vai tiešām ir jāzog? Vai ir jāpārdodas?» domāja Žiljens. Pie šī jautājuma viņš apstājās un pārējo nakts daļu lasīja «Revolūcijas vēsturi».

Nākošajā dienā, strādādams bibliotēkas istabā, viņš no jauna domās atgriezās pie sarunas ar grafu Altamiru.

«Patiesi,» viņš sev sacīja pēc ilgākām pārdomām, «ja šie spāniešu liberāļi būtu sakompromitējuši tautu ar noziedzībām, viņus nebūtu tik viegli padzinuši. Tie bija iedomīgi un pļāpīgi bērni ... kā es!» piepeši izsaucās Žiljens it kā atmozdamies.

«Ko gan tik cienījamu es esmu pastrādājis, lai varētu tiesāt šos nelaimīgos, kuri tomēr reizi mūžā uzdrīkstējās sākt rīkoties? Es esmu kā cilvēks, kas, pieceldamies no galda, kliedz: «Rīt es pusdienas neēdīšu un tomēr būšu tikpat spēcīgs un mundrs kā šodien.» Kas zina, ko sajūt cilvēks pusceļā uz lielu darbu? ...»

Šīs augstās pārdomas pārtrauca de la Mola jaunkundzes ierašanās bibliotēkā. Žiljens bija tā aizrāvies savās domās, apbrīnodams Dantona, Mirabo un Kārno cildenās īpašības, ka, paceldams acis un skatīdamies uz de la Mola jaunkundzi, tomēr to neredzēja un pat nedomāja sveicināt. Kad beidzot Žiljena lielās, plaši atvērtās acis ieraudzīja tās klātbūtni, viņa liesmainais skatiens nodzisa. De la Mola jaunkundze vēroja, to ar rūgtmi.

Velti viņa lūdza uzmeklēt Velī «Francijas vēsturi», kas atradās pašā augstākajā plaukta; Žiljens aizgāja pēc garākām kāpnēm, pievilka tās, paņēma grāmatu un atdeva Matildei, bet ne mirkli vēl nedomāja par grāmatas saņēmēju. Aiznesdams kāpnes uz agrāko vietu, viņš savā parastajā steigā neiauši iesitās ar elkoni grāmatskapja stiklā. Stikla drumslas, krizdamas uz grīdas, viņu it kā atmodināja. Žiljens pasteidzās atvainoties; viņš gribēja būt laipns un patiesi tāds bija, bet ne vairāk. Matilde skaidri redzēja, ka viņas ienākšana jaunekli traucējusi, ka Žiljens nevēlas savas pārdomas mainīt pret sarunu ar de la Mola jaunkundzi. Paskatījusies uz Žiljenu ilgi un cieši, viņa nekavējoties izgāja. Viņš raudzījās tai nopakaļus. Žiljenu valdzināja kontrasts starp de la Mola jaunkundzes tagadējo vienkāršo tērpu un vakardienas eleganto balles tualeti. Arī starpība viņas sejas izteiksmē nebija mazāka. Jaunā meitene, kas tik augstprātīgi bija soļojusi hercoga de Rēca kunga ballē, tagad skatījās gandrīz lūdzējas acīm. «Patiesi,» domāja Žiljens, «šis melnais tērps vēl vairāk izceļ viņas daiļo augumu. Viņai ir valdniecisks stāvs, bet kāpēc viņa tērpusies sērās?»

«Ja es kādam par to vaicāšu, mans jautājums var likties ļoti nepiedienīgs.» Žiljens bija galīgi atguvies no savas sajūsmas. «Jāpārlasa visas vēstules, kuras šorīt esmu uzrakstījis. Diezin cik tajās nebūs aizmāršību un muļķību.» Žiljens ar pastiprinātu uzmanību lasīja pirmo no šīm vēstulēm, te piepeši tuvumā uzdzirda zīda drēbju čaukstoņu; viņš veikli apgriezās: de la Mola jaunkundze smaidīdama stāvēja divus soļus no viņa galda. Šis otrreizējais traucējums Žiljenu sadusmoja.

Šajā mirklī de la Mola jaunkundze skaidri apjauta, ka šī jaunekļa acīs viņa nav itin nekas. Viņa māksloti iesmējās, lai apslēptu savu mulsu: tas viņai arī izdevās.

— Acīm redzot jūs, Sorela kungs, domājat par kaut ko ļoti interesantu? Varbūt par sarunām ar grafu Altamiras kungu? Pastāstiet taču, kas tur īsti iri Man ļoti gribas zināt, un es dodu vārdu, ka mācēšu klusēt.

Viņa pati brīnījās par saviem vārdiem. Patiešām! Viņa lūdzās, lai kalps viņai atbild! De la Mola jaunkundze apmulsa vēl vairāk un piebilda mazliet vieglprātīgā tonī:

— Kas gan jūsu vienaldzīgo vēsumu varēja tā pārvērst un iedvesmot, ka jūs atgādinājāt Mikelandželo pravieti?

Šis straujais, nesmalkjūtīgais jautājums Ziljcnu tā aizvainoja, ka viņš acumirklī atguva savu agrāko neprātu.

— Vai Dantons zagdams darīja pareizi? — vaicāja viņš asi, un viņa balss kļuva aizvien bargāka. — Vai Pjemontas un Spānijas revolucionāriem bija jākompromitē sava tauta ar noziedzībām, necienīgi vīri jāapkar ar ordeņiem un jāatdod viņiem visas vietas armijā? Vai Turinas kasi vajadzēja izlaupīt? Ar vārdu sakot, cienījamā jaunkundz, — viņš sacīja, ar neprāta acīm tuvodamies Matildei, — vai cilvēkam, kas vēlas iznīcināt tumsu un slogu, vajag joņot pār zemi kā viesulim un darīt ļaunu, kur pagadās?

Matilde izbijās un, nespēdama izturēt viņa skatienu, atkāpās divus soļus. Kādu bridi viņa nolūkojās uz Ziljcnu, tad, nokaunējusies par savām bailēm, viegliem soļiem atstāja bibliotēku.

## XL KARALIENE MARGARITA

Mīlestība! Kādās neprātībās tu liec mums rast prieku?

«Portugāļu mūķenes vēstules»

žiljens pārlasīja vēstules. Kad atskanēja pusdienu zvans, viņš sev sacīja: «Cik smieklīgs es biju šīs Parizes lelles acīsl Kāds neprāts mani dzina izteikt viņai to, ko es patiesi domāju! Kas zina, varbūt tas ari nebija tik neprātīgi. Šoreiz patiesība bija manis cienīga.

Un kāpēc viņai vajadzēja mani izvaicāt par tik intimām lietām? Tas no viņas bija nepieklājīgi. Manas domas par Dantonu nebūt neietilpst tajos pienākumos, par kuru izpildīšanu es saņemu algu no viņas tēva.»

Kad Žiljens ienāca ēdamistabā, viņa uzmanību saistīja de la Mola jaunkundzes sēru tērps, — jo vairāk tāpēc, ka pārējie ģimenes locekji nebija tērpušies sērās.

Pēc pusdienām viņš juta, ka galīgi atsvabinājies no sajūsmas uzplūda, kura varā bijis visu dienu. Par laimi, starp pusdienu viesiem bija ari akadēmiķis, kas prata latiņu valodu. «Viņš smiesies mazāk nekā citi, ja mans jautājums par de la Mola jaunkundzes sērām liksies nepiedienīgs,» nodomāja Žiljens.

Matilde vēroja viņu ar dīvainu uzmanību. «Lūk, parīzietes koķetība, kādu man to attēloja de Renala kundze,» Žiljens domāja. «Šorīt es pret viņu nebiju laipns un ne-ielaidos sarunā. Tas padarījis mani vērtīgāku viņas acīs. Protams, jaunums no tā nemazināsies. Turpmāk viņa savā nicinošajā augstprātībā pūlēsies sevi atriebt. Es būšu viņu tikai iekarsējis. Kāda starpība, salīdzinot ar to, ko esmu zaudējis! Cik valdzinošs dabiskums! Kāda skaidrsirdība! Es zināju viņas domas, pirms vēl viņa pati tās jauda; es vēroju, kā tās dzima un veidojās; mans vienīgais ienaidnieks viņas sirdī bija bailes par saviem bērniem — šī prātīgā un dabiskā pieķeršanās, kas likās patīkama pat man, kaut arī tālab nācās ciest. Es biju muļķis. Sapņi par Parizi man liedza novērtēt šo apburošo sievieti.

Dievs augstais, kāda starpība! Ko es šeit atrodu? Sausu augstprātību, patmīļu visos tās veidos — un neko vairāk!»

Visi piecēlās no galda. «Neaizlaidīsim mūsu akadēmiķi,» Žiljens nodomāja. Kad visi nogāja dārzā, Žiljens pazemīgi tuvojās akadēmiķim un sacīja, ka arī viņš esot ļoti sašutis par «Ernanī» sekmēm.

— O, ja mēs vēl dzīvotu slepeno pavēļu laikā! ...

— Tad viņš nebūtu uzdrīkstējis! — izsaucās akadēmiķis, izsliedams roku kā Talma.

Žiljens citēja dažus izteicienus no Vergilija «Georģi-kām» un piebilda, ka nekas nevarot sacensties ar abata Delila dzejām. Vārdu sakot, viņš visādi glaimoja akadēmiķim, pēc kam gluži vienaldzīgā balsī ieminējās: «Jādomā, de la Mola jaunkundze uzvilkusi sēru tērpu tāpēc, ka miris kāds tēvocis, no kura saņēmusi mantojumu.»

— Kā! Jūs dzīvojat šajā namā, — sacīja akadēmiķis, strauji apstādamies, — un nezināt viņas neprātīgo untumu? Patiesi brīnums, kā māte pieļauj Matildei šādu izturēšanos. Bet, starp mums runājot, šīs ģimenes locekļi nevar lepoties ar rakstura stingrību. Turpretim Matildei stingrības pietiek priekš visiem, tāpēc arī viņa komandē visus. Šodien taču ir 30. aprilis! — un akadēmiķis viltīgi paskatījās uz Žiljenu. Jauneklis pasmaidīja, cik vien iespējams, zīmīgi.

«Kāds sakars var būt starp viņas komandēšanu, sēru drēbēm un 30. aprīli?» Žiljens sev vaicāja. «Acīm redzot es esmu vēl muļķāks, nekā biju domājis.»

— Man jāatzīstas... — viņš sacīja akadēmiķim, un viņa seja joprojām pauda jautājumu.

— Paiesimies pa dārzu, — lika priekšā akadēmiķis, priecādamies par izdevību uzsākt garu, daiļrunīgu stāstījumu.

— Vai tiešām jūs nezināt, kas notika 30. aprilī, 1574. gadā?

— Un kur? — Žiljens izbrīnījies jautāja.

— Greva laukumā.

Žiljens tā apmulsa, ka šis nosaukums viņam neko ne-atgādināia. Ziņkārība, viņa raksturam radniecīga traģisma gaidas Žiljena acīs iededza to mirdzumu, kuru tik labprāt grib redzēt stāstītāji savos klausītājos. Laimīgs, ka atradis tik nevainīgas ausis, akadēmiķis sīki stāstīja par to, kā 1574. gada 30. aprilī Greva laukumā nocirsta galva sava laika skaistākajam jauneklim Bonifacijam de la Molam un viņa draugam Pjemontas muižniekam Anibalam de Koko-naso. La Mols bijis Navaras Margaritas mīļākais, kuru viņa dievinājusi.

— Un ievērojiet, — piebilda akadēmiķis, — arī de la Mola jaunkundzi sauc par Matildi Margaritu. La Mols vienlaikus bija Alansonas hercoga mīlulis un savas iemīļotās vīra Navaras karaļa, vēlāk Indriķa IV, tuvs draugs. Meteņa otrdienā, tajā pašā 1574. gadā, galms ar nelaimīgo karali Kārli IX atradās Sen-Žermenā; karalis bija tuvu nāvei. La Mols gribēja slepus atbrīvot savus draugus prinčus, kurus karaliene Katrina Mediči turēja galmā kā gūstekņus. Viņš ieradās pie Sen-Zermenas sienām ar divsimt jātniekiem, bet Alansonas hercogs nobijās, un la Mols tika atdots bendēm.

Kas attiecas uz de la Mola jaunkundzi, viņa pati man atzinās pirms gadiem septiņiem astoņiem, kad viņai bija gadu divpadsmit — o, tā ir tāda galva, tāda galva! ... — un akadēmiķis pacēla acis pret debesīm. — Sai politiskajā traģēdijā viņu visvairāk pārsteidzot tas, ka karalienei Margaritai nepietrūka drosmes izlūgties no bendēm sava mīļotā galvu. Nākošajā naktī viņa paņēma šo galvu pie sevis karietē un pati apglabāja baznīciņā, kas atrodas Monmartra pakājē.

— Vai tiešām? — izsaucās Žiljens.

— Matildes jaunkundze nicina savu brāli par to, ka viņš — kā jūs pats redzat — nemaz arī nedomā par šo seno notikumu un neuzģērbj sēru drānas 30. aprilī. Par piemiņu de la Mola draudzībai ar Kokonaso, kas kā īsts itālietis saucās par Anibalu, visi la Mola dzimtas vīriešu pēcteči no pat slavenā nāves soda laikiem saucas šajā vārdā. Tomēr, pēc paša karaļa Kārļa IX apliecinājuma, — piebilda akadēmiķis klusākā balsī, — šis Kokonaso 24. augustā, 1572. gadā, bijis viens no visbriesmīgākiem slepkavām. Bet kā tas iespējams, dārgo Sorel, ka jūs ēdat pusdienas pie viena galda ar viņiem un nezināt neko par visām šām lietām?

— Tad tāpēc de la Mola jaunkundze pie pusdienu galda divas reizes nosauca savu brāli par Anibalu. Es domāju, ka esmu pārklausījies.

— Tas bija pārmetums. Brīnums, ka marķize pieļauj šādas neprātības ... Sīs jaunkundzes vīram būs jāpieredz ne tikai tādas lietas vien!

Šiem vārdiem sekoja piecas sešas satiriskas frāzes. Zil-jenu aizskāra ļaunais prieks, kas dega akadēmiķa acīs. «Mēs esam kā divi sulaiņi, kas aprunā savus kungus,» viņš nodomāja. «Tomēr mani vairs nepārsteidz šis kundziņš no akadēmijas.»

Reiz Žiljens viņu ieraudzīja ceļos nometušos marķizes de la Molas priekšā; viņš izlūdzās tabakas tirgotavu kādam provinces radagabalam. Tajā pašā vakarā de la Mola jaunkundzes istabene, kas līdzīgi Elizai meta acis uz Žiljenu, paskaidroja tam, ka viņas kundzene ar savām sērām nebūt negribot pievērst sev uzmanību. Šo dīvainību iemesli slēpās daudz dziļāk: viņa patiesi mīlēja savu senci la Molu, ko bija dievinājusi sava gadu simteņa gudrākā karaliene un kas mira tāpēc, ka gribēja dāvāt brīvību saviem draugiem. Un kādiem draugiem! Pirmajam princim un Indriķim IV.

Pieradis pie de Renala kundzes nemākslotās izturēšanās, Žiljens parizietēs redzēja vienīgi afektaciju un savās drūmākajās stundās nezināja, ko ar viņām runāt. De la Mola jaunkundze bija izņēmums.

Žiljens vairs neizskaidroja ar sirsnības trūkumu viņas savdabīgo daiļumu, kas saskanēja ar diženo stāju. Dažubrīd pēc pusdienām de la Mola jaunkundze ilgi sarunājās ar viņu, pastaigādamās pa dārzu gar atvērtajiem viesistabas logiem. Reiz viņa sacīja, ka lasot d'Obinjē un Branloma vēsturi. «Savādi,» nodomāja Žiljens, «bet marķize viņai neatļauj lasīt pat Valtera Skota romānus!»

Kādu citu reizi viņa ar priekā un patiesā apbrīnā starojošām acīm izstāstīja atgadījumu par kādu jaunu sievieti Indriķa III valdīšanas laikā, kuru viņa tikko izlasījusi Etuala «Memuāros»: uzzinājusi par sava vīra neuzticību, šī sieviete nodūrusi neuzticīgo.

Žiljens jutās patīkami glaimots. Persona, kurai visi parādīja tādu cienību, kura, pēc akadēmiķa vārdiem, komandēja visu māju, neliedza viņam gandrīz draudzīgu vaļsirdību sarunās.

«Es esmu maldījies,» drīz vien jau domāja Žiljens, «tā nav draudzība, bet vienkārši tieksme izrunāties: es esmu tikai nabaga statists traģēdijā. Šajā ģimenē mani dēvē par mācītu. Man jāsāk lasīt Brantoms, d'Obinjē, Etuals, tad es varēšu apstrīdēt dažas no tām anekdotēm, kuras man stāsta de la Mola jaunkundze. Es gribu tikt ārā no šīs pasiva statista lomas.»

Pamazām sarunas ar šo vienlaikus ārēji cienīgo un uzvedībā brīvo meiteni kļuva aizvien interesantākas. Žiljens sāka aizmirst savu bēdīgo plebeja dumpinieka lomu. Viņš redzēja, ka Matilde ir daudz lasījusi un spēj diezgan pareizi spriest. Dārzā viņa izteica pavisam citādus ieskatus nekā viesistabā. Brīžiem sarunās viņa izpauda tādu sajūsmu un sirsnību, kas asi kontrastēja ar viņas parasto vēsumu un augstprātību.

— Ligas kari ir Francijas varoņlaikmets, — viņa reiz aizrautīgā pacilātībā sacīja Žiljenam. — Tad ikviens cīnījās par to, ko uzskatīja par nepieciešamu savas partijas uzvarai, bet netiecās zemsirdīgi tikai pēc ordeņiem kā jūsu imperatora laikā. Atzīstiet, ka tas ir daudz augstsirdīgāk un cēlāk. Fs mīlu šo gadu simteni.

— Un Bonifacijs de la Mols bija šī gadsimta varonis, — atbildēja Žiljens.

— Vismaz viņu mīlēja — mīlēja, kā varbūt ir patīkami tikt mīlētam. Kura mūslaiku sieviete nebaiļotos pieskarties sava iemīļotā nocirstajai galvai?

De la Mola kundze pasauca savu meitu. Lai no liekulības būtu kāds labums, tad to vajag apslēpt. Bet Žiljens, kā redzējām, pa pusei jau bija atzinies de la Mola jaunkundzei savā Napoleona dievināšanā.

«Lūk, kur meklējams šo cilvēku lielākais pārākums,» domāja Žiljens, palicis dārzā viens. «Viņu senču vēsture paceļ tos pāri ikdienas jūtām, un viņiem nav pastāvīgi jādomā par savu uzturu! Vai man,» viņš piebilda, «es neesmu cienīgs pat apcerēt šos lielos jautājumus. Mana dzīve ir nepārtraukts liekulību virknējums tikai tāpēc, ka man nav tūkstoš franku rentes dienišķajam maizes riecienam.»

— Ko jūs tik nopietnu domājat? — vaicāja Matilde, skriešus atgriezdamās.

Žiljenam apnika pastāvīgi sevi nicināt. Aiz lepnuma viņš atklāti izteica savu domu. Runādams par savu nabadzību tik bagātai personai, viņš stipri nosarka, bet ar lepno toni centās pasvītrot, ka viņam ne prātā nenāk kaut ko izlūgties. Nekad viņš Matildei nebija licies tik skaists; viņa vēroja Žiljena sejā to maigumu un sirsnību, kuras jauneklim tik bieži trūka.

Mēnesi pēc aprakstītajiem notikumiem Žiljens domīgs pastaigājās pa de la Mola savrupmājas dārzu. Viņa sejā tomēr nebija vairs saskatāms bargums un dziļdomīgā augstprātība, kas agrāk ne mirkli to neatstāja, jo viņš pastāvīgi bija apzinājies savu padotību. Viņš tikko bija pavadījis līdz viesistabas durvīm de la Mola jaunkundzi, kas teicās sasitusi kāju, skrienoties ar brāli.

«Viņa pavisam dīvaini atbalstījās uz manas rokas!» domāja Žiljens. «Vai nu esmu nelga, vai arī no visas tiesas es viņai liekos patīkams? Viņa uzklausa mani tik pazemīgi pat tad, ja ев runāju par sava aizvainotā lepnuma ciešanām. Viņa, kas tik augstprātīga pret visiem! Kā izbrīnītos visi izzeltītajā viesistabā, ja ieraudzītu viņai šādu seju! Tik pazemīga un laipna skatiena droši vien viņai nav ne ar vienu citu.»

Žiljens pūlējās nepārspīlēt savādās draudzības nozīmi. Viņš salīdzināja to ar apbruņotu mieru. Ik dienas satiekoties, pirms vēl pirmie draudzīgie vārdi tika izrunāti, viņi vaicāja katrs sev: «Vai šodien mēs būsim draugi vai naidnieki?» Žiljens saprata, ka, tiklīdz viņš pieļaus šai augstprātīgajai jaunkundzei sevi apvainot, viss būs zaudēts. «Ja man ar viņu jāsanaidojas, vai labāk to neizdarīt pašā sākumā, aizstāvot sava lepnuma dabiskās tiesības, nekā vēlāk, kad man nāksies atgaiņāt viņas nicinošos dzēlienus, kuri katrā ziņā birs pār mani, līdzko es zaudēšu pašcieņu.»

Vairākas reizes slikta garastāvokļa brīžos Matilde bija mēģinājusi ar viņu runāt lepnu valodu. Viņa to darīja ļoti veikli, bet Žiljens skaudri atsita uzbrukumus.

Kādreiz viņš rupji to pārtrauca:

— Ja de la Mola jaunkundzei ir kaut kas jāpavēl sava tēva sekretāram, viņš uzklausīs pavēli un padevīgi izpildīs: bet ne vārda vairāk viņš nerunās. Viņam par to nemaksā algu, lai viņš atklātu savas domas.

Šādas savstarpējas attieksmes un arī dažas dīvainas nojautas izklaidēja garlaicību, ko Žiljens bija sajutis de la Molu spožajā salonā, kur cilvēki baidījās no it visa un uzskatīja par nepieklājīgu ikvienu jautrāku asprātību.

«Būtu joks, ja viņa mani iemīlētu! Bet,» Žiljens turpināja pārdomas, «vai nu viņa mani mīl, vai nemīl, es tomēr pavisam vaļsirdīgi sarunājos ar gudro meiteni, kuras priekšā, kā redzu, dreb visa māja un visvairāk marķizs de Kruaznuā, šis laipnais, maigais un varonīgais jauneklis, kas sevī apvieno visas sava stāvokļa un dižciltīga cilvēka priekšrocības, un no kurām viena vienīgā pārpildītu manu sirdi ar prieku. Viņš ir neprātīgi iemīlējis Matildi un kļūs tās vīrs. Cik vēstuļu jau man licis uzrakstīt de la Mola kungs diviem notāriem, lai nokārtotu laulību līgumu! Ar spalvu rokā es jūtos tik atkarīgs un nospiests, bet divas stundas vēlāk šeit dārzā es svinu uzvaru pār šo cienījamo jaunekli: priekšrocības, kuras de la Mola jaunkundze parāda man, ir tikpat neapšaubāmas, cik pārsteidzošas. Varbūt viņa de Kruaznuā kungā neieredz savu nākošo vīru — viņai ir pietiekoši daudz augstprātības, lai to darītu. Un vēlību, ko viņa man parāda, es saņemu kā uzticams kalpotājs!

Bet nē, vai nu es esmu prātu zaudējis, vai arī viņa patiesi sāk mani iemīlēt; jo vēsāk un cienīgāk izturos pret viņu, jo vairāk tā meklē manu sabiedrību. Varētu pieņemt, ka viņa to dara ar nodomu, ka tā ir vienkārša izlikšanās; bet es redzu, kā iemirdzas viņas acis, kad es parādos negaidīti. Vai patiesi parizietes mācētu tik neganti liekulīgi izlikties? Bet kāda man tur daļa! Šķietamība ir manā pusē, un baudīsim to! Mans dievs, cik viņa ir skaista! Kā es mīlu viņas lielās, debeszilās acis, kad tās noraugās tieši uz mani, kā tas notiek tik bieži. Kāda atšķirība starp šo un pērno pavasari, kad dzīvoju trīssimt zemisku, ļaunu liekuļu vidū un vienīgi rakstura stingrība glāba mani no galīgas izmisas. Es baidījos kļūt tikpat ļauns kā viņi.»

Tajās dienās, kad Žiljens sāka šaubīties, viņš domāja: «Šī jaunkundze zobojas par mani. Viņa ir vienojusies ar savu brāli mani izjokot. Bet tajā pašā laikā viņa, cik redzams, ļoti nicina savu brāli, jo tam trūkst enerģijasl «Viņš ir varonīgs, un tas ir viss,» de la Mola jaunkundze man teica. «Ne ar mazāko domiņu viņš neuzdrošinās sagrēkot pret vispār pieņemtajām normām.» Man pastāvīgi nākas aizstāvēt viņas brāli. Deviņpadsmit gadu veca meitene! Vai patiesi šajos gados ir iespējams izturēt līdz galam apzinīgas liekulības lomu, ne mirkli nenododot sevi?

No otras puses, tikko de la Mola jaunkundze pievērš man savas milzīgās, zilās acis, kurās ir tik neparasta izteiksme, grafs Norbers ikreiz steidz aiziet. Tas ir ļoti aizdomīgi. Vai tikai viņš nedusmo, ka māsa pārāk daudz uzmanības velta vienam no mājas kalpiem? Es taču dzirdēju, ka Šonas hercogs taisni tā teica par mani.» Dusmas piepeši ižskauda Žiljenam visas pārējās jūtas no atmiņas. «Jeb varbūt šiin maniakam hercogam piemīt sevišķa tieksme uz Senatnīgiem izteicieniem?»

«Jā, viņa ir skaista!» turpināja Žiljens, un acis jauneklim nikni gailēja. «Es iegūšu viņu, pēc tam aiziešu, un vai tam, kas pūlēsies aizkavēt manu bēgšanu!»

Gremdēšanās šādās pārdomās izvērtās par Žiljena vienīgo nodarbošanos: viņš nespēja domāt neko citu. Dienas Hdoja kā stundas.

1 Kad Žiljens pūlējās nodoties nopietnam darbam, šīs domas uz brīdi viņu pameta, bet jau pēc ceturtdaļstundas viņš uztrūkās ar drebošu sirdi, mulsu prātu, viss vienvienīgā jautājuma varā: «Vai viņa mani mīl?»

## XLI JAUNAS MEITENES VARA


Apbrīnoju viņas daiļumu, bet bīstos viņas asā prāta.

MerImā

Ja Žiljens izmantotu viesistabas novērošanai visu to laiku, ko pavadīja, jūsmodams par Matildes skaistumu vai arī dusmodamies par viņas ģimenei raksturīgo augstprātību, ko Matilde aizmirsa tikai pret Zil-jenu, —viņš saprastu, kur slēpās šīs meitenes vara pār pārējiem. Vajadzēja tikai sakaitināt de la Mola jaunkundzi, un viņa mācēja nosodīt vainīgo ar tik labi apdomātu, piemērotu un asu, bet vienlaikus ārēji pieklājīgu dzēlību, ka sodītā sāpes auga samērīgi ar viņa iedziļināšanos Matildes vārdos un beidzot kļuva nepanesamas apvainotajai patmīlai. Tā kā Matilde nepievērsa nekādu uzmanību dažām lietām, kuras pārējiem ģimenes locekļiem likās sevišķi cildenas, viņu parasti uzskatīja par ļoti aukstasinīgu. Aristokrātiskie saloni patīkami tāpēc, ka to apmeklētāji pie izdevības var ieminēties par šo salonu apmeklēšanu, bet tas arī ir viss: laipnība vien pati par sevi zināmu interesi var radīt tikai pirmajās dienās. Ari Žiljens to izbaudīja; pēc pirmās apburtības sekoja vilšanās. «Laipnība ir tikai dusmu trūkums,» viņš nodomāja, «bet dusmas izlaužas cilvēkam ar

sliktām manierēm.» Matilde bieži garlaikojās, varbūt viņa būtu garlaikojusies visur. Un šādās reizēs mest pūlī asu epigramu bija viņai īsts baudījums un izklaidēšanās.

Var būt, ka viņa bija devusi cerības marķizam de Kruaz-nuā, grafam Kailisam un vēl diviem trim jaunekļiem tikai tāpēc, lai viņai būtu mazliet interesantāki upuri nekā vecie radagabali, akadēmiķis un pieci seši zemākas kategorijas pielūdzēji. Varbūt marķizs de Kruaznuā, grafs Kailiss un pārējie bija tikai jauni objekti viņas zobgalībām.

Mums ar nožēlu jāatzīstas, — jo mēs mīlam Matildi, --ka no dažiem šiem kungiem viņa saņēma vēstules un brīžiem arī atbildēja. Steidzamies piezīmēt, ka Matilde tomēr ir izņēmums sava laika tikumu kodeksā. Cienījamā Svētās sirds klostera audzēknēm nevar pārmest saprātīguma trūkumu.

Kādreiz marķizs de Kruaznuā atdeva Matildei diezgan kompromitējošu vēstuli, ko tā iepriekšējā dienā bija viņam uzrakstījusi. Ar šo smalkas piesardzības manevru viņš domājās iegūt vairāk labvēlības. Bet Matildi šajā sarakstē valdzināja tieši nepiesargāšanās. Spēlēšanās ar savu likteni viņai darīja prieku. Pēc šī notikuma viņa sešas nedēļas nerunāja ar de Kruaznuā kungu ne vārda.

So jaunekļu vēstules Matildi izklaidēja, bet, pēc viņas pašas vārdiem, visas tās bija līdzīgas cita citai. Ikviena runāja par visdziļāko un melancholiskāko kaisli.

— Viņi visi ir vienādi, iztēlo sevi par ideāliem cilvēkiem, kuri katru brīdi gatavi doties uz Palestinu, — Matildes jaunkundze stāstīja savai māsīcai. — Vai var iedomāties kaut ko nejēdzīgāku? Un tādas vēstules man būs jāsaņem visu mūžu! So vēstījumu istils atkarībā no modes mainās tikai reizi divdesmit gados. Impērijas laikos, šķiet, tās tomēr nebija tik bezkrāsainas. Toreiz augstāko aprindu jaunekļi bija tādu notikumu dalībnieki un aculiecinieki, kuros patiesi atspoguļojās varenība. Mans tēvocis hercogs de N. cīnījās pie Vagramas.

— Vai daudz vajag prāta, lai mācētu cirst ar zobenu? — iebilda Matildes māsīca de Sent-Ereditē jaunkundze. — Bet, kad tas viņiem reiz izdevies, tad skandina par to bez gala!

— Nu ko lai dara! Man šie stāsti patīk! Piedalīšanās īstā kaujā, Napoleona kaujā, kur krita desmitiem tūkstošu karavīru, pierāda cilvēka varonību. Skatīties briesmām acis — tas apgaro dvēseli un glābj no garlaicības, kurā acīm redzot smok mani nabaga pielūdzēji; bet garlaicība taču ir lipīga. Vai jelkādam no viņiem ienācis prātā izdarīt kaut ko neikdienišķu? Viņi sacenšas pēc manas rokas — kāds varoņdarbs! Es esmu bagāta, mans tēvs ar sekmēm pašķirs znotam ceļu. O, kaut jel tēvs atrastu kādu kaut mazdrusciņ interesantāku!

Kā lasītājs redz, Matildes spraigā, gleznainā un skaidrā uztvere mazliet bojāja viņas valodu. Bieži vien jaunavas izteicieni lika nodrebēt kādam viņas izsmalcināti pieklājīgam draugam. Ja Matildei nebūtu tik izcili panākumi, tie viens otram atzītos, ka šīs meitenes valoda reizēm ir pārāk sulīga viņas vecuma jaunavai, gluži nepiedienīga sievietes maigumam.

Matilde savukārt neizturējās diez cik taisnīgi pret graciozajiem kavalieriem, kuri dižojās Buloņas mežā. Uz nākotni viņa skatījās nevis ar šausmām, — tās būtu pārāk spēcīgas jūtas, — bet ar riebumu, kas tik reti sastopams viņas gados.

Ko viņa varēja vēlēties? Bagātību, dižciltību, prātu, skaistumu, par kuru viņai tik daudz tika stāstīts un kuram viņa ticēja, — visu to Matildei liktenis jau bija sniedzis.

Tā domāja šī visapskaužamākā mantiniece Sen-2ermenas priekšpilsētā, kad sāka jaust patiku kopējās pastaigās ar Žiljenu. Matildi pārsteidza jaunekļa lepnums un apbūra sīka buržuā veiklība. «Viņš pratīs izsisties par biskapu kā abats Morī,» tā nodomāja.

Drīz de la Mola jaunkundzi ieinteresēja vaļsirdīgie un neliekuļotie iebildumi, ar kādiem Žiljens sastapa dažus viņas spriedumus; viņa sāka par to domāt. Savai draudzenei viņa atstāstīja šīs sarunas visos sīkumos, un tomēr viņai šķita, ka nekad nespēj izpaust šo neparasto sarunu iekšējās noskaņas.

Piepeši de la Mola jaunkundzi pārsteidza kāda doma: «Mani ir aplaimojusi mīla!» kādreiz viņa izsaucās neizsakāmā priekā. «Es mīlu, mīlu, tas ir skaidrs! Kur gan citur, ja ne mīlā, to visu var izjust jauna, skaista un gudra meitene? Lai arī kā es censtos, nekad os nespēšu iemīlēt šādus Kruaznuā, Kailisus un citus tiem līdzīgus. Viņi ir cēli un nevainojami, varbūt pat pārāk nevainojami, bet galu galā tie man apnikuši.»

Matilde pūlējās atcerēties visus kaislos mīlas aprakstus, kādus bija lasījusi «Manonā Lesko», «Jaunajā Eloizā», «Portugāles mūķenes vēstulēs» un tā tālāk. Protams, runa bija tikai par cildenu, dziju mīlu; viegla aizraušanās nebija tik jaunas un dižciltīgas meitenes cienīga. Par mīlestību viņa sauca tikai tās varonīgās jūtas, ko pazina Francijā Indriķa III un Basompjera laikos. Tāda mīlestība nevis zem-sirdīgi piekāpās šķēršļu priekšā, bet ierosināja uz varoņdarbiem. «Vai man, ka nav vairs Katrinas Mediči vai Ludviķa XIII laiku galma! Es jūtos spējīga uz vispārdrošāko, uz varonīgāko. Ko gan es neizdarītu augstsirdīga karaļa, kā, piemēram, Ludviķa XIII, labā, ja tāds karalis būtu pie manām kājām! Es vestu viņu uz Vandeju, kā bieži mēdz teikt barons de Tollī, un no turienes viņš atkal iekarotu savu karalisti; tad vairs nebūtu chartas... un Žiljens man palīdzētu. Kā trūkst šim jauneklim? Vārda un bagātības. Viņš iekarotu vārdu, viņš iegūtu bagātību.

Kruaznuā netrūkst nekā, bet visu savu mūžu viņš būs tikai hercogs — pusrojalists, pusliberalis — cilvēks bez noteiktības, viduvējs, tāls no galējības, tāpēc arī visur un vienmēr otrais.

Vai ikviens varoņdarbs sākšanas brīdī nešķiet galējība? Bet, kad tas veikts, tad šķiet iespējams pat ikdienišķam mirstīgam. Jā, manā sirdī veras mīlas valsts ar visiem tās brīnumiem, es jūtu ugunis, kas saldi sviļ. Debesīm vajadzēja sūtīt man šo dāvanu. Ne velti tās jau devušas man tik daudz priekšrocību. Mana laime būs manis cienīga. Neviena diena nebūs vakardienas vēss atkārtojums. Ir zināma drosme un cēlums jau tas vien, ka es uzdrīkstēju iemīlēt cilvēku, kas stāv tik tālu no manis pēc sava sabiedriskā stāvokļa. Redzēsim, vai arī turpmāk viņš būs manis cienīgs? Tikko pamanīšu viņā kādu vājuma izpaudumu, es viņu uzreiz pametīšu. Tik dižciltīga jaunava ar tik bruņniecisku raksturu, kādu man piedēvē mans tēvs, nedrīkst uzvesties kā muļķīte.

Bet vai tieši muļķītes loma man nebūtu jātēlo, ja es mīlētu marķizu de Kruaznuā? Es saņemtu savu māsīcu laimes nicināmo atkārtoto izdevumu. Man jau priekšlaikus zināms, ko man teiktu nabaga marķizs un ko es viņam atbildētu. Vai to var saukt par mīlestību, kas izsauc žāvas? Tad labāk kļūt par liekuli! Laulību līgumu noslēdzot, mani jaukie radi no prieka apraudātos, ja vien viņu labo garastāvokli nesabojātu pēdējais punkts, ko dienu iepriekš līgumā iedabūjis pretējās puses notārs.»

## XLII VAI DANTONS?


Alkas pēc satraukumiem — tāds bija manas krustmātes — daiļās Margaritas de Valuā raksturs, kura drīz vien salaulājās ar Navaras karali, kas tagad ar vārdu Indriķis IV valda Francijā. Alkas riskēt — tāds bija šīs valdzinošās princeses rakstura noslēpums; ar to izskaidrojamas pastāvīgās ķildas un izlīgšanas ar brāļiem, jau sākot no sešpadsmitā mūža gada. Un ar ko var riskēt jaunava? Ar pašu vērtīgāko, kas tai ir; ar savu labo slavu; pēc tās tiek vērtēta visa viņas dzīve.

Angulemas hercoga, Kārļa IX ārlaulības dēla, memuāri

Starp mani un Žiljenu nav nekādu notāru, nekāda līguma; viss ir varonīgi, visu lems gadījums. Ja neievērojam muižniecisko titulu, kā trūkst Žiljenam, tad šī mīla atgādina Margaritas de Valuā kaisli uz jauno de la Molu, kas bija sava laika ievērojamākais cilvēks. Vai es esmu vainīga, ka jaunie galminieki ir tik dedzīgi pieklājības piekritēji un nobāl, jau iedomājoties vien kaut cik neparastu notikumu? Mazs ceļojums uz Grieķiju vai Āfriku tiem liekas augstākā varonība, un arī tikai barā viņi uzdrīkst turp doties. Tikko viņi paliek katrs par sevi, tie sāk drebēt aiz bailēm; un biedē tos nevis beduina šķēps, bet bailes kļūt smieklīgiem; šīs bailes viņiem laupa saprātu.

Turpretim Žiījens allaž rīkojas viens. Nekad šim izņēmuma radījumam neienāk prātā meklēt palīdzību vai atbalstu! Viņš nicina citus, tāpēc es nenicinu viņu!

Ja Žiljens ar visu savu nabadzību piederētu pie muižnieku kārtas, mana mīlestība būtu lielākā muļķība, pliekana mezalianse, un es atteiktos no tās. Sājā mīlā nebūtu nekā tāda, kas raksturo īsteni cildenu kaisli: milzums grūtību, kas jāuzveic, un drūma nenoteiktība nākotnē.»

De la Mola jaunkundze tā aizrāvās no šīs skaistās prātošanas, ka nākošajā dienā gluži nevijus sāka slavināt Žil-jenu marķizam de Kruaznuā kungam un savam brālim. Viņas daiļrunība tos beidzot apvainoja.

— Sargieties no šī jaunekļa, kam tik daudz enerģijas! — izsaucās viņas brālis. — Ja izcelsies revolūcija, viņš mums visiem liks nocirst galvas.

Matilde uz to nekā neatbildēja, bet sāka izzobot brāli un marķizu par bailēm, ko viņi sajūtot no katra enerģiska cilvēka. Patiesībā tās bija bailes no neparedzamā, bailes tikt pārsteigtiem ...

— Pastāvīgi jūs, kungi, baiļojaties no visa smieklīgā, no šī ērma, kas, diemžēl, nomira jau 1816. gadā.

— Nav vairs nekā smieklīga valstī, kurā pastāv divas partijas, — mēdza teikt de la Mola kungs, un Matilde bija piesavinājusies šo domu.

— Tātad, kungi, jūs drebēsiet visu mūžu, — viņa sacīja Žiljena naidniekiem, — bet pēc tam jums pateiks:

«Tas nebija vilks, tā bija tikai vilka ēna.»

Matilde drīz viņus aLstāja. Brāļa vārdi bija iedvesuši viņai šausmas un nemieru, bet jau nākošajā dienā viņa tajos saskatīja tikai uzslavu Žiljenam.

«Mūsu laikos, kad enerģija ir mirusi, Žiljena enerģija viņus biedē. Es atstāstīšu Žiljenam brāļa vārdus. Redzēsim, ko viņš uz tiem atbildēs. Bet es izvēlēšos mirkli, kad viņa acis iestarojas, — tad viņš nespēs melot.»

«Vai viņš būtu Dantons!» ieteicās Matilde pēc ilgām, juceklīgām pārdomām. «Nu kas par to! Ja atkal izceltos revolūcija, kādu lomu gan spēlētu Kruaznuā un mans brālis? Sī loma ir jau iepriekš noteikta: cēla padošanās liktenim. Sie varonīgie aitasgalvas bez kurnēšanas atļautu pārgriezt sev rīkles. Un arī mirdami viņi baidītos tikai no viena: no slikta toņa. Bet mans Žiljens triektu lodi pierē katram jako-binim, kas ierastos viņu arestēt, lai arī cik maza būtu cerība izglābties. Viņš nebīstas no slikta toņa!»

Pēdējie vārdi ierosināja Matildi uz pārdomām; smagas atmiņas laupīja viņai visu drosmi, jo atgādināja de Kailisa, de Kruaznuā, de Liza un viņas brāļa zobgalības. Šie kungi vienā balsī pārmeta Žiljenam viņa prlesteriško izskatu: pazemību un liekulību.

«Un tomēr,» viņa pēkšņi sev sacīja ar priekā mirdzošām acīm, «šie bieži atkārtotie piezobojumi liecina tikai par to, ka Žiljens ir pats ievērojamākais cilvēks no visiem, kādus mēs šajā ziemā esam redzējuši. Ko nozīmē niecīgie trūkumi, kādi viņam piemīt? Viņā ir varenums, un tas, lūk, nepatīkami mulsina šos kungus, kaut ari tie ir tik labsirdīgi un iecietīgi. Protams, viņš ir nabadzīgs un mācās, lai kļūtu par garīdznieku; turpretim tie ir eskadronu komandieri, viņiem nav vajadzības mācīties; tā ir daudz ērtāk.

Skaidrs kā diena, ka Ziijena pārākums rada viņos bailes, kaut arī nabaga jauneklis valkā melnas drēbes un staigā ar priesterisku sejas izteiksmi, lai nenomirtu badā. Kas attiecas uz priesterisko sejas izteiksmi, tā viņam tūdaļ pazūd, tiklīdz mēs kaut uz dažiem mirkļiem paliekam divatā. Un, kad šiem kungiem izdodas pasacīt kādu asprātību, kas viņiem pašiem šķiet izdevusies, vai viņi vispirms ar acīm nemeklē Zil-jenu? To es esmu novērojusi. Turklāt viņi ļoti labi zina, ka Žiljens nekad pirmais nesāks sarunu, ja viņi neizteiks kādu jautājumu. Vienigi mani viņš uzrunā, jo atzīst manī cildenu dvēseli. Uz viņu piezīmēm Žiljens atbild tikai tik daudz, cik prasa pieklājība. Un tūdaļ goddevīgi apklust. Ar mani viņš strīdas veselām stundām un nekad nav galīgi pārliecināts par savu domu pareizību, kamēr es ceļu kaut mazāko iebildumu. Beidzot, visu šo ziemu mēs nekad neesam nopietni sanīdušies: ja reizēm esam izteikuši kādu asu vārdu, tad tikai lai pievērstu sev uzmanibu. Un pat mans tēvs, kas ir ievērojams cilvēks un augstu pacēlis mūsu mājas prestižu, dziļi ciena Žiljenu. Visi pārējie viņu neieredz, bet neviens nenicina, izņemot manas mātes liekulīgo draudzeņu baru.»

Grafs de Kailiss bija vai vismaz izlikās esam kaisls zirgu cienītājs; visu savu dzīvi viņš pavadīja stallī un bieži vien pie zirgiem pat brokastoja. Sīs neparastās kaislības, kā ari savas mūžam nesmaidīgās sejas dēļ viņš bija iecienīts savu draugu vidū: draugu mazajā pulciņā viņš bija īsts ērglis.

Tiklīdz nākošajā dienā šis pulciņš salasījās aiz de la Mola kundzes krēsla (Ziijena tur nebija), de Kailisa kungs, ieraudzījis Matildi, bez kāda iemesla kopā ar Kruaznuā un Norberu sāka apstrīdēt Matildes labās domas par Žiljenu.

Viņa tūdaļ saprata šo viltību, un, jāatzīst, tā viņu tikai ielīksmoja.

«Tagad viņi visi apvienojušies pret vienu apdāvinātu cilvēku, kam nav desmit luidoru rentes,» viņa domāja, «un kam tiesības atbildēt tikai tad, ja griežas pie tā ar jautājumu. Jau savā melnajā tērpā viņš iedveš tiem negantas bailes. Kas gan notiktu, ja Žiljens nēsātu epoletes?»

Vēl nekad viņa nebija izskatījusies tik daiļa un starojoša. Pēc pirmajiem uzbrukumiem viņa jau apbēra Kailisu un viņa sabiedrotos ar jautra sarkasma krusu. Kad spožo oficieru kungu joku krājums galīgi izsīka, viņa sacīja de Kailisam:

— Lai tikai rīt kāds Franškontē muižnieķelis atģiedas, ka Žiljens ir viņa ārlaulības dēls, lai dod viņam savu vārdu un dažus tūkstošus franku — un pēc sešām nedēļām, kungi, viņam būs uzaugušas tādas pašas ūsas kā jums, bet pēc sešiem mēnešiem viņš komandēs huza.ru eskadronu tāpat kā jūs. Tad viņa rakstura cēlums vairs neliksies smieklīgs. Es redzu, nākošais hercoga kungs, ka jums atlicis tikai viens vienīgs diezgan slikts arguments: galma muižniecības pārākums pār provinces muižniecību. Bet ko gan jūs teiksiet, ja es iešu līdz galam un viltīgā kārtā uzdošu par Ziijena tēvu kādu Spānijas hercogu, kas smacis gūstā Bezansonā Napoleona kara laikā un, uz nāves gultas gulēdams, sirdsapziņas mocīts, atzīst Žiljenu par savu dēlu?

Visi šie minējumi par Ziijena ārlaulības dzimšanu Kai-lisa un Kruaznuā kungam likās diezgan nepieklājīgi. Bet tas arī bija viss, ko viņi sadzirdēja Matildes prātojumos. '

Lai ari Norbers bija pieradis pakļauties māsas varai, tomēr Matildes vārdi patlaban bija tik skaidri, ka viņš pieņēma augstprātīgu pozu (kas, jāatzīstas, nemaz nepiedienēja viņa smaidošajai labsirdīgajai sejai) un uzdrošinājās iebilst dažus vārdus.

— Mans draugs, vai tu neesi slims? — ļoti nopietni atteica viņam māsa. — Vajag būt smagi slimam, lai uz jokiem atbildētu ar moralizēšanu. Ar moralizēšanu, Norber! Vai tikai tu netīko pēc kādas prefekta vietas?

Matilde ātri aizmirsa grafa de Kailisa apvainoto izskatu, Norbera dusmas un de Kruaznuā kunga mēmo izmisu. Viņai vajadzēja izšķirt kādas liktenīgas šaubas, kas negaidot pārņēma dvēseli.

«Žiljens ar mani ir diezgan vaļsirdīgs,» domāja Matilde, «viņa gados un viņa stāvoklī, izciešot patmīļos mokas, cilvēkā mostas tieksme pēc drauga. Šis draugs varbūt esmu es; bet es neredzu mīlas. Viņš ir drosmīgs, viņš nebūtu baidījies atklāt man šīs jūtas.»

Šī nezināšana, strīds pašai ar sevi, kurš aizņēma visu viņas laiku un atjaunojās pēc katras jaunas sarunas ar Žiljenu, tagad galīgi aizdzina garlaicības brīžus, kas līdz šim bija tik smagi nospieduši.

Kā prātīga, gudra' cilvēka meita, kuras tēvs varēja kļūt par ministru un atdot garīdzniecībai tās tiesības, de la Mola jaunkundze bija bijusi pārspīlētu glaimu objekts Svētās sirds klosterī. Šādu nelaimi nekad nevar izlabot. Tur Matildi bija pārliecinājuši, ka viņai, pateicoties savai dižciltībai, bagātībai un tā tālāk, esot jākļūst laimīgākai par citām meitenēm. Šajā uzskatā slēpjas visu prinču garlaicības un drūmā neprāta cēlonis.

Arī Matildi bija skāris šā samaitājošā uzskata iespaids. Lai cik saprātīgs kāds būtu, tomēr ir grūti desmit gadu vecumā cīnīties pret vesela klostera glaimiem, turklāt kad tie liekas tik pamatoti.

Kopš tā mirkļa, kad Matilde nolēma, ka mīl Žiljenu, viņa vairs nepazina garlaicības. Katru jaunu dienu viņa apsveica sevi ar apņemšanos atdoties lielai kaislei. «Šai neprātībai draud bīstamas sekas,» viņa domāja. «Bet tas jo labāk. Tūkstoškārt labāk!

Dzīves gaišākajā laikā, no sešpadsmitā līdz divdesmitajam gadam, es, mīlas nepazīdama, mocījos garlaicībā. Savus labākos gadus jau esmu zaudējusi, prieka un jautrības vietā klausīdamās savas mātes draudzeņu blēņās, kuras 1792^ gadā Koblencā, kā stāsta, nemaz neesot bijušas tik bargas kā viņu tagadējie sprediķi.»

Šo dziļo šaubu laikā, kuras sāpīgi satrauca Matildi, Žiljen s nereti uztvēra viņas skatienus un nesaprata, ko tie nozīmē. Taisnība, viņš novēroja uzsvērtu vēsumu Norbera uzvedībā, tāpat lielu augstprātību no de Kailisa, de Liza un de Kruaznuā kungu pases. Vjņš pie tā pierada. Līdzīga nelaime Žiljenam bija uzbrukusi ne reizi vien, sevišķi pēc tiem vakariem, kuros viņš bija pratis pamirdzēt spožāk, nekā to atļāva viņa stāvoklis. Nebūtu tās sevišķās laipnības, kādu Žiljenam parādīja Matilde, un arī ziņkārības par visu

šo dīvaino ansambli, viņš nesekotu ūsainajiem kungiem dārzā, kur tie pēc pusdienām pavadīja de la Mola jaunkundzi.

«Jā, skaidrs, ka es nemaldos,» Žiljens nodomāja, «de la Mola jaunkundzes skatienā ir kaut kas neparasts. Pat brīžos, kad viņas skaistās acis paceļas uz mani it kā pilnīgā aizmirstībā, es vēroju tajās kādu vaicājošu, pētošu un stūrgalvīgu spītu. Vai patiešām tāda ir mīla? Kāda starpība ar de Renala kundzes skatieniem!»

Kādreiz pēc pusdienām, pavadījis de la Mola kungu uz viņa kabinetu, Žiljens steigšus atgriezās dārzā. Tajā brīdī, kad viņš tuvojās Matildes pulciņam, jauneklis izdzirda dažus skaļi izrunātus vārdus. Matilde kaitināja brāli. Žiljens dzirdēja savu vārdu atkārtotu divas reizes. Viņam pienākot, iestājās dziļš klusums, ko velti pēc tam pūlējās pārtraukt. Ne de la Mola jaunkundze, ne viņas brālis nevarēja atrast jaunu ieganstu sarunai: viņi bija pārāk uztraukti. De Kailiss, de Kruaznuā, de Lizs un vēl kāds no paziņām izturējās pret Žiljenu ar ledainu vēsumu. Jauneklis aizgāja.

## XLIII SAZVĒRESTĪBA


Aprauti vārdi, nejaušas satikšanās pārvēršas neapstrīdamos pierādījumos cilvēkam, kas apveltīts ar iztēli, ja vien viņam sirdī kvēlo kāda dzirkstele.

Šillers

Nākošajā dienā Žiljens no jauna pārsteidza Norberu ar māsu, kad tie sarunājās par viņu. Kā dienu iepriekš, ari tagad, viņam pienākot, iestājās nāves klusums. Viņa aizdomām vairs nebija robežu. «Vai tikai šie laipnie jaunieši nav iedomājušies mani izjokot? Jāatzīstas, tas ir daudz ticamāk nekā iedomātā de la Mola jaunkundzes mīla uz nabaga sekretāru. Pirmkārt, vai šie cilvēki maz ir spējīgi mīlēt? Viņu stiprā puse ir citu muļķošana. Viņi skauž, ka es varbūt esmu interesantāks par citiem sarunā. Skaudība ir viena no viņu vājībām. Tā vismaz rodas gluži vienkāršs izskaidrojums: de la Mola jaunkundze grib pārliecināt mani par savu mīlu, lai pēc tam padarītu mani par izsmieklu sava līgavaiņa priekšā.»

Šīs baigās aizdomas pilnīgi pārvērta Žiljena dvēseles stāvokli. Tās bez jebkādām pūlēm nomāca mīlu, kas patlaban sāka raisīties viņa sirdī. Šī mīla bija balstījusies vienīgi uz Matildes neparasto skaistumu vai, pareizāki sakot, uz viņas valdonīgo stāju un apburošajiem tērpiem. Šādās lietās Žiljens vēl bija īsts parvenijs. Ne velti mēdz sacīt, ja kāds no vienkāršās tautas uzpeldot sabiedrības augšējos slāņos, viņu visvairāk pārsteidzot augstdzimtlgo dāmu skaistums. Visas iepriekšējās dienas Žiljens, protams, nebija sapņojis par Matildes rakstura īpašībām. Viņam bija tik daudz vesela prāta, lai saprastu, ka de la Mola jaunkundzes raksturu viņš nemaz nepazīst. Viss, ko viņam bija iespējams novērot, varēja būt tikai šķietamība.

Piemēram, Matilde nekādā gadījumā nepalaida garām svētdienas dievkalpojumus un gandrīz katru dienu pavadīja māti uz baznīcu. Ja de la Mola savrupmājas salonā kāds aizmirsa, kur viņš atradās, un izteica kaut visnevainīgāko joku pret īstām vai iedomātām troņa un baznīcas interesēm, Matilde acumirklī iegrima ledainā nopietnībā. Viņas parasti možajā skatienā iegūlās vecas ģimenes portrejas augstprātība un vēsums.

Un tomēr Žiljens zināja, ka viņas istabā pastāvīgi atradās divi trīs Voltera sējumi ar visfilozofiskāko saturu. Arī viņš bieži vien paņēma pa grāmatai no lepnā izdevuma un, paretinādams sējumus visā plauktā, maskēja to, ko aiznesa, taču drīz jauneklis ievēroja, ka arī kāds cits lasa Volteru. Tad Žiljens izmantoja seminārā iemantotu viltību: viņš pārvilka matu pār tiem sējumiem, kuri, pēc viņa domām, visvairāk varēja interesēt de la Mola jaunkundzi. Šie sējumi nozuda uz veselām nedēļām.

Zaudējis katru paļaušanos uz grāmatu tirgotājiem, kuri de la Mola kungam piesūtīja tikai viltotus memuārus, mar-ķizs uzdeva Žiljenam iegādāties visus kaut cik interesantus jaunizdevumus. Bet lai šī inde neizplatītos pa visu māju, sekretāram bija pavēlēts novietot visus iepirkumus mazā grāmatu skapī, kas atradās paša marķiza istabā. Žiljens drīz pārliecinājās, ka visas grāmatas, kuras bija kaut cik naidīgas pret troni un baznīcu, drīz vien pazuda. Protams, ne jau Norbers tās lasīja.

Pārspīlēdams šo faktu nozīmi, Žiljens iedomājās, ka de la Mola jaunkundzei piemīt makiavelliska divkosība. Šī iedomātā noziedzība piešķīra viņai Žiljena acīs lielu, gandrīz vienīgo rakstura daiļumu. Tik tālu bija viņu novedusi garlaicība, ko jo vairāk sabiezināja liekulība un tikumīgās ка-runas.

Viņš vairāk iekvēlināja savu fantāziju, nekā aizrāvās patiesā mīlestībā.

Iemīlējies viņš jutās tikai pēc ilgas sapņošanas par de la Mola jaunkundzes brīnišķīgo vidukli, par viņas izmeklēto tērpu, roku baltumu un visu viņas kustību dabisko grāciju. Tad, lai gūtu pilnīgu iluziju, viņš iztēlojās Matildi par Kat-rinu Mediči un izfantazēja tai raksturu, ko neatbaida pat noziedzība. Tas bija maslonu, frileru un kastanedu ideals, par kuru viņš sajūsminājās aiz savas jaunības. Ar vārdu sakot, tas viņam bija Parizes ideals.

Vai var būt kaut kas komiskāks par dziļuma vai noziedzības meklēšanu parizieša raksturā?

«Nav domājams, ka šis trio par mani smietos,» prātoja Žiljens. Kaut cik pazīdami jaunekļa raksturu, varam iedomāties to drūmumu un vēsumu, kas iegūlās viņa acīs, kad tās sastapās ar Matildes skatieniem. Rūgti ironizēdams, viņš atraidīja arī draudzības apliecinājumus, ko divas trīs reizes uzdrošinājās viņam izteikt de la Mola jaunkundze.

Šī negaidītā dīvainība dziļi aizskāra jauno meiteni, un viņas parasti vēsā sirds, kas allaž garlaikojās un atsaucās tikai uz asprātībām, piepeši iedegās negantā kaislē, uz kādu viņa vien bija spējīga. Bet Matildes raksturā bija arī daudz lepnuma, un jūtu mošanos, kuras padarīja viņas laimi atkarīgu no cita cilvēka, pavadīja neizprotams, skumju pilns drūmums.

Žiljens kopš ierašanās jau šo to bija paguvis novērot un saprata, ka šis nebija parastais drūmums, kādu modina garlaicība. Ja agrāk de la Mola jaunkundze ar aizrautību metās dažādās izpriecās, apmeklēja sarīkojumus un izrādes, tad tagad tikpat neatlaidīgi vairījās no tiem.

Franču operas mūzika viņu tikai milzīgi garlaikoja, un tomēr Žiljens, kas uzskatīja par savu pienākumu atrasties Operā, kad publika izklīst, ievēroja, ka Matilde aizvien biežāk sāka apmeklēt Operas namu. Viņam likās, ka de la Mola jaunkundze ir zaudējusi daļu no nevainojamās pašsavaldīšanās, kādu agrāk varēja vērot katrā viņas rīcībā. Brīžiem viņa saviem paziņām atbildēja ar tik asiem jokiem, ka tie bija uzskatāmi kā apvainojums. Žiljenam šķita, ka viņa zobojas par marķizu de Kruaznuā. «Šis jauneklis acīm redzot neprātīgi mīl naudu, citādi viņš jau sen britu aiztriecis šo meiteni pie velna, lai arī cik bagāta tā būtu!» domāja mūsu varonis. Un, sadusmots par apvainojumiem, kas, adresēti marķizam de Kruaznuā, tomēr apvainoja visu vīriešu cieņu, Žiljens izturējās aizvien saltāk pret de la Mola jaunkundzi. Bieži viņa atbildes bija pat nepieklājīgas.

Žiljens tomēr nespēja palikt akls novērotājs, kaut ari bija apņēmies būt nomodā par katru Matildes mēģinājumu tuvoties. Brīžiem šie mēģinājumi bija tik skaidri un nepārprotami un pati Matilde tik apburoši daiļa, ka Žiljens pavisam samulsa.

«Viss beigsies ar to, ka jauno aristokrātu veiklība un pacietība ņems virsroku pār manu vientiesību,» domāja Žiljens. «Man jāaizbrauc un jādara šai lietai gals.» Marķīzs nesen bija uzticējis viņa pārzināšanā veselu rindu muižu un sīku zemes gabalu, kuri tam piederēja Lejas Lan-gedokā. Katrā ziņā vajadzēja aizbraukt uz turieni. De la Mola kungs braucienam piekrita ļoti nelabprāt, jo Žiljens bija kļuvis par viņa labo roku visās tajās lietās, kuras neskāra marķiza godkāri.

«Galu galā viņiem neizdevās mani noķert,» posdamies ceļā, domāja Žiljens. «Mani uzjautrināja de la Mola jaunkundzes zobošanās par saviem kavalieriem, — vienalga, vai viņa savas asprātības domāja nopietni, vai arī tās bija domātas manas uzticības iegūšanai.

Ja nekādas sazvērestības pret namdara dēlu nav, tad de la Mola jaunkundzes izturēšanās ir neizskaidrojama gan pret mani, gan pret de Kruaznuā kungu. Vakar, piemēram, viņa sašutums bija pavisam neliekuļots, un es piedzīvoju godu novērot, ka man parāda daudz lielāku uzmanību nekā šim jauneklim, kas ir tikpat dižciltīgs un bagāts, cik es plebejisks un nabags. Tā ir jaukākā no visām manām uzvarām. Atmiņas par to mani izklaidēs, braucot pasta karietē pa Langedokas kJajumiem.»

Savu aizbraukšanu Žiljens turēja noslēpumā, bet Matilde zināja labāk par viņu, ka nākošajā dienā viņam jāaizbrauc un turklāt uz diezgan ilgu laiku. Viņa aizbildinājās ar galvas sāpēm, kuras pieņemoties viesistabas saspiestajā gaisā, un tāpēc ilgi pastaigājās pa dārzu; viņa tik dzēlīgi izjokoja Norberu, marķizu de Kruaznuā, de Lizu un pārējos pusdienu galda viesus, ka drīz vien piespieda viņus atvadīties. Uz Žiljenu viņa skatījās pavisam dīvaini.

«Sis skatiens var būt tikai izlikšanās,» domāja Žiljens, «bet šī straujā elpa? Un viņas uztraukums? Brīnums gan!» turpināja Žiljens. «Ko es tik daudz prātoju? Šeit taču manā priekšā ir visizsmalcinātākā, visdaiļākā pariziete! Var jau būt, ka šo straujo elpu, kas mani tikko nesavaldzināja, viņa ir aizguvusi no Leontinas Fai, par kuru jūsmo.»

Viņi palika vieni; saruna acīm redzot nemaz negribēja raisīties. «Nē, Žiljens neko nejūt pret mani,» Matilde pavisam noskumusi domāja.

Kad Žiljens atvadījās, viņa spēcīgi paspieda tam roku:

— Šovakar jūs no manis saņemsiet vēstuli, — viņa sacīja gluži pārvērstā balsī, kuru bija grūti pazīt.

Tas uzreiz aizkustināja Žiljenu.

— Mans tēvs pienācīgi novērtē pakalpojumus, kurus jūs viņam neliedzat, — Matilde turpināja. — Nevajag rīt aizbraukt, atrodiet kādu aizbildināšanos! — Un viņa aizskrēja.

Viņas stāvs bija apburošs, skaistāku kājiņu grūti iedomāties; viņa skrēja tik graciozi, ka Žiljens jutās savaldzināts. Bet vai lasītājs uzminēs, kādas bija viņa pirmās domas, kad Matilde bija pazudusi no acīm? Viņš sašuta par toni, kādā šī sieviete bija sacījusi — «nevajag». Ari Lud-viķi XV, kad tas gulēja uz nāves gultas, bija apvainojis šis pats vārds, kuru neapdomīgi izteica leibmediķis, bet Ludviķis XV taču nebija nekāds parvenijs.

Stundu vēlāk sulainis pasniedza Žiljenam vēstuli; tā bija nemaskēta mīlestības atklāšana.

«Stilā nav vērojama mākslotība,» Žiljens sev sacīja, gribēdams ar šīm literārām remarkām apklusināt savu prieku, kas neatvairāmi vīla smaidu uz viņa lūpām.

«Beidzot!» viņš piepeši izsaucās, nespēdams apslāpēt gaviles. «Beidzot tomēr es, nožēlojamais zemnieks, esmu saņēmis no dižciltīgas dāmas atzīšanos mīlā!

Es savukārt esmu izturējies pavisam labi,» piebilda viņš, visiem spēkiem apvaldīdams savu līksmi. «Esmu pratis sa-plabāt savu cieņu. Ne reizes neesmu sacījis, ka viņu mīlu.» Žiljens sāka vērot burtu formu; de la Mola jaunkundzei bija smalks, anglisks rokraksts. Žiljens sajuta vajadzību pēc fiziska darba, lai apvaldītu neprātīgās gaviles.

«Jūsu aizbraukšana spiež mani izsacīt visu... Neredzēt jūs ir pāri maniem spēkiem ...»

Kāda pēkšņa doma kā negaidīts atklājums atrāva viņu no vēstules, divkārt vairojot Žiljena prieku.

«Es svinu uzvaru pār marķizu de Kruaznuā,» viņš izsaucās, «kaut arī esmu runājis tikai visnopietnākās lietas! Un viņš taču ir tik skaists! Viņam ir ūsas, apburošs mundieris, un ikreiz piedienīgā vietā viņš atrod pašu asprātīgāko vārdu...»

Žiljens pārdzīvoja brīnišķīgus svētlaimes mirkļus, staigādams pa de la Mola kunga dārzu.

Pēc tam viņš uzkāpa kantori un lika pieteikt sevi mar-ķizam, kas patlaban bija mājās. Žiljens bez liekām pūlēm pierādīja, ka rūpes par sarežģītajām prāvām Normundi jā spiežot viņu pagaidām atlikt braucienu uz Langedoku.

— Es ļoti priecājos, ka jūs neaizbraucat, — sacīja viņam marķizs pēc sarunas lietišķās daļas. — Man patīkami jūs redzēt. — Žiljens aizgāja; šie vārdi viņu bija samulsinājuši.

«Un es gatavojos pavest viņa meitul Padarīt varbūt neiespējamas Matildes laulības ar marķizu de Kruaznuā; ja de la Mola kungam pašam nav izdevies kļūt par hercogu, tad vismaz viņa meitai būtu tiesības sēdēt karaļa priekšā uz taburetes.» Žiljenam no jauna ienāca prātā aizbraukt uz Langedoku, bet šis tikumisko jūtu uzliesmojums tūdaļ apdzisa.

«Esmu par daudz labsirdīgs,» viņš sev sacīja. «Man, plebejam, nav jāniekojas ar līdzjušanu tik dižciltīgu muižnieku ģimenei! Man, ko Sonas hercogs dēvē par sulaini! Ar kādiem līdzekļiem marķizs palielina savu milzīgo bagātību? Pārdodams renti, tiklīdz galmā uzzina, ka rīt sagaidāms kaut kas līdzīgs valdības krizei. Bet es, ko liktenis nometis sabiedrības pēdējās rindās, kam piešķīris augstsirdīgu dvēseli un liedzis pat tūkstoš franku rentes, proti, maizes riecienu, burtiski maizes riecienu, es lai atsacītos no iespējamās laimes! No vienīgā skaidrā avota šajā viduvējības tuksnesī, kur gavilēdams varētu dzesēt savas slāpes! Goda vārds — es neesmu tāds muļķis! Šajā egoisma tuksnesī, ko sauc par dzīvi, ikviens domā tikai par sevi.»

Un viņš atcerējās dažus nicinošas skatienus, ko meta viņam de la Mola kundze un sevišķi viņas paziņu bars.

Uzvara pār de Kruaznuā kungu sagādāja Žiljenam to prieku, kas viņu galīgi atrāva no labo tikumu ceļiem.

«Ak, kā es vēlētos iekvēlināt viņa dusmas! Ar kādu baudu es paceltu pret viņu zobenu!» Un Žiljens taisīja uzbrucēja lēcienu. «Līdz pat šīs vēstules saņemšanai es biju pedants, kas zemsirdīgi izmanto savu varonību; tagad esmu līdzīgs de Kruaznuā.

«Jā,» viņš lēni turpināja, izjuzdams dziļu labpatiku, «mūsu nopelni tika svērti, un nabaga namdaris no Juras ņēma virsroku.

Jauki!» viņš izsaucās. «Tagad es zinu, kā viņai atbildēt: «Nedomājiet, cienījamā kundzene, ka es aizmirstu savu stāvokli. Es pratīšu jums atgādināt, ka namdara dēla labad jūs esat pametusi marķizu, kura slavenais sencis Gijs de Kruaznuā sekoja Ludviķim Svētajam Krusta karos.»»

Žiljens nespēja apvaldīt savu prieku. Viņš izgāja dārzā. Istaba likās par šauru un smacīgu.

«Es — nabaga zemnieks no Juras,» viņš atkārtoja bez sava gala, «es, kas uz mūžiem notiesāts nēsāt šo melno svārku! Tik tiešām! Pirms divdesmit gadiem es būtu valkājis mundieri tāpat kā viņi. Toreiz tāds cilvēks kā es varēja tikt nošauts vai ari trīsdesmit sešu gadu vecumā kļūt par ģenerāli.» Rokā sažņaugtā vēstule piešķīra viņam īsta varoņa cēlumu. «Taisnība, mūsu dienās šinī melnajā svārkā četrdesmit gadu vecumā var dabūt vietu ar simttūkstoš franku lielu atalgojumu un zilo ordeņlentu, gluži kā Bovē biskaps.

Nu ko tur daudzi» viņš nodomāja ar īstu Mefistofeļa smaidu, «esmu gudrāks par viņiem un mācēšu izvēlēties mundieri, kas piedien manam laikam.» Žiljens sajuta negantu patmīlas uzplūdu un pieķeršanos talaram. «Cik kardinālu nav bijis no vēl zemākas kārtas, un viņi tomēr turēja varu savās rokās! Piemēram, mans tautietis Gran-vels.»

Pamazām Žiljena uztraukums aprima, apdomība guva virsroku. Viņš sev sacīja kā viņa skolotājs Tartifs, kura lomu prata no galvas:

«Par nevainīgu joku uzskatīt to var ...

Tak noticēšu vārdiem maigajiem,

Līdz laipnība, pēc kuras sirds man tvīkst,

Man neapliecinās, ko darīt drīkst.»

Tartiis, IV cēliena, V aina.

«Arī Tartifu pazudināja sieviete, bet viņš taču nebija sliktāks par pārējiem, .. Manu atbildi de la Mola jaunkundze var parādīt citiem... pret to mēs atradīsim līdzekli,» turpināja viņš lēni, ar apvaldītu niknumu vaigā, «proti, iesāksim atbildi ar visdedzīgākajiem pašas Matildes rakstītajiem teikumiem.

Bet, ja nu de Kruaznuā kunga četri sulaiņi metas man virsū un atņem oriģinālu?

Nē, es esmu labi apbruņots, un visi zina, ka man ir ieradums šaut uz sulaiņiem.

Un tomēr! Vismaz vienam no viņiem var netrūkt drosmes, viņš gāžas man virsū, lai nopelnītu apsolītos simt luidorus. Es viņu nošauju vai ievainoju, un tieši tas viņiem vajadzīgs. Mani pilnīgi pamatoti iemet cietumā. Es nāku tiesas priekšā, un tiesneši pēc visiem taisnības likumiem aizsūta mani uz Puasī Fontana un Magalona kompānijā. Tur es guļu rindā ar četrsimt neliešiem.» — Un es vēl sajūtu līdzcietību pret šiem ļaudīm! — izsaucās viņš, pielēkdams kājās. — Vai tiem ir kaut mazākā līdzcietība, ja viņu ķetnās nonāk trešās kārtas piederīgais! — Ar šo frāzi viņš galīgi nomāca savu atzinību de la Mola kungam, kura līdz pat pēdējam brīdim bija viņu vēl mocījusi.

«Apmierinieties, muižnieku kungi, es saprotu šo makia-velisko paņēmienu; abats Maslons vai Kastaneda kungs nebūtu pratuši izdarīt labāk. Jūs nolaupīsiet man neprātīgo vēstuli, un es izrādīšos pulkveža Karona stāvoklī Kol-marā.

Varbūt maķenīt uzgaidīsiet, kungi, es aizsūtīšu liktenīgo vēstuli abata Pirara glabāšanā. Tas ir goda vīrs, janse-nists, un kā tāds pilnīgi pasargāts pret naudas kārdinājumiem. Jā, bet viņš mēdz uzplēst vēstules... es aizsūtīšu to Fukē.»

Jāatzīstas, šajā brīdī Žiljena skatiens bija šausmīgs un seja atbaidoša. Nelaimīgais, viņš cīnījās viens pret visiem.

— Pie ieročiem! — izsaucās Žiljens un ar vienu lēcienu bija lejā no mājas lievenēm. Iegājis ielas kaligrafa bodītē, viņš to pārbaidīja ar savu izskatu. — Pārrakstiet šīs rindas! — viņš sacīja, nododams de la Mola jaunkundzes vēstuli.

Kamēr tika izgatavots noraksts, Žiljens uzrakstīja Fukē, lūgdams rūpīgi sargāt dārgo mantu, ko viņam nosūta. «Nē, kungi,» piepeši Žiljens attapās, «muitas kabinetā atplēsīs vēstuli un nodos jums to, ko jūs meklējat. . .» Žiljens aizgāja pie kāda protestanta grāmattirgotāja, nopirka milzīgu bībeli un tās ādas sējumā veikli noslēpa Matildes vēstuli. Tad viņš pavēlēja grāmatu iesaiņot un nosūtīt uz kāda Fukē strādnieka vārda.

Pēc tam viņš vieglā, jautrā gaitā atgriezās de la Mola kunga namā. «Tagad pie darba!» izsaucās jauneklis, ieslēgdamies savā istabā un nomezdams virsdrēbes.

«Vai tiešām de la Mola jaunkundze,» viņš rakstīja Matildei, «ar sava tēva sulaini Arsēnu sūta tik kārdinošu vēstuli nabaga Juras kalnāju namdara dēlam vienīgi tādēļ, lai pasmietos par viņa vientiesību.. .» Viņš arī pārrakstīja visvaļsirdīgākos teikumus no saņemtās vēstules.

Žiljena sūtījums darītu godu pat kavaliera de Bovuazī diplomātiskajai piesardzībai. Pulkstenis bija tikai desmit. Gavilēdams par savu laimi un spēka apziņu, Žiljens devās uz Itāliešu operu. Tur viņš klausījās sava drauga Džero-nimo dziedāšanā. Vēl nekad mūzika nebija viņu tā aizgrābusi. Viņš jutās gandrīz kā dievs.

## XLIV JAUNAS MEITENES DOMAS

Kāds mulsums! Cik daudz bezmiega nakšu! Ak dievs! Vai patiesi es tā pazemošos? Viņš mani nicinās! Bet viņš aizbrauc, aizbrauc tālu prom.

Allreds de Misē

Matilde savu vēstuli neuzrakstīja bez iekšējas cīņas. Lai arī cik vārīgi modās viņas mīla uz Žiljenu, beidzot šīs jūtas pārvarēja lepnumu, kas līdz šim nepārtraukti bija valdījis viņas dvēselē. So auksto un cildeno dvēseli pirmo reizi skāra patiesa kaisle. Bet, ja arī šī mīla jau valdīja pār lepnumu, tomēr tā vēl rēķinājās ar ražu. Divu mēnešu ilgā cīņa un sajūtu jaunums galīgi pārradīja visu viņas garīgo būtību.

Matildei likās, ka laime grib viņu apciemot. Sai ilūzijai, kas valda pār varonīgām un gudrām dvēselēm, bija jāiztur ilga cīņa ar iedzimto patmīļu un ikdienišķo, sīko pienā-, kūma apziņu. Kādreiz pulksten septiņos no rīta viņa ieradās savas mātes istabā un lūdza atļauju aizbraukt uz Vi-lekjē. Marķize neatrada par vajadzīgu pat atbildēt, bet deva padomu iet atpakaļ gultā. Tas bija Matildes pēdējais mēģinājums noturēties parastās saprātības un viņai iepotēto uzskatu robežās.

Matilde nebaidījās spert nepareizu soli un pārkāpt tos noteikumus, kuri dažādiem Kailisiem, de Liziem un Kru-

aznuā likās svēti; jaunava domāja, ka šie ļaudis nav radīti, lai viņu saprastu; padomu no tiem viņa uzklausītos vienīgi tad, ja vēlētos pirkt ekipāžu vai muižu. Patiesībā viņa bažījās tikai par vienu: kaut Žiljens būtu ar viņu apmierināts.

Bet ja nu viņai tikai liekas, ka šis jauneklis ir izcils cilvēks?

Viņa nevarēja ciest rakstura stingrības trūkumu, un tas bija galvenais pārmetums skaistajiem jaunekļiem, kas viņu pielūdza. Jo burvīgāk tie izjokoja visu modei nepieska-nīgo, jo vairāk viņi zaudēja Matildes acīs.

«Viņi ir varonīgi, un tas arī viss. Bet patiesībā, kur tad izpaužas šī varonība?» viņa domāja. «Divkaujās? Bet tagad taču divkaujas ir vienkārša ceremonija, kurā jau priekšlaikus viss zināms, — pat tas, kas jāsaka krītot. Guļot garšļaukus zālājā un turot roku pie sirds, augstsirdīgi jāpiedod pretiniekam un jāpiemin arī iemīļotā, kuras bieži nemaz nav, un, ja arī tā ir, tad parasti tāda, kas jūsu nāves dienā aizbrauks uz balli, lai neriskētu modināt aizdomas.

Viegli ir nicināt briesmas, jājot apbruņota eskadrona priekšgalā, bet palikt vienam nepieredzētās, pretīgās briesmās! ...»

«Ak vai!» Matilde zūdījās, «tikai Indriķa III galmā bija ļaudis, vienlīdz ievērojami ar savu izcelšanos un arī ar raksturu. Ak, ja 2.iljens būtu piedalījies kaujā pie Žarna-kas vai Monkonturas, tad es vairs nešaubītos! Tajos laikos enerģiskie franči vēl nebija lelles. Kauju dienās viņus vismazāk māca mulsas pārdomas.

Viņu dzīvi nesedza nejauka čaula, kas visiem vienāda un kopēja kā Ēģiptes mūmijām. Jā,» viņa piebilda, «toreiz bija vajadzīgs vairāk varonības, lai izietu pulksten vienpadsmitos vakarā no pils Suasonā, kur dzīvoja Katrina Me-diči, nekā tagad, lai aizbrauktu uz Alžiru. Cilvēka dzīve virknējās no nejaušībām. Mūsu laikos civilizācijā ir izskau-dusi nejaušību, un nav vairs nekā negaidīta. Tikko iešaujas prātā kāda negaidīta doma. to nekavējoties apmētā ar zobgalībām; ja dzīvē atgadās kas negaidīts, nav tādas zemsir-dības, uz kuru mūs nepavedinātu bailība. Gan tā atradīs attaisnojumu, kaut arī novestu mūs līdz vislielākai nejēdzībai. Izvirtis, garlaicīgs gadsimts! Ko sacītu Bonifacijs de la Mols, ja, pacēlis no kapa savu nocirsto galvu 1793. gadā, būtu ieraudzījis, ka septiņpadsmit viņa pēcteči ļāvās saistīties kā auni, lai pēc divām dienām mirtu uz giljotinas? Nāve tiem bija neizbēgama, tomēr nogalināt vienu vai divus jakobiņus ieskatīja par sliktu toni. Ak jāl Francijas varoņu laikmetā, kad dzīvoja Bonifacijs de la Mols, Žiljens būtu eskadrona šefs, bet mans brālis — tikumīgs mācītājs ar gudrību acīs un saprātīgiem vārdiem uz lūpām.»

Pirms pāris mēnešiem Matilde bija izmisīgi ilgojusies sastapt cilvēku, kas kaut cik atšķirtos no pārējiem. Zināmu prieku viņai sagādāja sarakstīšanās ar dažiem jaunekļiem no viņas sabiedrības. Šī neatkarīgi brīvā un pārsteidzīgā rīcība varēja viņu galīgi sakompromitēt de Kruaznuā, viņa tēva Šonas hercoga un visu viņa dzimtas locekļu acīs, jo pēc kāzu izjukšanas hercogs taču gribētu uzzināt izjukšanas iemeslus. Tāpēc tajās dienās, kad Matilde bija uzrakstījusi kādu vēstuli, viņa reizēm nespēja acu aizvērt. Turklāt viņas vēstules taču bija tikai atbildes.

Tagad viņa tomēr uzdrīkstējās pateikt par savu mīlu. Viņa rakstīja pirmā (kāds briesmīgs vārds!) un turklāt cilvēkam, kas atradās uz sabiedrības zemākām pakāpēm.

Šī notikuma atklāšana draudētu Matildei ar mūžīgu negodu. Kura no viņas mātes draudzenēm uzdrošinātos nostāties meitenes pusē? Un ko gan varētu sagudrot viņas attaisnošanai, lai tad šis draudzeņu pulks varētu to atkārtot un vājināt briesmīgo salonu nicināšanas triecienu?

Pat runāt par to bija baigi, kur nu vēl rakstīt! «Ir lietas, par kurām neraksta,» bija izsaucies Napoleons, uzzinājis par Bailenas kapitulēšanu. Un Žiljens vēl - nesen bija viņai atstāstījis šos vārdus; tagad tie likās kā priekšlaicīgs norādījums.

Tomēr tas vēl nekas; Matildes nemieram bija citi iemesli. Aizmirsdama kauna pilno negodu, kāds viņai draudēja, jo viņa taču apvainoja savu kastu, Matilde bija aizrakstījusi gluži citas kārtas cilvēkam nekā šie Kruaznuā, de Lizi un de Kailisi.

Žiljena neizpētītā rakstura dziļumi varēja iedvest bailes pat visparastākā ikdienas saskarē. Bet viņa pūlas to iegūt par savu mīļāko, varbūt pat pavēlniekul

«Kādas pretenzijas gan neuzstādīs šis jauneklis, ja iegūs varu pār mani? Labi, es sacīšu sev kā Medeja: «Tik daudzu briesmu vidū man paliek mans Es.»»

«Žiljenam nav cieņas pret dižciltīgajiem,» Matilde domāja. «Vēl vairāk, viņš varbūt mani pat nemīl.»

ŠAjos nežēlīgajos šaubu mirkjos viņu sāka tirdīt sievietes lepnums. «Manā liktenī nedrīkst būt nekā ikdienišķa un parasta!» Matilde sašutumā izsaucās. Sājā brīdī lepnums, kas viņai bija ielikts jau šūpulī, cīnījās ar viņas tikumiem. Žiljena aizbraukšana pasteidzināja notikumu gaitu.

(Par laimi, šādi raksturi sastopami ļoti reti.)

Vēlu vakarā Žiljenam iešāvās prātā viltīga rīcība: viņš lika aiznest pie vārtnieka savu ceļasomu un uzdeva to izdarīt sulainim, kas lakstojās ap de la Mola jaunkundzes istabeni. «Varbūt šai viltībai nebūs nekādu panākumu,» viņš nodomāja, «bet ja tā izdosies, Matilde nodomās, ka esmu aizbraucis.» Žiljens aizmiga apmierināts. Turpretim Matilde neaizvēra acu.

Nākošajā rītā Žiljens nepamanīts atstāja de la Mola kunga namu, bet atgriezās jau pirms pulksten astoņiem.

Tiklīdz viņš ieradās bibliotēkas istabā, de la Mola jaunkundze parādījās durvīs. Žiljens nodeva viņai savu atbildi. Viņam likās, ka būtu kas jāsaka, vismaz nekas nevarēja būt izdevīgāk, tomēr de la Mola jaunkundze nevēlējās viņu uzklausīt un pazuda. Žiljens par to tikai priecājās, jo nezināja ne vārda, ko varētu sacīt.

«Ja vien viss tas nav kopā ar Norberu izdomāta spēle, tad skaidrs, ka tieši manu skatienu vēsums iededzis šajā augstdzimtīgajā meitenē kaut ko līdzīgu mīlai. Es būtu pārāk liels muļķis, ja ļautos aizrauties ar šo gaišmataino lelli.» Sis apsvērums padarīja Žiljenu vēl vēsāku nekā arvien.

«Gaidāmajā kaujā,» viņš domās piebilda, «Matildes muižnieciskais lepnums būs tas pakalns, kas savā ziņā noderēs par cīņas poziciju starp viņu un mani. Tieši uz to vajadzēs mērķēt. Esmu izdarījis nepareizi, ka paliku Parīzē: šī kavēšanās un brauciena atlikšana mani tikai pazemo, ja vien viss tas ir spēle. Ar ko gan es būtu riskējis aizbraukdams? Ja viņi par mani smejas, es savukārt varētu pasmieties par viņiem. Turpretim, ja viņa patiesi interesējas par mani, tad ar savu aizbraukšanu es simtkārt palielinātu šo interesi.»

De la Mola jaunkundzes vēstule tā apmierināja Žiljena godkārību, ka viņš aizmirsa dziļāk apsvērt savas aizbraukšanas jautājumu.

Žiljenam bija raksturīga ārkārtīga jūtelība pret savām kļūdām. Tāpēc patlaban viņš bija stipri sadusmots, ka nav pietiekoši apsvēris aizbraukšanas vajadzību, kad piepeši ap pulksten deviņiem vakarā uz bibliotēkas sliekšņa parādījās de la Mola jaunkundze, nometa viņam vēstuli im aizskrēja.

«Acīm redzot tas būs romans vēstulēs,» sacīja viņš, paceldams aploksni. «Pretinieks taisa nodevīgus izlūkgājienus, es turpretim palikšu vienaldzīgs un vēss.»

No Žiljena izlūdzās galīgu atbildi; tas tikai palielināja viņa apslēpto prieku. Veselās divās lappusēs Žiljens ļāva izplūst dažādām nerātnībām, izmuļķodams personas, kas iedomājušās viņu izzobot; vēstules beigās viņš joka pēc piemetināja, ka aizbraukšana galīgi nolikta rīt no rīta.

Pabeidzis vēstuli, viņš apsvēra: «Es nodošu atbildi

dārzā,» — nogāja turp un sāka skatīties de la Mola jaunkundzes logos.

De la Mola jaunkundzes istaba atradās pirmajā stāvā virs antresola, blakus viņas mātes istabām.

Pirmais stāvs tomēr bija tik augsts, ka no de la Mola jaunkundzes logiem nevarēja redzēt, ka Žiljens pastaigājas ar vēstuli rokā pa liepu aleju. Rūpīgi apgrieztais lapu jumts viņu pilnīgi aizsedza. «Dievs tēvs!» nodomāja Žiljens. «Atkal neuzmanība! Ja viņi nodomājuši par mani smieties, tad šī pastaigāšanās ar vēstuli rokā sagādā jaunu gandarījumu maniem ienaidniekiem.»

Norbera istaba atradās tieši virs māsas istabas, un, ja Žiljens iznāktu no liepu nojumes, Norbers ar saviem draugiem varētu viņu labi novērot.

De la Mola jaunkundze parādījās savas istabas logā. Žiljens pacēla vēstules stūrīti; viņa pamāja ar galvu. Žiljens tūdaļ devās pie viņas augšup un laimīgā kārtā sastapa skaisto Matildi kāpnēs; viņa ar smejošām acīm gluži nepiespiesti paņēma vēstuli.

«Cik daudz kaisles bija nabaga de Renala kundzes acīs, kad viņa pat pēc sešu mēnešu intimiem sakariem uzdrošinājās saņemt manu vēstuli! Man liekas, nevienu reizi viņa nepaskatījās uz mani ar smejošām acīm.»

Žiljena turpmākajās domās vairs nebija tādas skaidrī-bas, — vai viņš kaunējās savu tieksmju sīkumainības? «Savukārt,» viņš piebilda, «kāda atšķirība rīta tērpa elegancē un manierēs! Cilvēks ar gaumi jau trīsdesmit soju atstatumā nojautīs, kādu stāvokli sabiedrībā ieņem de la Mola jaunkundze. Tas nu ir viņas neapstrīdamais nopelns.»

Žiljens tomēr neatzinās pats sev līdz galam; de Renala kundzei nebija vajadzējis ziedot marķizu de Kruaznuā Zil-jena labā. Viņa vienīgais sāncensis toreiz bija riebīgais suprefekts Šarko, kas lika sevi dēvēt par de Možironu, jo neviens no Možironiem vairs nebija dzīvs.

Pulksten piecos Žiljens saņēma trešo vēstuli: viņam iesvieda to no sliekšņa bibliotēkā. Un atkal de la Mola jaunkundze aizskrēja. «Kāda dīvaina niekošanās ar vēstulēm!» smiedamies nodomāja Žiljens. «Mēs taču varētu tik viegli izrunāties viens ar otru! Ienaidniekam acīm redzot ir no svara iegūt arī no manis dažas vēstules!» Viņš nesteidzās atplēst aploksni. «Atkal skaistas frāzes,» viņš nodomāja, bet lasīdams nobālēja. Vēstulē bija tikai dažas rindas.

«Man vajag ar jums parunāties jau šovakar. Kad pulkstenis naktī sitīs vienu, noejiet dārzā! Pie akas ir dārznieka lielās kāpnes; paņemiet tās, pieslieniet pie mana loga un atnāciet ciemā! Tagad pilns mēness, bet — vienalga!»

## XLV VAI ТА NAV SAZVĒRESTĪBA?

О, cik mokpilns ir laiks starp drosmīgas Ieceres pieņemšanu un tās izpildīšanu! Cik daudz veltīgu bažu! Kādas šaubas! Uz spēli likta dzīvība. Vēl vairāk: gods!

Šillers

Lieta kļūst nopietna,» nodomāja Žiljens, «un mazliet par skaidru,» piebilda pēc īsas pārdomas. «Kā tā? Šī apburošā jaunkundze var, paldies dievam, gluži brīvi izrunāties ar mani bibliotēkā; marķizs de Kruaznuā nekad tur neiesper soli, baidīdamies, ka es varu sākt rādīt viņam rēķinus. De la Mola kungs un grafs Nor-bers — vienīgie, kas brīžiem apmeklē bibliotēku, — visu cauru dienu nav mājās, turklāt viņu pārnākšana novērojama ļoti viegli. Un tomēr daiļā Matilde, kuras roka aplaimotu pat valdošu princi, grib, lai es izdarītu vislielāko muļķību.

Acīm redzot mani vēlas pazudināt vai, vismaz, labi izjokot. No sākuma gribēja mani pieķert ar manām vēstulēm, bet tās izrādījās pārāk apdomīgas. Tagad nu viņiem vajadzīgs, lai es izdaru kādu neprātību, kas pazudinātu mani galīgi. Šie kundziņi iedomājušies, ka es esmu nejēdzīgs muļķis vai vismaz liels nelga. Velns lai parauj! Visgaišākā mēnesnīcā rāpties pa pieliekamām kāpnēm divdesmit piecu pēdu augstumā! Mani taču ieraudzīs pat no kaimiņu mājām. Skaists es izskatīšos uz kāpnēm!» Žiljens iegāja savā istabā un svilpodams sāka kravāt ceļa somu. Viņš stingri apņēmās aizbraukt, pat neatbildējis.

Sis gudrais lēmums sirdi tomēr neapmierināja. «Bet, ja nu Matilde visu to domā nopietni,» Žiljenam ienāca prātā, «protams, tādā gadījumā es viņas acīs izrādīšos par vislielāko gļēvuli. Es neesmu dižciltīgs, man nepieciešamas spēcīgas un cildenas dvēseles īpašības, kas apliecināmas darbos, man vajadzīgs zelts, ne kredits .. .»

Žiljens domāja krietnu ceturtdaļstundu. «Kāpēc sevi apmānīt,» viņš turpināja, «Matildes acīs es palikšu necienīgs gļēvulis, zaķapastala. Es zaudēšu ne tikai šīs apburošās personas labvēlību, es zaudēšu arī laimīgo gandarījumu redzēt, kā man tiek upurēts marķizs de Kruaznuā, hercoga dēls, kas pats ar laiku kļūs hercogs, šis skaistais jauneklis, kam piemīt visas tās īpašības, kādu trūkst man: atjautība, augsta kārta, bagātība . ..

Sirdsapziņas pārmetumi vajās mani visu mūžu, protams, ne viņas dēļ — jo mīļāko ir daudz!

«Bet gods ir viens!» saka vecais dons Djego, taču šajā gadījumā es atklāti atkāpjos pie pirmajām briesmām, kas gadījušās man ceļā; jo divkauja ar de Bovuazī kungu bija drīzāk tikai joks. Tagad ir gluži kas cits. Mani var nošaut ikviens no kalpiem, bet tā nav lielākā nelaime: mani var apkaunot.

Stāvoklis, draudziņ, kļūst nopietns,» piebilda viņš Gas-koņas dialektā, ar īstu gaskonieša jautrību. «Uz svaru kausiem likts mans gods! Līdzīgs gadījums nevar atkārtoties bieži un sevišķi man, ko liktenis nosviedis tik zemu sabiedrības pakājē: mīlas piedzīvojumi būs arī man, bet nē vairs šādi...»

Viņš ilgi prātoja, strauji soļodams pa istabu un brīžu brīžiem apstādamies. Istabā bija novietota kardinala Rišeljē impozanta marmora biste, kas neviļus saistīja viņa uzmanību. Likās, šī biste vēroja viņu lielā nopietnībā, pārmezdama jauneklim drošsirdības trūkumu, kurai jābīīt katra franča sirdī.

«Vai tavā laikā, lielo kardināl, es būtu kaut mirkli šaubījies?

Ļaunākajā gadījumā,» Žiljens turpināja, «pieņemsim, ka man tiek izlikti slazdi, bet šai jaunajai meitenei tas var beigties ļoti bēdīgi un skandalozi. Viņi zina, ka es nepiederu pie tiem cilvēkiem, kas cieš klusu. Tātad — citas izejas nebūs: vajadzēs mani nogalināt. Tas būtu bijis labi 1574. gadā, Bonifacija de la Mola laikos, bet mūsdienu de la Mols to nekad neuzdrošināsies: tas ir pavisam cits cilvēks. De la Mola jaunkundze tiek tā apskausta! Rīt pat jau pa četrsimt viesistabām dūktu par viņas negodu un kā vēl! Ar kādu prieku!

Apkalpotāji turklāt neslēpti tenko par priekšrocībām, kādas de la Mola jaunkundze man parādot, — es pats to esmu dzirdējis.

No otras puses — viņas vēstules! .. . Šie kundziņi varbūt domā, ka es šīs vēstules nēsāju pie sevis un, pārsteiguši mani viņas istabā, varēs tās atņemt. Kas zina, varbūt man nāksies iet cīņā ar vienu, diviem, trim, pat četriem cilvēkiem? Bet kur viņi tos ņems? Kur atrast Parizē kaut vienu cilvēku, kas mācētu klusēt? Visi viņi bīstas no tiesas... Pie joda! Pat visi šie Kailisi, Kruaz-nuā, de Lizi... Viņus būs savaldzinājusi bauda redzēt manu pārsteigumu, manu muļķīgo izskatu, kad es piepeši atradīšos viņu vidū. Sargieties no Abelara likteņa, sekretārā kungsl

Sasodīts — lai notiek! Jūs saņemsiet no manis sitienus! Es zvelšu jums tieši sejā kā Cezara kareivji pie Farsales... Kas attiecas uz vēstulēm, ев pratīšu tēs noglabāt drošā vietā.»

Žiljens norakstīja divu pēdējo vēstuļu kopijas, rūpīgi noglabāja tās krāšņajā Voltera sējumā, bet oriģinālus pats nodeva pastā.

«Kādas neprātības es daru!» viņš sev sacīja ar labpatiku un šausmām, mājup atgriezdamies. Līdz tam viņš veselu ceturtdaļstundu vairs nebija domājis par to, kas viņam nākošajā naktī darāms.

«Ja atsacīšos, es vēlāk nicināšu pats sevi. Visu mūžu tas paliks man par šaubu avotu, bet šādas šaubas ir negantākas par jebkādu nelaimi. Vai neesmu to izbaudījis ar Amandas mīļāko! Man liekas, es drīzāk piedotu sev kuru katru noziedzību: atzinies es par to vairs nedomātu.

Kā tad tā? Liktenis sūta man par sāncensi cilvēku, kam ir viens no diženākajiem vārdiem Francijā, un es pats no brīvas gribas lai piekāpjos viņa priekšā, pasludinu sevi par uzveiktu! Nesekot de la Mola jaunkundzes uzaicinājumam būtu vislielākā mazdūšība.»

— Tas ir skaidrs kā diena, tātad — nolemts! — izsaucās Žiljens, pietrūkdamies no krēsla. — Turklāt viņa ir tik skaista!

«Ja vien tā nav nodevība, — cik neprātīgi viņa rīkojas manis dē]I ... Turpretim, ja tā ir ļaunprātīga spēle, tad, velns parauj, kungi, tikai no manis atkarājas piešķirt šai lietai nopietnību, un tā es ari darīšu!

Bet, ja viņi sasies man rokas, tikko ieiešu istabā? Varbūt viņi tur nolikuši kādas viltīgas lamatas?

Tas ir kā divkaujā,» viņš smiedamies turpināja, «katru triecienu var atsist, kā saka mans paukošanas skolotājs; tak dievs tas kungs liek aizmirst šo likumu vienam no pretiniekiem, kad grib izbeigt cīniņu. Tomēr man ir ar ko tiem atbildēt,» viņš izņēma no kabatas pistoli un pārlādēja, kaut gan tas nemaz nebija vajadzīgs.

Līdz darbošanās brīdim vēl atlikās gana laika, un Žiljen s sāka rakstīt vēstuli Fukē: «Mans draugs, klātpielikto vēstuli uzplēs tikai tādā gadījumā, ja uzdzirdēsi, ka ar mani noticis kaut kas sevišķs. Tad izdzēs uzvārdus rokrakstā, kuru tev nosūtu, izgatavo no tā astoņas kopijas un izsūti tās Marsejas, Bordo, Lionas, Briseles un citu pilsētu avīzēm! Pēc desmit dienām liec iespiest arī oriģinālu un pirmo eksemplāru nosūti marķizam de la Molam, bet pārējos divas nedēļas vēlāk izsvaidi Verjeras ielās!»

Sājā mazajā paskaidrojumā, ko Fukē drīkstēja atplēst tikai pēc kāda sevišķa notikuma ar Žiljenu, viņš pūlējās, cik iespējams, mazāk kompromitējot de la Mola jaunkundzi, aprakstīt savu stāvokli sīki. un noteikti.

Žiljens aizlīmēja aploksni tieši tajā brīdī, kad atskanēja pusdienu zvans; sirds viņam sāka dauzīties. Viņa fantazija bija pilna traģisku priekšnojautu. Jauneklis jau skaidri iztēlojās, ka apkalpotāji viņu saķer, sasien un, muti viņam aizbāzuši, velk uz pagrabu. Tur kāds no apkalpotājiem paliek viņu sargāt, bet, ja augstdzimtīgās ģimenes gods prasītu notikuma traģisku noslēgumu, to jo viegli varētu panākt ar kādu indi, kas neatstāj pēdas; tad līķi aiznestu viņa istabā un paziņotu, ka nabaga jauneklis miris ar kādu smagu slimību.

Uztraucies pats par savu izdomu kā īsts dramatisks autors, Žiljens sajuta bailes, ieejot ēdamistabā. Viņš ieskatījās kalpotāju sejās. «Kuri no viņiem varētu būt izvēlēti nākošās nakts ekspedicijai?» viņš domāja. «Sājā ģimenē vēl tik dzīvas atmiņas par Indriķa III galmu, ka viņi, juzdamies aizvainoti, rīkosies ar jo lielāku noteiktību.» Žiljens paskatījās uz de la Mola jaunkundzi, gribēdams viņas acīs izlasīt šīs ģimenes nodomus; viņa bija bāla, seja kā viduslaiku portretā. Nekad vēl Žiljens nebija redzējis tik izteiksmīgas acis: patiesi, tur sēdēja apbrīnojami daija sieviete. Viņš jutās gandrīz iemīlējies. «Pallida morte fulura,[14]» jauneklis nodomāja. («Bālums atklāj viņas nodomus.»)

Pēc pusdienām viņš velti staigāja pa dārzu — de la Mola jaunkundze nerādījās. Saruna ar viņu atvieglotu dvēseles smago nastu.

Kāpēc gan neatzīties? Viņš sajuta bailes un bez kautrēšanās atdevās šīm jūtām, kad bija nolēmis, ka jābūt akti-vam. «Kāda gan nozīme tam, ko jūtu patlaban,» viņš sev atkārtoja, «ir svarīgi, lai vajadzīgajā mirklī man netrūktu vīrestības!» Viņš aizgāja jau laikus apskatīties, kur atrodas kāpnes, lai pārbaudītu, cik tās smagas.

«Tas ir rīks, ar kuru man savā mūžā lemts rīkoties!» viņš pavīpsnāja. «Kā šeit, tā Verjerā. Bet kāda atšķirība! Tur man nebija jābaidās no tās personas, kuras dēļ riskēju. Un arī briesmas te ir pavisam citādas!

Ja mani būtu nošāvuši toreiz de Renala kunga dārzā, man nedraudētu negods. Vienkārši paziņotu, ka Žiljena Sorela nāves iemesli nav izskaidrojami. Bet šeit — kādas tenkas šeit neklīstu no salona uz salonu! Uz audžu audzēm mani pasludinātu par nelieti.

Uz diviem trim gadiem...» viņš turpināja, smaidīdams pats par sevi. Tomēr šī doma viņu nospieda. «Un kas gan varētu mani aizstāvēt? Pieņemsim, ka Fukē nodrukās manu pēcnāves pamfletu; bet tas taču pazemos mani vēl vairāk! Mani uzņēma pieklājīgā māiā, bet es, atmaksādams par lielo laipnību, drukāju pamfletu, kurā atklāju, kas šajā mājā notiek! Es aizskaru sievietes godu! O, tūkstoškārt labāk palikt par mu]ķi!»

Šis vakars bija briesmīgs.

## XLVI PULKSTEN VIENOS NAKTĪ

Dārzs bija ļoti liels, ar apbrīnojamu gaumi izveidots pirms nedaudz gadiem. Bet šie koki šeit auga jau ilgāk nekā gadu simteni. No tiem vēdīja lauku plašums.

Mesindžers

Žiljens patlaban taisījās rakstīt Fukē, lai atsauktu savu rīkojumu, kad pulkstenis nosita vienpadsmit. Viņš ar troksni apgrieza atslēgu durvis, izlikdamies, ka ieslēdzas, pēc tam klusītiņām izgāja novērot, kas notiek mājā, sevišķi ceturtajā stāvā, kur dzīvoja kalpotāji. Bet Ziljetts neredzēja nekā neparasta. Kāda no de la Mola kundzes kalponēm bija sarīkojusi vakaru, un visi apkalpotāji līksmi dzēra punšu. «Ja viņi tā līksmo, viņu piedalīšanās nakts uzbrukumā nav paredzēta; citādi tie būtu nopietnāki.»

Beidzot Žiljens nolīda dārza tumšajā kaktā. «Ja mani gūstītāji nevēlēsies rādīties apkalpotājiem, viņiem jānāk pār dārza sētu.

Ja de Kruaznuā kungs nezaudēs aukstasinību, viņš, protams, apjēgs, ka sieviete, kuru tas vēlas apņemt par sievu, būs mazāk kompromitēta, ja mani sagūstīs pirms ieiešanas viņas istabā.»

Žiljens uzsāka īstu kara izlūkošanu, turklāt ļoti rūpīgi. «Mans gods ir uz spēles,» viņš domāja. «Ja es pieļaušu

kādu muļķīgu nolaidību, tad tas nebūs nekāds attaisnojums, ja es varēšu sacīt: «Lūk, par to es nebiju padomājis!»»

Nakts bija ārkārtīgi dzidra. Mēness uzlēca pulksten vienpadsmitos, bet pusvienos jau apspīdēja visu mājas fasādi dārza pusē.

«Viņa ir prātu zaudējusi,» domāja Žiljens. Kad pulkstenis nosita viens, grafa Norbera logos vēl dega uguns. Nekad mūžā Žiljens nebija sajutis tādu baiļu: savā nodomā viņš redzēja tikai bīstamās puses, nejuzdams ne mazākās sajūsmas.

Viņš paņēma milzīgās kāpnes, nogaidīja minūtes piecas, vai nesekos uzaicinājuma atsaukums, un tieši vienos piecās minūtēs pieslēja kāpnes pie Matildes loga. Viņš klusi kāpa augšup, turēdams pistoli rokā, un brīnījās, ka neviens viņam neuzbrūk. Kad jauneklis tuvojās logam, tas bez trokšņa atvērās.

— Beidzot jūs nākat, — sacīja Matilde dziļā uztraukumā, — veselu stundu es sekoju jūsu soļiem.

Žiljens likās ļoti samulsis; viņš nezināja, ko darīt, un nesajuta ne mazākās mīlas. Savā mulsā viņš domāja, ka jā-būt drošsirdīgam, un tiecās Matildi apskaut.

— Pē! — viņa izmeta, jaunekli atgrūzdama.

Ļoti apmierināts ar šādu uzņemšanu, viņš žigli paskatījās visapkārt: mēnesnīca bija tik spoža, ka ēnas de la Mola jaunkundzes istabā likās gluži melnas. «Varbūt te ir noslēpti ļaudis, kaut gan es viņus neredzu,» nodomāja Žil-jens.

— Kas jums tur svārku kabatā? — vaicāja Matilde, priecādamās, ka atradusi par ko runāt. Viņa cieta. Kautrība, kas tik dabiska labas ģimenes jaunavai, pārspēja visas pārējās jūtas un sagādāja viņai īstas mocības.

— Man līdzi vesels arsenals pistoļu, — atbildēja Zil-jens, ne mazāk apmierināts par iespēju atbildēt.

— Vajag pievākt kāpnes, — piebilda Matilde.

— Tās ir tik milzīgas, ka izsitīs visas rūtis viesistabā.

— Rūtis nevajag sist, — atbildēja Matilde, velti pūlēdamās pieņemt parastas sarunas toni. — Man liekas, jūs varētu nolaist kāpnes, piesienot virvi pie augšējā kāpiena. Man virves vienmēr krājumā.

«Un šī esot iemīlējusies sieviete!» nodomāja Žiljens.

«Un viņa uzdrošinās sacīt, ka mīlot? Tik daudz aukstasinības, tik daudz iepriekšēja aprēķina! Tas nozīmē, ka velti esmu svinējis uzvaru pār Kruaznuā, nē, es esmu tikai viņa mantinieks. Bet galu galā vai tas nav vienalga? Vai tad es viņu mīlu? Bet pāri marķizam Kruaznuā es paceļos jau tāpēc vien, ka viņam ļoti nepatīkami redzēt mantinieku, kamēr pats nav miris, un it sevišķi nepatīkami tas, ka šis mantinieks esmu es. Ar kādu augstprātību viņš paskatījās uz mani vakar Tortoni kafejnīcā, izlikdamies, ka mani nepazīst! Un cik pikti paklanījās, kad beidzot nevarēja izvairīties!

Žiljens piesēja virvi pie kāpņu pēdējā kāpiena un, dziļi izkāries ārā pa logu, sāka tās lēnām nolaist. «Tagad pats izdevīgākais mirklis mani nogalināt, ja vien Matildes istabā kāds paslēpts,» viņš nodomāja; bet joprojām visur valdīja dziļš klusums.

Kāpnes jau pieskārās pie zemes, un 2i 1 jenām izdevās tās novietot eksotisko puķu dobē gar sienu.

— Ko gan teiks māte, kad ieraudzīs savas puķes salauzītas! ... Virvi vajag nomest, — piebilda viņa ļoti aukstasinīgi. — Ja ievēros, ka virve nolaista no loga, tas nebūs tik viegli izskaidrojams.

— Bet kā es iziešu? — Žiljens jokodams ievaicājās kreoliešu izrunā (viena no istabenēm bija dzimusi San-Domingo).

— Jūs? Jūs iziesiet pa durvīm, — atbildēja Matilde, priecādamās par savu iedomu.

«O, šis cilvēks ir manas mīlas vērts,» viņa nodomāja.

Žiljens nometa virves galu dārzā, Matilde paspieda viņa rokas. Jauneklim likās, ka viņu sagrābj kāds naidnieks, un, pēkšņi apgriezdamies, viņš izrāva dunci. Matildei šķita, ka logs būtu atvēries. Abi sastinga, elpu aizturēdami. Mēnesnīca lēja pār viņiem spožu gaismu. Troksnis neatkārtojās, un viņi nomierinājās.

Pēc tam abus pārņēma neatvairāms samulsums. Žiljens pārliecinājās, ka durvis bija aizbultētas ar visām bultām; viņš gribēja paraudzīties zem gultas, bet neuzdrošinājās; tur varēja noslēpt divus trīs sulaiņus. Beidzot, nobijies no varbūtējiem vēlākiem pašpārmetumiem, viņš tomēr paskatījās.

Matildi mocīja negants nemiers; šis stāvoklis viņai šķita pretīgs.

— Ko jūs izdarījāt ar manām vēstulēm? — viņa beidzot ievaicājās.

«Cik lieliska izdevība piemuļķot šos kungus, ja viņi varbūt noklausās, un — izvairīties no kaujas!» nodomāja Žiljens.

— Pirmā vēstule noglabāta biezā luterāņu blbelē, kuru vakardienas pasts aiznesa tālu projām no šejienes.

Viņš runāja ļoti skaidri, atstāstīdams visus sīkumus lēni un skaļi, lai viņa runu pie gadījuma dzirdētu arī tie, kuri varēja būt apslēpti divos lielos sarkankoka skapjos.

— Pārējās divas atrodas pastā un ies to pašu ceļu.

— Bet, dieva dēļ, kāpēc tāda pārspīlēta uzmanība! — viņa izbijusies jautāja.

«Kāpēc man melot?» nodomāja Žiljens un izstāstīja viņai par visām savām aizdomām.

— Tad ar to ļzskaidrojamas tavas vēsās vēstules! — izsaucās Matilde, un viņas balsī bija vairāk kaisles nekā mainuma.

Žiljens to neievēroja; tomēr šī uzruna uz «tu» jaunekli galīgi samulsināja un izkliedēja beidzot visas aizdomas; viņš iedrošinājās apskaut daiļavu, kas viņam iedvesa dziļu cieņu; šoreiz viņu atgrūda tikai mazliet.

Pameklējies savā atmiņā kā citkārt Bezansonā, sarunājoties ar Amandu, viņš nocitēja dažas skaistākas frāzes no «Jaunās Eloizes».

— Tev ir vīrišķīga sirds, — Matilde atbildēja, neklausoties viņa vārdos. — Atzīšos, ka es gribēju pārbaudīt tavu drosmi. Tavas pirmās šaubas un tava uzņēmība pierāda, ka tu esi bezbailīgāks, nekā biju domājusi.

Matildei vajadzēja piespiesties, lai uzrunātu Žiljenu uz «tu», un acīm redzot viņa pievērsa vairāk uzmanības šim neparastajam runas veidam nekā tam, ko viņa teica. Šis «tu», izrunāts bez maiguma, nesniedza Zil jenām ne mazākā gandarījuma; viņš brīnījās, ka laimes sajūtas nav, un, lai to iemantotu, griezās pie sava prāta: «Mani taču ciena šī lepnā meitene, kas nekad nevienu vēl nav atzinusi.» Šāda prātošana viņam sagādāja kaut ko līdzīgu laimei — apmierinātas patmīlas laimi.

Taisnība, viņš nesajuta tās dievišķīgās pacilātības, kas brīžiem viņu bija pārņēmusi de Renala kundzes tuvumā. Nebija ne mazākā maiguma šajos pirmo mirkļu pārdzīvojumos. Šeit dominēja gandarīta godkāre, un Žiljens pirmām kārtām bija godkāris. Viņš no jauna ierunājās par savām aizdomām un izdomātajiem pretlīdzekļiem. Rīmēdams viņš apcerēja, kā izmantot savu uzvaru.

Matilde, kas vēl aizvien mocijās uztraukuma mulsā, bija ļoti priecīga par izdevīgu sarunas tematu. Viņi apsprieda, kā atkal satikties. Žiljens no jauna parādīja prātu un drosmi. Viņiem nācās rēķināties ar jo apķērīgiem ļaudīm. Jaunais Tanbo acīm redzot bija spiegs, bet arī Matildei un Ži!jenām netrūka viltus.

Nav nekā vieglāka par satikšanos bibliotēkas istabā, tur par visu var norunāt tuvāk.

— Es varu ierasties visās telpās, nemodinot nekādas aizdomas, — piebilda Žiljens, — pat de la Mola kundzes istabā.

Tai noteikti bija jāiet cauri, Lai nokļūtu pie Matildes. Ja turpretim Matildei šķistu, ka viņa apmeklējumi izdarāmi pa kāpnēm caur logu, viņš ar prieku uzņemtos šo mazo pārdrošību.

Žiljenā klausoties, Matildi nepatīkami pārsteidza jaunekļa triumfējošais tonis. «Vai tad viņš ir mans valdnieks?» domāja meitene. Viņu jau sāka pārņemt sirdsapziņas pārmetumi un saniknoja izdarītā muļķība, kuru pati bija gribējusi. Ja vien varētu, ar prieku viņa iznīcinātu pati sevi un Žiljenu. Kad viņa uz mirkli nomāca sirdsapziņas pārmetumus, apvainotas kaunības jūtas darīja viņu dziļi nelaimīgu. Viņa nebija paredzējusi šo briesmīgo stāvokli.

«Man ar viņu tomēr jāparunā,» nodomāja Matilde, «tā taču pieņemts, ka runā ar savu iemīļoto.» Un, lai veiktu šo pienākumu, viņa ar maigumu, kas vairāk izpaudās ne balsī, bet vārdos, sāka Žiljenam atstāstīt savu pēdējo dienu atziņas.

Matilde bija apņēmusies, ka tajā gadījumā, ja Žiljens uzdrīkstēs ar dārznieka lielo kāpņu palīdzību izdarīt apciemojumu, viņa drošulim piederēs. Bet vēl nekad tik maigi jautājumi nav tikuši runāti tik vēsā un pieklājīgā tonī. Līdz šim viņu satikšanās bija tik ledaina, ka varēja sākt ienīst pašu mīlu. Kāda laba morales stunda jaunajai pārgalvei! Vai patiešām šādu mirkļu dēļ vērts riskēt ar savu nākotni?

Pēc ilgas svārstīšanās, kas paviršam novērotājam varēja likties par neapšaubāma naida sekām, Matildei izdevās uzņemties saimnieces lomu; tomēr pat viņas stiprajam gribas spēkam nācās grūti pārvarēt sievietes instinktīvās jūtas.

Taisnību sakot viņas aizrautība bija mazliet mākslota. Kaisla mīla viņai pagaidām vēl bija drīzāk paraugs, kas jāatdarina, nevis īstenība.

De la Mola jaunkundzei likās, ka viņa izpilda kādu pienākumu pret sevi un iemīļoto. «Šis nabaga jauneklis parādījis tādu varonību, ka viņam jābūt laimīgam, citādi viss tas apliecinās tikai manu rakstura stingrības trūkumu.» Bet viņa labprāt uzņemtos mūžīgas mokas, ja vien varētu izvairīties no baigās nepieciešamības, kādu pati sev bija uzņēmusies.

Viņa tomēr valdīja pār sevi. Ne nožēlošana, ne pārmetumi nesabojāja šo nakti, kas Žiljenam šķita drīzāk dīvaina nekā laimīga. Dievs augstais, kāda starpība ar pēdējo nakti, kuru viņš bija pavadījis Verjerā! «Parizes izsmalcinātās manieres spēj sabojāt visu, pat mīlu,» domāja Žiljens, un tas bija ļoti netaisnīgi.

Viņš nodevās šīm pārdomām, stāvēdams vienā no sarkankoka skapjiem, kurā viņu noslēpa pēc pirmā trokšņa de la Mola kundzes istabās, kas atradās līdzās, Matilde ar māti devās uz rīta dievkalpojumu, istabmeitas aizgāja, un Žiljens bez kādām pūlēm sasniedza savu istabu, pirms vēl kāds paspēja atgriezties.

Žiljens jāšus devās uz mežu Parizes tuvumā, kur uzmeklēja visnomaļākās vietas. Jauneklis jutās vairāk pārsteigts nekā laimīgs. Aizrautīgā labsajūta, kas brīžiem pārņēma viņa dvēseli, atgādināja leitnanta prieku, kuru komandieris par kādu pārsteidzošu varoņdarbu pēkšņi paaugstinājis par pulkvedi; viņš jutās gaisīgos augstumos. Viss, kas vēl vakar šķilās augstāks par viņu, patlaban nostājās vienā līmenī vai slīga vēl zemāk. Žiljena laime pamazām palielinājās samērīgi ar attālināšanos no tās.

Ja Matildes dvēselē tomēr nebija atmodies ne mazumiņš mīlas maiguma, tad tikai tāpēc, — lai arī cik dīvaini tas šķistu, — ka viņa savā rīcībā pret Žiljenu bija vadījusies tikai no pienākuma izjūtas. De la Mola jaunkundzei visos šīs nakts notikumos nebija nekā negaidīta, izņemot sāpes un kaunu, ko viņa ieguva svētlaimes vietā, par kuru rakstīts romānos.

«Vai tiešām esmu maldījusies, vai tiešām es viņu nemīlu?» Matilde sev jautāja.

## XLVII VECLAIKU ZOBENS

Es kļūšu nopietnāks, — ko darīt mums, Ja mūsu dienas nopietnākas kļūst,

Ja netikumīgs joks ir noziegums.

Dons Zuans, XIII (Balrons)

Pie pusdienu galda Matilde neiznāca. Vakarā viņa nogāja viesistabā tikai uz brīdi, bet uz Žiljenu pat nepaskatījās. Šāda izturēšanās viņam likās dīvaina. Jauneklis nodomāja: «Es, protams, nepazīstu šejienes ieražas, viņa man to visu izskaidros.» Tomēr, ziņkārības vedināts, jauneklis sāka pētīt Matildes sejas izteiksmi; viņš nespēja neatzīties, ka šī seja šķita vēsa un ļauna. Sī sieviete nebija tā pati, kas pagājušo nakti varbūt liekuļodama atdevās mazliet pārspīlētai aizrautībai.

Otrajā un trešajā dienā Matilde nezaudēja to pašu vēso vienaldzību: viņa neskatījās uz to, viņa vairs nezināja, ka arī Žiljens dzīvo pasaulē.

Nemiera pilns, viņš spēji zaudēja uzvaras svinīgumu, kas bija aplaimojis jaunekli pirmajā dienā. «Vai tikai viņa neatgriežas uz vecajiem tikumu ceļiem?» nodomāja jauneklis. «Bet tas taču būtu pārāk mietpilsoniski no lepnās Matildes.»

«Ikdienišķā dzīvē viņa reliģiju nevērtē augstu,» Žiljens

prātoja, «un atzīst to tikai tāpēc, ka reliģija ir ļoti noderīga viņas kastas interesēm.

Bet varbūt viņa aiz sievišķīgas kautrības tagad pārmet sev savu pārkāpumu?» Žiljens iedomājās, ka viņš ir tās pirmais iemīļotais.

Citkārt jauneklis sev sacīja: «Jāatzīstas, viņas uzvedībā nav ne jausmas no vienkāršības, naivitates un sirsnīguma. Nekad es neesmu vērojis viņu tik lepnu. Vai tikai viņa mani nenicina? No šīs meitenes var sagaidīt, ka viņa pārmet sev manu zemo kārtu.»

Kamēr Žiljens, grāmatu un Verjeras atmiņu maldināts, sapņoja par maigo iemīļoto, kas pēc pirmās atdošanās par sevi vairs nedomā, — Matildes lepnums naidīgi sacēlās pret Žiljenu.

Viņa vairs nebaidījās no garlaicības, jo divus mēnešus nebija tās pazinusi; tā, pats to nejauzdams, Žiljens zaudēja savu pārākumu.

«Esmu atdevusies verdzībā!» sacīja sev de la Mola jaunkundze dzijās skumjās. «Viņš ir augstsirdīgs — nu, lieliski! Bet, tiklīdz es aizskaršu viņa patmīļu, viņš atriebs man, izpauzdams par mūsu attiecībām.» Matildei Žiljens bija pirmais mīļākais. Šādos apstākļos pat vistrulākajiem cilvēkiem mostas dvēselē kādas maigas ilūzijas, turpretim Matildi tirdīja visrūgtākās pārdomas.

«Žiljenam ir pār mani milzu vara.: viņš iedveš bailes un spēj mani briesmīgi sodīt, ja izvedīšu viņu no pacietības.» Sīs domas pietika, lai de la Mola jaunkundze apvainotu Žiljenu. Drosme bija viņas rakstura galvenā īpašība. Nekas tā nespēja viņu saviļņot un glābt no garlaicības kā riska apzināšanās. Riskēt ar visu savu dzīvi!

Kad vēl trešajā dienā de la Mola jaunkundze vairījās uzlūkot Žiljenu, jauneklis beidzot pēc pusdienām sekoja viņai biljarda istabā.

— Cienījamais kungs, jūs laikam domājat, ka esat ieguvis lielas tiesībās pār mani, — viņa sacīja, tikko valdīdama dusmas, — ja pretēji manai nepārprotami izpaustai gribai sākat, runāt ar mani? . .. Vai jūs arī to zināt, ka neviens cilvēks pasaulē vēl nav to uzdrošinājies?

Nevarēja iedomāties neko jocīgāku par šo divu iemīlējušos dialogu: gluži neviļus viņi iedegās viens pret otru visnegantākā naidā. Būdami nepacietīgi, kaut arī pieraduši

pie laba toņa, viņi tomēr drīz vien pasludināja viens otram, ka starp viņiem visam beigas.

— Zvēru, ka noslēpums paliks pie manis uz laikiem, — sacīja Žiljens. — Piebildīšu pat, ka nekad vairs ar jums nerunātu, ja vien jūsu reputāciju neapdraudētu tik spēja pārmaiņa. — Viņš goddevīgi paklanījās un aizgāja.

Žiljens bez lielām grūtībām izpildīja to, ko bija iedomājies par savu pienākumu. Viņš nejutās pārāk iemīlējies. Nav nekādu šaubu, ka viņš nemīlēja de la Mola jaunkundzi arī pirms trim dienām, kad tika noslēpts sarkankoka skapī. Bet no tā mirkja, kad viņš apzinājās, ka starp viņiem viss beidzies, jaunekļa dvēselē norisa lielas pārvērtības.

Nežēlīgā atmiņa uzbūra acu priekšā visus liktenīgās nakts sīkumus. Bet nākošajā naktī pēc mūžīgā kara pasludināšanas jauneklis gandrīz zaudēja prātu: viņš bija spiests sev atzīties, ka mīl de la Mola jaunkundzi.

Šis atklājums pārvērta visas viņa jūtas un izsauca briesmīgu dvēseles cīņu.

Divas dienas vēlāk viņš vis neizturējās lepni pret Kruaz-nuā kungu, bet gandrīz bija ar mieru to apskaut un izraudāties pie viņa krūtīm.

Apradis ar savu nelaimi, viņš atguva dzirksteli saprāta: viņš nolēma aizbraukt uz Langedoku, sakravāja ceļa somu un aizgāja uz pasta kantori.

Jauneklis gandrīz iekrita nemaņā, kad, ieradies diližansu kantorī, uzzināja, ka gadījuma dēļ viena vieta Tuluzas pasta karietē rīt ir brīva. Viņš aizrunāja to sev un atgriezās de la Mola kunga namā, lai paziņotu marķizam par savu aizbraukšanu.

De la Mola kunga nebija māiās. Ne dzīvs, ne miris Zil-jens iegāja bibliotēkas istabā, lai viņu tur uzgaidītu. Bet kas notika ar jaunekli, kad viņš nejauši tur sastapa de la Mola jaunkundzi?

Jaunekli ieraugot, Matildes seja pieņēma ļaunu izteiksmi.

Samulsis no pārsteiguma un bēdām, Žiljens nespēja savaldīties, neiejautājies vismaigākajā balsī:

— Tātad jūs mani vairs nemīlat?

— Es zaudēju prātu, iedomādamās, ka esmu atdevusies pirmajam, kas ceļā gadījies, — sacīja Matilde ar neprāta asarām acīs.

— Pirmajam, kas ceļā gadījies! — izsaucās Žiljens un metās pie veclaiku zobena, kas kā dārgs retums glabājās bibliotēkas istabā.

Viņa ciešanas, kas, uzrunājot de la Mola jaunkundzi, likās sasniegušas augstāko pakāpi, kļuva simtkārt spēcīgākas, redzot kauna asaras Matildes vaigā. Viņš būtu laimīgākais no mirstīgajiem, ja spētu nonāvēt Matildi.

Tajā brīdī, kad Žiljens ar grūtībām izvilka zobenu no senatnīgās maksts, Matilde piepeši tuvojās viņam kādā dīvainā laimes izjūtā: viņas asaras bija nožuvušas.

Žiljenam ienāca prātā marķizs de la Mols, viņa augstsirdīgais aizbildnis: «Un es varētu nogalināt viņa meitu!» jauneklis nodomāja. «Kāds neprāts! Kādas šausmas!» Viņš gribēja nomest zobenu, kad pēkšņi atkal ienāca prātā: «Matilde, protams, neganti smiesies par tādu melodramatismu.» Šī doma piešķīra viņam agrāko aukstasinību. Viņš ziņkārīgi apskatīja vecā zobena asmeni, it kā rūsu meklēdams, pēc tam atlika to atpakaļ makstī un mierīgi pakāra uz apzeltītā bronzas āķa.

Lēni izdarītās kustības ilga vismaz minūti; de la Mola jaunkundze skatījās uz viņu ar izbrīnu. «Tātad mans iemīļotais mani tikko nenogalināja,» viņa nodomāja.

Šī iedoma pārcēla viņu skaistajos Kārļa IX un Indriķa III laikos.

Nekustēdamās viņa stāvēja Žiljena priekšā, kurš tikko bija pakāris zobenu uz āķa, un viņas skatienā vairs nebija nicināšanas. Jāatzīstas, šajā mirklī viņa bija loti valdzinoša un. protams, nemaz neatgādināja Parizes lelli (ar šo vārdu Žiljens izpauda savu nicināšanu pret parīzietēm).

«Es atkal ieslīgšu sava vājuma varā,» Matilde nodomāja, «un pēc šīs otrās krišanas viņš ar pilnu tiesību iedomāsies sevi par manu valdoni un pavēlnieku.» Un de la Mola jaunkundze skriešus aizskrēja.

«Mans dievs, cik viņa ir skaista!» sacīja Žiljens, vērodams, kā viņa aizsteidzās. «Un tas ir tas pats radījums, kas vēl pirms nedēļas ar tādu kaisli metās manos skāvienos .. . Un nekad vairs neatkārtosies šie mirkli! Turklāt, tikai manas vainas dēl! Kā gan es varēju palikt nejutīgs tajās stundās, kas man bija tik izšķirošas! Jāatzīstas, daba mani apveltījusi ar muļķīgu un nelaimīgu raksturu.»

Ienāca marķizs. Žiljens steigšus paziņoja viņam par aizbraukšanu.

— Uz kurieni? — vaicāja de la Mola kungs.

— Uz Langedoku.

— Nē, nē, jūs gaida svarīgākas vietas. Ja brauksiet, tad kaut kur uz ziemeļiem. Kareiviski izsakoties, es jums uzlieku mājas arestu. Jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu, ja neiziesiet no mājām ilgāk kā uz divām trim stundām; kaut kuru mirkli jūs varat man būt vajadzīgs.

Žiljens palocījās un, ne vārda nesacījis, atstāja marķizu lielā izbrīnā. Jauneklis nebija spējīgs runāt un ieslēdzās savā istabā, kur brīvi varēja pārspīlēt sava likteņa bardzību.

«Tātad,» domāja viņš, «es nevaru pat aizbraukt! Diezin cik ilgi marķizs uzkavēs mani Parizē? Kungs augstais, kas gan notiks ar mani? Un man nav pat drauga, kam palūgt padomu: abats Pirars neļaus ne pirmo teikumu nobeigt, grafs Altamira ieteiks piedalīties kādā sazvērestībā.

Bet mirkli pēc mirkļa es tuvojos ārprātam, es jūtu to, es zaudēju prātu!

Kas notiks ar mani? Kas pateiks, ko man darīt?»

## XLVIII NEŽĒLĪGI MIRKĻI

Un viņa man atzīstas! Izstāsta visu līdz pēdējam sīkumam! Viņas skaistās acis raugās manējās, atspoguļojot visu milcstibu, kuru viņa jūt pret citu!

- Šillers

De la Mola jaunkundze ar aizrautību domāja vienīgi par to, ka gandrīz tikusi nogalināta. Viņa nonāca pat tik tālu, ka sev sacīja: «Viņš ir cienīgs būt par manu pavēlnieku, ja bija gatavs mani nonāvēt. Cik daudz skaistu manu aprindu jaunekļu nevajadzētu kopā sakausēt, lai dabūtu vienu vienīgu tik kaislu žestu?

Jāatzīstas, viņš bija apburošs tajā mirklī, kad pakāpās uz krēsla, lai pakārtu zobenu vecajā vietā tikpat gleznaini, kā dekorators tapsētājs to bija tur novietojis. Galu galā es nemaz neesmu tik muļķe, ka iemīlēju viņu.»

Ja šajā brīdī rastos kaut mazākais iemesls salabšanai, viņa ar prieku to izmantotu. Žliljens, ieslēdzies savā istabā, slīga visdziļākajā izmisā. Savā neprātā viņš domāja pat mesties pie Matildes kājām. Ja vien savas noslēgtības vietā viņš būtu izvēlējies pastaigāšanos dārzā, nevairīdamies izdevīga gadījuma, varbūt viņa smagā grūtsirdība vienā mirklī būtu pārvērtusies par visgaišāko svētlaimi.

Bet, ja Žiljenam piemistu šī apdomīgā tālredzība, kuras trūkumu esam viņam pārmetuši, tad viņš nebūtu spējis tik cildenā aizrautībā ķerties pie zobena, un tieši tas bija izsaucis de la Mola jaunkundzes jūsmīgu apbrīnošanu. Šī Zil jenām labvēlīgā kaprize turpinājās visu dienu; Matilde atcerējās īsos mīlas mirkļus un skuma, ka tie pagājuši.

«Patiešām,» viņa domāja, «nabaga jauneklim liekas, ka mana mīla pret viņu kvēloja tikai no pulksten vieniem naktī, kad viņš ar pistolēm kabatā iekāpa pa logu manā istabā, līdz pulksten astoņiem rītā. Jau pēc ceturtdaļstundas Sent-Valera baznīcā man ienāca prātā, ka Žiljens ar draudiem var piespiest mani padoties.»

Pēc pusdienām de la Mola jaunkundze vairs nevairījās no jaunekļa un pirmā sāka ar to runāt; viņa pat uzaicināja Žiljenu iziet dārzā; jauneklis paklausīja. Tikai šī pārbaudījuma viņam vēl trūka. Pati nejaušot, Matilde ieslīga atdzimstošas mīlas varā. Viņa sajuta baudu, pastaigājoties ar jaunekli blakus, un ziņkārīgi vēroja rokas, kas vēl šorīt bija sagrābušas zobenu, lai viņu nonāvētu.

Pēc šī gadījuma, protams, viņi vairs nevarēja atsākt agrākās sarunas.

Pamazām Matilde draudzīgā vaļsirdībā sāka ar viņu runāt par savu sirdi. Šajā sarunā de la Mola jaunkundze atrada dziju prieku; viņa nonāca pat tik tālu, ka sāka Žiljenam atstāstīt par saviem mirklīgiem uzliesmojumiem pret de Kruaznuā, de Kailisu...

— Kā, arī pret de Kailisu! — izsaucās Žiljens, un šajos vārdos izskanēja viss greizsirdības spēks, uz kādu vien spējīgs atstāts mīļākais. Tā to arī saprata Matilde un nemaz neapvainojās.

Viņa turpināja Žiljena mocīšanu, atstāstot viņam savu agrāko piedzīvojumu sīkumus jo gleznaini un patiesi. Žiljens redzēja, ka de la Mola jaunkundze patiešām visu to pārdzīvojusi, ko runā, un ar sāpēm ievēroja, ka sava stāstījuma laikā viņa rod jaunus atklājumus pati savā sirdī.

Lielākas ciešanas greizsirdība nevar sagādāt.

Aizdomas par savu sāncensi, ka tas tiek mīlēts, dara daudz sāpju, bet dzirdēt, kā dievināmā sieviete pati atzīstas savā mīlā uz to — bez šaubām, tas ir augstākais ciešanu mērs.

О, kā šajā mirklī Žiljens tika sodīts par savu lepnumu, kas paša acīs nesen bija pacēlis viņu pāri šiem Kailisiem un Kruaznuā! Ar kādām izjustām dvēseles sāpēm viņš tagad uzsvēra šo kungu vissīkākās priekšrocības! Cik kvēli, no visas sirds nicināja pats sevi!

Matilde viņam likās apburoša; vārdi ir pārāk bāli, lai izteiktu viņa aizgrābtību. Pastaigādamies viņai blakus, Zil-jens slepus vēroja viņas rokas, plecus, viņas karalisko stāvu, un, mīlas sāpju satriekts, bezmaz bija ar mieru krist pie viņas kājām un kliegt: «Žēlojiet!»

«Šī meitene, kas ir tik skaista, daudz pārāka par savu apkārtni un kas reiz mani mīlējusi, — visā drīzumā viņa, bez šaubām, iemīlēs de Kailisa kungu.»

Žiljens nešaubījās par de la Mola jaunkundzes vaļsirdību — pārāk skaidri no visa, ko viņa runāja, izskanēja patiesīgums. Brīžiem, kad Matilde iztirzāja savas kādreizējās jūtas pret de Kailisa kungu, daži vārdi pavedināja domāt, ka viņa šo kungu mīl arī tagad. Tas sagādāja Žiljenam negantas ciešanas. Bez šaubām, de la Mola jaunkundzes balsī līksmoja mīla — Žiljens par to nešaubījās.

Ja jaunekļa krūtīm pāršjāktu kausēta svina vilnis, viņš ciestu mazāk. Kā gan nabaga Žiljens savā sāpju pārmērībā varētu iedomāties, ka de la Mola jaunkundze tik jautri atceras savas aizraušanās ar de Kailisu un de Lizu vienīgi tāpēc, ka runā ar viņu un ne citu?

Velti būtu mēģināt izteikt Žiljena mokpilnos pārdzīvojumus. Viņš uzklausījās svešas mīlas atklājumus tajā pašā alejā, kurā vēl nesen bija gaidījis nositam liktenīgo stundu, lai dotos uz viņas istabu. Vēl lielākas sāpes cilvēks nespētu izturēt.

Šī cietsirdīgā vaļsirdība turpinājās veselu nedēļu. Matilde izmantoja katru gadījumu, lai parunātos, un sarunu priekšmets, pie kura abi ar nežēlīgu baudu atgriezās, bija viens un tas pats: viņas mīla pret citiem. Viņa gandrīz burtiski atstāstīja vēstuļu saturu, kuras kādreiz rakstījusi, atcerējās tās vārdu pa vārdam, citēja no galvas veseliem teikumiem. Pēdējās dienās viņa, kā likās, raudzījās uz Zil-jenu ar kādu neizprotamu, ļaunu prieku. Jaunekļa ciešanas sagādāja viņai baudu.

No visa tā redzams, ka Zil jenām trūka piedzīvojumu, ka viņš pat romānus nebija lasījis. Ak, kaut viņš aukstasinīgi pateiktu šai meitenei, kas pret viņu bija tik dīvaini vaļsirdīga: «Atzīstieties, lai arī es neesmu visu šo kungu vērts, ka tomēr jūs mīlat tikai mani!»

Viņa varbūt justos apmierināta, ka ir saprasta; vismaz sekmes atkarātos vienīgi no tā, cik veikli un cik izdevīgā mirklī viņš izteiktu šo domu. Katrā ziņā viņš izietu ar godu no stāvokļa, kas patlaban Matildei jau sāka likties vienmuļš.

— Tātad jūs mani vairs nemīlat, mani, kas jūs dievina! — sacīja Žiljens kādā skaistā vakarā, zaudēdams prātu aiz sāpēm un mīlas. Tā bija gandrīz lielākā muļķība, kādu viņš jebkad bija pieļāvis.

Sie vārdi vienā acumirklī iznīcināja to labpatiku, kuru sajuta de la Mola jaunkundze, stāstīdama viņam par savu sirdi. Viņa jau bija sākusi brīnīties, kā gan pēc visa notikušā Žiljens neapvainojas par viņas stāstiem; un tieši tajā brīdī, kad Žiljens izteica muļķīgo frāzi, viņa jau sāka šaubīties par jaunekļa mīlu. «Protams, lepnums viņā ir nomācis mīlu,» Matilde domāja. «Viņš nav tas cilvēks, kas varētu vienaldzīgi noskatīties, ka priekšroka tiek dota tādiem kungiem kā Kruaznuā, Kailiss un Lizs, kaut arī pats atzītu to pārākumu. Nē, es viņu vairs neredzēšu pie savām kājām!»

Pēdējās dienās naivais Žiljens savā nelaimē bieži bija slavinājis šo kungu labās īpašības, nebaidīdamies pat no pārspīlējumiem. Tas nepagāja garām de la Mola jaunkundzei nemanīts; viņa brīnījās par to, tomēr iemeslu neap-jauda. Žiljena aizrautīgā dvēsele, slavinot, pēc viņa domām, laimīgo pretinieku, tiecās dalīties viņa laimē.

Viņa sirsnīgie, tomēr muļķīgie mīlas apliecinājuma vārdi vienā mirklī visu pārveidoja: pārliecinājusies par jaunekļa mīlu, Matilde sāka viņu nicināt,

Tiklīdz šī muļķība bija izteikta, viņa tūdaļ pameta Zil-jenu dārzā un viņas pēdējā skatienā iegūla šausmīgs nicinājums. Atgriezusies viesistabā, viņa visu vakaru nepacēla acis uz Žiljenu. Nākošajā dienā šī nicināšana pārņēma viņu galīgi; nevarēja būt runa pat par tām draugu attiecībām, kādas viņa bija uzturējusi veselu nedēļu, gūstot Žiljena sabiedrībā tīkamus mirkļus; pat viņa izskats Matildi kaitināja. Viņas jūtas sakāpinājās līdz riebumam, un nav izsakāma vārdos negantā nicināšana, kādu viņa izjuta, sastopoties ar Žiljenu.

Žiljens nesaprata nekā no visa tā, kas norisa Matildes dvēselē pēdējās nedēļas laikā, tomēr nicināšanu viņš uzreiz uztvēra. Viņam pietika saprāta, lai Matildei rādītos, cik vien iespējams, reti, un viņš vairs nemaz uz to neska-tīj 5s.

Bet iztikt bez Matildes sabiedrības viņam bija šausmīgi grūti. Viņš juta, ka nelaime kļūst aizvien smagāka. «Cilvēka dvēseles spēkam ir robeža,» viņš domāja, «tas vairs nav panesams.» Augām dienām Žiljens kvernēja pie jumtistabas mazā lodziņa; slēģi bija rūpīgi aizvērti, tomēr pa spraugām viņš varēja vismaz redzēt de la Mola jaunkundzi, kad tā izgāja dārzā.

Ko gan pārdzīvoja jauneklis, kad pēc pusdienām redzēja pastaigājamies de la Mola jaunkundzi ar de Kailisu, de Lizu vai vienu no tiem, kurus viņa bija atzinusies mīlējusi?

Žiljens nekad nebija iedomājies, ka ir iespējams tā ciest; viņš vēlēiās aiz sāpēm kliegt; šī tik spēcīgā dvēsele bija satriekta līdz pamatiem.

Ik doma, kas nesaistījās ar de la Mola jaunkundzi, viņam kļuva pretīga; viņš vairs nespēja uzrakstīt ne visvienkāršāko vēstuli.

— Jūs esat prātu zaudējis, — sacīja viņam marķīzs.

Žiljens notrīsēia aiz bailēm, ka viņa ciešanas var sākt izprast, un aizbildinājās ar slimību; marķizs noticēia. Žil-jenam par laimi, pie pusdienu galda marķizs jokodamies sāka apcerēt viņa nākošo ceļojumu. Matilde saprata, ka Žiljens var šķirties uz ilgāku laiku. Jau vairākas dienas viņš izvairījās no tās, bet jaunie, galantie kavalieri, kuriem bija viss, kā trūka šim nabaga drūmajam radījumam, ko viņa bija mīlējusi, nespēja vairs izvilināt Matildi no sapņainības.

«Ikdienišķa meitene meklētu sev izredzēto starp Parizes salonu jaunekļiem,» prātoja Matilde, «bet cilvēks ar cildenu dvēseli nekad nedomā pēc pūļa šablona.

Topot par Žiljena draudzeni, kuram trūkst tikai bagātības, kas man ir, es allaž gūšu vispārēju uzmanību, es neiziešu caur dzīvi neievērota. Man ne tikai nebūs jābaiļojas no revolūcijas kā manām māsīcām, kas bailēs no tautas neuzdrošinās pat nolaidīgu važoni sarāt; es noteikti dzīvē spēlēšu kādu lomu, turklāt ievērojamu lomu, jo manam izredzētajam ir spēcīgs raksturs un liela patmīla. Kā viņam trūkst? Draugu? Naudas? Es došu viņam ir vienu, ir otru.»

Tomēr savās domās viņa apcerēja Žiljenu kā mazliet zemāku radījumu, kam var likt sevi iemīlēt, kad vien tas šķiet vajadzīgs.

## XLIX OPERA

Ai, kā šis pirmais mīlas saplaukums Ar apriļdienu ļoti līdzinās:

Viss debess zilgmes skaistums veras mums, Bet mākonis drīz atkal sauli klās.

«Divi veronleši» (Šekspīrs)

Aizrāvusies no nākotnes sapņiem un dīvainās lomas, kuru viņa cerēja spēlēt, Matilde drīz sāka nožēlot savus agrākos sausos, metafiziskos strīdus ar Žiljenu. Augsto domu nogurdināta, viņa brīžiem sāka nožēlot laimes mirkļus, ko bija pavadījusi kopā ar Žiljenu; tomēr šīm atmiņām aizvien sekoja sirdsapziņas pārmetumi.

«Katram piemīt kāda vājība,» viņa domāja, «tomēr tāda meitene kā es savu pienākumu drīkst aizmirst tikai vērtīga cilvēka labā; neviens nevarēs sacīt, ka mani savaldzinājušas viņa ūsas vai prasme veikli turēties seglos. Nē, mani saistījušas viņa dziļās domas par Francijas nākotni, viņa idejas par nākošo notikumu līdzību ar angļu 1688. gada revolūciju. Jā, es esmu savaldzināta,» viņa atbildēja uz saviem sirdsapziņas pārmetumiem, «es esmu vāja sieviete, bet vismaz man nav sagrozījušas galvu kā tukšai lellei kādas ārējas priekšrocības.

Ja izcelsies revolūcija, kāpēc gan Žiljenam Sorelam nespēlēt Rolana, bet man Rolana kundzes lomu? Šī loma man

patīk labāk nekā tā, kāda bija de Stala kundzei: netikumīga uzvešanās mūsu laikos būtu liels šķērslis. Protams, otrreiz man vairs nevarēs pārmest vājību, es nomirtu aiz kauna.»

Jāatzīst, ka Matildes pārdomas ne vienmēr bija tik nopietnas.

Viņa vēroja Žiljenu un ik sīkākā jaunekļa rīcībā saskatīja neizskaidrojamu burvību.

«Bez šaubām,». viņa sev sacīja, «man izdevies Žiljenā galīgi iznīcināt domas par kaut kādām viņa tiesībām.

Nelaimīgais izskats un dziļā kaisle, ar kādu pirms nedēļas nabaga zēns man atklāja savu mīlu, to pilnīgi pierāda. Jāatzīstas, no manas puses bija ļoti dīvaini ņemt ļaunā vārdus, kuros izskanēja tāda kaisle un dievināšana. Vai tad es neesmu viņa sieva? Viņa atzīšanās bija tik dabiska, turklāt viņš bija tik mīļš. Viņš mani mīlēja pat pēc tām nebeidzamajām sarunām, ar kurām es iekvēlināju viņa greizsirdību, stāstīdama par savu garlaicības modināto aizraušanos ar augstāko aprindu kavalieriem. Ak! Kaut viņš zinātu, cik maz viņam no tiem jābīstas! Cik niecīgi un bezkrāsaini viņi man šķiet, salīdzinot ar Žiljenu!»

Visu to pārdomādama, viņa ar zīmuli uzmeta albumā siluetus. Viens no tiem viņu pārsteidza līdz sajūsmai: siluets ļoti atgādināja Žiljenu. — Tā ir dieva balss! Lūk, viena no mīlas burvībām! — Matilde sajūsmināta izsaucās. — Gluži neviļus esmu uzzīmējusi viņa ģīmetni!

Viņa aizsteidzās savā istabā, ieslēdzās un nopietni ķērās pie Žiljena portreta zīmēšanas. Tomēr nekas vairs neiznāca. Improvizētais profils bija vistuvāks oriģinālām. Matilde gavilēja, saskatīdama šajā mazajā notikumā lielas un augstas mīlas pierādījumu.

Viņa šķīrās no albuma tikai tad, kad marķize sūtīja pateikt, ka laiks braukt uz Itāliešu operu. Matildi pārņēma viena doma — ar acīm uzmeklēt Žiljenu un piedabūt māti, lai viņa aicinātu jaunekli līdzi.

Bet Žiljens nerādījās, un dāmām nācās piepildīt savu ložu ar visvulgarākām personām. Visu pirmā cēliena laiku Matilde sapņoja tikai par savu iemīļoto; otrā cēlienā viņu pārsteidza kāda mīlas ari ja — melodija bija Čimarozas cienīga. Operas varone dziedāja: «Mani vajag sodīt par pārmērīgo dievināšanu, es mīlu viņu par daudz!»

Tiklīdz Matilde izdzirda brīnišķīgo ariju, viņa galīgi aizmirsās. Ar viņu runāja, viņa neatbildēja; māte viņu sarāja, bet Matilde tikko pagodināja māti ar skatienu. Viņas sajūsma kāpinājās līdz ekstāzei, ko varēja salīdzināt tikai ar tiem neprāta mirkļiem, kurus viņas dēļ pāris dienu laikā bija pārdzīvojis Žiljens. Šī dievišķīgas burvības apgarotā meldija, kuras vokālā frāze bija pārsteigusi Matildi ar pieskanību viņas pašas pārdzīvojumiem, neizgāja no prāta pat tad, kad viņa vairs nedomāja par Žiljenu. Sajūsma par mūziku šajā vakarā darīja viņu līdzīgu de Renala kundzei, kad tā bija domājusi par Žiljenu. Smadzeņu mīla, bez šaubām, ir saprātīgāka par patiesu, īstu mīlu, bet reti tajā ir sajūsmas mirkļi; pārāk labi tā pazīst pati sevi, pārāk sīki analizē; pati tā balstās uz prātošanas, un reti tai izdodas pievilt prātu.

Atgriezusies mājās, Matilde pateica, ka viņai esot drudzis, un, par spīti visām de la Mola kundzes ierunām, līdz vēlai naktij nosēdēja pie klavierēm, improvizēdama neaizmirstamo melodiju. Viņa dungoja līdzi slavenās arijas vārdus:

Dcvo pimirmi, dovo pimirmi,

Se troppo amai, etc.[15]

Šīs neprātīgās nakts gala iznākums bija tas, ka viņa iedomājās uzvarējusi savu mīlu.

Turpmākās rindas nelaimīgajam autoram nāks tikai par ļaunu. Ļaudis ar ledū sasalušām dvēselēm apsūdzēs viņu bezkaunībā. Turpretī viņam ne prātā nenāk apvainot Parīzes salonu jaunatni ar apgalvojumu, ka kaut vienvienīga persona no tās vidus būtu spējīga uz neprātībām, kas degradē Matildes tēlu. Šī persona ir autora fantāzijas produkts' un radusies ārpus tiem sociāliem noteikumiem, kas XIX gadu simteņa civilizāciju izvirzīs visu pārējo priekšgalā.

Tām jaunavām, kas uzskatāmas par šīs ziemas tiesību rotu, nebūt nevar pārmest apdomības trūkumu.

Es nedomāju arī, ka viņas varētu apvainot necienībā pret bagātību, izpriecām, lauku muižām un visu pārējo, kas garantē patīkamu stāvokli sadzīvē. Viņām ne prātā nenāk saskatīt šo priekšrocību tukšo niecību, nē, gluži otrādi, viņas neatlaidīgi pēc tām tīko un cenšas ar visu sirds dedzību.

Tāpat arī mīla nebūt nenosaka apdāvināto, Zil jenām līdzīgo jaunekju likteni. Viņi parasti pietaisās kādai kliķei, un, kad pēdējai uzsmaida laime, tad visi dzīves labumi birst arī pār viņiem. Vai tam zinātņu vīram, kas nepieder ne pie vienas kliķes! Viņam ņems ļaunā vismazākās sekmes, un augstā tikumība valdonīgi apzags to. Jā, cienījamie kungi, romans atgādina spoguli, ar kuru pastaigājas pa lielceļu. Jūs vērojat tajā drīz debesu atspulgu, drīz ceļmalas peļķes un dubļus. Bet cilvēku, kas šo spoguli nes, jūs apvainosiet netikumos! Viņa spogulis atspulgo dubļus, bet jūs nosodāt spoguli! Tad drīzāk apvainojiet dubļaino ceļu vai ceļu pārraugu, kas pieļauj ūdenim sakrāties peļķēs.

Tagad, kad esam nākuši pie slēdziena, ka Matildes raksturs nav iespējams mūsu laikmetā, kas vienlīdz prātīgs un tikumīgs, es mazāk baidos uztraukt lasītāju, turpinādams savu stāstu par šīs apburošās meitenes neprātībām.

Visu nākošo dienu viņa meklēja izdevību pārliecināties, ka uzvarējusi savu liesmaino kaisli. Viņa nosprauda mērķi — censties visur spītēt Zil jenām; tomēr ne sīkākā jaunekļa kustība nepalika ārpus viņas vērības.

Žiljens bija pārāk nelaimīgs un ari pārāk uztraukts, lai uzminētu tik sarežģītu kaislības manevru, un vēl mazāk spēja saskatīt tajā kādu labvēlību pret sevi: viņš kļuva par de la Mola jaunkundzes viltības upuri un vēl nekad nebija juties tik nelaimīgs. Viņš savā rīcībā tik maz vadījās no saprāta, ka nekā nesaprastu, ja kāds līdzcietīgs filozofs sacītu: «Pūlieties, cik iespējams, ātrāk izmantot šīs meitenes labvēlību! Šī diezgan bieži Parizē sastopamā smadzeņu mīla necieš, ka viena un tā pati jutoņa turpinātos ilgāk par divām dienām.» Tomēr ar visu savu eksaltēto dabu Žiljens bija goda vīrs. Viņa pirmais pienākums bija klusēšana: to viņš saprata. Taču pavaicāt padomu, pastāstīt par savām mokām pirmajam pretimnācējam viņš uzlūkotu kā debesu laimi, kā rasas pilienu izdegušā tuksnesī. Žiljens saprata stāvokļa bīstamību. Viņš baidījās atbildēt ar asaru straumi uz pirmo līdzjūtīgo jautājumu, tālab ieslēdzās savā istabā.

Viņš redzēja Matildi ilgi staigājam pa dārzu; kad beidzot viņa to atstāja, Žiljens izgāja dārzā; viņš piestājās pie rožu krūma, kur Matilde tikko bija norāvusi ziedu.

Nakts bija tumša, viņš varēja atdoties savai izmisai viens un neredzēts. Žiljens domājās skaidri nojaušam, ka de la Mola jaunkundze mīl vienu no tiem jaunajiem oficieriem, ar kuriem nupat tik jautri bija sarunājusies. Meitene bija mīlējusi arī viņu, bet drīz pārliecinājusies par viņa niecību.

«Patiešām, man taču nav nekādu nopelnu!» Žiljens domāja. «Visā visumā es esmu ļoti aprobežots, ļoti ikdienišķs radījums — garlaicīgs citiem un nepanesams pats sev.» Žil jenām patlaban nāvīgi riebās gan visas viņa labās īpašības, gan viss, ko agrāk bija mīlējis. Un, būdams šādā stāvoklī, kad viņa iztēle bija, tā sakot, sagriezusies ačgārni, jauneklis ar iztēles palīdzību ņēmās spriest par dzīvi. Šādos maldos var nonākt tikai izcils cilvēks.

Vairākas reizes Žiljenam ienāca prātā doma par pašnāvību; nāve viņam šķita apburoša, laimojoša miera pilna. Viņš saņemtu to kā vēsu ūdens glāzi, ko pasniedz izslāpušam, nelaimīgam cilvēkam karstā tuksnesī.

— Mana nāve tikai palielinās viņas nicināšanu! — izsaucās viņš. — Kādu piemiņu es atstāšu!

Nonācis līdz nelaimes pēdējām robežām, cilvēks sāk meklēt izeju varonībā. Žiljenam trūka attapības, lai sacītu sev: «Vajag uzdrīkstēt!» Bet, paskatījies uz Matildes logu, Žiljens redzēja caur slēģu spraugām, ka viņa patlaban nodzēsa sveces; viņš atkal iedomājās šo brīnum jauko istabu, ko bija redzējis tikai reizi dzīvē. Jaunekļa iztēle tālāk nelidoja.

Pulkstenis nosita viens. Izdzirdis zvana dunējienu, viņš pēkšņi sev sacīja: «Es došos atkal pa kāpnēm pie viņas!»

Tas bija ģeniāls domas zibsnījums, un uzreiz piesteidzās arī dažādi saprātīgi argumenti. «Vai tad es varu kļūt nelaimīgāks?» Skriešus viņš metās pie kāpnēm, kuras dārznieks bija pieslēdzis ar ķēdi. Ar pistoles gaiļa palīdzību, — kuru viņš pie tam salauza, pārcilvēcīga spēka iedvesmots, — Žiljens atlauza vienu no ķēdes gredzeniem, paņēma kāpnes un pieslēja pie Matildes loga.

«Viņa dusmosies, viņa apbērs mani ar nicināšanas izpaudumiem, bet kas par to? Es noskūpstīšu viņu, noskūpstīšu pēdējo reizi, tad aizbēgšu savā istabā un nošaušos . . . Manas lūpas skārs viņas vaigu, pirms es miršu!»

Viņš lidot uzlidoja pa kāpnēm un piedauzīja pie slēģa: pēc dažiem mirkļiem Matilde viņu izdzirda, gribēja atvērt logu, bet kāpnes neļāva atgrūst slēģus. Žiljens pieķērās pie dzelzs krampja, uz kura atbalstās slēģis, kad tas atvērts, un, riskēdams tūkstoškārt lauzt sprandu, ar spēcīgu triecienu pabīdīja kāpnes mazliet sānis. Matilde varēja atvērt slēģi.

Ne dzīvs, ne miris viņš iemetās istabā.

— Tas esi tu! — izsaucās Matilde, mezdamās viņa skāvienos.

Kas lai apraksta Žiljena aizrautību, kurai vairs nebija robežu? Abi viņi atdevās savai laimei.

Viņa nežēlīgi apsūdzēja sevi Žiljenam.

— Sodi mani par manu lepnumu! — viņa sacīja, līdz pagurumam žņaugdama jaunekli savos skāvienos. — Tu esi mans pavēlnieks, es — tava verdzene; ceļos krītot, man jāizlūdzas piedošana par manu dumpīgo garu. — Viņa atlaida to, lai kristu tam pie kājām. — Jā, tu esi mans pavēlnieks, — atkārtoja viņa mīlas reibumā. — Valdi pār mani uz laikiem un sodi bez žēlastības savu verdzeni, kad viņa pret tevi iedomājas sacelties!

Pēc brīža viņa izrāvās no skāvieniem, aizdedza sveci, un Žiljenam nācās pielikt daudz pūļu, lai neatļautu viņai nogriezt vai pusi no saviem matiem.

— Es negribu aizmirst, — viņa sacīja, — ka esmu tava kalpone. Ja kādreiz pretīgais lepnums sāk mani kārdināt, parādi man šos matus un saki: «Nav runa par mīlu, nedz par jūsu pašreizējām jūtām; jūs zvērējāt man paklausīt, tagad turiet vārdu!»

Būs prātīgāk, ja neaprakstīsim visas viņu neprātības un mīlas svētlaimi.

Žiljena vīrišķība nebija mazāka par viņa laimi: — Man jāaiziet no šejienes pa logu, — viņš sacīja Matildei, vērodams ausmu, kas jau plētās austrumos pāri dārzam. — Šis risks ir jūsu cienīgs, es atrauju sev pāris stundu visdebešķīgākās laimes, kādu vien spēj saņemt mirstīgais, es ziedoju to jūsu reputācijai: ja jūs varat lasīt manā dvēselē, tad jūs taču saprotat, ko tas man maksā. Vai jūs būsiet pret mani vienmēr tā pati, kas esat patlaban? Bet manas goda jūtas ir dzīvas, un ar to pietiek. Tad ziniet, ka no mūsu pirmās sastapšanās laikiem mājinieku aizdomas nebūt nekrīt uz zagļiem. De la Mola kungs ir izlicis dārzā sargus.

De Kruaznuā kungu ielenc spiegi, un ir zināms, kur viņš pavada katru nakti...

Pie šiem vārdiem Matilde skaļi iesmējās. Atmodās viņas māte un viena no kalponēm; ar viņu sāka runāt caur durvīm. Žiljens vēroja Matildi, viņa kļuva bāla, sabāra kalponi un ne vārda neatbildēja mātei.

— Bet ja viņām ienāk prātā atvērt logu, viņas ieraudzīs pieslietās kāpnes! — sacīja Žiljens.

Jauneklis vēlreiz sažņaudza viņu savos skāvienos, metās uz kāpnēm un drīzāk novēlās nekā noskrēja pa tām: pēc minutes viņš jau bija dārzā.

Trīs sekundes vēlāk kāpnes jau atradās liepu alejā, un Matildes gods bija glābts. Atguvies Žiljens ievēroja, ka viņš viss ir asinīs un gandrīz kails: kāpdams lejā, viņš bija saskrāpējis ādu.

Pārmērīgā laimē Žiljens atguva visu savu enerģiju: ja divdesmit cilvēku šajā brīdī uzbruktu jauneklim, tas sagādātu viņam tikai prieku. Par laimi, viņa kareiviskais noskaņojums šoreiz netika pārbaudīts: Žiljens nolika kāpnes agrākajā vietā, piestiprināja ar ķēdi, neaizmirsa pat izlīdzināt pēdas, ko kāpnes bija atstājušas eksotisko puķu dobē zem Matildes loga.

Kad viņš vilka ar roku pa irdeno zemi, nolīdzinādams pēdējās zīmes, jauneklis piepeši sajuta, ka uz viņa rokām uzkrīt kupla nogrieztu matu šķipsna.

Matilde stāvēja pie loga.

— Tā ir verdzenes dāvana savam valdniekam, — sacīja viņa diezgan skaļi, — mūžīgas padevības zīme. Es atsakos no savas gribas, esi mans kungs!

Galīgi uzvarēts, Žiljens gribēja no jauno doties pēc kāpnēm, lai atgrieztos pie Matildes. Bet saprāts ņēma virsroku.

Atgriezties no dārza mājā nebija nemaz tik viegli. Žil-jenam izdevās ar varu atvērt kādas pagraba durvis; iekļuvis mājā, viņš bija spiests, cik vien klusi iespējams, uzlauzt savas istabas durvis. Milzīgajā satraukumā viņš bija atstājis mazajā istabiņā, ko nupat tādā steigā pametis, it visu, pat savas istabas atslēgu svārku kabatā. «Kaut tikai viņai ienāktu prātā noglabāt šīs mirstīgās atliekas,» viņš nodomāja.

Beidzot nogurums pārvarēja svētlaimi, un saules lēkts sastapa Žiljenu dziļā miegā.

Brokastu zvans viņu tikko spēja atmodināt. Žiljens nogāja ēdamistabā. Drīz pēc tam ieradās arī Matilde. Žiljena lepnumu uz mirkli aplaimoja skaistules mīlā mirdzošais skatiens, kurai visi parādīja tādu cienību; bet drīz viņam nācās baiji satrūkties,

Aizbildinoties ar nevaļu, viņa savus matus bija tikai atspraudusi, un pie pirmā acu uzmetiena Žiljens ievēroja, kādu lielu upuri viņa bija nesusi pagājušajā naktī.

Ja vien tik skaistu seju varētu ar kaut ko sabojāt, Matilde būtu to panākusi; milzīgā pelnkrāsas matu šķipsna bija nogriezta puspirkstu no galvas.

Pie brokastu galda Matildes izturēšanās pilnīgi atbilda viņas pirmajai pārsteidzībai. Varēja nodomāt, ka viņas mērķis ir pateikt visai pasaulei, cik neprātīgu kaisli viņa jūt pret Žiljenu. Par laimi, de la Mola kungs un marķize bija ļoti norūpējušies par to personu sarakstu, kurām vajadzēja saņemt zilās ordeņu lentas un kuru vidū nebija Šolnas hercoga. Uz brokastu beigām Matilde, sarunādamās ar Žiljenu, pēkšņi nosauca viņu «mans pavēlnieks». Jauneklis nosarka līdz ausu galiem.

Ar nodomu vai gadījuma pēc, bet de la Mola kundzes acs šodien ne uz mirkli neatstāja Matildi vienatnē. Vakarā, iedama no ēdamistabas uz zāli, viņa izmantoja brīdi, lai »ačukstētu Žiljenam:

^ — Nedomājiet, ka tas mans izgudrojums. Māmuļa nolēmusi, ka vienai no kalponēm pa naktīm jāpaliek manā istabā.

Diena pagāja zibeņsteigā. Žiljens vēl arvien nezaudēja paišo aizgrābtību. Nākošajā rītā pulksten septiņos viņš de-žurēia bibliotēkā; jauneklis cerēja, ka de la Mola jaunkundze būs tik laipna, lai kaut uz mirkli parādītos; viņš uzrakstīja tai milzīgi garu vēstuli.

Tomēr Žiljens ieraudzīja Matildi tikai pēc divām stundām pie brokastu galda. Šoreiz viņa bija sasukājusies ar lielāku rūpību un apbrīnojami aizmaskējusi nogrieztos matus. Vienu vai divas reizes -viņa mierīgi un laipni paskatījās uz Žiljenu, bet vairs nedomāja nosaukt par savu pavēlnieku.

Žiljena izbrīnam nebija robežu.. . Matilde gandrīz pārmeta sev visu notikušo.

Pēc nopietnām pārdomām viņa bija nākusi pie slēdziena, ka varbūt arī Žiljens nav gluži ikdienišķīgs cilvēks, tomēr ne jau tik ievērojams, Jai viņa dēļ darītu tādas neprātības. Par mīlu Matilde nedomāja. Šajā dienā viņa bija apnikusī mīlas pārmērību.

Kas attiecas uz Žiljenu, viņš pārdzīvoja visas sešpadsmit gadus veca pusaudža izjūtas. Brīns, šaubas un izmisums mainījās cits ar citu, kamēr viņš sēdēja pie brokastīm, kurām nevarēja sagaidīt gala.

Tiklīdz, ievērojot pieklājību, varēja celties no galda, Žiljens strauji metās uz stalli, pats apsegloja zirgu un joņos aizauļoja; viņš baidījās apkaunot sevi ar kādu vājību. — Lai mana sirds notrulinās aiz fiziska noguruma, — viņš sev sacīja, auļodams pa Medonas mežu. — Ko es esmu nodarījis, ko es esmu pateicis, lai saņemtu šādu pazemojumu?

«Neko nevajag darīt šodien, neko nevajag runāt,» domāja viņš, atgriezdamies mājup. «Būt fiziski mirušam, tāpat kā esmu nomiris garīgi. Žiljens ir miris, tikai viņa līķis vēl kustas.»

## L JAPAŅU VĀZE

Viņa sirds sākumā neapjauš savas nelaimes dzīles; tā ir vairāk satraukta nekā nomākta. Bet pamazām, atgūstot spriešanas spējas, viņš noģied savu postu. Viņam zudis dzivē viss prieks, viņš spēj izjust vienīgi izmisuma dzeloņus, kas viņu plosa. Vai maz-vērts runāt par fiziskām sāpēm? Vai sāpes, kuras izjūt tikai miesa, var salīdzināt ar dvēseles sāpēm?

Žans Pols

Žiljens tikko paguva pārģērbties, jau zvanīja uz pusdienām. Salonā viņš sastapa Matildi, kura pūlējās pierunāt brāli un de Kruaznuā kungu, lai viņi šodien nebrauc uz maršalienes de Fervakas vakaru Sirennās.

Matildes jaunkundze pret viņiem izturējās ļoti laipni. Pēc pusdienām ieradās de Lizs, de Kailiss un vēl daži draugi. Varēja nodomāt, ka blakus maigajai draudzībai pret brāli de la Mola jaunkundze atjaunojusi arī visstingrāko etiķetes kultu. Kaut gan laiks tovakar bija ļoti jauks, Matilde gribēja, lai neviens neiet dārzā; viņa nevēlējās attālināties no dziļā atzveltnes krēsla, kurā atpūtās de la Mola kundze. Gaišzilais dīvāns tāpat kā ziemā kļuva nelielā pulciņa centrs.

Matilde it kā dusmojās uz dārzu, vai arī vismaz tas atgādināja viņai kaut ko nepatīkamu; tas bija saistīts ar atmiņām par Žiljenu.

Bēdas notrulina prātu. Mūsu varonis neapdomīgā kārtā nostājās pie pītā krēsliņa, kas vēl nesen bija viņa spožo

uzvaru liecinieks. Šodien neviens neuzrunāja Žiljenu; viņa klātbūtni it kā neievēroja un pat ļaunāk... Tuvāk sēdošie de la Mola jaunkundzes draugi pūlējās pagriezt Zil jenām muguru, vismaz viņam tā likās.

«Esmu kritis nežēlastībā,» Žiljens nodomāja. Viņš vēlējās ciešāk ieskatīties ļaudīs, kuri, kā likās, viņu nicināja.

De Liza kunga tēvocis bija karaļa dienestā, kālab spožais oficieris sarunu parasti iesāka ar šādu pikantu un svarīgu ziņu: viņa tēvocis pulksten septiņos esot devies uz Sen-Klū, domādams tur pārgulēt nakti. Šis sīkums tika atstāstīts ikvienam, kaut arī gluži vientiesīgā kārtā, it kā starp citu.

Vērodams Kruaznuā kungu ar savu nelaimes putna nežēlīgo aci, Žiljens uzzināja, ka šis laipnais jauneklis piešķir lielu nozīmi dažādiem noslēpumainiem apstākļiem. Kruaznuā ticība pārdabiskajam bija tik liela, ka viņš patiešām ļoti noskuma, ja kādu vienkāršu notikumu izskaidroja dabiskā kārtā. «Šeit ir sava tiesa neprāta,» nodomāja Žiljens. «Viņš raksturā ir ļoti līdzīgs ķeizaram Aleksandram, kādu man to iztēloja kņaas Korazovs.» Pēc izraušanās no seminārā pirmo gadu dzīvodams Parizē, Žiljens bija varējis tikai apbrīnot šos lieliskos, laipnos jauniešus, kas viņu apžilbināja ar savām graciozajām manierēm. Tikai tagad tas sāka apjaust viņu īsto raksturu.

«Man šeit ir necienīga loma,» piepeši viņam ienāca prātā. Vajadzēja šķirties no pītā krēsliņa, turklāt izdarīt to nemanot. Vislabāk būtu izgudrot kādu iemeslu aiziešanai, tomēr viņa domas bija aizņemtas ar gluži citu. Vajadzētu griezties pēc palīdzības pie savas atmiņas, taču tajā, jāatzīstas, nebija šāda veida pieredzes; nabaga zēnam šajā ziņā nebija nekādu piedzīvojumu, un tāpēc viņa ārkārtīgā neveiklība vērsa uz sevi vispārēju uzmanību, kad viņš piecēlās un atstāja salonu. Katrs redzēja, ka viņu nospiež dziļas bēdas. Veselu trīsceturtdaļstundu Žiljens bija te sēdējis kā uzmācīgs kalpotājs, kura priekšā pat neuzskata par vajadzīgu slēpt, ko par viņu domā.

Tomēr kritiskie novērojumi par sāncenšiem patlaban viņam liedza sajust savas bēdas sevišķi traģiski; atmiņas par to, kas bija noticis pirms dažām dienām, sniedza atbalstu viņa lepnumam. «Lai arī viņu pārākums būtu kāds būdams,» domāja Žiljens, viens pats ieiedams dārzā, «tomēr nevienam no viņiem Matilde nav bijusi tā, kas bija man divreiz savā dzīvē.»

Žiljena saprāts negāja tālāk par šīm pārdomām. Viņš nemaz nesaprata savdabīgās būtnes raksturu, kuru liktenis bija padarījis par viņa laimes absolūto valdnieci.

Visu nākošo dienu viņš pūlējās nokausēt sevi un savu zirgu. Vakarā viņš vairs nemēģināja tuvoties zilajam dīvānam, kam Matilde kā parasti bija uzticīga. Jauneklis nomanīja, ka grafs Norbers satiekoties neturēja par vajadzīgu pat acu pacelt uz viņu. «Jādomā, tas viņam nākas diezgan grūti, jo viņš taču ir ļoti pieklājīgs,» domāja Žiljens.

Šādā stāvoklī miegs sagādātu jauneklim īstu svētlaimi. Tomēr, par spīti fiziskajam nogurumam, visas viņa domas bija neseno kārdinošo notikumu varā. Viņš neaptvēra, ka nebeidzamās izjādes pa Parizes apkaimes mežiem atstāja iespaidu tikai uz viņu pašu, bet ne mazākā mērā neskāra ne Matildes sirdi, ne prātu. Tādā veidā jaunekļa likteni joprojām noteica nejaušības.

Zil jenām šķita, ka tikai viens var viņam sniegt atvieglojumu: saruna ar Matildi. Tomēr — ko gan viņš tai drīkstētu sacīt?

Par to viņš domāja arī kādu rītu, pulksten septiņos sēdēdams bibliotēkā, kad de la Mola jaunkundze negaidot ienāca istabā.

— Es zinu, cienītais kungs, ka jūs vēlaties ar mani runāt.

— Dievs tēvs! Kas jums to sacīja?

— Es zinu. Vai jums nav vienalga, kas? Ja jūs esat bezgodis, jūs varat mani pazudināt, vismaz varat mēģināt to darīt; bet tas mani nebaida, un tālab es būšu vaļsirdīga. Es jūs vairs nemīlu, manas neprātīgās iedomas mani vīlušas.

Šis briesmīgais sitiens Zil jenu tā satrieca, ka viņš sāka taisnoties. Nekas nevar būt muļķīgāks par taisnošanos, ja esi kļuvis nemīlams. Bet prāts vairs nevaldīja pār viņa rīcību. Akls instinkts dzina viņu novilcināt izšķirošo mirkli. Jauneklim šķita, ka nav vēl viss zaudēts, kamēr viņš runā. Matilde neklausījās; viņa nesaprata, kā šis jauneklis uzdrīkstējies viņu pārtraukt.

Tomēr sirdsapziņas pārmetumi un apvainotā patmīļa padarīja šorīt gluži nelaimīgu arī de la Mola jaunkundzi. Viņu nospieda neciešamā apziņa, ka šim nieka abatam, zemnieka dēlam, devusi kaut kādas cerības. Vislielākos izmisas brīžos viņa sev sacīja: «Tas taču gluži tāpat, kā es būtu atdevusies kādam sulainim.»

Lepnie un spēcīgie raksturi spēj vienā mirklī pāriet no dusmām pret sevi uz dusmām pret citiem; šajās nejēdzīgi pārspīlētajās dusmās viņi rod sevišķu patiku.

De la Mola jaunkundze vienā mirklī sāka apbērt Žiljenu ar visasākajiem nicināšanas izpaudumiem. Būdama jo atjautīga, viņa mācēja nežēlīgi mocīt otra patmīļu, neaiztaupī-dama vissmagākos sitienus.

Pirmo reizi mūžā Žiljenam nācās izturēt asa prāta uzbrukumu, apgarotu ar visniknāko naidu. Vismazāk domādams par aizstāvēšanos, šajā brīdī viņš gandrīz sāka nicināt pats sevi. Uzklausīdams nežēlīgākos nicināšanas apliecinājumus, kuru nolūks bija līdz pamatiem sagraut katru labo domu, kāda viņam varēja būt pašam par sevi, Žiljens sāka uzskatīt, ka Matildei taisnība un ka viņa zināmā mērā pat ļoti apvaldīta.

Turpretim de la Mola jaunkundzes lepnums guva vislielāko baudu, nežēlojot ne isevi, ne viņu par to dievināšanu, kādu bija pirms pāris dienām sajutusi pret Žiljenu.

Viņai nevajadzēja no jauna izgudrot visas dzēlības un cietsirdīgos paņēmienus, ar kādiem patlaban mocīja nabaga jaunekli. Viņa atkārtoja tikai to, ko jau veselu nedēļu viņas sirdī bija skandinājusi kāda balss, kura aizstāvēja visu to, kas pretojās mīlestībai.

Katrs viņas vārds sagādāja Žiljenam elles mokas.

Jauneklis gribēja bēgt, de la Mola jaunkundze satvēra viņu aiz rokas.

— Ņemiet vērā, — viņš aizrādīja, — jūs runājat pārāk skaļi un blakus istabā viss ir dzirdams.

— Kāda man par to daļa! — de la Mola jaunkundze lepni atbildēja. — Kas uzdrīkstēsies teikt, ka mani dzirdējis? Reiz par visām reizēm es gribu izdziedināt jūsu sīko patmīļu no iedomām, kādas tai varētu būt radušās attiecībā pret mani.

Kad Žiljens beidzot varēja atstāt bibliotēku, viņš jutās tik pārsteigts, ka neapzinājās savas nelaimes lielumu. — Viņa vairs nemīl mani, — atkārtoja Žiljens balsī, it kā gribēdams pārliecināt sevi par savu stāvokli. — Tas nozīmē, ka viņa mīlējusi mani tikai astoņas vai desmit dienas, bet es viņu mīlēšu visu mūžu.

Vai tas iespējams? Vēl pirms nedaudzām dienām viņa nebija man nekas, it nekas!

Matildes sirds gavilēja aiz lepnuma: viņai bija pieticis spēka saraut šos apkaunojošos sakarus! Viņa jutās laimīga, ka uzvarējusi sevī tik spēcīgu kaisli. «Tad nu reiz par visām reizēm šis kundziņš sapratīs, ka viņam nav un arī nebūs nekādu tiesību uz mani!» Viņa jutās tik laimīga šajā mirklī, ka patiešām aizmirsa par savu mīlu.

Ja Žiljens būtu mazāk dedzīgas dabas cilvēks, šāds pazemojuma brīdis dzēstu viņā pat mīlas ēnu! Ne mirkli sevi nepazemodama, de la Mola jaunkundze bija sarunājusi viņam tik nepatīkamas un tik nežēlīgas lietas, ka viņas vārdi varēja likties patiesība, pat atceroties tos gluži aukstasinīgi.

Pirmais slēdziens, pie kāda nāca Žiljens pēc šīs pārsteidzošās sarunas, bija tāds, ka Matildei piemīt negants lepnums. Viņš stingri ticēja, ka sakari pārrauti uz mūžiem, un tomēr nākošajā dienā pie brokastīm Matildes tuvums viņu darīja neveiklu un kautru. Līdz šim viņam tādas vājības nevarēja pārmest. Parasti viņš visos dzīves apstākļos skaidri zināja, ko vēlas, un attiecīgi rīkojās.

Sājā dienā pēc brokastīm de la Mola kundze lūdza, lai Žiljens padod kādu dumpīgu, bet retu brošuru, kuru viņai paslepeni bija atnesis biktstēvs, un, ņemdams šo grāmatu, jauneklis nogāza no galdiņa senatnīgu, reti nejauku zilu porcelānā vāzi.

De la Mola kundze aiz šausmām uzlēca kājās un piesteidzās apskatīt savas mīļotās vāzes drumslas.

— Tā bija sena japaņu vāze, — sacīja kundze, — es to mantoju no savas krustmātes Šelas abateses; šo vāzi holandieši bija dāvinājuši reģentam Orleanas princim, kas savukārt to atstāja savai meitai ...

Matilde sekoja mātei un likās jo priecīga par sasisto vāzi, kuru nekad nebija uzskatījusi par skaistu. Žiljens klusēja, tomēr sevišķi neuztraucās; viņš ieraudzīja, ka de la Mola jaunkundze stāvēja gluži tuvu līdzās.

— Šī vāze ir zudusi uz laikiem, — viņš sacīja de la Mola jaunkundzei, — un tas pats ir noticis ar jūtām, kuras kādreiz valdīja manā sirdī. Es lūdzu jūs atvainot visas neprātības, uz kādām tās mani pavedināja. — Un jauneklis izgāja.

— Tā liekas, — sacīja de la Mola kundze pēc viņa aiziešanas, — ka Sorela kungs ir ļoti apmierināts un lepns par to, ko patlaban izdarījis.

Šie vārdi Matildi pārsteidza. «Pareizi,» viņa nodomāja, «mana māte ir uzminējusi, tieši tā viņš domā.» Tikai tagad izgaisa prieks, kādu viņai bija sagādājusi vakardienas scēna. «Tātad visam ir beigas,» viņa šķietami mierīgi nodomāja, «es esmu saņēmusi mācību uz visu mūžu; šī kļūda ir briesmīga un apkaunojoša. Tā darīs mani gudrāku uz visām atlikušajām dienām.»

«Kāpēc es nesacīju taisnību,» domāja Žiljens, «kāpēc vēl joprojām mani moka mīla pret šo neprātuli?»

Šī mīla nevis apsīka, kā viņš bija cerējis, bet pieņēmās ar negantu spēku. «Viņa ir ārprātīga, nav vārdam vietas, bet vai tāpēc tā mazāk skaista? Vai ir iespējams vēl lielāks skaistums? Vai viņā nav apvienojies viss, ko' vien var sniegt izsmalcināta civilizācijā?» Atmiņas par bijušo laimi pārņēma visu Žiljena būtni un uzvarēja visus prāta iebildumus.

Prāts velti cīnās ar šādām atmiņām; prāta bargais spīts tikai palielina atmiņu burvību.

Dienu pēc senatnīgās japaņu vāzes sasišanas Žiljens bija viens no nelaimīgākiem cilvēkiem pasaulē.

## LI SLEPENA NOTA

Jo it visu, ko jums stāstu, esmu pats redzējis; un, ja ari es būtu varējis maldīties, to redzot, toties jūs es nemaldinu, jums to izstāstīdams.

Vēstule autoram

Marķizs ataicināja Žiljenu pie sevis; de la Mola kungs šķita kļuvis jaunāks; viņa acis mirdzēja.

— Parunāsim mazliet par jūsu atmiņu, — viņš sacīja Žiljenam. — Par to stāsta brīnumus! Vai jūs varētu iemācīties no galvas četras lappuses un, aizbraucis Londonā, tās atkārtot? Bet nesagrozot neviena vārda?

Marķizs uztraukumā burzīja rokās «Dienas Lapas» numuru un velti pūlējās apslēpt savu nopietnību, kādu Žiljens vēl nekad nebija novērojis pie viņa, pat sarunājoties par Frilera prāvu.

Žiljens jau bija diezgan piedzīvojis un saprata, ka viņam jāņem par pilnu vieglprātīgais tonis, kādā centās ar viņu rimāt.

— Sis «Dienas Lapas» numurs varbūt nav diez cik interesants; tomēr, ja marķiza kungs vēlas, es rīt no rīta uzteikšu to no galvas.

— Kā! Pat sludinājumus?

— Vārdu pa vārdam, neizlaižot ne rindas.

— Jūs varat to apsolīt? — marķizs jautāja negaidīti nopietni.

— Jā, marķīza kungs, un vienīgi baiļošanās pārkāpt solījumu varētu sajaukt manu atmiņu.

— Aizmirsu vakar jums to jautāt. Es neprasu, lai jūs zvērētu, ka neatstāstīsiet nevienam to, ko jums nāksies dzirdēt; es jūs pārāk labi pazīstu, lai apvainotu ar līdzīgām aizdomām. Esmu par jums galvojis. Es ievedīšu jūs salonā, kur sapulcēsies divpadsmit cilvēki. Jūs pierakstīsiet visu, ko katrs runās.

Nebaiļojieties, tā nebūs juceklīga saruna, ikviens runās savu reizi, kaut arī ne pēc kārtas, — piebilda marķizs, atgriežoties pie sava parastā viegli rotaļīgā toņa. — Mūsu sarunu laikā jums vajadzēs uzrakstīt lappuses divdesmit; jūs atgriezīsieties ar mani šeit, un mēs no šīm divdesmit lappusēm sastādīsim tikai četras. Šīs četras lappuses jūs man atbildēsiet rīt «Dienas Lapas» vietā. Pēc tam jūs nekavējoties aizbrauksiet; ceļojumā jūs uzvedīsieties, kā tas pieklājas jauneklim, kas ceļo savas patikšanas dēj. Turiet par savu pienākumu neierosināt neviena uzmanību! Jūs aizbrauksiet pie kādas ļoti ievērojamas personas. Tur jums vajadzēs parādīt lielu veiklību. Lieta tā, ka jums nāksies apmānīt visus, kas būs ap viņu, jo starp šī ievērojamā vira sekretāriem un kalpotājiem ir ļaudis, kurus uzpirkuši mūsu ienaidnieki, un tie pūlas izlūkot un sagūstīt mūsu sūtņus.

Jūs saņemsiet ļoti nenozīmīgu ieteikšanas vēstuli.

Tajā mirklī, kad viņa gaišība pametīs acis uz jums, jūs izņemsiet manu pulksteni, kuru es došu jums ceļā līdzi, — ņemiet to tūdaļ, vismaz tas būs jau izdarīts, un dodiet man savējo!

Hercogs pats vēlēsies uzrakstīt šīs četras lappuses pēc jūsu atmiņu diktātā.

Pēc tam, bet ne agrāk, jūs atstāstīsiet sarunu gaitu, protams, ja viņa gaišība vēlēsies dzirdēt.

Ceļojuma laikā jūs mazliet izklaidēs tas, ka starp Parizi un ministra rezidenci atradīsies ne mazums cilvēku, kuri vēlēsies pagriezt šautenes stobru pret abatu Sorelu. Ar to viņa misija izbeigtos, bet man personīgi tas sagādātu lielas grūtības, jo kā gan mēs uzzinātu par jūsu nāvi, mans draugs?

Jūsu centība taču nevar būt tik liela, lai jūs pats varētu mums paziņot.

Dodieties tūdaļ nopirkt sev jaunu uzvalku! — turpināja marķizs jau nopietnā balsī. — Apģērbieties pēc aizpagājušā gada modes! Šovakar jums jābūĻ apģērbtam visai nevīžīgi. Turpretim, ceļojumā dodamies, jūs uzvilksiet parastos svārkus. Vai tas jūs pārsteidz? Šķiet, jūs jau esat uzminējis? Jā, mans draugis, viena no cienījamām personām, kuras prātošanu šovakar dzirdēsiet, ir pilnām spējīga aizsūtīt norādījumus, uz kuru pamata jūs varētu vismaz pacienāt ar opiju vakarā kādā jaukā viesnīcā, kur jums labpatiks pasūtīt vakariņas.

— Labāk braukt ar līkumu, kaut arī iznāktu kādi trīsdesmit ljē vairāk, — sacīja Žiljens. — Rima acīm redzot ir par Romu.

Marķizs acumirklī kļuva tik augstprātīgs un neapmierināts, kādu jauneklis viņu nebija redzējis kopš Breileo laikiem.

— Jūs to uzzināsiet, mans kungs, kad es atradīšu par vajadzīgu. Es nemīlu jautājumus.

— Tas nebija jautājums, — Žiljens vaļsirdīgi atbildēja. — Varat man ticēt, ka es domāju balsī un meklējos prātā drošāko ceļu.

— Jā, jūsu prāts, kā liekas, bija aizsteidzies pārāk tālu. Neaizmirstiet, ka sūtnis, turklāt būdams jūsu gados, nedrīkst atstāt iespaidu, ka viņš nelietīgi izmanto parādīto uzticību.

Žiljens noskuma: patiesi, viņš bija rīkojies nepareizi. Viņa patmīļa meklēja sev attaisnojumu, bet neatrada.

— Saprotiet taču, — piebilda de la Mola kungs, — cilvēks, kas izdarījis muļķību, vienmēr atsaucas uz savām jūtām.

Pēc stundas Žiljens atgriezās marķiza kabinetā. Viņš bija ģērbies vecmodīgā uzvalkā, ar ne visai tīru kaklautu, viņa manierēs bija dziļa padevība un visā viņa stājā kaut kas sulainisks.

Žiljenu ieraudzījis, marķizs skaļi iesmējās un tikai tad galīgi piedeva viņam.

«Ja šis jauneklis mani apmānīs,» de la Mola kungs nodomāja, «tad kam gan lai es uzticos? Un, ja grib darīt darbu, kādam taču jāuzticas. Manam dēlam un viņa galantajiem draugiem varētu uzticēties līdz simt tūkstošiem; ja nāktos iet cīņā, viņi mirtu pie troņa pakāpieniem, viņi zina visu... izņemot to, kas nepieciešams attiecīgajā mirklī. Esmu ar mieru sacerēt, ka neviens no tiem nav spējīgs izmācīties no galvas četras lappuses un nobraukt simt ljē neiekrītot. Norbers mācētu iet nāvē tāpat kā viņa senči, bet to pašu spēj katrs rekrūtis ...»

Marķizs ieslīga dziļās domās. «Un, kas attiecas uz iešanu nāvē,» viņš nopūzdamies piebilda, «Sorels, šķiet, to pratīs ne sliktāk par citiem .. .»

— Sēdīsimies karietē! — sacīja marķizs, it kā atgaiņādamies no nepatīkamām domām.

— Cienījamais kungs, — sacīja Žiljens, — kamēr man pāršuva svārkus, es izmācījos no galvas šīs dienas «Dienas Lapas» pirmo lappusi.

Marķizs paņēma avīzi. Žiljens atbildēja bez kļūdīšanās līdz pēdējam vārdam. «Lieliski,» marķizs nodomāja, izturēdamies šovakar kā īsts diplomats, «pa šo laiku jauneklis neievēro, pa kādām ielām mēs braucam.»

Viņi iegāja palielā, drūmā zālē, kas daļēji bija iztapsēta. ar zaļu samtu. Istabas vidū īgns sulainis izvilka garu ēdamgaldu un vienā mirklī, pārklādams to ar zaļu tūku, pārvērta par rakstāmgaldu: zaļā drēbe bija izraibota tintes plankumiem, tas varēja būt kādas ministrijas ierēdņu darbs.

Mājas saimnieks bija liela auguma vīrs: viņa vārds netika nosaukts; Žiljens sprieda, ka tā izskats un daiļrunība ievērojami atkarīga no labas gremošanas.

Pēc marķiza norādījuma Žiljens nosēdās pašā galda galā. Nezinādams, kā uzvesties un izturēties, viņš sāka uzasināt spalvas. Pazagšus jauneklis saskaitīja septiņus cilvēkus, bet viņam laimējās redzēt tikai šo kungu muguras. Divi no tiem, likās, izturējās pret de la Mola kungu kā līdztiesīgi, pārējie izrādīja lielāku vai mazāku goddevību.

Atkal ienāca kāds kungs. «Cik dīvaini,» nodomāja Zil-iens, «šaiā salonā ierodas bez pieteikšanas. Varbūt manis dēļ tiek ievērota šī piesardzība?» Visi piecēlās, sasveicinādamies ar ienācēju. Viņa krūtis greznoja tādi paši ordeņi kā trīs citus klātesošos. Sarunājās diezgan klusi. Žiljens varēja spriest par ienācēju tikai pēc viņa balss un stāva. Tas bija neliela auguma vīrs platiem pleciem, sārtiem vaigiem, un viņa spīdošajās acīs atmirdzēja nikna meža kuiļa dusmas.

Žiljena uzmanību tūdaļ saistīja kāda cita persona, kas bija ienākusi gandrīz vienlaikus ar pirmo, bet pēc izskata bija tam pilnīgs pretstats. Tas bija gara auguma izkaltis vīrs ar vairākām vestēm mugurā. Viņa acīs smaidīja labsirdība un manierēs izpaudās reta laipnība.

«Viņš sejā ļoti atgādina veco Bezansonas biskapu,» nodomāja Žiljens. «Tas katrā ziņā ir garīdznieks, viņam nav neko pāri par piecdesmit gadiem, bet viņa izskats ir ļoti tēvišķīgs.»

Ieradās jaunais Agdas biskaps un ļoti brīnījās, ieraudzīdams starp klātesošajiem Žiljenu. Pēc Breileo svētkiem viņš nebija runājis ar jaunekli ne vārda. Biskapa pārsteigtais skatiens mulsināja un kaitināja Žiljenu. «Vai tiešām tas, ka es kādu pazīstu, vienmēr man sagādās nepatikšanas? Visi šie ievērojamie un nepazīstamie vīri mani ne mazākā mērā neuztrauc, bet jaunā biskapa skatiens man stindzina asinis dzīslās. Jāatzīstas, es esmu ļoti dīvains un nelaimīgs radījums.»

Sājā laikā ienāca kāds neliela auguma melnīgsnējs kungs un sāka runāt jau no durvīm; viņš izskatījās mazliet pēc ārprātīga. Bet, tiklīdz bija ieradies šis runīgais vīrs, pārējie tūdaļ sagrupējās savrup, acīm redzot lai nebūtu viņā jāklausās.

Atvirzīdamās no kamina, runātāju grupas tuvojās galda tālākajam galam, kur sēdēja Žiljens. Viņa stāvoklis kļuva aizvien grūtāks, jo galu galā, lai arī kā viņš pūlējās, tomēr nevarēja nedzirdēt un, lai arī cik niecīga bija viņa pieredze, tomēr nevarēja nesaprast, ka runa ir par ļoti nopietnām lietām. Taču šiem kungiem bija sevišķi svarīgi, lai viss, ko viņi bez aplinkiem te runāja, paliktu noslēpums.

Žiljens nesteigdamies bija paguvis uzasināt vismaz divdesmit spalvu; šis darbs tuvojās beigām. Velti viņš meklēja de la Mola kunga skatienā kādu pavēli, marķizs acīm redzot viņu bija pavisam aizmirsis.

«Tas, ko es te daru, ir vienkārši smieklīgi,» domāja 2il-jens, turpinādams uzasināt spalvas, «bet šīs neizskatīgās personas, kas pašas no savas gribas vai pēc cita pavēles pārrunā tik nopietnus jautājumus, droši vien ir ļoti aizdomīgas. Mans nelaimīgais izskats šiem kungiem var likties jautājošs un nepieklājīgs; tas viņus var aizvainot. Ja turpretim es turēšu acis nodurtas, viņi domās, ka es pūlos saklausīt katru izrunātu vārdu.»

2л 1 jena mulsums sasniedza augstāko pakāpi; viņš dzirdēja pavisam dīvainas runas.

## LII DOMU IZMAIŅA


Republikai Mūsu dienās uz vienu cilvēku, kas vispārības labā gatavs upurēt visu, ir tūkstošiem un miljoniem tādu, kuriem rfip tikai pašlabums un godkārīgi mērķi. Parizē cilvēku vērtē pēc viņa ekipāžās, nevis pēc tikumiem.

Napoleons, Memorials

Iesteidzās sulainis, pieteikdams: «Hercogs ...!»

— Klusu! Jūs esat muļķis, — sacīja hercogs ienākdams. Viņš pateica to tik labi, ka Žiljens nodomāja: «Māksla dusmoties uz sulaiņiem laikam ir šīs ievērojamās personas augstākā gudrība». Žiljens pacēla acis, bet tūdaļ arī nolaida. Viņš tik pareizi bija uzminējis pēdējā ienācējā nozīmi, ka baidījās, lai viņa skatienu neuzlūkotu kā pārdrošību.

Hercogam varēja būt gadu piecdesmit; ģērbies viņš bija kā dendijs un gāja kā automats. Viņam bija iegarena galva, liels deguns un seja uzkrītoši izriezusies uz priekšu. Ar viņa ierašanos sēde tika paziņota par atklātu.

Žiljena fizionomiskos vērojumus pārtrauca de la Mola kunga balss:

— Stādu jums priekšā abatu Sorelu! — sacīja marķīzs. — Viņš apveltīts ar neparastu atmiņu; tikai pirms stundas es viņam darīju zināmu, ka tam varbūt tiks uzticēta augsta

misija, un viņš, lai pierādītu savu izcilo atmiņu, tūdaļ izmācījās no galvas «Dienas Lapas» pirmo lappusi.

— Ā! Nabaga N. ārzemju chronika! — atsaucās mājastēvs. Viņš strauji paķēra avīzi un, skatīdamies uz Žiljenu, jo iespaidīgi noteica: — Atbildiet, kungs!

Iestājās kapa klusums; visu acis pievērsās Žiljenam; viņš atbildēja tik labi, ka pēc divdesmit rindām hercogs pārtrauca viņu.

— Pietiek!

Mazais, plecīgais vīrs ar meža kuiļa skatienu apsēdās. Viņš bija priekšsēdētājs, jo, tikko ieņēmis savu vietu, uzreiz norādīja Žiljenam uz kāršu galdiņu un ar mājienu lika to nolikt sev blakus. Jauneklis ar visām rakstāmlietām pārcēlās uz jauno vietu. Ap zaļo galdu viņš saskaitīja divpadsmit cilvēku.

— Sorela kungs, — sacīja hercogs, — izejiet blakus istabā, jūs tiksiet pasaukts!

Mājastēvs likās gauži norūpējies.

— Slēģi nav aizvērti, — viņš klusi piezīmēja kaimiņam. — Nevajag skatīties pa logu! — viņš muļķīgi uzsauca Žiljen am,

«Tā, vismaz sazvērnieku pulkā esmu jau iekšā. Par laimi, šī sazvērestība šķiet tāda, kas neved uz Greva laukumu. Bet, ja arī šeit būtu kas bīstams, es nedrīkstu atrauties vismaz marķiza dēļ. Man ir prieks, ka spēju atmaksāt sarūgtinājumus, kādus kādreiz viņam var sagādāt mans neprāts.»

Pārdomādams par savu neprātu un bēdām, viņš uzmanīgi novēroja visu, kas atradās apkārt. Tikai tagad viņam ienāca prātā, ka marķizs nebija pateicis sulainim ielas nosaukumu, bet licis noīrēt fiakru, kā nekad nebija darījis.

Žiljenu diezgan ilgi atstāja savām pārdomām. Viņš atradās ar sarkanu samtu iztapsētā viesistabā; uz maza galdiņa stāvēja ziloņkaula krucifikss, uz kamina varēja redzēt de Mestra kunga grāmatu «Par pāvestu», grezni iesietu, ar zeltītām malām. Lai neizskatītos, ka viņš noklausās, Žiljens atvēra grāmatu. Laiku pa laikam no blakus istabas atskanēja skaļas sarunas. Beidzot durvis atvērās, tika pasaukts Žiljens.

— Lieciet vērā, kungs, — sacīja priekšsēdētājs, — no šī brīža mēs runājam hercoga de... klātbūtnē! Sorela kungs, — piebilda viņš, norādīdams uz Žiljenu, — ir jauns garīdznieks, kas ar sirdi un dvēseli uzticīgs mūsu lietai. Izmantodams savu brīnišķīgo atmiņu, viņš viegli atstāstīs mūsu sarunu visos sīkumos.

— Vārds pieder jums, kungs, — sacīja viņš, griezdamies pie cilvēka ar vairākām vestēm, kuram bija jo tēvišķīgs izskats. Žiljens brīdi domāja, ka vislabāk šo cilvēku varētu dēvēt par kungu ar vestēm. Jauneklis paņēma papīru un sāka centīgi pierakstīt.

(Šeit autors vēlējās veselu lappusi apbērt ar daudzpunktiem. — Tas izskatīsies ļoti neglīti, — aizrādīja viņam izdevējs, — un tik frivolu sacerējumu vienkārši sakropļos.

— Politika ir literatūrai kaklā piesiets akmens, — atbildēja autors, — kas pusgada laikā spēj noslīcināt katru sacerējumu. Politika uz fantāzijas fona — tas ir kā pistoles šāviens koncertā. Sim troksnim, kas pats par sevi jau nav diez cik harmonisks, trūkst arī vajadzīgā spēka. Tas ne-harmonē ne ar vienu instrumentu. Sī politika spēj nāvīgi apvainot vienu daļu lasītāju, bet otrai sagādāt nāvīgu garlaicību, kas rīta avīzē tiek uzskatīta par gluži dabisku un nepieciešamu...

— Ja jūsu personas izvairās no politiskām sarunām, — brīdināja izdevējs, — tad tie nav 1830. gada franči un jūsu grāmata nevar būt spogulis, kā jūs pretendējat.. .)

Žiljena protokols aizņēma veselas divdesmit sešas lappuses; mēs sniegsim no tā tikai niecīgu atspulgu; jo vajadzēja izlaist visu komisko, kas bieži vien var likties pretīgs vai maz ticams (skaties «Tiesu Avīzē»).

Tēvišķīgais kungs ar vestēm bieži smaidīja (jādomā, tas bija kāds biskaps), un tad viņa garskropstainās acis gaiši iemirdzējās, tās šķita noteiktākas nekā parasti. Šis cilvēks, kam lika pirmajam runāt hercoga priekšā («Bet kas tas par hercogu?» domāja Žiljens), acīm redzot tādēļ, lai viņš kā visu pilnvarotais izpaustu kopīgos uzskatus, Žiljenam likās nenoteikts un nenosvērts; šī īpašība bieži tiek pārmesta mūsu tiesnešiem. Pārrunu gaitā hercogs to pārmeta arī cilvēkam ar vestēm.

Izteicis dažas frāzes par morāli un filozofisku pazemību, tas turpināja:

— Cildenā Anglija, nemirstīgā Pita vadīta, iztērēja četrdesmit miljardu franku, lai spētu pretoties revolūcijai. Ja godājamā sapulce atļaus, es mēģināšu vaļsirdīgi izteikt kādu bēdīgu domu, proti: Anglija nav pietiekoši sapratusi, ka pret tādu cilvēku kā Bonaparts, it īpaši, ja viņam var pretstatīt vienīgi labu nodomu kolekciju, tikai individuālā rakstura līdzekļi būtu iedarbīgi...

— Ak! Atkal slepkavības slavināšana! — noteica mājastēvs nemierīgi.

— Atstājiet pie malas savas sentimentālās pamācībasl — izsaucās priekšsēdētājs: viņa acis iedegās. — Turpiniet! — griezās viņš pie cilvēka vestēs. Priekšsēdētāja vaigi un piere pietvīka purpursarkani.

— Cildenā Anglija, — turpināja referents, — tagad ir nospiesta, jo katram anglim, pirms viņš samaksā par savu maizi, ir jāmaksā procenti par četrdesmit miljardiem, kas tika izšķiesti cīņā ar jakobiņiem. Un arī Pita vairs nav.

— Toties ir Velingtonas hercogs, — piezīmēja kāds karavīrs, pieņemdams ļoti cienīgu izskatu.

— Dieva dēļ, cietiet klusu, kungi! — izsaucās priekšsēdētājs. — Ja mēs vēl strīdēsimies, tad Sorela kunga klātbūtne izrādīsies lieka.

— Ir taču zināms, ka jums, kungs, netrūkst ideju, — piebilda hercogs zobgalīgi un asi, skatīdamies uz Napoleona bijušo ģenerāli. 2.iljens saprata, ka šajos vārdos slēpās kāds personīgs, apvainojošs saturs. Visi pasmaidīja; ģenerālis no dusmām sasarka.

— Pita vairs nav, kungi, — turpināja referents skumji, it kā būtu atmetis domas kādu pārliecināt. — Un, pat ja Anglijā atrastos jauns Pits, tad tomēr nevar muļķot nāciju divreiz no vietas ar vieniem un tiem pašiem līdzekļiem.

— Jā, tāpēc arī iekarotājs Bonaparts nav iespējams tagadējā Francijā, — iejaucās no jauna karavīrs.

Šoreiz ne priekšsēdētājs, ne hercogs neuzdrošinājās dusmoties, kaut gan, spriežot pēc viņu acīm, labprāt to darītu. Viņi nodūra acis, un hercogs aprobežojās ar tik dziļu nopūtu, ka visi to dzirdēja.

Bet referents jau bija sapiktojies.

— Mani steidzina, — iesāka viņš dedzīgi, nedomādams vairs par toņa laipnību un pazemību, kuras Žiljens bija uzskatījis par šī cilvēka rakstura pamatu, — mani steidzina, lai es drīzāk beigtu, un nebūt neievēro, ka es pūlos izteikties tā, lai netiktu apvainotas neviena cilvēka ausis, lai ari cik garas tās būtu. Labi, kungi, es mēģināšu pēc iespējas īsi.

Sacīšu jums gluži vienkārši: Anglijai nav vairs ne graša, lai palīdzētu cēlajam mērķim. Un, pat ja ģeniālais Pits atgrieztos, viņam vairs neizdotos apstrādāt angļu sīkos īpašniekus, jo tie ļoti labi zina, ka viena vienīgā Vaterlo kauja tiem maksāja miljardu franku. Sacīšu jums īsi un skaidri, — turpināja referents, arvien vairāk iekvēlodamies, — palīdziet paši sev, jo Anglijai nav vairs ne ginejas priekš jūsu lietas, bet, ja Anglija nedod naudas, tad Austrija, Krievija, Prūsija, kuras ir bagātas tikai ar savu varonību, nevar vienas pašas uzsākt pret Franciju vairāk par vienu vai diviem karagājieniem.

Ir gan cerība, ka jakobiņu samobilizētie jaunie zaldāti tiks sakauti ja ne pirmajā, tad otrajā kampaņā; bet trešajā, trešajā, — kaut vai es jūsu acīs kļūstu par revolucionāru, — trešajā jums jau būs 1794. gada karavīri, kuri ne mazākā mērā nelīdzinājās 1792. gada rekrūšiem.

Šeit viņu pārtrauca trīs četras personas.

— Cienījamais kungs, — griezās pie Žiljena priekšsēdētājs, — ieejiet blakus istabā un pārrakstiet sava protokola sākumu!

Žiljens izgāja ar lielu nožēlošanu. Referents bija sācis iztēlot varbūtības, kuras jau sen bija nodarbinājušas Žil-jena prātu.

«Viņi bīstas, ka es varu sākt par tiem smieties,» domāja Žiljens. Kad viņu no jauna pasauca, de la Mola kungs runāja ar tik lielu nopietnību, ka Zil jenām, kas viņu labi pazina, tas šķita jocīgi.

— ... Jā, kungi, sevišķi to var sacīt par šo nabaga tautu:

Kas viņa būs — dievība, galds vai ve]as vanniņa?

Viņa būs dievība! — izsaucas fabulas autors. To jums, kungi, vajag saprast. Ķerieties pie darba, un skaistā Francija atkal kļūs gandrīz tāda, kādu to izveidoja mūsu senči un kādu mēs to redzējām ar savām acīm pirms Ludviķa XVI nāves!

Anglija, vismaz viņas augstsirdīgie lordi, ne mazāk par mums neieredz nejauko jakobinismu. Bez angļu zelta Austrija un Prūsija var dot tikai divas vai trīs kaujas. Vai ar tām pietiks, lai sasniegtu tikpat laimīgu okupāciju, kādu

1817. gadā tik neprātīgi palaida garām de Rišeljē kungs? Es tam neticu.

Šeit viņu pārtrauca bijušais ķeizarvalsts ģenerālis, kas sapņoja par zilās ordeņlentas iegūšanu un pūlējās ieņemt cienīgu vietu starp slepenās notas autoriem. Bet viņu no visām pusēm apsauca.

— Es tam neticu, — turpināja de la Mola kungs, kad pārējie bija aprimuši. Viņš uzsvēra vārdu «es» ar tādu drosmi, kas sevišķi apbūra Žiljenu. «Tas ir labi teikts,» nodomāja jauneklis, un viņa spalva lidoja pa papīru gandrīz vienlaikus ar marķiza vārdiem. «Ar vienu asu teicienu de la Mola kungs iznīcina divdesmit šī ģenerāļa kampaņas.»

— Un varbūt ne tikai ārzemniekiem, — turpināja de la Mola kungs mierīgā tonī, — ne tikai ārzemniekiem mums būs jāpateicas par šo ļauno kara okupāciju. No tiem jauniešiem, kas raksta dedzīgos artiķeļus «Globusā», iznāks trīs četri tūkstoši leitnantu, starp kuriem atradīsies ari kāds Klebers, kāds Hošs, Zurdans un Pišegrī.

— Mēs nemācējām viņu padarīt slavenu, — piezīmēja priekšsēdētājs, — vajadzēja nodrošināt viņam nemirstību.

— Galu galā ir nepieciešami, lai Francijā pastāvētu divas partijas, — turpināja de la Mola kungs, — tomēr ne tikai vārda pēc, bet divas stingri norobežotas partijas. Beidzot, uzzināsim, kas mums jāiznīcina. No vienas puses — žurnālisti, vēlētāji, ar vārdu sakot, sabiedriskā doma; jaunatne un visi, kas par to jūsmo. Kamēr viņi apreibinās ar savu tukšo pļāpāšanu, mums ir izdevība rīkoties ar budžetu.

Šeit viņš atkal tika pārtraukts.

— Cienījamais kungs, — de la Mols apbrīnojami augstprātīgi un mierīgi piezīmēja pārtraucējam, — jūs nerīkojaties, ja šis vārds jūs aizskar, jūs aprijat tos četrdesmit tūkstošus franku, kas ievesti valsts budžetā, un astoņdesmit tūkstošu, ko jūs saņemat pēc civillistes.

Tur neko nevar darīt, cienījamais kungs, ja jūs mani uz to piespiežat, es norādu uz jums kā piemēru. Līdzīgi jūsu dižciltīgajiem senčiem, kas sekoja Ludviķim Svētajam krusta karos, jums ar saviem simts divdesmit tūkstošiem vajadzēja apbruņot vismaz pulku vai kaut rotu, nē, ko es saku! — kaut pusrotu, kaut cilvēku piecdesmit, kas būtu gatavi cīnīties uz dzīvību vai nāvi par mūsu svēto mērķi.

Bet jums ir tikai sulaiņi, no kuriem, ja izceltos dumpis, jūs pats nobītos.

Tronis, altaris, muižniecība var jau rīt izputēt kā pelni, ja jūs katrā departamentā, kungi, nenoorganizēsiet nodaļu no piecsimt uzticamiem cilvēkiem; es lietoju vārdu «uzticība» ne tikai franču varonības, bet arī spāniešu neatlaidības nozīmē.

Mūsu bērniem, ar vienu vārdu, muižniecības ziedam, ir jāsastāda puse no šīm nodaļām. Katrs no tiem lai atrod sev nevis pļāpīgu, sīku buržuā, kas, 1815. gadam atkārtojoties, spējīgs piespraust trīskrāsaino kokardi, bet vienkāršu zemnieku, kas būtu tikpat vientiesīgs un sirdsskaidrs kā Katelino; mūsu muižnieks to apmācīs,* tas būs, ja iespējams, viņa piena brālis. Ikvienam no mums vajag ziedot piekto daļa no saviem ienākumiem, lai šādu pieci simti vīru lielu nodaļu radītu katrā departamentā. Tad mēs varēsim cerēt arī uz okupāciju no ārzemēm. Neviens svešzemes kareivis nekad nenonāks pat līdz Dižonai, ja nebūs pārliecināts, ka ikvienā departamentā viņu sagaida piecsimt draudzīgu cīnītāju.

Ārvalstu karaļi mūs pat neuzklausīs, kamēr nebūsim paziņojuši, ka mums ir divdesmit tūkstošu muižnieku, kas ar mieru pacelt ieročus, lai atvērtu viņiem vārtus uz Franciju. Jūs teiksiet, ka tas mums dārgi maksās. Bet, kungi, ar šo maksu mēs glābjam savas galvas. Starp brīvo presi un muižniecības eksistenci noris cīņa uz dzīvību un nāvi. Topiet vai nu rūpnieki, zemnieki, vai ķerieties pie ieročiem! Esiet bailīgi, ja patīk, bet neesiet muļķi: atveriet acis!

«Formējiet bataljonos/» sacīšu jums ar jakobiņu dziesmas vārdiem; gan tad radīsies kāds augstsirdīgs Gustavs Adolfs, kas, jauzdams monarchijas pamatiem draudošās sabrukuma briesmas, metīsies trīssimt ljē tālu projām no savas karalistes un izdarīs jūsu labā to, ko izdarīja Gustavs protestantu prinču labā. Jūs vēlaties turpināt pļāpāšanu, rokas salikuši? Pēc piecdesmit gadiem Eiropā būs tikai republiku prezidenti un neviena karaļa. Kopā ar karaļiem no zemes virsas nozudīs mācītāji un muižnieki. Paliks tikai kandidāti, kas centīsies pielabināties padibeņu vairākumam.

Velti ir runāt par to, ka Francijā patlaban nav cienījama un visu iemīļota ģenerāļa, ka mūsu armija organizēta

tikai troņa un altara aizsargāšanas nolūkos, ka no tās padzīti visi vecie cīnītāji, kurpretī ikvienā prūšu vai austriešu pulkā atradīsies savi piecdesmit unteroficieri, kas saņēmuši uguns kristības... Bet divsimt tūkstošu jaunekju no sīk-buržuazijas vidus sapņo tikai par karu ...

— Pietiks šo rūgto patiesību, — pašapmierināti noteica kāda augsta persona, acīm redzot no garīdznieku kārtas, jo de la Mola kungs vis nenoskaitās, bet laipni pasmaidīja; Žil jenām tas bija ļoti pamācoši.

— Pietiks šo rūgto patiesību, runāsim īsi: cilvēkam, kam jānoņem kāja, kurā iemetusies gangrēna, velti pūlēties pārliecināt chirurgu, ka šī slimā kāja ir pavisam vesela. Ja man atļauts tā izteikties, kungi, hercogs de... ir mūsu chirurgs.

«Beidzot lielais vārds ir izrunāts,» nodomāja Žiljens, «tātad jau šonakt es traukšu uz...»

## LIII GARĪDZNIECĪBA, MEŽI, BRĪVĪBA


Katras dzīvas radības pamatlikums ir palikt dzīvam, eksistēt. Jūs sējat velnarutkus un gaidāt, ka uzdīgs labības vārpas!

Makiavelli

Iespaidlgā persona turpināja runu; varēja redzēt, ka runātājs pārzināja priekšmetu; daiļrunīgi un bez steigas, kas Žil jenām sevišķi patika, viņš izpauda šādas lielas patiesības:

— Pirmkārt, Anglijai neatradīsies priekš mums ne ginejas; tagad viņiem modē ekonomija un Jums. Pat svētie nedos mums naudas, bet Brūma

kungs mūs izzobos.

Otrkārt, bez angļu zelta Eiropas karaļi neriskēs sarīkot vairāk nekā divus karagājienus; divu karagājienu ir par maz, lai salauztu sīkburžuaziju.

Treškārt, nepieciešams Francijā nodibināt apbruņotu partiju, bez kuras Eiropas monarchistiskie elementi neriskēs pat šos divus karagājienus.

Ceturtais punkts, kuru uzdrošinos celt jums priekšā kā neapšaubāmu, ir šāds;

Francijā nav iespējams radīt bruņotu partiju bez garīdzniecības palīdzības. Es to saku vairāk nekā droši, jo tūdaļ jums to pierādīšu. Vajag visu nodot garīdznieku rokās.

387

25*

Pirmkārt, dienu un nakti pildot savu pienākumu, augsti cienījamu cilvēku vadīta, kuri norobežoti no visām vētrām, jo dzīvo savus trīssimt ljē no jūsu robežām ...

— Ak Roma! Romai — izsaucās mājastēvs.

— Jā, mans kungs, Roma! — kardināls lepni atbildēja. — Lai arī kādas vairāk vai mazāk asprātīgas anekdotes bija modē jūsu jaunības laikos, es 1830. gadā atklāti apliecināšu, ka tikai Romas vadītā garīdzniecība vēl spēj ietekmēt vienkāršo tautu.

Piecdesmit tūkstošu mācītāju diendienā sludina to, ko viņiem nolikusi augstā vadība, un tauta, no kuras galu galā nāk jūsu karavīri, drīzāk atsauksies uz šo mācītāju aicinājumiem nekā uz pasaulīgu daiļrunību ... (Šī personīgā piezīme sacēla kurnēšanu.)

— Garīdzniecības spēks pārspēj jūsējo, — turpināja kardināls, paceldams balsi, — visus soļus, kas sperti, lai radītu Francijā apbruņotu partiju, esam spēruši mēs ...

Un nu sekoja fakti... Kas izdalīja astoņdesmit tūkstoš šauteņu Vandejā? ... un tā tālāk, un tā tālāk.

— Kamēr garīdzniecībai nepieder savi meži, tai nav nekādu iespēju. Tikko sāksies karš, finansu ministrs dos priekšrakstu saviem aģentiem, ka naudas pietiek tikai mācītāju algām. Patiesību sakot, Francija netic dievam un mīl karu. Lai arī kas būtu kara ierosinātājs, viņš kļūtu divkārt populārs, jo karot nozīmē piespiest jezuītus mirt badā, karot nozīmē izsargāt lepnos frančus no svešzemju iejaukšanās.

Kardinālu uzklausījās ar labpatiku.

— Vajadzētu, — viņš sacīja, — de Nervala kungam atkāpties no ministrijas, jo viņa vārds nevajadzīgi kaitina cilvēkus.

Pie šiem vārdiem visi piecēlās un sāka runāt cits pār citu. «Mani atkal aizsūtīs,» nodomāja Žiljens, bet pat uzmanīgais priekšsēdētājs bija aizmirsis viņa klātbūtni.

Visu acis pievērsās vīram, kuru Žiljens galu galā pazina. Tas bija de Nervala kungs, pirmais ministrs, kuru viņš bija redzējis ballē pie hercoga de Rēca kunga.

Sajukums sasniedza augstāko pakāpi, kā mēdz teikt avīzes par parlamentu sēdēm. Un tikai pēc labas ceturtdaļstundas iestājās agrākais klusums.

Tad piecēlās de Nervala kungs un iesāka runāt sprediķotajā balsī.

— Es negribu censties jūs pārliecināt, — viņš sacīja, — ka man nav žēl sava posteņa. Kungi, man norādīja, ka mans vārds darot jakobiņus stiprākus, saceldams pret mums daudzus mērenos. Tātad es brīvprātīgi atteiktos no savas vietas; tomēr dieva ceļus izprot tikai nedaudzi; turklāt, — viņš turpināja, cieši uzlūkodams kardinālu, — man ir sava misija; debesu balss man sacījusi: «Tu noliksi savu galvu uz ešafota vai ari atjaunosi Francijā monarchiju, tu palatas pielīdzināsi Ludviķa XV laika parlamentam,» un es to izdarīšu, kungi!

Viņš apklusa un apsēdās.

«Tas ir teicams aktieris,» nodomāja Žiljens. Viņš maldījās kā parasti, iedomādamies ļaudis gudrākus, nekā tie bija īstenībā. Šī vakara debates un runātāju vaļsirdība bija iejūsminājušas de Nervala kungu, un pašreiz viņš pats ticēja savai misijai. Šim cilvēkam bija daudz enerģijas, bet ļoti maz prāta.

Pusnakti nosita klusumā, kas bija iestājies pēc vārdiem «es to izdarīšu». Žiljenam likās, ka pulksteņa sitienos bija kaut kas varens un drūms.

Drīz vien debates atjaunojās ar pieaugošu enerģiju un neticamu vaļsirdību. «Šie ļaudis mani katrā ziņā noindēs,» iedomājās reizēm Žiljens. «Kā gan plebeja klātbūtnē var runāt šādas lietas?»

Kad pulkstenis nosita divi, sarunas vēl turpinājās. Mājastēvs jau sen gulēja; de la Mola kungam nācās piezvanīt, lai palūgtu jaunas sveces. Ministrs de Nervala kungs atstāja istabu bez ceturkšņa divos, vairākkārt uzmanīgi nopētījis Žiljena seju, ko saskatīja spogulī atspulgtu. Pēc viņa aiziešanas visi uzreiz jutās daudz brīvāk-

Kamēr lika jaunas sveces, cilvēks vestēs sacīja savam kaimiņam:

— Diezin ko visu viņš nesarunās karalim! Viņš var nostādīt mūs pavisam smieklīgā stāvoklī un samaitāt mūsu nākotni. Jāatzīstas, viņš parāda retu pašpaļāvību, pat iedomību, šeit ierazdamies. Viņš mēdza šeit ierasties arī pirms ministra portfeļa saņemšanas, bet portfelis maina visu, cilvēkam jāziedo savas intereses. To gan viņam vajadzēja saprast.

Tiklīdz ministrs bija aizgājis, Bonaparta ģenerālis aizvēra acis; pēc tam ierunājās par savu veselību, saviem ievainojumiem, paskatījās pulkstenī un aizgāja.

— Esmu gatavs saderēt, — sacīja cilvēks vestēs, — ka ģenerālis grib vēl noķert ministru; viņš atvainosies, ka šeit ieradies.

Pusaizmigušie sulaiņi beidzot bija ielikuši jaunas sveces.

— Pieņemsim gala slēdzienu, kungi, — sacīja priekšsēdētājs, — nepūlēsimies vairs viens otru pārliecināt. Padomāsim par notas saturu, kuru pēc četrdesmit astoņām stundām lasīs mūsu ārzemju draugi. Šeit tika runāts par ministru. Tagad, kad de Nervala kungs aizgājis, mēs varam sacīt atklāti: kāda daļa mums gar ministriem, mēs piespiedīsim viņus mūs uzklausīt.

Kardināls ar smalku smaidu piekrita šai domai.

— Man liekas, nav nekā vieglāka kā rezumēt mūsu stāvokli, — ar apslēptu fanatiķa kvēli sacīja jaunais Agdas biskaps. Līdz pat šim brīdim viņš bija klusējis; Žiljens novēroja, ka viņa miers un padevība iekvēlojās, tiklīdz iesākās strīdi. Tagad viņš dega kā Vezuvs.

— No 1806. līdz 1814. gadam Angliju var vainot tikai vienā lietā, — viņš sacīja, — un proti, tā neko nav uzsākusi tieši pret Napoleonu. Kad šis cilvēks bija malu malas piesējis ar hercogiem un kambarkungiem un atjaunojis troni, viņa misija izbeidzās; pēc tam atlika tikai viņu padzīt. Svētie raksti daudzās vietās māca, kā jātiek galā ar tirāniem. (Šeit viņš minēja vairākus latiņu citātus.)

— Patlaban, kungi, mums jāiznīcina ne tikai viens cilvēks, bet vesela Parize. Visa Francija kopē Parizi. Kādēļ gan apbruņot piecsimt cilvēku katrā departamentā? Tas ir riskants solis. Kādēļ iejaukt Franciju tādā lietā, kas attiecināma tikai uz Parizi? Tikai Parize ar saviem saloniem un avīzēm pastrādājusi šo ļaunumu, tad lai iet bojā jaunā Bābele!

Ir jāizbeidz cīņa starp altari un Parizi. Šī katastrofa nāks par labu troņa pasaulīgajām interesēm. Kāpēc Parize nedrīkstēja ne papīkstēt Bonaparta laikā? Pavaicājiet to lielgabalam pie svētā Roka baznīcas!...

Tikai pulksten trijos Žiljens aizgāja kopā ar de la Mola kungu.

Marķizs bija apjucis un noguris. Pirmo reizi sarunā ar Žiljenu viņa balsī izskanēja lūgums. Viņš lūdza dot vārdu, ka jauneklis nevienam nekā nestāstīs par redzēto pārmērīgo centību — tieši tā marķizs sacīja. — Pat mūsu ārzemju draugam stāstiet to tikai tajā gadījumā, ja viņš vēlas iepazīties tuvāk ar mūsu jaunajiem neprāšiem. Kāda viņiem daļa, ja notiek valsts apvērsums? Tie kļūs par kardināliem un paglābsies Romā. Bet mās mūsu pilīs zemnieki nogalinās līdz pēdējam cilvēkam.

Slepenā nota, kuru no divdesmit sešām Žiljena uzrakstītām lappusēm sastādīja pats marķizs, bija gatava tikai bez ceturkšņa piecos.

— Es esmu līdz nāvei noguris, — sacīja marķizs, — un tas zināmu iespaidu atstājis arī uz notu, kuras beigām trūkst skaidrības; ne ar vienu darbu savā mūžā es neesmu bijis tik neapmierināts. Klausieties, mans draugs, — viņš piebilda, — atpūtieties pāris stundu, bet, lai jūs neviens nenolaupītu, es pats pieslēgšu durvis aiz jums.

Nākošajā rītā marķizs 2iIjenu aizvizināja uz kādu nomaļu pili, diezgan tālu no Parizes. Tur Žiljens ieraudzīja dīvainus ļaudis, kurus viņš noturēja par mācītājiem. Viņam izsniedza pasi ar izdomātu vārdu, kurā beidzot bija uzrādīts viņa brauciena galamērķis. Žiljens līdz šim bija izlicies, ka to nezina. Viņš viens iesēdās ekipāžā.

Marķizs ne mirkli nešaubījās par viņa atmiņu; jau vairākkārt Žiljens bija uzteicis no galvas slepeno notu. De la Mola kungs baiļojās vienīgi par to, ka Žiljenu pašu ceļā neaptur.

— Pūlieties izturēties kā frants, kas ceļo savas izpriecas dēļ! — marķizs viņam draudzīgi sacīja, ardievodamies uz salona sliekšņa. — Mūsu vakarējā apspriedē piedalījās ne viens vien viltus brālis.

Ceļojumā laiks pagāja ātri, bet Žiljens bija ļoti skumjš. Tikko izzudis no marķiza acīm, jauneklis nedomāja vairs ne par slepeno notu, ne par savu misiju, — viņa domas kavējās tikai pie Matildes.

Kādā ciemā dažus ljē aiz Mecas pasta kantora priekšnieks paziņoja, ka zirgu tālākbraukšanai neesot. Varēja būt ap desmitiem vakarā; saerrojies Žiljens palūdza vakariņas. Pastaigādamies gar durvīm, viņš it kā neviļus izgāja pagalmā un ieskatījās staļļos. Zirgu tur nebija.

«Un tomēr šis cilvēks uzvedās ļoti dīvaini,» nodomāja Žiljens. «Viņš apskatīja mani pārāk bezkaunīgi.»

Kā redzam, Žiljens jau sāka neuzticēties cilvēkiem. Vēlēdamies kaut ko uzzināt par apkārtni, viņš iegāja virtuvē, lai apsildītos pie pavarda. Kāds bija viņa prieks, kad tur atrada sinjoru Džeronimo, slaveno dziedātāju!

Apsēdies krēslā, ko bija licis novietot blakus pavardam, neapolitanietis pūta un vaidēja, rīmēdams vairāk nekā visi divdesmit vācu zemnieki kopā, kuri, mutes atplētuši, ielenca cejotāju.

— Šie ļaudis grib mani izputināt, — sacīja viņš Zilje-nam, — esmu solījies rīt dziedāt Maincā. Septiņi valdonīgi prinči sabraukuši tur, lai mani dzirdētu. Bet iziesim paelpot svaigu gaisu, — piebilda viņš ļoti nozīmīgi.

Viņi atgāja savus simt soļus, tā ka neviens nevarēja viņus dzirdēt.

— Vai zināt, kas par lietu? — sacīja viņš Žiljenam.

— Šis pasta uzraugs ir blēdis. Pastaigādamies šeit, iedevu divdesmit sū puisēnam, un tas man visu izstāstīja. Divpadsmit zirgu stāv stalJos ciema otrā malā. Viņi grib aizturēt kādu kurjeru.

— Tiešām? — ievaicājās Žiljens pavisam vientiesīgi.

Atklāt blēdību nenozīmēja neko; vajadzēja tikt projām, bet to nevarēja ne viņš, ne viņa draugs Džeronimo.

— Nogaidīsim līdz rītam, — sacīja dziedātājs, — mūs par kaut ko tur aizdomās. Vai nu pret jums, vai pret mani viņiem ir zobs. Rīt no rīta pasūtīsim labas brokastis un, kamēr tās gatavos, iziesim pastaigāties, klusām paņemsim zirgus un auļosim uz nākošo staciju.

— Bet jūsu mantas? — ieteicās Žiljens, piepeši iedomādamies, ka varbūt pašam Džeronimo uzdots viņu aizturēt.

Neatlika nekas cits kā paēst vakariņas un likties gulēt. Žiljens tikko taisījās aizmigt, kad divas balsis viņu uzmodināja, bez kādas kautrēšanās sarunādamās viņa istabā. Vienā no tiem viņš pazina pasta uzraugu ar mazu lukturīti rokā. Lukturīša gaismu viņš vērsa uz Žiljena ceja somu, kas jau bija atvērta. Otrs gluži mierīgi rakājās pa mantām. Žiljens varēja saredzēt tikai viņa šaurās, melnās piedurknes.

«Viņš ir sutanā,» Žiljens nodomāja un klusām sniedzās pēc pistoles, ko bija nolicis zem pagalvja.

— Neuztraucieties, kirē kungs, — teica pasta uzraugs,

— viņi neatmodīsies, viņus pacienāja ar vīnu, kuru jūs pats sagatavojāt.

— Es neatrodu šeit ne smakas no papīriem, — atbildēja kirē. — Ir daudz veļas, smaržūdeņu, pomades, šādu tādu nieku; tas ir kāds jauns gaisagrābsiis, kas vizinās izpriecas dēļ. Drīzāk kurjers būs tas, kas izliekas runājam ar itāliešu akcentu.

Abi tuvojās Žiljenam, lai izmeklētu viņa ceļa drēbes. Žiljenam ļoti gribējās nošaut tos kā zagļus. Jo vairāk tāpēc, ka nebūtu nekādu seku. Šīs domas viņu stipri kārdināja. «Tas tomēr būtu muļķīgi, — es sakompromitētu savu misiju.» Izmeklējis viņa drēbes, kirē sacīja: «Tas nav diplomāts,» — un attālinājās; to viņš darīja prātīgi.

«Ja viņš pieskarsies tieši man, vai viņam!» — nodomāja Žiljens. «Viņš arī tagad var mani nodurt, bet es to nepieļaušu.»

Kad kirē atskatījās, Žiljens mazliet atvēra acis. Kāds pārsteigums! Tas bija abats Kastaneds. Un tiešām, lai gan abi centās runāt paklusām, tomēr no paša sākuma viena balss bija likusies pazīstama. Žiljenu atkal sagrāba vēlēšanās atbrīvot zemi no šī neģēļa ...

«Bet mana misija!» viņš atcerējās.

Kirē un viņa palīgs izgāja. Pēc ceturtdaļstundas Žiljens izlikās, ka būtu tikko uztrūcies no miega. Viņš sāka kliegt un sacēla kājās visu māju.

— Man ir iedota inde, — viņš sauca, — es ciešu negantas mokas!

Viņam bija vajadzīgs iemesls, lai varētu iet palīgā Džeronimo. Beidzot Žiljens to atrada pusnesamaņā no opija, kas bija piejaukts vīnam.

Žiljens, kaut ko līdzīgu paredzēdams, vakariņās bija apmierinājies ar šokolādi, kuru bija paņēmis līdzi no Parizes. Viņš nekādi nevarēja atmodināt Džeronimo, lai pierunātu to doties tālāk.

— Ja man solītu visu Neapoles karalisti, — šļupstēja dziedātājs, — es tomēr šajā mirklī neatteiktos no tik patīkama miega.

— Bet septiņi valdonīgie prinči!

— Lai viņi gaida!

Žiljens aizbrauca viens un bez sevišķām grūtībām beidzot nokļuva līdz ievērojamai personai. Visu rītu viņš velti izgaidījās audienci. Par laimi, ap pulksten četriem hercogs devās pastaigāties. Žiljens redzēja, ka tas iet kājām, un nolēma tuvoties kā ubagotājs. Piegājis divu soļu attālumā no hercoga, viņš izņēma de la Mola kunga pulksteni un pacēla to.

— Sekojiet man iztālēm! — sacīja hercogs, pat nepaskatījies uz viņu.

Ceturtdaļu ljē no sastapšanās vietas hercogs piepeši iegriezās kādā mazā kafejnīcā. Sīs netīrās tavernas istabelē Žiljenam nācās atbildēt no galvas savas četras lappuses. Kad viņš bija galā, viņam sacīja:

— Atkārtojiet no sākuma, bet lēnāk!

Hercogs kaut ko pierakstīja.

— Līdz nākošajai pasta stacijai ejiet kājām! Atstājiet šeit savas mantas un ekipāžu! Nokļūstiet Strasburgā kā mācēdams, bet šī mēneša divdesmit otrajā datumā (todien bija desmitais) pusvienos esiet atkal šajā pašā kafejnīcāl Izejiet no tās tikai pēc pusstundas! Klusēt!

Tie bija vienīgie vārdi, kurus no viņa dzirdēja Žiljens. Tomēr ar tiem pietika, lai iedvestu pret hercogu vislielāko cieņu. «Lūk, kā tās lietas tiek darītas,» Žiljens nodomāja. «Ko gan sacītu šis lielais valstsvīrs, ja dzirdētu dedzīgo pļāpāšanu pirms trim dienām.»

Pēc divām dienām Žiljens nonāca Strasburgā; viņam likās, ka tur nav nekā ko darīt. Uz pilsētu viņš bija devies ar lielu līkumu. «Ja tomēr šis velna Kastaneds mani pazinis, viņš nav tas cilvēks, kas tik viegli ies pazaudēt manas pēdas ... Kāds prieks viņam būtu pasmieties par mani un izjaukt manu misiju!»

Tomēr abats Kastaneds, kongregacijas policijas priekšnieks visā ziemeļu pierobežā, nebija pazinis Žiljenu. Bet Strasburgas jezuili, kaut arī bija ļoti centīgi, tomēr neiedomājās sekot Žiljenam, jo vairāk tāpēc, ka jauneklis savā zilajā svārkā, ar ordeņa krustu pie krūtīm atgādināja karavīru, kas visvairāk interesējas pats par sevi.

## LIV STRASBURGĀ


Aizraušanās! Tev dota visa mīlas kvēle, tās ciešanu spēks. Tās valdzinošie prieki, tiksmā bauda nav tavā varā. Es nevarēju sacīt, vērojot viņu dusā: viņa ir pilnīgi mana ar savu eņģeļa daiļumu, ar savām mīļajām vājībām! Viņa ir manā varā visa, tāda, kādu debesu valdnieks savā žēlsirdībā viņu radījis, lai iepriecētu vīra sirdi.

Sillera «Oda»

Spiests veselu nedēļu uzturēties Strasburgā, Žiljens centās izklaidēties, sapņodams par kara slavu un uzticību dzimtenei. Vai viņš bija iemīlējies? To viņš nezināja, tomēr sajuta, ka par viņa sirdi un domām ar neaprobežotu varu valda Matilde. Viņš pielika visus spēkus, lai neļautos galīgai izmisai. Domāt par kaut ko, kam nebūtu ne mazākā sakara ar Matildi, viņš nespēja. Agrāk godkāre un patmīlas sekmes bija ļāvušas viņam aizmirst de Renala kundzes iedvestās jūtas. Bet Matilde pildīja visu viņa būtni; nākotni bez tās viņš nevarēja iedomāties.

Tomēr šajā nākotnē viņš saskatīja tikai neveiksmi pēc neveiksmes. Šis savādais radījums, ko Verjerā redzējām tik augstprātīgu un pašapzinīgu, tagad bija iekritis pretējā galējībā, kļuvis gluži smieklīgi pieticīgs.

Pirms trim dienām viņš ar priecīgu prātu būtu nošāvis abatu Kastanedu, bet, Strasburgā ja kāds bērns ar viņu saķildotos, jauneklis uzskatītu, ka šim bērnam taisnība. Pārdomādams par saviem naidniekiem un pretiniekiem, kādus pazinis savā dzīvē, vainīgo viņš tagad saskatīja tikai sevī.

Tagad viņa lielākais ienaidnieks kļuva paša iedomas, kas agrāk nenogurstoši bija zīmējušas viņam spožas uzvaras nākotnē.

Pilnīgā vientulība, kas ir katra ceļotāja liktenis, tikai padziļināja dziļo grūtsirdību. Draugs tagad viņam būtu neatsverams ieguvums. «Bet vai pasaulē ir sirds, kas pukst priekš manis?» domāja Žiljens. «Un, ja ari man būtu draugs, vai goda jūtas neliek man klusēt par visu?»

Drūms un saguris viņš jādelēja pa Kelas apkārtni;‘šo nelielo pilsētiņu Reinqs krastā padarījuši nemirstīgu Dezē un Guvions Sen-Sirs. Kāds zemnieks vācietis parādīja viņam strautus, ceļus, Reinas saliņas, kur vēl dzīvo šo divu lielo ģenerāļu varoņdarbi. Ar kreiso roku pieraudams pavadu, labajā Žiljens turēja maršala Sen-Sira memuāriem pievienoto lielisko karti. Izdzirdis priecīgu izsaucienu, viņš pacēla galvu.

Tas bija kņazs Korazovs, viņa Londonas paziņa, kas pirms dažiem mēnešiem bija skolojis viņu izsmalcinātas uzvedības likumos. Uzticīgs šai lielajai mākslai, Korazovs, tikko ieradies Strasburgā un no turienes Kelā, sāka tūdaļ sīki izskaidrot 'Žiljenam 1796. gada aplenkumu, kaut gan nebija par to lasījis nevienas rindiņas. Vācu zemnieks skatījās un brīnījās; tik daudz viņš saprata franciski, lai aptvertu, ka kņazs stāstīja vislielākās muļķības. Žiljenam turpretim tas nenāca ne prātā; viņš apbrīnoja jauno frantu un priecājās par viņa jāšanas mākslu.

«Laimīgs raksturs!» Žiljens nodomāja. «Cik viņam lieliskas bikses, cik skaisti apgriezti mati! Ak jā! Būtu es viņam līdzīgs, tad Matilde pēc trīs dienu mīlas nesajustu pret mani tādu riebumu.»

Ticis galā ar Kelas aplenkšanu, kņazs griezās pie Zil-jena;

— Jūs izskatāties kā mūks klusētājs, — viņš teica. — Acīm redzot jūs pārāk stingri esat ievērojis aizrādījumus, kurus es jums devu Londonā. Bēdīgs izskats nepiedien labam tonim, garlaikots — jā. Ja jūs būsiet drūms, tas nozīmēs, ka jums kā trūkst, ka jums bijusi kāda neveiksme. Tas nozīmē parādīt sevi neizdevīgā gaismā. Turpretim, ja jūs garlaikosieties, jūs sariebsiet tikai tam, kas velti pīilē-jies jums patikt. Saprotiet taču, mans mīļais, ka tā ir liela kļūda.

Žiljens pasvieda ekiju zemniekam, kas, muti atplētis, viņos klausījās.

— Tas bija labi, — sacīja kņazs, — jūs izpaudāt grāciju un cildenu nicināšanu! Ļoti labi! — un viņš palaida zirgu auļos, bet Žiljens tam sekoja, kaisdams muļķīgā sajūsmā.

«Ak, kaut es būtu tāds, tad viņa nedotu priekšroku Kruaznuā!» Jo vairāk Žiljenu valdzināja kņaza smieklīgums, jo vairāk viņš nicināja sevi par šādu sajūsmināšanos un tomēr jutās nelaimīgs, ka neatrod sevī ne mazākās līdzības ar šo ākstu. Riebums pret sevi sasniedza augstāko pakāpi.

Ievērojis Žiljena grūtsirdību atceļā uz Strasburgu, kņazs sacīja: — Ё, ē, mīļais draugs, vai nu jūs esat apspēlēts, vai arī iemīlējies kādā aktrisītē?

Krievi kopē frančus, protams, ar piecdesmitgadīgu nokavēšanos. Kņazs vēl tagad sajūsminājās par Ludviķa XV gadsimtu.

Sīs zobgalības par iemīlēšanos izsauca Žiljenam asaras. «Kāpēc gan man nepalūgt padomu no tik jauka cilvēka?» viņš piepeši nodomāja.

— Jā, draugs, — atbildēja viņš kņazam, — jūs sastopat mani Strasburgā neganti iemīlējušos, turklāt pamestu. Kāda apburoša sieviete vienā no tuvākajām pilsētām atstāja mani pēc trīs dienu ilgas mīlas, un šī pārmaiņa mani satriec.

Viņš atstāstīia kņazam par Matildes rīcību un raksturu, neminēdams īsto vārdu.

— Pietiek, — sacīja Korazovs, — nav vērts runāt līdz galam: lai iegūtu jūsu uzticību kā dziedinātājs, es pabeigšu jūsu vietā. Sīs jaunās sievietes vīrs ir briesmīgi bagāts vai drīzāk viņa pati acīm redzot ir no ļoti dižciltīgas ģimenes.

Žiljens piekrītoši pamāja ar galvu; viņam trūka drosmes runāt tālāk.

— Jauki! — turpināja kņazs. — Te jums būs trīs rūgti pilieni, kas nekavējoties jānorij.

Pirmais: ik dienas satikties ar šo... kā jūs viņu saucāt?

— De Dibuā kundze.

— Kas par vārdu! — izsaucās kņazs, aizrīdamies no smiekliem. — Tomēr atvainojiet, jums tas ir svēts. Tātad, jums ik dienas jāsatiekas ar de Dibuā kundzi, bet nelieciet manīt, ka esat vēss vai apvainots. Atcerieties sava gadsimta svarīgo likumu: esiet pretējs tam, ko no jums sagaida! Izturieties tā, kā izturējāties nedēļu pirms tam, kad viņa parādīja jums savu labvēlību.

— Ak! Toreiz es jutos tik mierīgs! — izsaucās Žiljens izmisīgi. — Man likās, ka manī ir tikai līdzjūtība pret viņu.

— Taurenītis apdedzinās pie sveces, — turpināja kņazs. — Šis salīdzinājums ir vecs kā pasaule.

Otrais: jūs tiksieties ar viņu katru dienu.

Trešais: jūs sāksiet parādīt sevišķu uzmanību kādai dāmai no viņas aprindām, tomēr bez liekas aizrautības, vai saprotat? Es neslēpšu, ka jūsu loma ir grūta. Jūs spēlēsiet komēdiju, bet, ja to uzzinās, — jūs būsiet pazudis.

— Viņa ir tik gudra, bet es tik dumjš! Es esmu pazudis, — Žiljens bēdīgi sacīja.

— Nē, jūs tikai esat vairāk iemīlējies, nekā es domāju. De Dibuā kundze ir sajūsmināta pati par sevi kā visas sievietes, kurām debesis dāvājušas vai nu augstu kārtu, vai ari pārāk lielu bagātību. Viņa interesējas par sevi, kad viņai vajadzētu interesēties par jums; tātad viņa jūs nepazīst. Šo divu trīs mīlas uzliesmojumu brīžos viņa ar lielu iztēles piepūli saskatīja jūsos savu sapņu varoni, bet ne to, kas jūs patiesībā esat...

Bet, pie velna, tās ir ābeces gudrības! Vai tad jūs, mīļo Sorel, patiesi esat ābecnieks?

Ieiesim šajā veikalā; redziet, cik apbrīnojama, melna kaklasaite, gandrīz vai paša Džona Andersona darbs Londonā. Izdariet man pakalpojumu, aplieciet to un aizmetiet šo riebīgo melno auklu, kas jums karājas kaklā!

— Ak jā, — turpināja kņazs, atstādams Strasburgas pirmklasīgo galantērijas preču veikalu, — no kādām aprindām ir de Dibuā kundze? Dievs tēvs, kas par vārdu! Nedusmojieties, manu mīļo Sorel, bet es nevaru... Jā, kādu dāmu tad jūs esat nodomājis lenkt?

— Pašu tikumības iemiesojumu, bagātnieka zeķu fabrikanta meilu. Viņai ir pašas apburošākās acis pasaulē, kuras man briesmīgi patīk. Nav šaubu, viņa skaitās izcila persona pilsētā; tomēr sarkst un kaunas, kad viņas klātbūtnē kāds ierunājas par tirgošanos un veikaliem. Diemžēl,

Sis dāmas tēvs bijis viens no pazīstamākiem Strasburgas tirgotājiem.

— Tātad, ja tiks runāts par krāpšanu, — sacīja kņazs smiedamies, — esiet pārliecināts, ka jūsu skaistule domās par sevi, ne par jums. Tas ir ļoti labi, tas kavēs jums aizmirsties, viņas brīnišķīgajās acīs raugoties. Sekmes jums vairāk nekā drošas.

Žiljens domāja de Fervaka kundzi, kas bieži apmeklēja de la Mola namu. Tā bija skaista ārzemniece, kura bija apprecējusies ar maršalu de Fervaku gadu pirms viņa nāves. Acīm redzot šīs dāmas dzīves mērķis bija piespiest visus aizmirst, ka viņa ir rūpnieka meita, un, lai ar kaut ko vērstu uz sevi uzmanību Parīzē, viņa uzmetās par bargu tikumības aizstāvi.

Žiljenu kņazs galīgi apbūra. Ko gan jauneklis nedotu, lai iemantotu kņaza ērmīgās īpatnības! Saruna starp draugiem vilkās līdz bezgalībai; Korazovs bija sajūsmināts: nekad neviens francūzis nebija viņu uzklausījis tik ilgi. «Beidzot esmu panācis to,» kņazs līksmoja, «ka mani uzklausa mani skolotāji un mācās no manis!»

— Mēs esam vienojušies, — viņš atkārtoja Žiljenam jau desmito reizi. — Ne ēnas no kaislības, sarunājoties ar jauno skaistuli, Strasburgas zeķu tirgotāja meitu, de Dibuā kundzes klātbūtnē. Turpretim vēstulēs pūlieties izpaust liesmainu kaisli. Lasīt labi uzrakstītu mīlas vēstuli ir augstākais baudījums liekulim; tas ir īsts atpūtas brīdis. Šeit viņai vairs nevajadzēs spēlēt komēdiju, viņa ļausies savas sirds aicinājumiem. Tātad — speriet pa divām vēstulēm dienā!

— Nekad, nekad! — izmisīgi izsaucās Žiljens. — Es drīzāk ļaušos piestā sagrūsties nekā izgudrot frāzes. Es esmu pārvērties par mironi, mans mīļais, nekā prātīga no manis negaidiet. Atļaujiet man nomirt ceļa malā!

— Bet kas jums liek izgudrot frāzes? Manā ceļa somā atrodas seši sējumi priekšzīmīgu mīlas vēstuļu. Tur ir vēstules visām gaumēm un pat vistikumīgākām. Vai tad Kalis-kis netika aplidojis pašu glītāko Anglijas kvakerieni Rič-mond-Terasā, jūs zināt — trīs ljē aiz Londonas?

Žiljens jutās mazāk nelaimīgs, kad pulksten divos naktī atvadījās no sava drauga.

Nākošajā dienā kņazs atsauca pārrakstītāju, un pēc divām dienām Žiljens jau bija piecdesmit triju mīlas

vēstuļu īpašnieks. Šīs vēstules bija rūpīgi sanumurētas un domātas viscildenākās un visskumjākās tikumības uzveikšanai.

— Piecdesmit ceturtās vēstules nav, — sacīja kņazs, — jo Kalisku pameta. Bet vai jums nav vienalga, ja ari zeķu tirgotāja meita jūs atstāj? Jūsu nolūks ir ietekmēt de Dibuā kundzes sirdi.

Draugi ik dienas izjāja zirgos; kņaze bija sajūsmināts par Žiljenu. Nezinādams, kā apliecināt savas pēkšņās simpātijās, viņš galu galā piedāvāja Žiljenam savas māsīcas, bagātas Maskavas mantinieces, roku.

— Kad jūs būsiet apprecējies, — yiņš piebilda, — mani sakari un jūsu ordenis divu gadu laikā sagādās jums pulkveža epoletes.

— Bet šo ordeni nav piešķīris Napoleons, — sacīja £il-jens.

— Kas par to? — atbildēja kņazs. — Vai tad Napoleons to nav dibinājis? Vēl joprojām to uzskata par pirmo Eiropā.

Žiljens tikko nepiekrita kņaza priekšlikumam, bet pienākums aicināja viņu atgriezties pie ievērojamā valstsvīra; atvadīdamies no Korazova, viņš solījās tam rakstīt. Žiljens saņēma atbildi uz slepeno notu un steidzās atgriezties Pa-rizē; bet, nodzīvojis divas dienas vientulībā, viņš saprata, ka atstāt Franciju un Matildi būtu rūgtāk par nāvi. «Es nelaulāšos ar miljoniem, kurus man piedāvāja Korazovs,» viņš apņēmās, «bet viņa padomus izmantošu.

Galu galā māksla valdzināt taču ir viņa amats; piecpadsmit gadu viņš nodarbojies tikai ar to, bet tagad viņam ir trīsdesmit. Viņu nevar saukt par muļķi; viņš ir viltīgs un attapīgs; entuziasms, poēzija nav savienojami ar viņa dabu: tas ir īsts prokurors; jo vairāk ir pamats domāt, ka viņš nekļūdīsies.

Tātad es parādīšu sevišķu uzmanību de Fervaka kundzei.

Varbūt viņa drīz man apniks, bet es skatīšos viņas skaistajās acīs, kas tik līdzīgas tām tālajām acīm, kas visvairāk mani mīlējušas.

Viņa ir ārzemniece, man būs izdevība novērot jaunu raksturu.

Es esmu prātu zaudējis, man draud bojā eja, man jāseko drauga padomiem un nav jāpaļaujas tikai uz sevi.»

## LV TIKUMĪBAS KALPĪBA


Bet, ja es Jaušos šai baudai tik saprātīgi un piesardzīgi, tad tā man vairs nebūs bauda.

Lope de Vega

Tikko atgriezies Parizē un nodevis atbildi de la Mola kungam, kas to saņēma ar redzamu vilšanos, mūsu varonis steidzās pie grafa Altamiras. Sis nopietnais un reliģiozais ārzemnieks bija ievērojams ne vien ar to, ka notiesāts uz nāvi; viņa augstā kārta kopā ar pārējām īpašībām bija ļoti pa prātam de Fervaka kundzei, ar kuru viņš bieži tikās.

Žiljens viņam svinīgi atzinās, ka neprātīgi mīlot de Fervaka kundzi.

— Sī sieviete ir pati tikumība, — atbildēja Altamira,

— tikai mazliet jezuitiska un pārspīlēta. Gadās, ka es saprotu katru viņas vārdu atsevišķi, bet nesaprotu visu teikumu kopā. Bieži viņa man liek domāt, ka es nepārzinu franču valodu tik labi, kā man apgalvo. Pazīšanās ar viņu pavedinās minēt jūsu vārdu; tas piešķirs jums sabiedrībā zināmu svaru. Bet aizbrauksim pie Bistosa, — turpināja grafs Altamira, kas visu bija paradis darīt sistemātiski.

— Viņš kādreiz simpatizēja de Fervaka kundzei.

Dons Djego Bistoss lika plaši un gari izskaidrot nāciena cēloni, pats nerunādams ne vārda un kā advokāts uzklausīdams savu klientu. Viņam bija melnūsaina, neizdibināmi nopietna mūka seja; starp citu, viņš bija godīgs karbonarijs.

— Es saprotu, — viņš beidzot sacīja Žiljenam. — Vai maršalienei de Fervakai ir bijuši mīļākie vai ne? Vai jums ir kāda cerība uz panākumiem? Lūk, tādi ir tie jautājumi. Es jums teikšu — kas uz mani attiecas, man bija jāpieredz pilnīgs fiasko. Tagad, kad manas rētas jau aizdzijušās, varu jums sniegt zināmu vērtējumu par viņas raksturu: bieži viņa ir kaprīza un, kā jūs redzēsiet, arī atriebīga.

Es nedomāju, ka viņai būtu žultīgs temperaments, kas tik bieži sastopams pie apdāvinātiem un kaisliem cilvēkiem. Gluži otrādi, taisni savam mierīgumam un tīri holandiskai flegmai viņa var pateikties par savu reto skaistumu un svaigajām krāsām.

Žiljenu kaitināja spānieša lēnais runas temps un nesatricināmā aukstasinība: laiku pa laikam no jaunekļa lūpām neviļus izrāvās vienbalsīgi izsaucieni.

— Vai jūs vēlaties mani uzklausīt? — dons Djego Bis-toss augstprātīgi jautāja.

— Piedodiet manu furia francese[16]-, es viss pārvērtīšos dzirdē, — atbildēja Žiljens.

— Tātad, kā jau teicu, de Fervaka kundze spēj kvēlot ienaidā; viņa nežēlīgi vajā cilvēkus, kurus nemaz nav redzējusi, advokātus, nabaga rakstniekus, kas sapanto šādas tādas dziesmiņas kā, teiksim, Kollē, vai zināt?

Man untums tāds.

Ka mīlu to.. . un tā tālāk.

IJn Žiljenam bija jānoklausās visa dziesma līdz galam. Spānietis acīm redzot jutās ļoti apmierināts par izdevību dziedāt franciski.

Sī brīnišķīgā dziesmiņa vēl nekad nebija uzklausīta tik nepacietīgi. Beidzis dons Djego sacīja: — Maršaliene panāca to, ka tika atlaists no vietas šās dziesmas autors:

Mana mīla vīla krodziņā .. .

Žiljens nodrebēja aiz bailēm, ka tikai donam Djego neienāk prātā nodziedāt arī šo. Bet viņš aprobežojās ar dziesmiņas iztirzāšanu. Patiešām izrādījās, ka dziesmiņa ļoti nepieklājīga.

— Kad maršaliene uzsāka pret šo dziesmu karagājienu, — turpināja dons Djego, — es viņai sacīju, ka viņas aprindu sievietei nemaz nevajadzētu lasīt visas nodrukātās muļķības. Lai arī cik lielus panākumus gūtu tikumība un stingrība, Francijā vienmēr pastāvēs krogu literatūra. Kad de Fervaka kundze beidzot panāca to, ka nabaga autoram atņēma vietu ar tūkstoš astoņi simti frankiem mēnesī, es viņai piezīmēju: «Sargieties, jūs uzbrukāt šim rīmju kalējam ar saviem ieročiem, viņš var jums atbildēt ar saviem pantiem — sacerēt dziesmu, kurā tiek izsmieti visi tikumi. Izzeltītie saloni būs jūsu pusē, bet ļaudis, kuri mīl smieties, atkārtos viņa epigramas». Vai zināt, ko maršaliene atbildēja? «Dieva tā kunga dēļ es visas Parizes priekšā esmu gatava iet mocekles ceļu; tas Francijā būtu kas neredzēts. Tauta iemācītos cienīt augstu tikumību. Tā būtu laimīgākā diena manā mūžā.» Cik skaistas bija viņas acis, kad viņa to teica!

— Acis viņai ir brīnišķīgas! — izsaucās Žiljens.

— Es redzu, jūs esat iemīlējies ... Un tātad, — turpināja dons Djego Bistoss, — viņai nav žultaina temperamenta, kas visvairāk pamudina uz atriebību. Ja tomēr viņa mīl darīt otram ļaunu, tad tikai tāpēc, ka pati ir nelaimīga; man liekas, viņai ir kādas slepenas bēdas. Vai tikai viņu nav nogurdinājusi pārāk tikumīgā loma?

Spānietis diezgan ilgi uzlūkoja Žiljenu klusēdams.

— Tas ir svarīgs jautājums, — piebilda viņš nopietni, — un no tā jums izriet zināmas cerības. Es daudz esmu par to domājis divu gadu laikā, kamēr biju viņas padevīgs kalps. Visa jūsu nākotne, mīlošais kungs, atkarīga no šīs problēmas. Vai viņa ir svētule, ko nogurdinājusi svētulība, un ļaunprātīga tāpēc, ka ir nelaimīga?

— Vai arī tas ir tā, — piepeši ierunājās Altamira, pārtraukdams ilgo klusēšanu, — kā jau divdesmit reižu esmu tev atkārtojis: vienkārši franču patmīļa — atmiņas par savu tēvu vadmalnieku saindē viņas jau tā drūmo raksturu. Vienīgā viņas laime būtu dzīvot Toledo un nokļūt kāda garīdznieka žņaugos, kas viņai ik mirkli draudētu ar pekles mocībām.

Kad Žiljens cēlās uz aiziešanu, dons Djego sacīja ar agrāko cienību: — Altamira man pateica, ka jūs piederot mūsējiem. Nāks diena, kad jūs mums palīdzēsiet atgūt brīvību, un tāpēc es gribu jums palīdzēt šajā mazajā draiskulībā. Jums jāiepazīstas ar maršalienes stilu. Te jums būs četras vēstules, rakstītas ar viņas roku.

— Es pavēlēšu tās norakstīt, — izsaucās Žiljens, — un pēc tam atdošu atpakaļ!

— Un neviens ne vārda neuzzinās par mūsu sarunu?

— Dodu goda vārdu, nekādi — izsaucās Žiljens.

— Tādā gadījumā lai palīdz jums dievs! — piebilda spānietis, pavadīdams līdz kāpnēm viņu un Altamiru.

Šī aina mazliet uzjautrināja mūsu varoni; viņš gandrīz vai pasmaidīja. «Te nu ir dievbijīgais Altamira, kas palīdz man ievest sievieti kārdināšanā.»

Visu laiku, kamēr bija norisinājusies svarīgā saruna ar donu Djego Bistosu, Žiljens uzmanīgi klausījās d'Aligru savrupmājas torņa pulksteņa sitienos.

Tuvojās pusdienas stunda, viņš drīz ieraudzīs Matildil Pārnācis Žiljens rūpīgi nodevās savai tualetei.

«Jau pirmā muļķība,» viņš nodomāja, kāpdams lejā pa kāpnēm. «Man burtiski jāseko kņaza norādījumiem.»

Viņš atgriezās savā istabā un pārģērbās visvienkāršākā ceļa uzvalkā.

«Tagad,» viņš nodomāja, «ir jābūt nomodā par saviem skatieniem.» Pulkstenis bija pusseši, pusdienas sākās sešos. Viņš iegāja viesistabā, tur nebija neviena. Ieraugot zilo dīvānu, viņa acis apmigloja asaras; drīz vaigi sāka kvēlot. «Ir jātiek galā ar šo muļķīgo sentimentalitāti,» viņš dusmīgi nodomāja, «tā mani var nodot.» Žiljens skata pēc paņēma avīzi un trīs vai četras reizes izgāja dārzā un atpakaļ salonā.

Pēc tam, noslēpies aiz lielā ozola, drebošs un uztraukts viņš beidzot uzdrošinājās pacelt acis uz de la Mola jaunkundzes logu. Tas bija cieši aizvērts. Žiljens tikko nepakrita, atspiedās pret ozolu un tā ilgi stāvēja, tad grīļodamies gāja apskatīt dārznieka kāpnes.

Ķēdes gredzens, ko viņš bija pārrāvis, — ak vai, gluži citādos apstākļos! — nebija izlabots. Neprāta uzplūdā Žiljens piespieda to pie lūpām.

Ilgi viņš staigāja no viesistabas dārzā un atpakaļ, līdz beidzot jutās galīgi noguris; tas bija pirmais panākums, kas viņu ļoti iepriecināja. «Mans skatiens būs dzisis un nenodos mani!» Pamazām visi sāka pulcēties salonā; nekad vēl

Žiljena sirds nebija tā pamirusi pie katra jauna durvju atvēriena.

Nosēdās pie galda. Beidzot ienāca ari de la Mola jaunkundze, joprojām palikdama uzticīga savai paražai likt uz sevi gaidīt. Ieraudzīdama Žiljenu, viņa Joti nosarka; viņa nebija zinājusi, ka Žiljens atgriezies. Pēc Korazova padoma, Žiljens paskatījās uz viņas rokām; tās drebēja. Jaunekli pārņēma neaprakstāms satraukums par šo atklājumu, un viņš vēlreiz nopriecājās, ka izskatās noguris.

De la Mola kungs uzslavēja viņu. Pēc tam marķīzs sāka runāt ar jaunekli un izteica kādu laipnību sakarā ar viņa nogurumu. Žiljens ik mirkli atkārtoja: «Man nav jāskatās uz de la Mola jaunkundzi, bet manam skatienam ari nav no viņas jāvairās. Vajag izlikties tādam, kāds biju nedēļu pirms savas nelaimes...» Viņš jutās apmierināts ar savām sekmēm un palika viesistabā. Pirmo reizi viņš parādīja uzmanību namamātei un pielika visas pūles, lai klātesošos ievilktu sarunās un veicinātu dzīvu domu izmaiņu.

Viņa laipnība nepalika bez atmaksas: pulksten astoņos paziņoja par maršalienes de Fervakas ierašanos. Žiljens pazuda un no jauna parādījās, sevišķi rūpīgi pārģērbies. De la Mola kundze bija viņam bezgalīgi pateicīga par tādu uzmanību un, vēlēdamās parādīt viņam savu labvēlību, uzsāka sarunu ar de Fervaka kundzi par viņa braucienu. Zil-jens nosēdās blakus maršalienei ar tādu aprēķinu, lai Matilde neredzētu viņa seju. Novietojies tā pēc visiem mākslas likumiem, viņš pārspīlēti pūlējās izpaust savu sajūsmu par de Fervaka kundzi. Viena no piecdesmit trijām Korazova dāvātām vēstulēm iesākās tieši ar šādu jūsmošanas tirādi.

Maršaliene paziņoja, ka braucot uz operu. Žiljens viņai sekoja; tur viņš sastapa kavalieru de Bovuazī, kurš viņu ieveda kambarjunkuru ložā blakus de Fervaka kundzes ložai. Žiljens nenolaida no viņas acis. «Mājās pārnākušam,» viņš nodomāja, «man jāsāk vest šīs aplenkšanas žurnāls, citādi es aizmirsīšu visus savus manevrus.» Viņš piespieda sevi uzrakstīt trīs četras lappuses par šo garlaicīgo tematu, un tā, — ak brīnums! — viņam laimējās gandrīz nemaz nedomāt par de la Mola jaunkundzi.

Matilde bija Žiljenu gandrīz aizmirsusi, kamēr viņš ceļoja. «Galu galā tas taču ir pats ikdienišķākais cilvēks,» viņa domāja. «Viņa vārds man atgādinās lielāko muļķību manā dzīvē. Vajag atgriezties pie parastiem saprāta un goda jēdzieniem; tos aizmirstot, sieviete iet bojā.» Viņa izrādīja vēlēšanos beidzot padoties laulības līguma nokārtošanai ar marķizu de Kruaznuā, kurš jau tik ilgi tika gatavots. Kruaznuā aiz prieka nezināja ko darīt. Viņš ļoti brīnītos, ja uzzinātu, ka Matildes lēmumu diktējusi tikai padošanās liktenim.

Visi de la Mola jaunkundzes nodomi sabruka, ieraugot Žiljenu. «Patiesi, viņš ir mans vīrs,» Matilde nodomāja, «un, ja es gribu atgriezties uz saprāta ceļa, tad man jāprecas tikai ar viņu.»

Matilde gaidīja, ka Žiljens sāks apnikt viņai ar savu nelaimīgo izskatu, un domās sagatavoja viņam atbildes, jo bija vairāk nekā pārliecināta, ka pēc pusdienām viņš pūlēsies tai pateikt dažus vārdus. Bet viņam ne prātā nenāca to darīt, viņš visu laiku palika viesistabā, nepaceldams ne acu uz dārza pusi, — protams, ar lielām grūtībām! «Vislabāk tūdaļ ar viņu izskaidroties,» nodomāja de la Mola jaunkundze; viņa viena izgāja dārzā; Žiljens nerādījās. Matilde sāka pastaigāties gar viesistabas durvīm; viņa ieraudzīja Žiljenu aizrautīgi aprakstot de Fervaka kundzei veco piļu drupas, kas rotā Reinas krastus un dara tos ļoti dzejiskus. Viņš sāka jau pierast pie sentimentālām un skanīgām frāzēm, kuras dažos salonos tiek uzskatītas par atjautīga prāta pazīmi.

Kņazs Korazovs varētu lepoties, ja butu klāt. Sis vakars pagāja pilnīgi pēc viņa programas.

Viņa atzinību iemantotu arī Žiljena rīcība nākošajās dienās.

Slepenās kamariļas locekļi kādas machinacijas ceļā dabūja iespēju noteikt dažu zilo lentu likteņus. Maršaliene de Fervaka pieprasīja, lai viņas tēva krusttēvs kļūtu šī ordeņa kavalieris. Marķīzs de la Mols pretendēja uz to pašu savam sievastēvam; viņi apvienoja savas pūles, un maršaliene gandrīz ik dienas ieradās de la Mola namā. No viņas Žiljens uzzināja, ka marķizs drīz būšot ministrs; viņš bija iesniedzis kamariļai ļoti asprātīgu chartas iznīcināšanas plānu, ko varētu veikt bez kādiem sarežģījumiem triju gadu laikā.

Ja de la Mola kungs kļūtu par ministru, tad Žiljens varētu cerēt uz biskapa vietu; tomēr patlaban visus šos augstos centienus aizplīvuroja it kā migla. Iztēlē viņš tos jauda kā kaut ko tālu un neskaidru. Nelaimīgā mīla, kas viņu bija padarījusi par maniaku, vedināja skatīties uz visu atkarībā no tā, kā izveidosies attiecības ar Matildi. Viņš cerēja, ka pēc piecu sešu gadu neatlaidīgām pūlēm piespiedīs de la Mola jaunkundzi no jauna sevi iemīlēt.

Kā redzams, šī prātīgā galva bija nonākusi līdz īsta neprāta robežām. No visām agrākajām īpašībām pāri bija palikusi tikai neatlaidība. Apņēmies sekot kņaza Korazova padomiem, viņš katru vakaru nosēdās blakus de Fervaka kundzei, tomēr ne vārda neiespēja tai pateikt.

Piepūle, cenšoties parādīt Matildei, ka viņš pilnīgi atveseļojies no savas mīlas, paņēma visus viņa garīgos spēkus; blakus maršalienei Žiljens šķita tikai pusdzīvs; pat viņa acis zaudēja savu mirdzumu, kā tas mēdz būt lielās fiziskās ciešanās.

Tā kā visi de la Mola kundzes ieskati bija tikai atbalss no vīra ieskatiem, kurš spēja padarīt viņu par hercogieni, tad gluži saprotams, ka kopš dažām dienām viņa cēla Žiljenu gandrīz līdz debesīm.

## LVI TIKUMĪGĀ MĪLA


Bez šaubām — Edelainu slavēt nākas — Tai piemita tāds smalkums dižciltīgs,

Kas robežu, kur vienkāršība sākas, Nevienu mirkli aizsniegt neuzdrīkst.

Tā mandariniem dažkārt piemīt māka Nekā par īsti skaistu neatzīt Un visu dabas doto apšaubīt.

Dons Žuans, XIII; 34 (Bahons)

-Ir kaut kas neparasts visos šās ģimenes locekļu ieskatos,» domāja maršaliene. «Tagad viņi visi kā apburti no mazā abata, kas prot tikai klausīties un vērot ar savām, taisnību sakot, diezgan skaistām acīm,»

Žiljens savukārt maršalienes manierēs saskatīja gandrīz pilnīgu tās patriciešu nosvērtības paraugu, kura izpaužas nevainojamā laipnībā, bet vēl vairāk pilnīgā nespējā dziļi just. Negaidītas kustības vai pašsavaldīšanās trūkums šokētu de Fervaka kundzi gluži tāpat kā nepietiekami valdonīga izturēšanās pret apakšniekiem. Mazāko jūtelības parādīšanu viņa uzskatīja par kaut ko līdzīgu morālām reibonim, kas nepiedien augstākas kārtas cilvēkam. Lielāko prieku viņai sagādāja sarunas par karaļa pēdējām medībām, viņas mīļākā grāmata bija hercoga Sen-Simona «Memuāri», sevišķi tā daļa, kas attiecās uz ģenealoģiju.

Žiljens zināja to vietu viesistabā, kurā apgaismojuma efekts visvairāk pavairoja de Fervaka kundzes skaistumu. Viņš laikus jau ieņēma šo vietu, nolikdams krēslu tā, lai nevarētu redzēt Matildi. Brīnīdamās par Žiljena izvairīšanos, kādā jaukā dienā viņa pameta zilo dīvānu un, paņēmusi rokdarbu, nosēdās pie mazā galdiņa blakus maršalienei. Tagad gar de Fervaka kundzes cepures malu Žiljens varēja labi saskatīt Matildi. Acis, kas valdīja pār viņa likteni, no sākuma viņu sabaidīja, bet tad uzpurināja no parastās apātijas; viņš sāka runāt un šoreiz ļoti veikli.

Žiljens griezās pie maršalienes, tomēr vienīgais viņa vārdu nolūks bija atstāt iespaidu uz Matildi. Viņš tiktāl iedvesmojās, ka de Fervaka kundze beidzot nesaprata, ko viņš runāja.

Tas bija jaunekļa pirmais sasniegums. Ja Žiljenam ienāktu prātā piebilst arī dažas frāzes par vācu misticismu, goda prātu un jezuitisko liekulību, maršaliene nekavētos pieskaitīt viņu pie izcilajiem cilvēkiem, kam lemts atjaunot savu gadsimtu.

«Ja viņam tik maz gaumes, ka tik aizrautīgi un ilgi var runāt ar de Fervaka kundzi, es labāk neklausīšos viņā,» domāja de la Mola jaunkundze. Un, kaut arī ne bez pūlēm, tomēr šajā vakarā viņa palika uzticīga saviem vārdiem.

Pusnakti, kad de la Mola jaunkundze paņēma sveci, lai pavadītu māti uz viņas istabu, marķize sāka dedzīgi slavēt Žiljenu. Matildi tas galīgi nokaitināja; visu nakti viņa nevarēja aizmigt. Viena doma tomēr viņu apmierināja: «Tas, ko es nicinu, maršalienei var likties izcils cilvēks.»

Kas attiecas uz Žiljenu, viņš vairs nejutās tik nelaimīgs, kopš bija uzsācis sava plāna realizēšanu; nejauši viņa skatiens apstājās pie juchtādas portfeļa, kurā kņazs Korazovs bija ielicis piecdesmit trīs Žiljenam dāvātās mīlestības vēstules. Pirmās vēstules apakšmalā Žiljens ievēroja atzīmi: «Pirmais numurs jāsūta nedēļu pēc pirmās tikšanās!»

«Esmu nokavējis!» izsaucās Žiljens. «Es jau sen sastopos ar de Fervaka kundzi.»

Viņš tūdaļ stājās pie šīs pirmās mīlas vēstules norakstīšanas. Tas bija garlaicīgs sprediķis, kas ņudzēja no augsti tikumiskām frāzēm. Žiljenam laimējās aizmigt pie otrās lappuses.

Pēc dažām stundām spilgta saules gaisma uzmodināja Žiljenu; viņš visu nakti bija nosēdējis pie galda. Vismoco-šākie viņa dzīvē bija rīta mirkļi, kad uzmodies viņš atcerējās savu nelaimi. Bet tajā rītā jauneklis gandrīz priecīgs

pabeidza vēstules norakstīšanu. «Vai tas var būt,» viņš domāja, «ka pasaulē dzīvotu jauneklis, kas spējīgs uzrakstīt šādu vēstuli!» Viņš saskaitīja vairākus teikumus, kas aizņēma deviņas rindas. Oriģinālā beigās atrada šādu ar zīmuli rakstītu piezīmi:

«Vēstules jāaizved personīgi, vislabāk jāšus; apģērbs: zili svārki, melna kaklasaite. Vēstule jānodod šveicaram; skatienam jābūt dziji melancholiskam. Ja gadās sastapt istabeni, it kā slepus jānotrauš asara, jāpasaka tai daži vārdi.» *

Norādījumi tika izpildīti visā pilnībā. «Tas, ko es daru, ir ļoti pārdroši», domāja Žiljens, iznākdams no de Fervaka kundzes nama, «bet jo ļaunāk priekš Korazova! Uzdrošināties rakstīt tik augsti tikumīgai sievietei! Viņa izturēsies pret mani ar vislielāko nicināšanu! Patiesi, tas tik būs jautri! Šī ir vienīgā komēdija, kas vēl spēj mani uzturēt pie dzīvības. Jā, padarīt smieklīgu šo pretīgo radījumu, ko saucu par savu «es», tas mani iepriecinās. Lai izklaidētos, es būtu spējīgs izdarīt noziegumu.»

Laimīgākie mirkļi mēneša laikā bija tie, kad viņš savu zirgu veda atpakaļ uz stalli. Korazovs bija viņam kategoriski aizliedzis skatīties uz neuzticīgo iemīļoto. Bet Matilde tik labi pazina viņa kumeļa soļus un Žiljena paradumu padauzīt ar pātadziņu pa staļļa durvīm, ka jo bieži caur logu aizkariem nolūkojās uz jaunekli. Muslina aizkari bija tik plāni, ka Žiljens ļoti labi redzēja tiem cauri. Jauneklis ievingrinājās skatīties tā no cepures apakšas, ka redzēja visu Matildes stāvu, bet ne acis. «Tātad arī viņa neredz manas acis,» domāja Žiljens, «un tas nenozīmē skatīties uz viņu.»

Vakarā de Fervaka kundze izturējās tā, it kā nemaz nebūtu saņēmusi to filozofiski mistisko un dievbijīgo traktātu, ko Žiljens no rīta ar ļoti melancholisku izskatu bija nodevis viņas šveicaram. Iepriekšējā dienā Žiljens nejauši bija atklājis daiļrunības ierosinātāju: viņš nosēdās tā, lai redzētu Matildes acis. Viņa savukārt pēc maršalienes ierašanās atstāja zilo dīvānu: citiem vārdiem, savu parasto sabiedrību. De Kruaznuā kungu acīm redzot ļoti skumdināja šī jaunā kaprize: viņa bēdas mīkstināja Žiljena ciešanas.

Šī nejaušība ļoti auglīgi ietekmēja viņa daiļrunību. Un, tā kā patmīļa iespiežas pat vistikumīgākās sirdīs, tad nav ko brīnīties, ka, sēzdamās karietē, maršaliene nodomāja: «De la Mola kundzei taisnība, jaunais abats ir ļoti smalks.

Iespējams, ka pirmajās dienās mana klātbūtne darīja viņu kautru. Patiesībā šajā mājā valda liela vieglprātība; tikumīgās personas, kuras šeit var sastapt, kļuvušas tikumīgas tikai aiz vecuma. Sis jauneklis to sapratis. Viņš labi raksta; bet man ir bažas, vai tikai viņa lūgumā izpalīdzēt ar padomu neslēpjas jūtas, kuras viņš pats vēl neapzinās.

No otras puses — vai mazums ir piemēru, ka tieši tā cilvēks nokļuvis uz pareizā ceļa. Viņa stils nebūt neatgādina to jauniešu vēstules, kuras man nācies lasīt, tāpēc es no viņa daudz ko sagaidu. Nevar noliegt godbijību un dziļu pārliecību jaunā abata rakstā; ar laiku viņš var kļūt tikpat tikumīgi pazemīgs kā Masiljons.»

LVII

AUGSTĀKIE BAZNĪCAS AMATI

SasniegumiI Talants! Nopelni! Blēņas vieni Vajag pieslieties kādai kliķei!

Tele maka

T pirmo reizi domas par biskapatu un 2il-jenu saistījās tās sievietes galvā, no kuras agri vai vēlu vajadzēja kļūt atkarīgiem visiem augstākiem Francijas baznīcas amatiem. Tomēr šis panākums Žiljenu neiepriecinātu; šajā brīdī viņa domas ne uz mirkli neatrāvās no nesenās nelaimes; viss šķita to palielinām, piemēram, sava istaba viņam kļuva neciešama. Kad viņš ar sveci rokā vakaros tajā iegāja, ik priekšmets viņam no jauna atgādināja kādu nelaimes sīkumu.

«Šodien man spaidu darbs», viņš nodomāja, strauji atgriezdamies savā istabā. «Cerēsim, ka otrā vēstule būs tikpat garlaicīga kā pirmā.»

Tā izrādījās vēl garlaicīgāka. Tas, ko viņš pārrakstīja, likās tik nejēdzīgi muļķīgi, ka viņš sāka rakstīt automātiski, nepievērsdams vairs uzmanību saturam.

«Šeit vēl vairāk saspīlētības nekā Minsteres traktata oficiālajos rakstos, kurus mans diplomātijas profesors lika man pārrakstīt Londonā.»

Tikai tagad viņš atcerējās par de Fervaka kundzes vēstulēm, kuru oriģinālus bija piemirsis atdot atpakaļ donam Djego Bistosam. Viņš uzmeklēja tās un pārliecinājās, ka tās bija gandrīz tikpat nejēdzīgas kā jaunā krievu, augstmaņa vēstules — pilnas divdomību. It kā vienlaikus gribētu pasacīt visu un neko. «Stila ziņā — īsta Eola arfa,» nodomāja Žiljens. «Starp daudzām augstām domām par iznīcību, nāvi, bezgalību utt. es neredzu nekā reala, izņemot negantas bailes šķist smieklīgam.»

Monologs, kuru tikko atzīmējām saīsinātu, atkārtojās gandrīz divas nedēļas no vietas. Aizmigt, pārrakstot kaut ko līdzīgu apokalipses komentāriem, nākošajā rītā melan-choliski aizvest vēstuli de Fervaka kundzei, novietot zirgu stallī, cerot ieraudzīt kaut Matildes drēbju vīlīti, strādāt, bet vakaros, kad de la Mola kunga namā neierodas de Fervaka kundze, parādīties Operā — tāda bija Žiljena vienmuļā dzīve. Interese mazliet pieauga, kad de Fervaka kundze apciemoja marķizl; tad viņš varēja novērot Matildi, slēpdamies aiz maršalienes lielās cepures, un kļuva sevišķi daiļrunīgs. Viņa gleznainās, sentimentālās frāzes guva aizvien smalkāku un izteiksmīgāku formu.

Žiljens ļoti labi saprata, ka viņa runāšana Matildei liekas muļķīga, bet viņš to katrā ziņā gribēja pārsteigt ar savu vārdu izsmalcinātību. «Jo vairāk manos vārdos melu, jo vairāk man vajaga viņai patikt,» domāja Žiljens un ar lielu pārdrošību izteica dažādus pārspīlējumus. Drīz viņš nomanīja — ja negribi maršalienes acīs kļūt vulgārs, pūlies izvairīties no vienkāršiem un prātīgiem jēdzieniem. Un viņš turpināja vai pārtrauca runāšanu atkarībā no tā, cik daudz sekmju vai vienaldzības novēroja divu dāmu sejās, kurām viņš pūlējās patikt.

Visā visumā viņa dzīve tagad bija vieglāka nekā agrāk, kad savas dienas bija pavadījis bezdarbībā.

«Kā tad tā?» viņš kādā vakarā nodomāja. «Nu jau es pārrakstu piecpadsmito no šiem riebīgajiem traktātiem: četrpadsmit pirmie jau nodoti maršalienes šveicaram. Man būs tas gods piepildīt visas viņas rakstāmgalda atvilktnes. Un tomēr viņa pret mani izturas tā, it kā es nebūtu rakstījis ne rindas! Ar ko tas beigsies? Vai tikai viņai neapniks mana neatlaidība un arī es pats? Jāatzīstas, šis- krievs Ko-razova draugs un skaistās Ričmondas kvakerietes mīļākais ir bijis savā laikā briesmīgs cilvēks. Vai iespējams būt vēl apnicīgākam?»

Kā visi vidusmēra ļaudis, kuriem gadījies novērot liela karavadoņa manevrus, Žiljens nekā nesaprata no tiem paņēmieniem, ar kādiem jaunais krievs bija uzbrucis skaistās anglietes sirdij. Pirmās četrdesmit vēstules bija domātas tikai piedošanas izlūgšanai, ka cilvēks uzdrošinājies rakstīt. Acīm redzot šo mīļo dāmu, kas droši vien šausmīgi garlaikojās, vajadzēja pieradināt saņemt vēstules, kuras bija varbūt mazliet jēdzīgākas par viņas ikdienību.

Kādu ritu Žiljenam pasniedza vēstuli. Viņš ieraudzīja de Fervaka kundzes ģerboni un salauza zīmogu ar tādu nepacietību, kāda pirms pāris dienām liktos gluži neiespējama; tas bija tikai aicinājums uz pusdienām.

Viņš aizsteidzās pie kņaza Korazova pēc padoma. Diemžēl, krievu jauneklis gribēja atdarināt Dorā vieglprātīgo stilu tur, kur visvairāk vietā būtu vienkāršība un skaidrība. Žiljens nevarēja saprast, kā viņam izturēties pusdienās pie maršalienes.

Maršalienes salons bija krāšņs un izzeltīts kā Dianas galerija Tiljerijās, — gar sienām karājās daudz eļļas gleznu greznos ietvaros. Sajās gleznās šur tur baloja gaiši plankumi. Vēlāk Žiljens uzzināja, ka dažu gleznu sižeti mājas saimniecei likušies nepieklājīgi un viņa pavēlējusi tās izlabot. «Tikumīgais gadsimts!» viņš nodomāja.

Maršalienes salonā viņš pazina trīs personas, kas bija piedalījušās slepenās notas sastādīšanā. Viens no tiem, mon-sinjors biskaps... pārzināja iecelšanas baznīcas amatos; kā tika stāstīts, viņš nekā nevarot atteikt savai krustmeitai de Fervaka kundzei. «Cik tālu esmu jau ticis,» nodomāja Žiljens, melancholiski smaidīdams, «un tomēr man tas ir gluži vienaldzīgi! Es sēžu pie pusdienu galda kopā ar slaveno biskapu...»

Pusdienas bija viduvējas, bet sarunas vienkārši kaitināja. «Gluži kā sliktas grāmatas virsraksts,» nodomāja Žiljens. «Šeit jo augstprātīgi tiek aizskartas cilvēka domas lielākās problēmas. Bet trīs minūtes klausījies, cilvēks jau vaicā sev, par ko vairāk brīnīties; par runātāja mākslotību vai viņa apbrīnojamo muļķību.»

Lasītājs, jādomā, būs aizmirsis nenozīmīgo rakstnieku Tanbo, akadēmiķa māsasdēlu un nākošo profesoru, kas ar savu zemisko aprunāšanu indēja de la Mola kunga viesistabas atmosfēru.

Tieši šis nožēlojamais cilvēciņš uzvedināja Žiljenu uz domām, ka de Fervaka kundze, kaut arī neatbildēja uz viņa vēstulēm, tomēr varbūt nebija gluži vienaldzīga pret jūtām, kas diktējušas šos sūtījumus. Tanbo tumšā dvēsele dega skaudībā par Žiljena sekmēm. Taču, no otras puses, neviens cilvēks, vienalga, vai tas ir prātīgs vai muļķis, vienlaikus nevar būt divās vietās, «un tālab,» domāja nākošais profesors, «ja Žiljens kļūs par skaistās maršalienes mīļāko, viņa tam izgādās izdevīgu posteni starp garīdzniekiem, turpretim es atsvabināšos no viņa de la Mola kunga mājā.»

Arī abats Pirara kungs neliedza Žiljenam veselu rindu pamācību sakarā ar viņa panākumiem de Fervaka kundzes namā. Šeit izpaudās sektantisks sāncensības gars starp bargo jansenistu un tikumīgās maršalienes jezuitisko salonu, kura pretendēja uz tikumu un monarchijas atjaunotājas lomu..

LVIII ANONA LESKO

Galīgi pārliecinājies, ka priors ir dumjš un ietiepīgs kā ēzelis, viņš tam izdabāja itin vienkārši, saukdams par melnu to, kas bija balts, un par baltu to, kas bija melns.

Uchtenbergs

KIevu kņaza norādījumi stingri noliedza izteikt mutiski iebildumus personai, kurai tiek rakstīts. Nekādā gadījumā nedrīkstēja atkāpties no visdziļākās sajūsmas un apbrīnošanas izpaudumiem; arī vēstulēs vajadzēja atspulgt tam pašam.

Kādā vakarā, sēdēdams de Fervaka kundzes ložā Operā, Žiljens cēla līdz debesīm baletu «Manona Lesko». Vienīgais iemesls šādai slavināšanai bija tas, ka viņš pats baletu uzskatīja par ļoti vāju.

Maršaliene sacīja, ka balets paliekot tālu iepakaļ abata Prevo romanam.

«Kā!» nodomāja Žiljens pārsteigts un uzjautrināts. «Tik dievbijīga dāma slavē Prevo romānu!» Divas trīs reizes nedēļā de Fervaka kundze veltīja visiznīcinošākos vārdus rakstniekiem, kas ar saviem nejēdzīgajiem sacerējumiem samaitājot jaunatni, kura jau tā esot nestipra pret juteklīgiem kārdinājumiem.

— So amoralo un bīstamo sacerējumu vidū, — runāja maršaliene, — «Manonai Lesko» piederot viena no pirmajām vietām. Netiklas sirds maldi un pelnītās ciešanas, kā stāsta, tur esot aprakstītas patiesi un dziji, kas tomēr jūsu Bonapartam neliedza Svētās Helenas salā izteikties, ka šis romans esot uzrakstīts priekš sulaiņiem.

Šie vārdi Žiljena dvēselē modināja agrāko rosību. «Mani ir gribējuši pazudināt maršalienes acīs; viņai ir stāstīts, ka esmu jūsmojis par Napoleonu. Šis fakts viņu ir tiktāl aizvainojis, ka viņa nespēj atturēties, man to nepasacījusi.» Šis atklājums nodarbināja Žiljenu visu vakaru, un vēlīnās stundas padarīja interesantas. Kad Operas vestibilā jauneklis atsveicinājās no maršalienes, viņa sacīja:

— Ievērojiet, cienījamais kungs, nedrīkst mīlēt Bona-partu, ja mīl mani. Viņu var pieņemt tikai kā dieva sūtītu nepieciešamību. Tomēr šī cilvēka dvēselei trūka vajadzīgās lokanības, lai saprastu mākslas darbus.

«Ja mil mani!» Žiljens domās atkārtoja. «Tas nozīmē daudz vai neko. Te nu ir valodas noslēpumi, kas mums, nabaga provinciāliem, nav izdibināmi.» Un viņš daudz domāja par de Renala kundzi, pārrakstīdams bezgalīgu vēstuli maršalienei.

— Kā tas varēja notikt, — viņa otrā dienā vaicāja Zil-jenam ar vienaldzību, kura jauneklim likās liekuļota, — ka jūs runājat par Londonu un Ričmondu savā vēstulē, kuru, jādomā, esat rakstījuši vakar, atgriezies no Operas?

Žiljens briesmīgi samulsa. Viņš bija norakstījis vēstuli mechaniski, rindu pēc rindas, un acīm redzot piemirsis vārdus Londona un Ričmonda samainīt pret Parīze un Sen-KIū. Viņš vairākkārt iesāka ko stāstīt, bet nespēja nobeigt; viņš juta, ka nespēs savaldīt smieklus. Galu galā jauneklis kaut kā izkūlās no sprukām, sagudrodams šādu izskaidrojumu: «Es biju tā aizrāvies, prātodams par cilvēcīgās dvēseles augstajiem lidojumiem, ka mana paša dvēsele būs kļuvusi pavisam izklaidīga, kad jums rakstīju.»

«Esmu atstājis iespaidu,» viņš nodomāja, «tālab varu atsvabināt sevi šovakar no šīs garlaicības.» Un gandrīz skriešus viņš atstāja de Fervaka kundzes namu. Pārlasīdams vēstules oriģinālu, kuru vakar vakarā bija pārrakstījis maršalienei, viņš drīz uzgāja liktenīgo vietu, kur jaunais krievs piemin Londonu un Ričmondu. Žiljens jutās pārsteigts, šajā vēstulē atrazdams daudz silta maiguma.

Tieši kontrasts starp Žiljena šķietamo nepiespiestību

sarunās un neparasto, gandrīz apokaliptiski dziļo vēstuļu valodu bija modinājis de Fervaka kundzē interesi. Mar-šalienei sevišķi patika viņa garās frāzes: tas nav lēkājošais stils, kuru ievedis netikumīgais Volters! Un, kaut gan mūsu varonis visiem spēkiem pūlējās izskaust no saviem prātojumiem katru prātīgu domu, tajās tomēr varēja sajust anti-monarchisma un bezdievības pieskaņu, ko ievēroja arī de Fervaka kundze. Dzīvodama pastāvīgi starp augsti tikumīgiem, tomēr domās nabagiem cilvēkiem, šī dāma jutās dziļi pārsteigta par visu jauno, bet tajā pašā laikā iedomājās, ka viņai pieklājas sašust par to. Viņa sauca šo trūkumu par sava gadsimta vieglprātības Iezīmi.

Šādus salonus var apmeklēt tikai tad, ja vēlas ko sasniegt. Mūsu lasītājs, protams, sajūt vienmuļo, garlaicīgo dzīvi, kādu dzīvoja Žiljens. Tē ir kā bezūdens stepe mūsu ceļojumā.

Tajā laikā, kamēr Žiljens bija aizņemts ar de Fervaka kundzi, Matildei vajadzēja ļoti piespiesties, lai nedomātu par jaunekli. De la Mola jaunkundzes dvēseli plosīja nikna cīņa: dažubrīd viņa lepojās ar apziņu, ka nicina drūmo jaunekli, un tomēr Žiljena sarunas viņu neizsakāmi valdzināja. Visvairāk de la Mola jaunkundzi pārsteidza Žiljena milzīgās izlikšanās spējas; viņš netika pateicis maršalienei ne vārda, kas nebūtu meli vai vismaz viņa Matildei tik labi pazīstamo domu negants sakropļojums. Sis makiavellisms pārsteidza Matildi. «Kāds dziļums,» viņa domāja, «kāda atšķirība, salīdzinot ar pārspīlētajiem muļķiem vai nekrietnajiem blēžiem, piemēram, Tanbo, kas mēdz runāt par tiem pašiem tematiem!»

Tomēr Žiljenam nācās piedzīvot arī šausmīgas dienas. Ik dienas viņam vajadzēja ierasties maršalienes salonā sava visgrūtākā pienākuma pildīšanai. Milzīgā piepūle, spēlējot lomu, laupīja viņam pēdējos spēkus. Bieži vien vakaros, ejot pa de Fervaku savrupmājas plašo pagalmu, viņam va-iadzēja koncentrēt visu sava prāta un rakstura enerģiju, lai nepadotos galīgai izmisai.

«Es uzvarēju savu izmisumu, kad biju seminārā,» viņš domāja, «un kādas šausmas mani toreiz gaidīja nākotnē! Vienalga, vai es gūtu vai negūtu panākumus, kā vienā, tā otrā gadījumā es zināju, ka man būs jāpavada savs mūžs vispretīgākajā vidē, kāda vien pasaulē atrodama. Nākošajā pavasari, tikai vienpadsmit mēnešu vēlāk, es biju viens no laimīgākiem mana vecuma jaunekļiem.»

Tomēr jo bieži šī skaistā prātošana sašķīda pret briesmīgo īstenību. Ik dienas viņš redzēja Matildi pie brokastu un pusdienu galda. No daudzajām vēstulēm, kuras viņam diktēja de la Mola kungs, Žiljens zināja, ka viņa visdrīzākā laikā kļūs de Kruaznuā kunga sieva. Šis patīkamais jauneklis jau sāka ierasties pāris reižu dienā de la Mola kunga namā; pamestā mīļākā greizsirdīgais skatiens sekoja viņam ik uz soļa.

Kad viņam likās, ka de la Mola jaunkundze izturas pārāk laipni pret savu līgavaini, Žiljens, atgriezies savā istabā, nevarēja noturēties, rūpīgi nepārbaudījis savas pistoles.

«Ak vai! Daudz prātīgāk būtu,» domāja Žiljens, «ja, iznīcinājis veļā savus iniciāļus, es aizietu uz kādu nomaļu mežu ljē divdesmit no Parizes un izbeigtu šo apkaunojošo dzīvi! Tur mani neviens nepazītu, divu nedēļu laikā neviens neuzzinātu par manu nāvi, bet kas gan atcerētos mani vēlāk?»

Šis apsvērums bija ļoti saprātīgs. Bet otrā dienā mūsu jaunais filozofs neviļus ieraudzīja Matildes elkoni, kas vīdēja starp kleitas piedurkni un cimda aproci; ar to pietika, lai jauneklī modinātu vissāpīgākās atmiņas, kuras viņu tomēr saistīja pie dzīvības. «Lai notiek!» viņš tad nodomāja. «Izvedīšu līdz galam to krievu politiku. Bet kā tas viss beigsies?

Protams, maršalienei es pārrakstīšu visas šīs piecdesmit trīs vēstules, tomēr vairāk nevienas.

Kas attiecas uz Matildi, šī pusotra mēneša ilgā komēdija varbūt neatstās uz viņu nekāda iespaida vai arī sagādās mums īsu salabšanu. Dievs augstais! Es nomirtu aiz laimes!» — un viņš nogrima saldos ilgojumos.

Atguvies pēc saldās aizmirstības, viņš no iauna ņēmās spriedelēt; «Kas no tā iznāks, ja atkal kādreiz iegūšu vienu dienu laimes? Pēc tam atjaunosies viņas bardzība, jo es nemāku viņai patikt; tad man nepaliks nekādu cerību un es aiziešu bojā. .. Vai varu par kaut ko būt drošs, ievērojot Matildes raksturu? Ak jā! Man nav vajadzīgā smalkuma, manas sarunas viņai šķiet smagas un vienmuļas. Dievs augstais! Kāpēc es tāds esmu?»

## LIX GARLAICĪBA

Kļūt savu kaislību upurim — to vēl var saprast! Bet kļūt tādu kaislību upurim, kādas tu nemaz neizjūti! O, skumjais XIX gadsimts!

Žirodē

Sākumā de Fervaka kundze garos Žiljena sūtījumus bija lasījusi diezgan vienaldzīgi, bet tad tie sāka viņu ieinteresēt. Tomēr viens apstāklis viņu nospieda: «Cik žēl, ka tas Sorela kungs nav mācītājs! Tad varētu pieļaut zināmu tuvību ar viņu; bet viņam ir ordenis, viņš ģērbies gandrīz pasaulīgās drēbēs. No visām pusēm nāktu viltīgi jautājumi, un ko es varētu atbildēt?» Viņa pat neuzdrošinājās izdomāt līdz galam šo domu. «Kāda ļaunprātīga draudzene varētu iedomāties un pat sākt atstāstīt citiem, ka tas ir man kāds tālīnāks radinieks, kāds tirgotājpuika, kas ieguvis ordeni nacionālajā gvardē.»

Pirms iepazīšanās ar Žiljenu de Fervaka kundzes lielākais prieks bija uzrakstīt blakus savam vārdam titulu «mar-šaliene». Tagad iznireles slimīgā godkāre uzsāka cīņu ar tikko dzimstošajām jūtām.

«Man būtu tik viegli iedabūt viņu par Iielvikaru kādā no Parizes apkaimes draudzēm,» domāja maršaliene, «bet iedabūt vienkāršu Sorela kungu, turklāt de la Mola kunga sekretāru! Nē, tas būtu šausmīgi!»

Pirmo reizi mūžā šo dvēseli, kas baidījās no visa, uztrauca svešas intereses, kuras nesaistījās ar viņas pretenzijām uz dižciltību un augstu stāvokli sabiedrībā. Vecais šveicars ievēroja, ka ikreiz, kad viņš tai aiznesa skumjā jaunekļa vēstuli, viņas sejā izzuda izklaidības un neapmierinātības izteiksme, ko maršaliene uzskatīja par vajadzīgu izpaust kalpotāju klātbūtnē.

Kādu dienu trīs reizes apvaicājusies, vai nav vēstuļu, de Fervaka kundze piepeši nolēma atbildēt Žiljenam. Par šo uzvaru varēja pateikties garlaicībai. Bet jau pie otrās vēstules maršaliene gandrīz apstājās, apjauzdama, cik nepieklājīgi ar savu roku rakstīt tik vulgāru adresi: «Sorela kungam marķiza de la Mola kunga namā.»

— Atnesiet man aploksnes ar savu adresi 1 — vakarā viņa vēsi sacīja Žiljenam.

«Te nu bija! Esmu iekļuvis sulaiņos, kurus mīl,» nodomāja Ziljens; viņš palocījās, uzjautrināts, ka var atdarināt vecā marķiza sulaini Arsēnu.

Tajā pašā vakarā viņš aiznesa aploksnes un otrā rītā saņēma trešo vēstuli. Viņš izlasīja piecas sešas pirmās un divas trīs pēdējās rindas, bet uzrakstītas ar sīku, saspiestu rokrakstu bija četras lappuses.

Pamazām viņam sāka rakstīt ik dienas — un, varēja redzēt, ar patiku. Ziljens atbildēja ar burtiskām krievu vēstuļu kopijām: tādas ir samākslotā stila priekšrocības, ka de Fervaka kundze nemaz nebrīnījās, neredzēdama sakara starp atbildēm un viņas vēstulēm.

Kādu sitienu saņemtu de Fervaka kundzes patmīļa, ja nelietis Tanbo, kas brīvprātīgi bija uzņēmies izsekot katram Ziljena solim, paziņotu, ka viņas vēstules guļ neatplēstas Ziljena galda atvilktnē.

Kādā rītā šveicars ienesa viņam bibliotēkas istabā vēstuli no maršalienes. Matilde sastapa maršalienes sūtni ar vēstuli un redzēja adresi, kas bija rakstīta ar Ziljena roku. Tiklīdz izgāja šveicars, viņa ienāca bibliotēkas istabā; vēstule vēl gulēja uz galda; Ziljens, aizņemts darbā, nebija vēl paspējis to noglabāt atvilktnē.

— To es nevaru pieļaut! — izsaucās Matilde, sagrābdama vēstuli. — Jūs mani pavisam aizmirstat, mani, savu sievu! Jūsu izturēšanās ir briesmīga, cienījamais kungs!

Bet, tikko viņa to bija pateikusi, lepnums viesa viņā sašutumu par saviem vārdiem. Matilde sāka raudāt, un Zil-jenam šķita, ka viņa zaudēs samaņu.

Žiljens jutās tik pārsteigts un satriekts, ka nevarēja apjēgt, cik laimes viņam sola šis skats. Viņš palīdzēja Matildei apsēsties; meitene gandrīz iekrita viņa skāvienos.

Pirmajā mirklī viņš tikko nezaudēja prātu aiz laimes. Bet tūdaļ viņš atcerējās Korazovu: «Ar vienu vienīgu-vārdu varu visu pazaudēt.»

Viņa rokas it kā sastinga, tik grūti bija atgriezties uz saprāta ieteiktā ceļa. «Es pat nedrīkstu piekļaut pie sirds šo vijīgo, valdzinošo augumu; atkal viņa mani nicinās un dzīs prom. Kāds briesmīgs raksturs!»

Bet, nolādēdams Matildes raksturu, Žiljens viņu mīlēja simtkārt vairāk; jauneklim likās, ka viņš skauj karalieni.

Žiljena bezkaislīgais vēsums tikai palielināja lepnās meitenes ciešanas. Viņai trūka nepieciešamās aukstasinības, lai izlasītu Žiljena acīs to, ko viņš patlaban juta un domāja. Viņa neuzdrošinājās pat skatienu pacelt, drebēja un baidījās, ka tikai neierauga tā acīs nicināšanu.

Nekustīgi sēdēdama bibliotēkas istabā uz dīvānā, novērsusies no Žiljena, viņa pārcieta šausmīgākās mīlas un lepnuma mokas, uz kādām vien spējīga cilvēka dvēsele. Kādu briesmīgu soli viņa bija spērusi!

«Cik nelaimīga es esmu! Pieredzēt, ka mana neveiklā tuvošanās tiek atraidīta! Un kas to atraida?» Aizvainotais lepnums niknumā plosījās. «Mana tēva kalps!»

— Nē, es to necietīšu! — viņa skaļi izsaucās.

Un, drudžaini piecēlusies, viņa atrāva vaļā Žiljena galda atvilktni, kas atradās divus soļus no tās. Ieraudzījusi tur astoņas vai desmit neatplēstas vēstules, līdzīgas tikko atnestajai, viņa apstājās, it kā ar šausmām sastingdama. Uz visām šīm vēstulēm Matilde redzēja Žiljena mazliet pārvērsto rokrakstu.

— Ak tad tā! — viņa izsaucās negantā uztraukumā. — Jūs ne vien esat ar viņu tuvās attiecībās, bet arī nicināt to! Un jūs, visu nieku niecība, jūs drīkstat nicināt maršaliem de Fervaku!

— О, piedod man, mans draugs! — izsaucās viņa, mezdamās pie Žiljena kājām. — Nicini mani, ja vēlies, bet mīli mani, es nevaru vairs ilgāk dzīvot bez tavas mīlas! — Un viņa zaudēja samaņu.

«Te nu šis lepnais radījums gu] pie manām kājām!» Žiljens uzgavilēja.

## LX LOŽA ITĀLIEŠU OPERĀ


Kā vēsta satumsusī debess, Kā negaiss nāk.

Dons Zuans, I; 75 (Bahons)

Šī vētrainā scēna Žiljenu drīzāk pārsteidza nekā iepriecināja. Matildes dusmu pilnie vārdi visā pilnībā pierādīja krievu politikas gudrību. «Maz runāt, maz ari darīt,» — tas bija vienīgais glābiņš.

Viņš pacēla Matildi un, ne vārda neteicis, apsēdināja uz dīvānā. Viņa sāka raudāt.

Cenzdamās atgūt pašsavaldīšanos, viņa paņēma de Fervaka kundzes vēstules un sāka tās lēni uzplēst; drudžaini sarāvās, ieraudzīdama maršalienes rokrakstu. Nelasīdama viņa grozīja vēstuļu lapas rokās; vairums vēstuļu bija sešas lappuses garas.

— Atbildiet man vismaz, — Matilde beidzot lūdzoši sacīja, vēl arvien neuzdrošinādamās pacelt acis uz Žiljenu. — Jūs labi zināt, ka es esmu lepna; tas ir mana stāvokļa un, atzīšos, pat mana rakstura lāsts. Tātad de Fervaka kundze ir nolaupījusi man jūsu sirdi... Sakiet, — vai viņa jums ir nesusi tos upurus, uz kādiem mani piespieda šī liktenīgā mīla?

Drūms noklusējums bija Ziljena atbilde. «Ar kādām tie-

sībām,» jauneklis domāja, «viņa prasa no manis tik intimu atzīšanos?»

Matilde mēģināja lasīt vēstules, bet asaras aizmigloja acis, un viņa nekā nesaredzēja.

Jau veselu mēnesi viņa bija jutusies neizsakāmi nelaimīga, tomēr lepnā dvēsele negribēja to atzīt. Tikai gadījums bija izsaucis šo uzliesmojumu. Greizsirdība un mīla vienā mirklī salauza viņas lepnumu. Viņa sēdēja uz dīvānā jo tuvu Žiljenam. Viņš redzēja meitenes matus un alabastra kaklu. Bija mirklis, kad viņš aizmirsa visu savu apņemšanos, apskāva Matildi un piespieda pie krūtīm.

Matilde lēni pagrieza galvu uz viņa pusi: Žiljenu pārsteidza ciešanu pilnais skatiens, kas viņas seju vērta pavisam svešādu.

Žiljens juta, ka spēki sāk viņu atstāt, pārāk grūti bija savaldīties.

«Drīz vien šīs acis izstaros tikai saltu nicināšanu, ja es parādīšu savu mīlu,» domāja Žiljens. Bet viņa klusā balsī, tikko spēdama izrunāt vārdus, atkārtoja, cik smagi nožēlojot savu rīcību, uz kuru viņu pavedinājis neprātīgais lepnums.

— Arī man ir lepnums, — Žiljens tikko dzirdami sacīja, un viņa sejā atspulga pilnīga bezspēcība.

Matilde strauji pagriezās pret viņu. Dzirdēt šo balsi bija viņai laime, uz kuru vairs nebija cerēiusi. Saiā mirklī viņa nolādēja savu augstprātību, viņai gribējās izdarīt kaut ko ārkārtēju, lai pierādītu Žiljenam, cik stipri to mīl, bet sevi nicina.

— Varbūt šis lepnums, — turpināja Žiljens, — ir ierosinājis jūsu uzmanību pret mani. Es nešaubos, ka patlaban jūs mani cienāt manas stingrības dēļ, kāda piedien vīrietim. Es, protams, varu mīlēt maršalieni...

Matilde sarāvās, viņas acīs iemirdzējās savāda uguns. Tūdaļ viņa dzirdēs spriedumu par sevi. Sī kustība nepagāja nemanīta ari Žiljenam, viņš juta, ka viņa vīrišķība sāk grīļoties.

«Ak dievs!» viņš nodomāja, klausīdamies tukšo vārdu skaņās, ko runāja viņa lūpas. «Kaut es varētu skūpstīt tavus bālos vaigus, bet tā, lai tu to nesajustu!»

— Es varu mīlēt maršalieni, — viņš turpināja, un viņa

balss kļuva aizvien klusāka, — bet man, protams, nav nekādu noteiktu pierādījumu par viņas jūtām pret mani.

Matilde paskatījās uz Žiljenu; viņš izturēja šo skatienu, vismaz viņš cerēja, ka seja to nav nodevusi. Žiljens juta, ka mīla pārpildīja visslēptākos sirds kaktiņus, Nekad vēl viņš nebija tā dievinājis Matildi. Ja vien viņai būtu vairāk viltības un vairāk mākas sevi savaldīt, viņš kristu pie Matildes kājām un atsacītos no šīs tukšās komēdijas. «Ak Korazov,» viņš domās izsaucās, «kāpēc jūs neesat šeit! Kā es patlaban gribētu dzirdēt no jums dažus vārdus, lai zinātu, ko man darīt!» Un tajā pašā laikā viņa balss turpināja:

— Jau pateicība vien varētu mani saistīt pie marša-lienes; viņa pret mani bija tik iecietīga, viņa mierināja mani, kad citi nicināja ...

— Ak! Dievs augstais! — izsaucās Matilde.

— Jā, patiesi, kādu drošību jūs varat man dot? — turpināja Žiljens asi un stingri, aizmirsdams uz mirkli visu savu diplomātisko taktiku. — Kas galvos, ka labvēlība, kuru jūs pašreiz domājat atkal man veltīt, turpināsies ilgāk par divām dienām?

— Manas mīlas un manas nelaimes pārmērība, ia jūs mani vairs nemīlat, — sacīja Matilde, satverdama Žiljena roku un pievērsdamās viņam.

No straujās kustības viņas plecu klājs mazliet noslīdēja, un Žiljens ieraudzīja viņas burvīgos plecus. Viegli sajauktie mati modināja viņā brīnišķīgas atminas . ..

Viņš gandrīz jau bija gatavs piekāpties. «Viens neapdomāts vārds,» nodomāja viņš, «un man sāksies atkal gara izmisuma pilnu dienu rinda. De Renala kundze atrada saprātīgus attaisnojumus, kad gribēja sekot savas sirds tieksmēm; šī augstāko aprindu meitene ļauj vaļu savai sirdij tikai tad, kad ar saprātu pierādījusi pati sev, ka tas jādara.»

So patiesību viņš atklāja vienā mirklī, un vienā mirklī atguva savu vīrišķību.

Viņš atbrīvoja rokas, kuras Matilde bija sažņaugusi savējās, un uzsvērti godbijīgi atvirzījās no tās. Tas prasīja no viņa visu gribas spēku. Pēc tam viņš sāka sakārtot de Fervaka kundzes vēstules, kuras bija izmētātas uz dīvānā, un piebilda pārspīlēti laipni, kas šajā mirklī bija ārkārtīgi cietsirdīgi:

Sis garastāvoklis valdīja pār viņu ilgi. Todien Matilde jutās gandrīz laimīga, jo pilnīgi ļāvās mīlestībai. Varēja nodomāt, ka viņas dvēsele nekad nav pazinusi lepnumu un vēl kādu lepnumu!

— De la Mola jaunkundze man atļaus par visu to vēl padomāt.

Viņš ātriem soļiem izgāja no bibliotēkas istabas. Matilde dzirdēja, kā aiz viņa aizkrita visas durvis.

«Sis briesmonis nav pat uztraucies,» viņa nodomāja.

«Bet ko gan es saku: briesmonis! Viņš ir gudrs, uzmanīgs un labs. Es esmu vienīgā vainīgā un vairāk, nekā viņš to spēj iedomāties.»

Viņa šausmās notrīsēja, kad vakarā sulainis pieteica de Fervaka kundzi; šī cilvēka balss viņai likās drausmīga. Matilde nespēja satikties ar maršalieni un aizgāja. Žiljen s nelepojās ar savu grūti gūto uzvaru un, baidīdamies nodot sevi ar kādu skatienu, pusdienas ēda ārpus mājas.

Viņa mīla un laime pieauga samērīgi ar attālināšanos no cīņas lauka; viņš sevi jau gandrīz sarāja. «Kā gan es spēju savaldīties?» viņš sev sacīja. «Un ja nu viņa mani no jauna pamet? Viens mirklis spēj darīt lielas pārmaiņas šajā lepnajā dvēselē, bet, jāatzīstas, es taču izturējos pret viņu briesmīgi.»

Vakarā viņš atcerējās, ka jāparādās Operā de Fervaka kundzes ložā. Viņa bija to neatlaidīgi aicinājusi. Matilde katrā ziņā dabūs zināt par viņa nepieklājību, ja viņš neieradīsies. Kaut arī šis motivs bija neapšaubāms, tomēr viņam trūka spēka ierasties šajā sabiedrībā. Viņš baidījās pazaudēt pusi savas laimes, ja uzsāks sarunāties.

Pulkstenis nosita desmit; vajadzēja braukt.

Par laimi, de Fervaka kundzes loža bija dāmu pilna; viņu atbīdīja pie pašām ložas durvīm, kur dāmu cepures to galīgi aizslēpa. 5ī sagadīšanās viņu izglāba. Klausoties Karolinas brīnišķīgo izmisumu «Slepenajās laulībās», viņam acīs pieriesa asaras. Maršaliene ievēroja šīs asaras. Tās bija tik krasā pretstatā ar Žiljena parasto vīrestīgas stingrības izteiksmi, ka šīs augstāko aprindu dāmas dvēsele, jau sen pārsātināta ar dažādām asām izjūtām, kādas sagādā parve-nija lepnums, jutās aizkustināta. Tas nedaudzais, kas viņā vēl bija atlicis no sievišķīgas sirsnības, vedināja vigu

uzrunāt jaunekli. Viņa gribēja baudīt tā balss skaņu šajā mirklī.

— Vai jūs ievērojāt de la Molu dāmas? — viņa vaicāja. — Tās sēž trešajā balkonā.

Žiljens tūlīt noliecās pār barjeru un ieraudzīja Matildi, viņas acīs mirdzēja asaras.

«Bet šodien taču nav viņu parastā operas diena,» nodomāja Žiljens. «Kas par nepacietību!»

Matilde bija pierunājusi māti braukt uz operu, kaut gan ne visai pieklājīgi likās ieņemt balkona ložu, kuru viņām piedāvāja kāda ne visai bagāta paziņa. De la Mola jaunkundze bija gribējusi redzēt, vai Žiljens šo vakaru pavadīs kopā ar maršalieni.

## LXI IEDVEST VIŅAI BAILES

Te nu jums it mūsu civilizācijās īstais brīnums! Mīlestību jūs pārvēršat par visparastāko veikalniecisko darījumu.

Barnava

Žiljens aizsteidzās uz de la Mola kundzes ložu. Matilde raudāja bez kautrēšanās, jo ložā atradās tikai neievērojamas personas — draudzene, kas bija piedāvājusi ložu, un daži paziņas. Matilde uzlika roku uz 2i 1 jena rokas, viņa gandrīz aizmirsa savas mātes klātbūtni. Asarās smokot, viņa čukstēja Žiljenam tikai vienu vārdu: «Drošība!»

«Kaut tik man nebūtu ar viņu jārunā,» domāja Žiljens, pats juzdamies dziļi aizkustināts un aizsegdams acis ar roku, it kā aizsargādamies no spilgtajām ugunīm. «Ja es sākšu rimāt, viņa vairs nešaubīsies par manu saviļņojumu. Manas balss skaņa mani nodos, es varu galīgi visu zaudēt.»

Tagad Žiljenam bija daudz grūtāk cīnīties ar sevi nekā no rīta; viņš bija dziļi aizkustināts. Viņš baiļojās apvainot Matildes patmīļu. Apreibis aiz mīlas un kaisles, jauneklis nolēma nerunāt ne vārda.

Pēc mana ieskata, tā ir viena no viņa rakstura labākām īpašībām; cilvēks, kas pēj sevi tā savaldīt, var tikt tālu, si lata sinant'. 1 [17]

De la Mola jaunkundze neatlaidīgi gribēja, lai Žiljens atgriežas mājās kopā ar viņām. Par laimi, lija negants lietus. Bet marķize nosēdināja Žiljenu sev pretī, runāja visu laiku ar viņu un neļāva ne vārda pārmīt ar Matildi. Varēja nodomāt, ka marķize apsargā Žiljena laimi; patlaban viņš nepūlējās vairs apslēpt savu uztraukumu un sajuta ārkārtīgu prieku.

Vai es uzdrīkstēšu sacīt, ka, atgriezies savā istabā, Žil-jens nokrita ceļos un skūpstīja mīlas vēstules, kuras viņam bija iedevis Ko ražo vs?

«O, tu esi liels cilvēks! Tikai tev par visu jāpateicas!» Žiljens iesaucās neprātīgā aizrautībā.

Pamazām viņš atguva aukstasinību. Viņš salīdzināja sevi ar ģenerāli, kas panācis lielu uzvaru. «Panākumi ir labi un neapšaubāmi,» viņš nodomāja, «bet kas būs rīt? Viens rņirklis var visu izgaisināt.»

Viņš atvēra «Memuārus», ko bija diktējis Napoleons Svētās Helenas salā, un divas stundas lasīja tos; grūti nācās sevi piespiest, — patiesībā lasīja tikai viņa acis. Sīs dīvainās lasīšanas laikā viņa galva un sirds darbojās bez viņa ziņas. «Kāda atšķirība starp de Renala kundzi un Matildi!» viņš domāja, bet tālāk arī netika.

— Iedvest viņai bailes! — Žiljens piepeši iesaucās, nomezdams grāmatu pie malas. — Jo vairāk naidnieks baidīsies, jo ātrāk padosies, protams, tad viņš vairs neuzdrīkstēsies mani nicināt.

Žiljens skraidīja pa mazo istabiņu, reibdams aiz laimes. Taisnību sakot, viņa prieku radīja vairāk lepnums nekā mīla.

— Iedvest viņai bailes! — jauneklis lepni atkārtoja, un viņam bija pamats lepoties. — Pat vislaimīgākos brīžos de Renala kundzi neatstāja šaubas — vai mana mīla ir līdzvērtīga viņas jūtām? Man jākaro ar pašu velnu, tātad viņš jāiekaro!

Žiljens labi zināja, ka otrā rītā pulksten astoņos no rīta Matilde ieradīsies bibliotēkas istabā. Mīlā skurbdams, tomēr izlikdamies jo mierīgs, viņš aizgāja uz turieni tikai pulksten deviņos. Liekas, nepagāja ne mirklis, ka viņš sev neievaicātos: «Man jāpūlas uzturēt Matildē šaubas: «Vai viņš mani mīl?» Viņas spožais stāvoklis un glaimi, kurus viņa allaž dzird, noveduši pie tā, ka viņa jūtas mazliet par daudz pašapmierināta.*

Viņš sastapa to bālu, mierīgu, tomēr galīgi satriektu. Sēdēdama uz dīvānā, viņa sniedza Žiljenam roku:

— Draugs, es tevi esmu apvainojusi; tev ir tiesības uz mani dusmoties ...

Žiljens nebija gaidījis tik vienkārša toņa. Viņš tikko nenodeva sevi.

— Jūs vēlaties drošību, mans draugs, — viņa piebilda, nogaidījusi, vai Žiljens pirmais nepārtrauks klusēšanu. — Jums ir taisnība. Aizvediet mani, brauksim uz Londonu ... Tas mani pazudinās uz visu mūžu, apkaunos... — Viņa uzdrošinājās atņemt Žiljenam savu roku, lai aizsegtu sev acis. Sievietes kautrība no jauna pārņēma viņas dvēseli. — Lai notiek! Apkaunojiet mani, — piebilda viņa nopūzdamās. — Tā būs drošība.

«Vakar es biju laimīgs, jo man netrūka spējas valdīt pār sevi,» domāja Žiljens. Bridi klusējis, viņš tiktāl atguva spēkus, lai pateiktu ledainā balsī:

— Kas man galvos, ka apkaunota, kā jums labpatīk izteikties, jūs vēl mīlēsiet mani? Ka ceļā uz Londonu mana klātbūtne pasta ratos nesāks jums likties neciešama? Es neesmu nelietis — pazudināt jūs sabiedrības acīs nozīmē sagatavot sev jaunu nelaimi. Traucē jumi un kavēkļi neietilpst jūsu stāvoklī, bet gan jūsu raksturā. Vai jūs varat pati sev galvot, ka mīlēsiet mani ilgāk par nedēļu?

(«Ak! Kaut viņa mīlētu mani tikai nedēļu, tikai vienu nedēļu», domāja Žiljens, «un es nomirtu no laimes. Kas man daļas gar dzīvi? Un šī brīnišķīgā svētlaime var sākties tūdaļ, tas atkarīgs tikai no manis!»)

Matilde redzēja, ka viņš kļuvis domīgs.

— Tātad es neesmu jūsu cienīga, — viņa sacīja, satverdama Žiljena roku.

Žiljens apskāva viņu, bet tajā pašā mirklī pienākums kā dzelzs roka sažņaudza jaunekļa sirdi. «Ja viņa pamanīs, kā es viņu dievinu, es pazaudēšu visu.» Un, neizlaizdams viņu no saviem skāvieniem, Žiljens atguva cieņas pilnu izskatu.

Sājā un arī nākošajās dienās viņš prata apslēpt savas laimes pārmērību; bija mirkļi, kad viņš atsacījās no laimes slēgt Matildi savos skāvienos.

Taču dažubrīd neprātīga aizrautība ņēma virsroku pār saprāta balsi. Žil jenām bija paradums ieslēpties dārza krūmājos, lai no turienes vērotu Matildes logu un apraudātu viņas nepastāvību. Tuvumā auga liels ozols, kas viņu pilnīgi aizslēpa citu acīm.

Soļodams ar Matildi gar šo vietu, kas tik dzīvi atgādināja neseno nelaimi, viņš dziļi izjuta pretstatu starp pagājušo izmisumu un tagadējo svētlaimi. Asaras apmigloja acis, un, spiezdams iemīļotās roku pie lūpām, viņš sacīja: — Šeit es dzīvoju, domādams par jums; šeit es stundām ilgi skatījos logā, gaidīdams svēto mirkli, kad šī rociņa to atvērs ...

Viņš zaudēja varu pār sevi un vaļsirdīgi izstāstīja par savu toreizējo izmisumu. īsi izsaucieni liecināja par viņa tagadējo laimi, kas bija izmijusi nesenās mocības.

«Bet ko es daru, mans dievs!» atguvās Žiljens. «Es pazudināšu sevi!»

Viņš tā uztraucās, ka de la Mola jaunkundzes acīs saskatīja jau daudz mazāk mīlas. Tā bija ilūzija, bet Žiljena seja acumirklī pārvērtās un kļuva nāves bāla, acis apdzisa un visdziļākās mīlas maigumu pārmija augstprātība, pat ļaunums...

— Kas ar jums notiek, mans draugs? — Matilde tūdaļ uztraukti ievaicājās.

— Es samelojos, — Žiljens rūgti atteica. — Es jums sameloju. Nevaru sev to piedot, dievs ir mans liecinieks, es jūs pārāk cienu, lai varētu jums melot. Jūs mani mīlat, un man nav jāgudro frāzes, lai jums izpatiktu.

— Dievs augstais! Un tās bija tikai frāzes, ko jūs man runājāt desmit minušu laikā?

— Jā, un es sev nikni par to pārmetu, mans draugs. Kādreiz es tās izgudroju, lai teiktu sievietei, kura mani mīlēja, bet galīgi man apnika ... Tas ir mana rakstura trūkums; es atzīstos, piedodiet man.

Rūgtas asaras plūda pār Matildes vaigiem.

— Tiklīdz mani vai ar kādu sīkumu aizvaino, — turpināja Žiljens, — es neviļus uz mirkli iegrimstu dīvainā sapņainībā un mana nolādētā atmiņa aizved mani diezin kur, es tai ļaujos.

— Tātad es neviļus būtu izdarījusi kaut ko tādu, kas jūs aizvaino? — ievaicājās Matilde ar apburošu naivitati.

Žiljens paskatījās uz viņu ar neizsakāmu maigumu: «Nē,» viņš nodomāja, «tā nemīl mani mazāk.»

— Es atceros, kādreiz jūs norāvāt ziedu no šī krūma, de Liza kungs jums to atņēma, un jūs neprasījāt to atpakaļ. Es stāvēju divus soļus no jums.

— De Liza kungs? Tas nav iespējams, — atbildēja Matilde ar parasto augstprātību. — Es tā neizturos.

— Ticiet man! — apgalvoja Žiljens jo dedzīgāk.

— Taisnība, lai arī būtu tā, mans draugs, — sacīja Matilde, acis nolaizdama. Viņa skaidri apzinājās, ka neko līdzīgu jau sen nav pieļāvusi de Liza kungam.

Vakarā viņa smiedamās pārmeta Žiljenam uzmanību pret de Fervaka kundzi:

— Buržuā, kas iemīlējis parveniju! Sīs sugas ļaužu sirdis ir vienīgās, kuras mans Žiljens nespēj novest līdz neprātam. Viņa jūs pārvērtusi par īstu dendiju, — piebilda Matilde, rotaļādamās ar viņa matiem.

Tajā laikā, kad Žiljens bija iedomājies, ka Matilde viņu nicina, viņš pārvērtās par vienu no Parizes pirmajiem fran-tiem. Viņam tomēr piemita kāda priekšrocība, salīdzinot ar pārējiem: reiz apģērbies, viņš vairs nedomāja par savu uzvalku.

Viens apstāklis tomēr sarūgtināja Matildi: viņš turpināja krieva vēstuļu pārrakstīšanu un nosūtīšanu maršaliēneī.

## LXII TĪĢERIS

Ak vail Kāpēc tas Iznāk tā un ne citādi 1

Bomaršē

Kāds angļu ceļotājs stāsta par savu dzīvi. kuru pavadījis ciešā draudzībā ar tīģeri. Viņš to uzaudzinājis, glāstījis, tomēr uz galda arvien turējis pielādētu pistoli.

Žiljens atdevās savai neizmērojamai laimei tikai tad, kad Matilde viņa acīs nevarēja nolasīt šīs laimes atspulgu. Kā kādu nolikumu pildīdams, viņš akurati laiku pa laikam sarunājās ar viņu nežēlīgi salti.

Kad Matildes apbrīnojamā padevība un uzupurēšanās draudēja atņemt Žiljenam visu varu pār sevi, viņš saņēma visus spēkus un strauji pameta Matildi vienu.

Mīlēdama pirmo reizi, Matilde atdevās savām jūtām pilnīgi.

Dzīve, kas agrāk bija vilkušies bruņurupuča soļiem, tagad viņai lidoja kā spārniem.

Tā kā viņas lepnumam vajadzēja kaut kādi izpausties, viņa pārdroši ļāvās visām briesmām, kas bija saistītas ar šo mīlu. Vienīgi Žiljenam netrūka apdomības, tomēr tajos brīžos, kad runa bija par kādām briesmām, viņa nepiekāpās

jaunekļa gribai. Būdama padevīga, gandrīz pazemīga pret Žiljenu, Matilde izturējās ļoti augstprātīgi pret visiem mājiniekiem, gan pret saviem vecākiem, gan pret kalpotājiem.

Vakarā viesistabā sešdesmit viesu klātbūtnē viņa aicināja pie sevis Žiljenu un ilgi sarunājās ar viņu aci pret aci.

Gadījās, ka kustīgais Tanbo reiz nosēdās viņu tuvumā. Matilde palūdza viņu aiziet uz bibliotēku pēc Smoleta grāmatas, kurā aprakstīta 1688. gada revolūcija, bet, kad viņš vilcinājās, tā piebilda: «Un esiet tik laipni, nemaz nesteidzieties!» To viņa sacīja ar augstākā mērā apvainojošu augstprātību, kas Žiljena dvēselei sniedza īstu veldzi.

— Vai jūs ievērojāt šī mazā ērma skatienu? — vaicāja viņš Matildei.

— Viņa tēvocis jau desmit vai divpadsmit gadu apmeklē šo viesistabu, citādi es viņu būtu tūdaļ izdzinusi pa durvīm.

Viņas izturēšanās pret de Kruaznuā, de Lizu un pārējiem ārēji bija ļoti laipna, bet būtibā ne mazāk izaicinoša. Matilde sev ļoti pārmeta kādreizējo atzīšanos 2ilje-nam, jo vairāk tāpēc, ka tagad neuzdrošinājās teikt, ka stipri pārspīlējusi interesi, kāda viņai bijusi pret šiem kungiem.

Lai arī viņai bija vislabākie nodomi, tomēr sievišķīgais lepnums visas šis dienas liedza viņai pasacīt: «Tikai tāpēc, ka sarunājos ar jums, man sagādāja prieku stāstīt par to, ka es reiz neatrāvu savu roku, kad de Kruaznuā kungs tai pieskārās, uzlikdams savējo uz marmora galdiņa.»

Tiklīdz tagad kāds no šiem kungiem runāja ar viņu dažas minutes, viņa atrada iemeslu ievaicāties šo to Žiljenam, tādējādi turēdama viņu savā tuvumā.

Viņa bija tapusi grūta un priecīgi paziņoja par to 2il-jenam.

— Vai vēl tagad jūs par mani šaubāties? Vai tā nav pietiekama drošība? Esmu jūsu sieva uz mūžiem.

Sī ziņa Žiljenu dziļi pārsteidza; viņš jau gribēja grozīt savu pieņemto taktiku. «Kā gan es varu būt tīši vēss un skarbs pret nelaimīgo meiteni, kura pazudina sevi manis dēļ?» Tikko Žiljenam šķita, ka viņa izskatās sagurusi, tas, kaut arī saprāts diktēja izturēties bargi, vairs nespēja izrunāt cietsirdīgus vārdus, kurus uzskatīja par nepieciešamiem viņu mīlas laimes pagarināšanai.

— Es gribu uzrakstīt savam tēvam, — Matilde reiz sacīja. — Man viņš ir vairāk nekā tēvs — viņš ir draugs, un es uzskatu par necienīgu censties vēl ilgāk viņu maldināt.

— Mans dievs! Ko jūs gribat darīt? — izbijies ievaicājās 2.iljem.

— Izpildīt savu pienākumu, — atbildēja viņa ar priekā mirdzošām acīm.

Matilde izrādījās augstsirdīgāka par savu iemīļoto.

— Bet viņš mani padzīs ar negodu!

— Tās ir viņa tiesības, un tās vajag cienīt. Es sniegšu jums roku, un mēs iziesim no šīs mājas pa parādes durvīm gaišā dienas laikā.

Žiljens nespēja attapties; viņš lūdza paziņošanu atlikt nedēļu vēlāk.

— Es nevaru, — viņa atbildēja. — Mans gods to prasa; esmu saskatījusi savu pienākumu, un man tas jāizpilda tūdaļ.

— Labi, bet es jums pavēlu darīt to nedēļu vēlāk! — Ziliens neatlaidās. — Jūsu gods atrodas drošā aizsardzībā — es esmu jūsu vīrs. Sis izšķirošais solis pārveidos mūsu stāvokli. Un tāpēc arī man šajā lietā ir savas tiesības. Šodien ir otrdiena. Nākošajā otrdienā ir viesības pie hercoga de Rēca. Vakarā, kad marķizs de la Mola kungs atgriezīsies mājup, šveicars viņam pasniegs liktenīgo vēstuli... Viņš taču tikai par to vien domā, lai padarītu jūs par hercogieni. Iedomājieties, kāds trieciens tas viņam būs!

— Varbūt jūs gribat sacīt: iedomājieties viņa atriebību?

— Man var būt žēl sava labdara, es varu skumt par to ļaunumu, ko viņam nodaru, bet es neviena nebīstos un nekad arī nebīšos.

Matilde padevās. Kopš lā laika, kad viņa bija Žiljenam pastāstījusi par savu jauno mātes stāvokli, Ziījens pirmo reizi runāja ar viņu tik pavēloši; vēl nekad viņš nebija tā mīlējis Matildi. Viņa sirds maigums ar prieku tvēra kā ieganstu Matildes jauno stāvokli, lai nerunātu viņai skarbus vārdus. Gaidāmā atzīšanās marķizam de la Molam viņu dziļi uztrauca. «Varbūt man nāksies šķirties no Matildes? Un, ja arī viņa skums, kad es aizbraukšu, — kas zina, vai pēc mēneša viņa mani vairs atcerēsies?»

Ne mazāk Žiljenu biedēja taisnīgie pārmetumi, kurus marķizs varētu viņam izteikt.

Vakarā viņš atzinās Matildei par savu bēdu otro iemeslu, bet tad mīlas aizrautībā par pirmo.

Viņas seja pārvērtās.

— Vai tiešām seši mēneši šķirtibas no manis jums var sagādāt tik lielas ciešanas? — viņa vaicāja.

— Vienīgās, lielākās pasaulē, par kurām es domāju ar šausmām.

Matilde jutās laimīga. Žiljens bija izturējis savu lomu tik meistariski, ka Matilde guva pārliecību — no abiem viņa mīl visstiprāk.

Pienāca liktenīgā otrdiena. Pusnaktī, atgriezies mājās, marķizs saņēma vēstuli, kas bija adresēta viņam un atplēšama pašam, bez lieciniekiem.

«Tēvs!

Visas sabiedriskās saites starp mums pārrautas — palikusi tikai mūsu radniecība. Tūdaļ pēc mana vīra Jūs esat un arī turpmāk paliksiet man bezgala dārgs. Manas acis aizmiglo asaras, ar sāpēm es domāju par to, ko Jums rakstu, bet, iekams mans negods kļūst visiem zināms, man nav tiesības noildzināt Jums savu atzīšanos, lai dotu Jums laiku apdomāt un rīkoties. Ja Jūs savā mīlestībā uz mani, kas man tik labi zināma, piešķirsiet man nelielu pensiju, es aizbraukšu un apmetīšos ar savu vīru, kur vien Jūs vēlēsieties, varbūt, piemēram, Šveicē. Viņa uzvārds ir tik neievērojams, ka neviens Sorela kundzē, Verjeras namdara vedeklā, nepazīs Jūsu meitu. Lūk, tas ir vārds, kuru uzrakstīt man bija tik grūti. Es baidos par Jūsu taisnīgajām dusmām pret Žiljen u. Es nebūšu hercogiene, dārgais tēvs; to es zināju, viņu iemīlēdama, tāpēc ka es pirmā viņu iemīlēju un arī savaldzināju to. No Jums es esmu saņēmusi dvēseli, kas ir pārāk augstsirdīga, lai pievērstu uzmanību necienīgām lietām. Velti es, pūlēdamās Jums izpatikt, domāju par de Kruaznuā kungu. Kāpēc Jūs manā acu priekšā turējāt cilvēku, kam patiesi piemīt nenoliedzami augstvērtīgas īpašības? Kad atgriezos no Hieru salām, Jūs pats man sacījāt: «Vienīgais cilvēks, ar kuru man nav garlaicīgi, ir jaunais Sorels.» Nabaga zēns, ja vien tas iespējams, skumst ne mazāk kā es par bēdām, kādas Jums sagādās šī vēstule. Es nespēju aizkavēt Jūsu tēvišķīgās dusmas, tomēr nelaupiet man savu draudzību.

Žiljens pret mani ir izturējies ar vislielāko cienību. Ja ari kādreiz viņš tika ar mani runājis, tad vienīgi aiz lielas pateicības pret Jums: jo iedzimtais lepnums neatļāva viņam atbildēt citādi kā tikai oficiāli visiem, kuru stāvoklis bija augstāks par viņa stāvokli. Ar iedzimtu smalkjūtību viņš orientējas dažādos sociālos stāvokļos. Sarkdama no kauna, atzīstos Jums kā savam labākajam draugam, ka es pirmā kādreiz dārzā spiedu viņa roku.

Domāju, ka pēc vienas dienas Jums nebūs uz viņu vairs jādusmojas. Mans solis nav labojams. Ja gribēsiet, jūs viņa vairs neredzēsiet; caur mani viņš nodos jums savas dziļās cieņas un izmisuma apliecinājumus, tomēr kopā ar viņu aizbraukšu ari es, kurp vien viņš vēlēsies. Tās ir viņa tiesības un mans pienākums, jo viņš ir mana nākošā bērna tēvs. Ja Jūs būsiet tik labs un piešķirsiet mums mūsu dzīvei sešus tūkstošus franku, es pieņemšu tos ar pateicību; pretējā gadījumā Žiljens domā apmesties Bezansonā un nodarboties ar literatūras un latiņu valodas pasniegšanu. Es esmu pārliecināta, lai no cik zemas pakāpes viņam būtu jāsāk, viņš celsies arvien augstāk un augstāk. Ar viņu es nebīstos pazust niecībā. Ja uzliesmos revolūcija, es nešaubos, ka viņam būs izcils stāvoklis. Vai Jūs varat sacīt to pašu par citiem, kas lūguši manu roku? Jūs teiksiet, ka viņiem ir brīnišķīgas muižas. Bet šajā vienā īpašībā vien es neredzu pamata par viņiem priecāties. Mans Žiljens sasniegtu augstu stāvokli arī pie tagadējās iekārtas, ja viņam būtu miljons un mana tēva protekcija ...»

Zinādama, ka tēvs aizvien rīkojas pirmā mirkļa iespaidā, Matilde bija uzrakstījusi astoņas lappuses.

«Ko man darīt,» Žiljens sev jautāja, kamēr marķizs de la Mols lasīja šo vēstuli. «Pirmkārt, kāds ir mans pienākums, otrkārt, kādas ir manas intereses? Esmu viņam parādā bezgalīgu pateicību, bez viņa es būtu vienkāršs, sīks blēdis, turklāt ne pietiekami blēdīgs, lai nepievērstu sev apkārtējo ļaužu naidu un nicināšanu. Viņš mani padarījis par cilvēku. Manas neatvairāmās blēdības būs daudz retākas un arī ne tik zemsirdīgas. Tas ir vairāk, nekā ja viņš man būtu uzdāvinājis miljonu. Man jēpateicas viņam par šo ordeni un apšaubāmajiem diplomātiskiem nopelniem, kas pacēluši mani pāri sev līdzīgajiem.

Ja viņš patlaban turētu rokā spalvu, lai atzīmētu, kā man turpmāk rīkoties, — ko gan viņš uzrakstītu?»

Žiljena pārdomas pārtrauca marķiza de la Mola vecais sulainis:

— Marķizs lūdz jūs tūdaļ pie sevis, kaut ari jūs nebūtu apģērbies.

Iedams blakus Žiljenam, sulainis čukstēdams piebilda:

— Viņš ir traki saskaities, sargieties!

## LXIII VĀJĪBAS ELLE

Slīpēdams šo briljantu, neveikls meistars tam nogludinājis dažas visdzirkstošākās šķautnes. Viduslaikos, — nē jel, ko es saku? — vēl Rišeljē laikā francūzis spēja stingri gribēt.

Mlrabo

Žiljens sastapa marķizu negantās dusmās: varbūt pirmo reizi mūžā tas atļāvās tik vulgāru toni. Viņš apbēra Žiljenu dažādiem lamu vārdiem, kādi vien pagadījās uz mēles. Mūsu varonis jutās galīgi pārsteigts, bet viņa pateicības jūtas tālab nemainījās. «Cik daudz skaistu, domu dziļumos izlolotu plānu nesašķīst vienā mirklī! Tomēr man ir kaut kas jāatbild, mana klusēšana viņa uztraukumu tikai palielina.» Atbilde bija aizgūta no Tartifa lomas:

— Es neesmu eņģelis.. . Esmu uzticīgi jums kalpojis, un jūs bagātīgi man atlīdzinājāt... Es par to esmu bijis ļoti pateicīgs... bet man ir divdesmit divi gadi... Sājā mājā mani sapratāt tikai jūs un šī jaukā būtne ...

— Negantnieks! — izsaucās marķizs. — Jaukā, jaukā! Tajā dienā, kad ieraudzījāt, ka viņa ir jauka, jums vajadzēja no šejienes bēgt!

— Es mēģināju: es lūdzu no jums atļauju braukt uz Langedoku.

Noguris no skraidīšanas pa istabu un satriekts no žēlām,

marķizs atkrita krēslā. Žiljens sadzirdēja, kā vecās lūpas murmināja: «Viņš taču nav ļauns cilvēks...»

— Nē, pret jums es tāds neesmu bijis! — izsaucās Žiljens, krizdams viņam pie kājām. Bet tūdaļ nokaunējās savas aizrautības un ātri piecēlās.

Marķizs patiešām bija neganti saskaities. Ieraudzījis Žiljenu uz ceļiem, viņš no jauna sāka lamāties kā īsts važonis. Iespējams, ka šo sulīgo izteicienu svaigums viņu izklaidēja.

— Kā! Un mana meita sauksies par Sorela kundzi! Un mana meita nebūs hercogiene!

Katru reizi, kad šīs domas nostājās skaidri viena pret otru.de la Mola kunga galvā, viņš atkal sāka uztraukties un vairs nespēja valdīt pār sevi. Žiljens baidījās, ka marķizs var viņu piekaut.

Gaišākos starpbrīžos, kad marķizs jutās it kā apradis ar savu nelaimi, viņš izteica Žiljenam dibinātus pārmetumus.

— Vajadzēja bēgt, cienījamais kungs, — viņš runāja. — Jūsu pienākums bija bēgt. Bet jūs izrādījāties par nelieti ...

Žiljens piegāja pie galda un uzrakstīja:

«Jau sen dzīve man kļuvusi nepanesama, es to izbeigšu. Līdz ar manu bezgalīgo pateicību es lūdzu marķiza kungu pieņemt arī atvainošanos par tām nepatikšanām, kuras sagādās mana nāve viņa namā.»

—- Lūdzu marķiza kungu uzmest acis šai zīmītei... Nonāvējiet mani, — sacīja Žiljens, — vislabāk pavēliet sulainim mani nogalināt! Pulkstenis rāda stundu pēc pusnakts, es tūdaļ noiešu dārzā un pastaigāšos gar žogu.

— Ejiet pie velna! — uzkliedza marķizs, kad Žiljens dzīrās atstāt istabu.

«Es saprotu,» nodomāja Žiljens, «viņam nebūtu nekas pretim, ja es atsvabinātu sulaini no šāda pienākuma ... Nē, lai viņš mani nogalina. Tas ir gandarījums, ko lieku viņam priekšā.. . Bet, velns lai parauj, es taču mīlu dzīvi!. . . Man jādzīvo priekš sava dēla.»

Šī doma, kas pirmo reizi visā skaidrībā uzausa viņa smadzenēs, saistīja Žiljenu pa visu pastaigāšanās laiku, izņemot pirmos mirkļus, kurus viņš pavadīja mazliet baiļodamies.

Šī jaunā interese pārvērta viņu par saprātīgu radījumu.

«Man jālūdz no kāda padoms, kā izturēties pret šo satrakoto cilvēku... Viņš rīkojas neprātīgi un spējīgs uz visu. Fukē dzīvo pārāk tālu, turklāt viņš neizpratīs marķiza jūtas.

Grafs Altamira . . . Bet vai varu būt pārliecināts, ka viņš klusēs par to līdz kapam? Padoma prasīšana nedrīkst sarežģīt manu jau tā sarežģīto stāvokli. Ak vai! Man atliek tikai drūmais abats Pirars... Bet viņa uzskatus sašaurinājis jan-senisms ... Blēdis jezuits, kas pazīst pasauli, būtu man derīgāks ... Pirara kungs var mani piekaut, tiklīdz izdzirdēs par manu pārkāpumu.»

Tartifa gars nāca palīgā Žiljenam: «Es iešu pie viņa uz grēksūdzi.» Tas bija pēdējais lēmums, ar kuru noslēdzās vairāk nekā divu stundu ilgā pastaigāšanās pa dārzu. Žiljens vairs negaidīja pārsteigumu no šautenes stobra: viņam' uzmācās miegs.

Nākošajā dienā agrā rīta stundā Žiljens jau atradās vairākus ljē no Parizes un klaudzināja pie bargā jansenista durvīm. Kā par brīnumu, grēku izsūdzēšana sevišķi nepārsteidza abatu.

— Varbūt šajā lielā visvairāk pārmetumu esmu pelnījis es pats, — sacīja abats drīzāk norūpējies nekā uztraucies. — Man bija aizdomas par šo mīlu. Bet mana labvēlība pret jums liedza to paziņot tēvam ...

— Ko viņš tagad darīs? — Žiljens nepacietīgi jautāja.

(šajā mirklī jauneklis abatu mīlēja, un asa izskaidrošanās ar viņu to sāpinātu.)

— Es redžu trīs izejas, — turpināja Žiljens. — Pirmkārt, de la Mola kungs var likt mani nogalināt, — un viņš atstāstīja par zīmīti, kuru atstājis marķizam. — Otrkārt, viņš var likt grafam Norberam nošaut mani divkaujā.

— Un jūs pieņemtu izaicinājumu? — degdams dusmās, uztrūkās kājās abats.

— jūs nejaujat man pabeigt. Protams, es nekad nešautu uz sava labdara dēlu.

Treškārt, viņš var mani padzīt. Ja viņš sacīs man: «Brauciet uz Edinburgu, uz Ņujorku, es padošos bez iebildumiem, Tādā gadījumā varēs apslēpt de la Mola jaunkundzes stāvokli. Bet es nepieļaušu, ka iznīcina manu dēlu!

— Varat būt pārliecināts, ka tas vispirms ienāks prātā šim samaitātajam cilvēkam ...

Pa to laiku Matilde Parizē atradās tuvu izmisai. Viņa m

redzējās ar tēvu ap pulksten septiņiem no rīta. Marķizs parādīja viņai Zil jena zīmīti, un viņa baidījās, ka tikai jauneklis neatrod nāvē augstsirdīgāko izeju no šī stāvokļa. «Un pat neapvaicājies man,» piebilda viņa dusmu pilnā sašutumā.

— Ja viņš ir miris, tad arī es miršu, — viņa sacīja tēvam. — Jūs būsiet viņa nāves vaininieks . .. Varbūt tas jūs iepriecinās ... Bet zvēru, ka es uzvilkšu sēru drānas un atklāti nosaukšos par Sorela kunpa atraitni. Es izsūtīšu visiem ziņu par viņa nāvi. Es neparādīšu ne baiļu, ne gļēvulības.

Viņas mīla sniedzās līdz neprātam. De la Mola kungs bija pārsteigts.

Viņš sāka uz notikumu skatīties mazliet aukstasinīgāk. Pie brokastu galda Matilde nemaz neieradās. Marķizs sajuta lielu atvieglinājumu; visvairāk viņam glaimoja tas, ka Matilde neko nebija runājusi ar māti.

Žiljens nokāpa no zirga. Matilde pasauca viņu un gandrīz, istabenei redzot, metās viņam ap kaklu. Žiljenu ne visai iepriecināja šāda aizgrābtība. Pēc ilgās apspriešanās ar abatu Piraru viņš bija noskaņots ļoti aprēķinoši un diplomātiski. Dažādo varbūtību aprēķināšana bija atsaldējusi viņa iztēli. Ar asarām acīs Matilde atzinās, ka redzējusi viņa zīmīti par pašnāvību.

— Mans tēvs visu vēl pārdomās. Esiet tik labs, aizbrauciet tūdaļ uz Vilekjē! Atstājiet māju, kamēr vēl nav piecēlušies no galda, tūdaļ sēdieties atkal zirgā!

Redzēdama, ka Žiljens joprojām stāvēja pārsteigts un vēss, viņa sāka raudāt.

— Atļauj man rīkoties mūsu abu vietā! — izsaucās Matilde, viņu apskaudama. — Tu ļoti labi zini, cik grūti man no tevis šķirties. Raksti man uz manas istabenes vārda; adresi lai uzraksta sveša roka, es turpretim rakstīšu tev veseliem sējumiem. Ardievu! Bēdz!

Pēdējais vārds Žiljenu mazliet aizskāra, tomēr viņš padevās. «Patiesi, tas ir liktenīgi,» viņš nodomāja, «pat visgaišākos mirkļos šie ļaudis pūlas mani apvainot.»

Matilde ar lielu stingrību noraidīja visus prātīgos tēva plānus. Viņa negribēja turpināt sarunu citādi kā vienīgi ar šādiem noteikumiem: viņa kļūs Sorela kundze un dzīvos kopā ar vīru vienkāršu dzīvi Šveicē vai arī paliks ar to pie sava tēva Parizē. Viņa negribēja ne dzirdēt par slepenu dzemdēšanu.

— Ar to es dotu pirmo iemeslu pļāpām un aprunāšanai. Divus mēnešus pēc kāzām es ar viru došos ceļojumā, un ļoti viegli būs visus pārliecināt, ka mans dēls piedzimis pienācīgajā laikā.

No sākuma šāda Matildes stingrība padarīja marķizu vai traku, taču galu galā piespieda viņu piekāpties.

— Ņem, — viņš sacīja reiz sirsnības uzplūdā, — te tev būs dāvinājuma raksts par desmit tūkstošiem rentes! Nosūti to savam Žiļjenam, un lai viņš ātrāk parūpējas, ka nevaru vairs atņemt šo papīru!

Padodamies Matildei, kuras valdītgribu Žiljens pazina, viņš gluži velti nojāja četrdesmit ljē: Vilekjē viņš pārbaudīja fermeru rēķinus. Bet marķiza negaidītais dāvinājums deva iemeslu tūdaļ griezties atpakaļ. Žiljens devās meklēt patvērumu pie abata Pirara; pa Žiljena prombūtnes laiku abats bija kļuvis par Matildes labāko padomdevēju. Katru reizi, kad marķizs griezās pie viņa, abats norādīja, ka visi pārējie lēmumi, izņemot atklātas laulības, būtu noziegums dieva tā kunga priekšā.

— Par laimi, — piebilda abats, — šajā gadījumā dzīves gudrība sakrīt ar reliģiju. Nav iespējams cerēt, ka, ievērojot de la Mola jaunkundzes aizrautīgo temperamentu, viņa noklusētu varmācīgi uzspiesto noslēpumu. Ja jūs nepiekritīsiet atklātām laulībām, sabiedrība vēl ilgāk nodarbosies ar šīm nevienlīdzīgām laulībām. Vajag paziņot visu uzreiz, lai nebūtu vietas nekādām aizdomām.

— Tas ir pareizi, — marķizs domīgi piekrita. — Šādā gadījumā sarunas par laulībām jau pēc trim dienām liksies par tukšu pļāpāšanu. Būs jāizmanto kāds antijakobinisks valdības rīkojums, lai tūdaļ pēc tā mēs nemanīti izslīdētu ar savu paziņojumu.

Divi vai trīs de la Mola kunga draugi piekrita abatam Piraram. Pēc viņu domām, vislielākais šķērslis slēpās Matildes nelokāmajā raksturā. Tomēr arī pēc visas šīs jaukās prātošanas marķizs nevarēja salabt ar domu, ka viņa meitai nebūs tiesības uz taburetu.

Viņa atmiņa un iztēle bija piesātināta ar dažādiem niķiem un stiķiem, kas vēl būtu bijuši iespējami viņa jaunības laikos. Piekāpties un bīties no likuma likās apkaunojoši un necienīgi cilvēkam ar viņa stāvokli. Tagad viņš dārgi samaksāja par saviem sapņiem, kurus desmit gadu bija lolojis par savas mīlamās meitas nākotni.

«Kas to varēja paredzēt?» viņš domāja. «Meitene ar tik lepnu raksturu un apbrīnojamu prātu! Viņa taču lepojās vairāk nekā es ar vārdu, kuru valkā! Visdižciltīgākie Francijas jaunekļi lūguši viņas rokul

Jā, ir jāaizmirst saprāts! Šajā gadsimtā viss iet juku jukām. Mēs ejam pretim chaosam.»

## LXIV CILVĒKS AR GALVU

Prefekts, jādelēdams uz sava zirga, prātoja: «Kāpēc man nekjiit par ministru, padomes priekšsēdētāju, hercogu? ... Karu es vestu šādi... Tādā veidā es iekaltu važās visādus jauninājumu tīkotājus.»

«Globuss»

Nekādi pierādījumi nevar iznīcināt desmitgadīgu tīkamu sapņu varu. Marķīzs saprata, ka muļķīgi dusmoties, tomēr nespēja izšķirties par piedošanu. «Kaut šis Žiljens nejauši nomirtu,» viņš dažubrīd domāja. Tā viņa apbēdinātā fantazija mierinājās ar visnejēdzīgākiem māņiem. Tie paralizēja pat abata Pirara gudros pārliecinājumus. Pagāja vesels mēnesis, nevedis ne pie kādas vienošanās.

Sājā ģimenes lietā, tāpat kā politiskās lietās, marķizarrt reizēm uznāca kāda apbrīnojama doma, kas viņu valdzināja kādas trīs dienas. Tad visi pārējie plāni viņam nepatika, jo viņš varēja atzīt tikai tos prāta slēdzienus, kas runāja par labu viņa domai. Trīs dienas ar dzejnieka sajūsmu viņš strādāja pie sava plāna, lai nonāktu pie kaut kā noteikta; bet pagāja vēl viena diena, un viņš par to vairs nedomāja.

Sākumā Žiljenu apbēdināja marķiza vilcināšanās, bet pēc pāris nedēļām viņš saprata, ka marķizs nezina kā izšķirties.

De la Mola kundze un visi mājā domāja, ka Žiljens iz

braucis uz provinci muižu pārvaldīšanas lietās. Žiljens dzīvoja abata Pirara draudzes robežās un satikās ar Matildi gandrīz ik dienas. Katru rītu vienu stundu viņa pavadīja kopā ar tēvu, bet dažkārt nedējām ilgi netika runājuši par to, par ko abi domāja.

— Es negribu zināt, kur atrodas šis kungs, — sacīja viņai marķizs, — nosūtiet viņam šo vēstuli!

Matilde izlasīja:

«Langedokas īpašumi ienes 20 600 franku. Es piešķiru 10 600 franku savai meitai un 10 000 franku Žiljenam Sorela kungam. Protams, es atdodu arī minētos īpašumus. Uzdodiet notaram izgatavot divus dāvināšanas aktus un nogādāt rīt pie manis! Pēc tam visi sakari starp mums izbeigsies. Ak cienījamais kungs, vai es to varēju no jums gaidīt?

Marķizs de la Mols.»

— Pateicos jums! — Matilde priecīgi izsaucās. — Mēs dzīvosim Egijona pilī starp Ažanu un Marmandu. Stāsta, ka tur esot tikpat skaisti kā Itālijā.

Žiljenu ļoti pārsteidza šis dāvinājums. Viņš nebija vairs tas drūmais, noslēgtais cilvēks, kādu mēs viņu pazinām. Sava dēla nākotne jau iepriekš saistīja visas viņa domas. Negaidīta un priekš nabaga cilvēka ievērojamā bagātība tikai palielināja viņa patmīļu. Tagad kopā ar sievu viņiem bija līdz 36 000 livru rentes. Kas attiecās uz Matildi, visu viņas būtni pildīja vienas jūtas: viņa dievināja savu vīru, kā aiz lepnuma tagad vienmēr sauca Žiljenu. Patlaban vienīgā un augstākā patmīlas prasība bija panākt, lai v^isi atzītu viņas laulību. Viņa pārspīlēti priecājās par savu saprātu, ko izpaudusi, saistīdama savu likteni ar tik izcilu cilvēku.

Ilgstošā prombūtne, daudz un dažādas darīšanas, īsi mirkļi, kad viņiem izdevās parunāt par mīlestību, — tas viss ļoti veicināja Žiljena izgudrotās saprātīgās politikas iedarbību.

Matilde beidzot sāka dusmoties, ka tik maz var redzēties ar cilvēku, ko tagad bija patiesi iemīlējusi.

Dusmu brīdī viņa uzrakstīja tēvam, iesākdama vēstuli kā Otello:

«Savu izvēli esmu skaidri pierādījusi, Žiljena dēļ atsacīdamās no tām priekšrocībām, kuras sabiedrība sniedza mar-ķiza de la Mola kunga meitai. Mani nesaista sīkās un godkārīgās izpriecas. Jau pagājušas sešas nedēļas, kopš es dzīvoju šķirta no vīra. Tas ir pietiekoši, lai apliecinātu Jums savu cieņu. Līdz nākošajai ceturtdienai es atstāšu vecāku māju. Jūsu labvēlība padarījusi mūs bagātus. Neviens nezina mana noslēpuma, izņemot abatu Piraru. Es došos pie viņa; viņš mūs salaulās, bet stundu pēc ceremonijas mēs būsim jau ceļā uz Langedoku un ieradīsimies Parizē tikai saskaņā ar jūsu pavēlēm. Tomēr man sirds sāp, ka viss tas noderēs pikantām anekdotēm pret mani un jums. Varbūt zemsirdīgu nejēgu epigramas piespiedīs mūsu varonīgo Norberu uzsākt naidošanos ar Žiljenu? Es zinu, ka šādā gadījumā nespēšu ietekmēt Žiljenu. Viņa dvēselē saceltos viss apvainota plebeja lepnums. Dārgais tēvs, es lūdzu Jūs, ceļos nometusies: atbrauciet uz mūsu kāzām abata Pirara baznīcā nākošu ceturtdien! Tas mazinās pikanto anekdotu dzēlī-gumu, jūsu vienīgā dēla, kā arī mana vīra dzīvība nebūs apdraudēta ...» un tā tālāk.

Šī vēstule marķizu ļoti samulsināja. Tātad vajadzēja par kaut ko izšķirties. Visi viņa sīkie ieradumi, visi parastie draugi bija zaudējuši savu iespaidu.

Šajos neparastajos apstākļos pēkšņi atklājās marķiza rakstura galvenās īpašības, uz kurām savu zīmogu bija atstājuši jaunības laiku notikumi. Emigrācijās nelaimes bija viņu padarījušas par fantazētāju. Pēc tam kad marķizs divus gadus bija baudījis savas milzīgās bagātības augļus un galminieka priekšrocības, 1790. gads iedzina viņu emigrācijās postā. Šī bargā dzīves skola pārveidoja divdesmit divus gadus vecā jaunekļa dvēseli. Sirds dziļumos viņš tagad bija diezgan vienaldzīgs pret savu tagadējo bagātību. Bet fantazija, kas sargāja viņa dvēseli no saindēšanās ar zeltu, bija iekvēlinājusi viņā dedzīgas alkas pēc skanīga titula savai meitai.

Pēdējā pusotra mēneša laikā marķizs aiz kaprizes te dzīrās padarīt Žiljenu bagātu; nabadzība viņam šķita apkaunojoša, pazemojoša kā pašam, marķizam de la Molam, tā arī znotam; tad viņš mētājās ar naudu. Te atkal nākošajā dienā viņa fantazija pārsviedās uz otru pusi, un de la Mola kungs sāka domāt, ka Žiljens sapratīs šo devības mēmo lūgumu, pārmainīs uzvārdu, aizbrauks uz Ameriku un atrakstīs Matildei, ka ir miris priekš viņas. De la Mola kungs jau iedomājās šo vēstuli uzrakstītu un vēroja iespaidu, kādu tā atstās uz meitu ...

Kādā jaukā dienā, kad Matildes īstā vēstule pārtrauca šos sapņus, marķizs pēc ilgām pārdomām par to, kā nogalināt Žiljenu vai likt tam pazust, sāka domāt, kā pašķirt viņam ceļu uz spožu karjeru. Marķizs atdos viņam kādu no savām zemēm. Kāpēc neatstāt tam ari titulu? Pēc sava Spānijā nogalinātā vienīgā dēla nāves Solnas hercogs ne vienu vien reizi bija runājis, ka savu titulu atdošot Norberam ...

«Nevar noliegt, ka Žiljenam piemīt lietpratība darījumos, drosme, pat zināms spīdums,» marķizs prātoja. «Bet viņa dabas dziļumos es sajūtu kaut ko drausmu ... Tādu iespaidu viņš atstāj uz visiem, tātad tiešām te ir kaut kas reals (jo grūtāk nācās apzīmēt tuvāk šo reālo, jo vairāk tas biedēja vecā marķiza fantāziju).

Mana meita to izsacījusi diezgan veikli (vēstulē, kuru mēs te neatkārtosim):

«Žiljens nav pieslējies nevienam salonam, nevienai kliķei.» Viņš nav nodrošinājis sev nekādu atbalstu pret mani, un, ja es pamestu viņu, tam nebūtu gluži nekā. Bet vai tas nepierāda mūslaiku sabiedrības nepazīšanu? Vairākkārt es viņam esmu sacījis: izvirzīties var tikai ar salonu atbalstu ...

Nē, viņam nepiemīt iznireļa viltība un intriģēšanas spējas ... Sī cilvēka raksturs nepavisam nav Ludviķa XI gaumē. No otras puses, es novēroju pie viņa dažus ne visai augstsirdīgus principus... Es nesaprotu viņu .. . Varbūt viņš piesavinājies šos principus, lai apspiestu savas kaisles?

Viens tomēr ir neapšaubāmi: viņš nepanes nicināšanas, un ar to es viņu turu savās rokās.

Viņš nesajūt cienības pret augstāku kārtu, tiešām, viņam nav instinktīvas cieņas pret mums. Tas ir trūkums... Bet galu galā semināristam vajadzētu alkt tikai naudas un baudu. Viņš turpretim ne par kādu maksu negribētu paciest nicināšanu.»

Meitas vēstule steidzināja de la Mola kungu, viņš saprata, ka jānāk beidzot pie kāda lēmuma: «Jautājums ir šāds: vai Žiljens tikai tāpēc nav kļuvis pārdrošs pret Matildi, ka zina manu neprātīgo mīlu pret meitu un zin arī, ka man ir simttūkstoš ekiju rentes?

Matilde grib mani pārliecināt, ka tā neesot... Nē, Zil-jena kungs, tas ir jautājums, kuru es gribu pamatīgi noskaidrot.

Vai patiesi tā ir īsta, patiesa mīla? Vai arī zemsirdīga dziņa sasniegt labu stāvokli? Matilde ir attapīga; viņa tūdaļ saprata, ka man var rasties šādas aizdomas, un tāpēc jau pašā sākumā atzinās: es iemīlēju viņu pirmā ...

Vai šī lepnā meitene varēja tiktāl aizmirsties, lai izsniegtu viņam avansus!... Vakarā pa dārzu staigājot, paspiest viņa roku — kādas šausmas! It kā viņai nebūtu tūkstoš cienīgāku iespēju parādīt jauneklim, ka viņa to tur vērtīgāku par citiem.

Kas taisnojas, pals sevi nodod. Nē, es neticu Matildei! ...»

Todien marķiza prātojumos bija daudz vairāk noteiktības un svara nekā parasti. Bet ieradums guva virsroku, viņš nolēma iegūt laiku un uzrakstīt meitai, jo sarakstīšanās patlaban de la Mola namā gāja no vienas puses uz otru. Mar-ķizs neuzdrošinājās apspriest šo jautājumu ar sievu zem četrām acīm. Viņš baidījās, ka galu galā var nejauši piekāpties.

Vēstule

«Sargieties no jaunām neprātībām! Es sūtu huzaru virsleitnanta patentu kavalierim Žiljenam Sorelam de la Vernē. Redziet, ko es daru viņa labā. Neuztrauciet mani un nevaicājiet man nekā! Lai šodien pat viņš dodas uz Strasburgu, kur stāv viņa pulks. Te būs čeks no mana baņķiera. Es prasu paklausību.»

Matildes mīlai un priekam nebija robežu. Viņa gribēja izmantot uzvaru un atbildēja bez kavēšanās:

«De la Vernē kungs aiz pateicības kristu pie Jūsu kājām, ja zinātu, ko Jūs viņa labā esat darījis. Bet ar visu savu augstsirdību mans tēvs ir aizmirsis mani. Jūsu meitas gods ir apdraudēts. Mazākā nesmalkjūtība var mūs apkaunot, un divdesmittūkstoš ekiju rentes nespētu neko vairs izlabot. Es nenosūtīšu šo patentu de la Vernē kungam, pirms nebūsiet devis vārdu, ka nākošajā mēnesī manas kāzas tiks atklāti nosvinētas Vilekjē. Drīz pēc šī laika, kuru es lūdzu nevilkt garumā, Jūsu meita varēs parādīties sabiedrībā tikai kā de la Vernē kundze. Cik ļoti es pateicos Jums, dārgais tēvs, ka esat atsvabinājis mani no Sorela vārda», un tā tālāk, un tā tālāk.

Atbilde bija negaidīta.

«Paklausiet, vai arī es atsaukšu visu! Drebiet, jaunā neprātei Es vēl nepavisam nepazīstu Jūsu Žiljena, un pati Jūs viņu pazīstat vēl mazāk. Lai viņš brauc uz Strasburgu un uzvedas, kā pienākas. Savu gribu paziņošu pēc divām nedēļām.»

Atbildes stingrais tonis samulsināja Matildi. «Es nepavisam nepazīstu Žiljena» — šie vārdi modināja sapņainas

gārdomas, kuras beidzot kļuva varavīkšņaini gaišas. «Mana iljena prāts nespēja pielāgoties lētajai salonu uniformai, un mans tēvs netic viņa izcilībai tieši tāpēc, ka tā tiek pierādīta ...

Tomēr, ja es nepadošos šai kaprizei, iespējams publisks skandāls. Tas var kaitēt manam stāvoklim sabiedrībā un padarīt mani mazvērtīgāku Žiljena acīs. Skandalam ... sekotu nabadzība uz kādiem desmit gadiem. Bet šo neprātu — iziet pie vira tikai viņa personīgo īpašību dēļ — var pasargāt no izsmiekla tikai ar lielu bagātību. Ja dzīvošu tālu no tēva, šādā vecumā viņš mani var viegli aizmirst... Norbern apprecēs mīļu un veiklu sievieti: ari Ludviķi XIV vecumdienās apbūra Burgundijas hercogiene .. .»

Viņa nolēma padoties, bet piesargājās rādīt tēva vēstuli Žiljenam. Viņa straujais raksturs varēja pavedināt to uz dažādām neprātībām.

Vakarā, kad Matilde paziņoja Žiljenam, ka viņš ir huzaru leitnants, jaunekļa priekam nebija robežu. Šo prieku var iedomāties, pazīstot viņa lielo godkārību, turklāt tagad vēl pievienojās neprātīga sajūsma par gaidāmo dēlu. Vārda pārmaiņa pārsteidza viņu kā pērkona spēriens.

«Un tātad,» viņš domāja, «mans romans beidzas, bet pateikties es varu tikai sev. Es piespiedu šo lepnības briesmoni mani iemīlēt,» viņš domās piebilda, skatīdamies uz Matildi, «viņas tēvs nevar dzīvot bez savas meitas, un viņa pati nevar dzīvot bez manis.»

## LXV VĒTRA

Ak kungs, dāvS man viduvējībul Mirabo

Žiljens iegrima dziļās pārdomās; viņš tikko atbildēja uz Matildes maigumu. Viņš bija drūms un nerunīgs. Nekad vēl Matildei viņš nebija licies tik varens un valdzinošs. Viņa baidījās, ka tikai Žiljena pārmērīgi jutīgais lepnums nesabojā pašreizējo stāvokli.

Gandrīz katru rītu viņa redzēja, ka abats Pirars iebrauca de la Mola kunga namā. Vai Žiljens no viņa nebija uzzinājis kaut ko par tēva nodomiem? Vai marķizs kaprizes brīdī pats viņam nevarēja kaut ko uzrakstīt? Tad kā gan lai izskaidro Žiljena drūmumu pēc tik laimīgas jaunas ziņas? Viņa neuzdrošinājās pavaicāt Žiljenam.

Viņa neuzdrošinājās! Viņa, Matilde! No šī mirkļa viņas jūtām pret Žiljenu pievienojās kaut kas jauns, nenoteikts, līdzīgs bailēm. Sī vēsā dvēsele beidzot iepazina^ isu kaisles dziļumu, kāds vien bija pieejams civilizācijās pārmērībās uzaudzinātam radījumam.

Nākošajā dienā agri no rīta Žiljens ieradās pie abata Pirara. Pagalmā iebrauca veca, nolietota ekipāžā, kas bija noņemta tuvākajā zirgu pasta stacijā.

— Tāda ekipāžā jums tagad nepiedien, — ņurdīgi piezīmēja drūmais abats. — Te jums ir divdesmit tūkstošu franku, kurus jums piešķir de la Mola kungs. Viņš ieteic iztērēt šo naudu gada laikā, protams, cik iespējams, neizdarot nekā smieklīga. (Mācītājam likās, ka dot jauneklim izšķiešanai tik milzīgu sumu nozīmēja pavedināt viņu uz grēkiem.)

Marķizs piemetina: «Žiljens de la Vernē kungs šo naudu saņem it kā no sava tēva, kura vārdu minēt, protams, nav nekāda vajadzība. De la Vernē kungs varbūt atradīs par vajadzīgu nosūtīt dāvanu Verjeras namdarim Sorela kungam, kas rūpējies par viņu bērnībā ...» So pienākumu es varu uzņemties uz sevi, — turpināja abats. — Man beidzot izdevās pārliecināt de la Mola kungu izlīgt ar šo jezuitu abatu Frileru. Viņa iespaids noteikti ir lielāks par mūsējo. Viena no izlīguma nerakstītajām prasībām būs, lai šis kungs, kas būtībā vada visu Bezansonu, atzīst jūsu dižciltību.

Žiljens nespēja savaldīt sajūsmu, viņš apskāva abatu; jauneklim jau šķita, ka viņš ir atzīts.

— Pē! — sacīja abats Pirars, viņu atgrūzdams. — Kas tā tāda par pasaulīgu godkāri? ... Kas attiecas uz Sorelu un viņa dēliem, es piedāvāšu tiem savā vārdā gadskārtēju pensiju piecsimt franku apmērā, kas viņiem ikvienam atsevišķi tiks izmaksāta, kamēr es ar tiem būšu apmierināts.

Žiljens no jauna atguva aukstasinību. Nenoteiktos vārdos viņš pateicās abatam. «Galu galā ir taču Joti iespējams, ka es esmu kāda augsta vīra ārlaulības dēls, no kuriem daudzus Napoleons izsūtīja uz mūsu kalnājiem . ..» Ar katru mirkli šī doma Žiljenam likās ticamāka. «Mans naids pret tēvu ir it kā pierādījums. . . Tādā gadījumā es nemaz neesmu tāds ērms!»

Dažas dienas pēc šī monologa piecpadsmitais huzaru pulks, viens no spīdošākajiem visā franču armijā, stāvēja kaujas ierindā Strasburgas laukumā. Kavalieris de la Vernē auļoja uz skaistākā Elzasas zirga, kas viņam izmaksāja seštūkstoš franku. Viņš bija ieskaitīts pulkā uzreiz par virsleitnantu, nekad nebijis par leitnantu — izņemot varbūt atzīmēs kāda pulka papīros, par kuriem nekā nebija dzirdējis.

Viņa aukstasinība, drūmais, gandrīz ļaunais izskats un bālais vaigs no pirmās dienas pievērsa vispārēju uzmanību. Drīz vien viņa izturētā pieklājība, prasme šaušanā un paukošanā, kuru viņš pierādīja bez kādas dižošanās, iznīcināja ikvienam vēlēšanos pazoboties par viņu. Pēc piecu sešu dienu ilgām šaubām pulka sabiedriskā doma izteicās viņam par labu. «Sājā jauneklī ir viss,» runāja zobgalīgie vecākie oficieri, «izņemot jaunību.»

No Strasburgas Žiljens aizrakstīja bijušajam Verjeras kirē Selana kungam, kas tagad bija sasniedzis sirmu vecumu:

«Es nešaubos, ka jūs priecāsieties, uzzinājis par notikumiem, kas piešķīruši manai ģimenei zināmu bagātību. Nosūtu jums piecsimt franku. Bez mana vārda minēšanas izdaliet tos tādiem pašiem nelaimīgiem nabagiem, kāds biju es, un kuriem, jādomā, jūs palīdzat joprojām, kā kādreiz palīdzējāt man.»

Žiljens bija apreibis aiz godkāres, bet ne aiz tukšas pat-mīlas; tomēr viņš pievērsa lielu uzmanību arī savam izskatam. Viņa zirgi, mundieri un kalpu livrejas darītu godu kuram katram angļu muižniekam. Bet, tikko ar protekAju ieticis virsleitnantos, viņš tūdaļ izrēķināja, ka divdesmit trīs gadu vecumā jābūt tomēr kaut kam vairāk nekā virsleitnantam, lai trīsdesmit gadu vecumā varētu komandēt pulku, kā tas bija ar visiem lieliem ģenerāļiem. Viņš domāja tikai par slavu un savu dēlu.

Savās godkāres uzplūdu baudās viņu piepeši pārsteidza sulaiņa ierašanās no de la Mola nama; viņš bija sūtīts ar sevišķu uzdevumu.

«Viss ir pagalam,» rakstīja viņam Matilde, «brauciet šurp. cik ātri vien iespējams, pametiet visu, dezertējiet, ja citādi nevar! Atbraucis gaidiet mani ekipāžā pie dārza vārtiem! Es iziešu ar jums parunāt; varbūt varēšu jūs ievest dārzā. Viss ir pagalam un, šķiet, uz visiem laikiem. Paļaujieties uz mani, jūs sastapsiet mani uzticīgu un stipru arī nelaimē! Es mīlu jūs.»

Pēc dažām minūtēm Žiljens jau dabūja atvaļinājumu no pulkveža un aizauļoja no Strasburgas, cik zirgam jaudas; bet briesmīgais nemiers laupīja viņam spēkus, viņš nespēja ceļu turpināt jāšus. Mecā viņš noņēma pasta karieti un pilnīgi neticamā ātrumā devās uz priekšu, līdz apstājās noteiktajā vietā pie de la Mola nama dārza vārtiem. Vārti atvērās, un pēc mirkļa, aizmirsusi visu piesardzību, Matilde metās viņa skāvienos. Par laimi, pulkstenis rādīja tikai pieci no rīta. uz ielas nebija neviena cilvēka.

— Viss ir pagalam! Tēvs, baidīdamies manu asaru, aizbrauca ceturtdienas naktī. Kurp? To neviens nezina. Te ir viņa vēstule, lasiet! — Un viņa iesēdās ekipāžā blakus Žiljenam.

«Es varētu visu piedot, izņemot jūsu pievilšanu mantkārīgu nolūku dēļ. Mana nelaimīgā meita, tāda ir patiesība. Dodu Jums goda vārdu, ka nekad nepiekritīšu Jūsu laulībām ar šo cilvēku. Es nodrošināšu viņam desmit tūkstošu gada ienākumu, ja viņš būs ar mieru apmesties kaut kur ārpus Francijas, vislabāk Amerikā. Izlasiet vēstuli, kuru es saņēmu kā atbildi uz savu lūgumu sniegt man par viņu dažas ziņas. Nelietis pats man ieteica aizrakstīt de Renala kundzei. Nekad es nelasīšu no Jums nevienas rindas par šo cilvēku. Man kļuvusi pretīga ir Parize, ir jūs. Ieteicu Jums glabāt kā noslēpumu to, kam jānotiek. Atsakieties godīgi no šī zemsirdīgā cilvēka, un Jūs atkal iemantosiet tēvu.»

— Kur ir de Renala kundzes vēstule? — Žiljens salti jautāja.

— Te tā ir. Es negribēju to rādīt, pirms tu nebūsi sagatavots.

Vēstule

«Tikuma un svētās reliģijas pienākums spiež mani uz grūto soli, kuru es, cienījamais kungs, esmu nolēmusi spert. Kāda iekšēja balss pavēl man šajā brīdī darīt ļaunu savam tuvākajam, bet tikai tāpēc, lai pasargātu no vēl lielāka posta. Pienākuma jūtas man palīdzēs pārvarēt sāpes, ko es pie tam izjūtu. Pilnīgi pareizi, cienījamais kungs, tā cilvēka uzvešanās, par kuru Jūs lūdzat no manis visu patiesību, var brīžiem likties neizskaidrojama, pat godīga. Pa daļai aiz uzmanības, pa daļai aiz reliģiskiem motīviem no Jums ir slēpta patiesība vai ari rādīta nepareizā gaismā. Bet uzvešanās, par kuru Jūs vēlaties atsauksmi, pelnījusi taisnīgu nosodīšanu — vēl vairāk, nekā es to spēju izteikt. Nabadzība un mantkārība piespieda šo cilvēku ar pieviltas un apmānītas sievietes palīdzību izlauzt sev ceļu. Mans grūtais pienākums spiež vēl piebilst, ka Ž. kungs neatzīst nekādus reliģiskus principus. Runājot pēc sirdsapziņas, man jāatzīstas, ka viņš uzskata par likumu savaldzināt visiespaidīgāko sievieti mājās, kurās vēlas iemantot stāvokli. Viņš slēpjas zem liekulīgas nesavtības maskas un romantiskām frāzēm, bet tajā pašā laikā viņam ir tikai viens mērķis — dabūt savā varā mājas saimnieku un viņa mantu. Visur viņš sēj nelaimi un rada mūžīgu nožēlošanu...» un tā tālāk.

Šī ļoti garā un no asarām pusizdzisusī vēstule neapšaubāmi bija uzrakstīta ar de Renala kundzes roku un pretēji paradumam uzrakstīta ar sevišķu centību. *

— Es nevaru pārmest de la Mola kungam, — sacīja Žiljens, beidzis lasīšanu. — Viņš ir taisnīgs un saprātīgs. Kurš tēvs gan būtu ar mieru atdot savu meitu šādam cilvēkam! Palieciet sveika!

Žiljens izlēca no ekipāžās un devās uz savu pasta karieti, kas stāvēja ielas galā. Matilde, kuru, kā likās, viņš pavisam aizmirsa, steidzās dažus soļus iepakaļ. Tomēr tirgotāji, kas, sanākuši uz savu pārdotavu sliekšņiem, vēroja Matildi, piespieda viņu tūdaļ atgriezties dārzā.

Žiljens devās uz Verjeru. Viņš brauca tik ātri, ka nevarēja uzrakstīt Matildei, kā to bija nodomājis; uz papīra iznāca tikai nesaprotami strīpojumi.

Ver jērā viņš ieradās svētdienas rītā. Viņš iegriezās pie ieroču tirgotāja, kais pazemīgi apsveica viņu ar spožo karjeru. Tā bija vietējā sensācijā.

Žiljenam ar lielām pūlēm izdevās ieskaidrot, ka viņš vēlas vienu pāri pistoļu. Pēc viņa lūguma tirgotājs pistoles pielādēja.

Šajā mirklī trīs reizes iedunējās zvans. Francijas laukos tā iezvana rīta dievkalpojuma sākšanos.

Žiljens iegāja jaunajā Verjeras baznīcā. Ēkas augstie logi bija aizklāti ar purpursārtiem aizkariem. Žiljens nejauši atradās dažus soļus no de Renala kundzes sola. Viņam likās, ka de Renala kundze sirsnīgi lūdz dievu. Ieraugot šo sievieti, kas viņu kādreiz tik karsti bija mīlējusi, Žiljena pirksti sāka drebēt un viņš jau gandrīz gribēja atteikties no sava nodoma. «Es nespēju to,» viņš sev sacīja, «fiziski nespēju.»

Šajā brīdī kora zēns sāka šķindināt zvaniņus, pasludinādams svētā vakarēdiena iesvētīšanu. De Renala kundze nolieca galvu, un uz mirkli viņas seja pavisam pazuda šalles krokās. Tagad Žiljens vairs tik skaidri nesaredzēja, ka tā ir viņa. Jauneklis izšāva uz to, bet netrāpīja, izšāva otrreiz — viņa nokrita.

## LXVI BĒDĪGI SĪKUMI

Nedomājiet, ka os būšu gļēvs. Esmu atriebies. Es pelnu nāvi, te es esmu. Lūdziet par manu dvēseli!

Šillers

Žiljens stāvēja nekustēdamies un neko neredzēdams. Atguvies viņš vēroja, ka visi dievlūdzēji bēg ārā no baznīcas; pat mācītājs bija atstājis altari. Žiljens lēni sekoja dažām sievietēm, kuras kliegdamas muka. Viena sieviete, gribēdama aiz-spraukties citām garām, iegrūdās viņam sānos un notrieca gar zemi. Kājas viņam bija aizmetušās aiz burzmā apgāztā krēsla; pieceldamies viņš juta, ka tiek sagrābts aiz apkakles. Viņa priekšā stāvēja žandarms parādes formā. Žiljens automātiski ķērās pie pistolēm, bet otrs žandarms sasēja viņam rokas.

Žiljenu aizveda uz cietumu. Ieveda istabā, saslēdza rokas važās un atstāja vienu. Durvīs noskrapstēja atslēga. Viss tas bija norisinājies ļoti ātri, neatstājot uz viņu nekāda iespaida.

— Beigas! — noteica viņš skaļi, no jauna atgūdamies. — Pēc divām nedēļām nāve uz giljotīnas... vai pašnāvība līdz tam laikam.

Viņa prātošana tālāk nesniedzās; likās, ka galvu spiestu

nežēlīgas stīpas. Viņš atskatījās, lai pārliecinātos, vai kāds viņu netur. Pēc dažiem brīžiem viņš iekrita dzijā miegā.

De Renala kundze nebija ievainota nāvīgi. Pirmā lode bija izgājusi cauri cepurei. Kad viņa atskatījās, bija atskanējis otrs šāviens. Lode ķēra plecu un — kas tas brīnišķākais! — iedragādama pleca kaulu, atsitās gotiskā kolonā, atlauzdama lielu akmens šķembu.

Kad pēc ilgas un sāpīgas pārsiešanas nopietnais chirurgs sacīja de Renala kundzei: «Es galvoju par jūsu dzīvību kā par savējo,» — viņa jutās dziļi apbēdināta.

Jau sen viņa bija ilgojusies pēc nāves. Biktstēva ietekmē uzrakstītā vēstule, kuru viņa aizsūtīja de la Mola kungam, bija beidzamais trieciens šim ciešanu salauztajam radījumam. Viņu mocīja Žiljena prombūtne; šīs sāpes viņa sauca par nožēlošanu. Viņas biktstēvs, kāds jauns, cītīgs un tikumīgs garīdznieks no Dižonas, nebija maldījies šajā ziņā.

«Nomirt, tikai ne no savas rokas, tas taču nevar būt grēks,» domāja de Renala kundze. «Varbūt dievs piedos man, ka es priecājos par savu nāvi.» Un nedrīkstēja Dic-bilst: «Bet nomirt no Žiljena rokas — vai tā nav augstākā svētlaime?»

Tikko atsvabinājusies no chirurga un saviem draugiem, kas bija saskrējuši apraudzīt, viņa pavēlēja atsaukt istabeni Elizu.

— Cietumsargs, — sacīja viņa nosarkdama, — ir nežēlīgs cilvēks. Bez šaubām, viņš mocīs nabaga zēnu, domādams ar to sagādāt man prieku ... Es nespēju to panest. Vai jūs nevarētu aiziet uz turieni un nodot cietumsargam it kā no sevis šo aploksni ar dažiem zelta gabaliem? Sakiet viņam, ka reliģiia neatļauj apieties bargi ar ieslodzītajiem . .. Bet galvenais, lai viņš nepļāpā par šo naudu.

Šādai rīcībai Žiljens varēja pateikties par samērā godīgu izturēšanos no cietumsarga puses. Tas bija tas pats cītīgais kārtības sargs Nuarū kungs, kuru savā laikā tik ļoti bija uztraukusi Apera kunga atbraukšana.

Cietumā ieradās tiesnesis.

— Esmu izdarījis slepkavību ar iepriekšēju nolūku, — sacīja viņam Žiljens. — Es nopirku un pavēlēju pielādēt šīs pistoles pie tāda un tāda ieroču meistara. Sodu likuma tūkstoš trīssimt četrdesmit otrais pants ir skaidrs, es esmu pelnījis un gaidu nāvi.

Izbrīnījies par šāda veida atbildi, tiesnesis sāka viņu izjautāt krustām un šķērsām, cerēdams, ka Žiljens sapīsies savās atbildēs.

— Vai tad jūs neredzat, — sacīja viņam Žiljens, — ka es apvainoju sevi taisni tā, kā jūs to varētu vēlēties? Turiet drošu prātu, cienījamais kungs, šis laupījums jums nespruks vairs no rokām. Jums būs tas prieks mani notiesāt. Bet tagad atsvabiniet mani no savas klātbūtnes!

«Man jāizpilda vēl viens nepatīkams pienākums,» domāja Žiljens, «jāuzraksta de la Mola jaunkundzei.»

«Es atriebos,» rakstīja viņš Matildei. «Par nelaimi, mans vārds parādīsies avīzēs, un es nevarēšu izkļūt no šīs pasaules inkognito. Pēc diviem mēnešiem mani sagaida nāve. Atriebība bija tikpat nežēlīga, cik šķiršanās rūgtmo no Jums. No šī mirkļa es aizliedzu sev rakstīt Jums un izrunāt Jūsu vārdu. Nekad nerunājiet par mani pat ar manu dēlu! Klusēšana ir vienīgais veids, kā pagodināt manu piemiņu. Vairākuma acīs es bušu un palikšu vienkāršs slepkava.. . Atļaujiet man teikt patiesību šajā pēdējā brīdī: Jūs mani aizmirsīsiet. Šī briesmīgā katastrofa, par kuru ieteicu Jums nerunāt ne vārda ne ar vienu dzīvu radījumu, būs izsmēlusi uz vairākiem gadiem Jūsu romantismu un dvēseles varonību. Jūs bijāt radīta, lai dzīvotu starp viduslaiku varoņiem; parādiet tagad viņu stingro raksturu. Kam jānotiek, lai notiek slepenībā, Jūs nekompromitējot. Apslēpieties zem cita vārda un neuzticieties nevienam! Ja nepieciešama drauga palīdzība, novēlu Jums abatu Piraru.

Nerunājiet ne ar vienu un, galvenais, ne ar jūsu kārtas ļaudīm: de ī.iza, de Kailisa un tamlīdzīgiem kungiem.

Gadu pēc manas nāves salaulājieties ar de Kruaznuā kungu! Es pavēlu Jums to kā Jūsu vīrs. Nerakstiet man neko, cs neatbildēšu. Es neesmu tik ļauns kā Jago, tomēr sacīšu ar viņa vārdiem: «From this time forth I never will speak word.[18]»

Vairāk es ne runāšu, ne rakstīšu. Jums piederēs mani pēdējie vārdi, tāpat kā mana pēdējā mīla.

Z. S.»

Tikai pēc tam, kad bija nosūtījis šo vēstuli, viņš pirmo reizi, mazliet attapies, jutās dziji nelaimīgs. Katru no viņa godkārīgajām cerībām vajadzēja citu pēc citas izraut no sirds ar šiem vārdiem: «Man jāmirst.» Nāve pati par sevi nelikās viņam briesmīga. Vai tad visa viņa dzīve nebija ilga sagatavošanās uz nelaimēm? Un viņš nekad neaizmirsa to, kuru mēdz uzlūkot par vislielāko . ..

«Nu kas tur daudz!» viņš sev sacīja. «Ja pēc diviem mēnešiem man būtu jāduelējas ar cilvēku, kas šaušanas mākslā sasniedzis pašu pilnību, vai patiešām es gļēvi drebētu un pastāvīgi domātu par to?»

Vairāk nekā stundu viņš pūlējās atrisināt šo domu.

Kad galīgi bija ticis skaidrībā ar savu sirdi un patiesība nostājās viņa priekšā tikpat neapšaubāma kā viens no cietuma stabiem, viņš sāka domāt par nožēlošanu.

«Kāpēc gan man nožēlot? Mani tik briesmīgi apvainoja. Es nogalināju, esmu pelnījis nāvi, tas ir viss. Es mirstu, noslēdzis savus rēķinus ar cilvēci. Es neatstāšu neviena neizpildīta pienākuma, es neko nevienam neesmu parādā: manā nāvē nav nekā apkaunojoša, izņemot veidu, kādā es miršu. Protams, ar to pietiek, lai nomelnotu mani Verjeras buržuā acīs, bet kas gan ir vairāk nicināms par viņiem intelektuālā ziņā! Man ir tikai viens līdzeklis, kā iemantot cienību viņu acīs: kaisīt Jaudīm zeltu, ejot uz soda vietu. Atmiņas par mani, saistīdamās ar domām par zeltu, paliks vara-vīkšņaini gaišas.»

Pēc šīs prātošanas Žiljens sev sacīja: «Man zemes virsū vairāk nav ko darīt,» — un aizmiga dziļā miegā.

Ap pulksten deviņiem vakarā cietumsargs viņu uzmodināja, nākdams ar vakariņām.

— Ko runā Verjerā?

— Žiljena kungs, stādamies savā vietā, es karaliskajā tiesas zālē pie Kristus tēla devu zvērestu, un šis zvērests spiež mani klusēt.

Viņš klusēja, bet projām negāja. Šī nejaukā liekulība uzjautrināja Žiljenu. «Lai viņš ilgāk pagaida šos piecus frankus,» domāja Žiljens, «par kuriem viņš grib pārdot savu sirdsapziņu.»

Kad sargs redzēja, ka vakariņas beidzas bez jauna kārdināšanas mēģinājuma, viņš ar liekulīgu labsirdību iesāka:

— Žiljena kungs, manas simpātijās ir jūsu pusē, un tas

mani spiež pretēji tiesas interesēm pasacīt kaut ko tādu, kas jums noderēs pie aizstāvēšanās... Žiljena kungs, jūs esat lāga vīrs, un jūs būsiet ļoti apmierināts, ja es pastāstīšu, ka de Renala kundze jūtas daudz labāk.

— Kā? Vai viņa nav mirusi? — Žiljens uzbudināti izsaucās.

— Kā? Un jūs nezinājāt? — sacīja cietumsargs stulbā izbrīnā, kas drīz vien pārvērtās alkatīgas mantrausības izteiksmē. — Žiljena kungam gan vajadzētu ar kādu sumu apbalvot nabaga chirurgu, kam pēc likuma jācieš klusu. Bet, lai izpatiktu jums, es aizgāju pie viņa, un viņš man visu izstāstīja ...

— Ar vārdu sakot, ievainojums nav nāvīgs? — Žiljens nepacietīgi jautāja. — Tu atbildēsi man par to ar savu dzīvību?

Cietumsargs, kas bija īsts milzis, sabijies sāka virzīties uz durvju pusi. Redzēdams, ka šādā ceļā neko neuzzinās, Žiljens apsēdās un nometa Nuarū kungam zelta gabalu.

Tiklīdz no šī cilvēka stāstījuma varēja atskārst, ka de Renala kundzes ievainojums nav nāvīgs, Žiljenam kaklā sakāpa asaras.

— Ejiet! — piepeši viņš uzkliedza.

Cietumsargs paklausīja. Vēl durvis aiz viņa nebija paspējušas aizvērties, kad Žiljens jau izsaucās: — Dievs augstais! Viņa nav mirusi! — un nokrita uz ceļiem, liedams karstas asaras.

Šajā mirklī viņš ticēja dievam un viņa eņģeļiem. «Kāda daļa man gar garīdznieku liekulību? Vai viņi var kaut ko atņemt patiesībai un dievišķā jēdziena varenībai?»

Tikai tagad Žiljens sāka nožēlot izdarīto noziedzību. Aiz kādas dīvainas sagadīšanās, kas izglāba viņu no izmisuma, tikai tagad viņš arī sajuta pārejam milzīgo nervu saspīlējumu, pat pusārprāta stāvokli, kādā bija atradies, kopš izbrauca no Parizes uz Verjeru.

Augstsirdīgajai aizrautībai sekoja asaras. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka tiks notiesāts.

«Tātad viņa dzīvos!» domāja Žiljens. «Viņa dzīvos, lai mīlētu un piedotu man.»

Nākošajā rītā cietumsargs viņu uzmodināja diezgan vēlu.

— Jums, jādomā, mierīgs prāts, Žiljena kungs, — sacīja sargs. — Divas reizes es jau ienācu, bet neuzdrošinājos jūs modināt. Te būs divas pudeles laba vīna, kuras jums sūta mūsu kirē Maslona kungs.

— Kā? Vai šis blēdis vēl ir te? — vaicāja Žiljens.

— Jā, kungs, — atbildēja cietumsargs, balsi nolaizdams. — Bet nerunājiet tik stipri, tas var jums kaitēt.

Žiljens iesmējās no visas sirds.

— Manā tagadējā stāvoklī vienīgi jūs man varat kaitēt, kļūdams necilvēcīgs . .. Jums tiks labi samaksāts, — piebilda Žiljens, pārtraukdams pats sevi un pieņemdams pavēlošu toni. Un tūdaļ apstiprināja šo toni ar zelta gabalu.

Nuarū kungs no jauna atstāstīja visus sīkumus, ko zināja par de Renala kundzi, noklusēdams tikai Elizas apmeklējumu.

Cietuma kalps izturējās verdziski padevīgi. Žil jenām ienāca prātā: «Šis nejaukais milzis saņem tikai trīs vai četri simti franku, jo viņa cietumā ļaužu nav daudz. Es viņam varu piesolīt desmittūkstoš franku, ja tikai viņš apņemas bēgt kopā ar mani uz Šveici. Vienīgās grūtības — pārliecināt viņu par maniem labajiem nodomiem.» Bet domas par ilgām sarunām ar tik riebīgu radījumu izsauca viņā riebumu, un viņš sāka domāt par citu.

Vakarā izrādījās, ka jau par vēlu. Pusnaktī viņam pakaļ ieradās pasta kariete. Žiljens bija ļoti apmierināts ar žandarmiem, kas viņu ceļā pavadīja. Uz rīta pasi viņš nonāca Bezansonas cietumā. Viņu laipni ievietoja gotiska torņa augšējā stāvā. Žiljens sprieda, ka šī būve attiecināma uz XIV gadu simteņa sākumu, un sajūsminājās par tās vieglumu un graciozitati. Starp divām sienām atvērās skaists skats tālē.

Nākošajā dienā viņu nopratināja, pēc kam vairākas dienas atstāja mierā. Viņa dvēsele bija pavisam nomierinājusies. Viss notikušais viņam likās ļoti vienkāršs: «Es gribēju nogalināt, un mani vajag nogalināt.»

Domas vairs nekavējās pie šī slēdziena. Tiesas ceremonija, nepatika stāties publikas priekšā, aizstāvēšanās — uz visu to viņš skatījās kā uz sīkām nepatikšanām, par kurām varēs padomāt tajā pašā dienā. Arī nāves mirklis nesaistīja viņa uzmanību: «Es padomāšu par to pēc tiesas.» Dzīve viņam nelikās garlaicīga, viņš skatījās uz visu no jauna viedokļa, patmīļa bija zudusi. Reti viņš atcerējās de la Mola jaunkundzi. Viņu ļoti mocīja nožēlošana, visbiežāk rādījās de Renala kundzes tēls, sevišķi nakts klusumā, kuru traucēja tikai ūpja vaidi torņa pažobelēs.

Žiljens pateicās debesīm, ka ievainojums nav bijis nāvīgs. «Dīvaini!» viņš domāja. «Man likās, ka ar savu vēstuli de la Mola kungam viņa uz laikiem iznīcinājusi manu nākotnes laimi, bet nav vēl pagājušas divas nedēļas, un es nemaz vairs nedomāju par to, kas mani toreiz satrauca... Divi trīs tūkstoši gada ienākumu, lai brīvi varētu dzīvot kaut kur kalnos, gluži kā savlaik Veržī ciemā... Toreiz es biju laimīgs... Un pats neapzinājos savas laimes!»

Citkārt viņš atkal pietrūkās no krēsla. — Ja es būtu nogalinājis de Renala kundzi, es nogalinātos arī pats... Man nepieciešama šī pārliecība, lai nesajustu riebumu pats pret sevi.

«Nogalināt sevi! Tas ir svarīgs jautājums,» viņš domāja. «Tiesneši, šie lielie formalisti, būtu ar mieru pakārt labāko pilsoni, lai tikai iemantotu ordeni... Es tomēr varētu tikt vaļā no viņiem, no viņu apvainojumiem, kuri tiek izteikti sliktā franču valodā, bet kurus vietējā avīzīte nosauks par daiļrunību...»

— Es varu nodzīvot vismaz vēl piecas sešas nedēļas ... Nogalināties! Nē, nē, — noteica viņš pāris dienu vēlāk, — arī Napoleons dzīvoja ...

Turklāt dzīve man liekas tik patīkama; šeit ir tik mierīgi, nekas notraucē, — piebilda viņš smaidīdams un sāka sastādīt grāmatu sarakstu, kuras vēlējās izrakstīt no Parizes.

## LXVII TORNIS

Kāda drauga kaps. Sterns

Koridorā atskanēja skaļš troksnis. Tā nebija stunda, kad varētu nākt viņa kamerā. Durvis atvērās, un cienījamais abats Šelans trīcēdams, ar kūjiņu rokā metās Žiljena skāvienos.

— Dievs augstais! Vai iespējams, mans bērns! ... Briesmonis! Tā man būtu jāsaka.

Un labsirdīgais vecītis nevarēja parunāt tālāk ne vārda. Žiljens baidījās, ka tikai tas nepakristu. Viņš noveda to lidz krēslam. Nežēlīgais laiks bija uzlicis savu smago roku šim kādreiz tik enerģiskajam cilvēkam. Žiljenam viņš likās tikai ēna no sevis paša. Beidzot vecītis atguvās.

— Tikai aizaizvakar es saņēmu jūsu vēstuli no Stras-burgas ar piecsimt frankiem, kurus jūs novēlējis Verjeras trūkumcietējiem; man to nosūtīja uz Liverī, kur es pārceļos dzīvot pie sava māsasdēla Zaņa. Vakar es uzzināju par katastrofu... Ak dievs! Vai tas jel maz iespējams! — Vecītis vairs neraudāja, viņa skatiens bija nodzisis, viņš automātiski piebilda: — Jums būs vajadzīgi jūsu piecsimt franki, es tos atnesu.

— Man vajag tikai jūs redzēt, mans tēvs! — iesaucās Žiljens dziļā aizgrābtībā. — Un nauda man vēl ir.

Bet viņš nesaņēma vairs kaut cik prātīgu atbildi. Brīžu brīžiem Selana kungs raudāja, un asaras mēmi ritēja pār viņa vaigiem; pēc tam viņš pacēla acis uz Žiljenu un it kā brīnījās, ka to redz; viņš saņēma Žiljena rokas un spieda pie savām lūpām. Viņa sejā, kas citkārt bija tik dzīva un izteiksmīga, tagad gulēja stinga apatija.

Drīz vecītim pakaļ ieradās kāds zemnieks. — Nevajag viņu nogurdināt, — sacīja atnācējs Zil jenām, un jauneklis saprata, ka tas bija Šelana kunga māsasdēls. Sis apciemotājs iedvesa Zil jenām dziļas skumjas. Raudāt viņš nevarēja, bet viss likās tik drūms un sāpīgs; viņš juta, ka sirds sastingst ledū.

Kopš nozieguma izdarīšanas laika šis bija pats grūtākais brīdis. Viņš ieraudzīja nāvi visā tās atbaidībā. Visas ilūzijas par dvēseles varenību izkusa kā mākonītis negaisā.

Šis nejaukais stāvoklis ilga vairākas stundas. Par morāliskās saindēšanās pretindi noder šampanietis un fiziska iedarbošanās. Bet Žiljens nosauktu sevi par gļēvuli, ja iegribētu tos. Briesmīgās dienas pievakarē, izskraidījies pa šauro torņa kameru, viņš izsaucās: «Kāds neprāts! Nabaga vecīša redzējums varētu mani sarūgtināt tikai tajā gadījumā, ja mani gaidītu tāda pati nāve kā visus pārējos; bet mirklīgā nāve pašos ziedu gados pasargās mani no nelaimīgās sa-drupšanas.»

Tomēr šie prāta slēdzieni bija pārāk nespēcīgi, lai viņš nesajustos vājš un sarūgtināts pēc šī apciemojuma.

Vairs viņā nebija palicis nekā cietsirdīga, nekā varena, nekā no visiem romiešu tikumiem. Nāve viņam šķita valdām kaut kur augstumos un jau vairs nelikās tik viegla.

«Tas būs mans termometrs,» viņš sev sacīja. «Šovakar man trūkst desmit grādu no tās vīrestības, ar kādit jāiet uz giljotinu. Šodien no rīta man tās vēl pietika. Bet galu galā vai viss nav vienalga? Lai tikai tā atgriežas pie manis vajadzīgajā brīdī.» Šī termometra ideja viņu mazliet uzjautrināja un izklaidēja.

Nākošajā rītā uzmostoties, viņam bija kauns atcerēties vakardienu. «Mana laime, mans miers ir apdraudēts.» Viņš jau gandrīz nolēma uzrakstīt ģenerālprokuroram lūgumu, lai pie viņa neviena neielaiž. «Bet Fukē?» atcerējās Žiljens.

«Ja viņš atbrauktu uz Bezansonu, cik ļoti tas viņu sarūgtinātu!»

Jau gandrīz divus mēnešus viņš nebija atcerējies Fukē. «Strasburgā es biju gatavais muļķis, manas domas nepacēlās augstāk par mana mundiera apkakli.» Atmiņas par Fukē viņu stipri savaldzināja. Uztraukts viņš sāka staigāt pa kameru. «Lūk, es jau esmu nokritis divdesmit grādu zemāk par nāves līmeni... Ja mana mazdūšība pieaugs, man būs jāsāk domāt par pašnāvību. Kā priecāsies visi šie blēži Masloni un Vaino, ja es nomiršu kā nelga.»

Atbrauca Fukē; labsirdīgais vientiesis nezināja no bēdām, kur likties. Viņš domāja tikai par to, kā pārdot visu savu mantu, piekukuļot cietumsargu un izglābt Žiljenu. Viņš ilgi stāstīja Žiljenam par de Lavaleta bēgšanu.

— Tu mani sarūgtini, — sacīja viņam Žiljens. — De Lavaleta kungs bija nevainīgs, bet es esmu vainīgs. Tu negribot piespied mani domāt par šo izšķirību.

— Bet vai patiesi tu runā nopietni? Tu būtu ar mieru pārdot visu savu mantu? — vaicāja Žiljens, atgriezdamies pie savas novērojošās neuzticības.

Fukē nopriecājās, ka beidzot draugs pievērsis uzmanību viņa galvenajai domai, un sāka tam sīki izklāstīt, cik varētu saņemt par katru zemes gabalu.

«Kas par cildenu garu šim lauku īpašniekam!» nodomāja Žiljens. «Cik daudz ietaupījumu, cik daudz sīkas skopulības, kuru novērojot pats esmu kādreiz sarcis, — un visu to viņš upurē manis dēļ! Protams, nevienam no jaunajiem skaistuļiem, kuri lasa «Renē» un kurus man nācās redzēt de la Mola kunga namā, nepiemīt Fukē smieklīgās īpašības. Bet kurš no šiem skaistajiem pariziešiem, izņemot gados jaunus lielu mantojumu īpašniekus, kas nepazīst naudas vērtību, būtu spējīgs uz lādu upuri?»

Aizmirsdams Fukē valodas kļūdas un vulgāros žestus, viņš metās sava drauga skāvienos. Nekad vēl province, salīdzinot ar Parizi, nebija tā pagodināta. Fukē, redzēdams Žiljena aizrautību, saprata to kā piekrišanu viņa bēgšanas plānam.

Žiljens atguva stingrību un apņēmību, ko bija zaudējis pēc Selana kunga apmeklējuma. Žiljens vēl bija jauns; bet es domāju, ka viņā slēpās daudz jauku īpašību. Viņš nebūtu 46G pārgājis no jūtīguma uz viltību, kā to dara vairums cilvēku; viņš ar laiku kļūtu maigs un labsirdīgs, atveseļotos no savas neprātīgās aizdomības. .. Bet galu galā — kāpēc šie veltīgie paredzējumi?

Nopratināšanas notika aizvien biežāk, kaut gan Žiljens, vēlēdamies padarīt lieku katru izmeklēšanu, atbildēja īsi un skaidri: «Es nonāvēju ar iepriekšēju nodomu vai vismaz gribēju nonāvēt.» Bet tiesnesis bija un palika formalists. Žiljena paskaidrojumi nebūt nesaīsināja pratināšanu; tiesneša patmīla bija aizvainota. Žiljens nezināja, ka viņu gribēja pārvietot uz kādu briesmīgu kazematu, un tikai Fukē ar lielām pūlēm panāca, ka viņu atstāja jaukajā istabiņā, kas atradās simt astoņdesmit kāpienu augstumā.

Abats de Frilera kungs bija to iespaidīgo personu skaitā, kuras savām vajadzībām saņēma malku no Fukē. Labsirdīgajam tirgonim izdevās piekļūt pie visspēcīgā lielvikara. Fukē par lielu prieku, de Frilera kungs paziņoja, ka, ievērojot Žiljena labās īpašības un kādreizējos pakalpojumus semināram, viņš aizmetīšot labu vārdu pie tiesnešiem. Fukē jau sāka cerēt uz sava drauga glābšanu un aizejot, palocīdamies līdz zemei, lūdza lielvikara kungu pieņemt un izdalīt baznīcā mesu noturēšanai desmit luidoru, lai izlūgtos apvainotā attaisnošanu.

Šoreiz Fukē viļās. De Frilera kungs nebija tāds kā Vaino. Viņš atsacījās un lika saprast labsirdīgajam zemniekam, lai. tas šo naudu labāk patur pie sevis. Redzēdams, ka nespēj to ieskaidrot aplinkus, viņš deva padomu, lai Fukē pats izdalot šo naudu nabaga ieslodzītajiem, kuriem patiesi esot vajadzīgs pabalsts.

«Žiljens ir un paliek savādnieks,» domāja de Frilera kungs, «viņa rīcība nav saprotama, bet man taču visu vajag saprast.. . Varbūt no viņa izdosies pataisīt mocekli.. . Katrā ziņā es tikšu šai lietai pie saknēm, un varbūt man izdosies iebiedēt de Renala kundzi, kura, cik vērojams, mani nemaz neciena... Viss var būt, ka šeit es atradīšu iemeslu salabt ar de la Mola kungu, kas nav vienaldzīgs pret šo semināristu.»

Lūgums par prāvas izbeigšanu bija parakstīts pirms pāris nedēļām, un abats Pirars, aizbraukdams no Bezansonas, ieminējās par Žiljena noslēpumaino izcelšanos; tas bija noticis tajā pašā dienā, kad nelaimīgais Verjeras baznīcā izšāva uz de Renala kundzi.

Žiljens paredzēja tikai vienas nepatikšanas pirms nāves — tēva apmeklējumu. Viņš izrunājās ar Fukē par savu nodomu lūgt ģenerālprokuroru, lai nepielaiž pie viņa nevienu apmeklētāju. Izvairīšanās no tēva un vēl tādā mirklī dziļi pārsteidza godīgo koktirgotāju.

Tagad viņš saprata, kāpēc daži cilvēki tik ārkārtīgi neieredz viņa draugu. Aiz cienības pret lielo nelaimi viņš apslēpa savas jūtas.

— Katrā ziņā, — atbildēja Fukē Žiljenam, — šis apmeklēšanas aizliegums neattieksies uz tavu tēvu.

## LXVIII VARENAIS CILVĒKS


Cik noslēpumaina izturēšanās, un kāds cildenums viņas stāvā! Kas viņa var būt?

Šillers

Nākošajā rītā torņa durvis atvērās ļoti agri. Ziljenu atmodināja pavisam negaidot.

«Ak! Dievs augstais!» viņš nodomāja. «Tas būs mans tēvs. Cik nepatīkami!»

Tajā pašā laikā kāda sieviete zemnieces drēbēs metās viņa skāvienos; viņš tikko to pazina. Tā bija de la Mola jaunkundze.

— Ļaunais, no tavas vēstules es nezināju, kur tu atrodies. Tikai Verjerā uzzināju to, ko tu sauc par savu noziegumu, bet es —. par augstsirdīgu atriebību, kas pierāda, cik cēla sirds pukst tavās krūtīs...

Kaut gan Žiljens tagad pret de la Mola jaunkundzi juta kādu jaunu, pavisam neizskaidrojamu aizspriedumu, tomēr nevarēja noliegt, ka viņa ir ļoti glīta. Kā gan lai viņas rīcībā un vārdos nesaredzētu tās cildenās, nesavtīgās jūtas, kas viņu pacēla pāri visiem citiem? Ziljenam atkal likās, ka viņš mīl karalieni, un pēc dažām minūtēm viņš sacīja tai ar lielu pacilātību:

— Mana nākotne man ir skaidra. Es gribu, lai pēc manas

nāves jūs salaulātos ar de Kruaznuā kungu; viņš apprecēs atraitni. Šīs brīnišķīgās atraitnes augstsirdīgā, mazliet romantiskā dvēsele, kuru neparastais notikums pievērsīs saprātīgajam ikdienības kultam, mācēs novērtēt jaunā marķiza īsto vērtību. Jūs saņemsiet to, ko vīsi uzskata par laimi: godu, bagātību, augstu kārtu... Bet, dārgā Matilde, jūsu ierašanās Bezansonā, ja par to dabūs zināt, galīgi satrieks de la Mola kungu, un to es sev nekad nepiedošu. Jau tik daudz bēdu es viņam esmu sagādājis. Akadēmiķis apgalvos, ka marķiza kungs sildījis čūsku pie savām krūtīm.

— Atzīstos, ka negaidīju tik vēsu prātošanu un tik pārmērīgu rūpju par nākotni, — sacīja de la Mola jaunkundze gandrīz dusmīgi. — Mana istabene, kas bezmaz tikpat uzmanīga kā jūs, izņēma savu pasi, un zem Mišelē kundzes vārda es devos šurp.

— Un Mišelē kundzei izdevās tikpat viegli izlūgt satikšanos ar mani?

— Ak, tu joprojām esi tas pats neparastais cilvēks, kādu es izredzēju! No sākuma es piesolīju simt franku tiesas sekretāram, kas apgalvoja, ka man neizdošoties iekļūt šajā tornī. Bet, saņēmis naudu, šis goda vīrs lika man ilgi gaidīt, sāka izdomāt dažādus kavēkļus, un es nodomāju, ka viņš grib mani vienkārši apzagt... — Viņa apklusa.

— Un tālāk? — Žiljens jautāja.

— Nedusmojies, manu mīļo Žiljen, — sacīja viņa, to apskaudama. — Man vajadzēja sekretāram nosaukt savu īsto vārdu, jo viņš mani bija iedomājis par Parizes grizeti, kas iemīlējusies daiļajā Žiljenā. .. Patiesi, tā viņš teica. Es zvērēju, ka esmu tava sieva, un tagad dabūšu atļauju redzēt tevi katru dienu.

«Kāds neprāts,» domāja Žiljens, «un es to nevarēju aizkavēt. Galu galā de la Mola kungs ir tik iespaidīgs augstmanis, ka sabiedriskā doma attaisnos jauno pulkvedi, kas apprecēs šo burvīgo atraitni. Mana nāve izpirks visu,» — un viņš ar aizrautību ļāvās Matildes mīlai. Neprāts, dvēseles cildenums, viss, kas vien viņā slēpās neparasts un alkstošs, apvienojās šajā mīlā. Matilde nopietni ieteica viņam nonāvēties abiem kopā.

Pēc pirmās aizrautības, kurā izšalca atkalredzēšanās laime, Matildē piepeši atmodās ziņkārība. Viņa vēroja savu iemīļoto, atrazdama viņu diženāku, nekā bija domājusi. Viņai likās, ka no kapa uzcēlies Bonifacijs de La Mols, tikai vēl varonīgāks.

Matilde apmeklēja šejienes izcilākos advokātus, kurus tūlīt apvainoja, jo bez kādām ceremonijām piedāvāja tiem naudu; galu galā viņi to tomēr pieņēma.

Viņa ātri atskārta, ka Bezansonā vissarežģītāko un svarīgāko jautājumu atrisināšana atkarīga no abata de Frilera.

Sākumā radās daudz kavēkļu, cenšoties piekļūt pie visvarenā kongregacijas locekļa zem apšaubāmā Mišelē kundzes vārda. Bet drīz visa pilsēta runāja par jaunās modistes skaistumu, kura neprātīgi iemīlējusies un atbraukusi no Parizes uz Bezansonu, lai mierinātu jauno abatu Žiljenu Sorelu.

Matilde skraidīja viena pa Bezansonas ielām; viņa cerēja, ka paliks nepazīta. Tomēr savas lietas labā viņa atzina, ka nav slikti atstāt iespaidu uz iedzīvotājiem. Savā neprātā viņa domāja pat organizēt sacelšanos un pierunāt pūli atbrīvot Žiljenu, kad viņu vedīs uz soda vietu. De la Mola jaunkundze iedomājās, ka viņa apģērbusies ļoti vienkārši, kā pieklājas apbēdinātai sievietei; tomēr viņas.tērps pievērsa vispārēju uzmanību.

Bezansonā viņa jau bija kļuvusi par vispārējas ievērības objektu, kad pēc veselas nedēļas pūliņiem izdevās dabūt audienci pie de Frilera kunga.

Kaut arī viņai netrīika drosmes, tomēr doma par iespaidīgo jezuitu viņas iztēlē bija tik cieši saistījusies ar priekšstatu par tumšu noziedzīgumu, ka viņa drebēja, piezvanot pie Frilera durvīm. Kājas tikko klausīja, kāpjot augšā uz pirmā lielvikara apartamentu. Biskapata klusums un tukšība iedvesa viņai bailes. «Es nosēdīšos krēslā, bet piepeši man sasies rokas, un es pazudīšu bez vēsts. Kur gan mana istabmeita apvaicāsies pēc manis? Žandarmu pulkvedis atturēsies no iejaukšanās ... Es esmu vientuļa šajā lielajā pilsētā!»

Palūkojusies de Frilera kunga apartamentā, viņa nomierinājās. Pirmkārt, durvis viņai atvēra sulainis ļoti elegantā livrejā. Viesistaba, kurā viņu lūdza uzgaidīt, bija iekārtota ar retu gaumi, kāda sastopama tikai Parizes labākajās mājās. Tiklīdz viņa ieraudzīja tēvišķīgi tuvojamies de Frilera kungu, visas bailes par noziedzību bija projām. Sājā skaistajā sejā viņa neatrada ne pēdas no tās enerģiskās, pat mazliet primitivās gara stingrības, kuru tik ļoti necieš parizieši.

Vieglais smaids, kas atdzīvināja visvarenā Bezansonas garīdznieka seju, liecināja par īsti pasaulīgu cilvēku, izglītotu prelatu, veiklu administratoru. Matilde iedomājās, ka atrodas Parizē.

De Frilera kungam vajadzēja tikai pāris īsu mirkļu, lai piespiestu Matildi atzīties, ka viņa ir abata varenā ienaidnieka marķiza de la Mola meita.

— Patiesi, es neesmu Mišelē kundze, — viņa sacīja, pieņemdama savu augstprātīgo pozu, — un man jo vieglāk par to atzīties, ka es esmu nākusi pie jums, cienījamais kungs, pēc padoma, kā nokārtot de la Vernē kunga bēgšanu no cietuma, Pirmkārt, viņš ir vainojams tikai pārsteidzībā; sieviete, uz kuru viņš šāvis, jūtas ļoti labi. Otrkārt, visu zemāko kalpotāju uzpirkšanai es varu jums tūdaļ nodot piecdesmit tūkstoš franku un apņemos sagādāt vēl divtik. Beidzot, mana un manas ģimenes pateicība attiecībā uz de la Vernē kunga glābēju neierobežosies ne ar ko.

De Frilera kungu acīm redzami pārsteidza šis vārds. Matilde parādīja viņam dažas kara ministra vēstules, kas bija adresētas uz Žiljena Sorela de la Vernē kunga vārda.

— Jūs redzat, cienījamais kungs, ka mans tēvs rūpējas par viņa karjeru. Es slepenībā esmu ar viņu salaulājusies, mans tēvs vēlējās, lai viņš kļūtu augstāks oficieris, pirms tiek izpausta mūsu laulība, kas liksies diezgan neparasta.

Matilde novēroja, ka samērīgi ar šo faktu uzzināšanu labsirdība un jautrība zuda no de Frilera kunga sejas. Tagad viņa vaibsti pauda tikai viltību.

Abatam radās dažas aizdomas, viņš lēni pārskatīja oficiālos dokumentus.

«Kādu labumu es varu gūt no šīs dīvainās vaļsirdības?» viņš domāja. «Es atrodos vaigu vaigā ar slavenās maršalie-nes de Fervakas draudzeni; maršaliene ir visvarenā monsin-jora biskapa .. . brāļameita, ar kura ziņu tiek izdalīti visi biskapu sēdekļi Francijā.

Tas, ko es cerēju sasniegt tēlā nākotnē, pēkšņi pienācis gluži klāt. Mani nodomi var vainagoties ar panākumiem kaut kurā laikā.»

Sākumā Matilde nobijās no pārmaiņām šī visvarenā cilvēka sejā, ar kuru viņa sarunājās viena, noslēgtā dzīvoklī. «Muļķības!» viņa pēc tam nodomāja, «vissliktākais būtu, ja es neatstātu nekādu iespaidu uz šo varas un baudu izlutināto cilvēku.»

Negaidītā iespēja tikt biskapa sēdeklī apžilbināja de Frilera kungu, Matildes asais prāts viņu pārsteidza un uz mirkli viņš aizmirsa savu parasto uzmanību. Godkārīgu un galīgi satrauktu de la Mola jaunkundze redzēja viņu jau gandrīz pie savām kājām.

«Tagad viss ir skaidrs,» viņa domāja, «un, liekas, nekas nebūs neiespējams de Fervaka kundzes draudzenei.» Matildei netrūka drosmes paskaidrot, ka Žiljens esot maršalienes tuvs draugs un gandrīz ik dienas pie tās saticies ar monsin-joru biskapu ...

— Lai arī cik reižu grozītu zvērināto sarakstu no trīsdesmit sešiem šim pienākumam izraudzītiem pilsoņiem, — sacīja lielvikars ar dedzīgu patmīlas skatienu un uzsvērdams katru vārdu, — es sevi uzskatītu par īstu nelaimes putnu, ja katrā sarakstā neatrastu vismaz astoņus vai desmit draugus, turklāt pašus saprātīgākos grupā. Gandrīz visos gadījumos manā pusē būs vairākums, un jūs redzat, cienījamā kundze, cik viegli es varētu panākt attaisnošanu ...

Abats piepeši aprāvās, it kā brīnīdamies pats par saviem vārdiem; viņš atzinās par tādām lietām, kuras pat izredzētiem nevajag atklāt.

Bet Matildi savukārt ļoti pārsteidza izpaudums, ka Bezan-sonas sabiedribu visvairāk šajā lietā interesējot tas, ka Žiljen s savā laikā iekvēlinājis neprātīgu mīlu de Renala kundzē un arī pats viņu dievinājis. De Frilera kungs bez pūlēm nomanīja, cik lielu apmulsumu radīja viņa stāstījums.

«Es atriebos!» viņš domāja. «Beidzot es esmu atradis līdzekli, kā iespaidot šo apbrīnojamo dāmu; es drebēju aiz bailēm, ka man tas neizdosies.» Matildes graciozā āriene un iekšējā nosvērtība tikai padziļināja viņas valdzinošo burvību. Tomēr viņš atguva aukstasinību un nešaubīdamies deva triecienu pašā sirdī.

— Es nebrīnītos, — viņš sacīja it kā garām ejot, — ja dzirdētu, ka greizsirdība piespiedusi viņu izšaut divas reizes uz sievieti, kuru kādreiz tik karsti mīlējis. Viņai netrūkst pievilcības, un ir jau labs laiks, kamēr viņa jo bieži satiekas ar kādu abatu Markino no Dižonas, protams, jansenistu, kas ir tāds pat netiklis kā viņi visi.

De Frilers ar retu baudu plosīja jaunās meitenes sirdi, atradis viņas vājo pusi.

— Kāpēc gan Žiljenam bija jāizvēlas tieši baznīca par slepkavības vietu? Protams, tikai tāpēc, ka dievkalpojumu noturēja viņa sāncensis. Tik viegli taču bija noslēpties de Renala kunga dārzos, kurus Žiljens labi pazīst. Tur bez kādām grūtībām greizsirdīgais varēja nogalināt sievieti, būdams pārliecināts, ka neviens viņu ne redzēs, ne noķers, ne arī turēs aizdomās.

Šī doma, kas šķita tik patiesa, Matildi galīgi satrieca. Viņa nespēja saprast cilvēka prieku pasmieties par prātīgiem aprēķiniem, — prieku, kāds mīt visās kaislās dvēselēs. Parizes augstāko aprindu sabiedrībā, kurā dzīvoja Matilde, kaisle reti kad atsakās no prātīguma. Tur cilvēki metas uz bruģa tikai no piektā stāva.

Beidzot abats Frilers pārliecinājās par savu varu. Viņš lika Matildei saprast (protams, abats meloja), ka viņš varot ietekmēt prokuroru, kam nodota Žiljena lieta.

Kad šīs sesijas trīsdesmit seši zvērinātie būšot izraudzīti, viņš personīgi parunāšoties vismaz ar trīsdesmit no tiem.

Ja Matilde nebūtu tik valdzinoša, šādu valodu de Fri-lera kungs runātu ar viņu tikai pēc piektās vai sestās redzēšanās.

## LXIX INTRIGA

KasTга, 1676. g. — Kaimiņu mājā kāds brālis nogalinājis māsu; šis muižnieks jau agrāk kādu noslepkavojis. Bet viņa tēvs slepus izdalījis padomniekiem piecsimt ekiju un tā izglābis viņam dzīvību.

Loks, «Ceļoļums pa Franciju»

Izgājusi no biskapata, Matilde bez kavēšanās nosūtīja cilvēku pie maršalienes de Fer-vaka kundzes, viņa nebaidījās sevi kompromitēt. Matilde lūdza savu sāncensi izgādāt de Frilera kungam ar monsinjora bislcapa roku rakstītu vēstuli. Viņa aizgāja pat tiktāl, ka lūdza maršaliem atbraukt uz Bczansonu. Tā bija varonība no tik lepnas un greizsirdīgas sievietes.

Bet viņa bija ari tik prātiga, ka, sekodama Fukē aizrādījumiem, neko nestāstīja Žiljenam par savām nopūlēm. Jau viņas klātbūtne vien Žiljenu ļoti apgrūtināja. Nāves tuvums padarīja viņu tik godīgu, kāds viņš vēl savā mūžā nebija bijis: Žiljens sajuta sirdsapziņas pārmetumus ne tikai pret de la Mola kungu, bet pat pret Matildi.

«Ko tas nozīmē?» viņš brīnījās. «Kad viņa atnāk pie manis, es topu izklaidīgu, man ir garlaicīgi. Viņa sevi pazudina manis dēļ, bet es viņai tā atmaksāju! Vai patiešām es esmu tik ļauns?» Agrāk šis jautājums viņu būtu maz interesējis; savā godkārībā viņš sajustu apkaunojumu tikai par kādu neveiksmi.

Neveiklības sajūtu, kāda Žiljenam modās Matildes klātbūtnē, vēl padziļināja tas, ka viņa tagad kvēloja neparastā, negantākā kaislē pret jaunekli. Viņa runāja vienīgi par ārkārtīgiem upuriem, ar kuriem domāja Žiljenu glābt.

Savā aizrautībā viīļte negribēja zaudēt ne mirkli laika. Visbīstamākie, visdīvainākie projekti tika apspriesti kopā ar Žiljenu. Uzpirktie sargi atļāva viņai komandēt arī cietumā. Matildes iedomas neierobežojās tikai ar savas reputācijas upurēšanu; viņa maz domāja par to, kā skatīsies sabiedrība uz viņas stāvokli. Mesties ceļos karaļa karietes priekšā, nebīties, ka tūkstoškārt var tikt sabraukta, iemantot karaļa uzmanību — tā likās viena no sasniedzamākām iedomām, par kurām sapņoja šī nevaldāmā, kvēlā iztēle. Viņa bija pārliecināta, ka draugi, kas kalpoja galmā, aizvedīs viņu Sen-KIū karaliskā parka vistālākā nostūrī, kas nav pieejams apmeklētājiem.

Žiljens nejutās šādas uzticības cienīgs; taisnību sakot, heroisms viņu jau bija nogurdinājis. Tagad viņu savaldzinātu vienkārša, naiva un kautra sirsnība. Matildes lepnajai dvēselei turpretim bija nepieciešamas domas par publiku, par pārējiem.

Nemierā un bailēs par iemīļotā dzīvību, kuru Matilde negribēja pārdzīvot, viņu tomēr neatstāja slepena tieksme

pārsteigt ļaudis ar savas mīlas pārmērību un cēlo rīcību.

Žiljens dusmojās uz sevi, ka viss šis heroisms viņu nebūt nevaldzināja. Kas gan notiktu, ja viņš uzzinātu visas tās neprātības, ar kādām viņa ielenca uzticamo, tomēr aprobežoto un prātīgo labsirdi Fukē?

Fukē īsti nezināja, kas būtu nosodāms Matildes uzticībā, jo arī viņš bija gatavs atdot savu mantību un riskēt ar dzīvību, lai tikai glābtu Žiljenu. Labsirdīgo tirgotāju pārsteidza tas zelta daudzums, kuru kaisīja Matilde. Jau pirmās dienās iztērētās sumas izsauca viņā dziļu cienību, jo kā īsts provinciālis viņš sajuta godbijību pret naudu.

Beidzot viņš ievēroja, ka de la Mola jaunkundzes projekti bieži mainās, un, sajuzdams lielu atvieglinājumu, beidzot atrada īsto vārdu, kā apzīmēt šo, pēc viņa domām, tik nogurdinošo raksturu: viņa bija mainīga. Bet no šī epiteta atlika tikai viens solis līdz otram — auša, kas provincē ir lielākais lamu vārds.

«Dīvaini,» domāja Žiljens, kad Matilde kādreiz bija tikko

atstājusi cietumu, «dīvaini, ka tik spēcīga kaisle mani atstāj gluži vienaldzīgu! Bet vēl pirms diviem mēnešiem es viņu dievināju! Taisnība, es esmu lasījis, ka nāves gaidās cilvēks beidzot par jebko interesēties; bet briesmīgi ir sajust sevi nepateicīgu un tajā pašā laikā nespēt sevi pārveidot. Tātad es esmu egoists?» Un viņš sāka sev pārmest visnežēlīgākā kārtā.

Godkāre nomira viņa sirdī un jaunas jūtas izauga no tās pelniem; viņš sauca tās par nožēlošanu; viņš nožēloja, ka gribējis nogalināt de Renala kundzi.

Patiesībā viņš to mīlēja līdz neprātam. Viņš sajuta sevišķu prieku, kad, palicis viens un nebaidīdamies no traucējumiem, varēja atdoties atmiņām par to laimīgo laiku, kuru bija pavadījis Verjerā vai Veržī. Vissīkākajos notikumos no tām- burvīgajām, bet ātri aizgājušajām dienām slēpās neizskaidrojams prieks un līksme. Nekad viņš neatcerējās savas Parizes uzvaras; tās viņam likās garlaicīgas.

Greizsirdīgā Matilde sāka pa daļai nojaust šīs simpātijās, kuras pieauga ar katru dienu. Viņa skaidri redzēja, ka ir jācīnās pret Žiljena tieksmi pēc vientulības. Dažbrīd viņa ar šausmām izrunāja de Renala kundzes vārdu un redzēja, kā nodrebēja Žiljens. No tā laika viņas kaislei nebija ne mēra, ne robežu.

«Ja viņš mirs, arī es miršu,» viņa apņēmās ar vislielāko sirsnību. «Ko gan sacītu Parizes salonos par manas kārtas meiteni, kas tik neprātīgi mīl uz nāvi notiesātu? Lai sastaptu šādas jūtas, jāatgriežas varoņu laikmetā. Līdzīgas jūtas lika pukstēt Kārļa IX un Indriķa III laiku sirdīm.»

Visdziļākās aizrautības brīžos, spiezdama Žiljena galvu pie krūtīm, viņa sev sacīja: «Vai patiesi šai brīnišķīgajai galvai jātop nocirstai! Tādā gadījumā,» piebilda viņa, uzliesmodama varonībā, «manas lūpas, kas skūpsta šos skaistos matus, atvēsīs dienas laikā pēc tam.»

Atmiņas par šiem varonības un neparastas baudas mirkļiem turēja viņu neuzveicamā gūstā. Domas par pašnāvību, līdz šim pilnīgi svešas šai lepnajai dvēselei, beidzot iezagās viņas sirdī un sāka valdīt ar neredzētu spēku. «Nē, manu senču asinis nav atdzisušas,» Matilde ar cēlu lepnumu nodomāja.

— Es gribu jums ko lūgt, — sacīja reiz Matildei viņas

iemīļotais, — atdodiet savu bērnu kādai auklei Verjerā — * de Renala kundze viņu uzraudzīs.

— Jūsu vārdi ir nežēlīgi... — Un Matilde nobālēja.

— Jā, un es tūkstoškārt izlūdzos piedošanu! — izsaucās Žiljens, viņu apskaudams.

Nomierinājis Matildi, Žiljens no jauna atgriezās pie šīs domas, bet tagad jau ar zināmu viltību. Viņš piešķīra sarunām filozofiski melancholisku nokrāsu. Sāka runāt par nākotni, kas drīz viņam izbeigšoties.

— Jāatzīstas, mana dārgā, ka mīla nav nekas vairāk kā gadījums dzīvē, bet šos gadījumus sastop tikai cildenas dvēseles. .. Mana dēla nāve patiesībā sagādātu prieku jūsu augstprātīgajai ģimenei... Šis nelaimes bērns iemantos tikai neievērību — tāds viņa liktenis ... Es ceru, ka pēc zināma laika, kuru es negribu noteikt, bet kuru paredzēt man netrūkst spēka, jūs izpildīsiet manu pēdējo gribu un salaulāsieties ar marķizu dc Kruaznuā.

— Kā? Apkaunota!

— Jūsu vārdu nevar skart kauns un negods. Jūs būsiet atraitne, — karstgalvja atraitne, tas ir viss. Es eju pat tālāk... Mans noziegums, kuru neesmu izdarījis naudas dēļ, netiks uzskatīts par negodu. Varbūt kādreiz kāds likumdevējs filozofs pretēji savu laikabiedru aizspriedumiem panāks nāvessoda atcelšanu. Tad varbūt kāda draudzīga balss sacīs: «Jā, de la Mola jaunkundzes pirmais vīrs bija karstgalvis, bet ne ļaundaris. Cik muļķīgi, ka viņam nocirta galvu. . .» Tad atmiņās par mani nebūs nekāda negoda, vismaz pēc zināma laika . .. Jūsu stāvoklis sabiedrībā, jūsu mantība un, atļaujiet piebilst, jūsu prāts dos de Kruaznuā kungam iespēju sasniegt tādu stāvokli, kādu viņš bez jums nesasniegtu. Tagad viņam ir tikai augsta kārta un varonība, .ko 1729. gadā uzskatīja par pašu pilnību, bet gadu simteni vēlāk uzlūko tikai kā anachronismu un pretencio-zitati. Vajag būt kaut kam vairāk, lai vadītu franču jaunatni.

Jūsu stingrais un uzņēmīgais raksturs būs atspaids tai partijai, kuras rindās jūs sūtīsiet savu лаги. Jūs varat kļūt par Frondas laiku Ševrezas un Longvilas pēcteci... Bet tad, mīļā, dievišķīgā uguns, kas tagad jūs kvēlina, mazliet apdzisis.

Atļaujiet jums sacīt, — piebilda viņš pēc daudzām

ievada frāzēm, — pēc piecpadsmit gadiem jūs uz pašreizējo mīlu pret mani skatīsieties kā uz neprātu, varbūt arī atvainojamu neprātu, tomēr...

Piepeši viņš apklusa un nogrima pārdomās. No jauna viņam ienāca prātā doma, kas liktos tik apvainojoša Matildei: «Pēc piecpadsmit gadiem de Renala kundze dievinās manu dēlu, bet jūs viņu būsiet aizmirsusi.»

## LXX MIERS

Tāpēc, ka toreiz biju neprātīgs, tagad esmu prātīgs. О filozof, kas saskati tikai acumirklīgo Cik šaurs tavs redzes loks! Tava acs nespēj izsekot apslēpto kaislību darbam.

M-me Gēte[1]

Šo sarunu pārtrauca nopratināšana un apspriede ar advokātu, kuram bija uzticēta lietas aizstāvēšana. Sie bija vienīgie nepatīkamie brīži Žiljena dzīvē, kurā tagad valdīja maigas atmiņas un bezrūpība.

— Slepkavība, turklāt slepkavība ar iepriekšēju nodomu, — atkārtoja Žiljens kā tiesnesim, tā advokatam. — Kungi, man loti žēl, — piebilda viņš smaidīdams, — bet tas taču ievērojami vienkāršo jūsu uzdevumu.

«Katrā ziņā,» domāja Žiljens, kad bija atsvabinājies no šiem diviem radījumiem, «man jābūt varonīgam, protams, daudz varonīgākam nekā šie divi kungi. Viņi skatās uz šo divkauju ar nelaimīgām beigām kā uz lielāko nelaimi, kā uz augstākām briesmām. Es par to nopietni padomāšu tajā pašā dienā.

Jo es taču esmu pārdzīvojis daudz lielāku nelaimi,» filozofēja viņš tālāk. «Savā pirmajā braucienā uz Strasburgu, kad biju iedomājies, ka Matilde mani pametusi, es cietu

Paraksts zem epigrafa, bez šaubām, ir Stendala mistifikācijā.

daudz vairāk... Cik savādi, ka toreiz es kaislīgi vēlējos tās tuvību, kas tagad mani atstāj tik vienaldzīgu... Patiesībā es jūtos daudz laimīgāks, palikdams viens, nekā kad šī skaistā meitene dalās ar mani manā vientulībā.»

Advokāts, īsts formalists un burta kalps, turēja Žiljenu par ārprātīgu un pievienojās vispārības domām, ka tikai greizsirdība spiedusi viņu ķerties pie pistoles. Kādreiz advokāts uzdrošinājās Žiljenam aizrādīt, ka šāda liecība — vienalga, vai tā būtu patiesība vai meli — loti noderētu pie aizstāvēšanās. Bet apvainotais vienā mirklī iekaisa un neganti uztraucās.

— Cienījamais kungs, — izsaucās Žiljens, — es jūs lūdzu neatkārtot man šos melus!

Bailīgais advokāts pirmajā brīdī nodomāja, ka viņu var nosist.

Viņš gatavojās uz aizstāvēšanu, jo izšķirošais brīdis tuvojās. Viss departaments un Bezansona runāja tikai par šo ievērojamo procesu. Žiljens to nezināja. Viņš lūdza, lai viņam nekad nepiemin šādas lietas.

Šajā dienā Fukē un Matilde gribēja viņam atstāstīt dažas baumas, kurās, pēc viņu domām, nomanāma attaisnošanas iespēja, bet Žiljens pārtrauca tos pie pirmajiem vārdiem.

— Atstājiet man manu ideālo dzīvi! Jūsu sīkās pļāpas, jūsu apvainojošie aizguvumi no reālās dzīves piespiedīs mani nolaisties no debesīm. Katrs mirst, kā var; es vēlos domāt par nāvi pēc savas gaumes. Kāda daļa man par citiem? Manas attiecības ar citiem izbeigsies ātri un spēji. Lūdzami, nerunājiet man par cilvēkiem: man pietiek jau no advokata un tiesneša.

«Patiesi,» viņš sev sacīja, «man laikam lemts nomirt sapņojot. Jāatzīstas, būtu taču ļoti muļķīgi, ja tik niecīgs radījums kā es, kurš pārliecināts, ka neviens pēc divām nedēļām viņu neatcerēsies, gribētu vēl spēlēt komēdiju ...

Tomēr savādi, ka dzīvesprieku esmu iepazinis tikai tagad, kad tik tuvu jau redzu tās galu.»

Pēdējās dienās viņš daudz pastaigājās pa torņa terasi, smēķēdams lieliskus cigārus, kurus Matilde bija likusi atvest no Holandes. Žiljena domas maldījās pa Veržī. Nekad viņš nerunāja ar Fukē par de Renala kundzi, bet vairākas reizes draugs ieminējās, ka kundze ātri atlabstot, un šie vārdi ilgi atbalsojās Žiljena sirdī.

Kamēr Žiljena dvēsele lidinājās sapņu valstībā, Matilde ar tīri aristokrātisku aizrautību nodevās reālām lietām un pavirzīja sarakstīšanos starp de Fervaka kundzi un de Fri-lera kungu tik tālu, ka bija jau izrunāts lielais bīskapijas vārds.

Cienījamais prelate, kas pārzināja benefici]u sarakstu, bija piezīmējis ar savu roku brāļameitas vēstulē: «Šis nabaga Sorels ir liels neprātis, ceru, ka viņš tiks mums atdots atpakaļ.»

Lasot šīs rindas, de Frilera kungs nodrebēja aiz uztraukuma. Viņš vairs nešaubījās, ka Žiljena glābšana iespējama.

— Ja nebūtu šī jakobiniešu likuma par bezgalīgiem zvērināto sarakstiem, kuru nolūks laupīt dižciltīgajiem ietekmi, — sacīja viņš Matildei dienu pirms trīsdesmit sešu sesijas zvērināto lozēšanas, — es galvotu par attaisnošanu. Es taču panācu, ka tika attaisnots kirē N...

Nākošajā dienā ar lielu prieku de Frilers uzgāja zvērināto sarakstā piecus Bezansonas kongregacijas locekļus, bet starp pārējiem atradās Vaino, Muaro un Šolena vārdi. — Es atbildu par šiem astoņiem vīriem, — viņš sacīja Matildei. — Pieci pirmie ir īsti plānprātiņi, Vaino — mans aģents, Muaro — par visu pateicīgs man, bet Solens — muļķis, kas bīstas, no kā pavēl bīties.

Zvērināto vārdi parādījās departamenta avīzē,_ un de Re-nala kundze, nevērodama sava vīra neaprakstāmās šausmas, izteica vēlēšanos braukt uz Bezansonu. Tomēr de Renala kungs tik daudz panāca, ka pierunāja viņu necelties no gultas, lai viņai nedraudētu uzaicinājums ierasties tiesā kā lieciniecei. — Jūs nesaprotat manu stāvokli, — sacīja Ver-jeras agrākais mērs, — tagad es esmu liberālis atšķeltnieks, kā viņi saka; nav nekādu šaubu, ka nelietis Vaino un de Frilera kungs pieliks visas pūles, lai ar prokurora un tiesnešu palīdzību sagādātu man nepatikšanas.

De Renala kundze labprātīgi padevās vīra pavēlei. «Ja es parādīšos tiesas zālē,» viņa domāja, «tas izskatīsies tā, it kā es gribētu panākt atriebšanos.»

Tomēr vīram un biktstēvam dotie solījumi izturēties prātīgi beidzās ar to, ka viņa aizbrauca uz Bezansonu un tūdaļ katram no trīsdesmit sešiem zvērinātiem ar pašas roku uzrakstīja:

«Cienījamais kungs,

Paziņoju Jums, ka es neieradīšos tiesā, jo mana klātbūtne var nākt par ļaunu Sorela kungam. Vienīgais, ko es no visas sirds vēlos šajā pasaulē — lai viņš tiktu attaisnots. Varat būt pārliecināti: briesmīgā doma, ka manis dēļ notiesāts nevainīgs, saindēs manas atlikušās dienas un samazinās to skaitu. Kā jūs drīkstat viņu notiesāt uz nāvi, ja es esmu dzīva? Nē, nav šaubu, sabiedrība nedrīkst atņemt cilvēkam dzīvību, sevišķi tādam cilvēkam kā Žiljens Sorels. Visi Verjerā zina, ka viņu brīžiem piemeklē prāta aptumšošanās mirkļi. Šim nabaga jauneklim ir spēcīgi ienaidnieki; bet pat viņa ienaidnieki (un cik viņam to nav!) nešaubās par viņa apbrīnojamām spējām un dziļām zināšanām. Jums, kungs, nāksies tiesāt neikdienišķu cilvēku; pusotra gada laikā mēs visi pazinām viņu kā centīgu, godīgu un prātīgu jaunekli; bet divas vai trīs reizes gadā viņam uznāca melancholija, nomocīdama viņu gandrīz līdz neprātam. Visa Verjera, visi mūsu kaimiņi Veržī ciemā, kur mēs pavadām vasaru, visa mūsu ģimene, pats supre-fekta kungs, — visi var apliecināt viņa nevainojamo dievbijību; viņš zina no galvas visu bībeli. Vai negodis pieliktu gadiem ilgas pūles, lai iemācītos šo svēto grāmatu? Maniem dēliem būs gods pasniegt jums šo vēstuli: viņi vēl ir bērni. Esiet tik laipns, izvaicājiet viņus par šo jaunekli, un Jūs pārliecināsieties, cik nežēlīgi būtu notiesāt viņu uz nāvi. Ar to jūs ne vien mani neatriebsiet, bet līdzi notiesāsiet uz nāvi.

Ko viņa naidnieki var iebilst pret šo faktu? Ievainojums, kuru nestundā saņēmu no viņa, ir tik niecīgs, ka nav vēl pagājuši divi mēneši, un es jau pasta ratos iespēju atbraukt no Verjeras uz Bezansonu. Ja es uzzināšu, cienījamais kungs, ka Jūs kaut mazākā mērā šaubāties par viņa izsargāšanu no barbariskajiem likumiem, es piecēlšos no gultas, pie kuras mani saista vienīgi vīra pavēle, un došos krist pie jūsu kājām.

Paziņojiet, ka iepriekšējs nodoms nav pierādīts, un jums nebūs sev jāpārmet nevainīga cilvēka nāve...» un ta tālāk.

## LXXI SPRIEDUMS

Ļaudis visā zemē ilgi atcerēsies šo izdaudzināto tiesas procesu. Interese par apvainoto pieauga līdz īstam saviļņojumam, jo, kaut arī viņa noziegums bija pārsteidzošs, tomēr tas nelikās šausmīgs. Un, pat ja tas tāds būtu, — vienalga! — jauneklis bija tik daiļš. Viņa spožā, tik agri pārtrauktā karjera modināja visos līdzjūtību pret viņu. «Vai patiesi viņš tiks notiesāts?» sievietes jautāja pazīstamiem vīriešiem un nobālēdamas gaidīja atbildi.

Sent-Bevs

Beidzot pienāca diena, no kuras tā baidījās de Renala kundze un Matilde.

Pilsētas neparastais izskats palielināja viņu bailes un uztrauca pat Fukē vīrišķīgo dvēseli. Visa province bija sabraukusi Bezansonā, lai būtu klāt pie šīs romantiskās tiesas sēdes.

Jau vairākas dienas viesnīcās nevarēja atrast neviena brīva kakta. Tiesas priekšsēdētāja kungu ielenca ieejas biļešu lūdzēji; visas pilsētas dāmas gribēja būt klāt pie tiesāšanas; uz ielām pārdeva Žiljena Sorela ģīmetni, un tā tālāk, un tā tālāk.

Šim izšķirošajam brīdim Matilde bija saglabājusi mon-sinjora biskapa... pašrocīgu vēstuli. Prelatam, kas pārvaldīja Francijas baznīcu un iecēla biskapus, labpatika lūgt Žiljena attaisnošanu. Tiesas priekšvakarā Matilde aiznesa šo vēstuli visvarenajam lielvikārām.

Kad viņa, asarām applūzdama, taisījās aiziet, de Frilera kungs, aizmirsdams savu diplomātisko atturību un pats gandrīz aizkustināts, teica;

— Es galvoju par zvērināto spriedumu. Starp divpadsmit personām, kurām jāizlemj, vai jūsu protežē noziegums pierādīts un vai tas izdarīts ar iepriekšēju nodomu, es varu saskaitīt sešus draugus, kuri ieinteresēti manā karjerā; es liku tiem nomanīt, ka no viņiem atkarājas mans biskapa sēdeklis. Barons Vaino, kuru es padarīju par Verjeras mēru, ir atbildīgs par saviem diviem apakšniekiem — de Muaro un Šolenu. Taisnību sakot, liktenis mums sūtījis divas ļoti nelāgas personas; kaut arī viņi ir ultraliberaļi, tomēr svarīgos gadījumos viņi klausa manu rīkojumu, un es lūdzu tos balsot kopā ar Vaino kungu. Es uzzināju, ka sestais zvērinātais, kāds ļoti bagāts, pļāpīgs fabrikants liberālis, grib klusībā dabūt pasūtījumu no kara ministrijas un tāpēc, iā-domā, nebalsos pret mani. Es pavēlēju viņam paziņot, ka Vaino kungs zina manu vēlēšanos.

— Bet kas ir šis Vaino kungs? — Matilde nemierīgi ievaicājās.

— Ja jūs viņu pazītu, jūs nešaubītos par sekmēm. Tas ir bezkaunīgs muldētais un rupjš nekauņa, kas kā radīts, lai rīkotu muļķus. 1814. gadā viņš bija ubags, bet es viņu padarīju par prefektu. Viņš ir spēiīgs piekaut pārējos zvērinātos, ja tie negribētu balsot kopā ar viņu.

Matilde mazliet nomierinājās.

Vakarā viņu sagaidīja cita saruna. Žiljens bija nolēmis tiesā nerunāt, lai nestieptu garumā nepatīkamo procesu, par kura iznākumu viņš nešaubījās.

— Mans advokāts runās, — sacīja viņš Matildei. — Jau tā es ilgi būšu par savu naidnieku novērošanas priekšmetu. Sos provinciāļus nepatīkami pārsteidza mana ātrā karjera, par kuru man jāpateicas jums; bet ticiet, starp viņiem nav neviena, kas nevēlētos manu notiesāšanu; protams, tas netraucēs viņus raudāt krokodila asaras, kad mani vedīs uz soda vietu.

— Viņi vēlas redzēt jūs pazemotu, tas ir tiesa, — atbildēja Matilde. — bet es nedomāju, ka viņi būtu nežēlīgi. Mana uzturēšanās Bezansonā un manu ciešanu novērošana ieinteresējusi visas sievietes, jūsu skaistā seja paveiks pārējo. Ja iūs izrunāsiet kaut vienu vārdu tiesnešiem, visi bils jūsu pusē ...

Pulksten deviņos nākošajā rītā, kad Žiljens atstāja cietumu, lai stiprā apsardzībā dotos uz tiesas zāli, žandarmiem

vajadzēja pielikt daudz pūļu, lai izklīdinātu milzīgo pūli, kas bija salasījies sētā. Žiljens bija gulējis labi un izturējās pavisam mierīgi. Viņš sajuta tikai filozofisku līdzjūtību pret šo skaudīgo pūli, kas bez kādas cietsirdības applaudēs viņa nāves spriedumam. Tomēr viņš bija ļoti pārsteigts, ievērodams, ka viņa klātbūtne ļaužu drūzmā modināja sirsnīgu līdzcietību. Viņš nedzirdēja neviena nepatīkama vārda. «Šie provinciāļi nav nemaz tik ļauni, kā es spriedu,» viņš nodomāja.

Ieejot tiesas zālē, Žiljenu pārsteidza arebitekturas daiļums. Tā bija tīra gotika — daudz nelielu, ļoti rūpīgi no akmeņa izcirstu kolonu. Viņam likās, ka viņš atrodas Anglijā.

Drīz viņa uzmanību saistīja divpadsmit vai piecpadsmit skaistules, kas bija novietojušās trijās balkona ložās, virs tiesnešiem un zvērinātajiem. Atskatījies uz publiku, viņš ievēroja, ka arī visa amfiteātra galerija bija pilna ar sievietēm: vairums jaunu dāmu, kuras likās ļoti skaistas; acis viņām spīdēja un pauda līdzjūtību. Visa pārējā zāle bija bāztin piebāzta; durvīs norisinājās īsta cīņa, un sargi nespēja nodibināt kārtību.

Kad publika, kas visu laiku nepacietīgi bija gaidījusi Žiljenu, beidzot redzēja viņu nosēžamies uz apsūdzēto paaugstinājuma, zāli pāršalca izbrīna un līdzjūtības čuksti.

Šajā dienā viņš izskatījās jaunāks par divdesmit gadiem; viņš bija ģērbies ļoti vienkārši, bet glīti; mati un piere likās apburoši; Matilde pati bija bijusi klāt pie viņa tualetes. Žiljens izskatījās ļoti bāls. Tiklīdz viņš nosēdās uz sola, piepeši no visām pusēm atskanēja: «Kungs dievs, cik viņš jauns! ... Vēl gluži kā bērns... Viņš ir daudz skaistāks nekā uz ģīmetnes.»

— Apsūdzētais, —. sacīja viņam žandarms, kas sēdēja blakām pa labi, — vai jūs redzat šīs sešas dāmas ložā? — Un žandarms rādīja viņam uz nelielu ložu vins amfiteātra, kur sēdēja zvērinātie. — Tā ir prefekta kundze, — turpināja žandarms, — blakus viņai marķize O. Viņa jums ļoti jūt līdzi. Es dzirdēju, kā viņa runāja ar izmeklēšanas tiesnesi. Aiz viņas — Dervila kundze.

— Dervila kundze! — izsaucās Žiljens, un sārtums iegūlās viņa sejā. «Viņa tūdaļ par visu aizrakstīs de Renala 48G

kundzei.» Viņš vēl nezināja par de Renala kundzes ierašanos Bezansonā.

Liecinieku nopratināšana beidzās ļoti ātri. Pie pašiem pirmajiem ģenerālprokurorā vārdiem dāmas, kas sēdēja Žiljenam iepretī, sāka raudāt. «Dervila kundze nav nemaz tik jūtelīga,» nodomāja Žiljens. Tomēr viņš novēroja, ka kundze bija loti sasarkusi.

Prokurors sliktā franču valodā ilgi runāja par notikušās noziedzības barbarismu. Žiljens konstatēja, ka Dervila kundzes kaimiņienes nebija vienās domās ar prokurora kungu. Daži no zvērinātajiem, acīm redzot šo dāmu paziņas, čukstēja viņām kaut ko it kā mierinādami. «Jādomā, tas nav uz ļaunu,» Žiljens sev sacīja.

Līdz šim viņš bija jutis dziļu nicināšanu pret ļaudīm, kas atradās zālē. Prokurora vulgārā daiļrunība tikai palielināja šīs jūtas. Bet pamazām, vērojot vispārējo līdzjūtību, Žiljens kļuva iecietīgāks.

Viņš bija apmierināts ar sava advokata noteikto sejas izteiksmi. — Lūdzami, mazāk frāžu, — Žiljens čukstēja viņam, kad advokāts dzīrās ņemt vārdu.

— šī no Bosiē aizgūtā saspīlētība, kas tika vērsta pret jums, patiesībā nāk jums par labu, — sacīja advokāts.

Un patiesi, kad viņš sāka runāt, gandrīz visas sievietes turēja mutautiņus rokās. Advokāts griezās pie zvērinātajiem ar ļoti izjustiem vārdiem. Žiljens sāka drebēt, viņš juta, ka pats ir tuvu raudām. «Dievs augstais! Ko gan teiks mani ienaidnieki!»

Viņš tikko nepadevās šai jūtu uzplūsmai, kad par laimi ieraudzīja barona de Vaino bezkaunīgo skatienu, vērstu taisni uz sevi.

«Šī nelieša acis zibsnī,» Žiljens nodomāja. «Kā gavilē tumšā dvēsele! Ja manai noziedzībai būtu tikai šīs sekas, arī tad man savu darbu vajadzētu nolādēt. Vien dievs to zina. ko visu viņš nesastāstīs par mani de Renala kundzei!»

Šī doma izdzēsa visas pārējās. Drīz pēc tam, izdzirdis publikas aplausus, Žiljens atkal atguvās. Advokāts bija beidzis savu runu. Žiljens atcerējās, ka jāpaspiež viņam roka. Laiks skrēja ātri.

Atnesa kaut ko atspirdzinošu advokatam un apsūdzētajam. Tikai tagad Žiljenu pārsteidza viens apstāklis: neviena dāma neatstāja tiesas zāli, lai ieturētu pusdienas.

— Nudien, man nāvīgi gribas ēst, — sacīja advokāts. — Un jums?

— Man arī, — atbildēja Žiljens.

— Skatieties, prefekta kundzei atnesa pusdienas, — piebilda advokāts, rādīdams uz mazo balkonu. — Nezaudējiet dūšu, viss iet labil

Sēde tika atjaunota.

Priekšsēdētāja noslēguma runas laikā pulkstenis sita pusnakti. Tas priekšsēdētāju piespieda apstāties: vispārējās dzijās gaidās un klusumā dobji pār zāli atskanēja pulksteņa sitieni.

«Lūk, iesākas mana pēdējā diena,» nodomāja Žiljens. Drīz viņš sāka prātot par to, kas būtu jādara. Līdz šim viņš bija uzveicis savu uztraukumu un palika pie domām, ka nerunās. Bet, kad priekšsēdētājs ievaicājās, vai viņš nevēloties vēl ko piebilst, Žiljens piecēlās. Tieši pretī viņš ieraudzīja Dervila kundzes acis, kuras lampu gaismā likās mirdzošas. «Vai tiešām viņa raud?» nodomāja Žiljens.

— Zvērināto kungi!

Bailes no ļaužu nicināšanas, kuras biju domājis nāves stundā atstāt neievērotas, spiež mani runāt. Kungi, man nav gods piederēt pie jūsu kārtas; jūs redzat savā priekšā zemnieku, kas sacēlies pret savu zemo stāvokli sabiedrībā.

Es nelūdzos no jums žēlastības, — turpināja Žiljens jo stingrākā balsī, — man nav nekādu iluziju, mani gaida nāve; tā būs pelnīta. Es uzbruku sievietei, kas ir jo cienījama. De Renala kundze izturējās pret mani kā māte. Mans noziegums ir riebīgs, un tas tika pastrādāts ar iepriekšēju nodomu. Tātad es esmu pelnījis nāvi, zvērināto kungi. Un, kaut arī es būtu mazāk vainīgs, tomēr redzu šeit cilvēkus, kas, aizmirsdami līdzjūtību maniem jaunajiem gadiem, gribētu manā personā nosodīt un reiz par visām reizēm iznīcināt tieksmi izsisties uz augšu tiem zemākās šķiras jauniešiem, kas dzīvo nabadzībā, bet saņēmuši labu izglītību un uzdrīkstējušies iespiesties vidē, ko bagātnieku patmīļa nosaukusi par labu sabiedrību.

Te slēpjas mans noziegums, kungi, un tas tiks sodīts ar jo lielāku bardzību tāpēc, ka mani taču tiesā cilvēki, kas nav vienlīdzīgi ar mani. Es neredzu uz zvērināto soliem neviena turīga zemnieka, bet tikai sadusmotus buržuā...

Minutes divdesmit Žiljens runāja šādā tonī; viņš izteica

visu, kas bija uz sirds. Ģenerālprokurors, kas gribēja pielabināties aristokrātijai, sašutumā vairākas reizes palēcās uz krēsla; un, kaut gan Žiljena runā bija daudz miglainu izteicienu, visas dāmas raudāja. Pat Dervila kundze pielika mutautiņu pie acīm. Pirms runas beigām Žiljens vēlreiz atgriezās pie sava iepriekšējā nodoma, izteica nožēlu un pieminēja ari kādreizējo neliekuļoto cienību un bezgalīgo padevību, kādu laimīgākos laikos jutis pret de Renala kundzi. Dervila kundze piepeši iekliedzās un iekrita nemaņā.

Pulkstenis rādīja vienu naktī, kad zvērinātie aizgāja uz savu istabu. Neviena sieviete neatstāja savu vietu; daudziem vīriešiem bija asaras acīs. Sākumā risinājās spraigas sarunas, bet pamazām, samērīgi ar zvērināto kavēšanos, visus pārņēma nogurums, — sarunas negribēja veikties. Tas bija svinīgs mirklis; lampas dega tumši. Žiljens, stipri saguris, dzirdēja, ka apkārt prātoja, vai zvērināto vilcināšanās uzskatāma par sliktu vai labu zīmi. Viņš ar prieku konstatēja, ka visa publika bija viņa pusē. Zvērinātie joprojām neatgriezās, bet neviena sieviete neatstāja zāli.

Tikko pulkstenis bija nositis divi, izdzirdās stiprs troksnis. Apspriežu istabas durvis atvērās. Barons de Vaino kungs ar teatrālu svinību nāca priekšgalā, viņam sekoja pārējie. Viņš nokāsējās un paziņoja, ka zvērinātie pēc tīras sirdsapziņas esot vienbalsīgi atzinuši, ka Žiljens Sorels ir vainīgs slepkavībā, turklāt slepkavībā ar iepriekšēju nodomu; šādam atzinumam varēja sekot tikai nāvessods: to piesprieda mirkli vēlāk. Žiljens paskatījās savā pulkstenī un atcerējās de Lavaleta kungu; bija ceturksnis uz trijiem. «Šodien piektdiena,» viņš nodomāja.

«Jā, bet tā ir laimīga diena Vaino kungam, kas mani notiesā ... Mani apsargā pārāk labi, lai Matilde mani varētu izglābt, kā to savā laikā izdarīja de Lavaleta kundze. Un tātad pēc trijām dienām šajā pašā stundā es jau zināšu, ko nozīmē lielais varbūt.»

ŠAjā mirklī viņš dzirdēja iekliegšanos un it kā atguvās. Apkārt raudāja sievietes; viņš redzēja, ka visu sejas bija pievērstas nišai, kas atradās gotiska pilastra vainagā. Vēlāk viņš dabūja zināt, ka tur slēpusies Matilde. Tā kā kliedziens neatkārtojās, visi sāka skatīties uz Žiljenu, ko žandarmi pūlējās izvest cauri drūzmai.

«Mēģināsim nedot nelgām Vaino ne mazākā iemesla zobgalībām,» nodomāja Žiljens. «Ar kādu viltīgi žēlīgu vaibstu viņš paziņoja atzinumu, kam seko nāvessods. Pat tiesas priekšsēdētājam, kaut arī viņš jau ilgus gadus ir tiesnesis, bija asaras acīs, kad viņš pasludināja spriedumu. Kāds prieks tagad šim Vaino atriebties par mūsu kādreizējo sacenšanos dēļ Renala kundzes labvēlības!... Un tātad es viņas vairs neredzēšu! Viss ir pagalam... Pēdējā ardievo-šanās mums būtu neiespējama, es to jūtu... Cik laimīgs es būtu, ja varētu viņai izteikt riebumu par savu noziedzību!

Kaut varētu viņai pasacīt tikai šos vārdus: es domāju, ka mani notiesāja taisnīgi.»

## LXXII

Žiljenu novietoja kazematā uz nāvi notiesātajiem. Viņš, kas vienmēr ievēroja vismazākos sīkumus, šoreiz vairs neielāgoja, ka nebija jākāpj agrākajā tornī. Viņš domāja tikai par to, ko sacīs de Renala kundzei, ja laimētos to vēl redzēt pirms nāves. Žiljens apjauda, ka viņa tam neļaus runāt, un tāpēc visu savu nožēlošanu gribēja izteikt jau pirmajos vārdos. «Kā gan pēc tāda notikuma viņu vēl pārliecināt, ka mīlu viņu vienīgo? Jo galu galā es taču gribēju viņu nogalināt aiz patmīlas vai kaisles uz Matildi.»

Iedams gulēt, viņš sajuta, ka palagi ir no paša rupjākā audekla. «Jā, es taču esmu kazematā,» viņš nodomāja, «esmu notiesāts uz nāvi, un tā tam arī jābūt..,»

«Grafs Altamira man stāstīja, ka Dantons nāves priekšvakarā runājis ar savu rupjo balsi: «Cik dīvaini, darbības vārdu «giljotinēt» nevar locīt visos laikos; var sacīt: mani giljotinēs, tevi giljotinēs, bet nesaka: mani giljotinēja.»»

«Kāpēc gan ne,» Žiljens turpināja pārdomas, «ja ir kāda cita dzīve? ... Bet, ja es sastapšu tur kristīgo dievu, tad

man ir beigas: viņš ir despots, tālab arī pilns atriebības domu. Bībele arī citu neko nestāsta — tikai par briesmīgiem sodiem. Viņš ir nežēlīgs (un Žiljenam nāca atmiņā daži notikumi no bībeles). Viņš mani briesmīgi sodīs...

Bet ja es sastapšu Fenelona dievu! Viņš varbūt man sacīs: «Tev daudz tiks piedots, tāpēc ka tu daudz esi mīlējis ...»

Vai esmu daudz mīlējis? Ak! Es mīlēju de Renala kundzi, bet mana izturēšanās bija briesmīga. Šeit, tāpal kā visur, vienkāršība un kautrība tika pamesta spožuma dēj...

Bet kas mani gaidītu nākotnē!... Kara gadījumā — būt par huzaru pulkvedi, miera laikā — par sūtniecības sekretāru; pēc tam par sūtni... šo mākslu es drīz piesavinātu ... un, ja es arī būtu vienkāršs lempis, vai marķiza de la Mola znotam vajadzētu baidīties no sāncenšiem? Visas manas nejēdzības man piedotu, pareizāk sakot, pieskaitītu par nopelnu. Cienījams vīrs, kas baudītu dzīvi Vīnē vai Londonā.

Gluži tā nu gan ne, — vīrs, kas tiks giljotinēts pēc trim dienām.»

Žiljens iesmējās no visas sirds. «Patiesi,» viņš nodomāja, «cilvēkā dzīvo divas būtnes. Kā, sasodīts, man iešāvās prātā šī indīgā piezīme?»

«Nu protams, mans draugs! Tevi giljotinēs pēc trim dienām,» atbildēja viņš otrai balsij. «De Solena kungs ar abatu Maslonu uz pusēm noīrēs sev logu, lai varētu noskatīties. Bet kura no šīm cienījamām nersonām apzags viena otru, lai samaksātu par noīrēto logu?»

Piepeši Žiljenam ienāca prātā Rotrū «Vjačeslava» rindas:

«Vladislavs: Mana dvēsele ir sagatavojusies.

Karalis, viņa tēvs: Ešafots arī gatavs. Aiznes uz to savu galvu!»

«Laba atbilde!» nodomāja Žiljens un aizmiga. No rīta kāds viņu atmodināja, spēcīgi sažņaugdams ap pleciem.

— Kā! Vai jau? — izsaucās Žiljens, ar šausmām atvērdams acis. Viņam likās, ka jau atrodas bendes rokās.

Tā bija Matilde. «Par laimi, viņa mani nesaprata.» Ar šo domu viņš atguva aukstasinību. Matildi vairs nevarēja pazīt: viņa izskatījās kā pēc ilgas slimības.

— Sis neģēlis Frilers mani piekrāpis, — viņa sacīja, rokas lauzīdama; niknums neļāva viņai raudāt.

— Vai es vakar labi runāju? — vaicāja Žiljens. — Es improvizēju, turklāt pirmo reizi mūžā. Žēl, ka tā būs varbūt arī pēdējā reize.

Šajā mirklī Žiljens aukstasinīgi spēlēja uz Matildes raksturu kā veikls pianists uz klavieru kauliņiem ...

— Taisnība, es neesmu no augstas kārtas, — viņš piebilda, — bet Matildes cēlā dvēsele ir pacēlusi savu iemīļoto sev līdzi. Vai domājat, ka Bonifacijs de la Mols izturējās labāk tiesas priekšā?

Šajā dienā Matilde bija sirsnīga, runāja bez afekta-cijas kā meitene no jumta istabiņas. Bet viņai nelaimējās izdabūt no Žiljena neviena vaļsirdīga vārda. Pats to neatskārzdams, Žiljens sodīja viņu ar tām pašām mokām, kādas kādreiz tik bagātīgi viņa bija sniegusi savam iemīļotajam.

«Nilas izteka ir nezināma,» Žiljens domāja. «Cilvēka acij nav ļauts redzēt karalisko upi kā sīku strautiņu: tāpat cilvēka acs neredzēs Žiljenu mazdūšīgu vispirms jau tāpēc, ka tāds viņš nemaz nav. Bet manu sirdi ir viegli aizkustināt; visvienkāršākie sirsnīgi izteiktie vārdi spēj novest mani līdz asarām. Cik daudzkārt cietsirdīgie ļaudis mani nicinājuši šī trūkuma dēļ! Viņi iedomājās, ka es lūdzu žēlastības: to nedrīkst pieļaut.

Stāsta, ka atmiņās par sievu Dantons sācis raudāt ešafota piekājē; bet Dantons iedvesa spēku šai nacijai, šiem vējagrābšļiem, un aizkavēja ienaidniekiem ieņemt Parizi... Es vienīgais zinu, ko es spētu izdarīt... Priekš citiem es neesmu vairāk kā varbūt.

Ja Matildes vietā cietumā ierastos de Renala kundze, vai es varētu par sevi galvot? Manu dziļo izmisumu un nožēlošanu Vaino un visi vietējie patricieši uzskatītu kā zemiskas bailes no nāves. Šīs vājās dvēseles taču tā lepojas, ka viņu materiālais stāvoklis glābj viņus no kārdinājumiem! «Redziet, ko nozīmē piedzimt par namdara dēlu,» sacītu šie de Muaro un de Šolena kungi, kas man piesprieda nāvessodu. Sirdi nevar parādīt. Pat šai nabaga meitenei, kura raud vai, pareizāk sakot, nespēj vairs raudāt,» viņš domāja, paskatīdamies uz Matildes sasarkušajām acīm. Un viņš spieda to sev pie krūtīm. «Varbūt nabadzīte jau raudājusi visu nakti,» domāja Žiljens, «bet kādreiz ar kaunu viņa atcerēsies visu to. Viņa nodomās, ka plebeja niecīgās domas un prāts ir izsitis viņu jaunībā no sliedēm. Kruaznuā kungs ir vājš cilvēks, viņš apprecēs Matildi, un patiešām viņš darīs labi. Viņa tam sagādās lielisku stāvokli.

Ar tiesībām, kas varenam un plašam prātam Ļauj vadit ikdienišķu radījumu gaitas.

Nudien, jocīgi: no tā laika, kopš esmu notiesāts uz nāvi, visi panti, kādus kādreiz esmu zinājis, nāk atmiņā. Jādomā, tā ir pagrimšanas pazīme...»

Matilde atkārtoja viņam vājā balsī:

— Viņš ir šeit, blakus istabā.

Beidzot Žiljens ievēroja viņas vārdus. «Matildes balss ir vāja,» viņš domāja, «tomēr viņas stiprais raksturs jūtams intonācijā. Viņa runā klusāk, lai nenoskaistos.»

— Kas ir šeit? — vaicāja Žiljens laipni.

— Advokāts. Viņš gaida, lai jūs parakstītu apelāciju.

— Es to nevēlos.

— Kā, jūs nevēlaties pārsūdzēti — viņa iesaucās, uzlēkdama kājās, un acis aiz dusmām viņai zvēroja. — Bet kāpēc, sakiet, lūdzami!

— Tāpēc, ka patlaban jūtu spēku nomirt ar pilnu cieņu, nesagādādams nevienam jautrības. Bet kas galvos man, ka pēc divu mēnešu vārgšanas šajā mitrajā kazematā es būšu tikpat labā garastāvoklī? Man priekšā vēl satikšanās ar mācītājiem, ar tēvu... Tagad tas man visnepatīkamākais pasaulē ... Vajag mirt.

Šī negaidītā pretestība atmodināja Matildes augstprātību visā pilnībā. Viņai nebija izdevies satikt abatu Friler.u pirms Bezansonas kazemata atvēršanas; visas viņas dusmas tagad gāzās pār Žiljenu. Viņa dievināja to un tomēr augu stundas ceturksni izteica nožēlu, ka iemīlējusi cilvēku ar tik nelāgu raksturu. Žiljens atkal redzēja augstprātīgo meiteni, kas de la Molu savrupmājas bibliotēkā bija viņu tik ļoti pazemojusi un apvainojusi.

— Tavas ģimenes slavas labad tev vajadzēja piedzimt par vīrieti, — Žiljens viņai sacīja.

«Kas uz mani attiecas,» viņš domāja, «būtu ļoti muļķīgi, ja es apņemtos vēl divus mēnešus pavadīt šajā riebīgajā kazematā, izjuzdams visnegantāko aristokrātu kliķes nicināšanu un klausīdamies šīs neprātīgās sievietes lamāšanos... Tātad parīt no rīta es iziešu divkaujā ar cilvēku, kas pazīstams ar savu aukstasinību un apbrīnojamo veiklību... ļoti apbrīnojamu veiklību,» iečukstēja viņam mefistofeliska balss, «viņš nepazīst kļūdīšanos.

Nu, vienalga. (Matildes daiļrunība vēl arvien neizsīka.) Tomēr nē,» viņš sev sacīja, «es nepārsūdzēšu.»

Pieņēmis šādu lēmumu, viņš iegrima domās. «Pastnieks kā parasti pulksten sešos atnesīs avīzi; pulksten astoņos, kad de Renala kungs būs to izlasījis, Eliza uz pirkstu galiem ienesīs to guļamistabā un noliks uz gultas. Viņa atmodīsies mazliet vēlāk; lasīdama pēkšņi uztrauksies; viņas skaistā rociņa sāks drebēt; tad viņa nonāks pie vārdiem... Piecas minutes uz vienpadsmitiem viņš beidza dzīvot.

Viņa sāks rūgti raudāt. Es viņu pazīstu. Kaut ari es gribēju viņu nonāvēt, viss tas tiks aizmirsts, un cilvēks, kam es gribēju atņemt dzīvību, vienīgais no visas sirds apraudās manu nāvi.

Jā! Tā ir antiteze!» viņš domāja. Un visu laiku, kamēr Matilde turpināja viņu strostēt, viņš domāja par Renala kundzi. Brīžiem pat, atbildēdams uz Matildes jautājumiem, viņš neapzinīgi nevarēja atrauties no atmiņām par guļamistabu Ver jērā. Viņš redzēja Bezansonas avīzi uz oranžās zīda gultas segas. Viņš redzēja balto roku, kas to konvulsīvi žņaudza; viņš redzēja de Renala kundzi, izmisīgi raudošu ... Sekoja katrai asarai, kas ritēja pār viņas brīnišķīgo vaigu.

Neko nepanākusi, de la Mola jaunkundze iesauca advokātu. Par laimi, tas bija 1796. gada Itālijas armijas kapteinis, Manuela biedrs.

Formāli viņš cēla iebildumus pret notiesātā pretošanos. Aiz cienības pret viņu Žiljens neliedzās paskaidrot savus motivus.

— Protams, jums var piekrist, — beidzot sacīja Fēlikss Vano — tā sauca advokātu. — Bet jums vēl atliek trīs dienas pārsūdzēšanai, un mans pienākums ir apmeklēt jūs katru dienu. Ja nākošo divu mēnešu laikā zem cietuma piepeši sāktu darboties vulkāns, jūs būtu glābts. Turklāt jūs taču varat nomirt dabiskā nāvē, — piebilda advokāts, paskatījies uz Žiljenu.

Žiljens spieda viņam roku. — Pateicos, jūs esat krietns cilvēks. Es par to padomāšu.

Kad beidzot Matilde aizgāja kopā ar advokātu, Žiljens sajuta daudz vairāk labpatikas pret Fēliksu Vano nekā pret de la Mola jaunkundzi.

## LXXIII

STundu vēlāk viņš atmodās no asarām, kas krita uz viņa rokas. «Ak, tā atkal ir Matilde,» viņš pusmiegā nodomāja. «Uzticīga savai teorijai, viņa atkal atnākusi, lai uzbruktu man ar savu maigumu.» Nepatīkamās patētiska žanra scēnas gaidās viņš atvēra acis. Prātā ienāca panti par Belfegoru, kas aizbēg no savas sievas. Piepeši viņš izdzirda savādu nopūtu un atvēra acis: viņa priekšā stāvēja de Renala kundze.

— Ak, vai tiešām es redzu tevi, pirms jāmirst, jeb tas ir tikai sapnis? — izsaucās jauneklis, krizdams viņai pie kājām. — Tomēr piedodiet, kundze, jūsu acīs es esmu tikai slepkava, — piebilda viņš, tūdaļ atgūdamies.

— Mans kungs, es nācu lūgt, lai jūs iesniegtu pārsūdzību; es zinu, ka jūs no tās atsakāties... — asaras smacēja viņu, viņa nevarēja vairs parunāt,

— Piedodiet, piedodiet man! ...

— Ja tu vēlies, lai es piedotu, — viņa sacīja, mezdamās jaunekļa skāvienos, — iesniedz tūdaļ apelāciju!

Žiljens apbēra viņu skūpstiem.

— Vai tu katru dienu apmeklēsi mani šo divu mēnešu laikā?

— Zvēru, es darīšu to, ja vien mans vīrs neaizliegs.

— Es parakstos! — izsaucās Žiljens. — Un tu man piedod! Vai tas iespējams?

Viņš žņaudza to savos skāvienos; viņš gluži zaudēja prātu. Viņa paklusu iekliedzās.

— Tas nekas, — viņa sacīja, — tu saspiedi mani mazliet sāpīgi.

— Tavs plecs! — izsaucās Žiljens, un asaras viņam plūda straumēm. Mazliet atliecies viņš apbēra skūpstiem viņas roku. — Kas gan varēja to sacīt, kad es pēdējo reizi redzēju tevi tavā istabā Ver jērā?

— Kas gan varēja sacīt, ka es uzrakstīšu šo neķītro vēstuli de la Mola kungam?

— Zini, ka es tevi vienmēr esmu mīlējis, tikai tevi vienīgo.

— Vai tas iespējams? — izsaucās de Renala kundze aizrautībā. Viņa noliecās pār Žiljenu, kas bija nokritis ceļos, un abi klusi raudāja.

Nekad savā mūžā Žiljens nebija pārdzīvojis šādu mirkli.

Pēc laba brīža, kad atkal abi spēja runāt, de Renala kundze sacīja:

— Bet jaunā Mišelē kundze, pareizāk, de la Mola jaunkundze? Es patiesi sāku noticēt šim dīvainajam romanam!

— Tas ir patiess tikai šķietami, — atbildēja Žiljens. — Viņa ir mana sieva, bet ne mana iemīļotā...

Simtiem reižu viens otru pārtraukdami, viņi beidzot izstāstīja to, ko viens par otru nezināja. De la Mola kungam nosūtīto vēstuli bija sastādījis viņas jaunais biktstēvs, pēc tam de Renala kundze pārrakstījusi.

— Kādas neķītrības piespieda mani izdarīt reliģija! — sacīja viņa Žiljenam. — Es taču vēl mīkstināju pašas briesmīgākās vietas vēstulē.

Žiljena aizgrābtība un laime liecināja par to, ka viņš visu piedod. Nekad vēl viņš nebija mīlējis tik neprātīgi.

— Un es vēl joprojām domāju, ka esmu dievbijīga, — sacīja de Renala kundze, turpinādama sarunu. — Es no visas sirds ticu dievam! Es ticu arī, un tas man ir pierādīts, ka es šausmīgi grēkoju, bet, tikko tevi redzu, pat pēc tam kad tu divas reizes izšāvi uz mani... — Te, neraugoties uz viņas pretošanos, Žiljens apbēra viņu skūpstiem.

— Laid mani, — viņa sacīja, — es gribu pateikt tev visu, lai vēlāk nepiemirstu... Tiklīdz tevi ieraugu, es nezinu vairs savu pienākumu, es visa pārvēršos mīlā, varbūt vārds «mīla» izsaka pat pārāk maz. Es sajūtu pret tevi to, ko drīkstētu sajust tikai pret dievu: cieņu, mīlu, padevību... Patiesībā es nezinu, kas tās par jūtām, kuras tu man iedves... Ja tu man liktu, lai es noduru šo cietumsargu, noziegums būtu izdarīts ātrāk, nekā es paspētu par to domāt. Izskaidro to man, pirms es no tevis aizeju, es gribu tikt skaidrībā ar savu dvēseli; jo pēc diviem mēnešiem mēs taču šķirsimies ... Bet kas zina, vai šķirsimies! — noteica viņa pasmaidīdama.

— Es ņemu savus vārdus atpakaļ! — izsaucās Žiljens pieceldamies. — Es neiesniegšu pārsūdzību, ja tu domā padarīt sev galu ar indi, asmeni, pistoli, vienalga, kādā veidā.

De Renala kundzes seja tūdaļ pārvērtās. Maigumu pārmija dziļas pārdomas.

— Bet ja mēs mirtu tūdaļ kopā? — noteica viņa beidzot.

— Un tomēr — kas gaida mūs nākošajā dzīvē? — atbildēja Žiljens. — Varbūt mokas, varbūt gluži nekas. Vai nevaram šos divus mēnešus pavadīt abi kopā tik brīnišķīgi? Divi mēneši — tas ir pulka dienu. Nekad es nebūtu bijis tik laimīgs!

— Nekad tu nebūtu bijis tik laimīgs!

— Nekad! — atkārtoja Žiljens aizrautīgi. — Es saku tev to tikpat vaļsirdīgi, kā runātu pats sev. Dievs mani pasargā no pārspīlējumiem.

— Tā runāt nozīmē pavēlēt, — teica viņa ar biklu un melancholisku smaidu.

— Tad zvēri savas mīlas vārdā neapdraudēt savu dzīvību ne tieši, ne netieši... Ņem vērā, — piebilda viņš, — ka tev jādzīvo mana dēla dēļ, kuru Matilde pametīs apkalpotāju pulkam, tiklīdz kļūs par marķizi de Kruaznuā.

— Es zvēru, — atkārtoja viņa vēsi, — bet es gribu aiznest līdzi pārsūdzības rakstu, kas būtu parakstīts ar tavu roku. Es pati to nodošu prokuroram.

— Sargies, tu sevi sakompromitēsi!

— Pēc tam, kad esmu ieradusies pie tevis cietumā, visai Bezansonai un Franškonlē es kļūšu par anekdotu varoni, — viņa noteica rūgti. — Nevainojamas pieklājības robežas ir pārkāptas. Esmu sieviete ar sabojātu reputāciju; tiesa, tas noticis tevis dēļ...

Viņa runāja joprojām tik skumji, ka beidzot Žiljens apskāva viņu ar jaunas, vēl nepazītas laimes izjūtu. Tas nebija vairs mīlas reibums, bet visdziļākā pateicība. Pirmo reizi viņš ieraudzīja smago upuri, ko viņam bija nesusi de Re-nala kundze.

Atradās kāda līdzcietīga dvēsele, kas paziņoja de Renala kungam, ka viņa sieva apmeklē Žiljenu cietumā un uzkavējas tur jo ilgi. Jau trešajā dienā viņš atsūtīja tai pakaļ karieti ar stingru pavēli tūdaļ atgriezties Verjerā.

Diena, kas bija sākusies ar šo sāpīgo šķiršanos, izrādījās Zil jenām vispār neveiksmīga. Pēc divām trim stundām viņam paziņoja, ka viens intrigants mācītājs, kuram nebija laimējies taisīt karjeru starp Bezansonas jezuitiem, jau no paša rīta stāvot uz ielas pie cietuma vārtiem. Lija lietus, un šis cilvēks cerēja iemantot mocekļa slavu. Žiljens bija sliktā garastāvoklī, un šī muļķība viņu vēl vairāk saerroja.

No rīta jauneklis bija atteicies viņu pieņemt, bet mācītājs bija sev iekalis galvā, ka viņam jāpanāk, lai Žiljens tam izsūdzētu grēkus; tad šis intrigants varētu iegūt jauno Bezansonas dāmu labvēlību ar dažādiem atklājumiem, kurus it kā dzirdējis no notiesātā.

Viņš paziņoja atklāti, ka pavadīšot dienu un nakti pie cietuma vārtiem. — Dievs sūta mani, lai es mīkstinātu šā atkritēja dvēseli... — Un pūlis, kas vienmēr atsaucīgs līdzīgiem skatiem, sāka jau drūzmēties ap viņu.

— Jā, mani brāļi, — viņš sacīja ļaudīm, — es stāvēšu šeit dienu un nakti un visas nākošās dienas un naktis. Svētais gars runāja ar mani, no paša dieva man uzticēta šī misija; man jāglābj jaunā Sorela dvēsele. Pievienojieties manām lūgšanām... — un tā tālāk.

Žiljens sajuta riebumu pret skandālu un visu to, kas varētu saistīt uzmanību pie viņa. Viņš sāka jau apsvērt, kādā veidā aiziet no šīs pasaules inkognito; tomēr jauneklis cerēja vēl kaut vienu vienīgu reizi redzēt de Renala kundzi, jo jutās no jauna neprātīgi iemīlējies.

Cietuma vārti izgāja uz vienu no visdzīvākajām ielām. Žiljenu mocīja domas par netīro mācītāju, kas pulcināja pie cietuma ļaudis un taisīja skandālu. «Protams, viņš bez mitēšanās atkārto manu vardu!» Sis bridis likās viņam rūgtāks par nāvi.

Divas trīs reizes stundas laikā viņš sūtīja viņam padevīgu cietumsargu palūkot, vai mācītājs vēl arvien kavējas pie vārtiem.

— Kungs, viņš nokritis uz ceļiem taisni dubļos, — paziņoja cietumsargs, — viņš pilnā balsī aizlūdz par jūsu dvēseli... — «Nelietis!» nodomāja Žiljens. Sājā brīdī viņš patiesi sadzirdēja dobju troksni no ielas — tur ļaudis atkārtoja mācītāja lūgšanas. Visbeidzot viņš ievēroja, ka arī cietumsargs kustina lūpas, murminādams kādus latiņu vārdus.

— Ļaudis jau sāk rimāt, — ziņoja sargs, — ka jums acīm redzot esot aplam samaitāta sirds, ja jūs atsakoties pieņemt šo svēto cilvēku.

— Ak mana dzimtene! Cik tu vēl esi mežonīga! — izsaucās Žiljens, dusmās aizmirsdamies. Un viņš turpināja domāt balsī, neievērodams sarga klātbūtni.

— Šis cilvēks vēlas, lai par viņu uzrakstītu avīzēs; tikai tas viņam no svara.

Ak nolādētie provinciāļi! Parizē es būtu pasargāts no šiem pazemojumiem. Tur šarlatānismā daudz vairāk smalkuma.

— Lai ienāk šis svētais vīrs, — viņš beidzot sacīja cietumsargam, sviedriem applūzdams. Sargs pārmeta krustu un izgāja atvieglots.

Svētais tēvs izrādījās briesmīgi neglīts, turklāt līdz kaklam novārtījies pa dubļiem. Lietainais laiks kazematu padarīja vēl tumšāku un mitrāku. Mācītājs izteica vēlēšanos apkampt Zil jenu un sāka gausties par viņa likteni. Zemiskā liekulība bija pārāk uzkrītoša; vēl nekad savā mūžā Žiljen s nebija juties tik saniknots.

Ceturtdaļstundu pēc mācītāja ierašanās Žiljenu piepeši pārņēma bailes. Pirmo reizi nāve likās viņam briesmīga. Viņš iedomājās, kā viņa miesa pāris dienu pēc nāvessoda izpildīšanas sāks trūdēt... un tamlīdzīgi.

Žiljens pūlējās savaldīties, lai nemestos mācītājam virsū un nenožņaugtu viņu ar savām ķēdēm; bet tad viņam uzreiz ienāca prātā palūgt svēto tēvu, lai tas notur par viņu labi garu aizlūgumu, un iedeva tam četrdesmit frankus.

Tā kā bija jau pusdiena, mācītājs atstāja cietumu.

## LXXIV

Tiklīdz viņš bija izgājis, Žiljens sāka rūgti apraudāt savu nāvi. Pamazām viņš saka domāt, ka de Renala kundzei, ja tā nebūtu atstājusi Bezansonu, viņš atzītos savā mazdūšībā.

Mirklī, kad jauneklis visvairāk nožēloja dievināmās sievietes aizbraukšanu, viņš izdzirda Matildes soļus.

«Vissliktākais cietumā ir tas,» Žiljens nodomāja, «ka nevari pieslēgt savas durvis.»

Viss, ko runāja Matilde, viņu tikai uztrauca.

Matilde stāstīja, ka tiesas dienā Vaino kungs sagaidīji'; iecelšanu par prefektu un tāpēc uzdrīkstējis apmānīt de Frilera kungu, lai sagādātu sev prieku notiesāt Žiljenu uz nāvi.

«Kas gan jūsu draugam par patiku,» man tikko teica de Frilera kungs, «kaitināt šo buržuā aristokrātiju. Ko runāt daudz par kastām? Viņš norādīja tiem, kas jādara savu politisko interešu labā: šie muļķi par to pat nedomāja un jau dzīrās nobirdināt asaru. Bet kastas intereses aizmaskoja tiem nāvessoda šaušalas. Jāatzīstas, ka Sorela kungam nav šajās lietās veiklības. Ja mums neizdosies glābt viņu ar lūgumu par apžēlošanu, tad viņa nāve būs sava veida pašnāvība ...»

Matilde nevarēja pastāstīt Žiljenam to, par ko viņai pašai vēl nebija aizdomas, proti, ka de Frilera kungs, uzskatīdams Žil jenu par neglābjamu, centās savas patmīlas labā tikt par Žiljena vietnieku un pēcteci.

Žiljens tikko spēja valdīties aiz bezspēcīgām dusmām.

— Ejiet un noklausieties par mani aizlūgumu, — viņš sacīja Matildei, — un atstājiet mani kaut uz mirkli mierā!

Matilde, kas dega greizsirdībā par de Renala kundzes apciemojumiem, zināja par viņas aizbraukšanu un tāpēc saprata Žiljena drūmo garastāvokli. Viņa apraudājās.

Viņas ciešanas bija patiesas; Žiljens to redzēja un uztraucās jo vairāk. Viņš gribēja būt viens, bet kā lai to panāk?

Izmēģinājusi velti visus līdzekļus, Matilde beidzot atstāja Žil jenu; bet tajā pašā brīdī ieradās Fukē.

— Es gribu mazliet palikt vienatnē, — Žiljens sacīja savam uzticamajam draugam. Un, redzēdams viņa šaubīšanos, piebilda: — Es sastādu iesniegumu par apžēlošanu ... Parādi man laipnību, nerunā nekad ar mani par nāvi. Ja man šajā dienā būs nepieciešami kādi pakalpojumi, es pats griezīšos pie tevis.

Kad beidzot Žiljens palika viens, viņš sajutās vēl nospiestāks un mazdūšīgāks. Nelielais spēku krājums, kas vēl bija atlicis šajā novājinātajā dvēselē, tika galīgi izšķiests, lai savu uztraukumu slēptu no Fukē un de la Mola jaunkundzes.

Vakarā viņam ienāca prātā doma, kas viņu mazliet nomierināja.

«Ja šorīt, kad nāve man likās tik riebīga, mani būtu veduši uz soda vietu, tad tomēr ļaužu skatieni iekvēlinātu manu patmīļu; varbūt manā gaitā būtu kaut kas mākslots, gluži kā franta soļos, kurš ieiet salonā. Apķērīgie cilvēki, ja vispār tādi ir provincē, būtu varējuši noģist manu mazdūšību . .. bet neviens to neredzētu.»

Un viņš sajuta, ka ir atsvabināts no lielākās daļas savu bēdu. «Patlaban es baiļojos,» atkārtoja viņš pusdziedoši, «bet neviens to nedabūs zināt.»

Nākošajā dienā viņu sagaidīja kaut kas gandrīz vēl nepatīkamāks. Jau sen tēvs bija paziņojis savu vēlēšanos viņu apmeklēt; šajā ritā, pirms vēl Žiljens bija atmodies, vecais sirmmatis namdaris ienāca viņa kazematā.

Žiljens jutās ļoti noguris. Viņš gaidīja visniknākos pārmetumus. Nospiestību pavairoja vēl tas, ka šajā rītā viņš bija pārmetis pats sev mīlas trūkumu pret tēvu.

«Gadījums mūs ir nolicis blakus vienu otram,» viņš domāja, kamēr cietumsargs piekopa viņa kazematu, «un mēs viens otram esam darījuši ļoti daudz ļauna. Tagad pirms nāves viņš ir ieradies dot man beidzamo triecienu.»

Tiklīdz viņi palika bez aculieciniekiem, sirmgalvis sāka izteikt negantus pārmetumus.

Žiljens nevarēja savaldīt asaru. «Kāds nepiedodams vājums!» jauneklis sev nikni pārmeta. «Viņš visur klaigās par manu gļēvumu. Kas tas būs par prieku Vaino un visiem liekuļiem, kas valda Verjerā! Viņiem ir iespaids Francijā, viņi izmanto visas sabiedriskās priekšrocības. Līdz šim es vismaz varēju teikt pats sev: «Viņiem ir nauda un gods, bet man ir cēla dvēsele.»

Bet te, lūk, ir liecinieks, kam noticēs visi un kas izstāstīs visai Verjerai, ka es esmu bijis gļēvulis pirms nāves.»

Žiljens tuvojās izmisumam. Viņš nezināja, kā tikt vaļā no tēva klātbūtnes. Apmānīt šo gudro veci nebija nekādas izredzes.

Galvā virknējās dažādas iespējas.

— Man ir ietaupījumi! — piepeši viņš izsaucās. Sī ģeniālā frāze acumirklī pārvērta tēva sejas izteiksmi un ari Žiljena stāvokli.

— Kā man tos sadalīt? — turpināja Žiljens mierīgāk. Sasniegtais efekts izkliedēja viņa niecības izjūtu.

Vecais galdnieks nevēlējās palaist naudu garām, jo kādu daļu Žiljens varēja atstāt brāļiem. Viņš runāja ilgi un daiļrunīgi. Žiljens no visas sirds uzjautrinājās.

— Un tad tā! Tas kungs man liek rīkoties šādi: es atstāšu pa tūkstoš frankiem katram brālim, bet visu pārējo jums.

— Labi, labi, — atbildēja sirmgalvis, — pārējais pienākas man pēc visiem likumiem; bet, ja tam kungam ir izdevies aizkustināt tavu sirdi, ja tu gribi nomirt kā kristīgs cilvēks, tad vispirms gan tev jādomā par savu parādu nolīdzināšanu. Vēl atliek izdevumi par tavu audzināšanu un uzturēšanu, kurus esmu izlicis un par kuriem tu nemaz nedomā...

«Te nu ir vecāku mīlestība!» drūmi nodomāja Žiljens, palicis viens. Drīz ieradās cietumsargs.

— Cienījamais kungs, — viņš sacīja, — pēc vecu tuvinieku apmeklējumiem es saviem iedzīvotājiem allaž apgādāju pudeli laba šampanieša. Tas izmaksā gan mazliet dārgi, seši franki par pudeli, tomēr stiprā mērā iepriecē sirdi.

— Atnesiet trīs glāzes, — sacīja viņam Žiljens ar bērnišķīgu steigsmi, — un ielaidiet šeit divus ieslodzītos, kuru soļus es dzirdu koridorā!

Cietumsargs ieveda pie viņa divus katordzniekus recidi-vistus, kuriem bija jāatgriežas uz katorgu. Tie bija jautri un patiešām ļoti ievērojami ļaundari, viltīgi, braši un